Vasiļjevs Arkādijs

Pulksten vienos, Jūsu Ekselence…

Arkādijs Vasiļjevs

Pulksten vienos, Jūsu Ekselence…

Romāns

AUTORA IEVADVARDI

Biju iecerējis grāmatu par to padomju cilvēku varonību, kuri Lielā Tēvijas kara laikā ienaidnieka aizmugurē izpildīja grūtos izlūka pienākumus. Iepazīdamies ar rūpīgi glabātajiem arhīvu materiāliem, uzzināju, ka lielais vairums mūsu izlūku bijuši komunisti, ka viņiem izdevies iekļūt daudzās fašistu valsts iestādēs, organizācijās, izlūkošanas un pretizlūkošanas orgānos un, ik mirkli riskējot ar dzīvību, iegūt ļoti vērtīgas ziņas un veikt arī citu vajadzīgu darbu. Nav divu domu, ka viņi palīdzējuši tuvināt uzvaru pār spēcīgo ienaidnieku un saglabājuši dzīvību daudziem tūkstošiem padomju cilvēku.

Es nebiju pārsteigts, kad man pateica, ka mūsu izlūki iekļuvuši arī tā dēvētās «Krievijas atbrīvošanas armijas» («KAA») štābā, — šo armiju pēc Hitera rīkojuma bija izveido jis Vlasovs.

Spriežot pēc izlūkošanas ziņām, kas regulāri pienāca Maskavā no nodevēja Vlasova štāba, mūsu izlūku grupas vadītājs ir bijis cilvēks ar izcilu savaldību, gudrs, vērīgs un drosmīgs. Liels bija mans prieks, kad uzzināju, ka izlūks ir dzīvs un ar viņu var iepazīties.

Mēs sadraudzējāmies.

Izpildot izlūka lūgumu, saukšu viņu izdomātā vārdā — par Andreju Mihailoviču Martinovu. Viņam jau rit septiņdesmit pirmais gads. Tāds vecums, kā viņš pats smaidīdams sacīja, čekistu vidū ir retums.

Andrejs Mihailovičs pastāstīja daudz interesanta. Izrādījās, ka viņš strādājis vēl kopā ar Fēliksu Dzeržinski. No viņa uzzināju, ka vairākas personas, kas bijušas Vācijā tuvas Vlasovam, pilsoņu kara gados piedalījušās kontrrevolucionārās sazvērestībās un dumpjos. Ar vienu no viņiem, ar Blagoveščenski, padomju varas pirmajos gados nācās sastapties arī man pašam. Par sevi Andrejs Mihailovičs stāstīja ļoti atturīgi — katrs vārds bija jāizvelk gluži kā ar knaiblēm.

— Nedusmojiet, — Andrejs Mihailovičs taisnojās. — Mēs, čekisti, neprotam un arī nemīlam stāstīt par sevi. Savu darbu mēs uzskatām par pavisam parastu, gluži dabisku, ikdienišķu. Esi saņēmis uzdevumu — izpildi, un tas ir viss. Tev tas jāizpilda. Taču pats grūtākais, es pat būtu sacījis — pats traģiskākais, laikam ir tas, ka padomju izlūkam jāuzdodas par savas Dzimtenes, savas tautas ienaidnieku, ka jāredz, ar kādu naidu un nicinājumu uz tevi skatās padomju cilvēki, bet tev nav iespējams, nav tiesību pateikt, ka arī tu esi padomju cilvēks. Pat nezinu, kā to izturēju!

Andrejs Mihailovičs arī pierunāja mani pastāstīt par vlasoviešiem, paskaidrodams, ka patlaban prelpadomju aprindas ārzemēs, mūsu ideoloģiskie pretinieki, cenšas iztēlot Vlasovu pavisam citādā gaismā un pat vāc naudu, lai uzceltu pieminekli Vlasovam — šim gluži parastajam nodevējam, kas starp citiem Dzimtenes nodevējiem izcēlās tikai ar ārkārtīgi verdzisku iztapību hitleriešiem.

Mana stāsta ietvari kļuva plašāki. Iznāca ne tikai romāns par izlūkiem — īstiem padomju cilvēkiem, komunistiem, bet arī par tiem, kuri mūsu Dzimtenes pašā grūtākajā brīdī nodeva savu tautu.

Romāna pamatā likti patiesi vēsturiski fakti un neizdomātu cilvēku likteņi. Grozīts tikai galvenā varoņa uzvārds. Pirmajā grāmatā viņš ir Andrejs Mihailovičs Martinovsr bet otrajā — Vlasova štābā — Pāvels Mihailovičs Ņikandrovs.

PIRMĀ GRĀMATA

Jābūt godīgam un neuzpērkamam, jo savtīgas dziņas ir tas pats, kas nodevība pret Strādnieku un Zemnieku valsti un tautu vispār.

No instrukcijas VAK darbiniekiem, 1918. g.

DZĪVA MIRONE

Biedram J. Petersam

ZIŅOJUMS

Ziņoju. Nakti no 15. uz 16. martu mūsu grupa apstaigāja Maskavas Brestas stacijas sliežu ceļus un pārbaudīja, kā tiek apsargātas noliktavas un vagoni. Kādā preču vagonā caur dēļu spraugām pamanījām spīdam vārgu gaismiņu un atvilkām vaļā durvis. Uz augsta paliktņa atradās zārks. Dega sveces. Pie zārka uz paunām sēdēja kaut kādi cilvēki.

Drošs paliek drošs, nolēmām pārbaudīt dokumentus. Tie bija kārtībā visiem — gan dzīvajiem, gan arī mirušajai Augustei Juvenālija meitai Gribušinai. Noskaidrojām, ka viņas pastāvīgā dzīves vieta ir Tosnas pilsēta Petrogradas guberņā. Atbraukusi uz Maskavu pie radiem, saslimusi ar izsitumu tīfu un nomirusi. Vagons mirušās Gribušinas pārvešanai uz Tosnu piešķirts ar Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldes priekšnieka b. Germanova atļauju.

Mēs atvainojāmies nelaiķes radiniekiem par traucējumu un jau posāmies prom. Taču b. Martinovs pamanīja, ka vara pieckapeikas uz mirušās acīm it kā sakustas. Šīs neparastās parādības ieinteresēts, Martinovs noņēma monētas no aizgājējas plakstiem. Gribušina tūliņ atvēra acis un piecēlās sēdus.

Šai mirklī atskanēja šāviens. Apšaudē tika nogalināts pilsonis Stupicins. Mūsu pusē zaudējumu nav.

Izdarot kratīšanu, zem zārka paliktņa, kā arī paunās, uz kurām sēdēja radinieki, tika atrasti: kviešu milti — četri maisi, griķu putraimi — trīs maisi, smalkais cukurs — divi maisi, graudu cukurs — seši maisi, baznīcas sveces — 47, ziemas pakavu naglas — viena kaste, vasaras pakavu naglas — viena kaste.

Atdzīvojusies mirone un tās pavadoņi nogādāti uz Butirku cietumu.

Apcietināto dokumenti, kā arī atņemtie ieroči — viens nagans, divi otrā numura brauniņi un 61 patrona pievienoti ziņojumam.

Stupicina līķis nodots morgā.

Grupas vecākais Maļgins.

1918. gada 16. martā.

Papildināj ums. Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldes priekšnieks b. Germanovs pa telefonu paziņoja, ka viņš nav devis atļauju piešķirt Gribušinas pārvešanai vagonu, ka pirmo reizi dzird šādu uzvārdu un ka, pēc viņa domām, tā ir afēra, kas jo rūpīgi jāizmeklē.

Biedrs Germanovs pievērsa mūsu uzmanību tam, ka šī pati Gribušina, ja viņu patiešām tā sauc, dzīvo Tosnā. Kādēļ tad vagons ar viņas, tā sacīt, mirstīgajām atliekām atradies Maskavas Brestas stacijā? Uz Tosnu jābrauc no Nikolaja stacijas.

Maļgins.

Otrs papildinājums. Aizturētais Ivans Jefima dēls Noskovs pēc nogādāšanas uz cietumu lūdza, lai viņu nopratina. Izrādījās, ka viņš ir maskavietis, pārtikas milicijas darbinieks. Noskovs liecināja, ka visa pārtika, kas atrasta vagonā, pieder pilsonim Ivanam Sevastjana dēlam Artemjevam, kas dzīvo Maskavā, Mazajā Ordinkas ielā 5. Noskovs piebilda, ka produktus vajadzējis nogādāt Petrogradā pārdošanai un ka viņam, Noskovam, šai pasākumā bijusi tikai palīga loma.

Maļgins.

Rezolūcija. Nopratināt visus. Artemjeva dzīvoklī izdarīt kratīšanu, nepieciešamības gadījumā apcietināt. Atrastos pārtikas produktus nodot hospitālim, naglas — kavalērijas vienībai.

J. Peterss.

Andrejs Martinovs, kas noņēma viltus mironei no acīm pieckapeikas, strādāja Viskrievijas Ārkārtējā komisijā pirmo nedēļu.

Desmitajā martā maiņas beigās pie viņa pienāca Brestas dzelzceļa darbnīcu partijas šūniņas sekretārs Beloglazovs. Viņš pavēroja, cik viegli Andrejs noceļ no virpas trīs pudus smago veltni.

—    Par veselību nesūdzies?

Andrejs iesmējās.

—    Vai tad es esmu kāds vecis?

—    Cik tad tev, Martinov, īsti ir?

—    Divdesmit.

—           Tad, protams, sūdzēties par agru… Vai negribi pāriet citā darbā?

—           Vai tad es te esmu kādam pa kājām? Man arī tepat ir labi…

—    Par Viskrievijas Ārkārtējo komisiju esi dzirdējis?

—    Sazvērestības atklāj! … Lasīju avīzē.

—    Revolūciju sargā. Vai nevēlies tur strādāt?

—    Bet tā taču ir Petrogradā!

—    Būs tepat Maskavā. Vajadzētu gan, Martinov.

—    Tiešām nezinu. Ļauj padomāt.

—          Nav laika. Rajona komiteja lūdza, lai izraugāmies divus cilvēkus jau šodien. Rīt no rīta jābūt tur. Kā tad būs?

—    Kas ir otrs?

—    Nikolajs Mahovers no riteņu ceha.

—    Vai tas uz ilgu laiku?

—    Nezinu. Laikam ne. Pastrādāsi un nāksi atpakaļ -…

—    Vajadzētu ar sievu aprunāties …

—    Aprunāsies pēc tam. Nu?

—    Lai iet!

—           Aiziesi ar manu zīmīti uz Lielo Lubjankas ielu vienpadsmit. Pavaicāsi pēc biedra Petersa.

No rīta Andrejs ieradās pie Ārkārtējās komisijas locekļa Petersa. Pasniedza zīmīti un uzprasīja:

—    Vai tas uz ilgu laiku?

Peterss pasmaidīja

—    Laikam gan uz ilgu.

Peterss Andrejam iepatikās. Mazliet vecāks par viņu pašu, lietišķs, neviena lieka vārda, mierīgs. Galva liela, ar kupliem matiem. Balss tāda padobja. Runā ar latvisku akcentu.

Peterss aizveda Martinovu uz nelielu istabiņu. Uz palodzes sēdēja puisis kareivja šinelī. Vājš, šauriem pleciem. Ieraudzījis Petersu, puisis piecēlās.

—           Jaunais darbinieks, — Peterss sacīja. — Ņem un apmāci … — Un pats aizgāja.

Acis puisim lielas, zilas, labsirdīgas.

Līdzjūtīgi apvaicājās:

—    Vai tev nesalst?

—    Nē.

—           Es gan esmu nosalis. Jau marts, bet pie jums Maskavā salst kā pirms ziemsvētkiem.

—           Marts tikai pēc jaunā stila, — Andrejs iebilda. — Pa vecam vēl februāris. ,

—           Pēc jaunā vai pēc vecā — man viens pīpis! Salst! Kā tevi sauc? Es esmu — Maļgins, Aleksejs. Vai tev pulksteņa nav?

—    Kur man to raut!

—    Kā tev šķiet, cik tagad varētu būt?

—    Drīz vajadzētu būt vienpadsmitiem.

—           Ejam. Droši vien ūdens jau uzvārījies un izsniegs maizi.

Gaitenī viņi panāca kādu druknu vīrieti. Maļgins iepazīstināja Andreju ar viņu.

—    Filatovs. Bandītu un spekulantu nāve!

Filatovs drūmi atmeta:

—           Pietiek gvelzt! Vienreiz var pasmieties, arī otrreiz, bet pēc tam apnīk. Vai jaunais?

Arī Filatovs Andrejam patika, kā redzams, enerģisks cilvēks. Kad viņš sniedza roku, MartinoVs pamanīja starp īkšķi un rādītāja pirkstu tetovējumu — zilu enkuru.

Viņi saņēma pa krūzei karsta ūdens, pa pusmārciņai maizes un pa vienai «Bon-bon» konfektei.

—    Tas visai dienai, — Maļgins brīdināja Andreju.

Filatovam bija jāsteidzas, un viņš drīz vien aizgāja. Bet

Martinovs ar Maļginu sēdēja ilgi, tīksminājās siltumā un stāstīja viens otram par sevi.

—    No kādiem slāņiem nāk Filatovs? — Andrejs jautāja.

—           Viņš par to klusē, un ņem vērā: viņš izpilda Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja vietnieka Aleksandroviča kaut kādus īpašus uzdevumus. Un kā viens, tā otrs ir kreisais esers.

—           Bet es domāju, ka te strādā tikai mūsējie! — Andrejs nobrīnījās.

—           Strādā jau šie it kā nopietni, tomēr pārāk atklāts neesi. Ejam, man jau atkal sagribējās ēst!

Kad viņi soļoja pa gaiteni, Maļgins sacīja:

—           Cara laikos tevi noteikti iesauktu gvardē, kavalergardos.

—    Kālab tad tā?

—           Auguma un matu dēļ. Gvardē izraudzīja pēc spalvas: melnos — preobraženskiešos, zeltainos — semjonoviešos, strupdeguņus — pavloviešos,bet tādus kātu — blondus un garus stādaigus — kavalergardos . . . Bet mani labākajā gadījumā visparastākajos kājniekos par bundzinieku. . .

Pie zemām noliktavas durvīm Maļgins pateica:

—    Saņem ieroci un patronas. Vai šaut proti?

—    Drusciņ …

—           Gan iemācīsim… Un liec aiz auss: šodien mājās netiksi, esam dežuranti.

—           Vajadzētu sievu pabrīdināt, — Andrejs bažīgi ieminējās. — Citādi viņa uztrauksies.

Aleksejs līdzjūtīgi paskatījās Martinovā.

—           Tu nu gan, draugs, esi pasteidzies… Varbūt tev ir arī jau bērneļi?

—    Pagaidām vēl nav.

—           Tik un tā esi pasteidzies. Bet nenokar degunu, gluži katru nakti jau nedežurēsim, bet ik pārnaktis vai katru trešo gan.

Pavecāks kareivis ar lielu bārdu, izsniedzis Andrejam naganu, trīsdesmit patronas, platu siksnu un jaunu dzeltenu maksti, piekodināja:

—           Numuru pieraksti, bet vēl labāk — atceries no galvas.

Andrejs nemākulīgi iedzina nagana spolē sešas patronas. Kareivis pasmīnēja.

—    Vai pirmo reizi turi rokās?

—    Līdz šim nebija gadījies …

—           Tajā iet iekšā septiņas. Dod šurp, parādīšu. Tā redzi … Nēsā vesels.

Naktī Aleksejs Maļgins, Andrejs un Nikolajs Mahovers, kas tika pieņemts VAK darbā tai pašā dienā, soļoja pa Tveras ielu — pārbaudīja sardzi. No Nastasjas šķērsielas izskrēja vājiņa sieviete: — Palīgā! Palīgā!

—          Ko tu auro? — Maļgins noprasīja un apgaismoja viņu ar laternu.

Sieviete bija vēl pavisam jauniņa, ar saplēstu blūzīti mugurā un milzīgu zilumu zem acs. Aiz aukstuma drebēdama, tikko spēdama pakustināt lūpas, viņa lūdzās:

—    Ašāk! Viņš to nositīs!

«Dzejnieku kafejnīcā» apmeklētāji spiedās gar sienām un drūzmējās šaurajā gaitenītī, kas savienoja divas mazītiņas zālītes. Uz orķestra paaugstinājuma stāvēja kalsns jauneklis smokingā un it kā dejodams diriģēja:

—    Viens, divi! Viens, divi, trīs …

Zāles vidū liels un plecīgs tēvainis, ģērbies aizsargkrāsas formas tērpā un švītīgos, līdz mirdzumam nospodrinātos virsnieka zābakos, metodiski, mierīgi un bez kāda naida, gluži kā uzsitējs smēdē, sita pa seju brunetei. Viņa nepretojās. Rokas aiz muguras salikusi, ik pēc trieciena sazvārojās un, it kā belzieni ķertu kādu citu, pavisam vienaldzīgā balsī atkārtoja:

—    Nu, lūdzu! Nu, lūdzu!

Tēvainis iespēra viņai ar kāju pa vēderu. Brunete nokrita zemē.

Diriģents iesaucās:

—    Finita!

Andrejs satvēra huligānu. Tas atskatījās, nesaprazdams, kas uzdrošinājies viņam pieskarties, taču, ieraudzījis Mahoveru ar šauteni, padevīgi palūdza:

—    Aizvediet mani prom! Es jūs lūdzu …

Pēc tam viņš smagi kā sālsmaiss nogāzās uz netīrās, ar zāģu skaidām nokaisītās grīdas un sāka raustīties. Brunete metās pie viņa, uzlika viņa galvu sev uz ceļiem un pacēla augšup asinīm aptraipīto seju.

—    Neaiztieciet viņu!

Maļgins pavēra epileptiķim plakstus, paspīdināja ar laternu un rāmi noteica:

—    Izliekas!

Kā noskaidrojās, aizturētais bija Mihails Tarantovičs, ko kokaīna un morfija pārdēvēju vidū dēvēja par «Tarantulu». «Dzejnieku kafejnīcā» viņš bija atnācis kopā ar jaunu mīļāko, lai papriecātos «inteliģentā sabiedrībā», un te nejauši sastapis savu sievu, — tā bija viņa, ko Tarantuls kaustīja.

Tarantula galifē bikšu kabatās līdz ar pavisam jaunu pusautomātisko naganu Ma]gins atrada gandrīz vai mārciņu kokaīna, kas bija sasvērts paciņās — pa pieci seši zolotņiki katrā, — vesela bagātība.

No rīta Maļgins pateica:

—          Es braucu uz staciju. Mūsējie atgriežas no Petrogradas. Bet tu nopratini Tarantoviču.

Andrejs bija ārkārtīgi uztraucies. Pirmā pratināšana! Ko lai jautā vispirms? Ko vēlāk? Vai viņš pratīs izdarīt visu, kā nākas.

Gaitenī viņš sastapa Filatovu. Tas uzklausīja Andreju un sāka smieties:

—           Vai tu esi inteliģents, vai? Viņš, riebeklis, ar kokaīnu tirgojas, bet tu ar viņu vēl gribi auklēties? Vai naganu atrada? Atrada. Raksti papīru un — prom uz tribunālu! Un beigta balle. Rīkojies!

Tarantuls atsacījās no piedāvātā krēsla. Viņš deva liecību, kājās stāvēdams:

—          Kokaīnu man atnesa Kudrjavceva kungs, bijušais firmas «Gerhards» pilnvarotais. Šās firmas noliktava atrodas Mitnijas sētā. Ja gribat notvert viņu ar lietiskiem pierādījumiem, drāziet tūlīt pat uz turieni, viņš tur noslēpis daudz ādu, cik — neesmu skaitījis, bet daudz — kādus piecus simtus. Labas ādas, lielāko tiesu puscietās. Bet pa labi, līdz ko ieiesit iekšā, — piecas mucas ar hloroformu …

—    Kam viņam tik daudz? — Andrejam paspruka.

Tarantovičs tikko manāmi pasmīnēja.

Andrejs atguvās:

—    Varbūt tas nav hloroforms?

—          Visīstākais… Vēl tur ir savi trīssimt pāri velteņu, visi ar intendantūras zīmogiem, un kāds pussimts maisu ar apelsīnu miziņām…

—    Ar ko?

—          Ar apelsīnu miziņām. Saberztām, protams. Aptieķnieki par tām interesējas …

—          Labāk pastāstiet sīkāk par kokaīnu. Un pie reizes arī par naganu. Kur dabūjāt?

—          Nopirku Suharevkā. Tur šitās mantas, cik uziet… Iegādājos personiskas drošības labad, jo kārtīgs cilvēks luču nevar vakaros ne degunu laukā izbāzt…

Tarantovičs pēkšņi saguma, viss runīgums pagaisa. Viņr bez kāda uzaicinājuma atkrita uz krēsla un saliecās devi ņos likumos. Paskatījās Andrejā ar duļķainām, nedzīvām acīm un aizsmakušā balsī palūdza:

—    Vienu paciņu! Nu, tikai vienu … ļ

Andrejs iebāza kokaīnu atvilktnē. Tarantovičs pielēca kājās un iekliedzās:

—    Dod, nelieti! Lūdzu kā dievu!

Andrejs pasauca sargkareivjus. Kad Tarantoviču veda prom, viņš bija galīgi sašļucis, lūpas kļuvušas zilas. Un visu laiku skandēja:

—           Vai tev žēl, vai? — Bet durvīs iebrēcās: — Vēnas pārgriezīšu! Un tu, mēsla gabals, dabūsi par mani atbildēt!

Andrejs palika viens. Viņam uznāca skumjas. Arā laikam bija uzspīdējusi saule, — pat šajā mazajā, pelēki izkrāsotajā istabiņā ar vienu pret pagalmu vērstu logu kļuva gaišāks. «Un ja nu viņš patiešām ņem un pārgriež vēnas? Viņš taču gluži vai sajēgu zaudēja!»

Būtu bijis kāds darbs, taču vajadzēja sēdēt tāpat vien un gaidīt Maļginu.

«Esi gan tu man pielaulājis darbiņu, biedri Beloglazov!» Andrejs nodomāja par partijas šūniņas sekretāru. «Un kas mani dzina piekrist?»

Pagalmā sacēlās troksnis, Martinovs palūkojās pa logu — tur piebrauca pajūgi, pilni ar lielām kastēm. Drīz pēc tam ienāca Maļgins.

—    Nu,, vai izrunājies?

—    Izrunājos, — Andrejs drūmi atteica.

—           Pieradinies, Andrjuša, pie visa kā. Tāds jau ir mūsu darbs, prieka tajā maz …

Artemjevu Andrejam nemaz nevajadzēja daudz iztaujāt. Apcietinātais stāstīja steidzīgi, it kā baidīdamies, ka nepagūs.

—            Piedodiet, izmeklētāja kungs … Lūdzu atvainot, pilsoni izmeklētāj, jūs mani aplam sapratāt… Šīs te astoņdesmit zelta piecrubļu monētas, atvainojiet, cara laika kaluma, ir mans pilntiesīgs īpašums, ko saņēmu mantojumā no sava nelaiķa tēva Sevastjana Ivanoviča Artemjeva. Tā arī ierakstiet protokolā. Un šitās trīsdesmit divas desmitrubļu monētas arī ir mantotas. Es runāju tikai taisnību, jo tas viss

16

r balta patiesība, ko apstiprina notariāta dokumenti. Kaut arī mans tētiņš — lai viņam debesu valstība, paradīzes prieks un mūžīga dzīvošana! — šķīrās no šīs saules pavisam pēkšņi, taču testamentu bija sagatavojis jau laikus un pēc visiem likumiem. Jūs pirmīt to pacilājāt un ielīkāt zaļajos vāciņos. Lūdzu, ieskatieties … Jā, jā … tas pats. Bet šīs trīspadsmit monētas, nepatīkams skaitlis, nelaimīgs, velna ducis, saņemtas no manas māmiņas Aleksandras Daņilovnas pašas rokām un — kā nu jums tīk, ticiet vai neticiet, vārdu sakot, runāju atklāti — ir saņemtas, protams, bez jebkādiem dokumentiem..-. Šī te baltā monētiņa piecpadsmit rubļu vērtībā ir izkalta no tīra Urālu platīna, un to man uzdāvināja vectēvs no mātes puses, īste nais valsts padomnieks . . . Jūs jau dienesta pakāpes gan neinteresē, bet, kā nu bija, tā bija, manam vectēvam Daņilam Petrovičam Lomasovam pēc Krievijas amatu tabulas bija ceturtā klase, kas, pielīdzinot militārajām dienesta pakāpēm, atbilst ģenerālmajoram, bet, ja ņemam jūrlietu resoru, tad kontradmirālim … Un vēl — sakarā ar to pašu monētu no Urālu platīna. To man vectēvs uzdāvināja tai dienā, kad iestājos Maskavas sestās vīriešu ģimnāzijas sagatavošanās klasē. Ģimnāzija, ja tas jūs interesē, atradās Pjatņickas iecirknī, Ovčiņņikova šķērsielā, Pļiginas namā …

Mantībai, kas gulēja uz galda, Artemjevs nepieskārās, tikai vairākkārt pārlaida drebošo plato plaukstu ar īsajiem, spalvainajiem pirkstiem pār zelta čupiņām.

— Pazīstamās «Longines» firmas zelta enkurpulksteni ar trim vāciņiem, «Prima» šķiras, ar deviņiem rubīna akmeņiem, esmu iegādājies pats, cik atceros, tūkstoš deviņsimt astotajā gadā Prorokova veikalā, Iļjinkā. Patlaban . tajās telpās ir kartīšu "birojs, tur darba cilvēkiem izsniedz kartītes uz miltiem, cukuru, petroleju un sērkociņiem. Man kā nestrādājošam elementam kartītes nepienākas. Pie pulksteņa atsevišķi — ierakstiet protokolā arī to — ķēde, tāpat no zelta, ar trim brelokiem. Vai pierakstījāt? Ļoti patīkami. Uz viena breloka, redziet, attēlots gailītis. Viņam ^ctiņa no briljanta, sver vienu karatu. Uz otra breloka, ņemiet vērā, pakaviņš. Daži to uzskata par māņticību, bet citiem atkal pakaviņš patīk, saka, tas nesot laimi, bet, ja padomā ar prātu, tad manā pašreizējā stāvoklī no laimes nav ne vēsts.

17

Kamēr Andrejs izvilka no atvilktnes tīru papīru,

i$22

Artemjevs vispirms paglaudīja, pēc tam arī pasvārstīja saujā smagu zelta etviju.

—   Vai arī mantota? — Andrejs jautāja un iedomājās: «Kur es šo Artemjevu esmu sastapis?»

—    Tā kā tas jūs interesē, es atbildēšu. Godīgi iegādāts … Tajā ir sešdesmit pieci zolotņiki tīra piecdesmit sestās proves zelta. Ikdienas lietošanai nav piemērots, pasmags, tāpēc der tikai dāvināšanai.. . Atveriet vaļā, tur iekšā uzrakstīts: «Ļoti cienījamajam Aleksandram Aleksandrovičam Puhovam piecdesmit gadu jubilejā no pateicīgajiem darba biedriem Maskavas — Kurskas — Ņižegorodskas dzelzceļa pārvaldē.» Vai pārliecinājāties? Šo mantiņu nopirku no paša profesora Puhova. Ja neesat par viņu neķā dzirdējuši, varu pastāstīt sīkāk. Solīds un delikāts kungs, dzīvo Leontija šķērsielā, Pegova namā, šī nama apakšstāvā kādreiz atradās Anglijas sabiedrība Maskavas apgaismošanai ar gāzi. .. Tagad tā, protams, ir slēgta — un nav ne sabiedrības, ne gāzes. Samaksāju par šo, es atvainojos, zelta svaru bumbu divus pudu maišeļus īstās, Baškīrijas, pirmās šķiras zilās krupčatkas un vēl divarpus mārciņas cukura piedevām: divas mārciņas graudu cukura un pusmārciņu smalkā vēl piesviedu klāt pēc Aleksandra Aleksandroviča uzstājīga lūguma, jo tajā laikā bija smagi slima viņa laulātā draudzene un viņai vajadzēja tieši smalko cukuru, bet profesors, kā es nopratu, savā laikā bija sievu lutinājis, un viņa pie ierobežojumiem nebija pieradusi…

—    Tad esat gan noplēsuši no tā profesora!

—    Ai, kā jūs nesaprotat! Noplēsuši! Šitādu vārdu ņemt mutē! Es viņam, rēķinot pēc tagadējiem laikiem, dzīvību uzdāvināju. Augstākā labuma kviešu miltus! Kur jūs tos tagad dabūsit! Tirdzniecībā nekas netiek darīts piespiedu kārtā: es varu piedāvāt, pircējs — atsacīties . . . Ņemsim to pašu cukuru! Tas bija pirms kara, kad kurš katrs, kam ienāca prātā, varēja dzert saldu tēju, bet tagad …

—    Vai lasījāt dekrētu, kas aizliedz uzpirkt zeltu? — Andrejs jautāja.

—   Tieši tā.

—    Vai par dekrētu, kas aizliedz spekulēt ar pārtikas produktiem, esat dzirdējuši?

—    Sīkumos neesmu iedziļinājies. — Artemjeva mazajās ačelēs pazibēja smīniņš. — Daudz viņu savairojies — visādu dekrētu .. . Gandrīz katru dienu nāk klāt kāds jauns. Vai tad visiem var izsekot? Man kā nestrādājošam elementam avīzes nepienākas, bet stāvēt ārā un lasīt pie sienas pielīmēto — par aukstu … Es, ja tā vēlaties, esmu ar mieru uzņemties jebkuru vainu, kādu vien man uzvelsit…

Andrejs ziņkārīgi paskatījās Artemjevā.

—    Kālab tad jūs tā — visam piekrītat? Jebkuru vainu …

—    Tas, pilsoni izmeklētāj, tālab, ka man nav itin nekādas izejas, un aiz sava sūrā likteņa. Tik un tā, to taču es skaidri jūtu, no Čekas, atvainojiet, no Viskrievijas Ārkārtējās komisijas, dzīvs ārā netikšu … Mani jūs katrā ziņā uz ašāko nogādāsit uz paradīzi, kur nebūs ne bēdu, ne nopūtu un būs mūžīga dzīvošana, vārdu sakot, runājot tagadējā valodā, «nokniebsit»! Kas tad es jums esmu? Pats kaitīgākais elements, kādu vien var atrast, spekulants, kā jūs pirmīt atļāvāties pasacīt, kontrrevolucionārs! Vai tad nav vienalga, par ko man atņem dzīvību — par vienu vai piecām vainām? Vai tālab ir vērts tiepties un liegties? Nav taču tam nekādas jēgas un nozīmes. Bet pats galvenais, jaunais cilvēk, atvainojiet, pilsoni izmeklētāj, mana dzīvība mani gaužām maz interesē .. . Nevarētu sacīt, ka galīgi neinteresē, taču gandrīz … Jums labpatikās pasmaidīt, jūs domājat, ka es šādu paņēmienu lietoju, lai attaisnotos vai arī, kas vēl ļaunāk, lai iežēlinātu jūs, tomēr, atvainojiet mani, jūs alojaties. Man patiešām vairs negribas dzīvot …

Andrejam pēkšņi sāka likties, ka viņš ir runājis ar Artemjevu jau agrāk, pirms daudziem gadiem.

—    Nekā tāda, kas saistītu mani pie dzīves, man, pilsoni izmeklētāj, nav: ne sievas, ne bērnu, ne arī kāda cieši mīlama cilvēka. Protams, es neesmu mūks, man sieviešu dzimums patīk …

—    Jūs to jau teicāt, — Andrejs atgādināja. Un, tāpat kā to pratināšanā darīja Maļgins, piebilda: — Tam izmeklēšanā nav nozīmes. Labāk pastāstiet, kur atradāt produktus, ar ko spekulēt.

—    Aizrādījums gauži vietā, tik tiešām atradu! Pagājušajā nedēļā pie manis atnāca kāds nezināms pilsonis, kas izskatījās pēc kaukāzieša, un piedāvāja, lai es nopērku visu šo proviantu. Gena bija pieņemama, nu un es nolēmu riskēt…

—    Tālākai pārdošanai?

—    Nebūt ne — dāvināšanai. Es jums jau stāstīju par to sieviešu dzimumu… Auguste Juvenaļjevna Gribušina ir mana pēdējā aizraušanās .,. Mēs iepazināmies pirms paša kara vilcienā, braucot mājās no Mineraļnije Vodiem. Toreiz viņai labpatikās braukt kopā ar vīru — apakšpulkvedi Gribušinu. Bet pēc pazīstamā Brusilova pārrāvuma Auguste Juvenaļjevna palika atraitnēs. Kopš tā laika mums nodibinājās cieša draudzība. Tad notika viens apvērsums, pēc tam otrs, man nekāda ciemos braukšana vairs neiznāca, bet viņa par to ij domāt nevarēja, nu, un jūtas, protams, atslāba. Viņa atkūlās uz Maskavu, paciemojās kādu nedēļu, taču mūsu gunskurs vairs neiekvēlojās.. . Man sametās viņas gauži žēl — novājējusi aiz badošanās, bāla. Un es visu, ko dabūju no_kaukāzieša, atdevu viņai. Ja nebūtu iekrituši, viņai, sirdspuķītei, pietiktu pārtikas līdz galīgai uzvarai…

—   Līdz kādai uzvarai?

—    Kā raksta avīzēs — līdz galīgai proletāriskās revolūcijas uzvarai visā pasaulē, kad nebūs ne bagāto, ne izsalkušo .. .

—   Domājat, es jums ticu?

—    To es zinu, ka jūs neticat nevienam manam vārdam, bet tā jau ir jūsu darīšana. Tikai es nu gan stāstu klaju patiesību, gluži kā izģērbju jūsu priekšā savu dvēseli pavisam kailu . . .

—    Pieņemsim, ka tā. Tāpēc paskaidrojiet, kā jūs dabūjāt orderi vagonam, atļauju izbraukšanai un kādēļ pie zārka atradās, kā jūs liecinājāt, sveši cilvēki!

—    Pavisam vienkārši — kā smērēsi, tā brauksi…

—    Kam jūs smērējāt un ar ko?

—   To būtu labāk pavaicāt Stupicinam, bet viņš diemžēl ir salts līķis. Bet «smērētājs» bija tieši viņš.

—    Gribat uzvelt vainu mirušajam?

—    Kas tas ir — «uzvelt»? Ne jau es, atvainojiet, biju tas, kurš viņu apklusināja uz mūžiem. Es ar viņu godīgi norēķinājos — iedevu maisu smalkā cukura un desmit tūkstošus — un nevis «kerenkās», bet «pēteros». No tā varat secināt, cik pateicīgs biju Augustei Juvenaļjevnai Gribušinai par mīlestības atmiņām .. .

—    Daudz gan jums to «pēteru» ir bijis, — Andrejs pamāja uz biezu un blīvu piecsimtnieku paku, kas bija apsieta ar zilu lenti. Pašā virspusē atradās papīrītis ar uzrakstu: «Svēta nauda. T. J. Vostorgovam.» — Kādam T. J. Vostorgovam to sagatavojāt?

Artemjevs klusi un pieklājīgi iesmējās.

—          Esat gan jūs, pilsoni izmeklētāj, mūsu, maskaviešu, lietās nekompetents. Tūlīt redzams, ka jūs, atvainojiet, esat ateists. Kurš pareizticīgais tad nepazīst tētiņu Joannu Vostorgovu? Tik daudzus gadus sabija Vasilija Svētlaimīgā katedrāles pārziņa amatāl Pats daiļrunīgākais orators ticības lietās. Grēks, protams, salīdzināt, taču uz viņa sprediķiem laida tikai ar biļetēm — tāpat kā uz Fjodora Šaļapina koncertiem. Mēnesi iepriekš uri pat vēl agrāk jau pierakstījās rindā.

—    Un jūs apsolījāt maksāt viņam par sprediķiem honorāru?

—    Jūs esat apķērīgs, pilsoni izmeklētāj. Sataupīju gan, tikai ne honorāru, kā jums labpatikās izteikties, bet aizlūgumam par dieva mierā aizgājušajiem vecākiem . . .

—    Aizlūgumam būtu tā kā par daudz! Te taču ir tūkstošu četrdesmit. ..

—    Piecdesmit, — Artemjevs precizēja, — Esiet tik laipns, pārskaitiet — līdzīgi piecdesmit tūkstoši, kā tas norādīts māmiņas testamentā …

—   Jūsu papīros māmiņas testaments nav atrasts.

—   Tātad būs pazaudēts …

«Kur es tevi, sātanu, esmu sastapis?» Andrejs gudroja, liecību pierakstīdams.

—    Vai es nerunāju pārāk ātri, pilsoni izmeklētāj? Varu arī gausāk. Pati daba piešķīrusi cilvēkam divas ausis un vienu mēli. Tātad mazāk pļāpā, vairāk klausies . ..

«Esmu viņu sastapis jau agrāk. Un visu to jau dzirdējis — gan par ausīm, gan par mēli…»

—    Es, atvainojie't, mīlu parunāt. Tā, protams, ir vājība, bet tā var vieglāk dzīvot: kulsti tikai mēli bez kādiem liekiem pūliņiem, un šis cilvēces ienaidnieks maļ savu maļamo. Rakstīt, es atvainojos, ir daudz grūtāk — pat augsti izglītotiem cilvēkiem. Iespējams, ka es klāstu daudz lieku sīkumu?

«Kur? Kur es viņu esmu sastapis?»

—    Labāk darīsim tā — sāciet jūs mani iztaujāt par visu, kas jūs visvairāk interesē, un es kā grēksūdzē. Vai ne? Tā būs ērtāk! Dieva vārds, ērtāk! Jūsu uzdevums jautāt, mans — atbildēt.

Andrejs gandrīz vai palēcās. Atcerējās! Tas bija viņš, Ivans Sevastjanovičs Artemjevs, kas kliedza: «Mans uzdevums jautāt, bet tavs, kuces bērns, atbildēt!»

MANS UZDEVUMS JAUTĀT, TAVS — ATBILDĒT!

Pie durvīm pat nepieklauvēja. Tās atrāva vaļā tā, ka izlēca krampis un durvis atsitās pret spaini.

No rībiena mēs pamodāmies.

Durvīs stāvēja policists ar lukturi rokā. Viņš apskatīja visus kaktus un uzsauca:

—    Nāciet iekšā, jūsu labdzimtība!

Resns vīrietis gaiši pelēkā šinelī ar zeltītām pogām nesteigdamies attina bašliku un pielika roku pie cepures.

—    Ispravņiks Lavrovs …

Tēvs pasmīnēja.

—    Patīkami iepazīties. Martinovs . . .

Policists ar šineļa stūri nobrauca pa ķebli, nolika to pie galda un laipni palūdza:

—    Saimniecīt, aizdedziet, lūdzu, lampu!

Māte aizdedza lampu ar zaļo abažūru. Andrejs ar Petju saskatījās — šo lampu reti kad dedzināja un nekad nelika uz galda, bet uz palodzes. Parasti lampa stāvēja neaizdegta uz kumodes, un bērniem bija cieši jo cieši piekodināts to neaiztikt. No lampas un luktura kļuva gaišs kā ziemsvētkos.

Policisti pārmeklēja visus kaktus, nocēla svētbildes un atvēra to durtiņas, klabināja ar kruķi pa krāsns apakšu. Viens pat apgūlās uz vēdera kuldā un paskatījās skurstenī. Kad viņš pagriezās pret gaismu, Nataša sāka smieties — policists bija pamatīgi notriepis degunu un ūsas ar'sodrējiem.

Tēvs pasmaidīja.

—          Nav smuki, meitiņ, tā smieties par tēvocīti, viņš taču pilda cara uzdevumu . . .

Policisti nokāpa pagrabā un padeva uz augšu mučeles ar gurķiem un kāpostiem, izcēla lielo stikla burku ar marinētām sēnēm.

Sēnes bija salasījuši Andrejs un Petja. Reiz tēvs bija aizgājis kopā ar viņiem uz mežu. Viņš tikpat kā nekā neatrada — tikai trīs apšu bekas — un pateica, ka gribot atpūsties. Zēni iegāja dziļāk mežā meklēt baravikas, Andrejs zināja tādu vietu, kur tās pašas skrēja rokās. Pielasījuši pilnus grozus, Andrejs un Petja atgriezās mežmalā. Tēvs sēdēja uz celma un drāza ar nazi kadiķa rīkstīti, bet uz zemes gulēja divi nepazīstami un kaimiņš Anfims Bolotins. Tas jautri iesaucās: «Tūlīt pat izrevidēsim jūsu skaistules!»

Sēnes izbēra uz sūnām. Tēvs izklāja grozu dibenus ar bērza zariņiem, uzlika uz tiem vispirms nez kādu papīra vīstokli un tikai tad sēnes.

Viens no svešajiem paņēma lielu baraviku un priecādamies teica:

—    Ir gan skaistule!

Un sēne viņam izšļuka no rokām. Cepurīte nobāza, smagi nokrita pie celma un pārplīsa. Bolotins — kaislīgs sēņotājs — nespēja tādu grēka darbu paciest:

—           Ek, tu! Vajag taču uzmanīgāk. Tas jau nav gurķis, bet sēne!…

Svešie un Anfims drīz vien aizgāja. Puikas pielasīja ar sēnēm arī tēva grozu.

. . . Policists izgrozīja sēņu burku lampas gaismā un kaut ko klusām pateica ispravņikam. Tas pamāja ar galvu, un burku vairs neaiztika, toties ķērās pie muciņām. Policists nometa uz grīdas koka dēlīšus un linu lupatiņas, ko māte vienmēr palika zem sloga. Istabā sāka spēcīgi un garšīgi smaržot pēc ķiplokiem, dillēm un slapjām upeņu lapām. Policists iebāza roku mučelē, taču gurķi gulēja ļoti cieši. Policists nošķendējās un apgāza trauku uz sāniem. Gurķi palēkdamies aizvēlās pa grīdu, bet sālījums salija grīdas šķirbā pie krāsns.

Māte nopūlās:

—    Kādēļ mantu bojājat? . .. Tur taču nekā nav.

Tēvs basām kājām stāvēja pie krāsns. Viņš pārkāpa pāri sālījuma urdziņai un mierināja māti:

—    Lai taču pārliecinās, Maša!

Kāpostu muciņu policists pacēla augšā un apgāza uz mutes, kāposti izkrita un palika guļam uz grīdas kaudzītē. Nataša iespurdzās. Laikam atcerējās, kā bija vasarā kopā ar draudzenēm cepusi no miklām smiltīm karašas.

Kāpostos gluži kā dzirkstelītes spīdēja burkānu ripiņas. Māte atkal nopūtās. Tēvs, sapratis, ko viņa domā, pateica:

—           Aizliēnēsi no Kuzņecoviem vai Balandiniem, viņi daudz ieskābēja.

Policisti izgāja laukā. Tūlīt pat atskanēja kladzināšana un mežonīgs gaiļa kliedziens. Tēvs sāka smieties.

—    Ka tik mūsu gailis neizknābj viņiem acis!

Tie visi atgriezās atpakaļ vienās spalvās. Ispravņiks Lavrovs piecēlās no ķebļa un, bašliku apsiedams, teica:

—           Ģērbieties, Martinova kungs! Ja iespējams, tad veicīgāk.

Māte sāka šņukstēt. Skatīdamās viņā, palaida raudas Nataša. Tēvs, autus tīdams, palūdza:

—    Sataisi, Masa, ceļa maizi… Lavrovs atgādināja:

—    Pasteidzieties!

Māte nogrieza no klaipa lielu riku, atnesa no pieliekamā divas voblas, izcēla no plaukta cukura trauku.

—    Cukuru nevajag, — tēvs sacīja. — Iztikšu tāpat. Saruna par ēdamo, maizes ņuka un vobla, acīm redzot,

iekārdināja policistu. Viņš izraudzījās un pacēla no grīdas . gurķi un skraukšķinādams nokoda gandrīz pusi. Tēvs pieklājīgi novēlēja:

—    Labu apetīti! Māte piebilda:

—    Ēdiet veseli, tik un tā jāatdod cūkām.

Lavrovs paskatījās uz policistu, tas aizrijās un steidzīgi nometa nenoēsto pusīti atpakaļ uz grīdas.

—    Ejam, Martinova kungs!

Tēvs apkampa māti, noskūpstīja Natašu, Petjam un Andrejam, kā jau vīriešiem, paspieda roku un palūdza:

—    Palīdziet nu mātei! …

Pēc pāris nedēļām māte kādudien pārnāca no fabrikas agri. Klusēdama nosēja melno lakatu, ko bija sākusi valkāt pēc tēva apcietināšanas, pacēla lādes vāku un sāka pārkravāt mantas: savu zaļo vilnas kleitu ar plato apmali — to viņa uzvilka tikai lielos svētkos, — zābakus ar podziņām, tēva melno uzvalku. Apskatīdama gaismā svārkus, sāka raudāt — tos bija sakapājušas kodes.

Petja un Nataša, nekā nesaprazdami, arī ieraudājās. Tiesa, Petja raudāja nelabprāt, viņš to darīja tikai tādēļ, lai māšelei nebūtu jāraud vienai, un visu laiku šķielēja uz vecāko brāli: «Vai nebūtu jau laiks pārtraukt šo nevīrišķīgo nodarbošanos?»

Andrejs uzminēja, kālab māte pārkravā mantas. Vakar pie akas viņa bija teikusi kaimiņienei:

— Es jau zināju, ka mani pirmo izmetīs… Vecākais brāķeris, resnais nelietis, mani pēc maiņas veselu stundu lamāja: «Pārāk daudz tavā precē, Martinova, pārrautu šķēru!» It kā es tīšām tos šķērus rautu, . Vakarā atskrēja Aņisja Stoļetova. Visi viņu dēvēja par deputāti — piektā gada vasaras streikos viņa bija varen aktīvi runājusi mītiņos. Aņisja atnesa jaunu ziņu — audējas pēc maiņas izsaukušas no kantora fabrikas pārvaldnieku un lūgušas, lai nepadzen māti no darba, pārvaldnieks atbildējis, ka viņam neesot nekādu iebildumu, taču pats to nevarot izdarīt un apsolīja parunāt ar saimnieku Mihailu Ivanoviču Terentjevu.

Māte pateicās brašajai deputātei par pūlēm un apkampa viņu.

—    Es, Aņisja, raudāt vairs neraudāšu, pie velna ar visu raudāšanu . .. Bet fabrikā mani tā kā tā nepaturēs — es taču tagad esmu gluži kā spitālīga.

Viss beidzās tā, kā bija paredzējusi māte. Saimnieks, pēc vecākā tabeļveža vārdiem, sakliedzis uz pārvaldnieku un licis pasacīt deputātei, ka tagad, paldies dievam, vairs neesot piektais gads, neesot tas laiks, kad šī varētu komandēt, lai sargoties, ka pati neizlidojot no fabrikas.

Vispirms māte aiznesa uz uteni zaļo vilnas kleitu. Laikam taču bija izdevies labi pārdot, jo mājās pārnāca priecīga un atnesa līdzi mārciņu vārītas desas un divas pieckapeiku frančmaizītes.

Desu ēda ar rupjmaizi, ēda lēnītēm, lai cik vien iespējams attālinātu nežēlīgo mirkli, kad pienāks gals šai debešķīgajai baudai un paliks pāri kā atmiņa tikai ķiploku smarža. Māte desai pat nepieskārās un, kad Petja pajautāja, kādēļ nav nogriezusi arī sev gabaliņu, vieglītēm atmeta ar roku.

—    Lai jau! Tad ta neredzēta manta atradusies!

Pēc tam māte sagrieza maizīti četrās daļās un ielēja visiem tēju, pieliekot klāt cukuru.

Savu frančmaizītes gabaliņu viņa ēda ilgi, ilgi, bet pa grumbainajiem vaigiem ritēja un ritēja asaras.

Pēc nedēļām trim māte aiznesa uz uteni savus pogājamos zābakus, tēva,bikses un plato gumijas jostu ar ādas kabatiņu pulkstenim. Viņa pārnāca vēlu, ar naudu, bet desu un smalkmaizītes neatnesa.

Un tad pienāca diena, kad māte uzlika galdā podu ar vārītiem kartupeļiem, taču neteica vis kā parasti: «Nāciet nu ēst!» — bet pavisam jocīgi: «Kad jau jāgavē, tad gavēsim ar! Svētie ir gavējuši un arī mums vēlējuši! Kad vēderā dzied, tad lustīgāk iet…»

Šajā diejiā viņa rūpīgi nospodrināja veco patvāri, tas laistījās vien, kļuva redzamas medaļas un skaidrs uzraksts

«Brāļi Batašovi». Tad ietina patvāri tīrā salāpītā spilvena drānā un uzmanīgi nolika uz sola.

Vakarā pie loga, kas atradās pagalma pusē, kāds klusu trīs reizes pieklauvēja. Tā klauvēja, kad tēvs vēl bija mājās; un pēc tam istabā ienāca kādi Andrejam nepazīstami cilvēki.

Māte metās pie loga.

Ienāca Anfims Bolotins.

Viņš bija krietni jaunāks par tēvu, taču abi bija labi draugi. Reizēm viņi aizsēdējās līdz vēlai naktij, un māte tad šķendējās: «Naktsputni!»

Anfims iedeva mātei divus zaļus trijniekus un divus dzeltenus rubļus.

—    Lielais paldies! Pašā reizē.

Anfims atteica:

—    Ko nu man? Es tikai esmu pastneša lomā.

Anfims uzsmēķēja, istabā sāka ost pēc mahorkas. Andrejs tūdaļ atcerējās tēvu.

Bolotins pastāstīja, ka viņš sarunājis ar Ņeburčilova fabrikas pārvaldnieku, un māte var rīt iet darbā pirmajā maiņā — turklāt nevis kā aizstājēja, bet tūlīt pie stellēm.

Māte aiz priekiem norāva spilvendrānu no patvāra, ielēja patvārī ūdeni, taču Anfims atteicās dzert un sāka steigties prom. Māte vēlreiz patencināja:

—    Paldies, Anfim Ivanič!

Anfims atteica pavisam nesaprotami:

—          Es taču sacīju, ka tas nav no manis… Tas ir no partijas kases.

Māte lika, lai Andrejs pamodina Natašu un Petjku, bet pati aizskrēja un drīz vien atgriezās ar veselu klaipu rudzu maizes un drusciņu eļļas pudeles dibenā.

Vai kā garšoja rupjā maize, kad to iemērca uz tasītes uzlietajā mazliet sālītājā eļļā, bet pēc tam tasīti izlaizīja — pat mazgāt nevajadzēja.

Petja un Nataša aizgāja gulēt, bet Andrejam vajadzēja uzklausīt rīkojumus rītdienai:

—           Nopērc divas mārciņas eļļas, puspudu rudzu miltu, divas mārciņas prosas putraimu un pusmārciņu cukura. Tūlīt pēc tam ielej eļļu pudelē līdz šai vietai un aizskrej pie Stoļetoviem. Pasaki: «Paldies par eļļu, bet klaipu māte pati atnesīs, līdzko izceps …»

Māte ļoti baidījās aizgulēties un gulēja uz grīdas, uz tēva vecā mēteļa, kura jērādas apkakle bija jau pārdota.

Vasaras beigās māte aizbrauca uz guberņas pilsētu Vladimiru uz tiesu. Viņa atgriezās pēc nedēļas.

Andrejs nobijās, māti ieraudzīdams, — tik ļoti viņa bija novājējusi. Acis iekritušas, seja dzeltena.

Pirmais atskrēja Anfims Bolotins. Drīz vien virtuvē vairs nepietika vietas, daudzi stāvēja priekšnamā un uz lievenēm.

—    Kara tiesa jokus netaisa!

—    Vajadzēja dabūt labāku advokātu.

r— Dabū kauču piecus …

Tēvam bija piespriests nāves sods.

Advokāts iesniedzis pārsūdzību senātam.

Māte pa vairāki lāgi atkārtoja:

—           Visvairāk iegāza Deņežkins. Pie svētā Evaņģēlija, maitas gabals, zvērēja, taču meloja vienā melošanā. Viņš gan redzējis to, gan dzirdējis šito! Tā aizmelojās, ka pat tiesnesis viņu apsauca: «Vai tikai jūs neizgudrojat?» Bet Griškam viss viens: kaut acīs spļauj, viņš teiks — silts piens. «Runāju baltu patiesību!» Un vēl krustu pārmeta, nelietis!

Anfims Bolotins sacīja:

—          Līdzko viņš te parādīsies, mēs viņam, kraupainajam sunim, ādu nomauksim .. .

Kad visi aizgāja, kļuva tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā deg mazā lampiņa — lāgiem iesprakstējās, lāgiem tā kā nopūtās. Andrejs, pavēris acis, redzēja, ka māte vēl arvien nekustīgi sēž pie loga, it kā cenzdamās kaut ko saskatīt tumšajā naktī.. .

Pēc piecām dienām advokāts atsūtīja no Pēterburgas telegrammu: «Aizstāja ar divpadsmit gadiem katorgas.»

Atkal pie Martinoviem sapulcējās gan pazīstami, gan sveši. Kāds, jau vairāk iemetis, vienā laidā kūdīja:

—          Tas ir jāapslaka! Katrā ziņā! Mihails no viņpasaules dabūts atpakaļ!

Kāds izrēķināja, ka tēvam termiņš beigsies tikai 1920. gadā. Stoļetovu Aņisja piebilda:

—          Līdz tam laikam, Marja, tev visi mati noies no galvas un zobi izbirs!

Anfims Bolotins uzbrēca:

—    Ko nu ķērc! …

Pēc pāris mēnešiem pienāca tēva vēstule no Ņižņijnovgorodas. Viņš rakstīja, ka vedot uz Sibīriju. Viņu vagons

vai augu dienu nostāvējis Novku stacijā.

Mate sāka raudat — no Šujas līdz Novkiem stundas trīs brauciena, un biļete nemaz nebija tik dārga.

Maizniekam Griškam Deņežkinam ādu nomaukt neizdevās. Viņš pārbīlī atsūtīja savai mātei vēstuli. «Mājās, māmiņ, vairs nerādīšos, mani var pavisam nogalēt. Dodiet savu svētību turpmākajai dzīvei…»

Ziemas sākumā pienāca vēsts no tēvamāsas — krustļ mātes Matrjonas. Viņa dzīvoja Maskavā, strādāja pie zobārsta par virtuveni un, padzirdējusi, ka brāļabērni, tēvam vēl dzīvam esot, kļuvuši bāreņi, lūdza, lai vecāko — Andreju atlaižot uz Maskavu. «Es viņu, Maša, caur pazīšanos labi iekārtošu, lai mācās amatā.»

Vilciens pienāca Maskavā vēl tumsiņā. Izgājis stacijas laukumā, Andrejs ne nu īsti apmulsa, taču gluži kā pieaudzis cilvēks nožēloja, ka nebija paziņojis Matr jonas krustmātei par savu atbraukšanu.

Sākumā viņam šķita, ka laukumā ir vismaz pustūkstotis važoņu. No viņu klaigāšanas un slieču čīkstoņas cēlās tāds troksnis kā Šujas tirgū. Taču, vērīgāk ieskatījies, Andrejs aptvēra, ka važoņu nemaz nav tik daudz, ne vairāk par trim desmitiem, un klaigā viņi tādēļ, ka vairums pasažieru iet garām, uz viņu pusi pat nepaskatījušies.

Kurp iet? Kur atrodas tā pati Ordinka, kur dzīvo krustmāte Matrjona? Pa labi? Pa kreisi? Kam lai prasa? Visi skrien, steidzas — varbūt darīšanās, varbūt arī tādēļ, ka ārā savi divdesmit pieci grādi sals.

Atradis krustmātes Matr jonas māju, Andrejs, zvana pogu nepamanījis, priecīgs pieklauvēja. Sievietes balss aiz durvīm sacīja:

—    Ja ar asām sāpēm, tad pamodināšu, citādi pieņem tikai no astoņiem.

—    Man nekas nesāp. Atbraucu pie krustmātes Matrjošas.

Durvis atvērās. Pavecāka nepazīstama sieviete izbrīnījusies noskatījās Andrejā.

—    Pie krustmātes Matrjošas?

—    Pie Matrjonas Ivanovnas Martinovas… Viņa te strādā par virēju.

—    Virēja te esmu es, — sieviete paskaidroja. — Tava Matrjošas krustmāte te vairs nedzīvo. Kas tu viņai tāds esi?

Andrejs pateica. Tad virtuvene ielaida viņu priekštelpā un parādīja uz lielu lādi.

—    Pasēdi tepat…

Un aizgāja. Drīz vien viņa atgriezās kopā ar jaunu sievieti, kas, pēc Andreja domām, bija ģērbusies kā ķeizariene — ar resnu auklu apjoztā garā sarkanā kleitā ar gaiši ziliem ziediem. Kleita zvīguļoja kā popa talārs.

Sievfete vienaldzīgi paskatījās Andrejā un noteica:

—    Dievs ar viņu!

Tad namamāte un virēja sāka runāt par Andrejam maz saprotamām lietām — par to, ka Pjotram Jakovļevičam iet pie sirds madeira, toties Konstantīnam Semjonovičam pa prātam pīlādžu degvīns, bet Anna Pavlovna dievina sēņu ikrus. Namamāte izprašņāja, vai virēja nopirkusi mērcētos ābolus, zivs sauso gaļu, pie kā pirkusi ķilavas un vai tik nav aizmirsusi citronu zandarta galertam. No namamātes jautājuma, vai virēja jau iemērkusi siļķi pienā, Andrejam uznāca smiekli, un viņš pats sev par izbrīnu uzprasīja:

—    Kālab tad jābojā piens?

Namamāte bargi paskatījās viņā, bet virēja sāka smieties, taču pēc tam apķērās un norāja:

—    Sēdi kluss, tev neviens nejautā …

Andrejs strādāja visu dienu — nesa laukā netīrumus, skaldīja malku, divas reizes skrēja uz bodīti, vakarā namatēvs lika, lai viņš stāv priekšnamā un palīdz kungiem novilkt virsdrēbes, nolikt spieķus, novietot galošas.

Lai gan Andrejam bija skumji, viņš tomēr gandrīz vai sāka smieties, ieraudzījis pirmos viesus. Vīrs bija kārns, ļoti garš, bet sieva maziņa, sārta, apaļa kā rausītis un, acīm redzot, labsirdīga, jo tūlīt pat iedeva Andrejam karameli. Kad saimnieki aizveda viesus uz istabu, Andrejs pacēla no grīdas viešņas balto dūnvilnas lakatu un saudzīgi nolika šo dārgo mantu uz lādes.

Pēc tam ieradās students ar meiteni. Pats pēdējais atnāca solīds kungs, kas bija ģērbies tikai uzvalkā, bez mēteļa. Namatēvs likās gauži priecīgs par viņa atnākšanu, bet namamāte pat iekārās viesim kaklā un vienā laidā atkārtoja:

—   Mēs jūs, dārgais Ivan Sevastjanovič, gaidām un gaidām.

Virēja paskaidroja Andrejam, ka tas esot namīpašnieks Artemjevs, ļoti bagāts cilvēks.

Andrejs ilgi sēdēja uz lādes. Istabās skanēja viesu balsis — sākumā klusas, bet pēc tam aizvien skaļākas un skaļākas.

Priekšnamā līgodamies iznāca students. Tas izvilka no ādas etvijas garu, tievu papirosu un piedāvāja Andrejam:

—    Uzsmēķē!

—           Neesmu iemācījies, — Andrejs atteica un pastūma dūnvilnas lakatu tālāk pie sienas, jo students nometa degošu sērkociņu tieši uz lādes.

—    Varbūt tu gribi ēst? Es tev tūlīt atnesīšu pīrādziņu …

Priekšnamā izskrēja meitene un saķēra studentu aiz piedurknes.

—    Serjoža! Nu kur jūs pazudāt? …

Apsolīto pīrādziņu Andrejs tā ir nedabūja.

Andrejs pats nemanīja, kā bija uz lādes aizsnaudies. Namatēvs viņu pamodināja.

—    Puika, padod galošas!

Garais, kārnais viesis ar maziņo sievu jau devās uz mājām. Namatēvs un students iznāca viņus pavadīt. No istabām atplūda skaļa mūzika — tur dejoja.

Namatēvs piedzēries skūpstījās ar ciemiņu, bet students pasniedza Rausītim samta rotondu.

—           Agri gan jūs mūs pametat, Jevgeņija Sergejevna … Kopā ar jums ir tik jauki.

—    Bet kur mans lakats? — Rausītis noprasīja.

Lakata uz lādes vairs nebija.

—    Puika, kur lakats? — namatēvs dusmīgi uzbrēca.

Andrejs pats nekādi nespēja apjēgt, kur lakats palicis.

Kārnais ciemiņš smagi atkrita uz lādes un, galvu klanīdams, sacīja:

—    Ejam, Ženīt, ejam, gan vēlāk atradīsim.

—    Tu esi traks, šitādā salā!

Priekšnamā iznāca namamāte, Artemjevs un meitene. Namamāte skubīgi ieskatījās visos kaktos, pārlūkoja uz pakaramā mēteļus, mierinādama viešņu:

—    Tūlīt, Jevgeņija Sergejevna, vienu mirklīti.

Artemjevs atvēzējies brīnum veikli, gluži kā rotaļādamies, iecirta Andrejam pļauku:

—    Es tev, draņķi, visus zobus izdauzīšu!

Namamāte iesaucās:

—    Ivan Sevastjanovič!

Students izrieza krūtis.

—    Jums nav tiesību! Tas ir kauns, cienījamais kungs!

Ar.temjevs nicīgi paskatījās viņā.

—           Studenta kungs, dievs devis cilvēkam divas ausis un vienu mēli — mazāk pļāpājiet, vairāk klausieties.

—    Ejam, Serjoža, ejam! — meitene lūgtin lūdzās.

Artemjevs iesita Andrejam vēlreiz.

—    Saki — kur tu to noslēpi, kucēn?

—    Es taču neesčciu ņēmis! Kādēļ jūs man sitat?

—           Ak tu, nelieti, vēl sāksi izprašņāt! Jautāt ir tiesības man, bet tu, kuces bērns, drīksti tikai atbildēt! Es tev bez kādām stangām zobus izraušu!

Namatēvs izmeta Andreja mēteli pa durvīm,

Līdz pat gaismai Andrejs nosēdēja kāpņu telpā.

Garām pagāja students ar jaunkundzi. Students sašutis teica:

—           Kādas viņam tiesības sist? Lakats bija aizslīdējis aiz lādes!

Viņš paklupa pret Andreju, kas izlikās, ka ir aizmidzis. Pieklājīgi atvainojās.

VISIEM, VISIEM, VISIEM …

Beidzis Artemjeva pratināšanu, Andrejs devās uz mājām.

No Ārkārtējās komisijas nama līdz Lielajai Presņas ielai, kur dzīvoja Andrejs, bija pusstundas gājiens.

Andrejs izņēma naganu no maksts un iebāza mēteļa kabatā — līdzko iestājās tumsa, pie Patriarhu dīķiem «blēņojās»: cilvēki melnos apmetņos un maskās izģērba garāmgājējus līdz apakšveļai, bet tos, kuri mēģināja pretoties, piekāva. Marta sākumā liela auguma vīru, kas nebija ļāvis, ka viņa sievai novelk mēteli, kailu iemetuši āliņģī.

Jermolajeva šķērsielā Andrejs izdzirdēja kliedzienu, pēc tam biežus šāvienus.

Andrejs uzvilka nagaņa gaili un metās skriet.

Šķērsām ielai stāvēja vieglā mašīna. Divi spēcīgi puiši vilka no kabīnes laukā šoferi, trešais kareivja šinelī šāva gaisā.

—    Jums nav tiesību! -šoferis kliedza.

Ieraudzījis pieskrējušo Andreju, kareivis pagrieza revolveri pret viņu un draudīgi teica:

—    Vāķies prom, kamēr āda vesela!

Andrejs pamanīja, ka kareivim nav vis revolveris, bet rotaļu pistole.

Šoferis, nojauzdams, ka piesteidzies palīgs, iekliedzās:

—    Biedri! Es jūs lūdzu, biedri! …

—    Laidiet viņu vaļā!

—    Kas tu tāds esi, ka vari tā komandēt?

—    Un kas j ūs tāds esat?

—           Mēs esam kategoriskie sociālisti, — kareivis lepni paziņoja. — Nesamierināmi cīnītāji pret jebkuru īpašumu. Mums vajadzīga mašīna, un šitā bija brīva, stāvēja uz ielas…

—          Tad ta stāvēja! — šoferis iebrēcās. — Es tikai uz mirklīti izkāpu laukā, bet šie jau — caps ciet!

—          Bet es esmu no «Orkāna», — viens no puišiem pasludināja. — Esi dzirdējis vai vajadzēs ar milnu bēniņos iedzīt?

—    Pazīstam jūsu slaku, anarhistus!

—   Un kas tu tāds esi, ka visu tik smalki zini?

—           Es no Čekas, — Andrejs uzsvērti pieklājīgi atbildēja. — Esi par Čeku dzirdējis vai vajadzēs ieskaidrot?

Kareivis noslēpa rotaļu pistoli un miermīlīgi noteica:

—    Paskaidrojums nav nepieciešams. Ejam, puiši!

Un pirmais pazuda tumsā.

Šoferis iedarbināja motoru un aiz pateicības piedāvāja:

—    Sēdies, biedri! Aizvedīšu. Ir gan sātani!

Braucot automašīna grabēja un šķindēja kā milzīga ar sīknaudu piebērta skārda bundža. Šoferis gaudās:

—           Strādāju kā nolādēts, biedri čekist, dienu un nakti… Kūļos kā dieva nepieņemts pa visu guberņu. Te aiztrenc uz Kuncevu, te uz Vsehsvjatskoju. Aizvakar pa divi lāgi aizdzina uz Tušinu. Bet šai jau tāpat vien visas iekšas gāžas laukā.

Andrejs klausījās pa ausu galam un domāja savu domu: «Nadja būs pārgaidījusies — kā aizgāju, tā pazudu … Tēvs laikam mājās…» Četrpadsmitajā martā sākās Viskrievijas IV Ārkārtējais Padomju kongress, un vecākais Martinovs bija ieradies galvaspilsētā kā Ivanovovozņesenskas delegāts.

—          Tu domā, — šoferis sacīja, — ka mani tūlīt palaidīs un es varēšu rāpties uz krāsns? Ne velna! Man jābrauc uz Jermolajeva šķērsielu pēc Germanova.

—           Pēc kā? — Andrejs nodrebinājās, atcerējies atdzīvojušos mironi. — Vai tas ir tas, kurš pārzina pārvadājumus?

—           Pārvadājumus! Būtu tur biedri čekist, painteresējies, ko viņš pārvadā! Man te jāvizina meitas un jāsavāc pļēguri. Tagad vedīšu šo no mamzeles uz mājām, kājām pats nespēs aizvilkties. Lai gan no Baltijas flotes nācis, bet, līdzko piesūcas, tā gatavais cūka. Tēlo sazin kādu dižvīru. Ieņēmis ar saviem piedzērušajiem matrožiem Vozdviženkā veselu pili. Tu pasaki, biedri čekist, — kam es kalpoju? Padomju varai vai…

—           Apturi šeit, — pamanījis savu māju, Andrejs steidzīgi teica. — Paldies! "

—    Paldies tev, biedri!

Tēvs sēdēja ar kādu tumšmatainu cilvēku, ko Andrejs nepazina. Šim cilvēkam no kreisajiem deniņiem pāri visam vaigam līdz pat zodam stiepās sarkana rēta.

—    Iepazīsties! — tēvs sacīja. — Mans Andrejs.

Tumšmatis sniedza plaukstu — tik milzīgu kā lāpsta.

—    Dišēns.

Viesis uz Andreja pusi vairs pat nepaskatījās, it kā būtu atnācis nevis dzīvokļa īpašnieks, bet gan kāds šeit pilnīgi nepiederīgs, kas iztraucējis nopietnu sarunu.

—          Manuprāt, tu, Martinov, līgumu nemaz neesi lasījis, — viņš pikti sacīja, — tu neesi tajā iedziļinājies: pārlaidi acis — un cauri.

Viņa rēta sāka raustīties.

Andrejs aptvēra, ka viesis strīdas ar tēvu par Brestas līgumu.

—           Ja esi izlasījis, kā nākas, tad tev arī jāzina, ka vācieši paņem sev Poliju, Igauniju, Latviju, Lietuvu…

—    Zinu.

—           Rīgas jūras līcis vāciešu rokās. Rīga vāciešu rokās. Liepāja un Ventspils tāpat. Visu, par ko Krievija lējusi tik daudz asiņu, visu, turklāt gluži labprātīgi, tavs Ļeņins atdod vāciešiem. Vai saproti, par ko es runāju?

—    Saprotu …

—          Taisni jābrīnās! Cilvēkam min uz varžacīm, bet viņš saka mērci! Krievijai jāpaliek bez armijas! Ukraina atdalās no Krievijas un pārvēršas par «teritoriju», vai tu dzirdi — par teritoriju pēdiņās, kas atkarīga no Vācijas. Vai tu arī to spēj saprast?

—    Saprotu.

Dišēns bakstīja ar pirkstu papīros, kas gulēja uz galda.

—    Batumi jāatdod turkiem. Melnās jūras kara kuģi jāatbruņo!

—    Ne jau Melnās jūras vien. Visi kara kuģi.

Dišēns aizdomīgi paskatījās Mihailā Ivanovičā: «Viņš ņirgājas, vai? Vai arī galīgi nesajēdz, kas notiek?» Un uzblieza ar milzīgo dūri pa galdu.

—    Viss, ko krievu slavas labā paveikuši Ušakovs, Nahimovs, Makarovs, — viss pie velna! Manuprāt, jūs ar savu Ļeņinu esat jukuši! Izlasi kaut vai šo te punktu: «Krievija izbeidz jebkādu aģitāciju un propagandu pret Ukrainas tautas republikas valdību un sabiedriskajiem iestādījumiem!» Un to visu Ļeņina uzdevumā ņem un paraksta! Kā lai sauc šādu rīcību?

Martinovs iesmējās.

—    Tu aizvien vēl esi tāds pats! Vai atceries, kā Manzurkā policijas iecirkņa priekšnieks Vitkovskis aizliedza mums piedalīties pašpalīdzības kasē? Tu — vienīgais no visiem izsūtītajiem — paklausīji viņam.

—    Nu un tad? Es esmu disciplinēts cilvēks.

—    Nu tad, Dišēn, iegaumē: mēs, boļševiki, attiecībās ar iecirkņu priekšniekiem un žandarmiem nebijām disciplinēti. Viņi aizliedza stāstīt tautai patiesību, bet mēs tomēr stāstījām un, kā redzi, kaut ko esam panākuši… Vācieši mums aizliedz Ukrainā aģitēt un propagandēt, bet mēs stāstīsim tautai patiesību un atkal panāksim …

—    Apkaunojošs, drausmīgs miera līgums! Piemini manus vārdus — drīz no Krievijas paliks pāri Maskava un vēl Rjazaņas, Ņižņijnovgorodas un Vladimiras guberņa un tava cienījamā Ivanovovozņesenska.

—    Nav nemaz slikta pilsēta, — tēvs jokodamies atteica. — Labi, beigsim strīdēties. Ēdīsim vakariņas.

Dišēns skumīgi noskatījās Mihailā Ivanovičā.

—    Vai tu, Martinov, tiešām nesaproti, par kādu mieru šodien nobalsoja? Par tādu, kas apkauno padomju varu.

—    Pilnīgi pareizi, — Martinovs atsaucās. — Par ļoti smagu, apkaunojošu, par tādu, kas pazemo padomju varu. Es tev pilnīgi piekrītu, taču tu šajā vietā liec punktu, bet es tikai komatu. Tas ir miera līgums, kas padomju varu pazemo, taču neiznīcina, gluži otrādi, saglabā padomju varu. Un tieši to — pašu galveno — tu nespēj saprast.

Noblīkšķēja durvis. No priekšnama atskanēja Nadjas balss:

—    Protams, ka drīkst. Gaida.

Istabā ienāca Anfims Bolotins. Andrejs nebija redzējis viņu kopš aizbraukšanas no Šujas, taču tūdaļ pazina tēva draugu.

Anfims apkampa Andreju un noskūpstīja.

—            Tad ta bērniņš! Šitāds tēvainis … Nu un tagad iepazīstini ar sievu … Es, Nadja, gribēju viņu sabārt: pie mums, Ivanovovozņesenskā, līgavu papilnam, bet šis ņem un apprec maskavieti.

—    Es esmu no Kiņešmas.

—          Tad gan neteikšu nekā! Ne vārda! Mūsu pašu puses cilvēks vien ir.

—    Vai pierunāja? — tēvs pavaicāja Anfimam.

Bolotins pamāja ar galvu.

—          Es gan stīvējos, bet Sverdlovs saka: «Ivanovovozņesenskā boļševiku pietiek, toties Jaroslavļā …»

—          Ko vēl jums Marats pateica? — Dišēns izaicinoši noprasīja.

—          Netiku jūs iepazīstinājis, — tēvs teica. ,r— Biedrs Bolotins, bet viņš, Anfim, ir biedrs Dišēns no Jaroslavļas.

Anfims sniedza roku. Dišēna rēta sāka raustīties.

—          Tātad būsim novadnieki, — Bolotins sacīja. — Ko jūs tagad tur darāt?

—          Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu: ko vēl jums Marats pateica?

Bolotins pasmaidīja.

— Jakovs Mihailovičs teica, ka pie mums — Ivanovovozņesenskā meņševikiem nekad neesot īsti veicies, toties pie jums Jaroslavļā viņiem laba dzīve, viņu pavairāk un vajag …

. — Viņus apklapēt? — Dišēns izkliedza. — Cita nekā nesamierināmais Sverdlovs nevarēja piedāvāt.

-— Nesteidzieties ar pieņēmumiem, biedri Dišēn, — Bolotins rāmi atteica. — Nevienam nenāk ne prātā jūs «apklapēt». Nāks laiks, paši pazudīsit…

Dišēns pielēca stāvus, ar kāju atgrūda vaļā durvis un jau no sliekšņa uzsauca:

—    Paliec sveiks!

—          Noskaitās, — tēvs pavīpsnāja. — Bet bija krietns cilvēks, drosmīgs… Aleksandra centrālē bandītu Vasku Kleščurāmu padarīja. Tas piedzērās un līda virsū ar nazi politiskajiem. Kleščs viņam seju sakropļoja.

3

35

Pie loga pieklauvēja.

Istabā ienāca drukns vidēja auguma, kareivis ar īsi apcirptu matu «ezīti».

Tēvs pamāja viņam — laikam šodien jau bija tikušies.

Kareivis paskatījās uz Andreju, zilajās acīs iemirdzējās draiskas dzirkstis.

—    Andrej!

Un, atbildi nesagaidījis, apkampa viņu.

—          Vai atceries, kā es toreiz mežā salauzu tavu vislielāko sēni? Baraviku.

Tēvs sāka smieties.

—          Kur nu šis atcerēsies. Viņam toreiz vēl nebija pat pilni septiņi.

—    Septiņi bija Petjkam, — Andrejs smaidīdams izlaboja,

—    man bija desmit. Bet Anfims Ivanovičs jums toreiz teica par gurķi.

—    Vai tu re! — Druknais iesmējās. — Atceras gan.

Tēvs nopietnā balsī piebilda:

—    Izauguši, kamēr mūs pa cietumiem trenkāja.

—           Kur tad Dišēns? — druknais noprasīja. — Tu taču teici, ka atnākšot pie tevis.

—    Aizgāja … Tikko.

—    Nesakrita uzskati, — Bolotins jokodams paskaidroja.

—    Starp citu, Miša, šodien viņš varēja būt tavs sabiedrotais.

Druknais pasmējās.

—    Tu, Anfim, esi kašķis …

—           Kādēļ kašķis? Tu esi pret Brestas mieru, un arī viņš ir pret. Iznāk., ka jums abiem ir viens viedoklis.

—    Ja gribi strīdēties, esmu ar mieru, — druknais sacīja.

—   Tikai ņem vērā: ja vēl kaut reizi uzdrošināsies pateikt, ka man ir kopīgs viedoklis ar meņševikiem, es tevi tā sasmalstīšu … — Viņš nopūtās un skumji piebilda: — Laiks parādīs, kam taisnība … Taču arī šobrīd esmu pārliecināts, ka tie piecdesmit pieci boļševiki, kas vakar iesniedza Padomju Kongresa prezidijam ziņojumu, ka nevēlas balsot par Brestas miera līgumu, no sirds nožēlo, ka bijuši spiesti uzstāties pret Ļeņinu. Arī es nožēloju… Es pirmo reizi nepiekritu Vladimiram Iļjičam… Un tu, Anfim, nebāz mani vienā maisā ar meņševikiem, pat ar tādiem kā Dišēns.

—           Nedusmojies uz mani, biedri Frunze, — Bolotins atteica.

Toreiz, 1918. gada martā, nevienam, protams, neienāca ne prātā, ka paies pavisam īss laika sprīdis un šis Krievijā tik reti sastopamais uzvārds kļūs zināms visiem. Toreiz vēl nebija leģendārā karavadoņa — Kolčaka un Vrangeļa uzvarētāja. Andrejam blakus stāvēja cilvēks kareivja blūzē, apjozies ar melnu siksnu ar vara sprādzi, un nav ko slēpt, viņa izskatā nebija itin nekā kareivīga — siksna bija nošļukusi, zābaki sen nespodrināti, ar nomītiem papēžiem.

Taču Andrejam iesmeldzās sirds, un viņš pat apmulsa. «Lūk, kāds tu esi, biedri Arsenij! Un tu esi tas, kurš divas reizes sēdējis nāvinieku kamerā! Tumšā ziemas naktī, važās iekalts, tu stāvēji uz ešafota.»

Andrejs atcerējās, kas viņam bija stāstīts par šo apbrīnojami drosmīgo un bezbailīgo cilvēku.

Bet tēvs pavisam vienkārši pateica:

—    Vīri, laiks vakariņot! —. un atdeva Nadjai sainīti.

—           Tur ir mūsu dienas deva. Sagatavo labi ātri — kā frontē.

Agri no rīta, kad visi vēl gulēja, Nadja izvilka no spilvena apakšas kabatas pulksteni, toreiz tādus sauca par «melnajiem», un zilu vilnas šalli. Klusu, lai neuzmodinātu viesus — tie gulēja blakus istabā, viņa teica:

—    Daudz laimes dzimšanas dienā, Andrjuša.

—          Paldies, mīļā, — tikpat klusu atbildēja Andrejs, Nadju skūpstīdams. — Kur tu sadabūji šitādu dārgumu?

—           Pulkstenis ir tēva. Kad aizgāja karā, viņš„to atstāja mājās, teica: «Varu vēl pazaudēt!» Bet šalli noadīju pati.

—          Norunāsim tā: neteiksim nevienam, ka man ir dzimšanas diena.'

—           Bet es, čukstētāji, neesmu vis aizmirsis! — ienākdams istabā, jautri teica tēvs. — Pilni divdesmit. Pavisam vecs večuks! — Un pasniedza Andrejam lauka somu. — Man tā nav vajadzīga, bet tev noderēs.

Anfims Bolotins, uzzinājis par ģimenes svinībām, nosūrojās, ka nav nekā zinājis un nav atnesis dāvanu, bet Frunze, pamirkšķinājis, vecākajam Martinovam, teica:

—    Es gan zināju un atnesu.

Un, draiski pasmaidījis, izvilka no bikšu kabatas brauniņu.

—    Vai noderēs?

Rīts bija auksts. Naktī bija sadzītas kupenas. Puta svilinošs ziemelis.

Vagaņkovas kapsētā neganti, gluži kā gauzdamies, brēca pāragri atlidojušie krauķi.

Lielajā Presņas ielā tikpat kā neredzēja gājējus, tikai kāda večiņa rotondā lēni cilāja kājas, kas bija ieautas smagās, ar auklu pie velteņiem piesietās ādas galošās. Andrejs pagāja večiņai garām un atskatījās — no pinkainas vīriešu cepures apakšas drūmi lūkojās nogurušas, skumjas acis.

Garām aizskrēja kāds cilvēks, ģērbies virsnieka šinelī bez uzplečiem. Paceltajai apkaklei pa virsu apsiets bašliks, kājās jauni dzelteni austriešu puszābaki ar stilbtiņiem.

Vecs afišu līmētājs dīrāja nost no augsta apaļa staba vecās afišas un lika uz ragaviņām — iekuriem. Noplēsa, parīvēja ar skrāpi stabu, ierasti nobrauca ar otu, pielika un izgludināja jaunu afišu: «Lielais teātris. Svētdien, 17. martā (pēc "jaunā stila), «Gulbju ezers». Otrdien, 19. martā, «Boriss Godunovs», Fjodors Ivanovičs Šajapins.»

Līmētājs nobrauca ar otu vēlreiz un pielīmēja vēl otru — mazāku afišu. «Anarhijas nams. Disputs par tematu: «Kurp iet Krievija». Visiem, kas vēlas, ieeja par brīvu. Bufetē par velti verdošs ūdens.»

Lielās Bronnajas un Tveras ielas krustojumā pie avīžu vitrīnas stāvēja bariņš cilvēku. Kāds vīrietis ar vidū iebuktētu karakula cepuri galvā un pensneju uz deguna skaļi lasīja:

«Parīze, Londona, Sofija, Berlīne, Ņujorka, Vīne, Roma, Konstantinopole, Kristiānija, Stokholma, Helsingforsa, Kopenhāgena, Tokija, 2enēva, Cīrihe, Madride, Lisabona, Brisele, Belgrada. Visām Deputātu padomēm. Visiem, visiem, visiem. Padomju Federatīvās Republikas valdība — Tautas Komisāru Padome un valsts augstākais varas orgāns Strādnieku, zaldātu, zemnieku un kazaku deputātu padomju Centrālā Izpildu Komiteja — ieradusies Maskavā.

Adrese: Maskavā, Kremlī TKP vai Deputātu padomju CIK …»

Un kaut kā īpaši skanīgi, vai nu priecādamies, vai arī zobodamies, cilvēks ar pensneju izlasīja parakstu.

Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldnieks VI. BončsBrujevičs. Maskavā 1918. gada 12. martā.

Tad viņš noņēma pensneju un atgāja nost.

Pieskrēja puisis, ģērbies dzeltenā ģērētas aitādas puskažociņā. No viņa spēcīgi oda pēc karbola, laikam bija tikko kā nācis no stacijas.

—           Vai jauns dekrēts? Par ko? Vai nav par ieročiem? Ka jānodod trijās dienās, citādi no tava paša tev pašam…

Bārdains kareivis ar bālu pietūkušu seju un apsaitētu kaklu aprāja:

—    Beidz muldēt! Galvaspilsētu pārcēluši uz Maskavu.

—           Skaidrs! Atšļūkuši boļševiki uz baltakmens skaistulīti! Tātad, ja ne šodien, tad rīt Petrograda pagalam.

—           Padomā, ko runā, — kareivis atcirta. — Un arī par boļševikiem nežvadzini. Eš pats esmu boļševiks! Kam tad, pēc tavām domām, tā Petrograda tiks? Ko nu klusē? Klāj tik va]ā…

Puisis drošības labad paskrēja gabaliņu nostāk un atkliedza:

—           Pats zini, kam! Kam tad tavs Ļeņins grib visu atdot? Vāciešiem!

Kareivis iesmējās, atviezdams smēķa nodzeltinātos zobus, un uzsauca puisim pakaļ:

—           Stulbs tu esi, kaut gan feldšeris! Piesmirdinājis ar karbolu visu ielu kā vezumnieka zirgs …

BAIDOS, KA NENOVALDĪŠOS

—           Kas tev šodien lēcies? — Maļgins, paskatījies drūmajā Andrejā, noprasīja. — Vai esi vesels? Ko tad dara tavs brašais tirgonis?

—    Es viņu vairs nepratināšu. Es nevaru.

Andrejs pastāstīja par savu pirmo tikšanos ar Artemjevu.

Maļgins noklausījās un, nekā neteicis, aizgāja. Viņš atgriezās drīz, pēc minūtēm piecām.

—    Aizej pie Jēkaba Kristapoviča.

Petersa kabinetā, krēslā, kas bija iestumts kaktā, sēdēja vēl viens cilvēks ar milzīgu melnu bārdu un biezām, pinkainām uzacīm.

—           Sēdieties, Martinov, — Peterss teica. — Kādēļ jūs atsacījāties izmeklēt spekulanta Artemjeva lietu?

Andrejs klusēja, nezinādams, ar ko lai sāk. Tad Peterss nāca talkā:

—    Vai viņš ir jūsu paziņa?

—           Atradies paziņa! — Andrejam paspruka. Un viņš izstāstīja visu, neaizmirsdams piebilst arī par prokurora

Puhova etviju. Viņš beidza ar vārdiem, kas, pēc Andreja domām, izteica pašu galveno: — Baidos, ka nenovaldīšos …

—          Ko jūs, Aleksandrovič, par to sacīsit? — Peterss uzprasīja bārdainim.

Tas tikai nenoteikti paraustīja plecus.

—    Jums taisnība, Martinov, — atkal ierunājās Peterss.

—    Čekas darbiniekiem jābūt, katrā ziņā jābūt objektīviem. Cilvēks, kam atņemta brīvība, nevar aizstāvēties, un, ja izmeklētājam turklāt vēl pret pratināmo ir personisks naids, tad nekas labs nav gaidāms …

—          Labs? — Aleksandrovičs pārvaicāja. — Vai tad mūs atsūtīja šurp tādēļ, lai mēs būtu labdari?

—    Es domāju taisnīgumu, — Peterss sausi paskaidroja.

—  Jūs, Martinov, varat iet.

Gaitenī Aleksandrovičs panāca Andreju:

—    Ienāciet pie manis!

Aleksandrovičs sīki izprašņāja Martinovu, kā Artenijevs izturas, kādus cilvēkus minējis savā liecībā.

—    Kur atrodas pie viņa atrastās dārglietas?

—    Manā rakstāmgaldā.

—    Kādēļ nenodevāt uzglabāšanas daļā?

—    Pārzinim nebija kvīšu, un viņš tās nepieņēma.

—          Labi. Varat iet. Izmeklēšanas dokumentus un vērtslietas nododiet Filatovam. Viņš tūdaļ pie jums ieies. Profesora Puhova etviju biedrs Peterss lūdza nodot Fēliksa Edmundoviča sekretāram.

Pēc stundas Ārkārtējās komisijas priekšsēdētājs Dzeržinskis sasauca visus operatīvos darbiniekus.

Fēliksa Edmundoviča nelielais kabinets pienāca pilns ar čekistiem. Krēslu visiem nepietika, un vairāki apsēdās uz palodzēm.

Pie Dzeržinska galda sēdēja Aleksandrovičs un cītīgi asināja zīmuli.

Dzeržinskis stāvēja pie galda, atspiedies pret sienu, blakus lielai Krievijas impērijas kartei, kas bija nospraudīta ar maziņiem dažādu krāsu karodziņiem.

—          Peters, ziņojiet! — Dzeržinskis pavēlēja. — Bet jūs, Doroņin, pienāciet tuvāk!

Visi paskatījās uz Doroņinu. Viņš nesen bija atbraucis uz Maskavu no Petrogradas. Doroņins galīgi bāls paskatījās caur pieri Petersā un nostājās pie galda.

—    Pirms trim dienām, — Peterss iesāka, — aizsūtījām

biedru Doroņinu pie bijušā cara armijas pulkveža Jastrebova. Jastrebovs bija atbraucis no Rostovas pie Donas ar ģenerāla Korņilova uzdevumu un apmeties pie savas radinieces Poiuhinas Ļesnajas ielā. Poluhina par Jastrebova naidīgo darbību neko nezināja un pieņēma viņu kā savas māsas vīru.

—    Tuvāk pie lietas, biedri Peters, — Aleksandrovičs pārtrauca.

—    Stāstu tikai to, kam ir sakars ar lietu, biedri Aleksandrovič, — Peterss mierīgi atteica. — Jāpanāk, lai biedri visu pareizi saprastu. Doroņins nevis iegāja, bet tikpat kā ielauzās Poiuhinas dzīvoklī un vispirms nolamāja mājasmāti …

—    Es tikai pateicu …

—    Stāviet nu klusu, Doroņin! — Dzeržinskis stingri apsauca.

—    Doroņins neuzrādīja ne savu mandātu, ne kratīšanas un apcietināšanas orderi un uzreiz pavēlēja namamātei, lai tā sēž un nekustas, apsaukāja viņu par vecu polsterētu lielmāti, bet viņas meitu, kas gribēja ko iebilst, pasūtīja pie velna. Kratīšanu izdarīja rupji, izmētāja mantas pa visu dzīvokli, sadauzīja nez kādus porcelāna nieciņus, nobradāja grīdsegu. Lieciniekus uzaicināja tikai pēc Jastrebova pieprasījuma. Iedams prom no Poiuhinas dzīvokļa, Doroņins neatvainojās, bet, kad tā aizrādīja, ka viņš ir rupjš, ņēma un piedraudēja: «Tu, lielmāt, būtu labāk turējusi muti, citādi pagrābšu arī tevi līdzi!»

—    Meli! Tā nebija! Es …

Dzeržinskis iekāsējās, un Doroņins apklusa.

—    Liecinieki visu apstiprināja. Taču pašu briesmīgāko pārkāpumu Doroņins izdarīja, pratinādams Jastrebovu, viņš vairākas reizes draudēja tam ar ieroci un kliedza: «Atzīsties, nelieti, kamēr neesmu tevi nolaidis no kājas!» Uzzinājis visu to, es atcēlu Doroņinu no šī darba. Tas arī ir viss.

Doroņins lūdzoši paskatījās uz Dzeržinski.

—    Atļaujiet, Fēliks Edmundovič?

—    Brīdinu: runājiet tikai patiesību!

—   Biedrs Peterss noziņoja pareizi, taču viņš aizmirsa piebilst, ka Jastrebovs un viņa rnamzele man gandrīz vai acis piespļāva, visvisādi apsaukāja … Neiešu taisnoties, tas nav vajadzīgs … Jūs, protams, varat pestīt laukā buržuāziju …

—    Vai tas ir viss? — Dzeržinskis jautāja.

—    Pagaidām jā.

Visi drūmi klusēja, Alekšandrovičs cītīgi asināja zīmuli, it kā viņam gar notiekošo nebūtu itin nekādas daļas,

—    Šodien man ziņoja, — Dzeržinskis iesāka, — ka mūsu jaunais darbinieks atsacījies izmeklēt kāda liela spekulanta lietu. Vai gan jums jāstāsta, cik Maskavā patlaban grūti ar maizi Vakar, lai izsniegtu katram pieaugušajam pa ceturtdaļai mārciņas un bērniem pa trešdaļai mārciņas, vajadzēja divdesmit vienu vagonu ar miltiem, bet mēs saņēmām astoņpadsmit vagonus un vienu vagonu ar prosas putraimiem. Rīt kalpotāji, arī mēs visi, nesaņemsim ne miltuma — visu izdalīs tikai strādniekiem un bērniem. Un šādā brīdī noziedznieki gribēja izvest no Maskavas tik daudz maizes, ka ar to varētu pabarot simtiem cilvēku. Ir uzietas slepenas pārtikas noliktavas, atrasts daudz zeltar

Jaunais darbinieks atsacījās no pratināšanas tādēļ, ka pirms daudziem gadiem, kad viņš vēl bijis zēns, pašreizējais apsūdzētais ne par šo un ne par to bija viņu piekāvis. Mūsu darbinieks, sazīmējis, ka apsūdzētais ir tas pats cilvēks, nolēmis, ka viņam nav tiesību … — Dzeržinska balss kļuva spalga. — Vai dzirdat, -biedri? Ka viņam nav tiesību turpināt pratināšanu. Viņš sacīja: «Baidos, ka nesavaldīšos!» Viņš rīkojās pareizi! Čekistam nav tiesību būt neobjektīvam, viņam jābūt tīrākam un godīgākam par visiem. Katram darbiniekam jāatceras, ka viņš aicināts sargāt padomju revolucionāro kārtību un nedrīkst pieļaut tās pārkāpšanu. Bet, ja viņš pats to pārkāpj, tad viņš ir nekam nederīgs cilvēks un jāpadzen no mūsu rindām. Acīm redzot, esam kļūdījušies, uzaicinādami Doroņinu darbā Ārkārtējā komisijā. Mēs šo kļūdu izlabosim. Vai ierpcis jums, Doroņin, ir klāt?

—    Jā.

—    Lieciet to uz galda!

Doroņins nelabprāt nolika brauniņu.

—    Bet kur ir nagans?

—    Mājās.

—   Biedri Kapustin, aizejiet pie Doroņina uz mājām un paņemiet no viņa naganu un mandātu! Jūs esat atlaists no darba, Doroņin! Par Viskrievijas Ārkārtējās komisijas diskreditāciju un varas pārkāpšanu. Ejiet… Lūdzu, biedri Ksenofontov.

Andrejs jau zināja, ka Ārkārtējās komisijas kolēģijas loceklis un sekretārs Ivans Ksenofontovičs Ksenofontovs, tāpat kā Peterss, cēlies no strādniekiem un ari sen jau partijā. Piegājis pie galda, Ksenofontovs sāka lasīt uz mazām lapiņām uzrakstīto:

—    «Instrukcija tiem, kam jāizdara kratīšana, un paskaidrojums par ielaušanos privātos dzīvokļos un turēšanu apcietinājumā.

Bruņotu cilvēku ielaušanās privātā dzīvoklī un brīvības atņemšana vainīgajiem cilvēkiem ir ļaunums, kas mums pašreizējos apstākļos vēl jāpieļauj, lai varētu uzvarēt labais un taisnīgais. Taču vienmēr vajag paturēt prātā, ka tas ir ļaunums, ka mūsu uzdevums, pieļaujot ļaunumu, — izskaust nepieciešamību lietot šo līdzekli nākotnē. Tādēļ lai visi tie, kuriem uzdots izdarīt kratīšanas, atņemt cilvēkam brīvību un turēt viņu cietumā, apietas ar visiem apcietināmajiem un pārmeklējamiem saudzīgi, lai ir pret tiem daudz pieklājīgāki nekā pat pret sev tuviem cilvēkiem, atceroties, ka tas, kuram atņemta brīvība, nav spējīgs aizstāvēties un ka viņš atrodas mūsu varā. Katram jāatceras, ka viņš ir varas pārstāvis un ka ikviens viņa uzbļāviens, ikviena rupjība, nekautrība un nepieklājība ir traips, kas apkauno šo varu . ..»

Mirkli klusējis, Ksenofontovs turpināja:

—    «Instrukcija tiem, kas izdara kratīšanu un nopratināšanu.

Ierocis tiek lietots tikai gadījumā, ja draud briesmas. Pret apcietinātajiem un viņu ģimeni jāizturas ļoti pieklājīgi, nekādas pamācīšanas un uzkliedzieni nav pieļaujami. Atbildība par kratīšanu un kratītāju izturēšanos gulstas uz visiem norīkojuma dalībniekiem. Nav pieļaujami draudi ar revolveri vai kādu citu ieroci.»

Beidzis lasīt, Ksenofontovs nolika lapiņas uz galda. Tās tūlīt pat paņēma Aleksandrovičs un sāka izskatīt.

—    Kādas ir jūsu domas, biedri? — Dzeržinskis apvaicājās. — Kas vēlas ko piebilst? Varbūt palicis kas neskaidrs?

—    Viss ir skaidrs?

—    Pareizi!

—    Atļausit man, biedri Dzeržinski, — Aleksandrovičs palūdza. — Jums te, Fēliks Edmundovič, sacīts — «varas pārstāvis». Tas ir pārāk vispārīgi. Vara, kā zināms, ir dažāda, piemēram, cara diktatūra. Es lieku priekšā precizēt: «Padomju — strādnieku un zemnieku varas pārstāvis. . .» Manuprāt, tā būs labāk.

—   Jums taisnība, — Dzeržinskis teica. — Tas ir ļoti svarīgi. Tā arī ierakstīsim. Paldies, biedri Aleksandrovič. Kam vēl ir kāds aizrādījums?

—    Atļausit man?

—    Lūdzu, biedri Lāci.

—   Viss ir pareizi. Ari biedra Aleksandroviča labojums ir būtisks. Taču tas neizsaka visu līdz galam. Teiksim, izrīkojies cilvēks rupji — tā kā Doroņins, sācis plātīties ar ieroci. Es ierosinu pierakstīt klāt, ka vainīgie, kas pārkāpuši minēto instrukciju, tūlīt pat atbrīvojami no darba Ārkārtējā komisijā, arestējami uz laiku līdz trim mēnešiem un izsūtāmi no Maskavas. Vārdu sakot: esi ievārījis putru — pats ari izstreb!

—   Tiek pieņemts, — Dzeržinskis piekrita. — Kas vēl grib kosacīt? Vairāk neviens nevēlas? Man vēl būtu daži vārdi. Ārkārtējās komisijas pavēles un instrukcijas vispār nav apspriežamas un — jo vairāk — nav liekamas uz balsošanu. Tās ir jāizpilda. Taču šo dokumentu es gribu likt uz balsošanu. Kas par to, lai visu minēto apstiprinātu un svēti izpildītu?

Andrejs pamanīja, ka Filatovs gausi, it kā negribot pacēla roku, taču tad paskatījās uz Aleksandroviču, kas bija neapmierināti saraucis biezās uzacis, un paslēja roku augstāk par visiem.

—   Paldies, biedri, — Dzeržinskis turpināja. — Lūdzu, nolaidiet rokas! Kas pret? Neviena nav. Varbūt kāds atturas? Arī nav. Tātad pieņemts vienbalsīgi. Vēlreiz pateicos, biedri. Bet tagad pie darba. Biedri Martinov, jūs palieciet tepat! Vai Artemjeva lietu jau nodevāt?

—    Nodevu.

Dzeržinskis izvilka no galda atvilktnes profesora Puhova etviju.

—    Gribu jums ko uzticēt, Martinov … Jūsu vārds ir Andrejs? Vai ne? Nu tad tā, Andrej Mihailovič, tas nav parasts uzdevums, es būtu sacījis — tas ir kutelīgs. Ap profesoru Puhovu — un viņš ir liels zinātnieks — trinas kāds kungs no ārzemju firmas. Tā vien rādās, grib aizvilināt Puhovu uz Ameriku. Puhova dzīves apstākļi, kā jūs pats zināt, maigi izsakoties, nav nekādi spožie, un ne visi cilvēki spēj paciest trūkumu. Tuvākajās dienās pie Vladimira Iļjiča ieradīsies akadēmiķu delegācija, pagudrosim, kā uzlabot zinātnieku dzīves apstākļus, taču pagaidām zinātniekiem klājas grūti. Ārzemju firmas to sapratušas.

Tās cenšas samedīt daudzus, arī Puhovu; Ne jau aiz labas dzīves profesors izmainīja šo etviju pret miltu pudu. Ataiciniet profesoru, noskaidrojiet, kas viņam visvairāk nepieciešams, kā mēs varam viņam palīdzēt. Atdodiet viņam etviju. Vai sapratāt?

—          Sapratu, Fēliks Edmundovič, — ataicināt profesoru, uzzināt, kas viņam visvairāk nepieciešams, kā varam palīdzēt, un atdot etviju.

—          Jau laikus paziņojiet, kad Aleksandrs Aleksandrovičs būs pie jums. Ieiešu iepazīties. Bet tagad, cienījamais Andrej Mihailovič, — Dzeržinskis pasmaidīja, — ej un svini dzimšanas dienu!

—          Kas jums to pateica, Fēliks Edmundovič?! — Andrejs brīnījās.

—          Pats uzminēju. Paskatījos tevī, un tūdaļ kļuva skaidrs: cilvēkam šodien tieši divdesmit. Ne vairāk, ne mazāk. Bet cik man dosi? Saki vien, neapvainošos.

Fēliksa Edmundoviča sirsnīgā izturēšanās, par ko Andrejam ne reizi vien bija stāstījuši Ārkārtējās komisijas darbinieki un par ko tagad arī viņš pats pārliecinājās, padarīja viņu drošāku.

—          Apmēram piecdesmit, — ne visai pārliecināti Andrejs teica.

—          Alojies, Andrej, — kļuvis nopietns, Dzeržinskis atbildēja. — Četrdesmit… četrdesmit pirmais.

Andrejs nemaz tik ātri mājās netikā.

Vispirms pie viņa ienāca Filatovs.

—    Paraksti aktu par vērtslietām …

Andrejs parakstīja, nemaz nelasījis, tik ļoti viņu bija ietekmējusi tikšanās ar Fēliksu Edmundoviču.

—          Tu esi puisis uz goda! — Filatovs paslavēja un it kā netīšām pavaicāja:

—    Ko tev Dzeržinskis labu teica?

—    Runāja par darbu, — Andrejs īsi atbildēja.

—          Tātad noslēpums? — Filatovs pasmaidīja. — Tu esi puisis uz goda! Rīkojies, kā pienākas! Bet tu laikam esi viņam iepaticies. Nu, dzīvo sveiks!

Ienāca Maļgins un nodeva pavēli:

—          Drāz, cik jaudas, uz Petrovku, uz Solodovņikova pasāžu. Tur kaut kāda ķeza! Ļaudis prasa kādu no Čekas. Tiec skaidrībā. Bet es iešu bandītus tvarstīt. Ir nu gan mums, čekistiem, dzīvīte! Kaut ko jautraku domādams neizdomāsi! …

Pirms divi dienām visos Centrālā strādnieku kooperatīva veikalos bija izkārts paziņojums, ka uz pieaugušo pārtikas kartītes piektā kupona izsniegs pa pusmārciņai sālītas liellopu gaļas, uz otro — pa ceturtdaļmārciņai augu eļļas, bet uz bērnu kartītes otro kuponu — pa divi olām.

Pirmajā dienā tirgošanās ritēja normāli. Tiesa, dažos veikalos pircēji sacēla troksni — vai kauli būtu ieskaitāmi gaļas normā. Ap pusdienlaiku tika saņemts Maskavas pilsētas pārtikas komitejas paskaidrojums, ka kauli normā nav ieskaitāmi un tos var pārdot papildus tiem, kam lielas ģimenes.

Sešpadsmitajā martā ap pulksten četriem pārdošanu vajadzēja pārtraukt, jo daļa dzelzceļnieku apsolīto vagonu ar sālīto gaļu un olām bija aizķērušies kādā starpstacijā.

Solodovņikova pasāžā sālītās gaļas krājumi bija izbeigušies jau agrāk, ap pulksten vieniem. Sievietes, pārskaitušās par veltīgo stāvēšanu rindā, ielauzās veikalā, sāka to pārmeklēt, nokāpa pa lūku pagrabā un atrada tur piecas mucas sālītas gaļas, divus svaigus liemeņus un pusotra desmita kastu ar olām. Veikala vadītāju, piekautu līdz asinīm, ieslodzīja kantorī. Pārdevēji paguva aizmukt pa sētas durvīm.

Trīs sievas uzsēja priekšautus un nostājās aiz letes. Viena gluži kā īsta kasiere veikli izgrieza no kartītēm kuponus un saņēma naudu.

—    Es esmu no Čekas, — Andrejs teica, jo Maļgins jau īsumā bija izstāstījis par notikušo. — Kur ir veikala vadītājs?

—    Izvelciet to riebekli laukā! — kasiere pavēlēja. — Te atnākuši no Čekas!

Veikala vadītājs gan turējās pretī, taču vairākas sievietes, dunkādamas pa viņa plato muguru, izvilka viņu no kantora.

—   Biedri! — Andrejs sacīja. — Nevajag pārkāpt revolucionāro kārtību.

—   Par vēlu, puis, ieradies! — atsaucās viena no brīvprātīgajām pārdevējām. — Mēs te pašas nodibinājām kārtību. Bet tu tiec galā ar šito te vepri!

Veikala vadītājs patiešām izskatījās pēc vepra, Uz īsā,

nobarota kakla bija uztutināta no sāniem saplacinata galva ar mazām ačelēm.

—    Jums vajadzēs nākt man līdzi, — Andrejs sacīja.

—  Es esmu no Čekas. Martinovs.

—    No Čekas, — nez kāpēc nopriecājās veikala vadītājs.

—   Bet kā tad ar preci? Es taču par to atbildu. Un arī par kasi.

—           Neuztraucies, — kasiere lietišķi atbildēja. — Mēs sastādīsim aktu, visu sarakstīsim. Un šito arī pieskaitīsim . ..

Viņa izvilka no letes apakšas pītu somu un atvēra to. Soma bija pilna ar naudu.

—          Tā ir mana personiskā, — veikala vadītājs steidzīgi paskaidroja.

— Vai algu saņēmi? — no rindas zobgalīgi uzsauca.

—  Labi nopelni!

—    Kā jūs sauc, pilsoni?

—    Filatovs.

—    Vārds un tēva vārds?

—    Mefodijs Spiridonovičs.

—    Kur dzīvojat?

—    Trubnajas šķērsielā.

Būtu pārzinim jebkurš cits vārds — Kirils, Afanasijs vai Nikodims, Andrejs rīkotos tā, kā prasīja situācija: aizvestu aizturēto uz komandantūru, piezvanītu uz Centrālā kooperatīva valdi un palūgtu, lai atsūta citu vadītāju. Bet te sakrita ne tikai uzvārds vien — čekistu Filatovu sauca par Leonidu Mefodjeviču! . .. Leonids Mefodjevičs Filatovs! Vai tiešām viņa tēvs ir šis nelietis?

—    Vai bērni ir?

—           Protams, ir. Meita, dēls… — Vepris pameta Andrejam ar aci. — Ļoņa. Esi, protams, dzirdējis, dārgais biedri. ..

—           Ejam, pilsoni Filatov! — Andrejs viņu pārtrauca. Sievietes uzmanīgi klausījās šajā sarunā. Kasiere aizdomīgi nopētīja Andreju.

—    Jaunais cilvēk, parādiet savus dokumentus! Andrejs pasniedza mandātu. Kasiere vērīgi noskatījās

viņā un it īpaši cītīgi izpētīja zīmogu.

—           Ir īsts. Patiešām. No Čekas. Atvainojiet, biedri Martinov. Man jau radās aizdomas — vai tikai neesat atnācis pestīt laukā šito riebekli.

—    Ejam, pilsoni Filatov!

—      Kā tā — ejam? Bet kas aizslēgs veikalu? Kas nodos ieņēmumu?

—    Kā jūsu uzvārds? — Andrejs pavaicāja kasierei.

—      Ņefedova Tatjana Aleksandrovna … Dzīvoju tepat pretim.

—      Biedrene Ņefedova, izdariet visu, kā nākas. Es pacentīšos, lai uz ašāko atsūta jaunu vadītāju.

—    Izdarīsim! Neuztraucieties. Viss būs, kā nākas.

No rīta tēvs un Mihails Vasiļjevičs Frunze atdeva Nadjai savu naudu un pierunāja, lai viņa aiziet uz Suharevku. Frunze smiedamies skaidroja:

—      Tur kā pie Mira un Merilīza — ir viss, ko vien vēlies. Padārgi, bet visu var dabūt. Cukurs septiņdesmit rubļu mārciņā, paciņa tējas — divdesmit pieci.

Kad Andrejs pārnāca vakarā mājās, uz galda lepojās pudele degvīna, gardi smaržoja ar sīpolu ripiņām apliktā siļķe — Frunze, kas te atradās komandējumā, bija dabūjis to Tautas Komisāru Padomes bufetē.

Tēvs salēja degvīnu glāzītēs, aizdomīgi pašķobīja degunu, taču nekā neteica. Frunze nobraucīja ūsas, pacēla glāzīti un jautri uzsauca:

—      Lai tu, Andrej, nodzīvotu ienaidniekam par biedinājumu vismaz simt gadu… — un iedūra ar dakšiņu siļķes gabaliņā. — Man patīk sagatavot uzkodu laikus, citādi uznāk kāss …

Glāzīti iztukšoja vienā rāvienā līdz dibenam.

Tēvs drūmi noteica:

—    Blēži!

Frunze pat ieskatījās glāzītē, paostīja un sarūgtināts nolika uz galda.

—      Bet es tā cerēju, ka iekampšu pāris mēriņu un sākšu vilkt savu iemīlēto: «Ak, tu dārzs, mans zaļais dārzs . ..» Nebēdā, Nadjuša. Tas, kurš tevi piekrāpa, ieliedams destilēto ūdeni, saudzē mūsu veselību. Viņš saprot, ka alkohols ir kaitīgs! Stāsta, ka viens piliens atņemot vienu dienu mūža … Tātad mēs tikai ilgāk nodzīvosim… Dzersim labāk tēju. Es dievinu stipru tēju. Goda vārds, tā burkānu susla apriebusies …

Kamēr Nadja gatavoja tēju, Mihails Vasiļjevičs atcerējās:

—          Mans tēvs mēdza teikt: dzert vāju tēju — tas tikpat kā ar nemīlamu skūpstīties …

Taču Nadja raudāja. Paciņā nebija vis īsta tēja, bet jau izlietota un atkal izkaltēta …

—          Suharevka paliek Suharevka! — tēvs pielika punktu. — Ja nepiešmauksi — nepārdosi.

—          Lai nu paliek, — Nadja sacīja. — Ēdiet kartupeļu plāceņus. Kartupeļi mazliet apsaluši, tāpēc plāceņi saldeni. Toties karsti…

Uz ielas sāka šaudīties, atskanēja kliedzieni. Frunze pacēla aizkara maliņu.

—          Atkal anarhisti trokšņo! Šodien gribēja ieņemt kādu savrupmāju Prečistenkas ielā. Vēl šiem nepietiek. Kur vien paskaties, visur pilns ar melnajiem karogiem.

—           Tikai cilvēkus biedē, — Nadja piebilda. — No rīta Povarskajas ielā pie Olsufjeva nama nosvieda bumbu — visas malas pilnas melnu dūmu. Patlaban laikam aizauļo ja pie mums uz Prohorovku laupīt gatavo preču noliktavu … Kad viņus, nolādētos, beidzot savaldīs? …

No rīta visi kopā pavadīja Nadju līdz Vozdviženkas un Mohovajas ielas stūrim, kur lielā, zaļā namā atradās VCIK zemnieku sekcija. Nadja tur strādāja pie sekcijas priekšsēdētājas Spiridonovas par sekretāri.

Pie pašas ieejas viņi sastapās ar kādu sievieti. Tai bija smalkas, tumšas uzacis, asi iezīmēta, enerģiska mute. Lielais, taisnais deguns piešķīra sievietes sejai vīrišķīgu skarbumu. Lai gan rīts bija salts, viņa bija bez lakata — biezie, ar taisnu celiņu pāršķirtie mati apsedza ausis, atstādami uz augstās pieres nelielu kailu trīsstūrīti.

Frunze klusēdams pamāja sievietei ar galvu. Viņa drūmi palūkojās Mihailā Vasiļjevičā un tikko manāmi atņēma sveicienu.

—    Kas tā tāda? — Andrejs pajautāja.

—          Viņa, vai? Mana Spiridonova! — Nadja atteica. — Tagad dabūšu sutu par to, ka esmu atnākusi vēlāk nekā viņa.

Pēc pāris soļiem tēvs pasmīnēja un pavaicāja:

—    Kāpēc viņa. lūr uz tevi, Miša, kā nelabā?

—          Tā jau viņa uz visiem … Galīgi traka, kad neiznāk pēc viņas prāta.

Lielajā Lubjankā viņi izšķīrās. Andrejs cieši paspieda Frunzem roku.

Uz redzēšanos, Mihail Vasiljevič!

—    Atbrauc pie mums uz Ivanovovozņesensku … Tēvs apskāva Andreju.

—    Viņam pat pie mātes neiznāk laika iegriezties. Atbrauc gan, dēluk! Māte jau noilgojusies, un arī Nataša ar Pēteri nevar vien sagaidīt.

1918. GADA MARTS

Savā laikā īstenticīgais, uzticamais pavalstnieks — viņa augstība Krievijas mietpilsonis, tagad tik pēkšņi uzbrukušo notikumu gūzmas apstulbināts un apdullināts, bija pagalam apjucis.

Neko citu viņš vairs nespēja kā tikai bezgalīgi sašust un brīnīties.

—    Vispirmām kārtām par to pašu ēdtnaņu … Agrākajos laikos Maskavā, Ohotnijrjadā, vienmēr bija viss, ko vien sirds kāro, — liellopu gaļa, teļa gaļa, dažnedažādi medījumi, sivēntiņi, sārti, tīri, mazītiņi! Vistas, zosis, tītari, cāļi. «Jums, cienītā, kurējo? Ak šitento? Tūlītiņās! Vai teļa akniņas nevēlaties, cienītā? Ko jūs, kundzīt, mums vienmēr viss ir svaigs . .. Paskatieties, kādi fazāniņi! Un te, cienītā, meža irbītes! Ko, lūdzu? Ak jums paipaliņas? Dieva dēļ, jūsu gaišība, ņemiet irbītes! Vēl šorīt pa zālīti skraidīja … Vai nevēlaties pīlīti? Lūgtum …» Un pie Jeļisejeva Tveras ielā! Dievs kungs augstais, tu ieej iekšā un sākumā ne atjēgties nevari, acis sprāgst no pieres laukā aiz izbrīna, aizmirsti, pēc kā esi nācis. Gribat — tūliņ pat jūs mēmu padarīšu! Sinepju vien — septiņas zortes! Septiņas, starp tām arī franču. Un ne jau šāds tāds pakaļdarinājums, bet visīstākās — franču trauciņā, ar franču etiķetīti.. . Bet tagadiņ?

. — Vispirmām kārtām par pieklājību. Pa svētdienām un tāpat pa citām svinamām dienām es ar visu ģimeni gāju uz baznīcu. Un visi mani pazina. Kamēr tiec līdz dievnamam, vai reizes piecdesmit cepure jāpaceļ…

—    Vispirmām kārtām par zemi. Ja jau tā bija manējā, tad tur vairs nebija ko runāt. Ja gribu — laižu atmatā, ja negribu — daru, kā pienākas: aru, mēsloju, novācu ražu. Ja gribu — pārdodu, ja ne — ieķīlāju Zemes bankā…

—    Vispirmām kārtām par boļševikiem. Ja ņemam, protams, pēc vecā stila, — lai jau pēc tā jaunā — bezgožu

stila dzīvo viņi paši (nu kur tas redzēts: ziemsvētkus, Kristus dzimšanu, kopš laika gala svinējuši divdesmit piektajā decembri, nedēļu pirms Jaungada, bet tagadiņ — lūgtum, septītajā janvārī, nedēļu pēc Jaunā gada!) — tātad, ja rēķinām pēc mūsējā stila, tad kopš boļševiku apvērsuma dienas pagājuši pilni pieci mēneši un jau sācies sestais …

Bet ko rakstīja? Misters Frensisa kungs, Amerikas Savienoto Valstu sūtnis bijušās Pagaidu valdības laikā, drukātā veidā izteicās par tiem boļševikiem: «Desmit dienas noturēsies, ilgāk jau nu ne!»

Starp citu, zinīgi ļaudis stāstīja, ka taisni pēc šī paša mistera Frensisa lūguma Amerikas valdība aizliegusi sūtīt uz Krieviju kuģus ar pārtiku tikām, kamēr vien boļševiki būšot pie varas. Kā to pavēlēsit saprast? Tātad iznāk: lai visi krievu cilvēki apsprāgst badā? Nu labi, pieņemsim, ka boļševiki nav jums, kungi, pa prātam, bet kālab jācieš, teiksim, bērneļiem?

Piesardzīgāk par citiem, kā jau vienmēr, uzvedās anglis. Turēja muti — un viss. Paslepus, kā stāsta, strādājis sazin ko, bet atklāti ; — itin neko, sak, «Krievijas iekšējās lietas mūs neinteresē». Tā tikai izlikšanās!

Pieci mēneši jau apkārt, bet viņi vēl sēž!

—   Vispirmām kārtām par galvaspilsētas pārcelšanu no Petrogradas uz Maskavu. Vai zināt — tas man tīri labi patīk! Protams, «logs uz Eiropu» nav peļama lieta, taču, ja tā prātīgi apdomā, lai nu gan logs, tomēr galvaspilsēta kaut kur pašā valsts malā . .. Nemaz nestrīdieties ar mani, bija gan — pašā malā, cienītais! Toties Maskava, viņa, mīļā māmuliņa, ir gan vecāka, gan arī tuvāk pie guberņām. Tā kā šajā jautājumā mums nav nekādu iebildumu. Mani biedē kas cits. Viņdien gāju pa Kudrinkas ielu. Skatos — mītiņo. Apstājos, paklausījos — gluži kā ar verdošu ūdeni applaucēja: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst!» Kā to lai saprot? Tātad, ja man šobrīd nav ko darīt, man jākar zobi vadzī, vai? Un tieši ari šitin tā dēļ es tos boļševikus nevaru ciest ne acu galā!

—    Kur tad jūs tos boļševikus esat sastapuši? Viņi bija un izbija! Viņi atlaiduši savu partiju. Tagad uzradusiēs pavisam cita — Krievijas Komunistiskā partija un iekavās vēl burts «b».

—   Tais iekavās jau ir tas galvenais āķis. Tie jau ir tie boļševiki.

—         No viņiem gan ne velna nevar saprast. Kauču man

vienalga, lai tikai mazlietiņ pierimtos, pieklustu. Citādi vairs nevar ne uz ielas rādīties, bail līdz kaimiņam aizstaigāt. Tu aizej pie kaimiņa aprunāties par «tekošo momentu», papriecāties par kādu tikko saklausītu satriecošu ziņu, bet pa to laiku tavās mājās — laupītāji.

—    Kaut velns tos anarhistus parautu! Kur viņi, sātani tādi, tik milzīgus revolverus dabūjuši, blīkšķ kā no lielgabaliem. Citam uz purna maska — ej nu sazini, kas viņš tāds -Tanarhists vai Iļjuška Kučerovs, kas Otrajā Meščanskas ielā visu Ivana Sergejeviča Pohļobkina ģimeni izkāva — visus līdz pēdējam, deviņus gabalus.

—    Vai lasījāt Anarhistu Maskavas federācijas uzsaukumu? Iespiests avīzē «Anarhija». «Visiem par zināšanu paskaidrojam, ka nekādas konfiskācijas personiskas iedzīvošanās nolūkā mēs neatzīstam un neattaisnojam!» Un turpat blakus melnās gvardes štāba paziņojums! Tai pašā «Anarhijā» pirmajā lappusē lieliem burtiem uzdrukāts: «Visiem par zināšanu paskaidrojam, ka visu anarhistu kaujas grupu akcijas tiek izdarītas štāba locekļu tiešā klātbūtnē un tikai saskaņā ar mandātiem, ko parakstījuši ne mazāk par trim štāba locekļiem. Par akcijām, kas izdarītas, neievērojot augšminētos noteikumus, melnās gvardes štābs neatbild.»

Vai sapratāt? Tātad rīkojieties tā: ielaužas, teiksim, pie jums tie, kuriem uz purniem maskas. Bet jūs šiem neļaujiet itin nekā darīt un stājiet virsū: «Uzrādiet, pilsoņi, mandātu un katrā ziņā ar trim parakstiem!» Un tad pavaicājiet: «Kurš no jums ir štāba loceklis?» Protams, ja pagūsit, iekams viņi nebūs jums ķeskas izlaiduši…

—   Vajadzētu vismaz uz kādu laiku aizbraukt prom no šitām nekārtībām.

—    Pamēģini to izdarīt! Biļetes uz vilcienu pārdod tikai ar īpašām atļaujām, novazājies vismaz mēnesi, ne mazāk, un tad tev galu galā kategoriski atsaka!

—    Vispirmām kārtām — kur tad braukt? Tikpat kā nav vairs kur braukt. Agrākajos laikos, teiksim, brauca uz Kursku vai nu viesos, vai arī paklanīties brīnumdarītājai Kurskas īstenajai dievmātei, kas parādījusies tautai vēl pirms seši simti gadiem. Un vēl brauca uz g§da tirgiem, -— viens, pavasara tirgus, Kurskā sākās devītajā piektdienā pēc Lieldienām, otrs, rudens tirgus, tūdaļ pēc mūsu svētās dievmātes un šķistās jumpravas Marijas patvēruma dienas. Bet tagad brauc uz Kursku karot. Ak tu, kungs un dievs! Cik tālu Krieviju noveduši?! Kurskā kaujas, Belgorodā kaujas, Siņeļņikovā kaujas, pie Donas kaujas. Tur, stāsta, uzreiz trīs «augstākie», kā tagadiņ saka, bet pēc agrākiem laikiem — augstākie virspavēlnieki, uzradušies: ģenerālis Aleksejevs, lielkņazs Nikolajs Nikolajevičs un vēl ģenerālis Korņilovs …

— Un tik uzpeld un uzpeld augšā visvisādi ģenerāļi un admirāļi: Kolčaks, Dutovs … Pie Ķīnas austrumu dzelzceļa uzradies kaut kāds ģenerālleitnants Pļeškovs, paraksta pavēles un arī godā sevi par «augstāko». Tas jau iznāk pēc kārtas ceturtais «augstākais». Kaut kur Tālajos Austrumos vai sazin kādā citā malā esot parādījies kāds Semjonovs, tas, paldies dievam, pagaidām vēl esot jesauls, bet arī jau tīkojot kāpt augstāk. Pleskavā, nē, jūs tikai padomājiet paši, Pleskavā, kur nosaukumi vien ir ko vērts — Zaveļičje, Poloņišče, Solodežņa, Novoje Zasteņje, kur viss ir sens, krievisks, Pleskavā, kur vācieši pēdējo reizi bijuši tūkstoš divsimt četrdesmitajā gadā un arī tad bajāru stulbuma dēļ — pleskavieši negribējuši iet kopā ar novgorodiešiem, — un nu Pleskavā — vācieši. Gubernatoru iecēluši — bijušo kamerpalātas priekšsēdētāju, īsteno valsts padomnieku Broka kungu. Un nu šis Broks izvērsies, cik nu viņa prūsiskajai dvēselei labpaticies, — ievedis nāves sodus, pēršanu ar rīkstēm, perot visus, atskaitot, protams, augstākās — dižciltīgo kārtas personas… Tātad iznāk, ka arī mūs nopipkos, jo mēs jau neesam muižnieki, bet sīkpilsoņi? Nu, piedodiet! Es to nevēlos!

KUR SADABŪT NAUDU?

Kreiso eseru partijas Centrālajai komitejai vajadzēja naudu kā ēst: gan CK locekļu, propagandistu un lektoru uzturēšanai, gan brošūru un lapiņu izdošanai. Lielās cerības, kas tika liktas uz ienākumiem no avīzēm «Djelo naroda» un «Znamja trūda», nepiepildījās: avīžu metiens, kas jau tā bija neliels, kritās ar katru dienu.

Dažas dienas pirms Padomju IV kongresa kreisie eseri pieņēma lēmumu izstāties no valdības sastāva, ja kongress ratificēs Brestas līgumu. Slēgdama sēdi, kas notika bijušajā grāfienes Uvarovas savrupmājā Leontija šķērsielā, Spiridonova palūdza CK locekļus Kamkovu, Kareļinu un Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja vietnieku Aleksandroviču, lai viņi neaiziet.

—    Vjačeslav, aizver vēdlodziņu, — skarbā, sausā balsī Spiridonova pavēlēja Aleksandrovičam. — Bet jūs paskatieties, vai nav kāds svešs.

Kareļins un Kamkovs, kas bija pieraduši, ka Spiridonovai visur rēgojas boļševiki, pārlūkoja blakus istabas.

—    Mūsu stāvoklis ir bēdīgs, — Spiridonova iesāka.

—    Mums tikpat kā nav naudas … Ja ne šodien, tad rīt vajadzēs slēgt avīzi. Bet mums būs lieli izdevumi… Gaidu jūsu padomus.

—    Labi būtu, ja dabūtu aizņēmumu, — Kamkovs drūmi ieminējās. — Tikai no kā?

—    Neviens nedos, — Spiridonova atcirta.

—    Anarhistiem naudas netrūkst, — Kamkovs tā kā ieteica, kā pagaudās. — Tie neko nesmādē, pievāc visu, kas nav piesiets.

—    Mēs neesam zagļi, bet politiska partija, — Spiridonova ar skarbu nicinājumu noteica. — Un mums nav arī neviena, kas varētu noņemties ar laupīšanu. Kā redzams, no jums būs grūti dabūt prātīgu padomu. Saki, Vjačeslav, tu!

Aleksandrovičs izņēma no vestēs kabatiņas nelielu zīmīti un atlocīja to.

—    Vispirms man jāaizrāda, ka, pieņemot lēmumu par izstāšanos no Padomju valdības sastāva, Centrālā komiteja nedrīkst prasīt, lai reizē ar tautas komisāriem no saviem posteņiem aizietu arī vietnieki un kolēģiju locekļi. Citādi būs jāaiziet arī man, bet jūs paši saprotat, cik mums svarīgi — zināt visu, kas notiek Ārkārtējā komisijā.

—    Protams, — Spiridonova pārtrauca. — Tuvāk pie lietas, Vjačeslav!

—    Bez tam mana aiziešana no Ārkārtējās komisijas atņems mums iespēju papildināt mūsu finanses. Līdz pirmajam martam esmu nodevis ,. .

—    Iztiksim bez skaitļiem, — Spiridonova aši pārtrauca.

—    Pats galvenais ir tas, ka šī nauda tiek atņemta nevis darba tautai, bet gan spekulantiem, valūtas uzpircējiem un mums ir morālas tiesības izmantot to mūsu partijas vajadzībām …

—    Pilnīgi pareizi, — Aleksandrovičs apstiprināja. — Šī nauda patiešām kā no gaisa nokritusi. Taču man šodien jums jāpaziņo, ka arī man jo dienas, jo grūtāk tikt pie naudas.

—    Vai Dzeržinskis? — Karejins pavaicāja.

—    Gan viņš, gan arī citi. It īpaši Ārkārtējās komisijas sekretārs Ksenofontovs un Peterss …

—    Vai ko nojauš?

—    Ej nu sazini, bet man radušās dažādas neērtības. Pirms pāris dienām, pilnīgi negaidot, uzglabāšanas daļas priekšnieka — mūsu partijas biedra vietā ielika boļševiku. Tādēf baidos, ka ienākumi var samazināties. Turklāt man jāpalielina finansējumi Ārkārtējās komisijas sevišķu uzdevumu vienībai. x

—    Kāda mums gar to daļa? — Kareļins no tiesas brīnījās. — Finansējiet, cik jums tīkas..

—    Oficiāli šajā vienībā drīkst būt ne vairāk kā pieci simti cilvēku, bet tajā jau ir ap tūkstoti.

—    Nav ko iedziļināties sīkumos, — Spiridonova atkal pārtrauca. — Galvenais ir skaidrs: Vjačeslavs nekādā ziņā nedrīkst aiziet no Ārkārtējās komisijas, nedrīkst pat tad, ja no saviem posteņiem aiziet visi tautas komisāri, viņu vietnieki un kolēģiju locekļi.

—    Es jūs lūdzu, Marija Aleksandrovna, visus neatsaukt. Kopā ar mani Ārkārtējā komisijā jāatstāj vēl kād$, citādi Dzeržinskis uz vietas mani izmetīs. Vakar nezin kas aiznesis viņam papīru, kuru sevišķo uzdevumu vienības komandieris Popovs neapdomīgi nosūtījis Maskavas kara komisariātam. Tajā viņš lūdzis izsniegt vienībai divdesmit sanitārās nestuves, tikpat daudz sanitāro somu un vēl šo to. Es ieeju pie Dzeržinska, bet viņš man prasa: «Vai jūs nezināt, ar ko Popovs taisās karot?» Saprotat manu stāvokli?

—    Nu un kā tu izķepurojies? — Kareļins pavaicāja.

—    Atteicu, ka Popovu vajadzēs nomainīt. Sacīju: «Viņš ir pārāk kareivīgs, ņems un vēl iegāzīs mūs.» Ar vārdu sakot, Popovs jāuzmana, citādi viņš patiešām nostrādās kādus ciparus.

Spiridonova pa visu sarunas laiku pirmo reizi pasmaidīja.

—    To nu gan jūs, Vjačeslav, veltīgi. Popovs ir drosmīgs cilvēks un uzticīgs mūsu lietai līdz pašaizliedzībai.

Kareļins un Kamkovs saskatījās — viņi zināja Spiridonovas vājību pret drosmīgiem cilvēkiem.

Spiridonova sarauca pieri un piecēlās.

—    Padomājiet, kur varētu sadabūt naudu .,»

Paņēmis no Martinova spekulanta Artemjeva lietu, Filatovs tūlīt pat izsauca apcietināto.

—          Nu, treknais, vai runāsi patiesību? Klāj vien laukā, kur vēl esi zeltu noslēpis!

—           Te ir viss … Vairāk nav nevienas monētas, nekā nav. Visu atdevu.

Filatovs parakņājās pa papīriem un uzbrēca:

—           Un kur palikusi māmiņas rokassprādze ar dārgakmeņiem?

Vai gan Artemjevs varēja iedomāties, ka izmeklētājam nav ne jausmas par rokassprādzi. Bet Filatovs, pamanījis, ka apcietinātais apjucis, piegāja viņam klāt un piegrūda pie viņa nobālušās sejas milzīgu dūri.

—    Un kur svētbilžu rotājumi? Atbildi, nelieti!

Pēc stundas Artemjevs atzinās, ka viņa dzīvoklī aiz lielās apustuļa Pētera un Pāvila svētbildes sienā iebūvēts ugunsdrošs skapis.

—    Braucam!

Kad Filatovs, nocēlis svētbildi, atslēdza slēptuvi, Artemjevs nogāzās uz grīdas un vienā laidā atkārtoja:

—    Ak kungs! Ak kungs! …

Filatovs lietišķi apvaicājās:

—    Vai nebūtu kāds koferītis?

Artemjevs uz ceļiem pierāpās pie skapja, sameklēja ādas koferi.

Filatovs rūpīgi sakrāva vērtslietas koferī, apsēdās, aizsmēķēja un noprasīja Artemjevam, kas arvien vēl tupēja uz ceļiem.

—    Paklau, kupci, vai dzīvot gribi?

—    Ko?

—          Es vaicāju, vai dzīvot gribi. Šito visu mēs protokolā neierakstīsim. Saprati?

—    Neierakstīsim? Labi. Bet kādēļ neierakstīsim?

—           Redzu, tu esi pavisam galvu pazaudējis … Nerakstīsim nekā protokolā — un beigta balle. Bet tu pats tagad it kā izbēgsi.

—    Nekur es nebēgšu! Vēl ņemsit un nošausit.

—           Ir gan stulbenis! Es taču teicu — it kā … Vai saprati? Dabūšu tev Suharevkā citus dokumentus. Noskūsi bārdu, pāriesi dzīvot uz Vsehsvjatskojas ielu … Es redzu, ka tu itin nekā nesaproti, āmurgalva tāds! Taču ņem vērā — līdzko uzsvilpšu, lai būtu klāt kā nagla!

Galu galā aptvēris, ko izmeklētājs no viņa vēlas, Artemjevs iešņukstējās, pārmeta krustu un steidzīgi sāka čukstēt:

—          Visu izdarīšu! Visu! Lai dievs tevi svētī, tu zelta dvēsele! Līdz kapa malai…

—          Tikai piesargies, neizmuldies kādam! Pat ellē dabūšu tevi rokā,

—          Vai nu prāts, mīļo cilvēk! Vai tad man dzīvība apnikusi, vai, jebšu esmu galīgs stulbenis, āmurgalva, kā jūs teicāt. Re, grīdu noskūpstīšu, pie savas dzīvības zvērēšu …

—          Celies augšā! Atnāksi rītvakar, pēc desmitiem, uz Vozdviženku deviņi. Pavaicāsi pēc Filatova. Bet tagad — laidies lapās!

Filatovs uzsmēķēja, pēc tam izskrēja pagalmā un vairākas reizes izšāva gaisā.

Atskrēja strādnieku patruļa.

—    Kas šāva? — pavecāks strādnieks bargi noprasīja.

—    Man viens nelietis izmuka.

Filatovs parādīja mandātu. Vecais vīrs līdzjūtīgi apvaicājās:

—    Tagad dabūsi sutu, biedri Filatov?

—          Dabūšu… Kur viņš, sasodītais, paguva ielīst? Kā akā iekrita!

Filatovs jautāja un pierakstīja uzvārdus.

—          Drošs paliek drošs, — viņš paskaidroja. — Ja nu pēkšņi ievajagas. Ceru, ka neatteiksities apliecināt?

—    Kā tad citādi!

Filatovs pagaidīja, kamēr patruļa nogriežas aiz stūra, un devās uz mājām.

Mājās viņu gaidīja nepatīkama vēsts: kāds no čekistiem bija apcietinājis viņa tēvu.

VAINĪGAIS SAŅEMS SODU …

Andrejs piezvanīja profesoram Puhovam pa tālruni un palūdza viņu atbraukt uz VAK.

—    Uz kurieni?

—          Uz VAK. Uz Viskrievijas Ārkārtējo komisiju cīņai pret kontrrevolūciju, sabotāžu un spekulāciju, — Andrejs paskaidroja. — Lielā Lubjankas iela vienpadsmit. Mans uzvārds Martinovs.

—    Sapratu, Bet vai jūs, biedri Martinov, neesat ko sajaucis? Vai jums nav vajadzīgs kāds cits Puhovs, jo es nedz ar kontrrevolūciju, nedz sabotāžu nenodarbojos un ar spekulāciju jau ne tik. Ne es, ne mana sieva. ..

—           Nē, man esat vajadzīgs tieši jūs, Aleksandr Aleksandrovič.

—           Dīvaini… Jūs teicāt — atbraukt. Bet ar ko? Tramvaji neiet, važoņi nav man pa kabatai, pašam savas ekipāžas man diemžēl nav. Tādēļ es nokavēšos, jo došos ceļā pats ar savām divām. Vai tas jūs apmierina?

—          Pilnīgi, Aleksandr Aleksandrovič. Caurlaide jums jau ir pasūtīta.

Laikam profesors bija cerējis sastapt pavisam citu cilvēku — to varēja nojaust pēc viņa tikko manāmā samulsuma.

—    Vai jūs esat biedrs Martinovs?

—    Jā, biedri Puhov. Lūdzu, sēdieties!

Puhovs pasmaidīja.

—          Vai zināt, biju domājis, ka ieraudzīšu matrozi ar bārdu kā Dibenko …

—    Vai jūs viņu pazīstat?

—          Nav bijis gods iepazīties. Dzirdēju mītiņā runājam. Ko vēlaties?

—           Sakiet, profesor, vai jums kādreiz nebija zelta etvija ar uzrakstu: «Aleksandram Aleksandrovičam …»

—    Kā tad, bija.

—    Kur tā atrodas tagad?

—          Ja jūs, jaunais cilvēk, vēlaties to man atņemt, tad diemžēl esat nokavējis. Bija un izbija. Pirms kādā laika es to izmainīju pret pudu smalko miltu.

—    Jums toreiz bija saslimusi sieva?

—    Pilnīgi pareizi… Bet kā jūs to zināt?

—Tas nav svarīgi, Aleksandr Aleksandrovič. Ārkārtējās komisijas priekšsēdētājs biedrs Dzeržinskis uzdeva man atdot jums etviju. Saņemiet, lūdzu …

Andrejs izvilka galda atvilktni, izcilāja visus papīrus — etvijas nebija!

Pie durvīm pieklauvēja.

-— Vai drīkst?

Andrejs, nosvīdis aukstiem sviedriem, klusu pateica:

—    Lūdzu.

Smaidīdams istabā ienāca Fēlikss Edmundovičs, jau pa gabalu sniegdams roku profesoram Puhovam.

— Dzeržinskis. Esiet sveicināti, Aleksandr Aleksandrovič! .,.

Pie durvīm pieklauvēja dežuranta palīgs.

—    Pie Dzeržinska! Steidzīgi!

—   Kur Aleksandrovičs? — Dzeržinskis pavaicāja Ksenofontovam, kad visi bija sapulcējušies.

—    Slims. Spānijas gripa.

—    Kur Maļgins. Kur Polukarovs?

—    Uzdevumā.

—    Sāksim bez viņiem. Biedri! Pie mums atgadījies neticams notikums … — Dzeržinskis, vārdus meklēdams, brīdi klusēja. — Mūsu mājā uzradies zaglis. Jā, jā! Neskatieties manī tik lielām acīm. Esmu pārsteigts ne mazāk par jums. Mūsu vidū ir zaglis. Vakar vakarā mūsu darbinieks Andrejs Martinovs, ielika rakstāmgalda atvilktnē spekulantam atņemtu zelta etviju ar dāvinājuma ierakstu, pēc kura varēja spriest, ka šī ļoti dārgā manta pieder ievērojamam krievu zinātniekam. Etvija no Martinova galda ir izzagta.

Kāds dobjā balsī ieminējās:

—    Varbūt Martinovs alojas?

—    Nē, nealojas. Pēc tam kad Martinovs ielika etviju atvilktnē, pie mums ir ienākuši tikai divi sveši cilvēki — uz viņiem aizdomas nevar krist. Tātad zadzis ir kāds no mūsu darbiniekiem.

Kabinetā bija tāds klusums, ka varēja dzirdēt, cik smagi elpo Ksenofontovs, kas nesen bija izgulējis Spānijas gripu.

Dzeržinskis paskatījās pulkstenī.

—    Tagad pulkstenis rāda trīs. Ceru, ka pulksten piecos etvija gulēs uz palodzes septiņpadsmitajā istabā. Tā ir tukša. Konstantins Kalugins, kas tajā strādā, patlaban atrodas Ņižņijnovgorodā. — Dzeržinskis klusēdams pārlaida acis darbiniekiem, ne pie viena īpaši neapstādamies, un nobeidza: — Neviens nesekos tam, kurš ieies septiņpadsmitajā istabā. Ja pulksten piecos etvija nebūs septiņpadsmitajā istabā, darbinieks Martinovs par noziedzīgi nolaidīgu izturēšanos pret saviem pienākumiem saņems visbargāko sodu. Biedri, jūs esat brīvi. Jēkab Kristapovič, parūpējieties, lai raušu darbinieks Martinovs nenostrādātu līdz pulksten pieciem kādas aplamības …

Peterss atņēma Andrejam revolveri, ieveda viņu savā kabinetā, iedeva jaunāko «Pravdas» numuru un teica: «Lasi, ja vari.» Andrejs mēģināja lasīt, taču burtu vietā rēgojās tikai švīkas.

Kas varēja paņemt etviju?

Šitādu kaunu! Labi vēl, ka Fēlikss Edmundovičs palīdzēja izkulties no ķibeles. Iepazīstinājis Dzeržinski ar Puhovu, Andrejs paguva uzrakstīt zīmīti: «Etvija pazudusi!» — un nodot to. Izlasījis zīmīti, Dzeržinskis sāka runāt ar profesoru par katlu taisīšanu un pēc pāris minūtēm ieminējās:

—           Ko mēs te sēžam! Droši vien traucējam ar savu runāšanu biedru Martinovu. Iesim uz manu istabu.

Un viņi aizgāja. Profesors aizrāvās sarunā ar Dzeržinski un laikam aizmirsa etviju. Vai varbūt bija tik ļoti pieklājīgs un negribēja prasīt?

Divas stundas — tas ir ļoti ilgs laiks. Var pārcilāt prātā visu savu dzīvi. Tās ir simt divdesmit minūtes. Bet kas ir minūte?

Petersa kabinetā, tieši Andrejam pretim, pie sienas karājās apaļš pulkstenis brūnā koka ietvarā, uz ciparnīcas bija uzrakstīts: «Pāvels Burē». Lielais minūšu rādītājs nevis slīdēja, bet lēkāja. Pastāv, pastāv brītiņu un palec uz priekšu. Andrejs skatījās uz rādītāju, bet tas tik lēkāja un lēkāja.

Peterss pēkšņi uzprasīja:

—    Kurš, tavuprāt, varēja paņemt etviju?

—    Nezinu.

—    Kas vēl ir bijis tavā istabā bez tevis paša?

—          Vienīgi Maļgins. Taču viņš, Jēkab Kristapovič, gan nevarēja paņemt.

—    Tu tā domā?

—           Esmu pārliecināts. Maļgins ir tāds. Godīgāka par viņu nav.

—           Es arī tā domāju. Bet kurš tad? Tā etvija taču nevarēja izkūpēt. Kāds to ir paņēmis. Vai tu visu pamatīgi pārmeklēji?

—          Jā. Vispirms es pārskatīju steigā. Es, biedri Peters, ļoti nobijos. Bet pēc tam pavisam mierīgi izvilku visas atvilktnes un pat izkratīju tās.

—    Iesim pārskatīsim vēlreiz.

Istabā bija ienācis Maļgins. Viņš tikko bija atgriezies no uzdevuma.

Uz sava galda Andrejs ieraudzīja maizi un konfekti «Bon-bon». Maļgins to bija atnesis no bufetes. Tur viņš arī bija uzzinājis par notikušo.

—          Paskatīsimies vēlreiz, — Peterss sacīja, — labi pamatīgi.

Kad atvilktnes bija pārbaudītas, Maļgins nopūtās un klusu noteica:

—    Jāmeklē citā vietā …

Peterss mierīgi sacīja:

—    Nu tad pasaki — kur?

—    Lai Martinovs iziet laukā, — Maļgins drūmi atbildēja.

—          Andrej, uzgaidi mani gaitenī! Tikai neaizej nekur tālu.

Pēc pāris minūtēm Peterss iznāca laukā neparasti uztraukts un strupi izmeta:

—     Ej uz manu kabinetu! Es tūdaļ būšu.

Atkal sāka lēkāt pulksteņa rādītājs. Iekams atgriezās Peterss, pagāja minūtes desmit. Viņš apsēdās pie galda, izņēma no atvilktnes aktu vākus un sāka lasīt. Lāgiem viņš uzmeta acis pulkstenim, ik reizi piebilzdams:

—    Pacieties!

Beidzot Peterss teica:

—    Ejam nu!

Visi, kas ienāca Dzeržinska kabinetā, uzmeta acis Martinovam un tūlīt novērsās. Neviens nekā neteica.

Dzeržinskis paskatījās pulkstenī.

—          Tieši pieci. Biedri Peters un Ksenofontov, paskatieties!

Viņi aizgāja. Un atkal kabinetā iestājās tāds klusums, ka visi satrūkās, kad iezvanījās telefons.

Ksenofontovs nevisienāca, bet iedrāzās. Rokās viņam bija etvija. Aiz viņa ienāca Peterss un pavisam mierīgi apsēdās — it kā tā tam arī vajadzētu būt.

Kāds iesmējās. Pirmais pie Andreja pienāca Filatovs un sniedza roku:

—    Apsveicu, biedri Martinov!

Andrejs paspieda roku un nezināja, ko atbildēt.

Dzeržinskis piedauzīja ar zīmuli pa galdu.

—           Paldies, biedri, — viņš teica. — Pateicos par precizitāti.

Andrejs skatījās uz Fēliksu Edmundoviču, it kā mēmi vaicādams: «Ko tagad?» Dzeržinskis atgāja nost no galda un pieskārās Andreja plecam. Martinovs ieraudzīja Fēliksa Edmundoviča acis pavisam tuvu — tās bija nogurušas, bet ar jautrām dzirkstītām. Taču pēc mirkļa Andrejs redzēja jau pavisam citādas acis — saltas, nepielūdzamas.

— Biedri, jūs esat brīvi. Martinov un Filatov, palieciet tepat!

Istabā palika Fēlikss Edmundovičs, Peterss, Ksenofontovs, Andrejs un Filatovs. Dzeržinskis aizgāja atpakaļ pie sava galda, tāpat kājās stāvēdams, atvēra kādus aktu vākus un pikti uzprasīja:

—       Pasakiet, Filatov, — kam jums ievajadzējās šīs etvijas?

—       Es to neesmu ņēmis, — Filatovs pietrūkās kājās. — Es neesmu ņēmis. Redzu to pirmo reizi.

—       Jūs nerunājat patiesību, Filatov. Kādēļ jums bija vajadzīga etvija? Nu!

—       Es neapjēdzu, ko daru … Gribēju tikai pabiedēt Martin ovu . ..

—       Lai viņš pārtrauktu apsūdzību pret jūsu tēvu? — Peterss jautāja. — Bet jūsu tēvs apcietināts likumīgi, viņš ir spekulants.

—    Esmu ļoti, ļoti vainīgs . ..

—       Kad jūs beidzāt ģimnāziju, Filatov? — Ksenofontovs jautāja. — LTn ko jūs darījāt pēc tam?

—       Tūkstoš deviņsimt piecpadsmitajā gadā. Pēc tam dienēju armijā.

—    Vai frontē bijāt?

—    Nē. Dienēju tepat, Maskavā.

—    Kad iestājāties sociālistu revolucionāru partijā?

—    Pērn.

—       Jūs esat arestēts, Filatov! — Dzeržinskis skarbi paziņoja.

—       Jums nav tiesību mani apcietināt! JEs esmu sociālistu revolucionāru partijas biedrs, strādāju Ārkārtējā komisijā saskaņā ar vienošanos starp jūsu partiju un mūsējo …

—        Par visu, ko jūs esat nodarījis, mēs informēsim jūsu partijas biedrus. Neviena partija nedrīkst aizstāvēt zagļus. Biedri Peters, dodiet rīkojumu, lai bijušais Ārkārtējās komisijas darbinieks Filatovs nekavējoties nodotu mandātu, ieročus, visas lietas un lai viņš tiktu nogādāts uz Butirku cietumu!

MES ATRADAM JŪS.

Atgriezdamies mājās, profesors Puhovs sastapa uz otrā stāva kāpņu laukumiņa nama komandanti Deņežkinu. Kājās viņai bija jauni velteņi ar galošām, mugurā īss, ar virsnieka siksnu apjozts mētelis, ap galvu — jauns Orenburgas dūnvilnas lakats, kas stipri oda pēc naftalīna.

—    Labs vakars, Anna Fjodorovna!

Deņežkina klusēdama pamāja ar galvu un, pagaidījusi, kamēr Puhovs uzkāpj trešajā stāvā, uzsauca:

—   Vai izlēmi?

—          Kā lai to saka, — profesors izvairīgi atbildēja. — Mēdz teikt, ka viena pārcelšanās esot tas pats, kas divi ugunsgrēki. Pārāk daudz klapatu.

—          Kā nu pats vēlies! Man pilnīgi pietiek arī ar manējām divām istabām. Tagad nav kad ballēties. Ja tev nav apnicis tik augstu rāpties — lūdzu, čāpo vesels! Būtu kauč sievu pažēlojis — knapi dzīva …

—    Es aprunāšos …

—          Ņem vērā un nevelc garumā! Citādi es pati pārdomāšu. Pēc tam lūgsies. Bet kaķa lūgšanas debesīs nekāpj un buržuju — ne tik!

Puhovs kāpa lēnām, viņš negribēja ieiet dzīvoklī aizelsies. Lidija Nikolajevna' vairāk par visu turpat vai no pirmajām kopdzīves dienām baidījās par vīra sirdi — pamats tam bija: Puhova tēvs bija nomiris pēkšņi — četrdesmit deviņu gadu vecumā, pie pusdienu galda.

Puhovs jau bija uzkāpis ceturtajā stāvā, kad lejā atkal atskanēja Deņežkinas balss:

—    Šodien tev jādežurē!

—    Kur?

—          Kā tā — kur? Vajag nakt uz īrnieku sapulcēm, pilsoni profesor, tad dabūsi visu zināt. Dežurējam, lai pasargātu mājas no bandītiem. Jāsāk dežurēt, līdzko satumst, un jābeidz sešos no rīta. Neesi laisks, nokāp lejā un paraksties!

Viņa pasniedza kladi, kam ar linu diegu bija piesiets zīmulis.

—           Pat parakstīties, kā pienākas, nevar! Uzskribelē sazin ko!

—    Zīmulis jums ciets.

—    Nemaz nav ciets — ķīmiskais. Vajag ar mēli paslapināt. Ak kungs, itin nekā jūs, inteliģenti, nejēdzat! Tikai nenokavē! Vai saprati?

Lidija Nikolajevna iznāca priekšnamā, uzāvusi kājās salāpītus vīriešu velteņus — profesors bija tos utenī iemainījis pret parādes biksēm, uzvilkusi vecu, caur un cauri kožu sakapātu karakula kažoku ar apdilušām piedurknēm, ap pleciem apmetuši pledu, bet uz sirmajiem matiem uzmaukusi savas nelaiķa mātes vatēto aubi. Aleksandrs Aleksandrovičs noskūpstīja sievas auksto roku.

—    Pie mums ir viesis, Saša. Kabinetā …

Kabinetā no dīvāna piecēlās kažokā ģērbies cilvēks ar cepuri galvā.

—          Labdien, Kijatkina kungs! Priecājos, redzot jūs sveiku un veselu.

—          Ja vien jūsu vārdi nav teikti tikai aiz pieklājības, dārgais Aleksandr Aleksandrovič, jūtos bezgala pagodināts.

Puhovs pataustīja čuguna krāsniņu, kas atradās kabineta vidū, — buržuiku, kā visi ironiski dēvēja tādas krāsniņas.

—    Atvainojiet… Liduci, kādēļ pie mums tik auksti?

—    Aizmirsu, Saša, no labās vai kreisās? …

Profesors piegāja pie milzīga grāmatu skapja, kas aiz-

ņēma visu sienu, un uzlika brilles.

—           Kas mums atrodas labajā pusē? «Gustavs Eifelis un viņa tornis». Lai paliek, vēl noderēs. Bet kas ir šitas? «Pirmā krievu elektrotehniķu kongresa materiāli». Arī lai paliek. Bet kas pa kreisi? Igors Grabars. «Krievu mākslas vēsture»! 2ēl Igora Emanuiloviča, bet ko lai dara … Jo vairāk tāpēc, ka izdevums nav pabeigts. Liduci, vai mums sērkociņi ir?

Kijatkins pakalpīgi pasniedza šķiltavas.

—          Nevajag, Liduci. Kijatkina kungs atkal mums izpalīdzēja. Krievu māksla it labi aizdegsies no amerikāņu šķiltavas.

Kijatkins pasmējās:

—           Benzīns tomēr krievu. Starp citu, attīrīts pēc jūsu metodes.

Puhovs ironiski palūkojās viesī.

—          Pat nezinu, vai tas ir labāk vai sliktāk. Būtu gari labāk, ja arī benzīns būtu amerikāņu.

—           Krievu inteliģences mūžīgā tiekšanās izvairīties no atbildības? Kā mēdz teikt: «Ne mana cūka, ne mana druva.»

—    Iespējams. Vēl saka arī tā: «Ar solījumiem neviens

nav paēdis.» Liduci, nes šurp trumuli, pacienāsim Kijatkina kungu ar tēju. Tikai, piedodiet, ar burkānu tēju. Vai esat pamēģinājuši?

—    Nav gadījies.

—   Vai zināt, nav nemaz tik slikta. Akadēmiķis Krilovs nosauca to par diētisko. Diētiskā tēja! Turklāt ar saharīnu.

Kijatkins pievilka smago krēslu tuvāk pie krāsniņas, no kuras tūdaļ uzdvesa siltums, un laipnīgi iesāka:

—   Es, Aleksandr Aleksandrovič, drīz braucu prom. Gribētu zināt jūsu galīgo lēmumu.

Puhovs ar mazu paštaisītu kruķi, kas bija saliekts no resnas stieples, parušināja karsti degošo cieto papīru. Spoža gaisma uz mirkli apspīdēja Marijas aizmigšanas dienas katedrāli Vladimirā, bet uguns tūlīt pat to aprija.

—    Es vēlētos zināt jūsu galīgo lēmumu, — Kijatkins turpināja. — Būtu jūs vienkāršāks cilvēks, es jums sīki izstāstītu, ka Savienotajās Valstīs jūs gaida savrupmāja Kalifornijā, Klusā okeāna krastā, es jums paskaidrotu, cik jauki būt lieliskas mašīnas īpašniekam, turēt izdresētu kalponi, glabāt bankā solīdu summiņu …

—    Dzeriet tēju, citādi atdzisīs, — profesors viņu pārtrauca.

Kijatkins iedzēra malku un nolika glāzi.

—    Vai zināt, tā nemaz nav zemē metama. Atgādina kakla skalojamo šķīdumu. Jūs esat zinātnieks. Jums būs viss, kas nepieciešams tādam zinātniekam kā jūs: laboratorijas, gudri un izdarīgi palīgi, talantīgi skolnieki, katrs — pat vispārdrošākais jūsu plāns tiks īstenots. Es negribu, man pat nav tiesību izvirzīt par paraugu sevi pašu, tas būtu pārāk nekautrīgi, tomēr es jums pateikšu. Es pabeidzu Maskavas ķeizarisko tehnisko augstskolu pirms desmit gadiem. Mani uzskatīja par apdāvinātu siltumtehniķir-bet kur es nokļuvu? Vai jūs zināt — kur?

—    Nav ne jausmas.

—    Arī es nevarēju ne iedomāties, ka ar savu diplomu nokļūšu par mehāniķi pie Kuvajeva, katūnu krāsošanas fabrikā.

—   Sākumam nav nemaz tik slikti.

—    Iespējams. Taču Kuvajevam pirmajā vietā bija kolorists, ķīmiķis, bet mehāniķis tikai tāds meistarzellis, pat ļaunāk — tāds kā galvenais pirtnieks — padod tvaiku un vairāk nekā. Koloristam gadā trīsdesmit tūkstoši, no mājas līdz fabrikai — trīssimt soļu, taču viņam piebrauc

līnijdrošku. Bet mehāniķim gadā tūkstoš divi simti un — vico kājām …

—    Un jūs apvainojāties? …

—    Ne druskas. Apvainojas tikai muļķi, gudrie meklē izeju. Es aizbraucu uz Ameriku. Vai jūs klausāties, Aleksandr Aleksandrovič?

—    Klausos jau, klausos.

—    Un kas jūs te gaida? Būsit sadedzinājis grāmatas par mākslu, ar Dostojevska sējumiem vārīsit ūdeni šitai burkāni^ suslai. Pēc tam tā dulnā bāba, jūsu komandante, pierunās jūs apmainīt dzīvokli pret savu ūķi. Kādā jaukā dienā jūs aplaupīs, nogalinās vai labākajā gadījumā ietupinās Čekas pagrabos …

Profesors, aizvērdams ciešāk krāsniņas durtiņas, viltīgi pasmīnēja:

—    Čekā es jau biju. Nupat nāku no turienes. Sākumā ar mani runāja ļoti jauks un kautrīgs jauns cilvēks. Pēc tam Dzeržinskis. Droši vien arī jūsu Amerikā zina Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja uzvārdu.

—    Jums tikai joki prātā!

—    Ja cilvēks spēj jokot, tas nozīmē, ka viņš ir vesels, Kijatkina kungs. Diemžēl nezināju, ka sastapšu savā mājā jūs, un nepalūdzu Fēliksu Edmundoviču rakstiski apliecināt, ka biju pie viņa un ka mēs itin sirsnīgi izrunājāmies.

—   Ko tad var runāt ar šo drausmīgo cilvēku? Un, ja patiešām bijāt tur, kā jūs tikāt laukā?

—    Runājām par daudz ko. Starp citu, nekā drausmīga es biedrā Dzeržinskī nesaskatīju. Gluži otrādi, viņš ir ļoti patīkams, inteliģents un gudrs cilvēks, kas saprot visu jau pusvārdā. Turklāt mīl Čehovu. Un tiku no Čekas laukā pavisam vienkārši: Fēliksa Edmundoviča automašīnā. Rīt tiksimies atkal.

—    Un jūs iesit?

—    Viņš pats atbrauks pie manis.

—    Pie jums? Dzeržinskis?

—    Nesaprotu, kādēļ jūs brīnāties.

—    Es nesaprotu jūs,'profesor. Mēs aizsākām lietišķas sarunas … Piedodiet par asumu, es jūsu dēļ tērēju laiku, bet jūs…

—    Piedodiet, Kijatkina kungs, bet mūsu, kā jūs izteicāties, lietišķās sarunas ir pārāk vienpusīgas: runājat, pareizāk sakot, cenšaties pierunāt jūs. Es tikai klausos un, kā jūs pareizi izteicāties, atbildu ar jokiem …

—   Tā, profesor, nedrīkst, — Kijatkins mainīja toni. — Kāda tur starpība, kur jūs izstrādājat jaunu, daudz pilnīgāku naftas pārtvaicēšanas metodi — Krievijā vai Austrālijā? Vai nav vienalga? Agri vai vēlu — viss tik un tā nonāk pasaules tehnikas rokās. Tikai Savienotajās Valstīs jūs to izdarīsit ātrāk nekā izpostītā zemē. Es ņemu vērā tīri lietišķus, tehniskus apsvērumus. Politika nav mans ampluā. Ar politiku lai nodarbojas Vilsons, Klemanso, Ļeņins …

—    Man bija dēls, Kijatkina kungs. Vienīgais dēls — Serjoža. Viņš krita tūkstoš deviņsimt sešpadsmitajā gadā .. . Viņš bija tās pašas ķeizariskās tehniskās augstskolas students, kurā mācījāties jūs. No viņa varēja daudz ko cerēt, iespējams, ka būtu iznācis labs inženieris. Taču viņš brīvprātīgi iestājās armijā un kļuva par lidotāju. Viņu esot nogāzis vācu lielgabals — tā man atrakstīja dēla draugi. Un vai zināt, kādēļ tas nogāza? Tādēļ, ka bija labāks par mūsējo, tas bija veiksmīgi pielāgots šaušanai pa kustīgu mērķi…

—   Tas ir ļoti bēdīgi, Aleksandr Aleksandrovič. Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību, taču karš paliek karš …

—    Pasakiet, Kijatkina kungs, tikai pavisam vaļsirdīgi — vai jums jau ir izdevies pierunāt kādu braukt pāri okeānam? Vai varbūt tas ir «komercijas» noslēpums?

—    Kādēļ tad tā? Labprāt nosaukšu jums vairākus uzvārdus pēc tam, kad būsit devis piekrišanu . .. Bet pagaidām, atvainojiet, nedrīkstu. Toties varu, ja vēlaties, jūs iepriecināt, — daudzus no tiem., kuri ļoti gribētu braukt, mēs pat neaicinām. Ticiet man, jūs nokļūsit solīdā sabiedrībā.

Nošķindēja tālrunis. Puhovs pacēla klausuli.

—   Jā, tas esmu es . .. Runājos ar kādu kungu… Protams, ka netraucēsit, priecāšos.

Puhovs nolika klausuli un, ieraudzījis Kijatkina jautājošo skatienu, pasmaidīja.

—   Pēc dažām minūtēm Fēlikss Edmundovičs pats apliecinās jums, ka esmu bijis Čekā.

—    Aleksandr Aleksandrovič! — Kijatkins lūdzoši iesaucās un sāka uzbudināti soļot pa istabu. — Reizēm es apjūku un vairs nezinu, kad jūs runājat nopietni un kad irgoj aties!

—   Jūtu.jums līdzi. Diemžēl ne jau visi saprot humoru. Uzskatiet, ka runāju ar jums nopietni.

—   Tas nav ar prātu aptverams! Bet vai jums nebūs nekas pretim, ja es kaut vai ar vienu aci palūkošos viņā?

— To, Kijatkina kungs, es nekādi nespēju jums atsacīt, — Puhovs atteica un paņēma no plaukta kādu pabiezāku grāmatu, ko iemest rijīgajā krāsniņā.

—    Atvainojiet, Aleksandr Aleksandrovič, ka ielaužos tik vēlā stundā. Noskaidrojās, ka rīt būšu ļoti aizņemts. Nedusmojiet, ja esmu izjaucis jūsu plānus.

Kijatkins piecēlās un paklanījās. Dzeržinskis vērīgi paskatījās viņā un sniedza roku.

—    Dzeržinskis.

—    Kijatkins, amerikāņu inženieris.

—    Redziet, Aleksandr Aleksandrovič, tikko jūs bijāt izgājis, tā ienāk pie manis šis jaunais cilvēks, — Dzeržinskis pamāja uz Andreja pusi, — un uztraucies saka: neesot paguvis atdot jums ļoti dārgu lietiņu, kas, spriežot pēc dāvinājuma ieraksta, ir jūsējā.

Andrejs mulsi pasniedza profesoram nelaimīgo etviju.

—    Liels paldies! Tā man piemiņa no darba biedriem. Tagad šī etvija kļuvusi divtik dārga — tā mani sapazīstināja ar jums. Liduci! …

Puhovs iepazīstināja viesus ar sievu. Paņēmusi no krāsniņas tējkannu, viņa priecīgi ieminējās:

—   Varu uzvārīt tēju. Ūdens sācis tecēt. Laikam uz īsu brīdi, bet tek.

Kijatkins zobgalīgi noteica:

—    Ak kungs! Cik gan cilvēkam maz vajag! Sācis tecēt ūdens, un Lidija Nikolajevna — liela, pat ārzemēs, Amerikā, labi pazīstama zinātnieka sieva jau priecājas. Vai tas jums, Dzeržinska kungs, neliekas personības pazemojums?

Dzeržinskis pasmīnēja. _ — Zināt, Kijatkina kungs, es jums pilnīgi piekrītu. Ūdens trūkums patiešām pazemo. Nav iespējams nomazgāt rokas pēc tam, kad esi pieskāries kam netīram. Taču mēs, boļševiki, vienmēr un visur meklējam cēloni. Konkrētajā gadījumā — kādēļ nav ūdens? Kādēļ Krievijā plosās bads? Kādēļ tik daudz bezpajumtes bērnu?

—    Ir ļoti labs sakāmvārds: «Kāds mācītājs, tāda draudze.» Tā laikam saka?

— Pilnīgi pareizi. Taču visa vaina ir tā, ka mūsu draudzē, kā jums labpatikās izteikties, mācītājs ir vēl jauns, atnācis tikai pirms pieciem mēnešiem, turklāt viņš saņēma

galīgi noplicinātu draudzi. Tādēļ arī tauta viņu iecēlusi, lai nostādītu visu uz kājām.

—    Vārdu sakot: «Kam nav naziņ, ēd ar nadziņ?»

—           Atbildēšu tāpat ar kādu sakāmvārdu: «Paēdušam grūta guļa, tam jālamā izsalkušais.» Un lūdzu atvainot, mums ar Aleksandru Aleksandroviču lietišķi jāaprunājas.

—           Tiešām, Kijatkina kungs, mums steidzami jāaprunājas, — Puhovs apstiprināja. — Un ceru: vairs nevajadzēs paskaidrot, ka es nejokoju, bet runāju nopietni? Palieciet sveiki!

—    Es klausos, Fēliks Edmundovič …

—    Lūdzu piedošanu, ka biju tik ass pret jūsu viesi.

—           Ne jau jūs iesākāt pirmais, Fēliks Edmundovič, un ne jau jums jāatvainojas. Turklāt viņš nav no tiem, kas apvainojas … Es pat nezinu, kā viņu raksturot: krievs viņš vairs nav, bet nav arī vēl amerikānis.

—    Tomēr atvainojiet… Ir gan jums skaista bibliotēka!

Viņš atvēra kurošās krāsniņas durtiņas un sarūgtināts

iesaucās:

—          Tā jau biju domājis! Ir gan grūtos laikos mums jādzīvo!

'Dzeržinskis paskatījās uz Andreju un, ieraudzījis, ka Martinovs kaut ko raksta piezīmju grāmatiņā, turpināja:

—           Būtu nu ātrāk pienācis pavasaris. Starp citu, es atbraucu pie jums aprunāties tieši par kurināmo. Vladimirs Iļjičs vēl Smo]nijā — pagājušā gada beigās ļoti interesējās, vai ir iespējams uzcelt lielu elektrostaciju, kas strādātu tikai ar kūdru vien. Manuprāt, viņš pat apspriedās ar speciālistiem.

—          Tāda stacija jau ir. Vai jums nav gadījies būt Bogorodskā?

—    Nē, nav.

—          Tur ir elektrostacija «Elektroperedača». To cēla Roberts Jakovļevičs Klāsons. Ļoti saprātīgs inženieris. Stacija nav liela, taču strādāja brīnišķīgi.

— Strādāja? Un tagad?

—           Tiešām nezinu. Iespējams, ka nav kūdras. Visa nodedzināta.

. — Visa nodedzināta? Un ko darīs turpmāk?

Puhovs pasmaidīja.

—    Vai jūs, Fēliks Edmundovič, zināt, kā iegūst kūdru?

—    Aptuveni. Tāpēc arī atnācu pie jums pēc padoma.

—    Mēģināšu palīdzēt. Bet jūs tomēr aprunājieties ar Klāsonu. Petrogradā dzīvo pazīstamais siltumtehniķis Tihons Fjodorovičs Makarjevs. Viņš jau sen nodarbojas ar kūdras problēmu. Viņš meklē pašu efektīvāko paņēmienu, kā sadedzināt kūdru, lai mazāk izlietotu kurināmā, bet vairāk iegūtu siltuma.

—    Vai to var panākt?

—    Grūti, bet laikam tomēr var. Pats galvenais — tas ir nepieciešams, īpaši patlaban. Ogļraktuves atrodas Ukrainā. Malku tik daudz nevar sagādāt. Bet kūdra tepat blakus. Maskavas, Vladimiras, Jaroslavļas guberņās. Patlaban Krievijai kūdra ir glābiņš. Taču priekšā — bezgala daudz darba …

—    Manuprāt, mēs jau esam šo to panākuši. Mēs atradām jūs …

Dzeržinskis palūdza Puhovam atļauju parunāt pa tālruni. Andrejs dzirdēja, kā Fēlikss Edmundovičs sarunājas ar Ksenofontovu.

—   Šodien, Ivan Ksenofontovič, laikam vairs nebūšu … Varu atlaist…

Viņš nolika klausuli un sacīja Andrejam:

—    Ej žigli uz Mamona šķērsielu. Tur ir kaut kāds «Intīmais kaktiņš». Tevi gaida biedrs Maļgins.

NAKTS KA JAU NAKTS …

Teātrelī «Intīmais kaktiņš» publika sapulcējās vēlu — uzskatīja, ka nākt pirms deviņiem nav pieklājīgi. Izrādes pirmajā daļā — «Erota spārniņi», par spīti vilinošajam nosaukumam, apmeklētāju bija maz. Otrai daļai — «Dienas atbalss» bija liela piekrišana, tai bija tāds teksts, ka vai ik vārdu varēja tulkot, kā vēlas. Taču programmas nagla bija divertisments, kurā uzstājās «Proletāriskā teātra» aktieri, — pats teātris atradās «Anarhijas namā». Mazajā Dmitrovkas ielā 6. Tie laida vaļā tādus, ciparus, ka publika— Ohotnijrjada bodniekzeļļi, izbijuši ģimnāzisti, īsi apcirptas meičas, kas nešķīrās no papirosa pat skatītāju zālē, spekulanti ar «gadījuma dāmām», kuras bija sadabūtas

tepat pie teātra ārdurvīm, — smējās aizvilkdamies, vēderus turēdami, spiedza un vaidēja, mežonīgi aplaudēja un izsauca brašos zobgaļus vai desmit reižu.

Biežāk par citiem «Intīmajā» uzstājās Foks un Kuss, kuri lepni dēvēja sevi par aktieriem aiz pārliecības, nevis maksas dēļ.

Pirmajā Meščanskas ielā atradās Romanova traktieris, un tā pastāvīgie apmeklētāji, biljarda cienītāji, labi atcerējās marķieri Sašku Zabalujevu un sūrojās, ka viņš nez kur pačibējis. Uz «Intīmo» viņi nenāca, tādēļ arī nezināja, ka Saška pārvērties par Foku, bet viņa draugs, traktiera sulainis Jemeļjans Maļcevs, — par Kusu.

«Fokusa» repertuārs bija ar zobiem. Reizēm Foks iznāca publikas priekšā, ģērbies sieviešu drēbēs, ar milzīgām vates kamšķu krūtīm, un šajās reizēs pat pārbriedušās meičas ar īsi apcirptajiem matiem muka laukā no zāles.

Šovakar Kuss iznāca ar ermoņikām rokās. Pelēkā arestanta beznaģene uzmaukta dziļi uz pieres. Izstiepis ermoņikas visā garumā, viņš, zelta zobus rādīdams, sāka skaļi dziedāt:

Vēl tikai šito dienu, draugi, Man lemts ir jūsu puikā smiet, Bet rīt jau, skanot skumjām raudām, lr liktens lēmis projām iet…

Šai brīdī ar spaini un krāsotāja otu rokās uz skatuves izldunkuroja Foks. Viņš līdzjūtīgi paskatījās uz Kusu un apjautājās:

Vai tad iesauc, vai?

—    Tieši tā! Rīt jāierodas.

—    Kur? Kājniekos?

—    Ļaunāk.

—    Kavalērijā?

—    Vēl ļaunāk.

—    Vezumniekos?

—    Ko nu! … Tad es priecātos. Ļaunāk!

—    Kur tad?

—    Ārkārtējā komisijā. Sēdēt.

Ghotnijrjadieši sāka zviegt. Meičas vētraini sita plaukstas. Gara auguma subjekts ar pensneju uz deguna un ķīļbārdiņu piecēlās, salika plaukstas kā tauri pie mutes un kliedza: «Bravo!»

Uz skatuves parādījās savādi ģērbies cilvēks — ar šineli mugurā un melnu platmali galvā. Tas pacēla roku. Foks un Kuss pēkšņi nozuda kā cauri zemei izkrituši. Cilvēks ar platmali pārlaida zālei lietišķu un vērtējošu skatienu un skarbi pavēlēja:

—          Kas tie par muļķīgiem smiekliem! Es nepieļaušu savā klātbūtnē ņirgt par Ārkārtējo komisiju cīņai pret kontrrevolūciju, sabotāžu un spekulāciju. — Viņš, zobgalīgi smīnēdams, palūkojās skatītājos. — Smējās visi! Pats redzēju. Un tagad visi maksāsiet kontribūciju …

Vairāki apmeklētāji raudzīja izkļūt no zāles, bet durvīs jau stāvēja šineļos ģērbušies lamzaki ar platmalēm galvās un revolveriem rokās.

Cilvēks uz skatuves atkal pacēla roku.

—          Pilsoņi, nesteidzieties! Vispirms uzklausiet, kā jums jārīkojas. Virsdrēbes — kažokus, mēteļus, rotondas — mēs jau paguvām rekvizēt, un tās ir iesaiņotas.

Viens no lamzakiem nolika pie durvīm galdu.

—           Un tagad jums būs jāiet gar šo galdiņu un jānoliek uz tā viss, ko mēs uzskatīsim par noliekamu … Nauda, pulksteņi, rokassprādzes … Ņemiet vērā: māju ielenkusi Čekas nodaļa, un neviens no šejienes laukā netiks. Ieteicu visiem nomierināt savu nervu sistēmu …

Un pēkšņi nodzisa gaisma. Reizē ar to atskanēja šāvieni, kliedzieni, kāju dipoņa un histēriski sieviešu spiedzieni…

Foks un Kuss, viens otru pārtraukdami, stāstīja Maļginam, kā viņiem ienācis prātā nodzēst gaismu:

—    Mēs tūdaļ uzminējām, ka tie ir anarhisti!

—    Tūlīt uzminējām! Un metāmies zvanīt uz Čeku.

Labi ģērbies tukls kungs kliedza:

—          Uzprasiet viņiem pašiem, kādēļ tūlīt pēc viņu kuplejas par Čeku uzradās šitie laupītāji, gluži kā velni no elles!?

—          Noskaidrosim, pilsoņi, visu noskaidrosim, bet pagaidām saņemiet savas mantas, pie tās pašas reizes — uzrādiet dokumentus!

—    Kādus dokumentus?!

—    Ir nu gan izgudrojuši! Lai uz teātri nāktu ar mandātu!

Andrejs ieradās brīdī, kad Maļgins runāja ar ultramodernu meiču: pāri pierei matu skruzulis, acis apvilktas ar divi krāsām — violetu un tumši zilu, uz vaiga «dzimumzīmīte», Meiča jau pa gabalu oda pēc degvīna un tabakas.

—          Paklau, čomiņ, man nekādu papīru nav… Man nav kur tos bāzt…

Maļgins nepaguva ne vārda bilst, kad mamzele jau bija atrāvusi vaļā savu no maisa šūto kleitu ar zilu firmas zīmi uz vēdera — «Avdotjina cukura fabrika. Pirmā šķira» — un nostājusies viņa priekšā kā no mātes miesām nākusi.

—    Man, čomiņ, kabatu nav. Vai saprati?

Maļgins pieklājīgi aizrādīja:

—          Aizpogājiet, milēdij, savu manto! Un pagaidiet, kamēr noskaidros, kas jūs esat.

Pati pēdējā dokumentus uzrādīja jauna, glīta blondīne ar milzīgām, gluži kā kaķei zaļām acīm, — viņa uzdevās par aktrisi Barkovsku no Jaroslavļas.. Sievietes pavadonis pasniedza apliecību ar ī. Barkovska — Jaroslavļas guberņas tautas saimniecības padomes pārstāvja vārdu.

—    Vai esat vīrs un sieva? — Andrejs apjautājās.

—    Brālis, — aktrise atteica un piebilda: — Patiešām …

Andrejs vērīgi paskatījās brālī. Vaigi un piere viņam

bija daudz tumšāki nekā zods un augšlūpa, — acīm redzot, tikai nesen noskuvis bārdu un ūsas.

—    Vai paši skuj aties?

—    Nesapratu!

—    Kad noskuvāt bārdu? Šodien? Vakaj;?

—   Nekā nesaprotu. Dīvaini jautājumi…

Barkovska sāka smieties.

—          Es jau tev teicu. Tev taču apliecībā fotogrāfija ar bārdu…

Andrejs parādīja viņai apliecību.

—          Jūs kļūdījāties. Bez bārdas. Atvainojiet, bet ari jūs vajadzēs aizturēt līdz personas noskaidrošanai.

Barkovskis mierīgi apjautājās:

—           Vai tas uz ilgu laiku? Redziet, esmu ieradies Maskavā ar apriņķa kara komisāra biedra Nahimsona uzdevumu pie Kara lietu tautas komisariāta kolēģijas locekļa biedra Mehonošina. Es jau šodien pie viņa biju. Un rit man jāierodas atkal…

—           Gan jau pagūsit, — Maļgins pārtrauca. — Biedrs Mehonošins pirms divi nedēļām aizbrauca uz Penzu. Šodien «Izvestija» publicējusi viņa vēstuli no turienes. Vajag lasīt avīzes, cienītais .,.

Pavadījis Dzeržinski, profesors Puhovs pavaicāja sievai:

—    Kā tev, Liduci, patika Fēlikss Edmundovičs?

—           Vai zini, Saša, viņā kaut kas ir, viņš nekādā ziņā nav no vienkāršajiem… Apsolīja uzzināt par Serjožu … Es palūdzu, kamēr tu izvadīji Kijatkinu. Stāsta, esot kaut kāds birojs, šķiet, Lefortovā, kur izsniedzot izziņas — par kritušajiem, ievainotajiem, bez vēsts pazudušajiem.

Puhovs neatbildēja — viņš jau sen bija sev iegalvojis, ka nekad vairs dēlu neredzēs.

Pie durvīm sāka dusmīgi rībināt. Profesors nomierināja sievu:

—    Neuztraucies, tā ir komandante.

Lidija Nikolajevna dzirdēja, kā priekšnamā skan Deņežkinas aizsmakusi balss:

—           Kā tad jūs tā, pilsoni Puhov, nokavējat dežūru? Taisies nu, apģērbies siltāk, apsien sievas lakatu, nakts ir zvaigžņota, rādās — būs pamatīgs sals.

Kamēr Puhovs priekšistabā ģērbās, Deņežkina ielūkojās virtuvē, vannas istabā, iegāja kabinetā un piedauzīja ar atslēgu pa čuguna krāsniņu. Atgriezusies atpakaļ, viņa teica:

—           Šito kūpekli met laukā, kamēr neesmu sadauzījusi.. . Vai gribat valsts mantu — mūsu namu nosvilināt? Lai rītu pat vairs nebūtu! Un apmainīsimies, kamēr neesmu pārdomājusi.

—          Atvainojiet, Anna Fjodorovna, taču mainīt savu dzīvokli pret jūsējo es kategoriski atsakos.

—          Vai tu re, kāds kategoriskais atradies. Nu, tad jau redzēsim …

—    Man apsolīja palīdzēt…

—           Tev? Palīdzēt? — Deņežkina pasmīnēja. — Varbūt tas, kurš te ar to mašīnu vizinās, tas ārzemnieks? Dikti bieži sācis braukāt. Šodien atkal bija klāt.

—          Šodien, Anna Fjodorovna, bija atbraucis biedrs Dzeržinskis. Vai esat dzirdējusi tādu uzvārdu?

—    No Čekas!?

—           Pilnīgi pareizi. Ārkārtējās komisijas priekšsēdētājs. Tikai pirms pārdesmit minūtēm aizbrauca.

—           Kālab tad, Aleksandr Aleksandrovič, nebrīdinājāt? Būtu kauč vienu aci uzmetusi! Dzirdēju taču, kā norūc mašīna, bet neienāca prātā izskriet laukā. Lidija Nikolajevna, mīļumiņ! — viņa skaļi iesaucās.

Priekšistabā ienāca Puhova un nesapratnē paskatījās uz Deņežkinu — kas viņai lēcies?

—    Lidija Nikolajevna, es pirmītiņ sacīju, lai jūs atnākat pēc izziņām pārtikas kartīšu saņemšanai. Nevajag, nenāciet vis, jums grūti izkāpelēt — pati atnesīšu. — Viņa, paraustīja savu siksnu un pavēlēja: — Dežūru atceļu! Kālab jums pa tādu salu visu nakti jādirn uz ielas! … Lai dežurē Sotņikovs no deviņpadsmitā! Viņam purns kā pankoks — laistās vien … Vesels kā bullis!

—    Atvainojiet, Anna Fjodorovna, bet esmu jau saposies, un arī man savs pienākums pret valsti jāpilda: ja jau reiz pienākusi mana kārta, man arī jādežurē. Pats parakstījos . ..

—    Kas tad par to! Tas ir nieks! To mēs viens divi — un gatavs.

—    Atvainojiet, es tomēr iešu.

Anna Fjodorovna aizdomīgi noprasīja:

—    Kāpēc tad ar to Dzeržinski plātījies? Varbūt samuldēji? …

Nakts bija skaidra, spīdēja mēness. Šādas naktis — saltas un savādi spirgtas — martā ir ļoti skaistas. Vēl gan piesalst, taču jau tikko samanāmi — kā viegla vēsma jaušama ilgotā pavasara tuvošanās. Gaiss ir dzidrs, zem kājām, viegli kraukstēdams, lūst ledus.

Viņi dežurēja divatā — Puhovs un Ivans Petrovičs Fjodorovs, Maskavas — Kazaņas dzelzceļa depo atslēdznieks, kas tikai nesen bija pārcēlies uz šo māju no blakus nama pagrabistabas, kurā bija nodzīvojis visu mūžu.

Viņi saņēma pie komandantes japāņu «Arisaka» sistēmas šautenes. Patronas — piecas gabalas — Deņežkina iedeva tikai atslēdzniekam.

—    Jums, Aleksandr Aleksandrovič, nav vērts nemaz dot. Tik un tā šaut jūs neprotat, ņemsit vēl un, nedod dievs, iebliezīsit sev kājā …

—    Kāpēc tad dodat šauteni? — Puhovs sāka smieties.

—    Izskata pēc . .. Vai tad kāds ies jūs pārbaudīt? Bet, ja vajadzēs kādu pabiedēt, gan pabiedēsit.

Viņi staigāja šurpu turpu gar māju. Lāgiem, saruna aizmirsušies, aizsoļoja arī līdz ielu krustoj uritkm.

—    Jūs, Aleksandr Aleksandrovič, visu zināt.

—          Visu, Ivan Petrovič, zina vienīgi dievs, un ari tas tikai aptuveni. Bet ko jūs vēlējāties?

—           Pie mums depo patlaban tāda putra kā pagasta skrīvera papīros: ja pats pilnā — visiem taisnība, ja skaidrā prātā — visi vainīgi… Mums vajadzētu izvilkt kādas simt aršīnas garu ūdensvadu. Pārmeklējām visas noliktavas, bet atradām tikai divus cauruļu gabalus, pāris aršīnu garus … Būtu vasara, es pielāgotu ugunsdzēsēju šļūtenes, izvilktu tāpat pa zemes virsu, bet tagad taču viss sasals.

—    Ņemiet un ierociet tās zemē.

—    Tas pats dievs!

—    Sanaglojiet dēļu sili. Dēļi taču jums ir?

—    Atradīsim. Un jūs vēl sakāt — dievs! …

Abi bija aizgājuši līdz krustojumam. No otras puses pie viņu nama ārdurvīm pienāca slaida auguma kareivis ar bārdu. Uz muguras viņam kūļājās tukšs mantu maisiņš. Kareivis iegāja namā iekšā. Smagās durvis noblīkšķēja vien. Puhovs uztraucās:

—    Laikam vajadzēja uzprasīt, kas viņš tāds ir?

Atslēdznieks vienaldzīgi atteica:

—           Tie jau mūsu Annas Fjodorovnas novadnieki, kas te braukā: cits no Rjazaņas, cits no Kazaņas, cits no Kostromas. Sagādājusi sev radus no visas Krievijas!

Tālumā atskanēja šāvieni.

Atslēdznieks lietišķi noprasīja:

—           Vai esat kādreiz rīkojies ar šauteni, Aleksandr Aleksandrovič?

—    Krievu-japāņu karā kāvos Portarturā …

—    Kāpēc tad nepateicāt Annai Fjodorovnai?

— Viņa taču neņem mani par pilnu. Buržujs, un ar to lieta darīta … Vai tad maz drīkst buržuāzijas pārstāvim dot rokā patronas?

Atkal atskanēja šāvieni — šoreiz pavisam tuvu.

Gar mājas stūri izskrēja šinelī ģērbies cilvēks ar platmali galvā. Rokās liela pauna. Ieraudzījis Puhovu un Fjodorovu, pagriezās uz otru pusi. Izskrēja vēl viens — tāpat šinelī un platmalē un ieaurojās:

—    Jaška! Mūc …

Fjodorovs pacēla šauteni:

—    Stāt! Citādi šaušu!

Bandīts ar paunu metās Fjodorovam virsū, draudēja ar naganu un neķītri lamājās. Atslēdznieks izšāva, un bandīts, naganu nosviedis, nogāzās zemē. Otrs gribēja tikt pāri žogam. Puhovs pieskrēja tam klāt un iebakstīja ar stobru mugurā.

—    Rāpieties zemē, un rokas augšā!

Šķērsielā saskrēja vairāki bruņoti cilvēki. Pirmo saņēma ciet to, kurš, Puhova apsargāts, stāvēja pie žoga. Tad piecēla ievainoto.

Redzams, tas bija grupas vecākais, kurš paņēma viņa naganu, pagrieza patronspoli, ieskatījās tajā un pienāca pie Fjodorova un Puhova.

—           Paldies, biedri. Jūsu laime, ka viņš bija izšāvis visas patronas.

—           Čekisti, — atslēdznieks godbijīgi noteica, kad apbruņotie vīri aizveda bandītus.

No mājas izdrāzās laukā Deņežkina.

—    Kurš šāva?

—           Mēs šāvām … — atslēdznieks atbildēja. — Bet jums, cienījamā Anna Fjodorovna, vajadzētu sadot pa vienu vietu: iegrūdāt biedru Puhovu nāves briesmās — neiedevāt patronas …

—          Ko nu vairs! Ejiet atpūsties, Aleksandr Aleksandrovič, uz mājām, uz mājām …

Jau stāvēdams pie durvīm, profesors pavaicāja Fjodorovam:

—    Cik liels šķērsgriezums?

—    Kam tad?

~~ Tām caurulēm, kas jums vajadzīgas.

—    Ak tā! Astoņarpuscollas.

Atvadīdamies uz otrā stāva kāpņu laukumiņa, Fjodorovs sāka smieties.

—Atcerējos, kā viņš no jūsu šautenes nobijās — un ķepas gaisā! Bet tā nemaz nebija pielādēta! Šķidri, pavisam šķidri tie mūsdienu bandīti. Vārdu sakot — anarhisti.

Puhovs klusām, uzmanīgi, lai nepamodinātu sievu, atvēra durvis. Noņēma cepuri, gribēja to nolikt ierastajā vietā uz platā plaukta virs senlaicīgā drēbju pakaramā ar pārbīdāmiem, no bronzas kaltiem knaģiem. Taču uz pakaramā karājās netīrs kareivja šinelis. Cepure ar pārlauztu nagu gulēja uz grīdas blakus mugursomai.

No istabas nevis iznāca, bet skriešus izskrēja Lidija Nikolajevna.

—    Sašiņ! Tu tikai neuztraucies! Serjoža

—    Lidij, kas tev noticis?

—    Nekas, Sašiņ … Viņš patlaban skujas ..

Dežurējošās čekistu grupas sanāca kopā Lubjankas ielas vienpadsmitajā namā tikai pašā rīta pusē.

Peterss, kas ari dežurēja šajā naktī, sapulcināja visus un teica:

— Nakts kā jau nakts. Pieci anarhistu uzbrukumi; deviņpadsmit bruņotas laupīšanas gadījumi — no tiem trīs ar slepkavībām; diversija Gībnera fabrikā — kāds iemetis degošas pakulas benzīna mucā; Cvetnajas slimnīcā Trubnajas ielas un Cvetnoja bulvāra stūrī ar tvana gāzi saindējušies trīsdesmit septiņi slimnieki, trīs no tiem nomiruši; divos naktī zagļi mēģinājuši ielauzties avīzes «Izvestija» galvenajā kantorī Mjasņickas ielā, taču strādnieku patruļa iztraucējusi… Ejiet,-biedri, drusku nosnausties. Tieši deviņos jāierodas pie Fēliksa Edmundoviča. Un vēl viens notikums. Tas var interesēt it īpaši tevi, biedri Martinov. Šonakt no cietuma izbēdzis Filatovs.

APRĪLIS

Viņa augstībai Krievijas mietpilsonim visādu iemeslu tenkām, sašutumam un dzēlīgām piezīmēm bija atliku likām.

—    Vispirmām kārtām par ēdmaņu .. . Vai par jaunajām pārtikas normām lasījāt? Sākot ar pirmo aprīli, katram pieaugušam ēdājam dienā — ceturtdaļmārciņas maizes.

—    Pēdējās ziņas, kungi! Kaut kas nedzirdēts! Vai atceraties: janvāra sākumā Vladivostokas ostā ienāca kaut kas līdzīgs japāņu eskadrai, ne jau nu gluži eskadra, ne visi tur bija kara kuģi, bija arī «kupči». Pie mums par to neko lielu nerakstīja, tāpat vien pieminēja — un cauri… Bet piektajā aprīlī japāņu flotes pavēlnieks admirālis Kato ņēma un izsēdināja Vladivostokā desantu un tūlīt pat uzrakstīja iedzīvotājiem uzsaukumu. Varen braši tajā visu izklāstījis: «Apņemos nodibināt pie jums kārtību, jo jums nav nekādas kārtības — kaut kādas nezināmas personas vakar nogalinājušas mana imperatora padotos.» Ir nogalinājušas vai nav nogalinājušas — kas to lai izdibina… Taču ņemiet vērā — vakar it kā nogalinājuši, bet šodien jau dfesants! It kā mēs vairs nebūtu lielvalsts, bet kaut kāda kolonija …

—    Bet boļševikiem Maskavā katru mīļu dieniņu jauni rīkojumi jeb — kā tagadiņ saka — dekrēti un tie, ek, kā viņus sauc, saistošie lēmumi. Vai lasījāt vakar, ko kara komisariāts pieprasa: «Katram virsniekam, ierodoties Maskavā, nekavējoties jāstājas uzskaitē. Kas neievēros šo rīkojumu, tiks sodīts ar naudas sodu vai trim mēnešiem ieslodzījuma!» Re, kā!

—    Un katru dienu nāk klāt aizvien jaunas un jaunas iestādes. īstā tēja, piedodiet, nav ne acīs redzēta, ir tikai tā, kas no burkāniem taisīta, citu zortu nemaz nav, bet «Centrotēja» ir radusies! Un kur tad vēl" citi iestādījumi: Galvenā sāls komiteja — tā ir ļoti vajadzīga, jo ēdiens bez sāls ir tikpat kā salmi. Centrālā tekstilkomiteja — tā arī ir ļoti nepieciešama, jo visi esam puspliki, staigājam kā tādi mežoņi — rūtainos, no segām šūtos mēteļos. Tad vēl Galvenā ādas izstrādājumu un Centrālā papīra komiteja! Gatavie joki! Izgudrota pat Centrālā dārziņkopības komisija! Tā iemitinājusies Tveras bulvāra deviņpadsmitajā namā. IJn tūdaļ nākusi klajā ar aicinājumu: «Visiem apzinīgiem pilsoņiem! Pavasarī, dārgie biedri, varam izaudzēt dārziņos skābenes, salātus, spinātus …» Pat uzskaitījusi, kas šitajos zaļumos ir iekšā: salātos — daudz dzelzs sāļu un fosfora, spinātos — slāpekli saturošas vielas, par skābenēm gan neko sīkāk nav uzrakstījuši, tas tāpat zināms, ka daudziem krievu cilvēkiem šitā zāle jau kopš Gāganu kara laikiem bijusi pavasarī vienīgais glābiņš … «Vasaras vidū dārziņos var jau raut bietes, šķīt pupas, bet augustā nāk klāt galvenais barotājs — kartupelis.» Var raut! Labāk pasakiet — kur lai rauj sēklas? Kur lai dabū lāpstas?

—    Kā tā — kur? Centrālā Izpildu Komiteja — CIK un Tautas saimniecības padome visus šitos jautājumus jau apspriedusi: kā no izbrāķētiem šāviņiem taisīt lemešus, fabrikā «Izkapts» izkaluši jau veselus divus tūkstošus. Naglu fabrikā iztaisījuši simt pudu parasto un septiņus pudus pakavu naglu — un tūlīt prom uz laukiem. Vladimiras guberņā izkaluši simttūkstoš sirpju. Taču stāsta, ka vajagot daudz vairāk, visai Krievijai vismaz miljonus sešus, ne mazāk. Tad gan būtu visai Krievijai, bet viņa pagaidām nav visa, ir tikai tāda apcirpta. Tai pašā Vladimiras guberņā iztaisījuši piecus tūkstošus lāpstu …

Kas tad nu sanāk, kas galu galā iznāk? Iznāk, ka boļševiki sāk nodarboties ar saimniekošanu.

—   Stāsta, ka pats Uļjanovs-Ļeņins piedalījies sēdēs, kur runāts par dzelzceļa transporta uzlabošanu, esot prasījis nodibināt kārtību ..,

—    Nevajag jau nu aplamības runāt! Kā Ļeņins var prasīt disciplīnu? Vai tad esat jau aizmirsuši: «Mēs varmācības troni grausim!»

—    Pat ļoti labi atceros: «Grūs netaisnība, trūkums skarbs …» Un jūs tieši šito esat piemirsis! «Mēs jaunu pasauli sev celsim …» Negribu melot, pats tur klāt nebiju, taču dzirdēju, ka piektdien, 22. martā, pēc jaunā stila, protams, Uļjanovs-Ļeņins esot piedalījies sēdē, kurā, kā stāsta, apspriesta tāme milzīgas elektrostacijas celtniecībai uz Volhovas upes. Tas viss, protams, ir māži, neiedomājams un nepiepildāms sapnis, par to pat runāt smieklīgi: fronte pie Kurskas, fronte pie Arhangeļskas, fronte visās malu malās, bet šie — par elektrostaciju! Vai hidrostaciju, kā vēl mēdz teikt! Pati pirmā māmuļā Krievijā, kas skalus vien pazinusi!

—    Kaut nu neiznāktu tikai hidra vien! Vai tad nu ārzemnieki liksies mierā. Murmanskā angļu kreiseris. Lai nu gan angļi ir kulturāla tauta, taču šiem dikti gari nagi pēc svešas mantas! Daugavpilī, Polockā, Oršā, Rēzeknē, Tērbatā, Ostrovā, Gomeļā, Poltavā un Čerņigovā, par Pleskavu nemaz nerunājot, — visur vācieši!

—    Un kādi tik vārdi savā laikā nebija! «Kurtāža»! «Dividendes»! «Vekselis»! «Procentu papīri». Es, grēcīgs būdams, vienmēr iegādājos apdrošināšanas biedrības «Salamandra» un «Krievijas Loids» akcijas. Nebija slikti arī kuģošanas biedrību «Kaukāzs un Merkurijs» un «Gulbis» papīri… Un vai bija vēl kas drošāks par dzelzceļa garantētajām akcijām?! Vai arī, teiksim, «Savstarpējā kredīta, biedrība» … Līdzko iedomājos, tā sirds vai pušu' plīst…

—    Vai lasījāt par komisāriem? Izlasiet gan, ļoti ieteicu! «Kara komisāri ir tieši padomju varas politiskie pārstāvji armijā. Tos ieceļ no nevainojamu revolucionāru vidus, kuri spējīgi visgrūtākajā brīdī izpildīt savu pienākumu … Komisārs ir neaizskarama persona! Komisāra aizskaršana un vēl jo vairāk — vardarbība pret viņu ir vissmagākais noziegums … Lieciet to aiz auss, ja iznāk, nedod dievs, ar komisāru tikšanās.

—    Vai sen, kopš bijāt Miļutina šķērsielā? Aizejiet, paskatieties! Tur pie desmitā nama piestiprināta jauna izkārtne: «Sarkanās Armijas artilērijas štābs». Lūk, tā! Artilērija! Iznāk, ka boļševiki pavisam nopietni ķērušies arī pie armijas padarīšanām? …

—          Nesen Tieslietu tautas komisariāta cietumu kolēģija

paziņojusi: Pētera un Pāvila cietokšņa Trubeckoja bastionu kā ieslodzījuma vietu slēgt uz visiem laikiem. Tā Romanoviem bija droša vietiņa, neviens ārā netika, to vienmēr turēja ideālā kārtībā, un nu šitie komunisti ņēmuši un slēguši.

—    Un kur tad ir paši Romanovi? Bijušais imperators, kā runā, tagad dzīvojot Toboļskā, mājā, kas atrodas Revolūcijas laukumā. Nesen, kā stāsta, esot gājis apsardzes pavadībā uz vietējo deputātu padomi saņemt visai ģimenei pārtikas kartītes, tāpat cukuram un petrolejai. Pārtikas un cukura kartītes esot iedotas visai ģimenei kā kalpotājiem, kaut gan vajadzēja atsacīt kā elementiem, kas nepiedalās darbā. Petrolejas kartītes gan nav iedotas, jo deputātu padomei esot zināms, ka pilsonim Romanovam Nikolajam Aleksandrovičam piederot lieli sveču krājumi… Ja tā padomā — jocīgi gan, — visas Krievijas valdniekam nedod petroleju! Bet, patiešām, kālab tad šim jādod? Ir jau gana izbaudījuši labumus, droši vien trīsdesmit līniju lampas vien svilināja, elektrību dedzināja, lai nu tagad izbijusī valdniece palāpa savam vīriņam apakšbikses arī pie sveču gaismas. Un lai saka dievam paldies, ka ir sveces, daudziem tagadiņ skali jādedzina …

—    Bet Maskavā kongress pēc kongresa. Eseru otrais kongress — galvenajā jautājumā referēja Marija Spiridonova, pazīstama dāma ar varen asu mēli. Tautas izglītības darbinieku kongress — referē padomju zeltamute — erudītais Lunačarskis Anatolijs Vasiļjevičs. Kara gūstekņu internacionālistu kongress — tur galvenais barvedis maģārs Bela Kuns. Tieslietu komisāru kongress, zvejniecības lietu kongress — un visi vienā un tai pašā dienā! Stāsta, ka esot paredzēts arī anarhistu kongress …

—   No tiem gan lai dievs pasargā! Bandīts bandītam galā! …

NĀKT LAUKĀ PA VIENAM!

Anarhistu kongress nenotika. Nepaguva sanākt. Dienu iepriekš, vienpadsmitā aprīļa vakarā, šur tur bija aplenkti rajoni, it īpaši Mazās Dmitrovkas un Povarskajas ielā. Ielu stūros stāvēja ložmetēji. Ziņkārīgajiem, kas uzdeva naivus jautājumus — ko tas nozīmējot, — sarkanarmieši un ar šautenēm apbruņoti strādnieki pieklājīgi sacīja: «Ejiet vien, pilsoņi, ejiet tālāk! Te nav ko stāvēt.»

Vēlāk uz Lielo Lubjankas ielu sāka automašīnās vest dīvainus cilvēkus. Viens no tiem iegāja pa durvīm klusēdams, tikai enerģiski vicināja rokas gluži kā steidzīgs sējējs. Pēcāk apsardze ilgi staigāja, uzlasīdama dažādus zelta priekšmetus — monētas, pulksteņus, gredzenus.

Kāds cits atpogātos zilos svārkos, zem kuriem bija redzams sarkans izšūts krievu krekls, ar cilindru galvā klaigāja:

—    Jums nav nekādu tiesību! Ta ir varmaciba! Es sūdzēšos pašam Kropotkinam!

Pirms dažām stundām bija notikusi Viskrievijas Ārkārtējās komisijas ārkārtēja sēde. Uz to bija ataicināti daudzu rūpnīcu, fabriku un iestāžu vadītāji no visiem Maskavas rajoniem.

Peterss paskaidroja:

—    Anarhistu Maskavas federācija, kas apvieno vairākas grupas un nodaļas — «Viesuli», «Orkānu», «Kategoriskos sociālistus», «Neatkarīgos» un citas, ir ne tik daudz politiska, cik krimināla organizācija. Ap nedaudziem tā dēvētajiem «idejiskajiem» anarhistiem tinas simtiem blēžu, zagļu un pat slepkavu. Paciest šīs bandas ilgāk nav iespējams. Vārdu sakot, šonakt tieši divpadsmitos sāksim.

Pēc tam izsauca pēc saraksta to cilvēku uzvārdus, kas bija iecelti par vienību komandieriem. Andrejs ar izbrīnu izdzirda, ka viņš ir Prohorova manufaktūras strādnieku vienības komandieris.

Kad visi sāka izklīst, Martinovs pajautāja Petersam:

—    Vai jums šķiet, ka es tikšu galā?

Peterss stingri paskatījās viņā.

—    Cik ilgi jau esi pie mums?

— Tieši mēnesi.

—    Nu redzi, veselu mēnesi! Mūsu apstākļos tas ir ilgs laiks. Visa mūsu Ārkārtējā komisija nav ne pusgadu veca …

Andreja vienībai bija jādabū anarhisti laukā no Pastuhovas savrupmājas Gudova šķērsielā. Anarhisti bija to ieņēmuši pirms divām dienām un, pēc Ārkārtējās komisijas ziņām, bija bruņojušies ar revolveriem un granātām. Kad viņiem piedāvāja padoties bez kaujas, pa otrā stāva logu izšāva un izmeta kaut ko apaļu un plakanu — tumsā nevarēja lāgā saredzēt, šis kaut kas izskatījās pēc liela, sekla, ar vāku nosegta kastroļa. Kastrolis blarkšķēdams nogāzās, sāka šņākt, taču neuzsprāga.

Pagaidījis, vai nemetīs vēl kādu virtuves piederumu, Andrejs un viņa palīgs, jauniņš Prohorova manufaktūras atslēdznieks, komunists, pieskrēja pie parādes durvīm, nostājās abpus tām, un Andrejs, pieklauvējis ar nagana spalu, uzsauca:

—   Dodu pārdomām piecas minūtes laika! Pretošanās ir veltīga! Māja ir ielenkta. Un mums ir ložmetēji un lielgabals! Pēc piecām minūtēm atklāsim uguni bez brīdinājuma.

Otrpus durvīm atsaucās:

—    Pieņemiet mūsu parlamentārieti. Vajadzētu aprunāties. "

—   Nekādus parlamentāriešus nepieņemšu un nekādas sarunas neuzsākšu. Nākt laukā pa vienam ar paceltām rokām!

Andreja palīgs nenocietās un sāka skaļi smielies: nekādu ložmetēju, par lielgabalu nemaz nerunājot, nodaļai nebija. Tikai šautenes un revolveri.

Acīm redzot, tieši viņa smiekli laikam bija pats spēcīgākais vienības spēka apliecinājums: durvis tūlīt pat atvērās, un visi divdesmit septiņi anarhisti pa vienam ar paceltām rokām sāka kāpt lejā uz apgaismoto vestibilu, Tur viņus rūpīgi pārmeklēja un pa vienam aizveda uz sētnieka istabu, kur pie logiem un durvīm stāvēja strādnieki ar šautenēm.

Tikai viens no anarhistiem, spēcīgs vīrs ar vienu aci un ielauztu degunu, negribēja pacelt rokas. Labajā rokā viņš cieši turēja nelielu koferīti, kas drošības labad bija sasprādzēts ar siksnu!

Andrejs pavēlēja:

—    Noliec koferi!

Vienacis iezvēla Andrejam pa seju ar kreiso roku — viņš laikam bija kreilis — ar tādu spēku, ka Martinovs tikko noturējās. Andrejs iešāva vienacim kājā, tas iebļāvās un nosvieda koferi.

Kad bija pārmeklētas visas istabas un salasīti ieroči, no pieliekamā kambara izlīda pārbiedēta, ar putekļiem un kaļķiem notriepusies un deviņos līkumos saliekusies vecenīte samta bezrocī, ar garu, rudu bārdu. Uz galvas viņai bija uzmaukts kaut kas līdzīgs valdnieka kronim, darināts no gaiši zila lakota papīra. Ar lielām mokām apjēguši, ka nekas vairs nedraud, veča pēkšņi atliecās taisna un sāka skarbā un valdonīgā balsī draudēt, ka sūdzēšoties pilsētas

galvas kungam. Viņa pieminēja arī nez kādu kņazu Ros; tislavu Mihailoviču un ģenerāli Stepanu Petroviču …

Sētnieks, kas arī bija kļuvis drošāks, pastāstīja, ka vecā kundze esot madame Pastuhovas māsa.

—    Anna Petrovna, — viņš paskaidroja, — ar laulāto draugu, līdzko uzzināja par jucekli Petrogradā, tā tūlīt izņēma naudiņu no bankas un prom uz dienvidiem, viņiem pie Jaltas pieder kaut kas līdzīgs pansijai. Bet šī te, Ļiza: veta Petrovna, nevienam nekā ļauna nedara, pirms gadiem diviem, kad uzzināja, ka viņas vīrs Stepans Petrovičs kritis, sajuka prātā. Šitie huligāni iztaisīja viņai kroni un arī bārdu pielīmēja … Gribējuši šo iesvaidīt par valdnieci: anarhijas māmuļa esot kārtības valdniece!

Andreja palīgs, aiz pieklājības smaidu valdīdams, sacīja:

—    Komandier, paskaties spogulī! Pamatīgi tev tas vienacis iekrāvis. Varen dūšīgi tu esi uz labo pusi nobarojies …

Koferi bija divi simti septiņpadsmit tūkstoši rubļu …

Gračova namu Povarskajas ielā ieņēma ar kauju, vajadzēja pat izspridzināt vārtus — melni, kodīgi dūmi piepildīja visu ielu.

Mazajā Dmitrovkā 6, bijušajā Tirgoņu saiešanas namā, ko anarhisti bija pārvērtuši savā galvenajā mītnē — Anarhijas namā, par gaidāmo pasākumu, acīm redzot, bija uzzinājuši jau iepriekš, tāpēc paguvuši sagatavoties, kā nākas, — logos un uz blakus māju jumtiem bija uzstādīti ložmetēji, pieejas pie mājas apsargāja ar granātām apbruņoti sargi. Uz ietves pie mājas vārtiem stāvēja kalnu lielgabals.

Ārkārtējās komisijas vienībai vajadzēja atklāt artilērijas uguni. Anarhistus saņēma ciet tikai no rīta.

Četrpadsmitajā aprīlī laikraksts «Izvestija» redzamā vietā publicēja Viskrievijas Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja Dzeržinska parakstītu paziņojumu. Maskavas iedzīvotāji, kas bija savā laikā cietuši no bandītu uzbrukumiem, tika uzaicināti ierasties kriminālizmeķlēšanas milicijā Trešajā Znamenkas šķērsielā, lai uzrādītu sāvus aizskārējus, kā arī sazīmētu savas mantas.

VIKTORS IVANOVICS

Vēlu vakarā viesnīcā «Mazā Parīze», kas atradās Ostoženkā 43, ieradās jauns iemītnieks — slaida auguma brūnēts ar īsi apcirptām angļu ūsiņām un lielu, krunkainu pieri; seja viņam bija tumša, taču ne iedegusi, bet melnīgsnēja jau kopš dzimšanas.

Portjē, pieņemdams viņa dokumentus, ievēroja, ka biedrs Stepanovs ir labi ģērbies, — zem garā, melnā mēteļa, ko viņš nevērīgi uzmeta uz krēsla, bija aizsargkrāsas uzvalks — bridža bikses un frencis, kas labi piegulēja augumam. Kājās viņam bija sarkandzelteni šņorzābaki ar tik biezām zolēm, ka simt gados nenovalkāt, un tādas pašas krāsas ādas stulpiņi — arī noteikti ārzemju manta.

—          Kur jūs mani novietosit? — Stepanovs laipni pavaicāja. — Man negribētos augstu kāpt…

—           Lūdzu, devītajā istabā, otrajā stāvā, — portjē labprāt paskaidroja. — Pati labākā!

Biedrs Stepanovs viņam patika — tas bija nopietns cilvēks, pat paskarbs, taču ļoti jauks. Un, lai gan priekštelpā pašā redzamākajā vietā karājās paziņojums, kas paskaidroja klientiem, ka viesnīcas personāls dzeramnaudu neņem, jo tā apvaino godīga darbarūķa cilvēcisko cieņu, portjē, būdams ģimenes cilvēks un turklāt vēl krietns iemetējs, pavisam skaidri noģida, ka no jaunā iemītnieka kaut kas atlēks. Un nebija kļūdījies.

—    Vai uz ilgu laiku, Viktor Ivanovič?

—           Pats ilgākais — divi dienas, — Stepanovs laipni atbildēja un nolika uz galda naudu vismaz par dienām piecām.

—    Te taču par daudz …

—    Pārējais jums, — Stepanovs labsirdīgi atteica.

—    Tencinu …

Un, pakalpīgi satvēris koferi, čukstus pajautāja:

—    Vai jaunkundzi nevēlaties?

—    Hm! Vai ir kas pieklājīgs?

—           Varat būt droši, augstākā marka… Nav paguvusi beigt ģimnāziju visu šito, atvainojiet, traču dēļ.

Portjē par prieku Stepanovs piekrītoši pamāja ar galvu.

Uz pirmā pakāpiena Viktors Ivanovičs apstājās un atskatījās:

—    Ceru, ka pie jums netrokšņo?

—           Kur nu! Pavisam klusu … Tik vien ir kā pāris iemītnieku …

Lejā jau gaidīja jauns klients: pēc dokumentiem Pjotrs Mihailovičs Šreiders, bet, spriežot pēc stājas un runāšanas manieres, — agrākais virsnieks. Šreideram portjē piedāvāja septīto istabu — arī viņš lūdza tādu, kur nebūtu augstu jākāpj. Atšķirībā no Viktora Ivanoviča šis bija paskops, nobrīdināja, ka dzīvošot kādu nedēļu, bet samaksāja par piecām dienām, ari dzeramnaudu neiedeva. Un vēl piekodināja: ja viņu kāds meklēšot, lai pasakot, ka viņš varot pieņemt viesus tikai no četriem līdz sešiem Vakarā, bet visu pārējo laiku nebūšot mājās.

Pavadījis Šreideru, portjē piezvanīja pa tālruni.

—    Nāc tūlīt! Manuprāt, labs kumosiņš …

Pēc minūtēm desmit priekštelpā ienāca melnā, ar pelēku kažokādu izrotātā apmetnī tērpusies nenosakāma vecuma sieviete, galvā viņai bija cepure ar milzum platām malām. Melnais tīkliņš bija nolaists līdz zodam.

—          Devītā … — portjē lietišķi pateica. — Tikai vispirms pieklauvē, Laročka …

—          Bi-la, ķīt-ka! — jaunkundze atteica žargonā, un tas normālā valodā nozīmēja: «Labi, kaķīt!»

Pēc pusstundas viņa ātriem soļiem nokāpa lejā un uz portjē jautājošo skatienu ar ļaunu nicinājumu izmeta:

—    Tad ta kumosiņš! Lops tāds …

No rīta pirmais parādījās Šreiders. Nodeva atslēgu portjē.

—    Būšu trijos!

Portjē apsolījās pateikt arī tam, kas nāks viņu nomainīt. Tūlīt pēc Šreidera pienāca Viktors Ivanovičs un, atslēgu atdodams, tāpat piebilda:

—    Būšu atpakaļ trijos …

Uz Šreideru, kas aizkavējās pie stāvspoguļa, lai sakārtotu savus plānos, mazliet rudos matus, biedrs Stepanovs nemaz nepaskatījās.

Līdzko noklaudzēja Stepanova aizvērtās durvis, arī Šreiders steidzīgi izgāja laukā.

Pjotrs Mihailovičs Šreiders patiešām arī bija Pjotrs Mihailovičs, tikai nevis Šreiders, kā bija rakstīts dokumentos, bet gan Kazarnovskis, otrā ranga kapteinis.

Viktors Ivanovičs īstajā vārdā bija Boriss Viktorovičs

Savinkovs . ..

Borisam Savinkovam bija trīsdesmit deviņi gadi. Viņš bija kāda Varšavas tiesneša dēls, savā laikā par politisku neuzticamību izmests no Sankt-Pēterburgas universitātes, un nodevās ārkārtīgi vētrainai dzīvei. Iestājies sociālistu revolucionāru partijā, viņš drīz vien kļuva par vienu no «kaujas organizācijas» vadītājiem.

1904. gada piecpadsmitajā jūlijā Jegors Sazonovs kopā ar «kaujinieku» barvedi Jevno Azefu pēc plāna, ko bija izstrādājis Savinkovs, nogalināja Pēterburgā, Izmailas prospektā, iekšlietu ministru un žandarmu šefu Plēvi. Pusgadu vēlāk, 1905. gada 4. februāri, Ivans Kaļajevs Kremlī, pie tiesu iestādes ēkas, svieda bumbu uz Maskavas ģenerālgubernatoru lielkņazu Sergeju Aleksandroviču, Nikolaja II tēvabrāli. Divas minūtes pirms tam Boriss Savinkovs bija noskūpstījis Ivanu Kaļajevu, pārmetis viņam krustu un sacījis:

— Ej, Ivan! … Krievija tevi neaizmirsīs! …

Savinkovs piedalījās atentātā pret Maskavas ģenerālgubernatoru admirāli Dubasovu, mēģināja nogalināt Nikolaju II — ar neiedomājamām grūtībām, dzīvības briesmām un ar viņam fanātiski uzticīgo matrožu palīdzību Savinkovam izdevās ielikt bumbu cara jahtā, taču bumba nesprāga. Toreiz Savinkovs domāja, ka bumba nav sprāgusi tikai liktenīgas nejaušības dēļ. Viņš vēl nezināja, ka kaujinieku vadītājs Jevno Azefs ir politizspiedzes aģents.

Nelegāla dzīvošana, konspirācija, cietumu kameras, ilga — kopš 1911. gada — emigrācija, — to visu Boriss Savinkovs bija izbaudījis pats uz savas ādas.

Boriss Savinkovs bija ļoti drosmīgs un ne reizi vien bija skatījies nāvei acīs, bet tai pašā laikā, lai gan to slēpa no biedriem, bija ārkārtīgi godkārīgs. Viņš alka pēc varas.

Savinkovs, protams, zināja, ka pēc Ivana Kaļajeva sodīšanas ar-nāvi daudzās baznīcās popi pēc draudzes locekļu lūguma noturēja aizlūgumus par viņsaulē aizgājušo dieva kalpu Ivanu. Piesakot aizlūgumu, uzvārds nebija jāuzrāda. Bija arī gadījumi, kad dažas ģimenes jaunpiedzimušos nokristīja par Jegoriem — par godu Sazonovam. Tas bija sajūsmas apliecinājums teroristiem par viņu drosmi un pašaizliedzību. Savinkovs bija iedomājies, ka tad, kād uz soda bluķa vai ešafota ies bojā viņš, Boriss Viktorovičs, visa Krievija kā viens vīrs sacelsies negantā, nesavaldāmā dumpī un aizmēzīs … Ko īsti aizmēzīs, tas nebija skaidrs, taču aizmēzīs, un ar to lieta darīta!

Savinkovam šķita, ka visi krievu cilvēki gaida un nevar vien sagaidīt, kad pie varas nāks eseri un viņš, Savinkovs, būs viens no pirmajiem, bet varbūt arī pats pirmais. Jēdzienā «krievu cilvēki» viņš ietvēra visus, kas apdzīvoja milzīgo platību no Krievijas un Vācijas robežas līdz Klusā okeāna krastiem, — zemniekus, fabrikantus, studentus, advokātus, ģimnāzistus, muižniekus, skolotājus un strādniekus.

Strādnieki viņam vienmēr bija pēdējā vietā. Vairāk par citiem, kā šķita pašam Savinkovam, viņš cienīja zemniekus. Zemnieku, kā pats atzinās, viņš «mīlot emocionāli», — pāri tīrumam aust saule, uz jaunajām, vēl lipīgajām bērzu lapiņām mirdz rasas pilieni, brūngani spīguļo svaigā, tikko ap vērstā velēna, un tam visam pāri paceļas ne jau kaut kāds «vīžainis» saplēstās biksēs, ar veciem, vircā piemirkušiem autiem kājās un ar mūžvecu, galīgi nodzītu, allaž skubināmu kleperi, kas aizmieg ik pēc soļa, bet gan īsts Mikula Laukuvīrs ar ugunīgu brīnumzirgu …

Tieši šī Mikulas Laukuvīra dēļ, pareizāk sakot, lai pamācītu šo brašo spēkaini, kā būs jādzīvo, kad pie varas nāks eseri, Boriss Viktorovičs tūlīt pēc Februāra revolūcijas jau ar pirmo tvaikoni atsteidzās no emigrācijas atpakaļ uz Petrogradu.

Viņu sagaidot, viss bija, kā nākas, — īstas puķes, asaras acīs, un ne jau tikai dāmām vien, savu tiesu nobirdināja pat Aleksandrs Fjodorovičs Kerenskis. Arī vēlāk viss bija, kā pieklājas, — gan bankets, gan kvēlas runas, gan cieši apkampieni, pat šampanietis — neiedomājami dārgs padzēriens.

Pēc ziediem, rokas spiedieniem un apkampieniem sākās darbs un ikdienas raizes.

Sākumā tās pat likās tīkamas, pat jaukas. Cilvēks, kas rīkoja atentātus pret ministriem, žandarmu šefu un ģenerālgubernatoriem, pats kļuva, tiesa, uz īsu brīdi, par Petrogradas ģenerālgubernatoru.

Taču drīz vien pēc patīkamajiem brīžiem iesākās velns zina kas!

Ne tikai galvaspilsētā, bet itin visur notika tādas lietas, ko Boriss Viktorovičs nekādi nebija gaidījis. Lai nu vēl Petrogradā un pat Maskavā, un Ivanovovozņesenskā bija šā vai tā — tur vienmēr virsroka bijusi sociāldemokrātiem, kas sludina marksismu. Pašam Borisam Viktorovičam par marksismu bija maz sajēgas: reizēm, lielākoties emigrācijas gados, viņš bija gan ieskatījies Pļehanova kunga darbos, tur bija kaut kas par monistisko uzskatu par vēsturi… Taču tāds lasāmais bija pārāk garlaicīgs — temperamentīgajam un enerģiskajam kaujiniekam vajadzēja pavisam ko citu.

Tas, ka pa Petrogradas ielām — no pilsētas pievārtes, no Putilova rūpnīcas, no Vīborgas puses — soļoja demonstrantu kolonnas ar plakātiem «Visu varu Padomēm!», «Nost ministrus kapitālistus!», — tas Savinkovam nebija nekas negaidīts. Negaidīta, dīvaina, pat neizprotama bija Mikulas Laukuvīra izrīcība. Boriss Viktorovičs taču cerēja, ka zemnieki — sīkie zemes īpašnieki atradīs kopīgu valodu ar zemes lielīpašniekiem. Pats par sevi saprotams, ka lielajiem vajadzēja šo to atgriezt no saviem milzu plašumiem un uzdāvināt kopienām, lai tās savukārt sadalītu šo zemi pēc taisnības. Kāds ir šīs «taisnības» mērs, to Savinkovs nezināja, viņam ļoti patika pats vārds — «taisnība». Bet, kam un cik zemes piešķirt un uz kādu laiku — pavisam vai īstermiņa lietošanā, — tie bija garlaicīgi sīkumi, lai ar tiem nodarbojas mērnieki.

Mikula Laukuvīrs nemaz nedomāja uzklausīt viņu, Savinkovu, un sāka rīkoties pa savam prātam. 1905. gadā viņš kungu pilīs bija ielaidis, turklāt visai bieži, «sarkano gaili». To varēja saprast un arī piedot — daži ne īsti gudri kungi bija sariebuši zemniekiem. Taču tagad vairs nebija 1905. gads, bet gluži citi laiki. Var taču galu galā kaut kā izlīgt! Bet nu zemnieki sāka dzīt kungus pavisam prom, reizēm gan nodedzināja arī kādu muižu, taču parasti tās neaiztiķa, pat apsargāja, it īpaši mašīnu šķūņus, kur glabājās sējmašīnas, vētījamās mašīnas, pļaujmašīnas, — sak, gan noderēs, — un, tāpat kā proletārieši, staigāja ar lozungiem «Visu varu Padomēm!». Un vēl — lielākā daļa krievu ļaužu negribēja karot, negribēja turpināt karu pret Vāciju.

Savinkovs aizsteidzās uz Dienvidrietumu fronti par Pagaidu valdības pilnvaroto komisāru pie ģenerāļa Lavra Georgijeviča Korņilova. Cerību, ko lika uz Pagaidu valdības bruņoto spēku augstāko virspavēlnieku, bija daudz, un pati galvenā: tikai viņš, Lavrs Korņilovs, spēs tikt galā ar boļševikiem un ar valdonīgu roku nodibināt Krievijā dzelžainu kārtību, kā arī turpināt karu pret teitoņiem, līdz uzvarēs tos.

Savinkovs gribēja būt tur, no kurienes vajadzēja nākt uzvarai, un viņš labprāt pieņēma priekšlikumu kļūt par Pagaidu valdības komisāru Augstākā virspavēlnieka mītnē. Taču šī mītne 1917. gada karstajās augusta dienās bija ne tikai Augstākā virspavēlnieka uzturēšanās vieta, bet ari galvenais kontrrevolūcijas štābs.

No uzvaras nekas neiznāca — tā izčibēja! Petrogradas proletariāts ar savām krūtīm nosargāja revolūciju. Krievijas Napoleona kandidātu pēc otra tāda paša kandidāta un tās pašas vietas tīkotāja — Aleksandra Fjodoroviča Kerenska pavēles apcietināja un ieslodzīja Bihovas pilsētas virssardzē.

Lavru Korņilovu izglāba uzticams draugs — ģenerālis Duhoņins, ko 1917. gada septembrī Pagaidu valdība iecēla par Augstākā virspavēlnieka štāba priekšnieku. Duhoņins atbrīvoja Korņilovu, apgādāja ar naudu un miesassargiem un palīdzēja aizbēgt uz Donu.

Tiesa, pašain Duhoņinam izgāja greizi. Pēc Oktobra viņš pasludināja sevi par Augstāko virspavēlnieku. Sākumā boļševiki it kā neko neiebilda, bet vēlāk, 9. novembra naktī pēc vecā stila, pieaicināja Duhoņinu pie tiešā vada un pieprasīja, lai tas nekavējoties uzsāktu sarunas ar karojošām valstīm par pamiera noslēgšanu. No boļševiku, puses pie tiešā vada atradās Ļeņins, Staļins un Kriļenko. Duhoņins sāka aizbildināties ar visādām grūtībām, bet pēc tam apjautājās — sak, kas jūs tādi esat?

Un saņēma pelnīto: «Atbrīvot no amata!» Par virspavēlnieku iecēla praporščiku Kriļenko.

Drīz pēc tam Duhoņinu nošāva …

Boriss Viktorovičs nolēma, ka viņam nav izdevīgi uzturēties Petrogradā — un ne jau tikai galvaspilsētā, bet visur tur, kur pie varas boļševiki, un arī aizlaidās uz Donu.

Ģenerāļi Aleksejevs, Kaļedins un citi ar Borisu Viktoroviču runāt gan runāja, taču būtisko atšķirību starp sevi un teroristu lika nomanīt bez kādiem aplinkiem — dievs ar viņu, ar to Plēvi, nelaiķim bija aplam nešpetns raksturs, bet, lūk, lielkņaza Sergeja Aleksandroviča nogalināšanu un — vēl jo vairāk — uzbrukumu paša valdnieka imperatora dzīvībai nekādi nevar piedot.

It īpaši nelāgi pret Borisu Viktoroviču izturējās Donas atamana Kaļedina vietnieks Mitrofans Bogajevskis, ģenerāļa Afrikana Bogajevska jaunākais brālis. Tā, šķiet, Mitrofans bija inteliģents kungs, mācījies universitātē, kādu laiku pat bijis pasniedzējs, bet ar Savinkovu viņš runāja kā miesnieks — rupji un nepiedienīgi.

—    Jūs te mums neduļķojiet ūdeni mūsu klusajā Donā! Neslejiet degunu gaisā! Tad ta brīnums — Dubasovam esot uzbrukuši. Mēs šitentās galvas, tā sacīt, ar vienu cirtienu noripinām! …

Reiz Donas civilās padomes sēdē Savinkovs aiz izbrīna muti vien iepleta — ienāca sirmais, pinkainais Pjotrs Bernhardovičs Strūve, ienāca kā jau pašu cilvēks un smaidīdams pamāja ar galvu Kaļedinam, bet Savinkovu izlikās nemaz nemanām.

Vēlāk tas pats Mitrofans Bogajevskis izskaidroja Borisam Viktorovičam, kāda starpība ir starp viņu, Savinkovu, un legālo marksistu.

—    Pjotrs Bernhardovičs nekad marksists nav bijis, tāpat tikai drusku paniekojies. Un slepkavniekos tā kā jūs nav līdis … Tāpēc jums, dārgais, pašiem vajadzētu sajēgt, kāpēc mēs pret viņu esam tik laipni…

Lai Savinkovs ietu kur iedams — pa viesnīcas gaiteni, pa ielu, Donas karaspēka kanceleju, — viņš visur ar muguru, ar katru nervu sajuta ļaunus skatienus, nojauta pret pakausi pavērstu pistoles stobru. Viņš saprata: monarhistiem — un pie Donas bija sapulcējušies galvenokārt tieši monarhisti — viņš, sociālists revolucionārs, kaujinieku vadonis, bija vajadzīgs tikai līdz zināmam brīdim, bet pēc tam viņu kā lieku kavēkli novāks, turklāt slepus — nošaus kaut kur viesnīcā vai restorānā, nu, tas vēl nebūtu nekas, Zoresu nošāva kafejnīcā, bet var taču kādā tumšā kaktā iezvel-t ar akmeni…

Savinkovs pārvācās no viesnīcas uz privātu dzīvokli, taču arī šeit viņu nelika mierā. Kādu nakti sāka bungot pa durvīm. Boriss Viktorovičs vienā apakšveļā izskrēja priekšnamā. Pārbiedētā saimniece uzprasīja: «Ko vajag?»

—    Vai Savinkovs šite dzīvo? Steidzama vēstule!

Saimniece uzrāva sērkociņu un aizdedzināja sveci.

Boriss Viktorovičs ar rokas mājienu parādīja: «Atveriet!»

Istabā iegāzās galīgi piedzēries jauniņš virsnieks artilērists. Viņš pat neiegāzās pats — kāds tumsā nesaredzams cilvēks viņu grūšus iegrūda pa durvīm. Virsnieciņš kaut ko klaigāja par Kristus nodevējiem un par sarkanajiem neliešiem. Tad sāka histēriski raudāt un lādēt kādu pulkvedi Duvakinu, līdz beidzot apklusa un aizmiga uz grīdas blakus dīvānam, ko Savinkovs izmantoja par gultu.

No rīta virsnieks, acis nodūris, drūmi pateica:

—    Brauciet prom! Mani atsūtīja, lai jūs nošauju, bet es to nespēju… Es vēl nevienu neesmu nogalinājis, turklāt no tik tuva atstatuma …

Tai pašā laikā pienāca sirdi iepriecinošas ziņas no Maskavas — boļševikiem klājas plāni, nāk virsū bada laiki, ari aizrobežu lielvalstis uz kaut ko gatavojas.

Ar diplomātiem daudz patīkamāk sarunāties nekā ar šito rupjo tēviņu Mitrofanu Bogajevski, diplomāti ir delikāti cilvēki un, pats galvenais, ļoti ieinteresēti Krievijas iekšējās lietās — visvairāk tajā apstāklī, ka krievu zaldāti varētu atvilināt bosus no Rietumu frontes. Bez tam ārzemniekiem ir nauda, lai gan ari viņi ir karā krietni iztērējušies, tomēr skaitās lielvalstis, turklāt daža laba nemaz nav pat domājusi tērēties, bet, gluži otrādi, nopelnījusi pamatīgu žūksni.

Tā Maskavā uzradās Viktors Ivanovičs Stepanovs.

Pjotrs Mihailovičs Šreiders atgriezās «Mazajā Parīzē», kā bija solījis, tieši trijos. Saņemdams atslēgu, viņš vērīgi nopētīja dēli — vai devītā atslēga uz tā jau karājas.

Šreiders nodzīvoja viesnīcā ilgi — vairāk nekā mēnesi — un kļuva dāsnāks — deva dzeramnaudas gan pa labi, gan pa kreisi. Katru dienu no četriem līdz sešiem uzturējās savā istabā. Šajā laikā pie viņa reizēm nāca visdažādākie cilvēki, lielākoties civilisti; tikai vienu reizi bija atnācis kāds karavīrs un reiz uz minūtēm piecām iegriezās mūks.

Viktors Ivanovičs nodzīvoja viesnīcā tikai divas dienas un pēc tam atvadījās.

'— Maz gan viesojāties mūsu mājās, — portjē ar nožēlu teica.

—    Paldies dievam, sameklēju paziņas. Dzīvošu pie viņiem .

Paziņu Savinkovam bija daudz — franču konsuls Grenārs, militārais atašejs ģenerālis Laverns, ģenerālleitnants Ričkovs, pulkvedis Perhurovs

ŠOPENA VALSIS

Moločnajas šķērsielas otrā nama septītā dzīvokļa namamāte Vasilisa Nikolajevna todien bija gavilniece. Lai gan gastronomijas un delikatešu ziņā laiki bija trūcīgi, galds tomēr bija klāts tīri pieklājīgi: zandarts galertā, šķiņķis, sālīti gurķi, auksta teļa gaļa, vairākas karafes degvīna. Pašā galā iepretim ērtajam, visā istabā vienīgajam klubkrēslam uz neliela iegarena šķīvīša kairinoši laistījās kaviārs, kas droši vien bija novietots tuvāk pie visgodājamākā viesa vietas.

Ciemiņi sapulcējās ap deviņiem vakarā viesistabā. Nāca pa vienam ar piecu līdz septiņu minūšu ilgu starplaiku. Zvanīja trīs reizes — divreiz gari, trešo īsi.

Pirmais atnāca bijušais «Ruskije vedomosti» līdzstrādnieks Aleksandrs Arkadjevičs Dikhofs-Derentāls. Viņš noskūpstīja jubilāres apaļīgo rociņu, nopūtās un klusēdams apsēdās. Pēc tam ieradās pavisam jauniņais, gadus divdesmit piecus vecais Boriss Jevgeņjevičs Pokrovskis, kas dienēja Maskavas pārtikas milicijā, viņš tāpat nošmiukstināja un, tāpat klusēdams, apsēdās blakus Derentālam. Namamāte nepaguva viesus sapazīstināt — bija jāskrien atvērt durvis kārtējam zvanītājam.

Ienāca pulkvedis Perhurovs, protams, ģērbies civiluzvalkā, un strupi izmeta divus vārdus:

—    Labdien, kungi!

Ieradās angļu pārstāvniecības juriskonsults Viļenkins un ģenerālis Ričkovs, arī, protams, civilās drēbēs.

Ienāca Savinkovs. Pārlaida visiem vērīgu, pētošu skatienu.

Jubilāre, par spīti solīdajiem apmēriem, apbrīnojami veikli un viegli izspurdza no ēdamzāles. Mirkli vēlāk no blakus istabas jau atplūda klusinātas klavieru skaņas — Vasilisa Nikolajevna spēlēja Strausa valsi.

Pjotrs Mihailovičs Šreiders, kas pastaigājās pa ietvi, paskatījās uz atvērto vēdlodziņu, ieklausījās, tad piegāja pie cilvēka, kas, garā mētelī ģērbies, stāvēja uz stūra, un klusu pateica:

—    Ir sākusies …

Viņi apspriedās mazajā kalpones istabiņā. Ziņoja Perhurovs: ,

—         Pagaidām vēl mūsu nav daudz, dažu apsvērumu dēļ skaitļus neminēšu. Ceru, ka jūs mani sapratīsit un neuzstāsit, lai esmu precīzs.

—   Es pateikšu precīzu skaitli, — Savinkovs viņu pārtrauca. — Te sapulcējušies visi savējie. Mūsu nebūt nav tik maz — simt deviņdesmit divi cilvēki. Un tas sapulcināts tikai pirmajā nedēļā … Turpiniet, pulkvedi!

—    Mūsu vēl nav daudz, — Perhurovs, viebdamies kā no zobu sāpēm, turpināja. — Un tomēr, arī būdami samērā neliela grupa, mēs esam liels spēks … Liels tādēļ, ka mūs vieno mīlestība pret mūsu izmocīto Krieviju, naids pret boļševikiem un ticība, ka dzimtene tiks atbrīvota no vājprātīgajiem Kremļa tautas komisāriem, kas galīgi zaudējuši kaunu un godu …

Vasilisa Nikolajevna tikai spēlēja un spēlēja — tagad jau Šopēnu. Otrā ranga kapteinis Kazarnovskis, proti, Pjotrs Mihailovičs Šreiders, bija noguris gan no staigāšanas, gan no garajā mētelī tērptā štābkapteiņa Ļitviņenko nemitīgās taujāšanas: «Vai viņi drīz beigs? Esmu nosalis kā suns!»

Pēc Perhurova gari un kaismīgi runāja Savinkovs.

—   Tas, draugi, vēl ir tikai sākums! Mēs izaugsim par boļševikiem draudīgu spēku. Es ierosinu nosaukt mūsu organizāciju, mūsu savienību par «Dzimtenes un brīvības glābšanas savienību». Iespējams, ka ir citi priekšlikumi? Esmu ar mieru uzklausīt…

Pieklājības labad mazliet pastrīdējās. Nolēmā, ka vārds «glābšana» jāaizstāj ar vārdu «aizstāvēšana». Nobalsoja un apstiprināja: «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienība».

Pēc tam apsprieda Savinkova sacerēto un nolasīto programmu. Vispirms pirmo daļu — tuvākā laika uzdevumi. Pirmos punktus — par boļševiku valdības gāšanu, par stingras varas nodibināšanu, kas stāvētu Krievijas nacionālo interešu sardzē, un par nacionālās armijas atjaunošanu, kas balstītos uz īstu militāru disciplīnu,bez komisāriem un komitejām, atjaunojot visas komandējošā sastāva un amatpersonu tiesības, — pieņēma ātri un vienbalsīgi.

Nesaskaņas izraisīja pēdējais punkts: kara turpināšana pret Vāciju, balstoties uz sabiedroto palīdzību.

īpaši dedzīgi iebilda ģenerālis Ričkovs.

—   Atvainojiet, Boris Viktorovič. Piedodiet, pārteicos, Viktor Ivanovič, bet es iebilstu pret šādu jautājuma nostādni… Ko nozīmē — «balstoties uz sabiedroto palīdzību»? Nosauciet man pašus šos sabiedrotos!

—   Tas taču, ģenerāl, tāpat skaidrs… Francija, Anglija, Itālija …

—    Jūs, Viktor Ivanovič, esat civilists, bet es — karavīrs un pats uz savas ādas esmu izbaudījis, kādi ir šie sabiedrotie. Viņi ir sabiedrotie tikmēr, kamēr pašiem klājas slikti vai arī ir izdevīgi par tādiem būt. Bet, līdzko pamanīs, ka neko savā kabatā ieraut nedabūs, tā pametīs pašā grūtākajā brīdī. Cik reižu jau neesam viņus šajā karā pestījuši laukā …

—    Ko jūs. ģenerāl, ieteiktu?

—    Apvienoties ar teitoņiem un ar viņiem līdz galam. Vācieši nav balamutes, — ja būs devuši vārdu, tad turēs.

Ģenerālis strīdējās ilgi, nogāja pat līdz apvainojumiem, bet nekas nelīdzēja — punktu par karu pieņēma Savinkova izklāstījumā.

Programmas otrā daļa par nākamajiem uzdevumiem — «Nodibināt Krievijā tādu pārvaldes formu, kas nodrošinātu pilsoniskās brīvības un visvairāk atbilstu krievu tautas vajadzībām» — nekādus iebildumus neizraisīja. Viss te bija miglaini, neskaidri un aptuveni.

Tikai Ričkovs, laikam noguris strīdā, skeptiski piebilda:

—    Vispirms vajag nodzīvot līdz tiem nākamajiem uzdevumiem! Vēl viss dieva rokās …

Ziņojumu par «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» nolikumu tāpat sniedza pats Boriss Viktorovičs. Viņš nevis runāja, bet skaldīja vārdus — stingri, skarbi, izceldams būtisko. Pat ģenerālis Ričkovs skatījās referentā ar izbrīnu — no kurienes šim te civilistam tāda noteiktība.

-— Uzdevumi, ko mēs gatavojamies veikt, nav vis atsevišķas šķiras vai partijas interešu aizstāvēšana, bet gan sabiedrības, visas tautas lieta …

Pēdējie paragrāfi izraisīja aplausus.

— Iesākto cīņu pusceļā nepamest! Lai kādas grūtības un neveiksmes gadītos, iesākto nepamest! No tiem, kuri gribēs atsacīties no piedalīšanās mūsu cīņā, pieprasīt pilnīgu noslēpuma saglabāšanu. Par izpaušanu — nāve! Atteikumus pieņemt tikai līdz 25. maijam. Par atteikšanos pēc šī datuma — nāves sods. Par centrālā štāba nodošanu, tāpat arī par «Savienības» programmas izpaušanu — nāves sods nošaujot!

Par štāba priekšnieku apstiprināja pulkvedi Perhurovu. Nolēma, ka štābā izveidos trīs nodaļas: jaunu biedru vervēšanas, operatīvo un izlūkošanas un pretizlūkošanas nodaļu, kā arī radīs patstāvīgu teroristu vienību.

Kad ar šiem jautājumiem bija galā, Savinkovs atvēra koferi. Vienīgi Viļenkins, kas iepriekšējā vakarā bija atnesis šo koferi no konsula Grenāra, mierīgi vēroja Savinkovu. Pārējie, pat savaldīgais un nosvērtais Perhurovs, izstiepa kaklu — kas tur, tajā koferī, tāds ir? Un, ieraudzījuši prāvās naudas paciņas, sāka smaidīt un apmierināti saskatījās.

—    Katram no jums, draugi, — svinīgi sacīja Savinkovs, — būs izdošanas, protams, visvisādas: citiem lielākas, citiem mazākas. Gan vēlāk norēķināsimies. Bet pagaidām — saņemiet avansu.

Un izsniedza katram pa paciņai.

Visi uzvedās smalkjūtīgi — nejautāja, cik tur ir, nepārskaitīja, tikai neveikli un kautrīgi iebāza naudu kabatā. Vienīgi ģenerālis Ričkovs pārplēsa šauro strēmelīti, ar ko krusteniski bija aplīmēta paciņa, pārskaitīja, apmierināts noteica: «Pieklājīgi! Absolūti pareizi! Kā bankā!» — un, sadalījis paciņu trīs daļās, nesteidzīgi iebāza naudu dažādās kabatās.

Dikhofs-Derentāls nievīgi atšiepa apakšlūpu — tas jau nav ģenerālis, bet andelmanis.

Kamēr visi steigā pārgāja uz ēdamistabu, Ričkovs paguva pačukstēt Dei-entālam:

—    Nav ko viebties .. . Naudiņa mīl, lai to pārskaita! Viņš taču pats sacīja: «Gan vēlāk norēķināsimies!»

Vispirms iedzēra par «Dzimtenes ,un brīvības aizstāvēšanas savienību». Derentāls piecēlās un, uzticīgi kā iemīlējies skatīdamies Savinkovā, uztraucies līdz asarām, drebulīgā balsī uzsauca retorisku tostu par Viktora Ivanoviča nevaldāmo, vareno enerģiju, skaidro prātu un šķīsto dvēseli un, aiz sajūsmas gandrīz vai raudādams, iesaucās:

—    Pats dievs mums atsūtījis Viktoru Ivanoviču! Lai slavēts viņa vārds šodien, rīt un mūžīgi mūžam!

—    Amen! — ģenerālis Ričkovs, steidzīgi notiesādams kaviāru, nevietā noburkšķēja.

Pielēja glāzītes, iedzēra pa kārtai uz visu veselību. Savinkovs sāka ar Perhurovu. Tas, kājās piecēlies, uzklausīja un viegli pielieca galvu.

—    Pateicos, Viktor Ivanovič, par uzticību!

Kazarnovskis, kas bija nosalis kā kucēns, aizvadīja līdz Ostoženkas stūrim pēdējo viesi, tad paaicināja sev līdzi Ļitviņenko un pieklauvēja pie Vasilisas Nikolajevnas dzīvokļa. Durvis atvēra pati gavilniece — vienās asarās, ar pietūkušu degunu.

—      Vaseņka, kas noticis? — Kazarnovskis brīnījās, ieraudzījis viņu tādu.

—     Labi, nāciet vien iekšā, — namamāte, priekšautā slaucīdamās, atteica.

Otrā ranga kapteinis un štāba kapteinis aizsteidzās uz ēdamistabu. Netīro trauku vidū lepojās izrakstīta koka bļoda ar vientulīgi pamestu aizkostu sālītu gurķi.

—      Pamatīgi nostrādājuši! — it kā ar nožēlu, it kā ar apbrīnu noteica Kazarnovskis.

Ļitviņenko uzbēra garoziņai sāli un iebāza mutē.

Vasilisa Nikolajevna apsēdās krēslā un iespieda galvu tuklajās plaukstās.

—      Ak kungs, kādi cūkas! Visu aprija, visu izdzēra, un kaut viens būtu paldies pasacījis. Un tās esot dzimšanas dienas svinības . ..

Kazarnovskis mēģināja taisnoties:

—      Es taču domāju, ka jūs tāpat vien, konspirācijas nolūkos!

—      Bet ja nu uzkultos Čeka? Ko tad jūs, idioti, teiktu? Ka vārda dienu svinat? Viņi ir gudrāki, nekā jums šķiet, — ieskatītos kalendārā, un visi dabūtu tupēt… Man taču šodien patiešām ir dzimšanas diena.

—    Mēs nezinājām, mīļā … Tad jau varēja izdarīt citādi.

—      Ejiet prom, kretīni! Un nekad vairs tos veprus pie manis nevediet! Es domāju — krietni cilvēki, bet viņi ir vispēdīgie cūkas . ..

CILVĒKI IR DAŽĀDI

Trešajā dienā pēc anarhistu sagrāves Andreju Martinovu Brestas stacijas dzelzceļa darbnīcu strādnieku atklātajā sapulcē uzņēma partijā, Lūgumu uzņemt partijā viņš bija iesniedzis neilgi pirms aiziešanas uz Ārkārtējo komisiju.

Andrejs nebija iegriezies darbnīcās tikai kādu mēnesi, bet kā pa šo laiku bija pārvērtušies viņa biedri! Ja viņš būtu tos redzējis tāpat kā agrāk -— diendienā,'tad laikam

nekādu atšķirību nemanītu, bet tagad viņam sametās neērti — sejas puišiem bija galīgi izdilušas, acis iekritušas.

Andrejs nepavisam nebija cerējis, ka sastaps sapulcē Petersu. Pamanījis Andreja izbrīnās pilno skatienu, Peterss, kas bija apsēdies tālu aizmugurē, uzmundrinoši uzsmaidīja.

Sākās sapulce. Andrejam jautāja, vai viņš atzīst partijas programmu un statūtus, iztaujāja par vecākiem, par sievu.

Pēc tam kad viņš visos sīkumos bija izstāstījis savu biogrāfiju, šūniņas sekretārs Beloglazovs teica:

—    Dodu vārdu biedram Petersam no Ārkārtējās komisijas, uz kurieni mēs aizsūtījām Martinovu darbā …

—    Ko lai es, biedri, saku, — Peterss iesāka. — Jūs ieteicāt, mēs paņēmām. Pie mums, Čekā, nav pieņemts slavēt, turklāt Martinovs šimbrīžam vēl nekā īpaša nav paveicis. Taču es domāju, ka ne jūs, ne arī mēs neesam kļūdījušies …

Cilvēku sapulcē bija daudz — savi divi simti, taču, kad sekretārs vaicāja: «Kas par to, lai biedru Martinovu uzņemtu partijā?» — pacēlās pavisam maz roku, ne vairāk par divdesmit. Sākumā Andrejs pat nobijās, bet, kad izdzirdēja: «Pieņemts vienbalsīgi,» — atcerējās, ka komunistu šūniņa darbnīcās nav liela, ka pārējie sapulces dalībnieki ir bezpartejiskie.

Tad pārgāja pie «tekošā momenta».

Sekretārs paziņoja:

—   Vārds Centrālās Izpildu Komitejas loceklim Pjotram Hermogenovičam Smidovičam …

Pēdējās rindās kāds zobgalīgi iesaucās:

: — Tad jau labāk dod vārdu Buharinam!

Smidovičs nopietni atteica:

—    Tieši par Buharina un citu «kreiso komunistu» — kā viņi sevi dēvē — pozīciju arī gribēju jums pastāstīt. Taču sāksim, kā mēdz teikt, pēc kārtas. Avīzes jūs lasāt, tādēļ vispārzināmās lietas nestāstīšu. Sākšu ar Rietumu fronti. Vācu armijas pavēlniecība, savākusi lielus spēkus, sāka uzbrukumu angļiem un frančiem. Sākumā vāciešiem veicās tīri labi, bet tad viņiem pietrūka spara un, kaujās zaudējuši apmēram simtpiecdesmittūkstoš cilvēku, viņi apturēja uzbrukumu …

—    Muldi nu savu muldamo! — aizmugures solos uzsauca.

—    Tikai jūs, biedri, tā domājat, ka notikumiem Rietumu frontē nav nekāda sakara ar mūsu stāvokli. Jo lielāki būs vācu armijas zaudējumi un mazāki panākumi, jo vairāk mēs varam cerēt uz mierīgo atelpas brīdi, ko esam ieguvuši pēc Brestas miera …

—    Ne velna!

—    Ņemšu palīgā faktus. Šodien no jūsu stacijas aizbrauca uz Berlīni pirmās padomju sūtniecības darbinieki. Tuvākajās dienās Maskavā ieradīsies Vācijas sūtnis. Vācieši ilgi vilcinājās ar sūtņu apmaiņu, taču beidzot padevās. Salīdziniet šos faktus — zaudējumi Rietumos un piekāpība sarunās ar mums, — te ir par ko padomāt, un vispirms jau par to, ka Padomju valdība rīkojusies pareizi, parakstīdama Brestas mieru … Ko nu jūs sacīsit, biedri?

—    Es savu pateikšu pēc tam …

—    Ir arī citi fakti, kas mūs uzmundrina un ļauj uz daudz ko cerēt. Berlīnē, Vīnē, Briselē un vēl daudzās citās Rietumeiropas pilsētās notiek demonstrācijas, kā arī miera aizstāvēšanas un mūsu jaunās Padomju Republikas aizstāvēšanas mītiņi… Strādnieku šķira, dārgie biedri, ir mūsu pusē! …

Aplaudēja vētraini un ilgi. Kāds uzsauca:

—    Alfejev! Nāc nu tu klajā!

Smidovičs ar rokas mājienu nomierināja sapulci, brītiņu klusēja, un tad šajā klusumā jo sevišķi skaidri noskanēja viņa vārdi:

—   Taču mūsu stāvoklis, biedri, ir ļoti smags. Vēl nav sakauta iekšējā kontrrevolūcija. Mūs jau tagad žņaudz nost bads, bet līdz jaunajai ražai vēl tālu, priekšā paši grūtākie mēneši. Maize mūsu zemē ir, taču to slēpj, to pūdē kopā tie, kuriem nav pa prātam padomju vara, tie, kuriem proletariāta diktatūra ir tikpat kā nazis pie kakla… Partijas septītais kongress ievēlēja Centrālajā Komitejā Buharinu, Uricki, Lomovu, bet viņi šādā padomju varai ļoti grūtā brīdī atsakās strādāt, pasludinādami, ka nevēloties atbildēt par Brestas miera sekām …

—   Tādi paši kā mūsu Ļihodejevs: līdzko grūtāks darbs, tā viņam vai nu sievasmātei spāniešu gripa piemetas, vai arī sieva ar vēderu sasirgst, — kāds iesaucās.

Pēc Smidoviča runāja vēl vairāki, taču Alfejevs atteicās.

—   Es nesaprotu jūs, jūs savukārt nesapratīsit mani, — viņš nikni noteica un aizgāja prom.

Rezolūcijas pēdējie vārdi — paši svarīgākie, paši vajadzīgākie — bija vienkārši: «Kopsapulce atzīst Padomju valdības politiku par pareizu un atbalsta to.»

Ierosināja vienu papildinājumu:

«Saukt «kreisos komunistus» pie kārtības, lai netraucē.»

Rezolūciju pieņēma vienbalsīgi. Beigās nodziedāja «Internacionāli».

Pēc sapulces šūniņas sekretārs cieši paspieda Andrejam roku:

—    Apsveicu! Tikai neaizmirsti kādreiz iegriezties arī mūsu darbnīcās.

—    Arī es apsveicu, — teica Peterss. — Gan jau neaizmirsīs.

Līdz Triumfa laukumam viņi gāja kopā. Peterss pajautāja:

—    Vai tu Alfejevu pazīsti?

—   To, kurš visu laiku klaigāja? Nē, nepazīstu. Kontra…

—    Iekams neesi cilvēku iepazinis, nekad nesteidzies ar secinājumiem, Andrej, citādi no tevis neiznāks īsts komunists, tātad arī īsts čekists. Es uzzināju, ka Alfejevam ir trīs mazi bērni, pliki un izsalkuši, bet sieva slimnīcā. Un kāds izskatās viņš pats, — vai ievēroji? Kauli un āda. Alfejevs nešpēj tik ātri kļūt par apzinīgo. Viņam šai ziņā jāpalīdz.

—   Arī jmēs palikām trīs bērni, kad tēvu aizdzina katorgā.

—    Strādnieku vidū tāpat ir dažādi cilvēki. Atkārtoju — tas ir viens no svarīgākajiem čekistu baušļiem: nekad nesteigties ar secinājumiem. Un arī tad, kad esi pārliecinājies, ka tāds un tāds patiešām, kā tu saki, ir kontra, katrā ziņā izdibini, kāpēc viņš tik zemu kritis. Var būt, ka īstais ienaidnieks paslēpies aiz viņa muguras? Bet šis te nav kaut ko sapratis, viņu var vest pie prāta un dabūt uz ceļa. Vienmēr, Andrej, atceries: mēs strādājam cilvēka labā un cīnāmies par cilvēku …

OTO FON RONE

Divdesmit trešajā aprīlī vairākus čekistus, starp tiem ari Maļgiiiu un Martinovu, izsauca pie Petersa.

— Saņemts ziņojums no Oršas, — Peterss teica, — ka šodien uz Maskavu devies Vācijas sūtņa grāfa fon Mirbāha vilciens. Rīt tas ieradīsies Maskavā. Sūtņa sagaidīšana ir diplomātu pienākums, mūsu pienākums — novērst nevēlamus ekscesus. Bet ekscesi ir pilnīgi iespējami. Jūs ietilpstat grupā, kurai viss jāparedz. Par vecāko esmu iecelts es. Uzklausiet, kas jāizdara jau šodien.

Uz perona iznāca VCIK priekšsēdētājs Jakovs Mihailovičs Sverdlovs un VCIK Prezidija loceklis un sekretārs Varlams Aleksandrovičs Avaņesovs.

Diena bija īsti pavasarīga — silta, saulaina. Sverdlovs, kā vienmēr, bija ādas jakā, no kuras laukā raudzījās balts krekls un kaklasaite.

Sūtniecības vilciens — seši pasažieru, seši preču un divi saldētavvagoni — tuvojās lēnām un piesardzīgi.

Vilciens vēl nebija apstājies, kad no brūnā pasažieru vagona kāpnītēm veikli nolēca jauns, glīts, stalti noaudzis vācu armijas virsnieks un sāka lēnām soļot vagonam blakus, pie mirdzošā bronzas roktura pieturēdamies.

Sverdlovs un Avaņesovs apstājās soļus piecus no brūnā vagona. Priekšā iznāca Karahans, kas pazina Mirbahu no Petrogradas laikiem, kad grāfs Brestļitovskas sarunu laikā vadīja sevišķo misiju, un tulks.

Virsnieks kaut ko klusu pateica vāciski, un uz vagona laukumiņa parādījās sūtnis.

Grāfam Vilhelmam fon Mirbaham bija tikai pilni četrdesmit septiņi, taču viņš izskatījās daudz vecāks. Zili apļi zem acīm, pietūkuši plaksti, vaigi vienās sklerotiskās dzīsliņās, — acīm redzot, grāfs sev baudas neierobežoja. Arī gaita vequmam neatbilstoša — gausa, šļūcoša.

Kamēr tulks atstāstīja sūtnim Sverdlova īso apsveikuma runu, Aleksejs Maļgins pameta ar acīm uz saldētavvagonu pusi un pačukstēja Andrejam:

— Grāfs zina, ka Maskavā nav ko ēst, tāpēc paķēris pārtiku līdzi. Laikam piedzinuši pilnus ar Ukrainas speķi un sviestu.

Drīz pēc tam sūtnis, sūtniecības darbinieki, kuru vidū, krieviem par izbrīnu, seši bija ar turku feskām galvā, un padomju vadītāji aizgāja no perona. Vairāki vācieši palika tepat, starp tiem arī virsnieks, kas pirmais spēra kāju uz Maskavas zemes, un vēl kāds gados jaunāks virsnieks.

Vecākais virsnieks, šķiet, bija uzminējis, ka abi civilajās drēbēs tērptie jaunie cilvēki atrodas pie sūtniecības vilciena ne jau aiz vienkāršas ziņkārības. Viņš pienāca pie Maļgina un Martinova, pielika roku pie cepures un kaut ko pateica vāciski. Andrejs noliedzoši papurināja galvu. Sak, nekā nesaprotam. Virsnieka glītajai, gludajai sejai pārslīdēja viegls, tikko manāms smīns, taču gudrajās pelēkajās acīs tūlīt pat parādījās vislielākā labvēlība, un virsnieks krieviski sacīja:

—    Atļausiet stādīties priekšā: oberleitnants Oto fon Rone. Atstāts te, lai saglabātu veselu mūsu mantu.

Aleksejs Maļgins atbildēja savā un Andreja vārdā:

—    Ļoti patīkami! Maļgins. ,

Aļoša Maļgins bija kļuvis brašāks un it kā pat garāks. Taču vairāk par visu Andreju pārsteidza Maļgina balss — tajā nebija ne miņas no parastās zobgalības, tā skanēja nosvērti, rāmi un cienīgi.

—   Ja jums, oberleitnant, būtu vajadzīga mūsu palīdzība, esam gatavi pakalpot.

Fon Rone uz mirkli pakavējās ar acīm pie Andreja un tad stādīja priekšā otru virsnieku:

—   Leitnants Balks. Dodas uz Jaroslavļu par kara gūstekņu lietu komisijas priekšsēdētāju.

Balks klusēdams paklanījās, pēc tam kaut ko vāciski pateica.

Drīz pēc tam sūtniecības vilcienu aizbīdīja uz rezerves sliedēm un nodeva apsargāt atnākušajai maiņai.

Andrejs un Maļgins lēnām, ātpūzdamies pēc nemierīgās dienas, soļoja pa Tveras ielu.

—    Mācīšos vācu valodu, — Andrejs pēkšņi pateica. — Un vispār sākšu mācīties valodas. Citādi gluži kā mēmie. Vai ievēroji, kā viņš gandrīz vai sāka smieties par mums?

—    Ievēroju. Mācies vien. Gan noderēs. Es vācu valodu drusku protu. Esmu taču no Pītera, un tur viņu pirms kara bija tūkstošiem. Vai zini, ko viņam Balks par mums pateica? «Piesardzīgāk, oberleitnant, šitie zeļļi ir no Čekas.» Oža viņam kā sunim.

AUTORA PIEBILDE

Grāmatas ievadvārdos jau teicu, ka mēs ar Andreju Mihailoviču Martinovu sadraudzējāmies. Es nācu pie viņa, lasīju uzrakstītās nodaļas, lūdzu pēc iespējas sīkāk pastāstīt par saviem pārdzīvojumiem, taču Andrejs Mihailovičs — tāds jau bija viņa raksturs! — vienmēr izvairījās un aprobežojās ar skopiem, tīri faktoloģiska rakstura aizrādījumiem.

—    Jā, tas patiešām tā bija.

Vai arī:.

—    Jēkabs Kristapovičs Peterss man toreiz nolasīja veselu lekciju, kādam jābūt čekistam. Vairākkārt minēja Fēliksu Edmundoviču un nosauca viņu par kristālskaidra cilvēka paraugu, par īstu komunistu. Un man ir patīkami, ka arī pašreizējie čekisti, ar kuriem joprojām uzturu sakarus, tiecas viscaur būt līdzīgi Fēliksam Edmundovičam, mūsu pirmajam čekistam, ko šajā atbildīgajā postenī izvirzīja Vladimirs lļjičs.

Kad izlasīju nodaļu par grāfa fon Mirbaha ierašanos Maskavā, Andrejs Mihailovičs sacīja:

—    Pēc daudziem gadiem es vēlreiz sastapos ar oberleitnantu Oto fon Roni. 1944. gadā. Berlīnē. Dzimtenes nodevēja Vlasova štābā.

LIKA JŪS SVEICINĀT …

Maiznieks Grigorijs Deņežkins, ko Martinovs, vecākais, 1905. gadā bija iesaistījis kaujas družīnā un kas bija izdevis Mihailu Ivanoviču policijai, jau vairākus gadus dzīvoja Maskavā. Publicētajos provokatoru sarakstos Deņežkins neiekļuva: vai nu pārrakstot viņa uzvārds bija palaists garām, vai arī bija sadedzināti viņa dokumenti, kad pūlis, kurā bija arī pārģērbušies žandarmi, 1917. gada februāri demolēja žandarmērijas pārvaldi.

Deņežkins nezināja, kas noticis ar viņa ziņojumiem un kvītīm par naudas saņemšanu, — vai tie ir vai nav saglabājušies. Tādēļ viņš iegādājās svešu pasi. Visvairāk viņš baidījās no tikšanās ar saviem novadniekiem. Pēc bēgšanas no Šujas Grigorijs rīkojās, kā viņam šķita, daudz gudrāk, un tie, kurus viņš nodeva citās pilsētās, joprojām uzskatīja viņu par draugu. Taču Šujā viņu atcerējās, un arī viņš pats nebija aizmirsis Anfima Bolotina solījumu «ādu nomaukt». To viņam pateica māsa Anna, kas bija pārcēlusies uz Maskavu un iekārtojusies par nama komandanti. Tas, ka māsai bija meitas uzvārds, tomēr uztrauca Deņežkinu: ja nu pēkšņi no viņas ko izdibina? Tāpēc viņš māsai stingri jo stingri piekodināja:

—    Ja kāds sāk interesēties, kur es atrodos, ko daru un arī par ko citu, atbildi, ka esmu aizgājis dieva mierā. Tā arī saki: «Kritis par ticību, tēvzemi un brīvību!» Tikai neiedomājies, muļķe, pateikt kā vecajos laikos: «Par caru!» Pašreizējā vēstures posmā tas ne pie kā laba nenovedīs.

Pēc biežās tikšanās ar Šujas policijas priekšnieku Lavrovu un vēlāk ar dažādiem žandarmērijas vīriem Maskavā Griška lāgiem sāka runāt «kā no grāmatas».

Anna Fjodorovna Deņežkina nezināja, kur brālis dienē un ar ko nodarbojas. Viņa bija apmierināta, ka brālis apciemo reti un nekad neaizmirst atnest kādu dāvanu.

Kopš 1918. gada marta vidus brālis sāka traucēt biežāk. Pats viņš joprojām iegriezās reti, taču tiklab dienu, kā nakti sāka nākt viņa sūtīti nepazīstami cilvēki, kas sacīja vienus un tos pašus vārdus: «Leonīds Nikolajevičs lika jūs sveicināt!» Anna Fjodorovna atbildēja tā, kā brālis bija mācījis: «Paldies, ļoti priecājos.» Atnācēji atstāja ieročus — cits naganus, cits brauniņus, dažs arī Smita-Vesona revolveri vai patronu paciņas — un tūlīt aizgāja.

Grigorijs bija licis, lai viņa rūpīgi paslēpj ieročus dažādās vietās — dīvānā, zem pēļa, kurtuvē, ko patlaban nelietoja, — un gaida, kad atnāks cilvēks ar koferi un pateiks: «Vai jums gadījumā nav sirds pilieni?» Uz to jāatbild: «Ir gan, bet nezinu, vai līdzēs.» Tad viņš atkal sacīs: «Dodiet vien, lai iedzeru.» Un tikai pēc tam var atdot viņam revolverus un patronas.

Viss veicās labi, cilvēks ar koferi atnāca pa divi lāgi. Marta beigās pie Deņežkinas iegriezās profesora Puhova dēls, poručiks, lai aprunātos par pārtikas kartītēm. Kā par nelaimi, no Annas Fjodorovnas tikko bija aizgājis kārtējais sakarnieks, kas bija atnesis trīs naganus. Divus viņa bija paguvusi noslēpt, bet trešais — pavisam jauns, vēl ar zilgu rūdījumu — gulēja uz dīvāna. Poručiks sarunādamies bieži meta acis uz šo ieroci. Anna Fjodorovna sīki paskaidroja Puhovam, kādas izziņas vajadzīgas un kā tās jāizpilda, bet viņš vēl aizvien negāja prom un skatījās uz revolveri.

Atcerējusies, ka profesors ir draugos ar pašu Dzeržinski, Deņežkina vai pamira un aiz pārbīļa pēkšņi ieminējās:

—   Vai nevēlaties? Es uzdāvināšu.

—    Ko tad uzdāvināsiet? — virsnieks brīnījās.

—   Šito bliežamo .. . Kam tas man, sievišķim, vajadzīgs? Bet jūs esat karavīrs …

—    Kur jūs to dabūjāt?

—    Atradu. Es taču agri mostos, jāpieskata nami. Redzu — guļ zemē.

— Labs atradums. Pavisam jauns.

( — Ņemiet vien, ņemiet!

Poručiks aizgāja no Deņežkinas ar revolveri kabatā. Sergejs Puhovs jau sen tīkoja pēc ieroča, tagad, sajuzdams to rokā, atkal jutās kā pilnvērtīgs cilvēks.

Mājās viņš apgūlās uz dīvāna, tīksmi izstaipījās, aizlika rokas aiz galvas un sāka dungot dziesmiņu, ko vācu gūstā, barakā, bieži vien bija dziedājis viņa draugs praporščiks Kostja Poluņins, kas visiem par pārsteigumu izdarīja pašnāvību.

Vakar šķīrāmies ar mī]o, Dzīvē viss ir tvans. Tikai tu vēl rokā zvīļo, Nagans melnais mans.

«Bet viņa vēl tā — nekas,» Sergejs iedomājās Deņežkinu. «Tīri glīta — un ne vairāk par trīsdesmit…»

Šis atgadījums ienesa kaut nelielu dažādību garlaicīgajā dzīvē. Turklāt šī dzīve Sergeju Puhovu nelutināja. Pēc priecīgās atkalredzēšanās ar vecākiem, pēc pirmās sarunas, kas ievilkās līdz rītam, sākās ikdiena un neizbēgamie jautājumi: ko darīt, kā dzīvot? Turpināt mācības tehniskajā augstskolā? Bet tur ne no viena nevar dabūt nekādu skaidrību. Iet dienēt Sarkanajā Armijā? Taču rajona kara komisariātā uzskaitē gan uzņēma, bet nekādu darbu nepiedāvāja un teica: «Pagaidām atpūtieties, kad vajadzēs, izsauksim.»

Izrādījās, ka viņš, kursu nepabeigušais students, kas karā un gūstā zaudējis veselību, vispār nevienam vairs nav vajadzīgs — vienīgi vecākiem. Bet ari ar viņiem īstas saskaņas nebija.

Dienas trīs pēc pārnākšanas Sergejs pie pusdienu galda sāka stāstīt:

—    Vagonā runāja: izsaukuši diakonu uz deputātu padomi. Tur sēžot komisārs, neapcirptiem matiem, neskūtu bārdu, turot avīzi ar kājām gaisā, jo lasīt neprot, un bargi prasot: «Pasakiet — kā jūs, svētais tēv, izturaties pret padomju varu? Tikai nemelojiet!» — «Labi, pateikšu ar. Goda vārds, nemeloju — man bail no tās!»

Profesors, it kā to nedzirdējis, teica sievai:

—    Es, Lidij, šodien atkaļ satiku doktoru Konovalovu . ..

Draugu vairs nebija, tie izklīduši kur nu kurais. Vēl bija

cerība, ka izdosies satikt Varvaru Samarinu, taču māte, saudzīgākos vārdus meklēdama, pavēstīja, ka Varvara apprecējusies un dzīvo Petrogradā.

Kādu vakaru profesors atnāca mājās ļoti noguris, klusēdams pavakariņoja un atvēra «Pravdu». Sergejs uzprasīja:

—    Vai tad tu, tēti, esi boļševikos ierakstījies?

Profesors paskatījās dēlā, taču nekā neteica. Sergejs

pēkšņi apskaitās:

—          Jaunību atcerējies! «Šurp no visām zemes malām, šurp no Volgas klaida tālā nākuši, lai brīvei slavu .. .» Kamēr mūs, krievu cilvēkus, ēda vāciešu utis, jūs kopā ar savu Ļeņinu par vācu naudu cukuru pirkāt. Es gribu zināt, no kurienes mūsu mājās radies cukurs. No kurienes?

Ēdamistabā ienāca Lidija Nikolajevna. Viņa izbijusies raudzījās vīrā un dēlā.

Profesors mierīgi salocīja avīzi un noņēma brilles.

—          Tu, Sergej, pa gūsta laiku esi kļuvis dumjāks. Bet nekas, gan pāries. Es neesmu boļševiks, taču iegaumē: ja tu vēl kaut reizi iedrošināsies ar mani tā runāt — dzīvo, kā gribi, neesi vairs bērns …

Viņš piecēlās un aizgāja pie durvīm.

—    Ar labu nakti! Man rīt agri jāceļas. Es braucu prom.

Sergejs izgāja paelpot svaigu gaisu un sastapās pie ār-

' durvīm ar Deņežkinu.

—          Augstākajai priekšniecībai — visu cienību! — poručiks piesvieda roku pie cepures.

—           Jums tikai joki vien prātā, Sergej Aleksandrovič! — pret visiem tik bargā komandante pasmaidīja.

Kopš tā vakara poručiks reti kādu nakti pavadīja mājās.

Lidija Nikolajevna drīz vien uzminēja, kur dēls mitinās. Visu — gan tēva klusēšanu, gan mātes nicinošos skatienus — atmaksāja pie Deņežkinas gūtie prieki.

Uz galda vienmēr lepojās degvīna pudele — īsta «nikolajevka» ar visu kroņa zīmogu. Uz Sergeja jautājumiem, kur viņa dabū šitādu neiedomājamu dārgumu, Anna Fjodorovna, kas bija kļuvusi gan jaunāka, gan izskatīgāka, tikai pasmējās:

—    Netinciniet tik daudz, labāk iedzeriet!

Un piestūma tuvāk uzkodu — žāvētu siļķi un sālītas rudmieses.

Pie galda Anna Fjodorovna godāja viesi ar «jūs». «Ēdiet, Sergej Aleksandrovič!», «Uzkodiet, Sergej Aleksandrovič!», «Lūdzu, nogaršojiet speķīti, Sergej Aleksandrovič!».

Bet, līdzko Anna Fjodorovna nodzēsa gaismu, tā Sergejs Alēksandrovičs pārvērtās mīļajā, dārgajā un jaukajā Serjožeņkā.

Gadījās arī nepatīkami brīži. Pirmajā vakarā Anna Fjodorovna laikam bija uzgāzusi sev virsū veselu pudeli trīskārtējā odekolona, kura smaržu Sergejs nepanesa. Sākumā viņš to nejuta, jo bija pamatīgi piedzēries, bet uz rīta pusi

pateica:

—    Pataupi odekolonu citām vajadzībām.

Viena nakts pagadījās nemierīga.

Kāds sāka klusītēm, bet neatlaidīgi klauvēt. Sergejs uztraucās — vai tik nebūs tēvs? Vai mātei nav kas noticis?

Anna Fjodorovna, gaismu neiedegusi, uzprasīja:

—    Vai tas esi tu?

—    Es. Atver durvis …

Deņežkina apmeta ap pleciem mēteli un izgāja laukā.

Visu sarunu Sergejs nedzirdēja, lai gan aiz piesardzības sataustīja pa tumsu savas mantas, apģērbās un piegāja tuvāk pie aizvērtajām durvīm.

—          Kad viņš aizvāksies? Dzen laukā — un cauri… Es taču esmu pagalam nosalis.

—    Nekomandē mani, neesmu nolīgta.

Noblīkšķēja durvis. Anna Fjodorovna pačamdīja pa pēli un izbijusies iesaucās:

—           Sergej Aleksandrovič, kur jūs palikāt? — Tad apskāva puisi un sāka čukstēt: — Liecies gultā, mīļumiņ, guli…

—    Kas tas tads bija?

—           Darba lietās, Serjožeņka. Milicis. Vienacainais velns. Kādēļ, viņš saka, jūsējos sargus nemaz neredz…

—          Melo! Es taču dzirdēju … Tas bija tavs agrākais ērzelis!

Anna Fjodorovna ietinās palagā, aizdedza lampu un apsēdās uz samīcītā pēļa.

—           Ejiet, Sergej Aleksandrovič, uz mājām … Vīrieši pie manis ir nākuši, bet ar ērzeļiem neesmu pinusies. Jūs esat pirmais …

—    Muļķe!

—          Ej vien, mīļumiņ, ej! Māmiņa droši vien uztraucas, sak, nez kur dēliņš noklīdis.

Vai kā Sergejam negribējās iet prom! Anna Fjodorovna, matus kārtodama, pacēla rokas, un palags noslīdēja uz

ceļiem …

«— Būs jau labi, nestrīdēsimies, — Sergejs samierinoši iesāka.

Anna Fjodorovna veikli uzrāva kleitu un, pogas knikstinādama, maigā balsī pārtrauca:

—           Es jau, mīļumiņ, nestrīdos. Vai nu es, prasts sievišķis, maz drīkstu ar tevi, ar virsnieku, strīdēties… Ir jau vēls, manu, mīļumiņ … Gribu gulēt. Ej nu prom, dārgumiņ. Ienāksi kādu citu reizi.

—    Galīgi jukusi esi, vai? Drīz būs jau divi.

—    Bet tu nebīsties. Es tevi līdz durvīm pavadīšu.

Vārdi, ko teica Anna Fjodorovna, gan likās mīļi, taču

balss skanēja dzedri, un arī seja bija neizprotama — ne jau nikna un arī ne aizvainota, bet lepna: «Neaiztiec!», «Nenāc klāt!».

Nokļuvis tumšajā, aukstajā kāpņu telpā, Sergejs beidzot apjēdza, kādu muļķību izdarījis, un pieklauvēja pie durvīm — vispirms klusām, pēc tam skaļāk.

Anna Fjodorovna jautāja:

—    Kas tur ir?

—    Ver vaļā! Siksnu aizmirsu.

—           Atnāciet dienā! — Anna Fjodorovna tai pašā laipnajā balsī atteica.

Sergejs izlamājās un aizvilkās uz savu ceturto stāvu.

Viņš atslēdza durvis, bet tām vēl bija aizlikta priekšā važa. Pie durvīm pienāca tēvs, paskatījās pa spraugu, klusēdams nocēla važu un tāpat klusēdams pagrieza muguru.

Vēlāk, dienā, Sergejs gauži nožēloja, ka nebija novaldījis neganto, nikno uzbļāvienu. Pārāk daudz bija sakrājies uz sirds — gan neveiksmīgā vizīte pie Deņežkinas, kas viņu kā puišeli izdzina laukā, gan neapmierinātība pašam ar sevi, ar vecākiem, gan dzērumā pavadītās naktis.

—           Ko tu man muguru vien rādi? Pagriezies ar seju! Aprunāsimies!

—          Labi, Serjoža, vēlāk aprunāsimies. Tagad esmu aizņemts.

—          Ar ko tad esi tā aizņemts? Referātus boļševikiem raksti?

—    Man ir viesi, Sergej.

No tēva kabineta priekšistabā iznāca divi cilvēki. Viens bija gadus četrdesmit vecs, slaida auguma, kalsns, ar augstu pieri un nelielu bārdiņu. Otrs — vidēja auguma, ar kuplu matu cekulu, ādas jaku mugurā — pagāja Sergejam garām, uz viņu pat nepaskatīdamies, paņēma cepuri un apstājās pie durvīm.

Sergejs ākstīgi paklanījās un nošvīkstināja ar kāju.

—          Ļoti patīkami. Puhovs. Tā teikt — jaunākais. Ar ko man gods?

Kalsnais sniedza roku.

—    Dzeržinskis.

Sergejs, roku spiezdams, apjucis palūkojās tēvā.

Profesors piepeši iesmējās.

—           Atcerējos, Fēliks Edmundovič! Ir nu gan atmiņa! Ne jau velti mediķi saka — tā esot sklerozes pirmā pazīme. Zeļinskis Nikolajs Dmitrijevičs. Vai jūs viņu nepazīstat?

—    Nē.

—           Es jūs iepazīstināšu. Ļoti interesanta personība. Kad viņš lasīja universitātē lekcijas, ābolam nebija kur nokrist. Pēc tam viņš saķildojās ar to ministru.

—           Ar Kaso, — pateica cilvēks, kas stāvēja pie durvīm. — Tikai viņš, šķiet, nesaķildojās, bet gluži vienkārši aizgāja, protestēdams pret Kaso rīcību.

—          Taisni tā! Nikolajs Dmitrijevičs patlaban izdara ārkārtīgi interesantus mēģinājumus, cenšas iegūt no mazuta pirmšķirīgu benzīnu.

—           Paldies, Aleksandr Aleksandrovič. Katrā ziņā iepazīstiniet. Atvainojiet, ka nosēdējām tik ilgi. Rīt redzēsimies. Kaut gan patiesībā šis «rīt» jau ir sācies.

Profesors uzmanīgi atvēra durvis uz guļamistabu, noģērbās un klusām apgūlās. Lai kā Lidija Nikolajevna pūlējās novaldīt raudas, tomēr Puhovs dzirdēja.

—    Nevajag, Liduci. Gan viss nokārtosies …

—          Saša, mīļais! Kā tas tā gadījies? Viņš taču aizies galīgi bojā. Katru dienu piedzēries. Ko lai dara? Parunā tu ar viņu, palīdzi!

Aleksandrs Aleksandrovičs apģērbās.

—    Labi. Parunāšu.

Sergeja vairs nebija mājās. Laikam tikko izgājis laukā — durvju važa vēl šūpojās. Taču durvis viņš bija aizvēris klusu — bez parastā blīkšķa.

VĀRDS VLADIMIRAM IĻJIČAM

Pirmdien, 29. aprīlī, atbrauca tēvs un Frunze.

—           Ek, jūs, Maskavas miegamices! — tēvs jokojās, likdams galdā brūnus, no lopbarības raušiem ceptus plāceņus.

— Tā jau mātes gādība: «Paņem taču! Viņi tur droši vien pagalam izbadējušies un izkāmējuši!» Kamēr vēl silti, šitie plāceņi ir garšīgi, taču, līdzko atdziest, — cieti kā akmens.

—          Var kauliņus spēlēt, der par metamajiem, — Frunze drūmi pazobojās.

Šoreiz viņš Andrejam likās noguris un tāds kā pelēks. Kad Frunze, izdzēris glāzi tējas, aizgāja, Andrejs pajautāja tēvam:

—    Kas viņam vainas?

—           Pavasaris, un čūla moka. Mēģinājām runāt ar Sofju Aleksejevnu, lai viņš dabūtu labāku ēdienu, sameklējām olas, norunājām ar piena sievu. Bet viņš izbāra mūs visus. No rītiem viņam vienmēr sliktāk, vēlāk pierimst.

Andrejs iedeva tēvam iepriekšējās dienas «Pravdu».

—          Vai lasīji? Te nodrukāts Ļeņina raksts «Padomju varas kārtējie uzdevumi».

Tēvs paķēra avīzi un iegrima lasīšanā.

Piecpadsmit gados, kopš Mihails Ivanovičs bija partijā, viņš daudz ko bija pieredzējis. Bija priecīgas, laimīgas 1905. gada vasaras dienas, kad Talkas krastos notika pasaulē pirmā Strādnieku deputātu padomes sēde un kad šķita, ka revolūcijas uzvara ir pavisam tuvu. Bija ari rūgtuma pilnas dienas, it īpaši decembri, kad no strādnieku vienības, kas Arsenija vadībā aizgāja uz Maskavu, dzīvi atgriezās mazāk par pusi.

Bija cietumi — Šujas, Vladimiras, pusotra desmita etapa cietumu ar smagu, smacīgu gaisu, paraškām, blaktīm un strēbekli; bija ziemas etapi — noiets ne viens vien simts verstu, un līdz mūža galam atmiņā paliks, kā cietuma pagalmā notika pārbaudes.

—    Semjonovs?

—    Ir!

—    Tvorogovs?

—          Atļausit ziņot, jūsu labdzimtība? Tvorogovs naktī aizgāja pie dieva.

. — Labi. Tačkin, izsvītro!

—    Klausos!

Bija viens no galvenajiem Krievijas impērijas cietumiem — Aleksandra centrāle.

Bija mēneši, kad no mājas nesaņēma nevienu vēstuli, — tas bija sods par spītīgu raksturu, bija bada streiki, neveiksmīgi bēgšanas mēģinājumi, bija sēdēšana karceri, taču Mihails Ivanovičs nekad nezaudēja dūšu.

Bija arī drausmīgas dienas — daudz drausmīgākas par etapiem vai karceri, — tad, kad uzzināja par biedru bojā eju, par pakārtajiem, nošautajiem, tiem, kas nomiruši cietumā ar diloni vai nav izcietuši un paši padarījuši sev galu.

Bija dienas, kad viss iekšā vārījās aiz dusmām un riebuma, uzzinot par kādreizējo draugu nodevību, — Konstantins Zaharovs bija kļuvis par gorodovoju, Dmitrijs Uhovs tieši no cietuma aizgājis uz klosteri par mūku.

Bija neaizmirstamais atceļš no tālās Sibīrijas 1917. gada martā. Uz lokomotīves sarkans audekls ar uzrakstu: «Sveiciens politiskajiem ieslodzītajiem!» Pie vagoniem sarkani karogi. Bet kādi šajos vagonos cilvēki: izdiluši, slikti ģērbti — arestantu apģērba sajaukums ar civiltērpiem un karavīru formas apģērbu, — taču visi priecīgi, gluži kā apreibuši, staigā no vagona uz vagonu, meklē novadniekus. Apkampieni, skūpsti. Acis pilnas asaru — neko darīt, nervi pa cietumiem sabeigti.

Strīdi, kas bija sākušies cietumu kamerās, turpinājās mītiņos, sapulcēs, kuras vilkās dienām ilgi.

Ak dievs, kas notika pat tādā salīdzinājumā ar citām rūpniecības pilsētām mazā pilsētiņā kā Šuja! Runā, kā nu kurš prot un var! Atdrāzās uz dzimteni dzejnieks Konstantins Baļmonts. Aizsmacis no nemitīgas runāšanas mītiņos — vairāk gan par karu līdz pilnīgai uzvarai. Uz nedēļas galu viņš apklusa pavisam — bija pazaudējis balsi un tikai šņāca vien, ar rokām pie kakla turēdamies.

Bet ko darīt tālāk? Ko tad?

Šujā boļševiku gauži maz, visi vēl nebija paguvuši atgriezties, bet ari tie nedaudzie velk katrs uz savu pusi.

Un tad pēkšņi 7. aprīļa «Pravdā» trešajā slejā Ļeņina raksts «Par proletariāta uzdevumiem šinī revolūcijā».

Kāda tā bija laime — pārbaudīt, vai tu, Mihail Martinov, pareizi esi domājis par to, «ko darīt tālāk».

Cik liels ir prieks apzināties, ka tu joprojām esi Ļeņina domubiedrs! Viņš atcerējās, kā Aleksandra centrālē Pītera metāllējējs Ivans Maksimovs, mirdams ar diloni, dažas dienas pirms nāves klusi un mierīgi atteica eseram Černouhovam:

—   Katrs saņem, ko pelnījis, Filip! Jums ir Jevno Azefs, mums — Ļeņins …

—   Gan jūs ievedīs ellē jūsu Ļeņins!

—         Mani diemžēl drīz aizvedīs uz citu vietu, un es vairs nespēšu pierādīt. Bet gan jau, Filip, citi pieredzēs un pierādīs, kam galu galā būs taisnība.

Atkal pienācis pavasaris. Mihailam Martinovam, boļševiku Ivanovovozņesenskas pilsētas komitejas loceklim un ievēlētajam fabrikas direktoram, rūpju un klapatu līdz acīm: sāk aptrūkt kokvilnas, kurināmais iet uz beigām, naudas arī nav, un cilvēkiem nav ko ēst. Taču cik šādu rūpju neguļ uz Vladimira Iļjiča pleciem?!

Iļjiča raksts bija pilnīgi pārņēmis vecāko Martinovu savā varā — ne par ko citu viņš vairs nespēja domāt. Kad Andrejs un Nadja gāja prom, Mihails Ivanovičs tikai atmeta ar roku: sak, uz redzēšanos, netraucējiet!

Mihails Ivanovičs lasīja lēnām, apsvērdams katru vārdu, un skaļi atkārtoja to, kas, pēc viņa domām, bija jāiemācās no galvas:

«… Nepieciešams līdz pēdējam sasprindzināt visus mūsu spēkus…»

«Mēs, boļševiku partija, Krieviju pārliecinājām. Mēs Krieviju atkarojām — no bagātajiem trūcīgo labā, no ekspluatatoriem darbaļaužu labā. Mums tagad Krievija jāpārvalda.»

«Zināms, ka vajadzīgas nevis nedēļas,, bet gari mēneši un gadi, lai jaunā sabiedriskā šķira un turklāt līdz šim apspiestā, trūkuma un tumsības nomāktā šķira varētu iejusties jaunajā stāvoklī, apskatīties, nodibināt kārtību savā darbā, izvirzīt savus organizatorus.»

Bet Semjons Bakakins pilsētas konferencē teica: «Drīz jau, paldies dievam, būs pusgads, kopš esam atņēmuši buržujiem varu, bet ko esam izdarījuši? Ko esam panākuši?»

«Neviena dziļa un spēcīga tautas kustība vēsturē nav notikusi bez netīrām putām — bez avantūristiem un blēžiem, lielībniekiem un kliedzējiem, kuri zīžas klāt nepiedzīvojušiem novatoriem, bez bezjēdzīgas burzmas, nekārtības, veltīgas drūzmēšanās, bez atsevišķu «vadoņu» mēģinājumiem uzņemties divdesmit darbus un nevienu nepadarīt līdz galam.»

Viss, viss par mums pašiem! Tas viss ir arī pie mums Ivanovovozņesenskā. Arī pie mums ir kliedzēji un lielībnieki, ir arī blēži. Jau paguvuši, nolādētie, piesmērēties! Guberņas kara komisārs Pavels Baturins pilsētas komitejā stāstīja par Pirmās padomju rotas komandiera Kuvaldina aizmukšanu: «Aizbēga, nelietis, nozaga naudu un divus naģanus. Bet mēs viņam tā uzticējāmies!»

It īpaši Martinovu aizrāva raksta nobeigums. Tur tika runāts par «nožēlojamajiem revolucionāriem», kuri diem žēl bija. Daudzi no viņiem ir uzticīgi revolūcijai, godīgi savos nodomos, taču kļūdās pašā galvenajā, nesaprot to «sevišķo un sevišķi «nepatīkamo» stāvokli, kas nenovēršami bija jāpārdzīvo atpalikušajai, reakcionāra un nelaimīga kara saplosītajai zemei, kura sākusi sociālistisko revolūciju daudz agrāk nekā vairāk attīstītās zemes». Šiem cilvēkiem pietrūkst izturības grūtas pārejas grūtajos brīžoš.

«Tādu tipu sociālais avots ir sīksaimnieķelis, kuru saniknojušas kara šausmas, pēkšņā izpostīšana, nedzirdētas bada un sabrukuma mokas, kurš histēriski šaudās, meklēdams izeju un glābiņu, svārstīdamies starp uzticību proletariātam un tā atbalstīšanu, no vienas puses, un izmisuma lēkmēm, no otras puses … Darbaļaudis … masas vadīt var vienīgi šķira, kas bez svārstīšanās iet savu ceļu, kas nezaudē dūšu un kas nekrīt izmisumā pašos grūtākos, smagākos un bīstamākos pārejas brīžos… Mums vajadzīga proletariāta dzelzs bataljonu vienmērīgā gaita.»

Mihails Ivanovičs beidza lasīt rakstu, un pirmā izjūta, kas viņu pārņēma, bija nožēla, ka viņš patlaban neatrodas Ivanovovozņesenskā, bet gan sēž viens pats šajā mazajā istabiņā, un nav pat kam pasacīt, cik daudz jautājumu pēkšņi noskaidrojušies, ka tagad viņš noteikti zina, ar ko jāsāk, kad būs atgriezies mājās.

Tās pašas dienas vakarā Mihails Ivanovičs piedalījās VCIK atklātajā sēdē. Politehniskā muzeja lielā auditorija bija stāvgrūdām pilna. Cilvēki bija sastājušies visās ejās, stāvēja uz visiem pakāpieniem, sēdēja uz krēslu atbalsteņiem. Pirmās rindas priekšā uz grīdas sēdēja jauni sarkanarmieši un liela grupa Maskavas guberņas apriņķu zemnieku — dienā viņi bija piedalījušies guberņas lauksaimniecības kongresā.

Martinovs, vecākais, un Frunze sēdēja piektajā rindā: Mihails Ivanovičs bija atnācis laikāk un ieņēmis vietu arī draugam.

— Paskaties, Ivanič, — Frunze teica, — kur tavs Andrejs …

Andrejs stāvēja pie durvīm, kas atradās vistuvāk pie prezidija galda.

Šķita, ka iebruks griesti un sagāzīsies sienas, kad Jakovs Mihaiiovičs Sverdlovs pateica:

—    Vārds Vladimiram īļjičam Ļeņinam!

Beidzot Sverdlovs apklusināja zāli un iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā Jakovs Mihaiiovičs noliek zvaniņu uz galda, kas bija pārsegts ar sarkanu vadmalu. Un šajā apbrīnojamajā klusumā atskanēja Ļeņina pirmie vārdi:

—    Biedri! Attiecībā uz referātu man šodien nākas izvirzīt jautājumu drusku neparasti. Lieta tā, ka šis referāts ir mans raksts par padomju varas kārtējiem uzdevumiem … un ka var aprobežoties tikai ar paskaidrojumiem un papildinājumiem …

Gandrīz vai katram rokā bija skolēnu burtnīca vai lapiņas — cilvēki pierakstīja Ļeņina runu.

MAIJS

Straujie notikumi uztrauca viņa augstību Krievijas mietpilsoni, radīja aizvien jaunas un jaunas mokas viņa smadzenēm.

—    Neveicas biedru kungiem. Tikko viņi paguva nosvinēt savus ticības svētkus — 1. Maiju, pastaigāties ar sarkaniem audekla gabaliem, kā vācieši ņēma un atšņāpa no Krievijas Rostovu pie Donas. Tagad vimbu vairs neredzēt!

—    Atkal kongresi: Viskrievijas darba komisāru kongress, kongress kurināmā jautājumos, Tautas saimniecības padomju kongress. Tas taču pat jocīgi izklausās — tautas saimniecība! Piedodiet, bet kas tā par saimniecību, kur visiem basiem jāstaigā?

—    Arī meņševiki sasauc kaut ko līdzīgu kongresam. Pilnam kongresam viņiem spēku aptrūcis, tāpēc sarīkojuši Viskrievijas apspriedi. Visi oratori kā norunājuši: jāgāž Padomes! Runāja Libers un lika priekšā rezolūciju: «Piespriest Padomēm nāves sodu!»

—    Un tad vēl kongress bibliotēku darba jautājumos. Tikai kā to lai saprot? Varbūt tā: lasiet, jo, kamēr būs rokās grāmata, nebūs tik daudz jādomā par miesas uzturēšanu . ..

—    Konservatoriju nacionalizējuši, Tretjakova galeriju nacionalizējuši. Pasludinājuši visu par tautas īpašumu. Interesanti, kas no tā iznāks? …

—    Neveicas bruņu kuģim «Kņazs'Potjomkins». Pēc tam kad matroži sacēla uz tā dumpi un aizdzina kuģi uz Konstanci, rumāņi atdeva'to Krievijai atpakaļ. Un tad to pārkrustīja par «Svēto Panteleimonu». Kad patrieca, atvainojiet, caru, bruņu kuģi atkal nosauca par «Potjomkinu». Bet pavisam nesen — par «Brīvības cīnītāju». Ja nu vara atkal mainās, kā tad to nodēvēs? …

—    Par jauno naudu esat dzirdējuši? Jau drukā! To man drošs cilvēks stāstīja. Ja uz zīmes redzams velns ar ragiem — tad tā ir banknote, liela naudas zīme, ja velna māte — tad tā ir valsts kases zīme, mazākas vērtības nauda.

—    Jauns vārds parādījies — «pārtikas nodaļa».

—    Zinu… Manas kaimiņienes dēls, bezpartejiskais, ierakstījies šitai pašā pārtikas nodaļā. «Mammuk,» teicis, «jūs nenokariet degunu, mēs tiem lauķiem tās bedres drīz vien atraksim vaļā …» Tā jau ir klaja laupīšana! …

—    Ak kungs!

—    Agrāk vajadzēja….

—    Bet jūs izlasiet Uļjanova-Ļeņina rakstu! «Par «kreiso» bērnišķīgumu un par sīkburžuāziskumu». Es pavisam nopietni iesaku — izlasiet! Viņš, Uļjanovs-Ļeņins, ir pats galvenais! Tikai viņš …

—    Bet ko tad patriarhs gaida? Būtu ņēmis un nolādējis viņus visus no kanceles.

—    Ej un pamēģini… Viņi tā tevi nolādēs, ka turies!

—    Ja kādu aiz muguras lamā, tas nozīmē, ka no viņa bīstas. Šķidrs vīrs ir tas mūsu Tihons! Sīkmanis.

—    Angļi, vācieši, franči, amerikāņi, japāņi… Un visi vienai pašai Krievijai kaklā!

—    Kungs, apžēlojies …

PAALEJAMIES — UN PIETIEK!

Kaut kā nemanot, pats no sevis Ārkārtējās komisijas darbinieku vidū ieviesās nerakstīts, bet visiem obligāts likums: neiztaujāt. citam citu, ko kurš dara un ko domā darīt rīt, protams, ja nebija paredzams uzdevums, kurā piedalītos daudzi, taču arī šajā gadījumā par gaidāmo pasākumu zināja tikai tie, kas tajā bija iesaistīti.

Ja kāds no jauniņajiem bija pārāk ziņkārīgs un valodīgs,

viņā gluži vienkārši neklausījās un viņš samulsis apklusa. Bet klaji pļāpas čekistu vidū ilgi nenoturējās.

Andrejs iegaumēja šo.likumu jau pirmajās dienās.

Uzzinājis no Petersa par Filatova bēgšanu, Andrejs nemaz netaujāja, kā Filatovam izdevies aizbēgt. Pat tad, ja arī būtu jautājis, viņš tik un tā neuzzinātu, ka Filatova bēgšanu pēc Aleksandroviča rīkojuma noorganizējis cietuma priekšnieka vietnieks kreisais esers Sosins. To nedabūja zināt pat Te renti js Deribass, kam uzdeva izmeklēt šo lietu.

Cik gan liels bija Martinova izbrīns, kad viņš sestā maija rītā, pavadījis Nadju uz darbu, ieraudzīja Filatovu Vozdviženkā pie Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldes ārdurvīm. Viņš bija ģērbies matroža formas tērpā un uzaudzējis bārdu.

Iepriekšējā vakarā Nadja bija pateikusi Andrejam, ka viņiem būs bērns. Abi negulēja gandrīz līdz pašam rītam — pārrunāja savu turpmāko dzīvi trijatā. Andrejs sprieda tā, it kā dēls būtu gaidāms gandrīz vai tūlīt, ne vēlāk kā pēc nedēļas, tāpēc jāpasteidzas sadabūt ratiņus vai gultiņu, iegādāties drēbītes un sameklēt kādu, kas paliks pie Mišas, kad Nadjai būs jāiet darbā …

Nadja uzklausīja viņu, iesmējās un gari un plaši skaidroja, ka līdz meitas — Nastjas piedzimšanai vēl ilgi jāgaida.

Un pēc šādas laimīgas un priecīgas nakts jāsastopas aci pret aci ar ienaidnieku — un vēl tādu, kas sagādāj is viņam tik daudz uztraukumu.

Filatovs pastaigājās pa ietvi un nemierīgi lūkojās apkārt. Andrejs paslēpās aiz afišu staba. Nepagāja ne divas minūtes, kad pie Filatova piegāja Ivans Sevastjanovičs Artemjevs. Viņi pārmija dažus vārdus un iegāja pa durvīm, ko apsargāja matroži. Andrejs pamanīja, ka viens no matrožiem braši padeva Filatovam godu. Tas bija kaut kas galīgi nesaprotams! No cietuma izbēgušie noziedznieki brīvi pastaigājas pa Maskavu un tikpat brīvi iet iekšā padomju iestādes namā, ko apsargā dienu un nakti!

Pamest savu novērošanas posteni Andrejs nedrīkstēja — Filatovs un Artemjevs varēja aiziet, un meklē tad nu viņus! Un ja viņi aiziet katrs uz savu pusi?

Andrejs apturēja kādu puisi, spriežot pēc darba rīkiem, ūdensvadu licēju un, parādījis viņam mandātu, palūdza:

— Palīdzi nu, draugs! Ieej tūlīt tajā mājā, — un viņš parādīja pāri ielai uz māju, kurā strādāja Nadja, — uzkāp, otrajā stāvā, piecpadsmitajā istabā, pajautā pēc Nadeždas Martinovas un pasaki, lai viņa tūlīt nāk šurp. Saki, ka ļoti steidzamā jautājumā. Vai saprati?

—    Sapratu. Pieskati instrumentus!

Pie Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldes piebrauca mašīna ar šoferi, ko Andrejs jau pazina pēc nakts atgadījuma Jermolajeva šķērsielā.

No mašīnas smagnēji, ar pūlēm izrausās resns kara jūrnieks ar platu kā plācenis seju, strupu degunu un lielu muti kā vardei.

Sargkareivji vai pamira, vēl tikko ieraudzījuši automašīnu, bet, kad jūrnieks laiskā pašapmierināta cilvēka gaitā piegāja pie durvīm, matroži padeva godu un steidzīgi atvēra smagās durvis.

Andrejs nolēma iziet no paslēptuves. Paņēmis instrumentu kasti, viņš piegāja pie šofera.

—    Sveiks, draugs! Ko tu tādu atvedi?

—    Ak tu tas esi! Sveiks, dārgais biedri! Kā tā — ko atvedu? Savu priekšnieku, kaut trīsreiz izčibētu! Germanovu. Bet ko tu te dari?

—    Sievu gaidu, — Andrejs atbildēja un aizsteidzās pretim Nadjai — viņa kopā ar ūdensvadu licēju skrēja pa ielas otru pusi.

—    Paldies, draugs!,— Andrejs patencināja puisi.

Nadja saprata visu no pusvārda.

—    Piezvanīšu Maļginam …

—    Lai nekavējoties paziņo Petersam.

Jēkabs Kristapovičs pirmo reizi sastapās ar Germanovu Maskavas Tautas Komisāru Padomes sēdē. Peterss bija ataicināts apspriesties, kā lai atbrīvo Morozova savrupmāju, ko bijā ieņēmuši toreiz vēl nesagrautie kriminālisti, kas dēvējā sevi par anarhistiem.

Ieraudzījis drukno matrozi, Peterss pavaicāja, kas tas tāds ir. Mihaila Nikolajeviča Pokrovska — toreizējā Maskavas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja sekretārs paskaidroja, ka tas ir Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldes priekšnieks Germanovs, ka tas reizēm izpalīdz un piešķir kravas mašīnas un ka tālab to pastāvīgi uzaicina uz sēdēm.

Sēdes laikā iezvanījās tālrunis. Pokrovskis pacēla klausuli un teica:

—    Jūs, biedri Germanov …

Germanovs klausījās un strupi atbildēja:

v— Sapratu! Sāciet! Adrese … Atbraukšu. Pavisam drīz.

Peterss pamanīja, ka Germanovs uzraksta: «Spiridonovka, Tarasovu māja.»

Vēl kādu brītiņu pasēdējis, Germanovs atvainojās Pokrovskim un aizgāja.

No rīta Peterss uzzināja, ka naktī Spiridonovkā, bijušo bagātnieku Tarasovu mājās, izlaupīta noliktava, kur glabājās rekvizētās mantas — tepiķi, dārgas mēbeles, gleznas.

Nolicis blakus šos divus faktus — tālruņa zvanu un aplaupīšanu, — Peterss sāka skatīties uz «Vardi», kā viņš nodēvēja'izblīdušo Germanovu, ar neuzticību un pats aizrakstīja uz Petrogradu pieprasījumu: kas tā par pārvaldi? Kam tā pakļauta? Maskavā neviens uz šādu jautājumu neprata atbildēt, tikai raustīja plecus un nenoteikti murmināja: «Kas lai to visu zina?»

Tādēļ, līdzko Maļgins paziņoja Petersam par Nadjas zvanu, uz Vozdviženku tūlīt pat aizsūtīja veselu nodaļu.

No savas paslēptuves Andrejs bažīgi vēroja, kā Filatovs un Artemjevs jau apsēžas automašīnas pakaļējā sēdeklī un nepacietīgi skatās uz durvīm, laikam gaida kādu, varbūt pašu Germanovu. Bet kur palikuši palīgspēki? Vai tiešām nokavēs?

No savrupmājas patiešām iznāca Germanovs, smagi atkrita blakus šoferim un kundziski pavēlēja:

—    Uz Sokoļņikiem!

Automašīna uzņēma gaitu.

Andrejs izskrēja tai priekšā un uzsauca šoferim:

—    Apturi, biedri!

Šoferis strauji nobremzēja.

Filatovs, ieraudzījis Martinovu, kaut ko pateica Artemjevam, un abi izlēca no mašīnas. Artemjevs metās iekšā savrupmājā, bet Filatovs aizskrēja lejup uz Mohovajas ielas pusi. Andrejs, kliegdams: «Stāt! Šaušu!» — aizdrāzās viņam pakaļ.

Filatovam pretim skrēja čekisti, kas bija piesteigušies palīgā. Aptvēris, ka uz Mohovaju netikt, Filatovs pagriezās uz Arbata pusi, bet arī tur, izvērsušies ķēdē pāri visai Vozdviženkai, nāca čekisti.

—    Saņemt dzīvu! — Andrejs uzsauca.

Filātovs pagriezās un izšāva.

Andrejs vairs neredzēja, kā Maļgins izsita Filatovam no rokas revolveri, neļaudams tam nošauties …

Laikam taču Germanovam nekaunības bija papilnam. Kad čekisti, ielenkuši automašīnu, palūdza, lai uzrāda dokumentus, viņš pasmaidīja ar visu plato muti.

—    Mani — un pārbaudīt?! Ar šito riebekli, — un viņš pamāja uz apsargātā Filatova pusi, — man nav nekādu sakaru. Palūdza, lai aizvedu. Skatos, mūsu pašu jūrnieks vien ir …

Germanova mandāts bija nevainojams — violetais stūra spiedogs, apaļais zīmogs, teksta beigās nodrukāts: «Biedram Germanovam atļauts braukt ar kuru katru vilcienu — ar pasažieru, ar preču, ar drezīnu, uz lokomotīves. Visām personām un iestādēm, no kurām b. Germanovs lūgs atbalstu, šis atbalsts nekavējoties jāsniedz.»

Taču Filatovam vienam pašam negribējās braukt uz Butirkiem, kur viņu gaidīja nenovēršams gals, un viņš iesaucās:

—    Muļķi! Ko vēl knosāties! Tas taču ir Mitjka Korkins!

Tai pašā mirklī norībēja granātas sprādziens… Germa-

novs-Korkins bija sviedis ar to Filatovam.

Devīto namu Vozdviženka ieņēma tikai ap pusdienlaiku. Vajadzēja laist darbā ložmetējus.

Pieliekamajā kambarī atrada līdz nāvei pārbiedēto Artemjevu — kāds bija paslēpis Ivanu Sevastjanoviču aiz vecām, putekļainām mēbelēm un aizbultējis kambara durvis.

Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldē nekādus dienesta dokumentus neatrada. Toties otrajā stāvā un bēniņos ieraudzīja daudz dažādu mantu, starp tām arī Spiridonovkā, Tarasovu mājā, pievāktos tepiķus un gleznas.

Saņēma ciet septiņpadsmit cilvēkus — visus matrožu formas tērpos, ja neskaita «Intīmā kaktiņa» un «Pagrīdes» klientiem pazīstamo Simku Korobicinu, kas saucās arī Simona Koro, un glītu meiču ar tumšiem matiem, kura atteicās nosaukt savu uzvārdu. Tās abas atrada tādas kā no mātes miesām nākušas saldi guļam otrā stāva dibenistabās. Simka mierīgi apģērbās un lietišķi apjautājās:

—    Vai atkal uz Butirkiem?

Tumšmate bija nikna kā pantera, koda un spļaudījās, un viņu vajadzēja ietīt dzeltenā atlasa pārklājā.

Bija arī trofejas — septiņas kravas automašīnas, viena vieglā automašīna, pieci ložmetēji, vairākas šautenes, pilns maiss revolveru un divi maisi patronu.

Taču pats galvenais — noskaidrojās, ka aiz Baltijas un Melnās jūras flotes pārvadājumu pārvaldes izkārtnes darbojas liela banda, kas ieņēmusi devīto namu vēl pirms valdības pārcelšanās uz Maskavu. Viens no apcietinātajiem pratināšanā liecināja, ka pēdējās dienās banda esot gatavojusies «evakuācijai». Tā bija licis tās barvedis — otrās flotes ekipāžas dezertieris Mitjka Korkins, kas saucies arī par Arhipu Saveļjeviču Germanovu.

Iepriekšējā dienā viņš bija saviem drauģeļiem teicis:

—    Gana! Paālējāmies pa Maskavu — un pietiek! Čeka kļuvusi ziņkārīga. Peterss, sātans, smaida, taču ar acīm vai cauri grib izurbt…

Čekisti vēl nekad nebija redzējuši savu priekšsēdētāju tik noskaitušos kā tajā operatīvo darbinieku apspriedes dienā.

—    Pats velns nepateiks, kas tas ir! Mums pašā degungalā, Maskavas centrā, trīs soļus no Kremļa, rīkojas nekaunīga banda, bet mēs par to uzzinām pavisam nejauši un pēdējā brīdī. Slikti mēs strādājam, biedri, slikti! — Viņš strauji pagriezās pret Aleksandroviču. — Kādēļ neziņojāt man par Filatova bēgšanu?

—   Negribēju jūs sīkumu dēļ traucēt, Fēliks Edmundovič…

Peterss cieši paskatījās Aleksandrovičā, taču nekā neteica.

DZEJNIEKU KAFEJNĪCA

Kijatkins atgriezās no Petrogradas lieliskā garastāvoklī — brauciens bija bijis veiksmīgs. Palīdzēja «nejaušības kungs», un šim kungam Kijatkins ticēja daudz vairāk nekā dievam.

Nebūtu viņš vagonā iepazinies ar drūmu ūsainu dāmu mis Vorrenu, ak dievs, pat bail iedomāties, kā tad viņa

dzīve būtu sagriezusies! … Un ja šai mis Vorrenai vilcienā nebūtu uznākusi migrēnas lēkme… Un ja, visbeidzot, šī mis Vorrena, posdamās ceļā, nebūtu aizmirsusi ielikt savā milzīgajā, krokodila mutei līdzīgajā somā migrēnas zīmulīti un ja Kijatkinam nevajadzētu skriet un šo zīmulīti meklēt?!

«Nejaušības kungs» izdarīja visu!

Pirms divi dienām Petrogradā «nejaušības kungs» vēlreiz pierādīja savu varenību un uzticību viņam, Mitrofanam Kijatkinam.

Jaunais, talantīgais aviokonstruktors bija daudz pielaidīgāks nekā profesors Puhovs.

Pats par sevi saprotams, ka zivtiņa tik viegli vis rokās nedevās, ari «ēsma» tika uzlikta pamatīga, un vēl daudz pamatīgāki bija solījumi, ko Mitrofans deva pats uz savu galvu, taču tam visam vajadzēja atmaksāties — konstruktors bija ne tikai talantīgs, bet gandrīz vai ģeniāls …

Tomēr arī Puhovu nedrīkst apsmādēt — viņš ir vitāli nepieciešama prece.

Durvis Kijatkinam atvēra jauns cilvēks pinkainiem matiem un nikni noprasīja:

—    Ko jums vajag?

—    Profesoru Puhovu.

—    Viņš nav mājās.

—    Bet vai Lidiju Nikolajevnu varu satikt?

Misters Kijatkiris iegaumēja, ka uz otro jautājumu jau-' nais cilvēks atbild daudz laipnāk:

—    Diemžēl viņa nejūtas vesela.

—    Varbūt vajadzīga palīdzība?

—    Vai jūs gadījumā neesat no Čekas?

Kijatkins apvaldīti pasmaidīja.

—    Nebūt ne. Ar ko man būtu gods? ., s

—    Puhovs.

—           Sergejs Aleksandrovičs? — Kijatkins priecīgi iesaucās. — Dzīvs? Labdien! Varu iedomāties jūsu māmiņas prieku…

—          Serjoža! — atskanēja no guļamistabas. — Kaš tur atnācis?

—          Tas esmu es, Lidija Nikolajevna, Kijatkins!,,. Apsveicu ar augšāmcēlušos dēlu!

Parunāja par to, kā Sergejam Aleksandrovičam palaimējies agrāk par citiem izrauties no vācu gūsta, cik neiedomājami grūta patlaban ir braukšana pa dzelzceļu. Pacienājis namatēvu ar neganti stiprām cigaretēm, Kijatkins it kā garāmiedams vienaldzīgi apjautājās:

—           Kā jūs sacījāt, uz kurieni aizbraucis Aleksandrs Aleksandrovičs?

—    Uz Saturas staciju.

—    Viens pats?

—           Tiešām nezinu. Dzirdēju, ka esot aizbraucis nevis ar vilcienu, bet ar drezīnu. Laikam kaut kas sakarā ar kūdru! Tagad tēvam jauna aizraušanās — ar kūdru kurināmas elektrostacijas. — Sergejs iesmējās un turpināja: — Galīgi applucinājuši tos boļševikus. Ogļu nav, naftas arī nav.

Kijatkins vienaldzīgi pajautāja:

—    Pie Saturas, šķiet, ir kūdras purvs?

' — Labs purvs! Es neesmu speciālists un precīzi nezinu, taču esmu dzirdējis, ka tur guļot simtiem miljonu pudu kūdras. Pietiks līdz pastarajai tiesai un arī tad vēl atliķs, ar ko velniem piķi kausēt.

—           Jūs sacījāt: «Neesmu speciālists.» Bet, atvainojiet par nepieklājību, kāda tad ir jūsu specialitāte?

—           Diemžēl pusratā palicis students… Iesaukts karaskolā no ceturtā kursa.

—    Jūsu tēvs stāstīja, ka jūs esot aviators?

—          Tālā pagātnē. Turpmāk vairs nekāpšu iekšā nevienā aeroplānā, lai mani kaut apzeltītu! Tie man, rau, šitik tālu!

—    Un kas jums padomā turpmāk?

— Paskatīšos.

—    Ceru, ka neesat ne boļševiks, ne viņu līdzjutējs?

—    Pasarg dievs!

—          Ja tā, tad runāšu atklāti. Visiem šitiem brāļiem drīz būs dziesma ciet!

—           Diemžēl jūs runājat par vēlamo kā par jau sasniegtu, bet alošanās ir ļoti bīstama.

—           Jūsuprāt, tātad iznāk, ka ikviena cerība ir alošanās? Bet es ceru ieraudzīt Krieviju spēcīgu, lielu un tādu, kuras priekšgalā būtu nevis avantūristi un vācu spiegi, bet gan gudri, izglītoti, inteliģenti cilvēki. Un lai lopiņi atcerētos, kur viņu steliņģis … Patlaban Krievijā jāprot izturēties piesardzīgi. Pie mums Savienotajās Valstīs viss ir kā uz delnas: es ieeju kantorī un tūlīt redzu — tas ir jaunākais klerks, šis ir vecākais, bet šis -— pats saimnieks. Un es skaidri zinu, kā man pret kuru jāizturas. Bet te viss sajucis. Atnāku uz kādu viņu komiteju,.skatos un minu: «Šis respektablais kungs laikam ir pats lielākais priekšnieks!» Taču izrādās, ka pats lielākais ir kāds zaldāts vai matrozis, vai pat vēl ļaunāk — sieviete! Starp citu, ja jau esam sākuši runāt par sievietēm… Vai nevēlaties papriecāties? …

Sergejs minstinājās. Vakarā nebijā nekā, ko darīt, — Anna Fjodorovna vēl joprojām tiepās un negribēja samierināties, runāties gan runājās, taču tālāk par slieksni nelaida, bet kabatā bija vienīgi mahorka — un tā pati tikai vienam smēķim.

—           Kas jūs mulsina? Varbūt jums paknapāk ar finansēm? Tur viegli līdzams. Es varu piedāvāt nelielu aizdevumu bez vekseļa un procentiem.

Sergejs skarbi iesmējās:

—          Man, protams, vajadzētu atteikties. Taču es ņemšu, bet ar stingru norunu …

—    Kāda tā būtu?

—          Es saprotu, ka jūs neesat Rokfellers un tāpat vien, par pliku paldies, ar naudu neiesit mētāties. Tātad es jums esmu kaut kam vajadzīgs. Vai ne?

—    Jūs runājat kā prāta vīrs!

—    Labi! Komplimentus izteiksit vēlāk. Dodiet šurp!

Viņi satikās tieši desmitos uz Tveras un Nastasjas ielu stūra. Kijatkins atvēra automobiļa durtiņas un uzaicināja: '

—    Jūtieties kā mājās. Iepazīstieties!

Mašīnā sēdēja divas meičas: viena — melna, ar pamatīgi apkrāsotām «traģiskām» acīm un pāri pierei nolaistu matu šķipsnu, otra — pavisam jauniņš sīkulītis ar mazītiņām ķepiņām.

Kijatkins izrīkoja:

—    Rudulīt, nolaid aizkaru!

Sīkulis aizvilka aizkarus, Kijatkins iededza kabatas laterniņu, un automašīna pārvērtās maziņā omulīgā istabiņā.

—Lai dievs svētī! — Mitrofans klusām nodziedāja un ielēja ceļojumam paredzētos sudraba kausiņos franču konjaku. — Uz mūsu dāmu veselību!

Sīkulītis iepīkstējās kā pelēns, taču konjaku izmeta vienā kampienā kā īsts gorodovojs. Arī viņas klusā' draudzene nepalika iepakaļ.

Tikuši galā ar pudeli, viņi iegāja «Dzejnieku kafejnīca», kur Kijatkins pasūtīja galdiņu. Brunete iekārās Sergeja elkonī, laikam dāmu lomas bija sadalītas jau iepriekš.

Sergejs ziņkārīgi aplūkoja kafejnīcu, viņš tajā bija iekļuvis pirmo reizi: grīda nokaisīta ar zāģu skaidām, troksnis, dūmi. Pie blakus galdiņa pinkains resnis melnā vaļīgā blūzē kaut ko skaļi diktēja jaunam cilvēkam, kurš sava smailā deguna dēļ šķita mazliet līdzīgs Gogolim. Acīm redzot, jaunais cilvēks to zināja, tāpēc ari mati viņam bija apgriezti kā Gogolim. Resnis diktēdams ik pēc teikuma uzblieza ar dūri pa galdiņu.

—           Ļeņina kungs paziņoja, ka mētāšanās ar skaļām frāzēm esot raksturīga deklasētai sīkburžuāziskai inteliģencei. Bet mēs nemaz nesvaidāmies, mēs esam gatavi rīkoties …

Kijatkins pasmaidīja:

—           Anarhisti… Gatavo savas avīzes kārtējo numuru. No visām vietām viņi ir patrenkti, tagad atraduši patvērumu šeit… Cauri ir! Finita la comedia!

Pie anarhistu galdiņa pieskrēja administrators, ģērbies sarkanos svārkos ar zilu lenti.

—          Kungi! Jūs taču solījāt netrokšņot!… Devāt vārdu, ka šeit ar politiku nenodarbosities.

Resnais rāmi pukojās:

—           Vāķieties taču pie velna! Vai tad liksit mums uz ielas strādāt, vai?

Administrators lūdzoši salika rokas:

—    Tad vismaz klusāk!

Kafejnīcā ienāca vēl viehs apmeklētājs: slaida auguma skaistulis ar melnām uzacīm. Viņš pastāvēja brītiņu pie durvīm, pārlaida acis publikai un devās pie bufetes.

Kijatkins priecīgi uzsauca viņam:

—    Aleksej Ilarionovič!

Skaistulis pienāca klāt un, gluži kā izdarīdams pakalpojumu, nevērīgi sniedza roku.

—    Iepazīstieties, kungi! Poručiks Puhovs.

—           Sidorovs, — skaistulis teica un smīnēdams piebilda: — Ja jūs interesē mans amats un dienesta pakāpe — jūsu rīcībā Maskavas pārtikas milicijas darbinieks…

VIKTORS IVANOVICS MAINA KURSU

Nebija nevienas dienas bez sacelšanās un dumpja. Tie uzliesmoja pilsētās un ciemos, dzelzceļa stacijās, pasta un telegrāfa kantoros. Nemiernieki sagrāba ešelonus, tvaikoņus, aplaupīja bankas. Daudz bija visādu tēvijas glābēju kandidātu. Mierīgajā apriņķa pilsētiņā Gorohovecā, pavisam klusajā Alatirā, nomaļajā Čuhlomā kāds līdz šim itin nevienam nezināms Penkins vai Belkins, ko pazina tikai paša ģimene un tuvākie kaimiņi, sapulcināja vienību un devās krusta karā pret boļševikiem. Kā nu kuram veicās — dažā vienībā bija pieci cilvēki, bet bija arī solīdākas — līdz pussimtam. Šādu vienību rašanos veicināja daudzi iemesli — vietējās padomju varas nemākulība, niecīgais boļševistisko organizāciju skaits, it īpaši tajās vietās, kur nebija strādnieku. Daudziem sīkiem vidusmēra avantūristiem šķita, ka pats grūtākais ir pirmais solis. Mēs iesāksim Jurjevecā, Jelabuga vai vēl kur citur, gan jau pēc tam aizkulsimies līdz pašai Maskavai. Daudziem barvežiem bija arī, tā sacīt, ierobežoti darbības mērogi — tie centās pagrābt to, kas nebija piesiets, un uz ašāko pazust.

Skaistulis ar melnajām uzacīm, ar kuru Kijatkins «Dzejnieku kafejnīcā» sapazīstināja Sergeju Puhovu, bija viens no šādiem vidusmēra avantūristiem. Savu «svēto karu» pret Maskavu — bez apzīmējuma «svētais» toreiz neviens no avantūristiem neiztika — viņš uzsāka 1918. gada februārī Jelatjmā, taču viņa sapulcināto «varonīgo, ar svētu naidu pret boļševikiem iedvesmoto armiju», kurā bija divdesmit septiņi vīri, lupatu lēveros sakāva ādu apstrādes fabrikas strādnieki. Pats Jelatjmas bruņoto spēku virspavēlnieks cara armijas virsnieks Georgijs Petrovičs Avajevs aizmuka uz Maskavu, paķerdams līdzi arī apriņķa bankas naudu. Bankas aplaupīšana bija viņa galvenais un arī vienīgais nolūks Jelatjmā.

Ieradies Maskavā, Avajevs dabūja Suharevkā citus dokumentus un kļuva par Alekseju Ilarionoviču Sidorovu, inteliģentu bezdarbnieku, kas bija ar mieru strādāt kurā katrā amatā.

Zagtā nauda pazuda ātri. Kāds no pudeles brāļiem nokārtoja tā, ka Avajevs varēja pusdienot bijušajā ēdnīcā «Kurzeme», kas atradās Lielajā Poļankā.

Tur ēdināja tīri ciešami, uz parāda gan nedeva, tikai par

skaidru naudu, toties par mērenām cenām. Turklāt ēdināja ne jau visus, bet vienīgi izraudzītos, ar ieteikumiem.

Trešajā dienā Avajevam blakus apsēdās gadus trīsdesmit vecs cilvēks. Sāka pļāpāt. Jaunais paziņa runāja ar neliela akcentu. Par sevi viņš nekā neteica, vairāk iztaujāja: kas, no kurienes? Vai uz ilgu laiku Maskavā? Vai nav dienējis armijā? Kādā dienesta pakāpē?

—          Kādēļ tad jums jāstrādā? Kā labā? Boļševiku? Jūs varat kalpot Krievijai…

—           Jūs vai nu esat pārdrošs, vai arī provokators, — Avajevs mierīgi atbildēja. — Un ja nu es tūlīt pasaucu milici?

—          Lūdzu, — nepazīstamais pieklājīgi atteica, — sauciet, tikai iegaumējiet — tie būs jūsu pēdējie vārdi.

—    Nekā jūs man nepadarīsit.

—           Izdarīšu tikai vienu — nogalināšu! — nepazīstamais pieklājīgi paziņoja. — Un tagad pietiek ākstīties. Jūs esat bijušais virsnieks, dokumenti jums ir viltoti, naudas nav ne kapeikas. Es jūs iekārtošu — un tīri pieklājīgi. Tagad iepazīsimies pa īstam, bez meliem. Kur esat mācījies?

—    Ģimnāzijā. Sešas klases.

—    Civilizglītība mani neinteresē. Vai militārā ir?

—    Beidzu Viļņas karaskolu.

—    Dienesta pakāpe?

—    Štāba kapteinis.

—    Kur dzimis?

—    Jelatjmā. Muižnieks.

—    Tā jau pavisam cita lieta.

Un pasniedza nelielu, bet stingru roku.

—    Arnolds Pinka. Varat saukt arī par Alfrēdu.

Nākamajā dienā pēc satikšanās «Dzejnieku kafejnīcā»

tai pašā «Kurzemē» jau sēdēja trijotne — Avajevs, Pinka un Puhovs, jaunākais. Bet vēl pēc vienas dienas Ostoženkā, viesnīcas «Mazā Parīze» septītajā istabā, Georgijs Avajevs ieteica Savinkova palīgam otrā ranga kapteinim Kazarnovskim Sergeju Puhovu par kandidātu rotas komandiera postenim.

Kā tas pēc «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» statūtiem pienācās, Avajevs pateica tikai visnepieciešamākās ziņas: dzimšanas gadu, izcelsmi, militāro izglītību, pēdējo amatu. Un tikai pašās beigās patētiski piebilda:

—    Bezgala uzticīgs mūsu lietai! Ar sirdi un dvēseli nīst Kremļa valdniekus. Ir gatavs uz visu!

Kazarnovskis cieši paspieda Puhova roku un apjautājās:

—    Vai ar «Nolikumu» esat iepazīstināts? Jums vēl atliek dažas dienas pārdomām, ja jūs varbūt māc kādas šaubas.

—    Man viss ir skaidrs.

—    Ļoti patīkami.

Kad gāja projām, Kazarnovskis piekodināja Avajevam:

—    Sagatavojieties! Skate pēc trim dienām.

īsi pirms pieciem, tieši tai laikā, kad vajadzēja beigties darbam padomju iestādēs, Prečistenkas bulvārī, netālu no Gogoļa pieminekļa, pie soliņa, kas atradās labajā pusē, ja skatās no Arbata laukuma, lēniem solīšiem aiztipināja vecītis ar zarainu ķeģi rokā. Uz vecīša pleciem karājās pamatīgi nodilis mētelis vienos eļļas traipos. Aprudušās un ielāpainās ādas galošas savu gadu gājumu bija aizsākušas deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē. Tam pašam laikmetam piederēja arī platmale, ko uzskatīja par mākslinieku — Kramskoja un Perova laikabiedru apģērba obligātu piederumu.

Lai gan vakars bija silts, vecā vīra mēteļa apkakle bija uzslieta, no tās ārā spraucās sirma bārda.

Večuks ar mokām apsēdās uz sola, atspiedās ar plaukstām uz ķeģa, skaļi nopūtās un, acis pievēris, palika rāmi sēžam.

Gandrīz vai reizē ar viņu uz sola, kas atradās pretim, apsēdās pulkvedis Perhurovs. Viņš noņēma no galvas apvalkātu virsnieka cepuri, uz kuras tai vietā, kur kādreiz tika greznojusies kokarde, bija redzams saulē vēl neizbalējis aplis, un nolika cepuri pa kreisi no sevis. Tad izvilka baltu mutautiņu, noslaucīja pieri un tā arī palika sēžam ar mutautiņu rokā.

Bulvārī cilvēku nebija daudz — vecmāmiņas ar mazbērniem, daži pārīši, kas bija aizrāvušies savās valodās un nepievērsa nevienam uzmanību.

Domās iegrimušajam Nikolajam Vasiļjevičam Gogolim no Arbata laukuma puses pa vienam vien pagāja garām daudzi vīrieši, lielākoties jauni un vidējos gados. Izgājuši bulvārī, viņi, gluži kā pēc komandas, noņēma naģenes, žokejcepures, platmales un turēja tās kreisajā rokā.

Neviens no viņiem neapstājās, nepaskatījās uz Perhurova pusi, neviens neapsēdas ari atpūsties — tikai nesteidzīgiem, taču raitiem soļiem pagāja garām, vienīgi daži, it īpaši jaunākie, pašķielēja uz veča pusi.

Viens no pēdējiem garām pagāja Sergejs Puhovs. Mētelis atpogāts, kreisajā rokā studenta cepure, kājās jauni, vakar Suharevkā nopirkti šņorzābaki ar biezu — «amerikāņu» zoli.

Tieši pulksten septiņos Perhurovs piecēlās un lēnām, it kā pastaigādamies devās lejup uz Prečistenkas vārtu pusi. Večuks aizsteberēja viņam pakaļ. Perhurovs iegāja nelielā mājiņā, kas atradās aiz Marijas patvēruma dienas baznīcas. Večukiņš aizsteidzās līdzi. '

Otrā ranga kapteinim Kazarnovskim būtu daudz vieglāk ap sirdi, ja Perhurovs būtu sarājis viņu, kaut vai sabļāvis, — Pjotrs Mihailovičs pazina pulkveža nesavaldīgo raksturu, reizēm viņš kļuva pat mežonīgs. Taču pulkvedis runāja rāmi, toties vārdos bija tik daudz nievīguma un pazemojošas izsmalcinātības, ka gribējās vai uz vietas zemē ielīst.

—    Atļausit pavaicāt, cienījamais Pjotr Mihailovič, kur jūs sadabūjāt šo izcilo maskarādes tērpu? Kura teātra kostīmu garderobē jums to aizlienēja? Un vēl atļausit pavaicāt — kur dabūjāt šo jauko platmali? Varbūt saņēmāt mantojumā no vecvectēva? Un vēl atļaušos uzprasīt: kas jums izgatavoja šo bārdu? Lai es nekad vairs neredzētu jūs šajā idiotiskajā ietērpā! Skaidrs?

—    Es taču nevarēju rādīties savā parastajā izskatā.

—    Bet ķādēļ es varēju?

—    Kaut kā taču vajag konspirēties …

—    Tas jau ir plikais ārprāts, nevis konspirācija, — Perhurovs nesavaldījās. — īsts atradums čekistiem! Sēž šitāds stulbenis ar pielīmētu vilnu … Cik saskaitījāt?

—    Simt septiņpadsmit…

—    Es — simt deviņpadsmit…

—    Iespējams, ka esmu kādu palaidis garām. Vajadzēja būt simt divdesmit. Poručiks Kozlovskis ir slims …

Galu galā viss beidzās labi. Perhurovs, izdarīdams kopsavilkumu, atļāvās pat pajokot:

—   Ja neņem vērā bārdu, ar skati visumā esmu apmierināts. Braši puiši!

«Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienībā» brašo puišu ar katru dienu kļuva aizvien vairāk. Nelegālā kontrrevolucionārā organizācija it īpaši pievilka bijušos

virsniekus. Tūkstoš deviņsimt astoņpadsmitā gada pavasari Maskavā bija vairāki tūkstoši bijušo virsnieku: gan tādi, kas.aizbēguši no frontes, gan tie, kas izrakstījušies no lazaretēm, vai ari tādi, kas sabraukuši no citām pilsētām visdažādāko iemeslu dēļ, — vieni negribēja reģistrēties, bet dzimtajā pusē viņus labi pazina, citi meklēja darbu. Daudz bija sabraucis arī tādu, kas agrāk bijuši bagāti, bet ko revolūcija izputinājusi, — «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienībā» tie bija paši negantākie.

Bija arī inteliģenti: skolotāji, studenti, kurus sāka iesaukt armijā 1915. gadā un no kuriem centās uz ašu roku sagatavot praporščikus. Bija cilvēki, kas no sirds ticēja, ka boļševiki novedīs Krieviju līdz bojā ejai, tāpēc bija nolēmuši cīnīties, lai glābtu Krieviju no «barbarisma».

Ceļu, ko izvēlēties, virsniekiem bija diezgan.

Viens no tiem veda uz Sretenku, pie sestā nama trešajām ārdurvīm, aiz kurām atradās Sarkanās Armijas organizēšanas Viskrievijas kolēģijas nodaļa, un uz nesen izveidotajiem rajonu kara komisariātiem. Uz visiem stūriem uzlīmētie paziņojumi un boļševiku avīzēs publicētie uzsaukumi aicināja brīvprātīgi iestāties Sarkanajā Armijā.

Daudzi tā arī darīja — atnāca, pierakstījās un drīz pēc tam aizbrauca uz fronti pie Hutormihailovskas vai arī pie Oršas. Tikai piecpadsmitajā aprīlī vien Daņilovas rajona komisariātā ieradās vairāk nekā divsimt brīvprātīgo, no kuriem trīsdesmit septiņi bija virsnieki.

Atnāca ģenerālštāba pulkvedis Ivans Nikolajevičs Strukovs, ko rajona kara komisārs boļševiks Ribins tūlīt pat, kā saka, uz karstām pēdām, iecēla par mobilizācijas un operatīvās daļas priekšnieku.

1915. gada februārī pulkvedis Strukovs, jaunākais unteroficieris Ribins un vēl daži kareivji vairāk nekā divas nedēļas bija klīduši pa Augustovas mežiem, lai tiktu laukā no ielenkuma. Serskijļesas ciemā Ribins pamestā rijā piecas dienas bija kopis ievainoto Strukovu un lavījies pa naktīm uz tukšajām mājām, lai sameklētu ēdamo.

Piecas dienas ir pietiekami ilgs laiks, lai izrunātos no sirds, un Ribins uzzināja, cik asi un sāpīgi pulkvedis pārdzīvo visas nelaimes, kas piemeklējušas krievu tautu. Toreiz, 1915. gada februārī, Ribins saprotamu iemeslu dēļ nevarēja pateikt pulkvedim, kuru bija izglābis no nāves, ka viņš, Ribins, jau astoņpadsmit gadu vecumā — 1905. gadā Ivanovovozņesenskā iestājies boļševiku partijā.

Pulkvedis un unteroficieris, lai ari ne pilnīgi, taču saprata viens otru. Pēc tam karš izšķīra viņus — un nu pēkšņi tik negaidīta tikšanās.

Atnāca gvardes poručiks Mihails Fjodorovičs Lukins — Dlatiem pleciem, iznesīgu stāju, runājot turēja rokas gar sāniem, skatījās uz komisāru atklāti un droši. Balss mierīga, tonis pieklājīgs.

—   Vēlos dienēt Sarkanajā Armijā …

—    Ar noteikumiem esat iepazinies?

—   Tieši tā.

—    Vai visu sapratāt? Visam piekrītat?

—    Citādi nebūtu nemaz nācis …

—    Tātad dienējāt gvardē?

—          Nevis dienēju, bet karoju … Uz gvardes pulku mani pārcēla frontē.

—    Par ko tad parādīja tādu godu?

—   Tur, dokumentos, viss pateikts …

Komisārs pāršķirstīja dienesta lapu.

—          Tā arī būtu .teicis, ka esi cēlies no trūcīgiem zemniekiem … Bet šis lielās — gvarde!

—    No dziesmas vārdus neizmetīsi… Kas bijis, bijis …

Ribins uz Lukina lūgumu uzrakstīja: «Ieskaitīt par komandieri,» — mirkli padomāja un pierakstīja klāt: «Var dot bataljonu.»

Ceļu, ko izvēlēties, bijušajiem virsniekiem bija daudz. Tikai ne katrs izraudzījās sev to, kas pašam šķita visgodīgākais.

«Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienība» pieņēmās spēkā. Ik reizi tiekoties Savinkovs nepiemirsa atgādināt centrālā štāba locekļiem:

— Meklējiet mūsu cilvēkus, kuri strādā pie boļševikiem. Ja izdosies sadabūt kādu, kas strādā Kremlī, — noskūpstīšu!

Pie Perhurova atveda kādu šatenu ar Šerloka Holmsa seju. Sacīja: — No Kremļa. Uzticams cilvēks.

Perhurovs pieklājīgi aprunājās, iztaujāja, bet pats nekā neteica un nekādus uzdevumus nedeva. Pēc pārbaudes noskaidrojās, ka tas ir kāds Smoļevičs, garnadzis no Odesas. Maskavā iegriezies caurbraucot no «visai attālām vietām», sēdējis par bruņotu laupīšanu un nokļuvis grūtā finan

siālā stāvoklī. No kā dabūjis zināt, ka «Savienība» meklē Kremļa darbiniekus, to noskaidrot neizdevās.

Naktī strādnieku patruļa, iedama pa Parfenova šķērsielu, izdzirda revolvera šāvienus un kliedzienu. Pieskrēja klāt. Pie «Einema» fabrikas uz akmeņu bruģa gulēja līķis. Nekādus dokumentus pie tā neatrada, tikai aiz svārku padrēbes uzgāja Smoļevičam adresētu vēstuli ar Odesas zīmogu.

Pulkveža Perhurova pavēles tika izpildītas precīzi.

Toties paveicās ar Maskavas pārtikas milicijas priekšnieku Vedeņņikovu: tas patiešām bija uzticams vīrs — apgādāja ar dokumentiem, dabūja revolverus, patronas, iekārtoja darbā milicijā vairākus vajadzīgus cilvēkus, starp tiem ari Pinku.

Viņš arī izgādāja Perhurova izlūkiem apliecības braukšanai uz Ribinsku, Jaroslavļu un Muromu.

Izlūki aizbrauca un ziņoja: Ribinskā artilērijas noliktavās ir miljoniem šauteņu patronu, tūkstošiem šāviņu un vairāk nekā divi simti jaunu lielgabalu; Jaroslavļā stāv pamestas bruņu mašīnas, par kurām vietējiem boļševiku varasvīriem nav ne jausmas; Muromā izvietojusies padomju virspavēlniecība — Augstākā kara padome, bet apsardze ir neliela.

Savinkova ārvalstu draugi, saņēmuši tik labvēlīgas ziņas, kļuva devīgāki. Kad notika pirmās tikšanās, tad tikai iztaujāja, uzklausīja, paslavēja, taču tālāk par solījumiem negāja, vēlāk gan sāka šad tad atmest pa nelielam ziedojumam — reizēm piecdesmit tūkstošus, dažkārt arī visu simtu.

Ko ar tiem var iesākt?

Boriss Viktorovičs sarunā ar konsulu Grenāru izteica neapmierinātību.

Un nu, paldies dievam, sabiedrotie atvēra «lielo maku». Protams, ne jau pašu galveno — par to nav ko sapņoti — tomēr solīdu, vienā reizē iešķieba veselus divus miljonus.

Ar šādu naudu jau var kaut ko izdarīt! Protams, padomju varu ar to nenogāzt, bet troksni var iztaisīt.

Pa visu Maskavu kopā sanāca vairāk nekā pieci tūkstoši nelegālās organizācijas dalībnieku. Tie gaida signālu, deg nepacietībā, alkst pēc darbības un uztraucas: «Kādēļ vilcināmies?» Un pēkšņi pārsteigums — ne jau no šāda tāda, ne arī — pasarg, dievs! — no Čekas. Nevis no nedraugiem, bet gan no paša Borisa Viktoroviča,

Viņš sasauca steidzīgu štāba sēdi un drūmi paziņoja:

—    Sākt sacelšanos Maskavā ir galīga aplamība! Tās ir ļoti bīstami! Mēs varam sagrābt Kremli, tam mums spēku pietiktu, varam nogalināt Uļjanovu-Ļeņinu, apšaut tautas komisārus…

Savinkovs brītiņu klusēja un paskatījās centrālā štāba locekļos, kas uzmanīgi klausījās.

—    Bet pats galvenais — vai varu noturēt spēsim? Lai cik rūgti to atzīt, tik milzīgā pilsētā Varu noturēt nespēsim … Jā, jā, kungi, nespēsim! Atvainojiet, kungi, bet es neesmu avantūrists, es visu apsvēru un aprēķināju. Maskavas strādnieki mūs neatbalstīs. Es nevaru aptvert, kā boļševiki, — lūdzu, saprotiet mani pareizi, man nenāk ne prātā jūsmot par saviem idejiskajiem pretiniekiem, — es brīnos, kā boļševikiem izdodas paēdināt, galvaspilsētas iedzīvotājus, kad transports ir tik barbariskā stāvoklī. Mēs nespēsim paēdināt Maskavas iedzīvotājus. Jā, kungi, nespēsim. Bet nav baismīgāka un uzņēmīgāka radījuma par izsalkušu bērnu māti. Atcerieties, kungi, kas iesāka Februāra revolūciju Petrogradā!

—    Ko tad jūs liksiet darīt? — ģenerālis Ričkovs nenocietās. — Varbūt mums visiem barā tagad vajadzētu, tā teikt, iestāties Kā-Kā-Bē-Pē?

Savinkovs ērcīgi atcirta:

—    Boļševiki, ģenerāl, diemžēl barā, kā jums labpatikās izteikties, savā partijā neuzņem … Taču jūs, ģenerāl, izrāvāt man sakāmo no mutes. Es tikko gribēju pateikt dažus vārdus par viņiem. Mūsu ir pieci tūkstoši, boļševiku Maskavā ir divreiz vairāk, un jūs, ģenerāl, varat apvainot mani, kādos grēkos vien gribat, taču ikviens no Ļeņina piekritējiem kausies par trim. Lai cik smagi jums to dzirdēt, cienījamie kungi, bet viņi ir fanātiķi un, ja vajadzēs, kāps arī uz sārta. Taču atgriezīsimies pie lietas, draugi. Palūkojieties kartē! Mums jāmaina savs kurss. Mums jāsāk Jaroslavļā, Ribinskā, Kostromā, Kazaņā un Muromā. Sagrābjot Jaroslavļu un Kostromu, mēs atgriezīsim no boļševikiem ziemeļus. Ribinskā atrodas lielas artilērijas noliktavas — tās mums ir nepieciešamas. Muroma pati par sevi — tur atrodas boļševiku virspavēlniecība. Kazaņa — tā ir mūsu trumpju rezerve gadījumam, ja tuvosies čehoslovaki. Kostroma. Ipatija klosteris! Atcerieties vēsturi, kungi! Ne jau Romanovi ir galvenais. Tur kārts Krievijas valsts varas šūpulis! Un ir daudz munīcijas. Un pēdējais, pats galvenais, ko gribu jums darīt zināmu un par ko jums jācieš klusu pat tad, ja jūs vilktu uz briesmīgākā moku sola…

Savinkovs paskatījās uz apklusušajiem klausītājiem, pavērsās ar bargu skatienu Ričkovā un turpināja:

—    Klusēt! Vai vēl labāk — līdz zināmam laikam to vispār aizmirst! Tai pašā dienā un stundā, kad mēs iesāksim Jaroslavļā, sabiedrotie izsēdinās Arhangeļskā desantu, kas apvienosies ar mums. Mums pati svarīgākā vieta ir Jaroslavļa. Tādēļ pār Jaroslavļas vienības priekšnieku esmu iecēlis pulkvedi Perhurovu. Maskavā paliek pulks, ko komandēs Avajevs.

Pēc tam Savinkovs un Perhurovs instruēja citu vienību komandierus, kā vajag tikt ārā no Maskavas.

—    Vispirms aizbrauks komandieris un vietraudzis. Sagatavos pārējo uzņemšanu. Paziņot visiem — pa ceļam par militārām lietām ne vārda! Lai izvēlas sev attiecīgas lomas atkarībā no drēbēm: aktiera, transportstrādnieka, maišelnieka vai kara gūstekņa lomu.

Boriss Viktorovičs deva vēl vienu padomu — kauju laikā katram kareivim un virsniekam uz kreisās piedurknes jābūt atšķirības zīmei — no šauras Jura krusta lentes uzšūtam leņķim. Uz karogiem atļauts izšūt svētbildes. Uzpleči drīkst būt tikai aizsargkrāsas, pasarg dievs, plātīties ar zeltītajiem!

ES NEESMU IVANOVS, BET KŅAZS MEŠKOVS…

Paklausot Nadjas lūgumam, Andreju ievietoja Marijas patvēruma dienas draudzes slimnīcā — tur par žēlsirdīgo māsu strādāja viņas paziņa Oļa.

Pirmajās dienās Nadja neatkāpās no vīra ne soli. Viena lode bija izgājusi cauri krūtīm mazliet zem sirds, bet otru, kas bija iesprūdusi pie kreisā atslēgas kaula, vajadzēja izņemt.

Kad Andreju veda pa gaiteni no operācijas telpas, Nadja, ieraudzījusi vīra skarbi savilkto seju ar cieši sakniebtajām lūpām, balto pieri un atvērtajām, nekustīgajām acīm, sāka skaļi raudāt: viņa bija nospriedusi, ka Andrejs ir miris.

Oļa nomierināja:

—    Kad beigs iedarboties narkoze — kļūs pavisam citāds.

«Pavisam citāds» Andrejs nemaz tik drīz nekļuva. Reizēm viņš uz īsu brīdi nāca pie samaņas, paskatījās uz Nadju, gribēja kaut ko sacīt, taču mēle neklausīja. Pēc dienām trim viņš palūdza:

—   Manējiem pagaidām nekā neraksti, neuztrauc māti. Gan izveseļošos.

Katru dienu uz slimnīcu pie Andreja nāca Maļgins un Mahovers, taču klāt viņus nelaida.. Zīmītes Oļa salika Andreja skapīša atvilktnē, bet draugiem paskaidroja: «Lika jūs sveicināt!»

Svētdien palātā kaut kā bija iekļuvis Peterss. Viņš tikko paguva pasacīt: «Dzeržinskis pavēlē izteicis tev pateicību,» — kad Oļa jau izstūma viņu laukā,

Agri vai vēlu, bet visam šai saulē pienāk reiz gals — pienāca gals arī Andreja smagajam stāvoklim. Pēc dienām desmit viņš sāka celties, bet vēl pēc trim ar Oļas palīdzību jau mācījās staigāt.

Trešās nedēļas beigās Andrejam atļāva brītiņu pasēdēt pagalmā uz soliņa.

Bija tik patīkami sildīties pavasara saulītē, elpot svaigu gaisu, kas smaržoja pēc sasilušas zemes, un vērot, kādu kņadu saceļ laimīgie zvirbuļi, pārcietuši bargo bada ziemu.

Pirmo reizi pēdējo nemierīgo mēnešu laikā Andrejam radās iespēja padomāt ne tikai par to steidzamo, kas jāizlemj tūlīt, nekavējoties, bet arī par priekšdienām.

Andrejam arī pirms tam brīžiem bija uzmākušās domas, vai viņš darījis pareizi, piekrizdams strādāt Ārkārtējā komisijā. «Un tā lai nodzīvo visu mūžu? Bet kādēļ visu mūžu? Reiz taču tiks galā ar kontrrevolucionāru sazvērestībām, ar dumpjiem, reiz taču nomierinās anarhistus un spekulantus un zagļi pārstās putināt laukā cilvēkus.

Bet spiegi, kuru meklēšanā jau sāk iesaistīt ari Andreju? Peterss stāstīja, ka kapitālistisko valstu izlūkdienests ar katru gadu sūtīšot pie mums aizvien vairāk spiegu, jo viņi nekad nespēšot samierināties ar to, ka Krievija kļuvusi par darbaļaužu valsti. Bet ja nu atgrieztos darbnīcās? Pamēģinātu mācīties? Patiešām, nevar taču veltīt mūžu darbam, kas nav īsti pa prātam. Visu mūžu! Turklāt vēl — veltīt! Savādi, esmu sācis domāt par sevi pārāk augstiem vārdiem. Varbūt es padaru visu daudz sarežģītāku? Jādzīvo vienkāršāk, īpaši nelaužot galvu. Ne velna! Vai tad

var dzīvot un nedomāt?! Domas pašas mācas virsū. Pieņemsim, ka atgriezīšos darbnīcās — tur, protams, ir mierīgāk, pistoli purnā nebāž, Filatovu tur nav… Bet būs taču garlaicīgi. Nudien garlaicīgi. Varbūt esmu jau iemīlējis šo darbu?»

Andrejs aprunājās par savām domām ar Maļginu. Tas uzklausīja klusēdams, ne reizi nepārtraukdams, un tikai pajautāja:

—    Kā tev šķiet, vai es mīlu šo darbu?

—    Tu to mīli, — Andrejs pārliecināti atbildēja.

—    Re, ka maldies. Es, Andrej, ļoti gribēju un vēl tagad gribu kļūt par agronomu. Stāsta, ka zemi, tīrumus un zemnieku darbu visvairāk mīlot laucinieki. Es piedzimu Pīterā, visu laiku dzīvoju Vasilija salā, pie Derjabina kazarmām, bērnībā ne reizi neesmu bijis tīrumā, tikai kopā ar tēvu vairākkārt braucu uz salām — mans tēvs ir vagona vadītājs. Bet, cik vien atceros, vienmēr esmu gribējis kļūt par agronomu. Līdzko paliks klusāks, tā iešu mācīties. Nezinu, vai var mīlēt mūsu pašreizējo darbu. Taču pret to jāizturas godīgi. Kādam taču jāizmēž arī netīrumi… -

—    Tātad mēs esam līdzīgi asenizatoriem? Bet uz viņiem taču nešauj.

—    Mums īpašs uzdevums. Mēs atrodamies kaujas laukā. Man, Andrej, stāstīja, ka Fēlikss Edmundovičs esot bijis VCIK prezidijā, lai nostiprinātu Ārkārtējo komisiju, jo no mūsu darba atkarīgs padomju varas liktenis. Bet tu saki — nepatīk…

Promiedams Maļgins nolika uz sola vācu valodas pašmācības grāmatu.

—    Šķiet, tu gribēji mācīties vācu valodu?

Katru dienu atskrēja Nadja, un viņi nevarēja vien izrunāties, kamēr nāca Oļa un gandrīz vai ar varu viņus izšķīra.

—    Līdz pastardienai vēl.tālu!

Ierastā slimnīcas ikdiena ar ārstu ikrītējām apgaitām, procedūrām, viesu apmeklējumiem pēkšņi pajuka, un uzšejieni, uz kluso Marijas patvēruma dienas draudzi, atlidoja tā neredzamā kara atbalsis, kurš plosījās Maskavā.

Divdesmit sestajā maijā agri no rīta,, līdzko Martinovs ar savu pašmācības grāmatu bija paguvis iekārtoties uz sola, viņam blakus apsēdās Oļa.

—    Andrjuša, vai drīkstu aprunāties svarīgā jautājumā?

Un Oļa steigdamās, visu laiku atskatīdamās, vai kads nenoklausās, sāka stāstīt:

—    Vai esat redzējis trešajā palātā Ivanovu? Tīrais puišelis, viņam laikam vēl tikai sešpadsmit, pats lielākais — septiņpadsmit. Esat redzējuši? Viņš jau atveseļojas. Un jau sen neliek mieru, atzīstas man mīlestībā. Bet vakar viņš saka: «Tā kā es jūs ļoti mīlu, tad gribu pasargāt jūs no lielām briesmām. Nekavējoties brauciet prom no Maskavas; ja nav ar ko aizbraukt, ejiet kājām.» Es pavaicāju: «Kāpēc?» — «Tāpēc, ka kuru katru dienu Maskavā sāksies īsts slaktiņš. Mūsējie,» — viņš tā arī sacīja «mūsējie», «sāks slaktēt visus boļševikus ar viņu galveno Uļjanovu-Ļeņinu priekšgalā. Kremli ieņems. Boļševiki, protams, nepiekāpsies, un tad ies vaļā.» Es viņam saku: «Mans tētis arī ir boļševiks, tātad arī viņu nogalinās?» — «Katrā ziņā! Visus pakārs pie laternu stabiem. Brīdiniet tēvu!»

—    Vai brīdinājāt? — Martinovs bažīgi uzprasīja.

—   Tēvs ir Petrogradā. Viņu uz turieni aizsūtīja biedrs Sverdlovs.

Andrejs teica:

"— Vairāk, Oļa, nevienam ne vārda. Viens no diviem: vai nu Ivanovs fantazē, vai…

—    Viņš ir bijušais junkurs. To es skaidri zinu. Un gandrīz katru nakti kaut kur pazūd.

Visu, ko Oļa pastāstīja par bijušo junkuru Ivanovu, Andrejs ar Maļgina starpniecību paziņoja Petersam.

īvanovam sāka sekot. Vienā no tikko atbrīvotajām gultām sanitāri noguldīja jaunu slimnieku. Oļa, izpildīdama Alekseja Maļgina lūgumu, labprāt paskaidroja junkuram, ka tas ir jumiķis, kas nogāzies no otrā stāva un dabūjis smadzeņu satricinājumu. Pie hospitāļa vārtiem augu dienu un nakti dežurēja vēl divi Ārkārtējās komisijas darbinieki. Lai zinātu, ar ko viņiem darīšana, čekisti pa kārtai ienāca palātā, it kā būtu nākuši apmeklēt neveiksmīgo jumiķi.

Taču Ivanovs nekur negāja — klusēdams gulēja un pētīja «Ņivas» komplektu. Ar Oļu viņš vairs par sacelšanos nerunāja un, kad viņa atnāca pie puiša ar zālēm, rāmi smaidīja.

Naktī čekists, kas cītīgi tēloja cietušo jumiķi, dzirdēja, ka Ivanovs raud.

Maļgins, kas bija atnācis apciemot Andreju, pagrozīja ar pirkstu pie deniņiem.

—   Vai viņš nav mazliet? .,«

Trešajā dienā pēc vakara apgaitas Oļa, pasniegdama Andrejam mikstūru, pačukstēja: — Viņš ģērbjas …

Ivanovs, ik pa brīdim atskatīdamies, ilgi līkumoja pa ielām. Mazajā Ļevšas šķērsielā viņš apstājās pie trešās mājas ieejas, palūkojās atpakaļ un, neviena nepamanījis, aši pazuda mājā. Laikam viņš nāca šurp ne jau nu pirmo reizi, jo bez meklēšanas uzkāpa līdz 9. dzīvoklim, pieklauvēja, acīm redzot, tā bija norunāts. Durvis tūlīt pat pavērās.

Pusstundas laikā ik pēc divām trim minūtēm šajā pašā dzīvoklī iegāja vēl vairāki vīrieši. Visi viņi, iekams kāpa pāri ārdurvju slieksnim, palūkojās apkārt.

Peterss, saņēmis šo ziņu, pavēlēja Aleksejam Maļginam kopā ar operatīvo grupu steidzīgi doties turp.

Novērotāji, kas uzmanīja māju un dzīvokli, ziņoja Maļginam, ka vairāk neviens nav rādījies.

Devītajā dzīvoklī atradās trīspadsmit cilvēki: vienpadsmit vīrieši un divas sievietes. Uz galda gulēja kājnieku pulka uzbūves shēma. Zem galda saņurcīta, lielos gabalos saplēsta — kā redzams, steigā nebija paguvuši sīkāk saplēst — «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» programma, kas bija pārrakstīta ar rakstāmmašīnu. Pie visiem aizturētajiem atrada pa nelielam kartona trīsstūrim ar burtiem «O. K.», kas bija caurlaide.

Atrada arī naudas paciņu; kad pārskaitīja, noskaidrojās, ka tajā ir divdesmit pieci tūkstoši.

—   Pilsoņi, kam pieder šī nauda? — Maļgins vairākkārt noprasīja.

Neviens to par savējo neatzina.

—    Ko lai dara, — Maļgins mierīgi noteica. — Ja jau tā nevienam nepieder, ieskaitīsim republikas ienākumos.

Visvairāk dokumentu atrada pie Avajeva: Maskavas pārtikas milicijas apliecību, laikraksta «Izvestija» aģenta — izplatītāja mandātu un viltotu VCIK locekļa mandātu…

Pie Arnolda Pinkas kopā ar apliecību, ka viņš ir Grodņas pulka štāba rotmistrs un 184. Varšavas pulka apakšpulkvedis, vēl atrada izziņu, ka viņš «patiešām ir Jaroslavļas padomes deputāts».

Maļgins, apskatīdams dokumentus, noteica:

—    Bagātīgi apgādājušies…

Par čekistu ierašanos ļoti izbrīnījies bija Nikolajs Korotkovs, tehniskās augstskolas students.

—           Biedri, tas ir pārpratums! Galīgs un absolūts pārpratums! Mani šurp ataicināja mademoiselle Goļikova. Teica, būšot draudzīga saiešana. Tāpēc arī atnācu … Es to saku pavisam vaļsirdīgi. Neesmu vienaldzīgs pret mademoiselle, atvainojiet, pret biedreni Goļikovu, un nespēju atsacīties . .. Veriņ, es tevi lūdzu, vai es runāju patiesību?

—          Viņš nemelo, — Vera visžēlīgi apstiprināja, — atskaitot sīkumu: pats uzplijās.

Kad pustrijos naktī aizturētos veda laukā, junkurs Ivanovs metās bēgt pa kāpnēm, bet kāds no savējiem pagrūda viņam priekšā kāju, Ivanovs krita un lauza atslēgas kaulu.

Par Avajeva-Pinkas grupas apcietināšanu paziņoja Dzeržinskim. Fēlikss Edmundovičs uzmanīgi pārskatīja dokumentus, it īpaši «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» programmu un kājnieku pulka uzbūves shēmu.

—           Tā ir nopietna lieta, biedri! Ļoti nopietna. Raudzīšu pats ar viņiem aprunāties. Ataiciniet šurp Arnoldu Pinku.

Sākumā Pinka melsa visādus niekus: «Iegriezos nejauši. Nekā nezinu.» Tad apklusa, laikam pārlika, ar ko sākt.

—          Labi. Pastāstīšu visu, nekā neslēpdams. Tikai ar vienu nosacījumu.

—    Labi. Jūs paliksit dzīvs.

—    Dodat savu goda vārdu?

—    Dodu.

—    Jums es ticu. Lai pieraksta.

Pinka pastāstīja, ka visi aizturētie ir kājnieku pulka štābs. Komandieris — Avajevs. Augstāk par viņu pa ķēdīti, kuras visi posmi viņam, Pinkām, nav zināmi, stāv ģenerālis Dovgerts. Kur viņš patlaban — nav zināms.

—           Un tas ir viss? — Dzeržinskis bargi noprasīja un, pamanījis, ka Pinka nobāl, piebilda: — Neuztraucieties. Es savu vārdu turēšu. Bet jūs savu gan neturat — slēpjat galveno. Kas ir «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» vadītājs?

Pinka neizturēja caururbjošo skatienu.

—           «Savienības» organizētājs un vadītājs ir Boriss Viktorovičs Savinkovs, štāba priekšnieks — pulkvedis Perhurovs.

—    Kāda programma, plāni?

—    Ticiet goda vārdam — nezinu. Viss ir ļoti nokonspirēts. Un man ne sevišķi uzticējās. Biju tik neuzmanīgs, ka reiz sāku apšaubīt, vai no mūsu pasākuma kas iznāks.

—          Jūs kaut ko slēpjat, Pinka. Gan jau pastāstīsiet. Bet tagad atbildiet, tikai godīgi: ko gribējāt nogalināt?

—    Es šajās sarunās netiku piedalījies.

—    Kurš tad piedalījās?

—    Visi,

—    Tātad jūs arī?

—   Gribēja nogalināt Ļeņinu. Viņu vispirms.

—    Un pēc tam?

—    Otrs, šķiet, bija Sverdlovs …

—    Ko vēl?

—    Jūs…

—    Ko vēl?

—    Es jau teicu — jūs.

—    Bet es jautāju — kurus vēl?

—    Daudzus.

—Kas vadīja terora aktu gatavošanu?

—    Es.

Dzeržinskis sāka smieties.

—          Jūs, Pinka, esat naivs. Zināt, ka es vārdu turēšu, un nu veļat visu vainu uz sevi. Terora aktus viņi nevarēja jums uzticēt.

—    Kālab tā? — Pinka apvainojās.

—          Jūs, Pinka, esat zaķapastala. Pastāstiet — ko zināt par Kazaņu?

Pinka atkal nobālēja. Tad steigšus sāka stāstīt.

—          Kazaņa, Kalnu iela, Jačenko māja, piektais dzīvoklis. Tajā mitinās īvans Ivanovičs, vismaz mūsējie viņu tā sauca. Pie viņa ir ieroču noliktava, viņš pasaka tikšanās vietas tiem, kas pie viņa ierodas.

—    Kāda parole sakariem ar viņu?

—    Nezinu. Goda vārds!

Pratināšanas beigās Pinka pat iesmējās:

—          Bet tas kretīns students Koļa patiešām nav vainīgs. Avajevs Verkai pat pa ģīmi iekrāva — kādēļ atvilkusi līdzi svešu personu?

Turpmākajā pratināšanā Pinka sāka stāstīt, bet pa druskai. Teicās esam tikai tagad atcerējies un ik reizi deva goda vārdu, ka tagad esot viss, nekā vairāk noslēpis neesot. Avajevs-Sidorovs nepateica itin nekā un nekādos pārkāpumos neatzinās. Pārējie tikpat kā nekā nezināja.

Junkuru Ivanovu noguldīja Butirku cietuma lazaretē. Dzeržinskis pavēlēja:

—    Lai paguļ viens pats, pārliek un pārdomā! — Un piebilda: — Tīrais puikiņš! Bet tas, ka viņš naktī raudāja, tas ir visai interesanti. Laikam taču nervi vairs netur. Vajadzētu ar viņu laipnāk

Otrā dienā pie Ivanova atnāca Aleksejs Maļgins. Ivanovs pārvilka segu pāri galvai un pagrieza muguru. Kad uzprasīja, vai viņš dos liecību, Ivanovs histēriski iekliedzās:

—    Jūs esat necilvēcīgi lopi! Es esmu slims! Lieciet mani mierā!

Maļgins aizgāja.

Pēc dienām piecām, kad Ivanovam kļuva jau krietni labāk, pie viņa ienāca Peterss. Apsēdās. Noglaudīja galvu.

—    Ek tu, puis, puis!… Cik tev īsti ir gadu? Piecpadsmit? Vai vēl mazāk? Labi, guli vien, ārstējies! Nelabā kompānijā tu, draugs, esi iekūlies. Tu mūsu biedram Maļginam pārmeti, teici — necilvēcīgie lopi! Bet, mūsuprāt, lops ir tavs komandieris. Vai viņš tevi ievilka šajā avantūrā? …

Visu nākamo dienu Ivanovs gulēja nepakustēdamies un nekā neēda. Pievakarē piecēlās, ilgi stāvēja pie aizrestotā loga un skatījās laukā pagalmā. Acīs skumjas.

—    Vai varat paziņot, ka es gribu runāt ar Petersu? — viņš jautāja sanitāram, kas bija atnesis vakariņas.

—    Kālab gan ne? Tikai šodien jau ir vēls.

Ivanovs pielēca stāvus.

—   Bet es gribu tūlīt! Saprotiet — tūlīt, citādi sajukšu prātā!…

— Labi, pamēģināšu.

— Es neesmu Ivanovs, bet gan Meškovs. Kņazs Meškovs, Viktors Ļvovičs, bet arī tas nav īsti pareizi. Manu īsto tēvu sauc par Aleksandru. Viņš bija diplomāts. Viņu, tāpat kā Gribojedovu, nogalināja Persijā tūkstoš deviņi simti trīspadsmitā gada maijā. Māte apprecējās otrreiz, taču drīz vien nomira — nespēja aizmirst tēvu. Nesteidziniet mani, es gribu pastāstīt visu, citādi jūs mani sapratīsit aplam. Tēvu nogalināja manā acu priekšā. Toreiz man bija vienpadsmit. Patlaban man ir sešpadsmit, todien jūs gandrīz vai uzminējāt. Man neviena tuvinieka vairs nav. Sešpadsmitā gada ziemā aizbēgu uz fronti. Mani pieņēma — nejauši biju sastapies ar tēva draugiem. Es karoju, gāju izlūkos, reiz mani kontuzēja, tiesa, viegli. Manā apziņā vārdi «Krievija» un «imperators» bija tikpat kā vīns — no tiem reiba galva, aiz sajūsmas pamira sirds, es biju spējīgs pat apraudāties, ja manā klātbūtnē atļāvās pateikt kādu skarbu vārdu par caru. Es iecirtu pļauku poručikam Terentjevam — viņš ir «ātraudzis», no tirgoņu vidus, — kad viņš atskrēja un iesaucās: «Nikolajs atteicies no troņa!» — es tam neticēju. Divas dienas pēc tam uz mani šāva — kāds no savējiem. Sākās gulšņāšana pa lazaretēm, es nespēju paciest kampara un it īpaši jodoforma smaku. Man nāk vēmiens. Lazaretē Maskavā satiku poručiku Ņikitinu, un viņš man ieteica: «Aizej pie Avajeva, viņš atradīs tev darbu.» Iedeva adresi…

Nedomājiet, ka esmu gļēvulis un baidos no nāves. Es jau zinu, jūs mūs visus nošausit… Avajevs bieži vien atgādināja: «Ja iekritīsi, nokļūsi Čekā — tur izdurs acis un nomauks nagus.» Es stāstu tāpēc, ka vispirms daudz ko pārdomāju, iekams nolēmu runāt. Es sapratu, ka daudzi no viņiem ir vistīrākie nelieši. Būtu jūs dzirdējuši, par ko viņi runāja mūsu apspriedēs! Kā viņi kārs sarkanarmiešus un boļševikus un kā dzīvos pēc tam, kad būs uzvarējuši, — dzers, ēdīs. Daudz gvelza par sievietēm. Un ne reizi par Krieviju, par krievu tautu. Visi savā starpā sanīdās, reizēm pat izkāvās. Vai pamanījāt, ka Ļitviņenko ir zilums? — Pirmo reizi pa visu grēksūdzes laiku Ivanova acīs pavīdēja smaids. — Vai pamanījāt? Tas ir Oļeņina rokti darbs. Veriņas dēļ. Katrs gribēja izgulēties ar viņu pirmais. Tas muļķītis students, nezinu uzvārdu, bet sauc viņu par Koļu, patiešām iekūlās nejauši. Veriņa bija nomedījusi viņu Cvetnoja bulvārī. Jūsu darīšana, varat man ticēt vai neticēt, taču es jau sen gribēju aiziet no viņiem. Es nelūdzu piedošanu, es tikai stāstu, kā tas viss notika… Un vēl: ja es aizietu no viņiem, man atliktu tikai divas izejas — vai nu aizbēgt uz Angliju, tur kaut kur dzīvo tēvabrālis kņazs Meškovs, vai arī…

Meškovs apklusa un aizvēra acis.

—   Kāda tad ir tā otra izeja? — Peterss klusu pavaicāja. — No tilta upē vai lodi galvā?

Meškovs neatbildēja.

—   Tātad, kņaz, tik tālu nu esam? Dzīve pagalam, viss vējā, atliek vienīgi nošauties?

Meškovs atvēra acis. Peterss izlikās, ka nav asaras pamanīj is.

—    Kas tad man cits vēl atliek?

—           Dzīvot! Bet kā tev, puis, dzīvot… Atvaino, ka runāju ar tevi uz «tu», bet, kā dzīvot, par to padomāsim. Uz viņpasauli nav ko steigties. Pats gan tur neesmu bijis, taču aci iemest ir nācies un ne reizi vien — nekā interesanta tur nav, Daudz interesantāk ir dzīvot Dzimtenē un Dzimtenes labā. Tās mūžs vēl tikai sācies.

Studentu Nikolaju Korotņevu atveda pie Petersa dienā, ap pulksten trim. .

—    Sēdieties, jaunais cilvēk! Aprunāsimies.

—    Es visu esmu pateicis. Veriņa apliecināja.

—           Parunāsim arī par Veriņu. Bet vispirms par papu un mammu. Kas viņi ir? Kur dzīvo? Cik viņiem vēl bērnu bez jums?

—           Divas meitas. Manas māsas tātad. Paps — mehāniķis bez izglītības, praktiķis. Mamma apkopj māju. Šuj, tiesa, tikai paziņām. Dzīvo Orehovozujevā.

—           Skaidrs. Māmiņa ar adatu pirkstus vienos caurumos sadurstījusi, paps, praktiķis, nolēmis jūs izskolot. Bet māsas?

—    Viņas vēl maziņas.

—           Arī skaidrs. Tātad palīdzēt vecākiem vēl nevar. Bet cik jūs izsviedāt, lai samaksātu par puķēm Veriņai? Labi, negribat — varat arī neteikt, tā ir jūsu personiska darīšana.

—    Es jūs lūdzu! Pasakiet — kas noticis ar Veriņu?

—           Itin nekas. Viņai ar kontrrevolūciju nav nekādu sakaru. Viņai ir cits arods. Es jums, jaunais cilvēk, ieteiktu būt izvēlīgākam, meklējot paziņas. Ejiet mājās! Gatavojieties eksāmeniem …

—    Jūs mani atbrīvojat?

—           Es jau teicu — ejiet mājās! Un naudu, ko jums dod vecāki, netērējiet Veriņas labā. Lūdzu man piedot, iespējams, ka uzmīšu uz jūsu vissāpīgākās varžacs, taču jūsu Veriņa ir ielasmeita …

Pēc minūtēm desmit Petersa kabinetā ienāca Martinovs. Peterss stāvēja pie loga un smējās.

— Andrej, paskaties!

Pa ielu, garāmgājējus grūstīdams un ik pēc soļa atskatīdamies, skrēja students.

—    Re, kā mūk. Baidās, muļķis, ka nepaaicina atpakaļ.,. Kas tev uz sirds? Klāj laukā.

—    Veicas man ar paziņām. Pinka nosauca vēl vienu — Sergeju Puhovu, profesora dēlu. Tā pa^ša …

—   Sapratu. Uzgaidi, es pajautāšu Fēliksam Edmundovičam. Dod šurp nopratināšanas protokolu.

Peterss drīz vien atgriezās.

-— Dzeržinskis teica: Pinkas liecība rūpīgi jāpārbauda.

Anna Fjodorovna Deņežkina ar savu sievietes prātu aptvēra, ka var pazaudēt mīļo draudziņu Serjožeņku uz visiem laikiem, ja nenomainīs dusmas pret laipnību: «Paspīdzināju drusku, tagad pietiks!» Trūkties viņai lika arī tas, ka Maskavā bija atgriezusies jauniņā atraitne Varvara Feoktistovna, dzimusi Samarina. «Un ja nu pievilina?!»

Anna Fjodorovna aizgāja uz Suharevku — pameklēt, ar ko varētu mīļo draudziņu palutināt, un viņai laimējās — nopirka pudeli Šustova pīlādžu degvīna. Labi pazīdama Suharevkas tikumus, viņa izsita pudelei aizbāzni un, norijusi malku, nomierinājās — degvīns bija īsts! Un tad palaimējās vēlreiz — ieraudzīja kādai vecenītei rokās balta zīda šallīti, kādu nēsāja virsnieki. «Ar šallīti sākšu. Teikšu — ienāciet, man kaut kas ir. Lai saprot šo «kaut kas ir», kā nu pats vēlas …»

Sergejam Aleksandrovičam šallīte ļoti patika.

—    Vai zināt, Anna Fjodorovna, tā pat nav armijas virsnieku, bet flotes virsnieku šalle un, spriežot pēc platuma, — admirāļa. Parastās virsnieku šallites ir daudz šaurākas.

—   Tātad jums lemts kļūt par admirāli, — komandante atplauka, — tad ari noderēs mana dāvana.

Bet Sergejs nodomāja: «Admirālis jau nu nebūšu, bet par pulkvedi solās paaugstināt… Ek! Labāk nedomāt itin nekā!»

Viņš atstūma glāzīti, pielēja pilnu tējas glāzi un vienā lavienā izdzēra.

—   Anna Fjodorovna, mīļā! Kur jūs šito dievišķo sulu sa dabūjāt?

Viss ritēja, kā jau bija parasts: iedzēra, uzkoda, Anna

Fjodorovna piegrieza lampā uguni, atstāja tikai mazītiņu liesmiņu, lai pēc tam ar vienu elpas pūtienu varētu nodzēst…

Pēc Sergeja Puhova aizbrauca Maļgins, paņemdams līdzi arī milici.

Viņš klusām un uzmanīgi pieklauvēja. Puhova uzprasīja:

—    Vai tas esi tu, Serjoža?

Maļgins pieklājīgi atbildēja:

—    Atvainojiet, Lidija Nikolajevna. Mēs esam no Čekas.

Durvis atvērās. Ieraudzījusi nepazīstamus cilvēkus, Puhova izbijusies iesaucās:

—    Kas noticis? Vai Aleksandrs Aleksandrovičs?

—          Profesors, Lidija Nikolajevna, ir sveiks un vesels un laikam šonedēļ pat brauks mājās. Mēs pie Sergeja Aleksandroviča. Bet viņš, šķiet, patlaban nav šeit. Vai nezināt, kur viņš ir?

Puhova mazliet nomierinājās un pavaicāja:

—    Vai viņš jums ļoti vajadzīgs?

—    Ļoti.

—           Viņš laikam ir otrajā dzīvoklī pie Deņežkiniem, — Lidija Nikolajevna delikāti paskaidroja un vēl atkārtoja: — Pie Deņežkiniem. Pie mūsu komandantes …

—    Serjožeņka! Mīļais …

—    Kuš, šķiet, klauvē … Vai dzirdi?

—   Manu dārgumiņ, tas nav pie mums.

—          Paklausies! Laikām atkal tavs milicis. Pasaki, lai vācas prom!

—    Tu, mīļumiņ, guli, guli vien. Es tūlīt… Un pēkšņi:

—    Vai pilsonis Puhovs? Sergejs Aleksandrovičs?

—    Jā, es. Kas vajadzīgs?

—    Ģērbieties! Iepazīstieties ar apcietināšanas orderi.., Sergejam pretīgi dreb rokas.

—    Vai tie jūsu svārki, pilsoni Puhov?

—    Mani.

—    Šallīti aizmirsāt, pilsoni Puhov.

—   Tā nav mana …

Un gribēja izlikties asprātīgs un drosmīgs:

— Jūs taču man apliksiet savu kaklasaiti?

Milicis atvairīja dzēlīgo divdomību:

—           Čekā, pilsoni Puhov, nevienu nekar. Ja nepieciešams, tad nošauj.

Maļgins bargi paskatījās uz milici, un tas apklusa.

—    Vai esāt saģērbies, pilsoni Puhov? Varat nākt līdzi?

— Varu.

—    Ejam.

Anna Fjodorovna neizturēja un metās viņam klāt:

—    Serjožeņka! Sergej Aleksandrovič …

Puhovs pat neatskatījās un izgāja laukā. Viņu satrieca kliedziens: .

—    Serjoža!

Kāpņu telpā, margas ar rokām sažņaugusi, stāvēja māte.

Atbraucis no Saturas un dabūjis no sievas zināt par dēla apcietināšanu, profesors jau pagrieza tālruņa kloķi, bet tad atmeta ar roku.

—    Vai kratīšana bija?

—    Nē. Aizveda, un viss.

Aleksandrs Aleksandrovičs, mēteli nenovilcis, iegāja dēla istabā, atvilka rakstāmgalda atvilktni un tūlīt ieraudzīja revolveri.

—    Saša! Ko tu dari?

—    Jāizmet… Kaut gan — lai stāv vien.

Profesors sāka šķirstīt dēla piezīmju grāmatiņu.

—           Aleksandr, 7 — Lidija Nikolajevna strupi sacīja, — pat Čeka pa viņa mantām nerakņājās.

—           Es gribu saprast, kas ir mans dēls. Biju iedomājies visu ko, tikai ne šito. Paskaties! — Viņš pasniedza sievai «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» programmu. — Mūsu dēls sapinies as sazvērniekiem… Vai pie viņa kāds nāca, kamēr nebiju mājās?

—           Saša, es neesmu pieradusi pie šāda toņa. Tu esi pavisam pārvērties.

—           Par mani parunāsim vēlāk. Tagad jāglābj Sergejs, ja tas vispār iespējams. Kas te bija?

—    Kijatkins.

—    Tā jau domāju!

Iezvanījās tālrunis. Lidija Nikolajevna paķēra klausuli.

—    Prasa tevi. No Ārkārtējās komisijas.

—       Labi, pagaidīšu, — Puhovs teica klausulē, noņēma cepuri, atpogāja kažoku un smagi nopūtās. — Es klausos, Fēliks Edmundovič. Tikko atbraucu … Zinu. Nē, par šo negaidīto un, protams, bēdīgo gadījumu es nekā nevaru pateikt… Kad satiksimies? Kad j ums būs izdevīgi. Ir daudz kas interesants. Pa tālruni jau visu nevar izstāstīt.

Lidija Nikolajevna lūdzoši paskatījās vīrā un ar zīmēm lūdza, lai iedod klausuli viņai.

—      Uz redzēšanos! Vienu mirklīti, ar jums grib parunāt mana sieva…

' Lidija Nikolajevna pateicīgi pamāja vīram ar galvu.

—      Labdien, Fēliks Edmundovič! Jūs, protams, varat iedomāties, kas mani tā uztrauc… Bet nav taču likuma bez izņēmuma! … Atvainojiet.

Lidija Nikolajevna nokāra klausuli, lūpas viņai kļuva zilas un trīcēja.

Aleksandrs Aleksandrovičs steidzīgi iepilināja glāzītē sirds zāles. Lidija Nikolajevna paklausīgi izdzēra un sāka raudāt.

—       Vai zini, ko atbildēja tavs Dzeržinskis? «Diemžēl, kamēr notiek izmeklēšana, es nekā iepriecinoša nevaru pasacīt.» Un šis cilvēks taču ir viesojies mūsu mājā! Cik viņi visi cietsirdīgi!

Profesors, tāpat neizģērbies, ilgi gulēja uz dīvāna. Tad klusēdams piecēlās.

—    Es drīz atgriezīšos.

Lidija Nikolajevna nosprieda, ka vīrs devies pie Dzeržinska, un pirmo reizi pa visām šīm dienām viņu pārņēma miers un radās cerība: varbūt nelaime paies secen un Sergeju atbrīvos.

Profesors atgriezās pavisam drīz. Lidija Nikolajevna ar izbailēm vēroja, kā Aleksandrs Aleksandrovičs klusēdams cenšas pakārt mēteli un nevar atrast knaģi.

—    Ko viņš tev teica? — Lidija Nikolajevna jautāja.

—      Viņa nav. Aizbraucis! … Aizbraucis uz savu Ameriku … ,

—      Nekā nesaprotu, Saša. Uz kādu Ameriku varēja aizbraukt Dzeržinskis?

—       Kāds tam sakars ar Dzeržinski? Es biju pie Kijatkina. Gribēju pateikt šim nekrietnajam cilvēkam … Piedod, Lidij … Piedod …

Otrā dienā Anna Fjodorovna Deņežkina apturēja profesoru un ļauni uzbrēca:

10"

— Un vēl plātījāties — Dzeržinski pazīstot! Un sāka raudāt.

NE JAU MAIZĪTI VIEN

Pēc pirmā acu uzmetiena varēja likties, ka visi cilvēki Padomju Krievijā 1918. gada pavasarī to vien darīja, kā karoja, cīnījās pret kontrrevolūciju, sabrukumu, badu. Tiesa, šīs četras frontes atņēma daudz spēku, taču bija arī kas cits, kas nodarbināja jaunās republikas pilsoņu prātus.

Stāsta, ka vieglāk esot uzcelt gluži klajā vietā jaunu māju nekā pārbūvēt vecu, pussagruvušu. Sociālismu tukšā vietā uzcelt nevar, bet pārkārtot vajadzēja daudz ko.

Un daudz kas no tā, ko vajadzēja izdarīt, bija jādara .pirmo reizi.

Par spīti tam, ka trūka maizes, apavu, apģērba un kurināmā, cilvēki Padomju Krievijā bija jautri un dzīvespriecīgi, izņēmums bija tie, kam revolūcija bija atņēmusi bagātību, augsto stāvokli sabiedrībā un tiesības komandēt citus. Un, lai cik dīvaini, tomēr visi teātri un koncertzāles bija pilnas līdz pēdējai vietai; cilvēki gribēja mācīties un jau mācījās, pat visnomaļākajos ciemos skalu gaismā viņi pirmo reizi mācījās vilkt stabiņus vai jau sāka zīmēt burtus. Mācīties gribēja arī Ivanovovozņesenskas strādnieku bērni.

Mihailam Frunzem pastāstīja, ka Maskavā atrodas Rīgas Politehniskā institūta mantas, laboratoriju iekārta un bibliotēka, — institūts bija evakuēts 1915. gadā, kad Rīgai draudēja vācu karaspēka iebrukums. Frunze uzrakstīja vēstules Lunačarskim un Pokrovskim un palūdza, savus draugus izdibināt, kāds ir institūta vadītāju noskaņojums un kā viņi izturētos, ja runa būtu par institūta pārcelšanu uz Ivanovovozņesensku. Pēc mēneša Frunzem paziņoja: «Atbrauciet uz Maskavu.»

Frunze, kā jau vienmēr, apmetās pie Martinoviem. Pēc dienām piecām, svētdienā, Sofijkā, vācu kluba zālē, vajadzēja sanākt valdes locekļiem, profesoriem un studentiem, visiem, kas bija nokļuvuši Maskavā. Frunze zināja, par ko viņi savā starpā runā, Vieni uzskatīja, ka paies vēl kāds laiks, vācieši no Rīgas aizvāksies, un Latvija kļūs

patstāvīga valsts. Tad varēs dzīvot, cepures kuldami, — vecie labie dzīvokļi, Daugava, vasarnīca Majoros vai Dubultos, omulīgi vakari kafejnīcā «Kurzeme» — un viss lēts. «Apelsīnu nedēļa», «Ananasu nedēļa» (kādus tik aizjūras augļus nesavedīs angļu, dāņu un zviedru kuģi). Bet ja nu vācieši iestrēgst Rīgā uz ilgu laiku vai, nedod dievs, pavisam? Dzīvot, protams, varēs, taču kārtība visur būs vāciska — rektors vācietis, dekāni vācieši, latviešiem labākajā gadījumā atļaus būt par fakultāšu dziedāšanas pulciņu kormeistariem.

Profesors Gurevičs, kas jau bija paguvis aizbraukt uz Ivanovovozņesensku apskatīties, stāstīja Frunzem, kā viņa kolēģi smējušies, uzzinādami pilsētas rajonu un «prospektu» nosaukumus.

—    It īpaši viņus uzjautrināja Riļiha, Hutorovo, Jami un Putanka Bet, kad pateicu, ka jūsu galvenajai ielai rudeņos jābrien pāri brišus, tad gan vairs nesmējās, — Gurevičs piebilda.

Sapulces priekšvakarā Frunzem pastāstīja nepatīkamu ziņu: grāfs Mirbahs iesniedzis prasību, lai institūtu pārved atpakaļ uz Rīgu. «Rīga patlaban ietilpst Vācijas impērijas sastāvā, tātad viss, kas bijis un ir Rīgas īpašums, jānodod atpakaļ Vācijai.»

Maļgins, uzzinājis, ka institūtā, ja tas pārcelsies uz Ivanovovozņesensku, būs arī lauksaimniecības fakultāte, ieteica nesen no slimnīcas iznākušajam Andrejam aiziet kopā ar Frunzi uz šo sapulci, vēl jo vairāk tādēļ, ka bija taču svētdiena.

Sapulci vadīja profesors Berlovs. Padauzījis ar zīmuli pret galdu, viņš apklusināja zāli.

—    Kungi! Iekams sākam apspriest ārkārtīgi svarīgo, varētu teikt, grūto jautājumu, kas mūs visus tā satrauc, atļausit man stādīt jums priekšā Ivanovovozņesenskas guberņas izpildu komitejas priekšsēdētāju Mihailu Vasiļjeviču Frunzi

Visi ar interesi aplūkoja sarkano gubernatoru.

—   Mihails Vasiļjevičs lūdz atļauju pasacīt dažus vārdus. Kādas būtu jūsu domas, kungi?

Berlovs pārlaida acis sanākušajiem. Neviens neiebilda.

—    Lūdzu, Mihail Vasiļjevič!

1 Purni, Viensētas, Bedres, Juceklis. Tulk.

Frunze piecēlās un klusam pateica Berlovam: «Pateicos!» Tas visiem patika.

—    Mūsu pilsēta par guberņas centru kļuva pavisam nesen. Līdz šim to sauca par Vladimiras guberņas Šujas apriņķa «bezapriņķa pilsētu». Mūsu pilsēta ir liela, taču nepievilcīga, dubļaina un dūmaina. Patlaban gan dūmu nav, jo fabrikas slēgtas — nav ne kurināmā, ne kokvilnas. Nevienas augstākās mācību iestādes pie mums nav.

—    Pastāstiet — kas jums vēl ir, jā neņem vērā dubļus un dūmus? — pēdējā rindā kāds saērcināti iesaucās.

—    Es jau teicu, — Frunze pasmaidīja, — dūmu pagaidām diemžēl nav. Ir koloristu — audumu krāsošanas speciālistu skola, ir komercskola, vīriešu un sieviešu ģimnāzija un reālskola.

—    Un tas ir viss?

—     «Bezapriņķa pilsētai» tas nav tik maz. Taču guberņas centram gan par maz. Bet ne jau tituls mūsu Ivanovovozņesenskai ir galvenais. Vienalga, vai tā sauktos guberņas vai apriņķa pilsēta, tā ir liels fabriku un rūpnīcu rajona centrs un tai būs interesanta nākotne. Pie mums uzcels jaunas rūpnīcas, elektrostacijas, — mums ir vajadzīgi speciālisti.

Visi klausījās uzmanīgi. Spriežot pēc apģērba — kareivis, ierindnieks, bet seja inteliģenta, patīkama, runā labi, necenšas izpatikt, bet nav arī rupjš.

—    Mierīgu dzīvi solīt nevaru. Arī greznus dzīves apstākļus nevaru apsolīt, — un viņš laipni un uzticīgi pasmaidīja, — pat ne greznus, lūdzu piedot par pārteikšanos, pat parastus, normālus nevarēšu sagādāt. Varu solīt tikai vienu — pagaidām dzīvosit saspiesti, institūtu izvietosim divās trijās vietās, bet, ja labi satiek, tad vietas pietiek. Mēdz teikt, ka varonis esot tas, kurš pirmais pieceļas no ierakuma un metas triecienā. Šim mirklim cilvēks, lāgiem pats ,to neapzinādamies, gatavojas visu mūžu. Bet ir arī cita varonība — strādāt katru dienu, katru stundu un reizēm ļoti grūtos apstākļos. Ja vēlaties — mēs aicinām jūs uz šādu varonību … — Frunze uz mirkli apklusa un vērīgi palūkojās zālē. — Jā, aicinām ua» varonību. Ērtību būs maz, rūpju daudz, toties nākamībā — laime.

—    Kā viņa, šī jūsu laime, izpaužas? — kāds uzsauca.

—    Mana laime, — Frunze uzsvēra vārdu «mana», — ir to cilvēku laime, kuri dzīvo tautas labā, cilvēka labā.

Godīgs, pašaizliedzīgs darbs, kas atnes cilvēkiem prieku, piešķir viņu dzīvei ^jēgu, padara to garīgi bagātu, skaistu …

—    Bet vai jūs pats esat spējīgs uz varoņdarbu? Uz grūtību pārvarēšanu? Vai tikai protat pierunāt citus? …

Profesors Berlovs pieklauvēja pa gāldu.

—    Kungi! Lūdzu, būsim korekti… Turpiniet, Mihail Vasiļjevič!

—    Tas laikam no manas puses būtu viss. Varu tikai piebilst, ka Tautas Komisāru Padome no sirds atbalsta mūsu vēlēšanos, lai Ivanovovozņesenskā būtu institūts. Vakar tikos ar izglītības tautas komisāru Anatoliju Vasiļjeviču Lunačarski. Sākumam — pārbraukšanai un iekārtošanai — apsolīja trīs miljonus rubļu. Un pats pēdējais: tiem, kuri nevēlas braukt uz Ivanovovozņesensku, tiek dota pilnīga izvēles brīvība — braukt, kurp vēlas.

—    Pat uz Etiopiju? — no pēdējās rindas uzsauca.

—    Pat uz turieni, — Frunze iesmējās. — Starp citu, ja pošaties uz turieni, pasveiciniet krievu ārstus — tur viņu ir daudz. Taču šajā gadījumā es etiopus neapskaužu.

—    Kādēļ tad tā?

—    Nezinu, kāds diploms ir jūsu kabatā, taču pēc gadiem jūs, acīm redzot, esat pasniedzējs, bet uzvedaties kā skolēns no «Kamčatkas».

Kāds iesaucās:

—    Bravo!

Citi sāka aplaudēt. Frunze pacēla roku, dodams zīmi, ka viņš vēl nav beidzis.

—    Lūdzu atvainot mani par skarbumu. Taču mēs sapulcējāmies, lai apspriestu nopietnu jautājumu, nevis lai ākstītos. Vienosimies par šādu kārtību: es paredzu, ka būs jautājumi, ka vēlēsies izteikties. Atļaujiet pa šo laiku man atrasties zālē, bet, kad jūs sāksit lemt, es iziešu laukā. Ja piekrītat — lūdzu, jautājumus!

Netālu no Andreja un Maļgina sēdēja jauns cilvēks, laikam students. Viņš uzmanīgi klausījās Frunzes runā un pat šo to pierakstīja.

Vai gan Andrejs varēja iedomāties, ka liktenis vēl ne reizi vien savedīs viņu kopā ar šo cilvēku: Ivanovovozņesenskā — pavisam drīz un Berlīnē — 1944. gada rudenī.

Mājās ejot, Maļgins pa jokam palūdza Frunzem:

—    Mihail Vasiļjevič, lūdzu, pacentieties, lai mani uzņem lauksaimniecības fakultātē.

—    Neuztraucies. Mūsu puiši vairāk sapņo par to, kā kļūt par inženieriem …

Nākamajā dienā vācu sūtniecības padomnieks Maskavā ilgi gudroja, sacerēdams vēstuli ar grāfa fon Mirbaha protestu Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas ārlietu tautas komisāram:

«Pēc ziņām, kas ir Vācijas sūtniecības rīcībā, valdes locekļu, profesoru, pasniedzēju un zināmas visai nelielas studentu daļas kopīgā sapulce aģitācijas ietekmē nolēmusi neatgriezties Rīgā un piekritusi pārbraukt uz Ivanovovozņesenskas pilsētu. Esmu pilnvarots izteikt šai sakarā protestu un pievērst jūsu uzmanību …»

Taču uzmanību pievērsa kam citam: bijušā Rīgas, tagad Ivanovovozņesenskas Politehniskā institūta mantas bija izmētātas ne tikai pa visu Maskavu — Sokoļņikos, Hodinkā, bet arī pa citām pilsētām, arī Ņižņijnovgorodā, kur kuģu piestātnes noliktavās gulēja kastes ar milzīgās bibliotēkas grāmatām.

Tas jo sevišķi uztrauca profesoru Gureviču, kurš bija pārbraukšanas galvenais entuziasts.

Frunze viņu nomierināja:

—    Tur guberņas izpildu komitejā strādā mūsu cilvēks — Jevlampijs Aleksandrovičs Dunajevs. Ivanovovozņesenskiešu labā viņš pat gredzenu no jūras dibena izcels …

JŪNIJS

Viņa augstības Krievijas mietpilsoņa nelaimīgā galva vai plīsa no pārsteidzošām ziņām, jo tā nebija radusi uzreiz vienā laikā uzņemt tik daudz faktu, baumu, cerību, sarūgtinājumu, varbūtību, patīkamu ziņu, minējumu, šaubu …

—    Vai jūs dzirdējāt — boļševiki izgudrojuši vēl vienu nosaukumu:, «trūcīgo komitejas». Un tajās komitejās plikadīdas vien salīduši, bet tiesību viņiem sadots vairāk nekā apriņķa policijas priekšniekam. Vai tie boļševiki jau visu iepriekš saplānojuši, vai? Jau martā nodibināja jaunu avīzi «Trūcīgie» '. Agrākajos laikos avīzēm tika doti solīdi nosaukumi: «Biržas Ziņas», «Krievu Vārds», «Balss», bet tagadiņ — «Trūcīgie».

—    Vai dekrētu par nacionalizāciju lasījāt? Kādreiz bija

1 Avīze, «Bednota». Iznāca Maskavā no 1918. g. līdz 1931. g.

Mihelsona rūpnīca, īpašnieks tajā bija ieguldījis savu kapitālu — un vai nu kapitālu vien, — dvēseli tajā bija ielicis! Bet kam šī rūpnīca pieder tagad? Tautai! Arī Abrikosova fabrika tāpat kļuvusi tautas fabrika. Kas te īsti notiek? Visā Krievijā katrs zināja Gibnera, Kostanžoglo, Cindela, Nobela un Mantašovu vārdus. Kur viņi palikuši?

—    Vai par VMRA esat ko dzirdējuši?

—    Kas tas tāds?

—    Tūlīt paskaidrošu. Redziet. Bija kādreiz Sormovas, Kolomnas, Brjaņskas un Mitišču rūpnīcas. Vienam īpašniekam šitādus milzeņus vadīt nebija pa spēkam, tāpēc nodibināja akciju sabiedrības. Pieņemsim, ka jūs dzīvojat Kamišinā un pēkšņi uzzināt, ka jums krustmāte vai tēvabrālis mantojumā novēlējuši kapitālu, tiesa,,,nelielu, tomēr nauda paliek nauda. Taču jūs esat nopietns cilvēks un, kā dzīvojāt līdz šim, tā arī turpmāk iztiekat bez šī kapitāla. Un nopērkat par to… Vai tagad sapratāt? Akciju. Un viņa, šitā akcija, tagadiņ strādā jūsu labā … Bet tagad vairs nenopirksit. Cauri ir. Tagad visas šīs rūpnīcas pieder valstij un apvienotas vienā kantorī: Valsts mašīnbūves rūpnīcu apvienība — VMRA,

—    Bet ja nu man šāda akcija jau ir?

—    Pagalam!

—    Kā tā — pagalam?

—    Pavisam vienkārši. Pagalam — un cauri… Es jūs ļoti labi saprotu, pat jūtu līdzi, taču varu mierināt tikai ar to, ka neesat vienīgais… Bet ko nu runāt par akcijām — visu Melnās jūras floti nogremdējuši!

—    Nevar būt!

—   Tagad, draudziņ, visu ko var sagaidīt, pat pastardienu. Bet floti no tiesas nogremdējuši!

—    Ko tad šī — traucēja, vai?

—    Viss tā paša Brestas miera dēļ. Flote stāvēja Sevastopolē, tur jau tai pastāvīga vieta. Bet vācieši redz, ka boļševikiem klājas paplānāk, — tie Krimā iekšā un pie Sevastopoles klāt. Tad boļševiki, lai neatdotu floti vāciešiem, aizveduši to uz Novorosijsku. Vācieši sacēluši brēku — atdodiet! Kuram spēks rokās, tas jau var brēkt! Bet Uļjanovs-Ļeņins ņēmis un devis rīkojumu: ja flote nav glābjama — vāciešiem to nevar atdot, tātad — jānogremdē! Un nogremdēja ar! Un vai zināt, kādu kuģi nogremdēja? «Potjomkinu»! Pat to nepasaudzēja …

—          Ko nu vairs, nu jau nebūs ilgi jāgaida. Čehoslovaki dauza boļševikus, ka vai nu! Ieņēmuši Marijinsku, Čeļabinsku, Novonikolajevsku, Verhņeudinsku, Tomsku, Omsku, Samāru …

—    Varbūt palīdzēs arī tos boļševikus gāzt?

—    Laikam nepalīdzēs vis … Tie boļševiki ir stipri. Nesaprotu, no kurienes tas stiprums rodas, bet stipri gan. Aizejiet uz kādu no viņu mītiņiem, kā viņi savu UļjanovuĻeņinu klausās … Strādnieki — tas vēl būtu saprotams, viņiem, proletāriešiem, nav ko zaudēt. Bet būtu jūs redzējuši, kā Uļjanovā-Ļeņinā izglītotie klausās! Aizviņdien viņš pie skolotājiem runāja… Kā viņi tam plaukšķināja!

—    Vai esat dzirdējuši — Caricinā sazvērestība! Tambovā, paldies dievam, dumpis, Saratovā sacelšanās, Samārā — ek, kā viņu! — pučs .. .

—    Boļševikus, ne jau prastos, bet tos lielākos, sākuši klapēt. Petrogradā visas godīgas publikas priekšā — Volodarski… Tas droši vien tikai sākums. Gaa arī citiem tiks klāt… Tad zinās, kā visādas «trūcīgo komitejas» perināt un solīdiem cilvēkiem mantotas firmas ņemt nost!

—    Vai redzējāt «Izvestijā» rakstiņu par jauno vilcienu kustības kārtību starp Maskavu un Petrogradu? Izlasiet gan, tas jūs patiesi iepriecinās! «Kurināmā taupīšanas dēļ Nikolaja dzelzceļa pasažieru vilcieniem tiek noteikts preču vilcienu kustības ātrums. Visiem vilcieniem, atskaitot divus, būs preču vilcienu ātrums. Lokomotīves kurinās ar malku.» Lūk, tā! Ar malciņu! Tālab ari atļausit jūs apsveikt. Un tas notiek uz Nikolaja dzelzceļa! Uz paša cara, tā sacīt, dzelzceļa. Pēc tā vilcieniem cilvēki taču pārbaudīja pulksteņus!

—    Ak kungs! Kad tas viss reiz beigsies?

—    Vai lasījāt, cik smalki avīzes Kerenski izāzējušas? «Saška Otrepjevs», Atbraucis, saka, mūsu balamute uz Parīzi: «Es esmu visīstākais krievu tautas pārstāvis.» Vai atceraties, kā Puškins saka: «Vai Dmitrijs es vai ne — kas viņiem daļas? Es viņiem iegansts vien, ko karu celt!»

—    Kungs, glāb savas avis …

—    Stāsta, ka Nikolaju Romanovu pārveduši no Toboļskas uz Jekaterinburgu. Iemitinājuši tirgoņa Ipatjeva namā. Ari pazīstams uzvārds . .. Paga, paga! Pie Mihaila Fjodoroviča, pirmā cara no Romanovu nama, lai pierunātu viņu kāpt tronī, bajāri atbraukuši uz Kostromu, uz Ipatija klosteri. Tas ir interesanti! Pirmais Romanovs — Ipatija klosterī, pēdējais — Ipatjeva namā. Tas ir simboliski!

SVĒTA TEVA JOANNA NEVEIKSMĪGAIS DARĪJUMS

Līdzko Andrejs pēc izveseļošanās ieradās Ārkārtējā komisijā, tā Peterss uzdeva viņam izmeklēt Vasilija Svētlaimīgā katedrāles bijušā pārziņa virsmācītāja Joanna Vostorgova lietu.

—    Manuprāt, te nav spekulācija vien, — Peterss teica. <— Paskaties, vai nav kaut kas nopietnāks …

Līdz Februāra revolūcijai skaistulis Joanns Vostorgovs, liela auguma vīrs ar kuplu rudu bārdu un varenu matu ērkuli, bija slavens ne tikai kā visā Krievijā pazīstamās baznīcas pārzinis, bet ari kā monarhistu partijas Maskavas nodaļas valdes priekšsēdētājs. Pēc patvaldības gāšanas Maskavas garīdzniecība nolēma, ka nav ērti atstāt Vostorgovu visu pareizticīgo vidū īpaši godājamā tempļa pārziņa amatā, un svētais tēvs Joanns pārvērtās par popu bez draudzes. Vostorgovu gan mēģināja aizstāvēt viņa draugs, nesen sinodes ievēlētais patriarhs Tihons, taču svētie tēvi klaji, bez kādiem aplinkiem atvēsināja patriarhu: «Nedrīkst, jūsu svētcienība. Patlaban ir republika, bet tēvs Joanns, pasarg dievs, var vēl uzvilkt «ilgus gadus valdniekam imperatoram».

Tad Tihons atrada Vostorgovam citu amatu — iecēla par pareizticīgo misionāru biedrības sekretāru.

Paziņas, zinādami, ka šim amatam alga nav paredzēta un ka svētais tēvs Joanns bez maksas pat sev krustu nepārmetīs, nevarēja ne nobrīnīties par viņa uzcītību sabiedriskajā darbā, taču vienmēr saņēma pazemīgu atbildi:

—    Garlaicīgi sēdēt mājās bez darba. Visu mūžu esmu radis būt kopā ar draudzi.

Draudze Tihonam rūpēja vismazāk. Viņam vajadzēja, lai misionāru biedrībā būtu uzticams cilvēks — ne tik daudz garīgo, cik komerciālo lietu kārtošanai.

Jaunradītais sekretārs tūdaļ sāka nodarboties ar nesen dieva mierā aizgājušās tirgones Aleksandras Grigorjevnas Tovarovas mantojuma kārtošanu. īsi pirms paša kara viņa bija uzdāvinājusi misionāru biedrībai savu īres namu Ņegļinnajas šķērsielā — tajā atradās Centrālās pirtis, viesnīca «Eiropa» un restorāns «Bārs». Dāvinājuma rakstā bija Tovarovas piebilde, ka viņai līdz pat mūža galam tiek šajā namā piešķirts dzīvoklis un katru mēnesi četri simti rubļu ' uzturam.

Dāvinājumā bija arī vēl cits lūgums — apbedīt pēc nāves Andronika klosteri. Šo pēdējo novēlējumu izpildīja uz mata. Tūlīt pēc tam Vostorgovs sāka īstenot vēl kādu dāvinājuma paragrāfu, kurā bija teikts: «Man dzīvai esot, namu nav brīv pārdot vai arī atdāvināt kādam citam.» Bet, tā kā dieva kalpone Aleksandra bija jau aizceļojusi uz viņu sauli un jau noturēti visi aizlūgumi, ari četrdesmitās dienas aizlūgums un citas lūgšanas, tad, gluži dabiski, namu varēja laist apgrozībā, vēl jo vairāk tāpēc, ka uzradās pircējs — petrogradietis pirmās ģildes tirgonis Pogarevs. Viņš bija izraudzījis visai izdevīgu brīdi nekustamās, turklāt tik ļoti ienesīgās mantas iegūšanai. Nauda strauji zaudē vērtību, bet māja ir un paliek māja, un, tiklīdz padomju vara būs gāzta, milzenim Ņegļinnajas šķērsielā būs pasakaina vērtība.

Vostorgovs sapazīstināja pircēju ar patriarhu, jo kārtot tik solīdu darījumu bez Tihona ziņas nebija diez cik ērti. Un tad pēkšņi sazin no kurienes uzklupa visādi vidutāji: misionāru biedrības mantzinis Muhins, zvērinātais advokāts Krutickis, kas izpildīja biedrības juridiskā padomnieka pienākumus, tad uzkūlās Kristus Pestīšanas tempļa diakons Grigorjevs, arhimandrīts Grigorijs un bīskaps Jefrems. Un visiem bija «jāiesmērē», «jāiespiež ķepā». Pat patriarhs Tihons — arī tas nebija uz mutes sists un nosauca tādu summu, ka Pogarēvu turpat patriarha kabinetā tikko neķēra trieka.

Pašā pēdējā mirklī atcerējās Padomju valdības 1918. gada 20. janvāra dekrētu par baznīcas šķiršanu no valsts. Saskaņā ar šo dc;krētu baznīcām un reliģiskām kopienām nepiederēja īpašuma tiesības un viss baznīcu īpašums tika pasludināts par visas tautas mantu.

Iznāca, ka-šis darījums bijis nelikumīgs. Kopīgajā sēdē patriarhs aizmirsa savu svēto amatu un lamājās kā piedzēries ormanis.

Izeju no šī ļoti grūtā stāvokļa atrada nelaiķa Grigorija Jefimoviča Rasputina drauģelis arhierejs Varnava, kurš par pārmērīgu brāļošanos ar pudeli bija atcelts no amata Toboļskā un nu atbraucis pie Vostorgova ciemos.

— Jūs visi, jūsu eminence, esat ēzeļi, — Varnava dzēlīgi izmeta, uzrunādams, drošs paliek drošs, nevis patriarhu, bet gan Grigoriju un Jefremu, — Gribot negribot jāatceras Grigorijs Jefimovičs. Viņš jums šo riekstiņu bez knaiblēm dabūtu pušu. Izdariet tā, it kā jūs no Pogareva aizņemtos naudu, bet pirkšanas un pārdošanas papīrus pagaidām no-< slēpiet, iekams nav padzīta šitā nešķīsteņu valdība.

—    Tā jau nu šis tev piekritīs, — Tihons iebilda. — Vai tad viņš galīgi jucis, vai, lai izliktu divus miljonus par slēpjamu papīru!

Sākumā Pogarevs jau grasījās kratīties vaļā:

—    Pēc amatiem tā kā būtu svēti vīri, bet pie rīkles ķeraties kā vispēdīgie uzkupči. Gribat, lai es jums noskaitu skaidrā naudā, bet^jūs man, atvainojiet, papīriņu priekš vienas vietas …

Un tomēr Pogarevu izdevās pielauzt.

Nolēma, ka slepeno pirkšanas un pārdošanas aktu parakstīs pie Vostorgova viņa dzīvoklī Pjatņickas ielā 18, kur svētais tēvs Joanns aizņēma visu otro stāvu.

Viss bija sagatavots gods godam: divi pusstopi dzidrā un pamatīga pudele ar baznīcas sarkanvīnu.

Parunāja, kā nu kurš prata, nopulgoja jauno varu. Svētais tēvs Joanns aizgūtnēm lamāja boļševikus un draudēja visus pakārt. Iereibušais Kristus Pestīšanas tempļa diakons uzsāka strīdu par ticības lietām.

—    Še tev nu bija: nav citas varas kā tikai dieva vara! Bet kāds debesu valdnieks mums šito postu uzsūtījis? Izskaidrojiet man to, jūs, akadēmiķi!

Akadēmiķiem nebija laika skaidroties — viņi pārskaitīja un pārbaudīja naudu, vai Pogarevs nav sabāzis paciņām pa vidu papīrus. Pēc tam Vostorgovs aizveda Pogarevu uz savu kabinetu un nolika tirgonim priekšā uz dīvāna divpadsmit lielus apzeltītus baznīcas krustus no sudraba, un parādīja divus dārgakmeņus. No krustiem Pogarevs atteicās: «Nevajag! Būtu vēl zelta…» — bet par akmeņiem apvaicājās, cik tie maksā, izgrozīja tos gan šā, gan tā, pat paoda. Un visu laiku sūrojās: «Žēl, ka nepaņēmu palielināmo stiklu! Būtu to zinājis!»

Svētā tēva Joanna saimniecībā atradās arī lēca — spēcīga, ar desmitkārtīgu palielinājumu. Pogarevs, apskatījis caur to akmeņus, sarauca pieri:

—    Jūs, svētais tēv, turat mani par galīgu muļķi!

—    Kā jūs tā varat runāt! Vai tad es uzdrīkstētos tik cienījamu pircēju!

—    Akmeņi taču ir viltoti — abi divi!

—    Lai dievs stāv. jums klāt! …

Abi izstrīdējās, apsaukāja viens otru. Vostorgovs taisnojās:

—          Es taču tos nopirku kā īstus. Re, ko izdara, kad nav pieredzes. — Un pēkšņi piedāvāja: — Iekams ķeramies pie konjaciņa, vai nevēlaties aplūkot vēl kādu preci? Pašreizējos juku laikos var gauži noderēt.

—    Paskatīsimies!

Svētais tēvs Joanns parādīja jaunus, vēl ar eļļu apziestus naganus.

— Dārgi neprasu — pa tūkstotim gabalā. Atradīsim arī patronas…

Pie durvīm klusām pieklauvēja. Lēni un pazemīgi ienāca kņaze Ščerbatova, kas izpildīja ekonomes pienākumus. Svētais tēvs Joanns paskatījās uz kņazi ar parasto maigumu, taču platais smaids žigli pazuda kuplajā rudajā bārdā, — kņazes acīs bija redzams uztraukums.

—          Tur nez kādi jauni cilvēki jautā pēc jums … Stāsta, ka atnākuši svarīgās darīšanās — no Čekas …

Andrejam Martinovam, kas līdz šim nekad nebija interesējies par krievu pareizticīgās baznīcas vēsturi, tagad vajadzēja — un ne reizi vien — aizstaigāt uz Rumjanceva muzeja bibliotēku.

Viņš uzzināja, ka Maskavas un visas Krievzemes pēdējais patriarhs bijis Andrians, viens no negantākajiem Pētera Lielā ienaidniekiem, un ka Pēteris likvidējis patriarha amatu un izveidojis svēto sinodi.

Andrejs uzzināja, ka Krievzemē jau gandrīz divsimt gadu nav bijis patriarhu, jo par baznīcas galvu uzskatīts cars, un tikai pēc patvaldības gāšanas atkal parādījies patriarhs — Tihons.

Kas tas Tihons tāds ir un kā viņš nīst padomju varu un boļševikus — arī to Andrejs uzzināja, tikai, protams, ne jau no Rumjanceva muzeja bibliotēkas grāmatām.

Uz visiem jautājumiem svētais tēvs Joanns atbildēja pazemīgi un īsi.

—    Kas jums atnesa naganus?

—    Neatceros …

—    Kādēļ tie jums bija vajadzīgi?

— Patlaban nespēju atcerēties …

—    Tad atļausit ierakstīt, ka esat tos nozadzis?

—    Kā nu tā drīkst!

—    Tātad kāds jums tos atnesa? No debesīm taču tie nenokrita?

—    Nu kā tad, protams, ka nenokrita …

—    Varbūt nosauksit jūsu apgādātāju vārdā?

—    Pastāstīt, kāds izskatās, to varu… Neliela auguma, brūnēts, acis… Atvainojiet, bet acīs tiešām nepaskatījos .. .

Andrejs šķirstīja Vostorgova piezīmju gramatiņu. Uz divām lappusēm bija sarakstīti uzvārdi ar skaitļiem: Šestakovs — divdesmit pieci, Buturļins — piecdesmit, BantišsKamenskis — simts … Dažiem uzvārdiem apvilkts sarkans aplītis, pie dažiem pieliktas jautājuma zīmes. Un te pazīstams uzvārds: Artemjevs — piecdesmit un jautājuma zīme.

Andrejs atcerējās īvanu Sevastjanoviču, ar zilo lentīti apsieto «pēteru» paciņu un uzrakstu «Svētā nauda». Arī Artemjeva balsi: «Kurš pareizticīgais tad nepazīst tētiņu Joannu Vostorgovu… Pats daiļrunīgākais orators. Apaļi piecdesmit tūkstoši, ne vairāk, ne mazāk, kā tas norādīts māmiņas testamentā.»

Andrejam iešāvās prātā pārdroša doma: «Ja nu tomēr pamēģinātu?» Un viņš uzprasīja Voštorgovam:

—    Kāpēc tad jūs no Ivana Sevastjanoviča Artemjeva paņēmāt tik maz? Bantišs-Kamenskis taču noskaitīja veselus simt tūkstošus! …

Vostorgova acīs uz mirkli pazibēja izbailes, bet ar to pietika, lai Martinovs saprastu, ka trāpījis vārīgajā vietā.

t— Nesaprotu, par ko jūs runājat, — svētais tēvs atbildēja. — Kādi simt tūkstoši?

Andrejs aptvēra, ka patlaban nebūtu īstā reize izdibināt sīkumus — protohierejs nobijies, lai mazliet panervozē. «Bet Artemjevs jānopratina vēlreiz, varbūt viņš palīdzēs uzzināt, kas tas par sarakstu.»

—    Labdien, Ivan Sevastjanovič! Re, kā atkal sastapāmies …

—    Acīm redzot, liktenis būs lēmis, ka tam tā jābūt, — Artemjevs piekrita. — Atļausit painteresēties, vai pēc jūsu prasības mani no Vjatkas nebrīves izvilka laukā? Nemaz vairs necerēju, ka dabūšu vēl kādu reizi Maskavu apskatīt. Pēkšņi no rīta sauc: «Artemjev, uz kanceleju! Ar mantām!» Nu, es iedomāju, esi gana izstaigājies, Ivan Sevastjanovič, pa šo zemīti. Bet mani — prom uz vilcienu! Dzīve tomēr ir interesanta, es jums sacīšu.

Artemjevs centās neizrādīt, ka ir nobijies. Uz jautājumiem atbildēja bez liekas vilcināšanās, bet acīs uztraukums: «Kādēļ es atkal esmu vajadzīgs?»

Un nenoturējās, uzprasīja:

—          Savu esmu saņēmis. Bet tagad, atvainojiet par uzmācību, kādā jautājumā es jums nedodu miera?

—          Mani, Ivan Sevastjanovič, moka sirdsapziņa. Vai atceraties ar zilo lentīti apsieto naudas paciņu? …

—          Kā lai neatceros! Bija paredzēta manas māmiņas dvēseles aizlūgumam.

—          Pilnīgi pareizi. Taču šī nauda tētiņa Joanna Vostorgova rokās nenokļuva, un tur vainīgs esmu es. Ja nu mēs izlabotu šo nepiedodamo pārpratumu?

Artemjevs saausījās vēl vairāk: — Kā tad jūs tā, piedodiet, pēkšņi sākāt interesēties par pareizticību?

Andrejs pasmaidīja un deva labi aprēķinātu triecienu:

-— Pēc sarunas ar virsganu Varnavu.

Artemjevam aiz uztraukuma nobālēja deguna gals un nemierīgi sakustējās pirksti.

—    Ar kādu Varnavu?

—           It kā nepazītu? Jūs, Ivan Sevastjanovič, nebaidieties, jūs tagad neesat apsūdzētais, bet liecinieks. Kādam nolūkam devāt naudu?

—    Es taču jau sacīju. Aizlūgumam …

—          Es, Ivan Sevastjanovič, uzskatu jūs par gudru cilvēku … Un nekādi nespēju ticēt, ka jūs māmiņas dvēseles aizlūgumam atdevāt šitādu summu, jo vairāk tādēļ, ka jūsu māmiņas testaments atrodas pie manis, lūk, te tas ir, varat apskatīt, un tajā šāda summa nav uzrādīta. Vajadzēs šito pasačiņu nolikt pie malas.

Artemjevs-aplaizīja apkaltušās lūpas un noprasīja:

—    Vai es šajā lietā patiešām esmu tikai liecinieks?

—    Nekādu pretenziju pret jums nav.

—           Tad vairāk netiepšos, nekā neslēpšu. Piecdesmit tūkstošus rubļu sagatavoju, lai nodotu Vostorgovam, kas vāca līdzekļus bijušā valdnieka imperatora atbrīvošanai no Sibīrijas. Lūdzu atzīmēt — sagatavoju gan, taču neiedevu. Un arī sagatavoju tikai tādēļ, ka Vostorgovs mani šantažēja. Viņš zināja, ka es paslepus ar maizīti tirgojos, un piedraudēja, ka ziņošot par mani. Es aizbāzu viņa nepiepildāmo rīkli ar desmit tūkstošiem, taču viņš gribēja dabūt vēl. Nekā citādi vainīgs nejūtos, vienīgi laikus nedarījis to zināmu varas iestādēm. Bet Varnava ir nelietis, pats viņš ir tikpat kā kurjers starp Maskavu un Romanoviem, taču, paskat, ko dara, — apmelo godīgus darba cilvēkus. Vispēdīgais rāpulis! Pļēgurs nolādētais! Izvirtulis! Bābiešu aplēkātājs!

Kad Andrejs jau bija izsaucis sardzi, Ivans Sevastjanovičs sāka steidzīgi bērt:

—    Es tomēr jūs beidzot pazinu. Tiesa, man palīdzēja Filatovs. Par agrāko, par to, ka pirms daudziem gadiem savu paziņu mājās jūs apvainoju, lūdzu, piedodiet… Pārsteidzos. Ilgi pats sevi strostēju, kādēļ ne par šo, ne par to uzklupu bārenim. Kas to varēja paredzēt, ka dzīve pagriezīsies, rau, šitik dīvaini…

—    Tam ar šo lietu nav nekāda sakara, — Andrejs atteica.

Konfrontācijā ar Artemjevu svētā tētiņa Joanna Vostorgova atmiņa, lai arī ne tūdaļ, tomēr atgriezās.

—    Vai pazīstat cilvēku, kas sēž jūsu priekšā? — Andrejs jautāja Artemjevam.

—    Kas tad viņu nepazīst? Tas ir Vostorgovs.

—    Un vai jūs pazīstat šo cilvēku? — Andrejs noprasīja arī Vostorgovam.

—    Rādās, ka esam tikušies. Bet kur — neatceros.

—    Neizliecieties par muļķi, svētais tēv Joann… Mēs nevienu vien preferansa partiju esam saspēlējuši…

—    Iespējams. Ar daudziem esmu spēlējis. Man piemīt šāds grēks — patīk ar kārtīm paniekoties.

—    Vai jūs no Artemjeva naudu pieprasījāt?

—    Ko nozīmē pieprasīt? Pieprasīt var parādus …

Un tā tas vilkās stundas trīs. Taču pēc tam svētajam tēvam Joannam laikam apnika veltīgā tiepšanās, un viņš sāka runāt pavisam citādi, bez svētulīguma, lietišķi, pat drastiski.

—    Ko tur daudz stīvēties, izmeklētāj, raksti! Naudu no saviem bijušajiem draudzes locekļiem esmu ņēmis. Dažs deva no laba prāta, citi pēc piedraudēšanas. Cik pavisam esmu salasījis, to neatceros, bet katrā ziņā vairāk par miljonu. Taču ne jau tādēļ, lai palīdzētu bijušajam imperatoram, bet pats sev iztikai. Pasaciņu par Romanovu atbrī

vošanu izgudroju, lai draudze labprātāk atvērtu makus. Mana lieta ir tīri krimināla, nekā politiska tajā nav… Dod, izmeklētāj, šurp, lai parakstu, un punkts galā!

Artemjevs skatījās protohierejā ar sajūsmu: «Cik veikli viņš visu pagrieza uz citu pusi!» Taču, kad izmeklētājs izsauca Varnavu, Artemjeva seja izstiepās garāka, bet Vostorgovs apklusa un saknieba lūpas.

—    Ko jūs sacīsit, — Martinovs jautāja Varnavam, — kādam nolūkam, jūsuprāt, pilsonis Vostorgovs vāca naudu?

Varnava pasmaidīja bārdā:

—   Nolūki bija divi, pilsoni izmeklētāj, pirmais nolūks bija nopietns — lai palīdzētu nogāztajam, paša dieva svaidītajam īstenajam imperatoram, bet otrs, protams, sīkāks, — svētajam tēvam daudz jātērējas skaistā dzimuma dēļ, jo viņš ir liels šī dzimuma cienītājs …

Vostorgovs pielēca kājās un nevis ierunājās, bet ierēcās:

—   Par maz tevi, Varnava, Rasputins kaustīja! Vajadzēja jau sen izraut tavu nešķīsto mēli… — Un uzblieza ar dūi?i pa galdu. — Lūdzu, vediet mani atpakaļ uz kameru! Labāk sēžu kopā ar blēžiem nekā runāju ar šo čūsku! …

Par izmeklēšanas gaitu Andrejs ziņoja Dzeržinskim. Peterss uzmundrinoši skatījās savā skolniekā. Fēlikss Edmundovičs klausījās un lāgiem šo to atzīmēja.

—    Pareizi esi rīkojies, Andrej. Tu, kā šķiet, esi dabūjis rokā gara pavediena galu, un tas aizstiepjas tālu — līdz Nikolajam Romanovam … Uz Jekaterinburgu. Par visu, ko esi uzzinājis, tūlīt pat jāpaziņo uz turieni. Re nu, kā no tevis izveidojas čekists.

Dzeržinskis ielika piezīmju bloku kabatā.

—    Šodien būšu pie Vladimira Iļjiča. Pastāstīšu viņam arī par šito. Augstākās garīdzniecības kriminālnoziegumi jādara zināmi visiem, lai paši ticīgie varētu ar vēsu prātu spriest par savu dvēseļu ganu atbilstību savam amatam.

ŠTĀBA KAPTEINIS BLAGOVEŠČENSKIS

1918. gada pavasarī Jurjevecā pie Volgas vecāku mājās atgriezās bijušais štāba kapteinis Ivans Aleksejevičs Blagoveščenskis.

Nokļūt Jurjevecā varēja tikai caur Kiņešmu — te atradās Maskavas—Jaroslavļas dzelzceļa gala stacija, bet no Kiņešmas līdz Jurjevecai vasarā brauca ar kuģi pa Volgu, ziemā — ar pasta trijjūgu.

Kiņešmā Ivans Blagoveščenskis kādu brītiņu pastāvēja iepretim garīgajai skolai, ko bija beidzis 1909. gadā.

Viņa tēvs — bargs virsmācītājs, kam uz kakla bija milzīga ģimene, — nav jau nekāds joks, bērni vien — veseli deviņi, — savā laikā bija cieši jo cieši nolēmis: Ivanam jākļūst par garīdznieku. Lai kā dēls pretojās, tētiņš aizsūtīja viņu pēc skolas uz Kostromas garīgo semināru.

Pēdējo reizi tēvs ar dēlu bija tikušies 1913. gada vasarā, — ceturtās klases seminārists, ierazdamies suņu dienās, tikko izkāpis no kuģa, tūdaļ paziņoja, ka viņš nemūžam nekļūs par popu.

— Sitiet kaut nost! Es jau izstājos no semināra.

Uz ģimenes padomi sapulcējās ne vien vecāki, bet arī visi pieci brāļi, trīs māsas un daudzie radinieki. Tīri nejauši iegriezās ari pilsētas galva — galantērijas un manufaktūras preču vairuma un mazuma tirdzniecības firmas īpašnieks Fļagins.

Padome nolēma; Ivanam vai nu jākļūst par popu, vai arī jāiet prom, kur nu acis rāda. Māsa Jeļizaveta gan mēģināja aizstāvēt brāli, taču uz viņu sabrēca, un viņa apklusa.

Nākamajā dienā Ivans aizbrauca, «kurp acis rāda». Mājās stipri oda pēc baldriāniem — meitas centās dabūt pie samaņas māti. Tēvs pat neiznāca pavadīt, tikai klusēdams pasniedza Jeļizavetai divdesmit piecu rubļu naudas zīmi.

Liktenis aizveda Ivanu Blagoveščenski uz Kurzemi, uz Ventspils apriņķa Čikstēnu ciemu. Te viņš mācīja bērnus, lāgiem piepalīdzēja mazizglītotajam pagastvecim un par to varēja dzīvot viņa mājās, īri nemaksājot.

Vispār dzīve viņu nelutināja. Atmezdams ar roku nākamajai draudzei, Ivans Blagoveščenskis nebija izlēmis, par ko viņam kļūt. Par skolotāju? Par skolotāju labi strādāt pilsētā — reālskolā, kroņa ģimnāzijā, ļaunākajā gadījumā — arī privātģimņāzijā. No ģimnāzijas skolotāja amata var izkulties par direktoru vai inspektoru. Un tas jau ir pavisam nopietni ņemams amats: no tā iespējams tikt par valsts padomnieku — pēc Krievijas rangu tabulas piektās klases rangs atbilst pulkveža dienesta pakāpei. Bija gadījumi un pat diezgan bieži, kad ģimnāziju direktori

guberņu pilsētās uzdienēja līdz īstenajam valsts padomniekam, bet tas jau atbilda ģenerālmajora pakāpei. Svētkos un cara ģimenes svinību dienās — ar zeltu izrotāts mundieris, zobens pie sāniem, un gorodovoji ieraugot izstiepjas miera stājā!

Taču, lai tiktu līdz šim nesasniedzamajam mērķim, bija vajadzīgs vēl daudz kas — universitātes izglītība, sakari…

Lāgiem Ivana Blagoveščenska acu priekšā nostājās pilsētas galvas Fļagina tēls. «Tas nekas, ka pilsētele maziņa, toties naudas papilnam.» Ak kungs, nu kāds tam sakars ar Fļaginu! Tas taču ir jāprot — vadīt tirdzniecības firmu, bet vispirms tam vajadzīgs apgrozības kapitāls. Ar skolotāja aldziņu diez cik augstu neuzlēksi…

Reizēm prātā ienāca Volga. Un vienmēr viņš to redzēja pilnu dzīvības, tādu kā vasarā — no Unžas uz Volgas — māmuļas plašumiem izpeld plostu virtenes! … Arī mežrūpnieki nedzīvo slikti! Miljonāri! Baltie «Samoļot» firmas kuģi gluži kā gulbji. Kapteinis žilbinoši, baltā formas svārkā, pāri klājam baltiņ balts audekla jumts pret sauli, galdauti pirmās klases salonā balti kā sniegs. Reiz tētiņš Aleksejs paņēma Ivanu līdzi, kad gāja apciemot uz kuģa savu bijušo skolas biedru arhiereju Platonu. Arī popu vidū visādi gadās — viens ir tikai arhierejs, bet sēž pirmās klases salonā, viņam blakus — solīds kungs, sulaiņi skraida ar paplātēm rokās, bet otrs, lai gan pēc amata — katedrāles virsmācītājs, taču zābaki pavisam apruduši, un ari talārs nav diez kāds jaunais …

Ivanu Blagoveščenski ļaudīs izveda karš.

1915.   gadā, pēc tam kad frontē bija apslaktēts milzīgs daudzums kareivju un virsnieku, it īpaši jaunāko, armijā iesauca arī skolotājus, kurus līdz šim vēl neaiztika.

1916.  gada sākumā Viļņas karaskolas junkurs Ivans Blagoveščenskis saņēma praporščika uzplečus. Tobrīd viņam bija divdesmit trīs gadi.

Jaunais virsnieks karoja par ticību, caru un tēvzemi uzcītīgi. Gada laikā paguva saņemt trīs dienesta pakāpes: podporučika, poručika un štāba kapteiņa. Ja karš būtu. ieildzis vēl kādu gadiņu vai divus, tad kronim nāktu klāt jauni izdevumi: vajadzētu izsniegt kaujas virsniekam pulkveža mundieri un uzplečus ar divām svītrām bez zvaigznītēm — tādus pašus kā valdniekam imperatoram pulkvedim Romanovam Nikolajam Aleksandrovičam.

Un pēkšņi pašu Nikolaju Aleksandroviču gāza no troņa.

Pulkveža uzpleči, kas bija domāti divdesmit četrus gadus vecajam štāba kapteinim Ivanam Blagoveščenskim, kurš vēl nebija paguvis, kā pienākas, izbaudīt savu Augstākā Virspavēlnieka vārdā piešķirto varu pār simtiem cilvēku, varēja pārvērsties nepiepildāmā sapnī. Mazliet gan iepriecināja Pagaidu valdības pirmais ministrs Ļvovs, lai nu kā, tomēr kņazs, druscītiņ uzmundrināja ari kara ministrs Gučkovs — solīds cilvēks, kaut cik entuziasma iedvesa arī Aleksandrs Fjodorovičs Kerenskis, bet Lavrs Korņilovs piespieda noticēt, ka tiek nodibināta stabilitāte un kārtība, — un še tev nu bij! — kaislību uzliesmojuma rezultātā parādās Uļjanovs-Ļeņins. Un pēc tam — revolūcijas uzplūdu saļodzītā fronte. Uz kurieni lai mūk no visām šitām nepatikšanām? Uz kurieni? …

Un bijušais štāba kapteinis bez uzplečiem, bez ordeņa, bez medaļām, nošķiebtos zābakos, ar cepuri bez kokardes, apsvilušā, nodriskātā austriešu šinelī, gluži kā karagūsteknis (savā virsnieka šinelī bīstami rādīties), devās uz vecāku mājām.

Kad pazudušais dēls noklinkstināja vārtu dzinteli, lielais, lutausainais suns laba teļa augumā laiski izlīda no būdas un sāka aizsmakušā balsī vankšķēt. Večukiņš ar dzeltenu plikādas kažociņu mugurā, slaucīdams celiņu, padraudēja sunim ar slotu: «Dik! Mierā!» — tad nošņaucās un uzprasīja:

—    Ko jums vajag?

Ivanam Blagoveščenskim smeldzīgi iesāpējās sirds aiz žēluma, patiešām, aiz žēluma, nevis aiz mīlestības pret tēvu aizžņaudzās kakls — tik ļoti sīciņš un pamests viņš bija …

Un arī māja novecojusi, dēļi nomelnējuši, saplaisājuši, lievenis pavisam sagrabējis, trešā pakāpiena vairs nav — vai gan viegli vecam vīram lēkt tam pāri? …

—    Draudze kļuvusi sīkstulīga, un nav arī ienesīgu dievkalpojumu: kāzu tikpat kā nav, vīriešus apbedī svešās malās — Vācijā, Galīcijā, aiz Nemunas vai pat prom Francijā, bet no zaldātu atraitņu un veceņu artavām labi ka dzīvību var izvilkt. Un visi pa mītiņiem vien skraida, — aizvainotā balsī skaidroja tikko atsteigusies māsa Zinaida.

Protohiereja milzīgā ģimene bija izklīdusi kur nu kurais. Vienīgi Zinaida vēl dzīvoja Jurjevecā, Jeļizaveta, Ivana aizstāve tai senajā ģimenes padomē, tagad dzīvoja Muromā.

Viņi sēdēja trijatā — Ivans, māte un Zinaida. Māte drusku paraudāja un apklusa — visu laiku skatījās uz durvīm: «Nez kādēļ, tētiņš Aleksejs vēl nenāk?»

Zinaida stāstīja bez apstājas un juku jukām. Un tomēr no viņas ne visai sakarīgā un juceklīgā stāsta — nav jau nekāds joks atcerēties visu, kas noticis piecos gados! — Ivans saprata: arī šeit, Jurjevecā, pie valdīšanas ir boļševiki. «Ļaudis gan pretojas, taču padarīt nekā nevar,» Zinaida satriekta atkārtoja.

Kad brālis apjautājās, kas tad ir šie «ļaudis», Zinaida nosauca bijušo pilsētas galvu Fļaginu, brūža pārvaldnieku, pāris bodnieku un garīdznieku. Un vēl noskaidrojās, ka visvairāk te «izrīkojas» Volodja Kretovs, jauns puisis. «Boļševikiem viņš ir pats galvenais un, taisnības labad jāatzīst, liels meistars uz runāšanu — un vispār gudrs vīrs, saprot, kas un kādēļ jādara un ar ko cilvēkus, it īpaši plikadīdas, aizkustināt! Un vēl ir Ivans Kozlovs, pats no plikadīdu sugas …»

Un vēl viņš dabūja zināt: «Ir bīstami! Te vienā vietā kādu aplaupa, te otrā kādu apzog. Tikai to nedara boļševiki, viņi ar tādām lietām nenoņemas, taču nevienu laupītāju līdz šim vēl nav noķēruši… Tu taču atceries, kā tētis neieredzēja suņus! Mūsu mājās suņu itin nekad nav bijis, bet, pavei, kādu velnu tagad iegādājies? Bez suņa nevar, tad vairs neļaus mierīgi padzīvot…»

Tēvs bija uzģērbis _. tumši zilos garsvārkus, izsukājis bārdu, gludi pieglaudis retos matus un smaržot smaržoja pēc «Brokāra» glicerīna ziepēm. Uz deguna bija nevis parastās brilles vara ietvarā, bet gan apzeltītās, ko valkāja pa svētkiem un baznīcā. Viņš pārmeta dēlam krustu. Ivans pēc agrākā paraduma gribēja noskūpstīt tēvam roku, taču tēvs neļāva, atrāva roku nost un pats trīskārt noskūpstīja dēla iekritušo vaigu.

—    Kā tev klājas? Vai esi vesels?

Māmiņa aizgāja, aizbildinādamās, ka jānokāpj pagrabā pēc gurķīšiem un sēnītēm. Zinaidai pietika ar tēva acu uzmetienu — tā pazuda virtuvē un sāka rībināt traukus.

Tēvs, kājās stāvēdams, uzprasīja:

—    Ko domā turpmāk darīt?

—    Pagaidām vēl neesmu izlēmis.

—          Iesi pie šiem? — Un tēvs pamāja ar galvu uz fabrikanta Mindovska mājas pusi, kur, pēc Zinaidas vārdiem, atradās Volodjas Kretova «rezidence».

—    Paskatīšos, kas te notiek.

Tēvs brīdi klusēja, laikam gatavodamies pašam svarīgākajam jautājumam:

—    Vai uz baznīcu iesi? Uz vakara dievkalpojumu.

—    Katrā ziņā, tēti…

—    Varbūt būsi ko pārlicis? Sāksi dievam kalpot?

—    Nē, tēti. Un labāk par to vairs nerunāsim.

Tēvs nobāla un sadrūma.

—          Tad man, Ivan, nav ar tevi vairāk par ko runāt. Nekādu citu jautājumu man nav.

Un izgāja no istabas.

Visu aprīli un maiju Blagoveščenskis nodzīvoja Jurjevecā, pie māsas Zinaidas: nebija kurp braukt un arī ar ko braukt — naudas ne kapeikas. Lai nopelnītu ceļam, sāka strādāt kuģu piestātnē — vispirms par melnstrādnieku, bet tad pavēroja, kā ņemas ar otu vecais krāsotājs Kondratjičs, un palūdza viņu, lai pieņem par palīgu.

Viss būtu puslīdz ciešami, taču kaitināja biežie mītiņi un sapulces, kas sanāca gandrīz vai katru dienu un kas vecajam mālderim gauži gāja pie sirds.

—          Tu, jūsu labdzimtība, nomālē šito sieniņu līdz galam, bet es aizkāpšu paklausīties, ko labu stāstīs .. .

Pēc pirmās algas Ivans saprata, ka ar «godīgu darbu nedabūt pilnu tarbu» — naudas pietika tikai trim dienām. Varētu jau arī izvilkt visu nedēļu, ja negadītos pudele «pašteķa». Un kā lai neiedzer? Tā taču kaut uz mirkli aizmirstas domas par nolādēto dzīvi!…

Izglāba bijušais pilsētas galva esers Fļagins. Viņš atnāca vakarā, klusēdams pasēdēja, papūta un pavisam negaidīti nolika uz galda paciņu naudas.

—          Tā ir mana, bet daļa ari tētiņa Alekseja. Brauc tūliņ prom, kamēr mūsējie bramaņi Kretovs un Kozlovs nav tevi nomušījuši.. . Viņi visus virsniekus, kas nav ar viņiem uz vienu roku, pievāc pa tīro …

Tajā pašā naktī Ivans Blagoveščenskis aizbrauca no Jurjevecas. Fļagins iedeva vēstuli ar adresi: Maskavā, Ma.roseikā, piecpadsmitajā namā. Vaicāt pēc Jevdokijas Timofejevnas Zaicevas.

«Nelaime nekad nenāk viena,» Blagoveščenskis nodomāja, uzzinājis, ka Jevdokija Timofejevna atgriezīsies tikai pēc mēneša.

Šo bēdīgo ziņu Blagoveščenskim pateica vidēja vecuma cilvēks, kas atvēra durvis un bija ģērbies jūras virsnieka formas svārkos bez uzplečiem.

Ieraudzījis, cik nelaimīgs jūtas negaidītais apmeklētājs, jūrnieks uzaicināja:

—    Ienāciet iekšā, atpūtiniet kājas. — Un stādījās priekšā: — Konstantīns Konstantinovičs.

Vēlāk Blagoveščenskis tā arī nespēja apjēgt, kāpēc viņš tūlīt tik ļoti uzticējās šim jūrniekam, kāds spēks piespieda viņu, drūmu domu izmocītu, pēdējā gada nepārtraukto neveiksmju vajātu, izstāstīt visu līdz pēdējam sīkumam šim cilvēkam, ar ko bija iepazinies tikai pirms pusstundas. Kādas apmātības varā viņš zaudēja piesardzību un atdeva Fļagina vēstuli? Visdīvainākais bija tas, ka jūrnieks ne par ko īpaši it kā neinteresējās._

Uzzinājis, ka jūrnieks dien Ārkārtējās komisijas sevišķajā vienībā, ivans Aleksejevičs pārbijās. Taču Konstantīns Konstantinovičs pēkšņi piedāvāja:

—    Ja vēlaties, nāciet strādāt pie mums … Jūs man patīkot. Es pateikšu par jums Popovam. Starp citu, viņš šodien atnāks uz šejieni. '

Par Ārkārtējās komisijas sevišķās nodaļas priekšnieku Popovu Blagoveščenskis nodomāja, ka tas ir vai nu krietni piedzēries, vai arī vājprātīgs. Viņš atnāca, ģērbies matroža formas tērpā, zem atpogātā pusmēteļa bija redzama netīra, saņurcīta formas blūze. Beznaģenes lenta nobīdīta uz sāniem. Apbruņojies viņš bija tā, it kā tūdaļ pat vajadzētu mesties kaujā, — mauzeris koka makstī, parabelluma pistole aiz jostas, no pusmēteļa kabatas rēgojās laukā nagana spals.

Uzklausījis Konstantīnu Konstantinoviču, viņš sniedza Blagoveščenskim roku un pateica tikai vienu vārdu:

— Ņemu!

Blagoveščenskis neviļus ar ziņkāri vēroja bālo, gandrīz vai balto seju ar nelielajām Ūsiņam. Taču visvairāk pārsteidza Popova acis: tās bija dzidri, dzidri zilas ar tikko samanāmiem dzimumiem un nemirkšķināja, gluži kā no porcelāna darinātas. Runādams Popovs pagrieza pret sarunu biedru galvu, bet nekustīgās acis raudzījās sāņus. Un.vēl Blagoveščenskis ievēroja, ka Popovs bieži čirkstina zobus, it kā ciestu" stipras sāpes.

— Šodien ieradušies vēl trīs, — Popovs dusmīgi teica jūrniekam. — Tu izrunājies ar viņiem… — Un pēkšņi iekliedzās: — Lai pastāsta, ka iznīcināja floti! — Un tūlīt pat norima. — Vai saprati? Izrunājies.

Viņam domas, acīm redzot, lēkāja, jo viņš sāka runāt atkal par ko citu:

—   Zābaku nepietiek. Varbūt aizsūtīsim viņu pēc mahorkas? Sākumam? Aprunājies ar viņu!

Izdzēris glāzi stipras tējas un aši apēdis jūrnieka iedoto maizes donu ar zirga gaļas desas šķēlīti, Popovs piecēlās un nožāvājās.

—    Iešu drusciņ nokrākšos. Pamodini mani desmitos.

Konstantins Konstantinovičs paskaidroja Blagoveščen-

skim:

—    Viņš lūdz, lai jūs aizbrauktu uz Jaroslavļu. Dzirdējāt taču, ka viņš sacīja: «Pēc mahorkas.» Jaroslavļā jūs aiziesit uz munīcijas noliktavu pie biedra Poluhina. Pieprasīsit, lai viņš nekavējoties nosūta — adresi Poluhins zina — šauteņu patronas. Pēc tam aiziesit uz tabakas fabriku, saņemsit piecas kastes mahorkas un nosūtīsit tās uz šādu adresi: Maskava, Trjohsvjatiteļskajas šķērsielā, Ārkārtējās komisijas sevišķajai nodaļai. Mandātu jums parakstīs priekšsēdētāja vietnieks Aleksandrovičs. Uzjrādīt to drīkst tikai, ārkārtējos gadījumos. Vai sapratāt? Ārkārtējos, — jūrnieks pa zilbēm atkārtoja.

—    Vai drīkstu jautāt?

—Lūdzu!

—    Man ir divi jautājumi. Pirmais: kādam nolūkam man jāsaņem patronas? Un otrs: kādēļ jūs izraudzījāties mani, jums galīgi nepazīstamu cilvēku?

—    Atbildēšu. Patronas vajadzīgas taisnīgai kaujai par Krieviju. Jūs izraudzījāmies tādēļ, ka Fļagina kungs ir par jums vislabākajās domās. Jūs laikam netikāt lasījuši viņa vēstuli? Varat ieskatīties.

Blagoveščenskis uzmeta acis pirmajai rindiņai un pat nepabrīnījās, tikai sāka smieties:

«Dārgais Konstantin Konstantinovič! Šīs vēstules pasniedzējs štāba kapteinis Ivans Aleksejevičs Blagoveščenskis …»

—    Bet es taču braucu pie Jevdokijas Timofejevnas.

—    jēvdokija Timofejevna esmu es, — jūrnieks atteica.

Blagoveščenskis gandrīz visu nakti negulēja, viņu mocīja šaubas: «Čekas vienība, bet patronas saņem slepeni! Te noteikti kaut kas nav kārtībā! Kādēļ man jābāž sava galva šajā cilpā? Fļagins, protams, pie svešiem nesūtītu, bet ej nu sazini! Ieradīšos Jaroslavļā, aiziešu uz munīcijas noliktavu, bet tur man jautās: «Kas tu tāds esi?» Ko es viņiem sacīšu? Popovs, kā redzams, ir liela mēroga nelietis. Ņems vēl un nošaus kā suni…»

Mazā gaismiņā Blagoveščenskis klusītēm, cenzdamies nepamodināt Konstantinu Konstantinoviču, piecēlās un devās taisnā ceļā uz Kurskas staciju. Viņš bija cieši nolēmis braukt prom uz Muromu, pie māsas Jeļizavetas.

MĒĢINĀJUMS

Jūnija sākumā Ārkārtējās komisijas bufetē Andrejs ieraudzīja jaunu darbinieku — gadus četrdesmit vecu liela auguma vīrieti ar kuplu melnu bārdu. Biezās uzacis, pinkaino, cieto, sajukušo matu ērkulis, melnīgsnējā seja ar čigāna acīm — viss viņam bija spilgts, neparasts un neviļus saistīja uzmanību.

Bufetniece Maša, kas pazina visus darbiniekus, noprasīja jaunajam:

—    Kā uzvārds?

—    Bļumkins.

Maša izpētīja visu sarakstu.

—      Jūsu vārda te nav, biedri Bļumkin, bet es jums izsniegšu Sergejeva devu, viņš ir izbraucis, tomēr jūs pasakiet, lai ieraksta jūsu vārdu sarakstā.

—    Katrā ziņā.

Izsniegusi gabaliņu siļķes, divas «landrīnes» un ceturtdaļmārciņu pelēkas auzu miltu maizes, Maša iedeva Bļumkinam tukšu krūzīti..

—« Tēja uz galda. Varat dzert, cik vēlaties.

—      Nebūtu teicis, ka daudz, — Bļumkins jautri sacīja. — Kas tas ir — brokastis, pusdienas?

—     Visai dienai. Paskatieties, kādu siļķes gabalu jums iedevu, — Maša aizvainoti atsaucās. — Re, biedram Martinovam astes gals vien palicis.

Bļumkins no tējas atsacījās un izgāja no bufetes. Maša vēl noteica:

—    Gatavais zirgu zaglis ..,

Dažas dienas vēlāk, salikdams Bļumkinu gaiteni vai bufetē, Andrejs sasveicinājās ar viņu kā ar labu paziņu — jaunais bija sabiedrisks un jautrs un mīlēja patriekt jokus. Lielākā daļa čekistu zināja, ka Bļumkins nokļuvis Ārkārtējā komisijā pēc VCIK kreiso eseru frakcijas neatlaidīga lūguma (tā bija pieprasījusi, lai ieceļ viņu par priekšnieku kādā no jiodaļām cīņai pret kontrrevolūciju) un ka viņš izpilda Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja vietnieka Aleksandroviča. īpašus uzdevumus.

Bļumkins sāka nākt uz bufeti kopā ar fotogrāfu Andrejevu — mūsainu rudmati, tas tāpat bija kreisais esers, un Bļumkins to bija iedabūjis savā nodaļā.

Pēc pāris nedēļām Andrejevu no Ārkārtējās komisijas atlaida— viņš bija atnācis uz darbu piedzēries un nolamājis sargu pie durvīm, kad tas palūdzis uzrādīt dienesta apliecību.

Reiz vēlu naktī Andrejs un Bļumkins kopā iznāca uz ielas.

—    Vai jūs uz mājām? Kur dzīvojat?

Andrejs atteica:

—    Mums pa ceļam. — Viņam gribējās tuvāk iepazīt šo cilvēku, kas nezin kādēļ bija iestājies kreiso eseru partijā.

Runāja par šādiem tādiem niekiem. Leontijā šķērsielā, pie bijušās grāfienes Uvarovas savrupmājas, Bļumkins apstājās.

—    Es nu esmu klāt.

—    Jūs dzīvojat šeit? — Andrejs brīnījās. Viņš zināja, ka šajā namā atrodas kreiso eseru partijas Centrālā un Maskavas pilsētas komiteja.

—    Es esmu vecpuisis — ne man ģimenes, ne sava kakta. Bet te ir grāfu dīvāni… — Bļumkins sniedza roku. — Paldies par kompāniju. Līdz rītam.

Pagāja dažas dienas, un Andrejs atkal sastapa pie durvīm Bļumkinu.

—    Ejam? — Bļumkins uzaicināja un tūdaļ pajautāja: — Vai lasījāt par Vostorgova lietu? Bet ko nu es jums tā vaicāju, jūs taču pats ar to nodarbojāties. Pastāstiet, lūdzu, sīkāk!

—    Atvainojiet, biedri Jakov, bet nav pieņemts uz ielas sarunāties par dienesta lietām.

—    Atvainoties gan vajadzētu man, — Bļumkins atteica uzsvērti laipni. — Mani tikai interesēja, kā jūs tos popus piespiedāt pie sienas.

—    Nekā interesanta tur nebija …

Šoreiz viņi izšķīrās uz Vozdviženkas un Mohovajas ielas stūra, pie ēkas, kurā atradās VCIK zemnieku sekcija.

—    Es nu esmu klāt!

—    Vai esat mainījis dzīves vietu? — Andrejs apjautājās. — Vai arī te ir labi dīvāni?

—    Te tuvāk pie darba. Bet man grūta staigāšana. Moka nolādētā plakanā pēda.

Pirmā stāva vāji apgaismotajā logā Martinovs pamanīja cilvēku, kas bija līdzīgs bijušajam Ārkārtējās komisijas fotogrāfam Andrejevam. «Ko tas te dara?» Andrejs nodomāja. Atvadījies no Bļumkina, Martinovs paskatījās logā vērīgāk, taču nekā nevarēja saredzēt, jo kāda gādīga roka aizvilka priekšā blīvu zaļu aizkaru.

Būtu Martinovs aizkavējies vēl kādas minūtes, viņš ieraudzītu, kā pie VCIK zemnieku sekcijas ārdurvīm pienāk Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāja vietnieks Aleksandrovičs, pēc tam — kreiso eseru Centrālās komitejas loceklis Kamkovs, bet vēl pāris minūtes vēlāk, savos garajos svārkos ģērbusies, steidzīgi aizsoļo Marija Spiridonova.

Kreiso eseru partijas stāžs nebija liels — apmēram seši mēneši. Organizatoriski kreiso eseru partija nodibinājās savā pirmajā Viskrievijas kongresā 1917. gada decembra sākumā. Līdz tam tā veidoja kreiso spārnu sociālistu revolucionāru partijā, kura ieņēma klaji buržuāziskas pozīcijas. Atšķēlušies no tās un radījuši patstāvīgu partiju, kreisie eseri saglabāja mantojumā ticību revolucionārajai frāzei un varoņa un pūļa teorijai. Šī mantojuma saglabāšanu veicināja daudzi Centrālās komitejas locekļi un jo sevišķi Marija Spiridonova.

1906, gadā divdesmit divus gadus vecā Marija Spiridonova nogalināja Luženovski — Tambovas melnsimtnieku barvedi, galveno grautiņu rīkotāju Tambovas apkārtnē — un tika notiesāta un aizsūtīta katorgā.

Pēc Februāra revolūcijas Spiridonova kļuva par kreiso eseru līderi un vispopulārāko oratoru. Viņai nebija nekā kopīga ar marksismu, viņa ar naidu un nicinājumu izturējās pret boļševikiem, uzskatīdama, ka tie nav spējīgi vadīt valsti, taču aiz taktiskiem apsvērumiem, lai nezaudētu ietekmi zemnieku vidū, viņa to slēpa. Spiridonovas vadītie kreisie "eseri 1917. gada septembrī atbalstīja boļševikus Petrogradas pilsētas domes vēlēšanās, bet vēlāk ari Oktobra revolūcijas notikumu laikā. Tas deva Spiridonovai iespēju pieprasīt, lai Padomju valdībā ietilptu arī viņas kolēģi no eseru partijas: Koļegajevs — zemkopības tautas komisāra, Šteinbergs —tieslietu tautas komisāra, Prošjans — pasta un telegrāfa tautas komisāra un Kareļins — īpašuma lietu tautas komisāra amatā.

Pagāja nedēļas, mēneši, bet boļševiki ir nedomāja aiziet no politiskās arēnas, gluži otrādi, tie nostājās uz tās vēl stingrāk. Cerības, ka kreisie eseri kļūs par visietekmīgāko Krievijas partiju, nepiepildījās.

Lai pievērstu uzmanību savai partijai, kreisie eseri 1918. gada 15. martā «aizcirta durvis» — izstājās no Tautas Komisāru Padomes. Taču izstāšanās no valdības cerēto efektu nedeva. Tomēr Viskrievijas Centrālajā Izpildu Komitejā, Zemkopības tautas komisariātā, Ārkārtējā komisijā un vietējos varas orgānos kreisie eseri ar gudru ziņu palika un pagaidām uzsāka nelegālu, maskētu cīņu pret padomju varu.

Uz kārtējo apspriedi kreiso eseru Centrālās komitejas locekļi sapulcējās VCIK zemnieku sekcijas telpās, z— Ziņojiet, Bļumkin! — Spiridonova izrīkoja. — Tikai pašu galveno, mums maz laika …

—    Uzskatu, ka mums ļoti veicies, — Bļumkins jautrā balsī iesāka. — Esmu apcietinājis sagūstīto Austroungārijas virsnieku — leitnantu Robertu Mirbahu. Pēc nepārbaudītām ziņām, viņš ir sūtņa radinieks vai vismaz vienvārdis.

—    Kādēļ viņš apcietināts?

—    Sakarā ar kādas dāmas — Lanstrēmas pašnāvību. Taču galvenais nav dāma, bet leitnants Mirbahs. Atklāti sakot, viņam varēja likt mieru, taču mēs uzskatām, ka viņš ir tā zivtele, uz kuras varēs noķert sūtņa kungu.

Bļumkins pasniedza Spiridonovai sīkiem burtiem aprakstītu lapiņu.

—    Te būs tā mandāta uzmetums, kas mums atvērs sūtniecības durvis.

Spiridonova skaļi nolasīja:

—    «Viskrievijas Ārkārtējā komisija ar šo pilnvaro tās locekli Jakovu Bļumkinu un Revolucionārā tribunāla pārstāvi Nikolaju Andrejevu uzsākt sarunas ar Vācijas sūtni

Krievijas Padomju Republikā sakarā ar jautājumu, kam ir tiešs sakars ar sūtņa kungu.

VĀK priekšsēdētājs F. Dzeržinskis Sekretārs I. Ksenofontovs.»

Spiridonova nosvieda lapiņu uz galda.

—           Muļķības! Šito klajo stulbumu Dzeržinskis nekādā ziņā neparakstīs! Turklāt neaizmirstiet, ka Dzeržinskim ir radušās aizdomas. Viņš padzina no darba Andrej evu.

Aleksandrovičs pārmetoši aizrādīja:

—          Nevajag, dārgā Marija Aleksandrovna, mētāties ar vārdiem un tādiem papīrīšiem. Jūs pazīstat Dzeržinska parakstu?

—    Pazīstu.

Aleksandrovičs nolika Spiridonovai priekšā lapiņu, uz kuras bija vismaz pusotra desmita Dzeržinska parakstu.

—    Vai ir līdzīgi?

—    Pat ļoti. Kas to izdarīja?

—           Es, — ar zināmu lepnumu atteica Aleksandrovičs. — Patrenējos dažas dienas. Un, lūk, te ir Ksenofontova paraksts. Veidlapu, kad vajadzēs, iedošu. Arī uz mašīnas uzrakstīšu pats. Un zīmogu pielikšu — tas visu laiku atrodas pie manis.

—    Nav slikti, — Kamkovs paslavēja …

—    Un pēc tam? — Spiridonova jau ziņkārīgi uzprasīja.

—           Pēc tam viss gauži vienkārši, — Bļumkins smīnēdams atteica. — Mēs ar Andrej evu ierodamies sūtniecībā. Es kā Ārkārtējās komisijas darbinieks, Andrejevs — kā Revolucionārā tribunāla pārstāvis.

Spiridonova cieši nopētīja Andrej evu un skarbi noteica:

—    Ceru, ka Andrej evs tai brīdī būs skaidrā? Tālāk!

—    Mēs tiekam pie Mirbaha audiencē.

— Jāsadabū sūtniecības plāns.

—           Ir jau rokā! Varat apskatīt. Šī te nelielā istabiņa ir pirmā pieņemamā telpa, kur sēž sekretārs. No tās ir durvis uz otru — lielo pieņemamo telpu, kur droši vien Mirbahs mūs ari pieņems. Mirbahs iznāks pa šīm — otrajām durvīm. Pieņemamā telpa ir pirmajā stāvā. Pabeiguši operāciju, mēs izlecam caur logu.

Spiridonova sāka nervozi staigāt pa istabu.

—    Kaut nu izdotos! Tā tik būtu varena uzvara! Bet tagad izdarīsim mēģinājumu. Kādas tur ir mēbeles, vai uzzinājāt?

—     Uzzinājām. Vidū stāv neliels ovāls marmora galds. Te, pie sekretāra istabas durvīm, vēl viens galdiņš, mazāks. Krēsli.

—    Lieliski. Sākam mēģinājumu. Kamkov, jūs esat sūtnis. Nāciet laukā pa durvīm un sēstieties! Gluži dabiski, ka Mirbahs apsēdīsies šeit. Kādēļ viņam jāriņķo apkārt galdam? Pieņemsim, ka šeit apsēžas tulks, mazlietiņ aiz grāfa, bet tā, lai dzirdētu un redzētu tevi, Jaša. Šeit kāds no vāciešiem …

—    Lieku cilvēku nebūs. Mēs palūgsim konfidenciālu sarunu.

—    Labi. Bet kāds jau tomēr būs.

—    Sūtnim ir tulks, taču reizēm tulko padomnieks doktors Riclers. Iespējams, ka būs viņš. Jāpanāk, lai viņš … Pie viena — arī viņu. Un katrā ziņā būs klāt sūtņa adjutants leitnants Millers. Mirbahs bez viņa nesper ne soli.

JSpiridonova klusēdama ilgi skatījās plānā un kaut ko pārlika.

—    Kādi ieroči?

—    Bumba un katram gadījumam revolveri.

—    Kā ienesisit iekšā bumbu?

—    Portfelī kopā ar papīriem, tā ir diezgan plakana.

Spiridonova vēlreiz noprasīja:

—    Vai šīs ir durvis uz sekretāra istabu? No kurienes istabā var ieskriet sardze?

—    Tikai caur šīm durvīm, — Aleksandrovičs paskaidroja.

—    Uz kuru pusi tās veras?

—    Uz lielās pieņemamās istabas pusi.

—    Lai tad Andrej evs apsēžas pie galdiņa, kas stāv pie durvīm. Kad Bļumkins sviedīs bumbu, tu aizstumsi durvīm priekšā galdiņu. Tas jums dos divas trīs minūtes lieka laika. Bumbu metīsiet pēc sarunas, kad Mirbahs ies uz savām durvīm. Vai viss skaidrs? Tagad izmēģināsim. Jūs esat ielaisti lielajā istabā. Ienāk Mirbahs… Kamkov, nāciet iekšā! Ne tik ātri, Mirbahs iet lēnām. Jaša, jūs ejiet grāfam pretim! Ejiet… Nesteidzieties! Nebūs pieklājīgi, ja pieiesit pie galda pirms sūtņa. Viņam var rasties aizdomas … Andrejev, jūs sēstieties pie galdiņa! Vai portfelis ir pie jums? Neaizmirstiet atdot to Bļumkinam… Labāk, ja katram būs savs… Tā. Labi. Apsēdieties … Bļumkin, sāciet runāt!

—    Sūtņa kungs! Esam pilnvaroti jums paziņot. ..

Bļumkins iejutās lomā. Viņam pat balss sāka drebēt.

—    Mierīgāk, Jaša! Cik vien iespējams mierīgāk!

Kamkovs izbrīnīts jautāja:

—           Atvainojiet, ka iejaucos! Taču es, Marija Aleksandrovna, nesaprotu, kālab tas viss vajadzīgs. Manuprāt, līdzko Mirbahs pa durvīm iekšā — tā viņam tūlīt pie kājām mūsu dāvanu.

—           Jūs, Kamkov, kā vienmēr, steidzaties. Līdzko Jaša sāks celt bumbu laukā no portfeļa, tā viņu tūlīt pat Millers nošaus. Viņš nav muļķis, uzreiz sapratīs, kālab sūtņa istabā iestiepta šitā kaste. Labāk stāviet klusu! Jaša, turpiniet!

—           Esam pilnvaroti jums paziņot, ka Ārkārtējā komisija apcietinājusi jūsu radinieku leitnantu Robertu Mirbahu … Bet ko sacīt tālāk? No tiesas, nevaru izgudrot.

Spiridonova neapmierināti norūca:

—           Un vēl sakāt — esam sagatavojušies! Ja grāfs paziņo, ka radinieka liktenis viņu interesē, tad jūs sakāt: «Atļausit, sūtņa kungs, iepazīstināt jūs ar dokumentiem!» Un taisiet vaļā portfeli.

—           Un,ja nu Mirbahs sacīs, ka šis leitnants viņu neinteresē? — Kamkovs noprasīja.

—           Jūs esat ļoti tālredzīgs, Kamkov, — Spiridonova iedzēla. — Es tikko gribēju izteikt šādu varbūtību. Tādā gadījumā jūs, Jaša, sakāt: «Un tomēr, sūtņa kungs, es katram gadījumam atstāšu jums visu dokumentu kopijas.» Bet jūs, Andrej.ev, piecelieties un aizsprostojiet durvis! Kur jūs atstāsit automobili? … Šeit? … Lieliski. Kas būs šoferis?

—    Kolts. Savējais.

—    Vai nenobīsies?

—    Nevajadzētu nobīties. Viņš taču nekā nezina.

—    Bet kad norībēs?

—    Domāju, ka nenobīsies.

—           Galu galā, tā ir jūsu darīšana. Svarīgi, lai Mirbahs būtu beigts.

—    Neuztraucieties, izdarīsim.

—    Gribētos, lai jūs paliktu dzīvi,

—    Pacentīsimies.

—           Un vēl gribētos, lai jūs nenokļūtu Čekas vai vāciešu rokās.

—           Mums pašiem arī negribas. Mēs norunājām: ja vienu no mums ievainos un tas nevarēs aiziet, otrs to nošaus. Sliktākajā gadījumā — jāizdara pašnāvība.

—    Vai jūs saprotat, uz ko ejat? Andrejev, vai saprotat?

—    Saprotu, Marija Aleksandrovna.

Spiridonova piecēlās. Acis viņai mirdzēja, roka pašāvās gaisā — teju, teju, ņems un vēl pārmetīs teroristiem krustu.

—           Krievija neaizmirsīs jūsu varoņdarbu! Sociālistu revolucionāru partija un krievu tauta jūs paturēs piemiņā mūžam. Sarkanajā laukumā, blakus Miņinam un Požarskim uzcels pieminekli Jegoram Sazonovam, Ivanam Kaļajevam un jums, ja jūs nepārnāksit. Bet jūs paliksit dzīvi. Es ticu jūsu laimīgajai zvaigznei.

—          Mēs, Marija Aleksandrovna, gribētu zināt to dienu. Jo tas būtu_ātrāk, jo labāk. Arī mums, tāpat kā visiem kārtīgiem cilvēkiem, ir nervi…

—           Kad tā pienāks, tad arī pateikšu. Ir dienu, ir stundu. Bet tagad izmēģināsim vēlreiz. Kamkov, stājieties savā vietā! Jūs esat Mirbahs. Ejiet! Lēnāk!

JŪLIJS

Laiks pieturējās neciešami spiedīgs. Termometrs pie Vēstures muzeja rādīja trīsdesmit četrus grādus ēnā.

Katru dienu pāri Maskavai aizducināja negaisi, lāgiem tie sekoja cits citam, it kā tikko aizdunējušo padebesi kāds triektu atpakaļ. Nekāds lielais lietus nebija — rupjās lāses atsitās pret sakarsušo asfaltu un uz vietas izgaroja.

Un atkal sākās tveice, gaiss sakarsa, un nebija ko elpot.

Jūlijs ir pats vasaras vidus, kad visi darbi mācas virsū gumzu gumzām — te vēl siens pļaujams, bet te — jau labība dzeltena.

Viņa augstība Krievijas mietpilsonis pūta vien:

—          Ak kungs! Jau tā nedienu tiku tikām, un nu vēl šitāds karstums!

—    Ja Mefodija dienā aizlīs — līs četrdesmit dienas.

—           Palūkosim, ko sacīs Samsons siena pūdētājs. Ja šitajā dienā sāks līt, tad būs slapjš līdz pašai atvasarai.

—           Vai lasījāt, Tambovā mēģinājuši gāzt padomju varu? Nošāvuši finansu komisāru un vēl divus komunistus, pā

rējos sabāzuši cietumā, bet tad ari paši dumpinieki, kādi tur labējie eseri, saņemti aiz dziesmas.

—          Bet vai jums tas neliekas dīvaini: gāž un gāž, bet boļševiki kā turas, tā turas.

—    Cilvēks domā, dievs dara. Tā jau tas pasaulē nolikts.

—          Tad jau, jūsuprāt, iznāk, ka viss notiek ar dieva ziņu? Jūsuprāt, tātad dievs ir boļševiku pusē, jā?

—           Ak kungs! Tas nešķīstais jau arī svētos ieved kārdināšanā! Jūs man tomēr paskaidrojiet — kāpēc tie boļševiki ir tik stipri? Paskaidrojiet man to!

—    To tikai dievs zina!

—           Nu re! Vai lasījāt «VCIK Izvesti jā» — notikusi vēl viena Viskrievijas konference, šoreiz sanākuši kopā paši čekisti. Un nav bijis bail visas tautas priekšā atzīties, ka nespēs sekmīgi cīnīties pret daudzajām sazvērestībām, ja nebūs pastāvīgu sakaru ar tautu. Tātad sanāk, ka arī mums un jums jāiet viņiem palīgā?

—    Lai nu brauc bekoti Ne mana cūka, ne mana druva!

—           Un vai lasījāt VCIK lēmumu par meņševiku un ari eseru — labējo un centristu — izslēgšanu no VCIK un visu vietējo padomju sastāva? Raksta, ka līdz pat atbildīgajiem esot pieķerti bruņotu dumpju rīkošanā. Tad nu iznāk, ka šitie kreisie eseri ir boļševiku pusē? Boļševiki taču viņus pagaidām neaiztiek?

—           Kas viņus lai sazin! Kas labējie, kas centrs, kas kreisie. Tas mūsu prātam par gudru, taču vienu gan es skaidri zinu: ja jau reiz~boļševiki ar sagrābuši varu, lai tad arī gādā, ka mēs būtu paēduši, apauti un apģērbti. Citādi drīz sāksim skraidīt vienās apakšbiksēs …

GĀJUSI VIENĀ ISTABĀ, NOKĻUVUSI CITĀ

Pirmā jūlija rītā Petersa kabinetā ienāca Aleksandrovičs.

—    Vai es netraucēju, Jēkab Kristapovič?

—           Lūdzu, lūdzu! — Peterss laipni atsaucās. — Mēs te pārrunājam dažus jautājumus, kas saistīti ar Padomju Piekto kongresu.

—Es arī atnācu tieši šajā sakarībā, — Aleksandrovičs teica un apsēdās pie galda. — Man tikko piezvanīja sevišķās vienības komandieris Popovs. Viņš interesējas …

—    Kālab Lielā teātra apsargāšana kongresa laikā nav

uzticēta viņa vienībai? — Peterss pasmaidīja. — Viņš man arī zvanīja. Un es viņam paskaidroju, ka pēc Jakova Mihailoviča Sverdlova lūguma teātra apsardze uzticēta latviešu strēlniekiem.

—    Vai to lūdza Sverdlovs? Tad jau labi… Es nomierināšu Popovu, citādi viņš nervozē, domā, ka viņam neuzticas.

—    Lūdzu, nomieriniet gan! — Peterss atkal pasmaidīja. — Jūs taču zināt Jakova Mihailoviča mīlestību pret latviešiem … Un arī es neesmu vienaldzīgs … Vai jums vēl kas jautājams?

—    Vai viss ir apsvērts, lai nodrošinātu rūpīgu Lielā teātra apsargāšanu? Tas ir pats galvenais, kas mani, gluži dabiski, uztrauc, Jēkab Kristapovič. Protams, tāpat kā arī jūs.

—    Jebkura kustība pa ielām un šķērsielām ap Lielo teātri kongresa dienās jāpārtrauc. Iedzīvotājiem — viņu šajā rajonā nav daudz, apmēram pieci simti cilvēku — tiks izsniegtas īpašas caurlaides. Tramvaja pietura iepretim teātrim pagaidām jāslēdz. Par Lielā teātra komandantu kongresa laikā tiek norīkots biedrs Strižaks. Caurlaides viesiem der tikai ar viņa parakstu. Tās izsniegs otrajā Padomju namā — viesnīcā «Metropole».

—   Kālab tāda piesardzība? — savukārt pasmaidīja Aleksandrovičs. — Viss jau tāpat būs kārtībā.

—    Krieviem ir tāds sakāmvārds: «Kas pats sevi sargā, to arī dievs nepamet.» — Peterss jautri atteica.

Aleksandrovičs piecēlās:

—    Atvainojiet, bet man jāiet.

Peterss sasauca uz instruktāžu čekistus, kas kongresa laikā bija norīkoti operatīvajās grupās Lielajā teātrī, telefona centrālē, telegrāfā un stacijās. Pastāstīja, kas kuram jādara.

—    Bet uz kurieni mani? — Andrejs, nesadzirdējis savu vārdu, pavaicāja.

—   Tu, Andrej,, kongresa laikā būsi biedra Dzeržinska rīcībā.

Pat Nadja, kas ne reizi nebija Andrejam pārmetuši, ka gandrīz ik vakars jāpavada vientulībā, ceturtā jūlija rītā nenocietās un atnāca uz Lielo Lubjanku.

—   Tēvs un Frunze atbraukuši. Gaidīja tevi līdz diviem naktī.

—          Es taču neesmu vainīgs. Fēlikss Edmundovičs pavēlēja neatiet no aparāta ne soli…

Andrejs ieraudzīja tēvu, kad tas atnāca uz otro Padomju namu reģistrēties, Andrejs tieši šajā bridi bija atvedis kongresa komandantam Strižakam no Dzeržinska vēstuli un ļoti steidzās.

Ari kongresā Andrejs nokļuva tikai vienu reizi, piektajā jūlijā, uz dažām minūtēm, kamēr Fēlikss Edmundovičs lasīja tikko atnestu steidzamu šifrētu vēstuli. Andrejam palaimējās — šai brīdī runāja Ļeņins. ,

Vladimirs Iļjičs stāvēja nevis tribīnē, bet pie rampas.

—           Jā, biedri, tas, kas tagad tieši vai netieši, atklāti vai apslēpti runā par karu, kas kliedz pret Brestas cilpu, tas neredz, ka Krievijā strādniekiem un zemniekiem cilpu met kaklā kungi Kerenskis un muižnieki, kapitālisti un kulaki . ..

No labās puses atskanēja saucieni:

—    Ar Mirbahu apkampjaties!

Ļeņins pacēla roku, aicinādams ievērot klusumu:

—    Lai kā viņi jebkurā sapulcē kliegtu, viņu lieta tautā

ir bez cerībām …

No bijušās ministru ložas aplausos ielauzās histērisks kliedziens:

—    Nodevēji! Krieviju pazudinājāt!

Ļeņins uz mirkli pagriezās pret kliedzēju un, atmetis ar roku, mierīgi turpināja runu:

—           Es nemaz nebrīnos, ka tādā stāvoklī, kādā šie ļaudis nonākuši, tik vien viņiem ir atlicis kā atbildēt.ar kliedzieniem, histēriju, lamāšanos un mežonīgiem izlēcieniem, kad citu argumentu nav …

Atskanēja aplausi, smiekli. Un atkal cauri troksnim izlauzās histērisks kliedziens:

—    Ir argumenti! Ir!

Ļeņins, gaidīdams, kamēr troksnis pierims, noslaucīja kabatas lakatiņā pieri.

Kāds vīrietis ar platu seju un kailu, gluži kā ķirbis dzeltenu pakausi, pārliecies pāri ministru ložas barjerai, kliedza:

—    Padzeniet Mirbahu! Mirbahu!

Skanīgs bass no augšas nodārdināja:

—    Apklusiniet taču viņu, nolādēto!

No ložas izbāza galvu bārdains vīrs ar zelta pensneju

uz liela deguna. Viņš padraudēja basam ar sloksnē salocītu avīzi:

—    Mēs jūs pašus drīz apklusināsim!

Troksnis mazliet norima, un Ļeņins ar sarūgtinājumu balsī turpināja:

—    Deviņdesmit deviņas simtdaļas Krievijas zaldātu zina, kādas neizsakāmas mokas prasīja kara pārvarēšana… Mēs atklāti piedāvājām godīgu demokrātisku mieru, šo piedāvājumu izjauca visu zemju saniknotā buržuāzija …

Kad Ļeņins zobgalīgi, aplausu pavadīts, pateica par kreisajiem eseriem, ka viņi «gājuši vienā istabā, nokļuvuši citā», Andrejs paskatījās uz Mariju Spiridonovu un viņam sametās nelāgi: ar tādu niknumu viņa skatījās uz Vladimiru Iļjiču.

Bet galu galā apklusuša jā zālē skanēja Ļeņina balss: -

—    Strādnieki un zemnieki nevar nezināt, kādas neizsakāmas pūles, kādus pārdzīvojumus no mums ir prasījusi Brestas līguma-parakstīšana. Vai tad tiešām šā miera smaguma izpušķošanai vēl vajadzīgas pasakas un izdomājumi … Mēs zinām, kur ir tautas patiesība,, un tā ir mūsu vadone…

Dzeržinskis uzrakstīja uz šifrētās vēstules dažus vārdus un atdeva vēstuli Andrejam.

—    Tūlīt ejiet pie Petersa!

PIE MUMS SACELŠANĀS!

Anfimu Ivanoviču Bolotinu, ko Jakovs Mihailovičs Sverdlovs bija nosūtījis uz Jaroslavļu, iecēla par guberņas darba komisāra vietnieku. Pagaidām viņš apmetās viesnīcā «Bristole», bet ģimene palika Ivanovovozņesenskā.

Tas sagādāja Anfimam Ivanovičam lielus sirdēstus. Viņam nekādi neizdevās padzīvot ilgāku laiku kopā ar ģimeni — ar sievu Katju, ko viņš ļoti mīlēja, meitiņu Katjumaziņo un dēlu, kas, godinot Frunzi, tika nosaukts par Arseniju.

Anfimu Ivanoviču apcietināja 1912. gādā. Katja-maziņā toreiz bija iekāpusi trešajā gadā, bet Arsenijs — tikko nācis pasaulē. Trijos ieslodzījuma gados Anfims bija redzējis Katju vienu reizi — Jekaterinburgas cietumā, uz kurieni viņa, protams, bez bērniem, ar lielām mokām bija aizkūlusies.

1916. gadā ieslodzījuma termiņš izbeidzās, Anfimu paiļēma zaldātos un tūlīt aizsūtīja uz fronti. Mājās izdevās ilkļūt tikai 1917. gada oktobrī. Ieraudzījis novājējušo Katju un viņas lielās, laimīgās acis, Anfims nolēma, ka vairs nekur no sievas un bērniem prom nebrauks.

Pagāja drusciņ vairāk par mēnesi, un Martinovs kopā ar Prunzi pārvilka Anfimu uz Ivanovovozņesensku, bet vēl pēc trim mēnešiem Sverdlovs pierunāja viņu braukt uz Jaroslavļu.

Katja brauca pie Anfima lāgiem katru nedēļu, lāgiem divas reizes mēnesī. Bērnus atstāja draudzenes Poļas Voronovas — jaunas komunistes uzraudzībā. Ja izdevās tikt uz vilcienu, kas pienāca Jaroslavļā dienā, viņa tieši no stacijas devās uz Anfima darba vietu, kur Katju daudzi jau pazina. Ieraudzījis viņu, darba komisārs Rabotiiovs ikreizi uzsauca:

—    Anfim! Atkal tava skaistule ieradusies!

Viņš cieši paspieda Katjai roku un laipni teica:

—    Bet tad esi gan tu, Katja, skaista! Ja varētu nosviest no pleciem gadus piecpadsmit, dieva vārds, nozagtu tevi!

Vienā šādā reizē Anfims iepazīstināja sievu ar slaidu, glītu gaišmati.

—   Grekovs, — gaišmatis sasita papēžus. — Kriminālās izmeklēšanas milicijas inspektors.

Piektdien, 5. jūlijā, Katja saņēma no Anfima vēstuli, kurā tas ziņoja, ka uz Padomju Piekto kongresu nebrauks, tādēļ gaida sievu pie sevis.

Kā jau parasti, Katja palūdza, lai draudzene pieskata bērnus, un vakarā aizbrauca uz Jaroslavļu.

Vilciens vilkās lēnām, ilgi stāvēja starpstacijās, gaidīdams pretimbraucošo. Nerebtā vien tas nostāvēja vairāk nekā stundu. Jaroslavļā iebrauca gandrīz divos naktī. Katja teciņiem metās pa tukšajām ielām uz «Bristoli».

Tikusi pāri vecajam čīkstošajam tiltam pār Kotorosļu, Katja ieraudzīja uz stūra pie lielā nama pūli. Militārās drānās ģērbies cilvēks rupji uzbrēca:

—    Kāds velns tevi, stulbā, te trenc?

Pats briesmīgākais bija tas, ka Katja pamanīja uz karavīra baltā krekla zeltītus uzplečus. Vēl neapjēgusi, kas īsti notiek, Katja aptvēra, ka patiesību teikt ir bīstami, un steidzīgi nobēra:

—    Uz mājām, uz Roždestvenskaju .,,

—    Drāz, bet nadzīgāk!

Kaut kur netālu iesaucās: «Glābiet! Palīgā!» Nopliukšķēja šāvieni. Viesnīcas durvis bija aizbultētas. Katja sāka klauvēt pa biezo spoguļstiklu. Parādījās bārdainais šveicars — Ignatjičs.

—           Tūlīt, mīļā, tūlīt, skaistulīt, — vecais vīrs saņēma Katju kā vienmēr laipni. — Tavējais tikai nesen pārradās, teica: «No rīta atbrauks sieva,» — bet tu uzrodies naktī. Ej vien, ej! Iepriecini!

Anfims dzīvoja otrajā stāvā. Katja ieskrēja istabā, bet vīra tur nebija. Atvērtajā logā vējā plivinājās aizkars. Viņa izskrēja gaitenī — Anfims nāca, pārsviedis dvieli pāri plecam. Ieraudzījis sievu, viņš gauži nopriecājās. -

—    Tu atbrauci! …

—    Uzplečainie staigā pa ielām! — Katja izdvesa.

Anfims metās pie loga.

Mēnesnīcā varēja redzēt, kā pa ielu gājiena ierindā soļo karavīri — uz pleciem uzpleči, paši civilās drēbēs, bet visi ar šautenēm. Priekšgalā pilnā virsnieka formas tērpā ar sakrustotām plecu siksnām un cepurē ar baltu augšu soļoja piatplecains vidēja auguma komandieris. Blakus, divriteni pie stūres pieturēdams, soļoja otrs virsnieks un, nikni ar roku vicinādams, centās kaut ko iegalvot.

—          Komandieris ir Falaļevs, civilās milicijas komisārs. Bet tas ar divriteni — mobilās vienības komandieris. Nelieši! Pagaidi mani. ..

Anfims aizskrēja uz vestibilu — pie telefona. Katja viņam līdzi. Bolotins ilgi grieza kloķi, taču neviens neatsaucās. Beidzot nevis meitene, bet vīrietis rupji noprasīja:

—    Ko tev vajag?

—    Savienojiet ar biedru Zakheimu …

—    Ar ko?

. — Es teicu — ar Zakheimu! ..,

—    Kas tu tāds esi?

—    No darba komisariāta …

—    Bolotins, vai?

—    Jā.

—        .No «Bristoles»? Gaidi… Drīz ieradīsimies arī tev pakaļ. Mauksim ādu pār acīm … 1

Anfims nosvieda klausuli un uzsauca Ignatjičam:

—    Kurā istabā dzīVo Nahimsons?

Pie durvīm sāka dauzīt. Caur augšējo aizstikloto daļu skatījās Falaļevs.

—    Ver vaļā!

Ignatjičs pasniedzās pēc atslēgas, kas rēgojās no atslēgas cauruma.

—    Uzgaidi, Ignatjič!

Šveicars neķītri nolamāja Bolotinu un atkal pasniedzās I >ēc atslēgas.

Bolotins atvilka šveicaru no durvīm un uzsauca Katjai:

—    Modini visus augšā!

Falaļevs ar revolvera spalu izsita stiklu, iebāza roku un mēģināja sasniegt atslēgu.

Katja skrēja pa gaiteni un dauzīja pie visām durvīm:

—    Celieties augšā! Ātrāk! Ātrāk!

Vestibilā šāva. Katja metās pretim šāvieniem. Skriedama pa gaiteni, viņa ieraudzīja, ka no istabas, svārkus vilkdams, izskrien Nahimsons.

—          Kas noticis? — viņš iesaucās un, atbildi nedabūjis, noskrēja lejā pa kāpnēm.

Pa to laiku durvis jau bija atvērtas. Cilvēki ar uzplečiem atlauza Anfimam rokas uz muguras. Katja ar šausmām skatījās, kā šveicars sit vīram pa seju.

—    Komisārs! Nelietis! Riebeklis … — viņš kliedza.

Nahimsons ar revolveri rokās mēģināja izkliedēt piedzērušos aurojošos dumpiniekus. Viņš paguva iesist šveicaram pa galvu, un tas iebļāvās:

—    Pats galvenais! Puiši! Nahimsons!

Vestibilā ieskrēja kriminālās izmeklēšanas milicijas inspektors Grēkovs — baltu kreklu mugurā. Katja iesaucās:

—    Biedri Grekov!

Grekovs uz Katju pat nepaskatījās, viņš piegāja klāt Nahimsonam un pasmīnēja.

—           Sveicināts, biedri Nahimson! To tu labi izdarīji. Pats iznāci laukā. Mums būs mazāk ķēpas.

Nahimsons, asinīm noplūdīs, klusi, ar apbrīnojamu mieru atteica:

—          Man, Grekov, stāstīja, ka tu esot nelietis, bet es neticēju. Vai, kā es esmu alojies …

—    Ģērbies nost, žīda purns! Velc nost svārkus!

—          Gan jau novilkšu! Tu, Grekov, nedrebinies! Tev vēl būs ne tā vien jādreb …

Ignatjičs ieraudzīja Katju un vai iespiedzās:

—    Puiši! Turiet! Komisāriene! Mauka …

Katja metās pie Anfima, kas gulēja uz grīdas, it kā viņš vēl spētu sievu pasargāt. Ignatjičs nosēkdamies iezvēla viņai ar āmuru pa pakausi.

—    Kuņa!

Pēdējais, ko Katja caur asiņaino miglu, kas aizsedza acis, vēl it kā ieraudzīja, bija Nahimsons, ko vilka uz durvīm. Viņš turējās pretim, krāca …

Katjas vēl silto ķermeni mīdīja un spārdīja ar kājām uzplečotie cilvēki, kas skraidīja un auroja pa vestibilu, pēc tam Grekovs sagrāba līķi aiz rokas un pagrieza to ar seju uz augšu.

Apcietinājuši vēl divus boļševikus, kas dzīvoja «Bristolē», dumpinieki aizgāja. Aizgāja arī īgnatjičs. Viņa veča izlīda no sava kakta, paskatījās, pastāvēja, papūta, atnesa no pagalma mašas segas gabalu, kas oda pēc deguta, vērtējoši nopētīja Katjas balto blūzi ar zilajiem rimbuļiem, tad pieliecās un pataustīja zilos brunčus — tie bija no vilnas drānas. Vecā ilgi mujās un stenēja, izģērbdama Katju. Pēc tam novilka Anfimam zābakus un atkal atgriezās pie Katjas — bija pamanījusi, ka viņas šņorzābaki, lai gan lāpīti, taču vēl tīri labi.

Tikusi galā ar šo grūto un nepatīkamo, toties ienesīgo darbu un apmierināta, ka neviens no pārbiedētajiem iemītniekiem nav iznācis laukā un viņu redzējis, veča apsedza Katju un Anfimu ar mašas segu, aiznesa asiņainās drēbes uz savu kaktu, atgriezās atpakaļ un sāka uzslaucīt spīdīgās, rīta saulē sārti mirdzošās stikla suķes.

Pēkšņi atskanēja vaids.

Veča vai pamira, bezzobaino muti iepletusi: vaidētājs bija vīrietis. Anfims Bolotins atvēra acis un gluži skaidri pateica:

—    Vecmāmiņ, pasauciet Katju! …

Veča izbijusies iemuka kā žurka savā istabelē un, durvis pavērusi, skatījās, kā atdzīvojies mironis glāstīja mirušās sievas seju un atkārtoja vienu un to pašu:

—    Katjeņķa! Katjeņka!…

Ap diviem naktī Andrejs pieņēma telefonogrammu no Tulas. «Pie patronu rūpnīcas noliktavām aizturēti vairāki apbruņoti cilvēki, Tiek noskaidrots, kas viņi tādi.»

Pēc minūtēm piecpadsmit Hamovņiku rajona kara komisārs uztraukti ziņoja: «Pirmā Padomju pulka kazarmās nezināmas personas nozagušas visas trešās rotas šautenes.»

Pēc tam telefoniste sacīja:

—   Jūs izsauc Jaroslavļa. Savienoju …

Taču klausule ilgi klusēja. Andrejs nolika to katram gadījumam uz galda — varbūt sāk runāt. Aizritēja-vairākas minūtes, Andrejs jau gribēja pakārt klausuli, kad piepeši izdzirda sievietes balsi:

—    Maskava! Maskava! Vai dzirdat mani?

—    Dzirdu, — Andrejs atbildēja. — Runājiet…

—          Maskava! Pie mums sacelšanās… Šauj … Esmu telefoniste no stacijas … Vai dzirdat mani?

—          Dzirdu! Runājiet, — Andrejs kliedza. — Runājiet …

—    Laužas iekšā pa durvīm …

Un viss apklusa. Pēc tam Maskavas stacijas telefoniste pateica:

—    Jaroslavļa atvienojās …

Andrejs pamodināja Petersu, kas gulēja kabinetā. Tas uzklausīja un ieteica:

—          Pamēģini vēlreiz dabūt savienojumu ar Jaroslavļu, ar jebkuru tālruni. Es aizeju pie Fēliksa Edmundoviča.

Šajā pašā naktī Marija Spiridonova svinīga balsī sacīja Bļumkinam:

—    Šodien. Pēc pusdienām. Vēlu sekmes!

Viss notika tā, kā bija paredžēts mēģinājumos.

Taču atgadījās neveiksme. Norībēja pa visu kvartālu, logos izbira stikli, bet Mirbahs palika dzīvs. Bļumkinam vajadzēja iešaut sūtnim mugurā. Mirbahs nogāzās beigts uz grīdas. Aiz bailēm novēlās uz grīdas doktors Riclers. Leitnants Millers neapjuka un sāka šaut.

Viegli ievainotais Bļumkins un neskartais Andrej evs izlēca pa logu un aizskrēja pie automobiļa. Andrej evs iestūma Bļumkinu pakaļējā sēdeklī un uzsauca šoferim:

—    Uz Trjohsvjatiteļskaju! Uz Popova nodaļu …

Kad bija gabaliņu pabraukuši, Bļumkins uzprasīja:

—    Vai visu paņēmi līdzi?

Pieņemamajā istabā bija palikušas platmales, portfeļi, dokumenti un apliecības …

Bļumkins izlamājās. Andrej evs, pavisam bāls, ar ieplestiem spīdīgiem redzokļiem, gluži kā narkomānam, kas nule iešņaucis porciju kokaīna, tik tikko nočamstināja ar nozilējušajām lūpām:

— Dzeržinskis tā kā tā dabūs zināt.,.

Parasti mierīgais un nosvērtais Peterss šoreiz nevis ienāca, bet iedrāzās istabā.

—           Martinov! Met visu pie malas! Skrien lejā, pie Dzeržinska.

Automašīnā sēdēja Karahans un vairāki čekisti — Beļeņkijs, Trepalovs. Andrejs dzirdēja, kā Dzeržinskis sacīja Karahanam:

—    Man piezvanīja Vladimirs Iļjičs …

Deņežnijas šķērsielā, pie Vācijas sūtniecības ēkas, stāvēja pūlis un skatījās izdauzītajos pirmā stāva logos.

Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāju pazina. Kāds skaļi teica:

—    Pats Dzeržinskis!

Pie durvīm viņus sagaidīja leitnants Millers ar pārsietu roku. Karahans iesāka:

—           Izsakām visdziļāko līdzjūtību. Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs Vladimirs Iļjičs Ļeņins man uzdeva …

Millers pasniedza Dzeržinskim Bļumkina un Andrejeva mandātus.

—    Ko jūs tagad teiksit, Dzeržinska kungs?

Dzeržinskis uzmeta acis mandātam. Nu kā tad: paraksti,

protams, viltoti, bet zīmogs īsts. Viss skaidrs!

—           Vai drīkstu paņemt? Tas ļoti nepieciešams noziedznieku_atmaskošanai. Jūsu zināšanai — Bļumkins un Andrejevs Ārkārtējā komisijā nestrādā.

Millers negribīgi atbildēja:

—           Būtu labāk, ja šis dokuments paliktu pie mums. Bet ja nu jums tas īpaši nepieciešams …

Doktoru Ricleru patlaban aprūpēja ārsts. Durvis uz pieņemamo telpu bija atvērtas. Uz grīdas ar seju uz leju gulēja mirušais Mirbahs. Millers paskaidroja:

—    Mēs nolēmām pagaidām neaiztikt.

Dzeržinskis iegāja istabā, kas atradās blakus sekretāra istabai. Varēja dzirdēt viņa balsi:

-— Tā ir kreiso eseru provokācija, Jakov Mibailovič …

Dzeržinskis atvainojās Milleram:

—    Man steidzīgi jāaizbrauc …

Jau stāvēdams pie automašīnas, viņš sacīja Karahanam: — Lūdzu, brauciet tūlīt uz Kremli! Pasakiet Vladimiram Iļjičam: teroristi ir kreisie eseri. Domāju, ka viņi slēpjas Popova vienībā. — Un pavēlēja šoferim: — Uz Trjohsvjatiteļskajas šķērsielu!

Sargkareivji, pazinuši Dzeržinski, atvēra vārtus.

Pa pagalmu klaiņoja piedzēruši matroži.

Kāds matrozis ar_platiem vaigu kauliem nokomandēja:

.— Mierā! Ceļu Ārkārtējās komisijas priekšsēdētājam!

Dzeržinskis straujiem soļiem iegāja savrupmājā. Viņam līdzi čekisti Beļeņkijs, Trepalovs un Martinovs. Vestibilā stāvēja sevišķās nodaļas komandieris Popovs un vairāki karavīri. v

Fēlikss Edmundovičs skarbi pieprasīja:

—    Tūlīt atvediet Bļumkinu un Andrejevu!

—          Bļumkins aizbrauca uz slimnīcu, bet Andrejeva te nav.

Popovam neticēdams, Dzeržinskis kopā ar čekistiem sāka apskatīt istabas. Popovs ar karavīriem gāja viņiem līdzi.

Pienāca Prošjans un Kareļins. Kareļins zobgalīgi noteica:

—           Vai Bļumkinu meklējat? Vai nu meklējat vai nemeklējat, mēs Bļumkinu neatdosim. Grāfu Mirbahu nogalināja saskaņā ar kreiso eseru CK lēmumu. Un CK uzņemas visu atbildību par šo akciju.

—           Pasludinu jūs, Kareļin un Prošjan, par apcietinātiem, un, ja Popovs mēģinās mani traucēt, es nošaušu vīnu kā nodevēju.

Prošjans un Kareļins ieskrēja blakus istabā, no kuras tūdaļ iznāca Spiridonova, Aleksandrovičs, Čerepanovs, Fišmans, Kamkovs un Sabļins. Viņiem sekoja Kareļins un -Prošjans.

Dzeržinskis pasmīnēja.

—           Tagad viss pilnīgi skaidrs! Visi galvenie provokatori ir te!

—          Esiet izvēlīgāks izteicienos, Dzeržinski! — Spiridonova izmeta. — Varu jums paziņot, ka Mirbahu nošāvām mēs.

—          Atdodiet ieroci! — pieprasīja Sabļins, pavērsdams pret Dzeržinski naganu.

Dzeržinskis pagriezās pret matrožiem:

—    Un jūs pieļausit, lai kaut kāds kungs atbruņo

Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāju? Jūs taču esat Čekas karavīri.

Protopopovs, Popova palīgs, sagrāba Dzeržinski no mugurpuses aiz abām rokām, bet Sabļins izvilka no Fēliksa Edmundoviča revolvera maksts ieroci. Atbruņoja ari viņa pavadoņus čekistus. Viņi nemaz nepretojās, jo saprata, ka spēki ir pārāk nevienādi un pretošanās bīstama arī vēl tādēļ, ka dumpinieki var nogalināt Fēliksu Edmundoviču.

Kareļins iesaucās:

—           Paskatieties! Viņš vēl smīn! — un neķītri izlamājās. — Pārdevušies vāciešiem un vēl ņirdz par brīvības aizstāvjiem! Jūs, biedri, ciešat badu, bet vakar pēc Ļeņina pavēles uz Vāciju aizsūtīja simt vagonus ar labību!

Dzeržinskis rokas vien noplātīja.

—           Bet tad melojat gan jūs, Kareļin. Vispirms, ne jau vakar, bet pirms nedēļas, otrkārt, nevis simt vagonus, bet diemžēl tikai trīsdesmit sešus, treškārt, ne vāciešiem, bet krievu kara gūstekņiem, kurus vācieši pārstājuši ēdināt. Ceturtkārt, jūs to visu itin labi zināt un melojat pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ — lai uzkurinātu sevi un šos cilvēkus, kurus esat piekrāpuši…

Spiridonova ar žestu paaicināja Popovu. Sevišķās nodaļas priekšnieks steidzīgi pieskrēja viņai klāt. Spiridonova paņēma viņu zem rokas un uzveda augšā. Pēc maza brītiņa Popovs atgriezās un priecīgi uzsauca:

—    Ejam!

Dzeržinskis mierīgi paskatījās čekistos, it kā jautādams: «Vai izturēsit?» Andrejs tikko manāmi pamāja ar galvu: «Neuztraucieties, Fēliks Edmundovič!»

—    Ejam, ejam! — Popovs steidzināja.

Kamkovs un Kareļins pēkšņi kļuva nopietni, vienīgi no Čerepanova sejas nenozuda bezkaunīgais smīns.

Dzeržinskis lietišķi apvaicājās:

—           Uz kurieni? Nošausit vai esat izgudrojuši kaut ko nekrietnu?

—    Ej tik, ej! — Popovs skubināja. — Tūlīt uzzināsit. ..

Čerepanovs vēl nokliedza pakaļ:

—    Ar labu nakti, Dzeržinski!

Pagalma matroži tieši no ratiem izdalīja karavīriem konservus — pa divi bundžām katram. Kāds no vienības puišiem, ģērbies jaunā šinelī un apjozies ar jaunu dzeltenu siksnu, rindā stāvēdams, skaļi jautāja:

' — Kādi konservi? Vai gaļas?

—    Viena ar gaļu, otra ar zirņiem.

—    Rij pats!

Stāvēja vēl arī rinda pēc kliņģeriem. Tos, acīm redzot, bija tikko atveduši — smaržoja pa visu pagalmu. Izsniedza bez svara — pa virtenei, kāda nu kuram pagadījās. Pretim apcietinātajiem čekistiem nāca ar kliņģeriem apkārušies karavīri — sejas laimīgas, dabūjuši lielas virtenes. Zobgalīgi apjautājās:

—    Vai negribat uzkost?

—    Viņus tūlīt uzcienās ar ko labāku! …

No vārtu puses skrēja puisis ar šauteni un kliedza:

—    Zābakus atveda! Stājas žiglāk…

Popovs bezkaunīgi izlamājās:

—    Ir gan nelieši! Atraduši īsto reizi!..

Un bargi nokomandēja:

—    Uz kreiso.

Līdzko pagriezās, tūlīt kļuva redzama sarkana ķieģeļu siena…

Daņilovas rajona kara komisariātā ritēja parastā darba diena: kārtoja dokumentus brīvprātīgi atnākušajiem virsniekiem un kareivjiem, aprunājās ar viņiem, it īpaši interesēdamies par sociālo izcelšanos un ģimenes stāvokli. Rajona kara komisārs Ribins un mobilizācijas un operatīvās daļas priekšnieks Strukovs sarunājās ar bijušo cara armijas apakšpulkvedi Anaņjinu, kas bija atnācis reģistrēties. Anaņjins visu mūžu bija dienējis artilērijā, bet Ribiņām tieši šodien vajadzēja dabūt artilēristu: bija zvanījuši Podvoiska uzdevumā un lūguši steidzīgi sameklēt — vajadzēja nosūtīt uz Jaroslavļu. Kad Anaņjinam pajautāja, ko viņš teiktu, ja tūlīt pat būtu jābrauc uz Jaroslavļu, viņš atbildēja:

—    Esmu jūsu rīcībā.

—    Jūs atnācāt pašā laikā, biedri Anaņjin. Cik labi! …

Ieskrēja rakstvedis. Ribins neapmierināts paskatījās

viņā.

—    Kas noticis?

Rakstvedis pasniedza papīra lapiņu. Ribins izlasīja un uztraukti sacīja:

—   Biedri, klausieties! Telefonogramma visām KKP rajonu komitejām, rajonu deputātu padomēm, Sarkanās Armijas štābiem! «Apmēram pulksten trijos dienā vācu sūtniecībā iemestas divas bumbas, kas smagi ievainojušas Mirbahu… To noteikti izdarījušr monarhisti vai tie provokatori, kas grib ieraut Krieviju karā to pašu angļu un franču kapitālistu interesēs, kuri uzpirka arī čehoslovakus. Mobilizēt visus spēkus, nekavējoties sacelt kājās visus, lai notvertu noziedzniekus. Aizturēt visas automašīnas un atbrīvot tās tikai pēc trīskārtējas pārbaudes. TKP priekšsēdētājs V. U ļ j a n o vs (Ļeņins).»

Nošķjndēja tālrunis. Zvanīja no rajona deputātu padomes.

—    Ribin! Cik tev ir mašīnu?

—    Viena.

—   Vai braukt var?

—    Pa druskai velkas …

—    Vai komandieri ir?

—    Ir kādi desmit cilvēki.

—   Lai nāk pie mums! Un tu pats arī. Atstāj sakariem dežurantu. Ašāk!

—    Nāciet mums līdzi, biedri Anaņjin …

Pie kara komisariāta ēkas piebrauca velosipēdists un pasvieda lapiņas — tikko iespiestas, krāsa vēl nebija paguvusi nožūt un smērēja pirkstus.

«VALDĪBAS PAZIŅOJUMS PAR KREISO ESERU DUMPI UN PAR VĀCIJAS SŪTŅA MIRBAHA NOGALINĀŠANU 1918. GADA 6. JŪLIJĀ.

Šodien, 6. jūlijā, apmēram pulksten 3 dienā divi krievu, angļu un franču imperiālisma aģenti (nelieši), viltojuši b. Dzeržinska parakstu uz viltotas apliecības un izmantodami šo dokumentu, iekļuva pie Vācijas sūtņa Mirbaha .un ar bumbu nogalināja grāfu Mirbahu. Viens no.neliešiem, kas piedalījies šajā provokācijā … ir kreisais esers, Dzeržinska komisijas darbinieks, kas nodevīgi pametis savu dienestu un nekalpo vairs padomju varai, bet cilvēkiem, kuri grib ieraut Krieviju kara …

Neliešu — kreiso eseru vainas dēļ, kas ļāvušies, lai viņus pārvelk uz Savinkova un viņa kompānijas ceļa, Krievija patlaban atrodas par matu no kara.

Vācijas visspēcīgākā partija — militāristu partija jau sen meklē ieganstu? lai uzbruktu Petrogradai, Maskavai un Caricmai. Tagad šī partija dabūjusi tādu ieganstu, ka labāku nevar ne vēlēties.

Par atbildi uz padomju varas pirmajiem pasākumiem, ko tā veikusi Maskavā, lai dabūtu rokā slepkavu un viņa līdzdalībnieku, kreisie eseri uzsāka sacelšanos pret padomju varu. Viņi pagaidām sagrābuši Dzeržinska komisariātu un apcietinājuši ievērojamos Krievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas biedrus — VAK priekšsēdētāju Dzeržinski un komisijas locekli Lāci.

Pēc tam kreisie eseri ieņēma telefona centrāli, uzsāka kara darbību un ar saviem bruņotajiem spēkiem sagrāba nelielu daļu Maskavas un sāka aizturēt padomju automašīnas.

Padomju vara paturējusi par ķīlniekiem visus kreisos eserus, kas atradās Lielajā teātrī Padomju Piektajā kongresā, kā arī darījusi visu, lai ar militāru spēku nekavējoties apspiestu un likvidētu baltgvardu nodomu jauno piepildītāju un Skoropadska piekritēju dumpi.

Visi, kas spēj aptvert, kāds neprāts un noziegums ir Krievijas ieraušana karā šajā brīdī, atbalsta padomju varu. Nav nekādu šaubu, ka dumpis tiks drīz likvidēts.

Visi savos posteņos! Visi pie ieročiem!…»

Kamēr izlasīja, tikmēr bija klāt rajona padomē. Pie tās stājās ierindā cilvēki ar šautenēm, lielākā daļa ģērbušies . civilās drēbēs. No loga kāds uzsauca:

— Biedri Ribin, saņem komandu!

Vladimirs Iļjičs, klausīdamies Sverdlovā un mezdams acis uz Maskavas plānu, kas atradās viņam priekšā uz galda, kaut ko ātri rakstīja. Jakovs Mihailovičs, ievilkdams ar zilu zīmuli bultas un aplīšus, stāstīja:

—   Spēki ir nevienādi. Diemžēl divus pulkus četros no rīta aizsūtījām uz Jaroslavļu.

—    Kāpēc diemžēl, Jakov Mihailovič? Jaroslavļā klājas ļoti grūti… .

—    Eseriem ir tūkstoš astoņi simti durkļu, ka Valērijas grupa ar astoņdesmit jātniekiem, vairāk nekā četrdesmit ložmetēju, četras bruņu mašīnas un astoņi lielgabali, viens no tiem notēmēts uz Kremli… Viņu galvenie spēki sakoncentrēti Trjohsvjatiteļskajas šķērsielā. Ir izlikti posteņi.

Pokrova laukuma pusē viņi paguvuši izrakt ierakumus. Mums ir septiņi simti divdesmit durkļu, divpadsmit lielgabalu, četras bruņu mašīnas un četrdesmit vīru liela ložmetējnieku komanda …

—    Kur atrodas mūsu karaspēks?

—    Viena grupa pie Klusās nedēļas klostera, otra — pie kara komisariāta, trešā — pie Kristus Pestīšanas tempļa. Tur atrodas pirmais latviešu pulks, instruktoru kursu rota, padomju artilērijas brigādes baterija …

—    Piedodiet, Jakov Mihailovič, man jautājums biedram Podvoiskim … Nikolaj Iļjič, kas ir grupu komandieri?

—    Pilnīgi uzticami cilvēki, Vladimir Iļjič. Vācietis, Dūdiņš. Lielu palīdzību sniedz Pētersons, Kremļa komandants Maļkovs…

—    Lieliski. Mums ar Jakovu Mihailoviču ir daži priekšlikumi. Vai Lielais teātris ir ielenkts? Ceru, ka kreisos eserus no tā laukā nelaiž?

—    Protams, ne, Vladimir Iļjič, — Podvoiskis atteica. ;— Tur atrodas Maļkovs. Bet viņš ari pelei neļaus pasprukt garām.

—    Tas ir ļoti labi! Vajag ieņemt visus tiltus un turēt zem uguns. Noslēgt ceļus no pilsētas. Nosūtiet šo telefonogrammu Maskavas padomei!

Podvoiskis izlasīja:

«Izziņot visiem pilsētas un piepilsētas kara komisariātiem piecdesmit verstu apkaimē: reizē ar tautas komisāru automašīnām laist cauri arī kaujas vienību automašīnas. Aizturēt visus Ārkārtējās komisijas cīņai pret kontrrevolūciju automobiļus, apcietināt visus «kreisos» eserus, šīs komisijas locekļus, it īpaši Zaksu un Aleksandroviču. Partijas piederības ziņā šaubīgos nogādāt Kremlī noskaidrošanai. TKP.priekšsēdētājs Ļeņins.»

—    Telefona centrāle vēl ir dumpinieku rokās, — sacīja Podvoiskis.

—    Tur jau ir mūsējie, — Sverdlovs priecīgi pārlaboja. — Tikko piezvanīja. Pats Avaņesovs un Maskavas telefona tīkla komisārs. Prātīgi vīri — tūlīt pat atvienojuši visus tālruņus Popova vienībā. Telegrāfā pagaidām vēl ir eseri. Tiklīdz viņi ieņēma telegrāfu, tā nekavējoties pārraidīja šo te paziņojumu.

Podvoiskis skaļi nolasīja priekšā:

—    «Jebkādas depešas ar Ļeņina un Sverdlova parakstu, visas labējo eseru un meņševiku depešas atzīt par valdo

šajai kreiso eseru partijai kaitīgām un nepārraidīt.» Interesanti!

— Valdošajai kreiso eseru partijai, — Ļeņins atkārtoja. — Man šķiet, ka viņi ir pārsteigušies, pasludinādami sevi par valdošo partiju.

Pie apcietinātajiem čekistiem ieveda Ārkārtējās komisijas locekli Mārtiņu Lāci. Viņš ienāca, it kā būtu ieradies uz kārtējo sēdi, un pacēla platmali.

—    Labdien, biedri!

Dzeržinskis sāka smieties:

—   Jūs, Mārtiņ, tikpat kā pastaigā izgājuši, pat cepuri neesat aizmirsis paņemt līdzi.

Lācis — stalts, liela auguma vīrietis ar kuplu, skaistu bārdu — apsēdās un nolika platmali uz ceļiem.

—    Tā jau nav nekāda nieka platmale, Fēliks. Mani šitie zibeņzeļļi saņēma ciet kabinetā. Un ved. Eju un domāju, kā lai paziņo, ka esmu šo nagos. Izdomāju ar. Palūdzu vedējiem: «Neesmu, ziniet, radis iet bez cepures, bet plāt-, male palika manā istabā. Atļaujiet paņemt…» — «Nu ņem ar. Tikai veicīgāk.» Iegāju istabā, piezvanīju Jakovam Mihailovičam un pēc tam pievācu arī savu cienījamo platmali …

Vēl pēc kāda laika pa durvīm iegrūda Maskavas padomes priekšsēdētāju Pjotru Her'mogenoviču Smidoviču. Pieklājīgais un inteliģentais Smidovičs kliedza uz Popovu:

—    Nelietis! Nodevējs …

Visbeidzot, laikam izlādējis visu niknumu, viņš padraudēja Popovam ar pirkstu gluži kā skolēnam:

—    Nu, pagaidi tikai, sivēns tāds! Puika!

Par spīti stāvokļa traģismam, Dzeržinskis iesmējās un vairākas reizes atkārtoja:

—    Kā nu tā, Pjotr Hermogenovič, kā jūs viņu tā — par «sivēnu»?!

Visu šo laiku, kad nāve bija turpat deguna galā, Andrejs nespēja ne nobrīnīties par Dzeržinska izturēšanos. Nevienu no apcietinātajiem Fēlikss Edmundovičs nemēģināja mierināt un neplātījās ar savu bezbailību un pilnīgi iespējamās tuvās nāves nicināšanu. Taču no viņa dvesa nesatricināms miers un pārliecība, ka dumpi katrā ziņā apspiedīs un padomju vara un boļševiku partija uzvarēs.

Atskrēja Popovs un, durvīs stāvēdams, uzsauca:

—          Nu, vai dabūjāt pelnīto? No Voroņežas nāk divi tūkstoši doniešu! Mums palīgos!

Dzeržinskis pasmīnēja:

—          Plāni jums klājas! Melojat! Dodiet šurp savu revolveri.

Popovs samulsa.

—    Kādēļ?

—    Es jūs nošaušu par nodevību!

Popovs ieskrēja vēl vairākas reizes un vienmēr ar kādu satriecošu ziņu:

—          Vinglinska vienība mūsu pusē! Vai dzirdējāt, ko teicu?

—    Dzirdējām. Ja jau jūsu pusē, tad jūsu pusē.

—    Martova pulks arī kopā ar mums!

—    Apsveicam!

—    Gals jums, kā likts!

—    Kad gals, lai arī ir gals!

Naktī Popovs ieskrēja pavisam izpūris, porcelāna acis tikpat kā nekustējās:

—          Jūsu Sverdlovs licis apcietināt Mariju Aleksandrovnu! Dzeržinski, vai dzirdi?

—    Dzirdu. Pareizi izdarījis.

—           Es Marijas dēļ pusi Kremļa sagraušu! Tūlīt pat došu pavēli saviem lielgabalniekiem. Itin nekā nežēlošu! No Lielā teātra dekorācijas vien paliks pāri! Marijas dēļ es visu Lubjanku pa tīro! …

Ruds dūšīga auguma matrozis saņēma Popovu aiz pleca. Andrejs pamanīja, ka matrozim uz pirkstiem ir vairāki gredzeni, viens no tiem ar lielu, tumši sarkanu akmeni.

—           Nevajag, komandier, tik daudz izrunāties! Kam tu te plāties? Būtu ļāvis man vaļu, nokniebtu visus — un cauri. Ejam, ejam, jāceļ artilēristi kājās!

Priekšniecība aizskrēja, un sargkareivis, pavēris durvis, klusām pateica:

—          Turieties, biedri! Es pie jums vairs neviena nelaidīšu. Visi ir apdzērušies. Kas zina, var vēl nošaut…

Dzeržinskis bija uzminējis. Dumpiniekiem tiešām klājās plāni. Spiridonovas un citu kreiso eseru līderu — Padomju Piektā kongresa delegātu apcietināšana Lielajā teātrī paralizēja viņu Centrālo komiteju. Bez tam kreiso eseru CK locekļu vidū nebija vienprātības. Daži, tādi kā avantūrists un demagogs Donats Čerepanovs, prasīja «viskategoris

kāko» rīcību, kuras gala mērķis bija Dzeržinska un citu čekistu nošaušana. Citi, tādi kā Kamkovs, kas gan ienīda boļševikus, bet nebija galīgi zaudējuši saprātīgas spriešanas spējas, teica: «Labi, mēs viņu nošausim, tas nemaz nav grūti — pliukš un gatavs. Bet ko pēc tam? Boļševiki ir apņēmīgi cilvēki, viņi viena Dzeržinska dēļ pieliks pie sienas visu mūsu delegāciju Padomju kongresā! Kā jums tas patiks?»

Bijušais pasta un telegrāfa tautas komisārs Prošjans saprata, kāda avantūra ir uzsāktais dumpis, taču nevarēja tajā nepiedalīties. Prošjans izpildīja savas Centrālās komitejas norādījumu — ar nelielu nodaļu ieņēma telegrāfa ēku un paziņoja: «Mēs nogalinājām Mirbahu. Cik noprotams, karosim ar vāciešiem…»

Cilvēki drūmi uzklausīja šo ziņu. Nekā nopietna, lai noturētu telegrāfu, Prošjans neuzsāka. Strādnieku nodaļa, ko komandēja Padomju kongresa delegāts Ivanovovozņesenskas guberņas izpildu komitejas priekšsēdētājs Mihails Frunze, vakarā padzina dumpiniekus no telegrāfa ēkas.

Popovs meloja tāpēc, ka bija apjucis. Ļaudīs, pat divu triju cilvēku priekšā viņš runāja enerģiski, vicināja revolveri, deva pārdrošus solījumus, taču, palicis viens pats, steidzīgi apčamdīja pusmēteļa padrēbi: aiz tās bija iešūti viltoti dokumenti un prāva naudas summa. Likdamies gulēt, viņš nekad nenovilka savas platās matroža bikses — kabatās bija iešūti briljanti.

Uz Martova pulku, kas atradās Marijas patvēruma dienas kazarmās, aģitēt aizbrauca Aleksandrovičs. Viņš aizsmaka, cenzdamies pirmajam bataljonam pierādīt, ka Ļeņins ir vācu spiegs, ka viņš pārdevis Krieviju Mirbaham un Vilhelmam Otrajam, ka Tautas Komisāru Padomē «žuļiki vien salīduši». Bataljons to uzklausīja, drūmi klusēdams. Juzdams, ka ir izgāzies, Aleksandrovičs ķērās .pie pēdējā līdzekļa un sāka runāt kā andelmanis no Ohotnijrjada:

—    Kas, pēc jūsu domām, ir Sverdlovs? Zīds — lūk, kas!

Bataljona komandieris uzsauca:

-— Aleksandrovič! Jūs te aizskarat ebrejus. Bet kas jūs pats esat?

Aleksandrovičam šāds jautājums bija pa prātam.

13

195

—   Tā jau domāju, ka jūs man jautāsit tieši to. Jūsuprāt, iznāk: ja jau Aleksandrovičs, tad katrā ziņā ebrejs? Kas tad tādā gadījumā ir Puriškevičs?

Viens otrs iesmējās, bet komandieris uzsauca:

—   Jo ļaunāk jums! Tātad esat ar melnsimtnieku Puriškeviču no vienas bandas.

Aleksandroviču padzina.

Popova nodaļas karavīri, redzēdami, ka viņus nenovēršami sakaus, sāka nolaidīgi pildīt pavēles, lamājās katra vārda galā, runāja pretim. Viss, kas vien bija dzerams — degvīns, spirts, politūra, tika izdzerts jau vakarā. Rīta pusē skaidrākajām galvām uzradās skaidras domas, ka no atmaksas neizbēgt. Kas bija nākuši pie prāta, tie sāka meklēt izeju vārda tiešā nozīmē — izlauza sienā caurumu un aizgāja prom — tālāk no grēka …

Pēc Sverdlova priekšlikuma pie dumpiniekiem atsūtīja parlamentārieti ar īsu priekšlikumu: «Nolieciet ieročus, citādi visus iznīcināsim!»

Popovs, skaidri saprazdams, ka viņu diez vai saudzēs, piedāvājumu noraidīja. Kad parlamentārietis devās atpakaļ, viņam līdzi metās vairāki dumpinieki. Popovs pavēlēja šaut, taču ložmetējnieks viņam atteica tā, ka pat Popovs, pats meistars uz negantu lamāšanos, apstulba. Tomēr viņš paguva izšaut.

Ložmetējnieks iesita Popovam pa zobiem.

—    Savējos, riebekli, gribi eipšaut?!

Visapkārt stāvēja kareivji, bet cilvēku priekšā Popovs vienmēr centās padižoties. Viņš izšāva uz ložmetējnieku un uzsauca:

—    Revolūcijas vārdā! …

Šajā mirklī sāka šaut artilērija. Lielgabali, ko strādnieki un sarkanarmieši bija pa nakti novietojuši artilērista Anaņjina izraudzītajās pozīcijās, atklāja trāpīgu uguni pa Popova štābu. Šāviņi ārdīja aizsardzības līniju.

Jau pēc pirmajām zalvēm daudzi dumpinieki, nometuši šautenes, pacēla rokas un devās pretim uzbrucējiem. Citi aizmuka uz Kurskas staciju, uz Maskavas otro staciju un uz Vladimiras šoseju.

Piecpadsmit minūtes pēc pirmās zalves Maskavas rajonu padomes saņēma telefonogrammu:

«7. jūlijā, pulksten vienos dienā, uzdodam visām rajonu deputātu padomēm un strādnieku organizācijām nekavējoties izsūtīt cik iespējams vairāk bruņotu vienību, kurās vismaz daļai jābūt strādniekiem, lai notvertu bēgošos dumpiniekus.

īpaša uzmanība jāpievērš Kurskas stacijas rajonam un

iii visām pārējām stacijām. Neatlaidīgi lūdzam organizēt < ik iespējams vairāk vienību, lai nepalaistu garām nevienu no bēdzējiem.

Apcietinātos atbrīvot tikai pēc trīskārtējas pārbaudes nu pilnīgas pārliecināšanās, ka tiem nav sakars ar dumpi.

Ļeņins.»

Piecas minūtes vēlāk Maskavas padome saņēma vēl vienu telefonogrammu:

«Paziņot visām Maskavas guberņas pagastu, ciemu un apriņķu deputātu padomēm.

Kreiso eseru bandas, kas bija sacēlušās pret padomju varu, pēc sakāves cenšas izklīst pa. visu apkārtni. Bēg visas šīs avantūras barveži. Darīt visu, lai notvertu un aizturētu ikvienu, kas uzdrošinājies sacelties pret padomju varu. Aizturēt visus automobiļus. Uz visām šosejām nolaist aizšķēršus. Pie tiem novietot bruņotas vietējo strādnieku un zemnieku nodaļas. Ir ziņas, ka viena no bruņu mašīnām, kas bija sacēlušos rokās, izbēgusi no pilsētas. Darīt visu, lai šo bruņu mašīnu aizturētu.

Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Ļeņins.»

Viens no pirmajiem Popova štābā ielauzās Peterss. Viņš skrēja pa pagalmu un sauca:

—    Fēliks Edmundovič! Biedri Dzeržinski!

—           Es klausos, Jēkab Kristapovič, — nākdams laukā no pagraba, mierīgi, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, atsaucās Dzeržinskis. — Labdien. Braucam, biedri, uz Kremli! Par visu jāpaziņo Iļjičam. Vai Popovs aizturēts?

—    Paguvis aizmukt.

Maļgins apskāva Andreju un iesmējās:

—    Dzīvs!

—    Vēl drusciņ jāpadzīvo …

—    Atzīsties godīgi — vai notrūkies?

—    Vai nu bez tā …

Pa durvīm galvu pabāza matrozis aj platiem vaigu kauliem, tas pats, kurš sauca: «Ceļu Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāj am!»

Andrejs metās viņam paka]. Matrozis nosvieda revolveri un pacēla rokas. — Nešauj, biedri! Nešauj …

Bruņu mašīna «Herfords» joņoja pa Vladimiras šoseju. Drīz jau vajadzēja būt Kupavnai. Šoferis par vēlu pamanīja barikādi, jo tā bija uzcelta aiz pagrieziena. Šoseja bija pilna ar bruņotiem cilvēkiem.

Dumpinieki izlēca no bruņu mašīnas un muka uz visām pusēm. Viņus panāca, notvertajiem sasēja rokās un aizveda pie barikādes — akmeņu kaudzes, uz kuras stāvēja pavecs strādnieks ar sarkanu lentu uz piedurknes, acīm redzot, komandieris.

Pēdējais no mašīnas izrāpās šoferis saplēstā, asiņainā kreklā. Viņš metās prom, mežonīgi kliegdams:

—    Gulties!

Un nokrita uz mutes zālē.

Norībēja sprādziens. Bruņu mašīna pazuda melnos dūmos.

Šoferi noķēra. Komandieris nosodoši sacīja:

—   Esat gan jūs, eseri, draņķi! Kādēļ uzspridzināji mašīnu? Tagad ne tev pašam, suņa bērns, ne citiem …

Peterss atlaida Andreju uz mājām.

— Ej un izgulies, tu taču vairs pēc cilvēka neizskaties …

No gulēšanas nekas tomēr neiznāca. Ieradās tēvs, pēc 'tam. Frunze, sīki un smalki izstāstīja, kā ticis likvidēts kreiso eseru dumpis. Nevienā no fabrikām un ari nevienā no rūpnīcām kreisie eseri atbalstu nebija saņēmuši. Pret rītu strādnieku vienības pienākušas pie Lielā teātra un pie Kremļa un neļāvušas dumpiniekiem ne reizi izšaut. Par to, ka viņš pats komandējis vienību, kas atņēmusi eseriem telegrāfu, Frunze neteica ne vārda.

PULKVEDIS PERHUROVS NODIBINA KĀRTĪBU

Tā vien šķita, kāda ļauna, atriebīga būtne, kas nīstu visu cilvēcīgo, uzgāzusi Jaroslavļai neprāta un akla naida baciļus. Gluži kā Spānijas gripas epidēmijā, kad cilvēki gandrīz vai vienā mirkli, tikko nonākuši saskarē ar sasirgušo, jau inficējās paši, tā arī šajās senajai krievu pilsētai tik baigajās dienās daudzi no sīkpilsoņiem saskarē ar dumpiniekiem pārvērtās par cietsirdīgiem, truliem slepkavām.

Nahimsonā, kas saplosīts gulēja pilsētas milicijas pirmā iecirkņa pagalmā, Grekovs vēl izšāva no nagana visas septiņas lodes.

—          Citādi vēl atdzīvosies, — viņš paskaidroja. — Es šitos boļševikus pazīstu!

Pilsētas padomes priekšsēdētāju Zakheimu nošāva mājās, Lielajā Roždestvenskas ielā; Grekovs pavēlēja izmest līķi uz bruģa, pieskrēja tam klāt, iespēra ar kāju pa galvu un mežonīgi uzbļāva:

—          Ja kāds šito maitu novāks — nositīšu! Es jokus nedzenu! .. .

Nogalināja arī darba komisāru Rabotnovu unj bijušo guberņas izpildkomitejas priekšsēdētāju Dobrohotovu …

Motociklistu komandas priekšnieks Jermakovs, bez cepures nosvīdis, netīrs joņoja pa pilsētu kā vājprātīgs — viņam azotē atradās komunistu un padomju darbinieku adrešu saraksts. Pie Kokujeva viesnīcas viņš panāca boļševiku Ļutovu, ar motociklu nogāza viņu no kājām un nošāva.

Divi ģimnāzisti un kareivis dzina ārstu Troicki. Jermakovs apturēja motociklu.

—    Uz kurieni?

Sargkareivji cits caur citu atteica:

—    Pavēlēja nogādāt uz piestātni…

—    Kas pavēlēja?

—    Ģenerālis Afanasjevs.

Jermakovs uzkliedza:

—    Dodiet viņu šurp!

Sargkareivji pieveda ārstu pie motocikla. Jermakovs iesita Troickim pa zobiem.

' — Tas tev avansam! Es labi atceros, ka tu man neizrakstīji recepti spirtam!

Pa ēnaino, skaisto liepu bulvāri — jaroslavļiešu lepnumu — dzina prom uz Volgu piekautus, asinīm noplūdušus cilvēkus .,.

Ap pusdienlaiku uz maju sienam parādījās pavele:

«Pamatojoties uz pilnvarām, ko man piešķīris Ziemeļu Brīvprātīgās armijas virspavēlnieks ģenerālis Aļeksejevs, es, pulkvedis Perhurovs, esmu stājies bruņoto spēku pavēlnieka amatā un uzņēmies civilās varas pagaidu pārzināšanu Jaroslavļas guberņā, ko ieņēmušas Ziemeļu Brīv: prātīgās armijas daļas.

Turpmāk līdz. dzīves normāla rituma atjaunošanai Jaroslavļas pilsētā un guberņā tiek aizliegtas jebkuras saiešanas un mītiņi kā uz ielām, tā ari citās publiskās vietās.

Pulkvedis Perhurovs.»

Divi pusaudži, kuri, kā vēlāk noskaidrojās, nokavējuši pēdējo prāmi un tādēļ nebija tikuši uz mājām Ļapinskas kūdras karjeros, apstājās pie pavēles. Viens no viņiem, lielākais, gadus sešpadsmit vecs zeņķis, sacīja otram:

—    Turēt ciet un nelaist!

Pusaudži pasmējās un devās tālāk. Viņus apturēja poručiks Kuteiņikovs.

—    Par ko jūs smējāties, čūskulēni?

—    Tāpat vien. Paši par savām darīšanām …

—    Nemelo! Atzīsties!

—    Mēs, biedri komandier ..,

—    Ak biedri!

Savā laikā junkuru skolā Kuteiņikovu uzskatīja par labāko šāvēju no revolvera. Taču reibums laikam bija vainīgs, ka viņš nogalināja puikas nevis ar diviem, bet pieciem šāvieniem.

—           Nelieti, kāpēc tu bērnus… — liceja pasniedzējs Svetlovidovs mēģināja poručiku apvaldīt.

Poručiks nošāva arī Svetlovidovu.

Meņševika Dišena dzīvoklī ieradās divi virsnieki. Tie strupi uzsauca: — Ģērbieties! Brauksit mums līdzi. Žiglāk! Perhurova štābā Dišenu ieveda nelielā zālē, kur visa grīda bija piemētāta ar kaut kādiem dokumentiem. Pie sienas stāvēja pārbiedētie meņševiki — zvērinātais advokāts Maškovskis un strādnieks Abramovs. Kad zālē ienāca kadets Kižners un labējais esers Mamirins, bet aiz viņa pilsētas galva, lielu māju īpašnieks Lopatins, Dišens atžirga. Bet, kad atnāca muižnieks Černosvitovs, uzvilcis fraku un sasmaržojies, advokāts atguvās galīgi: vienā barā ar Cernosvitovu nekas ļauns nevar notikt. Dišens ironiski palūkojās savā partijas kolēģi.

Maškovskis, to pamanījis, kļuva pavisam drošs un uzprasīja kapteinim Aļševskim:

—    Pasakiet, kaptein, — kādēļ mūs ataicināja?

Kapteinis izbrīnījies pavērās viņā un nekā neatbildēja.

Bija jāgaida ilgi, vairāk par stundu. Runāt bija bail

un nebija jarī par ko runāt. Ja par pagātni, tad būtu jānaidojas, ja par šodienu — tad tā bija nezināma, bet runāt par nākotni — kas pateiks, vai tāda maz vairs būs? . ..

Maškovskis pacēla dažas lapiņas, paskatījās — tie bija KK(b)P šūniņas protokoli. Viņš izbijies nometa tās atpakaļ zemē, it kā būtu pieskāries ugunij.

Zālē ienāca ģenerālis Afanasjevs pilnā parādes formā ar visiem ordeņiem. Viņš bija strups, oficiāls, nepateica neviena lieka vārda.

—          Kungi! Tūlīt jūs pieņems virspavēlnieks. Laika viņam ir maz, lūdzu, liekus jautājumus neuzdot.

Maškovskis, pieklājīgi paklanīdamies, painteresējās:

—          Vai jūs, ģenerāl, nezināt, kādā sakarībā Aleksandrs Petrovičs mūs ataicinājis?

Ģenerālis kļuva sarkans un pārlaboja:

—           Nekāda Aleksandra Petroviča te nav. Ir virspavēlnieks pulkvedis Perhurovs. Un nevis ataicinājis, bet izsaucis. No familiāras izturēšanās brīdinu. Ejam, kungi!

Perhurovs pieņēma, kājās stāvēdams.

—           Ataicināju jūs, lai darītu zināmas dažas visai svarīgas vēstis. Pirmā. Saņemts ziņojums no Maskavas. Tautas Komisāru Padomes vara gāzta. Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Ļeņins nogalināts. Gandrīz vai visi tautas komisāri iznīcināti…

Maškovskis iesaucās:

—    Urā!

Citi piebiedrojās. Skaļāk par visiem kliedza Lopatins. Viņa augstdzimtība virspavēlnieks atļāvās pasmaidīt:

—           Es saprotu jūsu prieku, kungi! Taču laiks, kaut arī darbojas mūsu labā, ir nemierīgs. Pamatodamies uz pilnvarām, ko man piešķīris augstākais virspavēlnieks ģenerālis Aļeksejevs un «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» vadītājs Boriss Viktorovičs Savinkovs, esmu uz laiku uzņēmies Jaroslavļas guberņas augstākā priekšnieka pienākumus. Esmu sagatavojis uzsaukumu iedzīvotājiem. Kaptein, nolasiet!

Kapteinis .AIševskis militāri skadri noskandēja:

— «Jaroslavjas guberņas augstākā priekšnieka un Jaroslavļas rajona Ziemeļu brīvprātīgās armijas bruņoto spēku pavēlnieka rīkojums.

Paziņoju Jaroslavļas guberņas pilsoņiem, ka no šī rīkojuma publicēšanas dienas, lai nodibinātu guberņā likumīgu kārtību un sabiedrisko mieru, visas guberņas teritorijā tiek atjaunoti tie varas orgāni un amatpersonas, kādas pēc esošajiem likumiem pastāvēja pirms oktobra apvērsuma, tas ir, līdz brīdim, kad centrālo varu sagrāba Tautas Komisāru Padome. No šīs dienas tiek anulēti visi, kā centrālās, tā vietējās tā dēvētās «Padomju varas» likumi, dekrēti un lēmumi. Tiek atcelts Pagaidu valdības nolikums par guberņu un apriņķu komisāriem un par miliciju. Jurisdikcijā tiek atjaunotas apgabaltiesas un miertiesneši, pie kam miertiesneši pirmajā instancē izšķir visas lietas vienpersoniski. Visiem tiesnešiem, kas bija ievēlēti līdz 1917. gadam, tiek atjaunotas viņu tiesības. Tiek atjaunota prokurora uzraudzība un vispār visi tiesu orgāni. Tiek atjaunota zemstes un pilsētas pašpārvalde. Pagastos valsts varu realizē pagasta vecākais un rakstvedis.

Pulkvedis Perhurovs.»

—    Viss, jūsu augstcienība. Vai uzsaukumu lasīt?

Perhurovs noraidoši papurināja galvu.

—   Ar šo, kungi, mēs sāksim kārtības atjaunošanu svētajā Krievzemē. Vai kādam būtu kas sakāms?

—    Atļausit? — Dišens ieminējās. — Viss, ko mēs dzirdējām, pareizāk — daļa no dzirdētā, ne viscaur, es būtu teicis, saskan ar mūsu partijas programmas mērķiem. Jūs taču piekritīsit, ka vārdi «pagasta vecākais», «miertiesnesis» ..

—    Nav jums patīkami…

—    Dišens, — Lopatins pateica priekšā.

—         Un griež jums ausīs, Dišena kungs? Ko lai dara, — vajadzēs pilsētas pašpārvaldei, domei un citiem orgāniem sākt darbu bez jūsu partijas. Atklāti sakot, es biju cerējis uz jūsu saprātu. Par pilsētas galvu ieceļu jūs, Lopatina kungs. Sociāldemokrāti var būt brīvi…

—   Atļausit, jūsu augstcienība, —' Maškovskis pacēla balsi.

—    Neatļaušu, — Perhurovs salti atteica.

—    Es gribēju sacīt, ka mana kolēģa Dišena viedoklis neatspoguļo mūsu komitejas patieso noskaņojumu. Man personiski vārds «pagasta vecākais» un «miertiesnesis» šķiet daudz daiļskanīgāki nekā «komisārs» un «tribunāls». Bet var taču izraudzīties citus vārdus: civiltiesnesis, piemēram, vai pagasta pilnvarotais…

—    Nebūs nekādu pilnvaroto. Pagastvecis ir un paliek pagastvecis! Vai ir vēl kādi jautājumi? Nav? Sāciet, kungi, darbu! Sakari ar mani ar kapteiņa Aļševska starpniecību. Vēlu sekmes!

Kungi sāka rīkoties.

Lopatins aizsūtīja pārvaldnieku, lai atbrīvo viņa vislielāko māju, kur pēc pilsētas padomes rīkojuma bija iemitināti Korzinkina fabrikas audēji un Dunajeva sērkociņu fabrikas strādnieki. Tos, kuri atsacījās iet lāukā brīvprātīgi, aizveda uz policiju — pie Grekova palīga. Mantas izmeta pa logiem uz bruģa.

Meņševiku Bogdanovu, iespiedēju arodbiedrības sekretāru, Savinovs un Maškovskis aizsūtīja uz Korzinkina fabriku apsveikt sakarā ar jaunās lielās revolūcijas sekmīgo sākšanos.

Vērpējas un audējas klausījās valodīgajā oratorā klusēdamas. Par spīti ilgajai pierunāšanai, debatēs neviens piedalīties negribēja. Kāda sieviete iesaucās:

—    Un kas būs cars — tas pats Nikolaška vai viņa brāļakungs Mihails?

Bogdanovs noskaitās:

—    Nevajag runāt aplamības. Krievija būs republika!

—    To var redzēt! — atskanēja no pūļa. — Tā jau Lopatins to pieļaus …

Pēkšņi uz Bogdanova pusi aizlidoja akmens, viņš tik tikko paguva atliekties sāņus, tad noskrēja no tribīnes un, galvu plecos ierāvis un atpakaļ atskatīdamies, metās laukā no pagalma. Viņam pakaļ lidoja ķieģeļu gabali, kāds

trāpīja Bogdanovam pa dibenu, un neveiksmīgais orators palēkdamies aizjoņoja uz caurlaides vārtiem.

Kad Maskovskis taujāja par tekstilnieču noskaņojumu, Bogdanovs izvairīgi atteica:

—           Viduvējs. Es jau teicu, ka man, iespiedējam, nevajadzēja. uz turieni iet. Izpaudās tas pats mūžīgais antagonisms starp nekvalificēto masu un speciālistiem …

Maškovskim pēkšņi iešāvās prātā:

—    Vai nevajadzētu piezvanīt uz Maskavu?-Kā tur iet?

Telefonu centrāles dežurants sākumā atteicās:

—    Nav atļauts savienot.

Tad jautri piebilda:

—           Runājiet! Es arī paklausīšos, ko jums Maskava pateiks … Ar ko lai savienoju?

Bogdanovs pateica iespiedēju centrālās komitejas numuru.

—    Viņi jau visu zina …

Pēc pāris minūtēm piezvanīja:

—    Runājiet! Maskava klausās.

Bogdanovs iekliedza klausulē:

—           Maskava! Maskava! Mēs no Jaroslavļas! Kas pie jums jauns?

—      Nekas. Bet pie jums? — sievietes balss atvaicāja.

—          Ari pie mums nekas. Pasakiet — vai Ļeņins ir nogalināts?

Maskava neatbildēja. Pēc tam vīrieša balss noprasīja:

—    Kas ar mani runā?

Bogdanovs iedeva klausuli Dišenam. Tas sāka steidzīgi bērt:

—           Mēs gribam zināt, kāds ir stāvoklis Maskavā. Vai tiesa, ka Ļeņins nogalināts un Tautas Komisāru Padome padzīta? Ka rokās ir vara?

Vīrieša balss rupji pārtrauca:

—           Kas tas par riebekli, kas ar mani runā? Iespļaujiet tam purnā, kas teica, ka Tautas Komisāru Padome padzīta.

—    Kas jūs esat?

—    Maskavas telefona tīkla komisārs …

Dišens nolika klausuli.

—    Tā jau es domāju!

—    Varbūt melo? —Bogdanovs vēl nezaudēja cerību.

—    Nē, nemelo vis …

It kā apliecinādams viņa minējumu, netālu no telegrāfa i/sprāga šāviņš. Šāva no Maskavas stacijas puses. Šāva .111 no Korovņikiem. Šāva no Maskavas atbraukušie Saritinās Armijas artilēristi.

Šveicara Ignatjiča veča ilgi vēroja, kā tas atdzīvojies mironis, ar muguru pret sienu atbalstījies, sēž uz grīdas un skatās mirušajā sievā. Tad viņš ar mokām piecēlās, grīļodamies paspēra pāris soļu un nogāzās, ietriekdamies ar galvu grīdā.

Veča pārmeta sev krustu, nodomājusi, ka viņš ir nomiris atkal, tagad jau uz visiem laikiem, taču mironis atdzīvojās vēlreiz un, pie margām turēdamies, sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Iemītnieki, kas jau sāka bailīgi rādīties gaitenī, ieraudzīja viņu un satvēra komisāru zem rokām. It īpaši centās kāda jauniņa ārste, kas pirms dažām dienām bija atbraukusi no Ivanovovozņesenskas. Veča viņu labi atcerējās, jo ārste iepriekšējā vakarā bija iedevusi viņai lielu dzīvu karūsu ar visu spainīti, piebilzdama, ka bērnībā viņu esot tā pārdzirdījuši ar zivju eļļu, ka tagad vairs nevarot ēst nekādas zivis.

Komisāru uznesa bēniņos. Pēc tam ārste, kam negaršoja zivis, nokāpa lejā vestibilā un stingri jo stingri aizliedza vecajai stāstīt, kur viņi noslēpuši ievainoto.

—    Ja pateiksi, mēs tevi, vecā, arī netaupīsim! Saprati?

—          Kā nu nesaprast! Neesmu jau viņam nekāds ienaidnieks, meitiņ!

—    Bet kur viņa zābaki?

—    Nezinu. Kāds būs novilcis.

Jauniņā ārste mirkli padomāja un apņēmīgi sacīja:

—    Gan atradīsim!

Veča pagalam nobijās: «Un ja nu tiešām atrod?»

Viņa iznesa Anfima Bolotina zābakus un izblēdījās:

—    Varbūt viņam der šitie? Man nav žēl, ņemiet.

—    Paldies, vecmāmiņ.

Ienāca trīs ostas krāvēji.

—    Vai beigtie ir?

Veča priecīgi atsaucās:

—    Ir, ir! Pievāciet, dieva dēļ…

Katjas līķi uzmeta uz ratiem, kur jau gulēja vairāki nogalinātie.

Veča pārmeta krustu:

—    Paldies dievam!

MAN IR MALĀRIJA

Pirmo nedēļu bijušais štāba kapteinis Ivans Blagoveščenskis dzīvoja Muromā' pie māsas Jeļizavetas kā mīļš viesis — ēda, pa druskai iedzēra un gulēja. Labsirdīgā, klusā Jeļizaveta otrajā nedēļā, pasniegdama pastāvīgo voblas viru un «šrapneļu» biezputru, pūta tik smagi, ka ēdiens sprūda kaklā. Bet otrās nedēļas beigās blakus ēdiena šķīvim gulēja «Izvestija», kas bija salocīta tā, ka Ivans tūdaļ pamanīja rakstiņu «Pieprasījums pēc darba», kurā bija teikts, ka Urālu darba birža griezusies Tautas komisariātā ar lūgumu sūtīt tai uzsitējus, skārdniekus, namdarus un kalnračus.

Mājiens bija vairāk nekā skaidrs: Jeļizaveta, pacietīgā Līzīte, pats tuvākais cilvēks, dzina viņu laukā, rādīja ar pirkstu, kur jāiet.

Sākumā Ivans apskaitās uz māsu — še tev nu bija klusiņā! Taču, visu pārlicis, nosprieda, ka Liza nemaz nav vainīga, ka visa ļaunuma cēlonis ir padomju vara. Tikai tās dēļ viņam, štāba kapteinim, jāiet strādāt par skārdnieku vai namdari…

Vēl lielākas dusmas sanāca, kad tajā pašā laikraksta numurā ieraudzīja Kara lietu tautas komisariāta Augstākās atestācijas komisijas paziņojumu, ka komisija lūdz visus pilsoņus ierasties personiski vai arī paziņot rakstiski uz adresi: Maskava, Novaja Ļesnajas šķērsielā 1, dzīvoklis 9, ja viņiem ir kādi iebildumi pret šādiem kandidātiem uz militāriem amatiem Sarkanajā Armijā. Tālāk sekoja garš saraksts. Ivans Blagoveščenskis, to lasīdams, neticēja savām acīm: pulkvedi Grigoriju Vladimiroviču Semjonovu, 3. Jūras pulka komandieri, paredzēja iecelt par kājnieku divīzijas komandieri, pulkvedi Oršeškovski, bijušo 9. Sibīrijas grenadieru pulka komandieri, — arī par kājnieku divīzijas komandieri, bijušo ģenerālmajoru Ļevu Nikolajeviču Dedincevu — par kavalērijas divīzijas štāba priekšnieku. Nu nē! Pats viņš pie šitiem vīžaiņiem neies un nedzīvos komisāra — kaut kāda bijušā depo atslēdznieka uzraudzībā! Un ko lai aizstāv? Krieviju? Kas tad tā, sasper jods, tagad vairs par Krieviju?! Kā-Pē-Ef-Es-Er-r!

Blagoveščenskis niknumā saplēsa avīzi un aiznesa to uz mazmājiņu.

— Ko lai iesāk? Ko lai iesāk?

Varbūt iet par mācītāju? Bet tad jābrauc atpakaļ uz savu .lurjevecu. Jeļizaveta stāstīja, ka Ļubočka Saveļjeva, ap kuru viņš savā laikā lakstojies, tā arī neesot nodibinājusi ļjimenes dzīvi. Un kāpēc gan ne?! Iznāktu labu labā mācīt.ija kundze, kas netic ne dievam, ne velnam. Arī popa amatā var mūžu jautri nodzīvot. Labi, pieņemsim, ka jautri, bet tas taču tikmēr, kamēr vēl jauns. Bet ko pēc tam?

Ko lai iesāk? Ko lai iesāk?

Sagandējuši, nolādētie boļševiki, visu dzīvi! Kaut dabūtu zināt, kur atrodas brālis Jurijs. Vai tiešām pie ģenerāļa Aļeksejeva? Vai ari pašam nedoties uz dienvidiem? Bet kā lai turp tiek? Vajadzīga nauda, turklāt daudz. Kur lai to rauj ?

Tā pagāja diena pēc dienas. Lielāko daļu laika Blagoveščenskis pavadīja vienatnē dārziņā, šūpodamies vecā, daudzkārt lāpītā šūpuļtīklā.

Reiz viņam palaimējās — satika pulkvedi Saharovu, ar kuru 1916. gadā bija dienējis vienā divīzijā. Toreiz Saharovs podporučikam Blagoveščenskim ne virsū neskatījās, bet tagad priecājās, it kā būtu tuvu radu sastapis. Saharovs bija uzaudzējis bārdu un, lai gan bija tikai divus gadus vecāks par Blagoveščenski, izskatījās kā gadus četrdesmit vecs vīrs.

Viņi pastāvēja, sasmēķēja, atcerējās citus kolēģus no divīzijas. Saharovs it kā starp citu ieminējās, ka drīz vien atkal nomainīšot civiluzvalku pret karavīra formas tērpu.

—   Drausmīgi apnicis staigāt šajā talārā, štāba kapteiņa kungs!. ..

Pēc dienām piecām pie Blagoveščenska iegriezās kāds gadus trīsdesmit vecs vīrietis.

—    Čebiševs, Valerijs Petrovičs, — viesis sasita papēžus. — Dabūju zināt par jums no Saharova. Teica, ka jūs garlaikojoties…

Viesis izvilka sudraba etviju, piedāvāja «Zefīru», kas pirms kara ar vāciešiem bija visvairāk iecienītie papirosi, un painteresējās par kapteiņa tuvākās nākotnes nodomiem.

Blagoveščenskis rūgti pajokoja, ka pats pirmais uzdevums esot iegādāties pieklājīgus zābakus.

—   Nevar taču rādīties uz Okas bulvāra šitajos zaldātu zābakos!

Viesis, uzzinājis, kāda numura apavus Ivans Aleksejevičs valkā, priecīgs piedāvāja:

—          Nopērciet no manis. Mana kāja ir par numuru lielāka, tāpēc neciešami spiež, bet jums būs pašā laikā… Pavisam jauni, tikai pa istabu vien esmu pastaigājis.

—    Paldies, bet man patlaban nav nekā, ko izlikt skaidrā.

—          Piedod man, Ivan Aleksejevič, piedod, ka uzrunāju tevi ar «tu», bet kādi starp mums, virsniekiem, var būt rēķini? Ko tad es ar tiem darīšu — iesālīšu vai arī nesīšu uz uteni?

—    Nes vien, dabūsi zeltā, — Blagoveščenskis pajokoja.

Pievakarē Čebiševs atnesa zābakus un piedāvāja aizdot

naudu.

No rīta viņi kopā aizgāja uz Pestītāja klosteri apciemot Čebiševa radinieci Antonidu Vasiļjevnu Saharovu. Lai gan bija Pēterdienas gavēnis, taču viesmīlīgā namamāte lika galdā gan gaļas ēdienus, gan arī Šustova konjaku…

Blagoveščenskim šķita, ka namamāte pāris reižu nosauca savu māsasdēlu nevis par Valeriju Petroviču, bet par Sašu .., Eh, ko tur brīnīties! Kas šajos laikos nav pieredzēts.

Kad pēkšņi uzradās pulkvedis Saharovs, kļuva pavisam jautri.

—    Re, ka atgriezos, mammucīt…

Turpat Antonidas Vasiļjevņas cellē pulkvedis Saharovs un poručiks Saša Maļčevskis, citiem vārdiem Valerijs Čebiševs, uzņēma štāba kapteini Ivanu Blagoveščenski «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienībā». Pēc tam kad Blagoveščenskis bija devis zvērestu, viņu pierunāja, lai iet dienēt apriņķa kara komisariātā.

—          Mums, Biagoveščenska kungs, nepieciešams, lai tur būtu savi cilvēki.

Māsa Jeļizaveta kļuva priecīga.

—    Pareizi, Vaņa. Nevar taču bez darba dirnēt.

Ivans klausījās viņā, bet pats domāja: «Kas lemts, no tā nekur neizbēgt. Maskavā no Konstantina Konstantinoviča izmuku. Un pareizi darīju! Kas viņš man tāds ir? Itin nekas. Bet Saharovs ir nopietns cilvēks …»

8, jūlija rītā Čebiševs-Maļčevskis atskrēja pie Biagoveščenska ar priecīgu ziņu.

— Jaroslavļā jau iesākuši! Tur atrodas mūsējie. Bet kas ir sācies Maskavā, to pagaidām nevar saprast, taču, vienalga, tas mums par labu vien nāk. Tagad varu jums pateikt — pie mums galvenais ir ārsts Grigorjevs, viņam

Ir tieši sakari ar Savinkovu. Es skrienu uz futbola cienītāju biedrību, tur mūsu ļaudis. Bet jūs dzīvojiet mājās. Gaidiet rīkojumus. Uz kara komisariātu pagaidām neejiet.

Vakarā Okas bulvārī, kas bija pilns ar cilvēkiem, sākās šaudīšanās. Vēlāk noskaidrojās, ka tas ticis darīts, lai atvilinātu apsardzes rotu un miliciju no galvenā apsargājamā objekta — Augstākās kara padomes, pasta un telegrāfa.

Taču dumpiniekiem neizdevās ieņemt ne pastu, ne telegrāfu, ne ari Augstāko kara padomi: pietrūka spēku, bet apsolītie papildinājumi no kaimiņu pilsētām — Viksas un Kuļebjakiem — netika saņemti. No Viksas atnāca tikai septiņi ģimnāzisti.

Devītā jūlija rītā pēc ārsta Grigorjeva rīkojuma uz Kovrovas dzelzceļa darbnīcām aizsūtīja kravas mašīnu ar miltiem un voblām — cerēja, ka dabūs no turienes atbalstu. Taču strādnieki dumpiniekiem palīgā nenāca, kravas mašīnu atņēma, bet no Muromas atbraukušos aģitatorus aizveda uz Čeku.

Blagoveščenskis sēdēja mājās un gaidīja rīkojumus. Viņš nezināja, ka poručiks Čebiševs-Maļčevskis ir nošauts, kad tas mēģinājis ieņemt telegrāfu, un ka pulkvedis Saharovs pametis dumpinieku vienību likteņa varā un aizbēdzis.

Līdzko satumsa,. Ivans Aleksejevičs aizsūtīja māsu Jeļizavetu uzzināt, kas notiek pilsētas centrā. Māsa atgriezās un galīgi sajauca brālim galvu.

—    Viss ir mierīgi, Vaņa. Stāsta, ka dienā gan esot bijusi liela šaudīšanās. 2ēl vienīgi metropolita Mitrofana. Stāsta, ka viņš Joanna Predtečas baznīcā noturējis dievkalpojumu un, lasot sprediķi, neganti gānījis padomju varu, tad viņu apcietinājuši.

—    Kas?

—    Paši pareizticīgie.

Blagoveščenskis tikko spēja sagaidīt rīta gaismu. Tā vien šķita, ka tūdaļ atnāks pakaļ arī viņam: «Laikam Čebiševs būs mani nodevis. Un Saharovs tāpat neies saudzēt, ņems un nodos. Kas tad es viņiem tāds esmu?»

Darbs kara komisariātā sākās deviņos no rīta, bet Blagoveščenskis jau astoņos bija centrā. Pie boļševiku partijas apriņķa komitejas viņš satika avīzes «Izvestija Muromskogo Soveta» redaktoru Ļepehinu. Redaktors priecīgi soļoja un vicināja portfeli.

—    Kālab jūs esat tik priecīgs, Pjotr Ivanovič?

1,.epehins parādīja viņam ROSTA telegrammu.

— Lai raud kontrrevolucionāri, biedri Blagoveščenski Mums, komunistiem, tikai jāpriecājas. Pie mums viss ja beidzies, un arī Maskavā viss kārtībā.

Blagoveščenskis, aiz šausmām drebinādamies, lasīj «Pravdā» publicēto valdības paziņojumu nr. 3 par kreiso eseru dumpja likvidēšanu Maskavā.

«Kreiso eseru kontrrevolucionārā sacelšanās Maskavā likvidēta. Kreiso eseru vienības cita pēc citas ar kaunu bēg. Ir dots rīkojums apcietināt un atbruņot visas kreiso eseru vienības un vispirms apcietināt visus kreiso eseru partijas CK locekļus. Tos, kuri apcietināšanas brīdī ar ieročiem pretojas, — nošaut.

Ir apcietināti vairāki simti kontrrevolucionārā dumpja dalībnieku, arī ievērojamais kreiso eseru partijas biedrs Aieksandrovičs, kas ieņēma priekšsēdētāja biedra amatu Komisijā cīņai pret kontrrevolūciju un rīkojās tāpat, kā rīkojās provokators Azefs.

Strādniekus un sarkanarmiešus aicinām būt modriem. Spēku mobilizācijai jāturpinās. Visi kreiso eseru vienību locekļi līdz pēdējam vīram jāpadara nekaitīgi.»

—    Vareni, vai ne? — redaktors pajautāja. — Krietni sadevuši kreisajiem eseriem! Tu man piedod, es steidzos…

Apriņķa kara komisārs uzprasīja:

—    Kur tu vakar biji, biedri Blagoveščenski? Es jau sāku uztraukties — vai tikai šitie salašņas nebūs arī tevi nolaiduši no kātiem? …

—    Ko jūs! Es sēdēju mājās. Mani krata drudzis, biedri Bļeskunov. Vai nu būs influence piemetusies, vai arī atsākusies malārija …

Blagoveščenski patiešām kratīja drudzis, rokas viņam drebēja, seja bija bāla, nosvīdusi…

Muromas apriņķa un Vladimiras guberņas čekistiem palīgā no Maskavas ieradās Ārkārtējās komisijas operatīvā grupa.

Antoņidas Vasiļjevnas Saharovas celli Pestītāja klosterī pārmeklēja Andrejs Martinovs. Madame Saharova ar rātnu un dievbijīgu laipnību visu laiku atkārtoja:

—    Ak kungs, pasakiet taču — ko jūs meklējat? Nav man itin nekā…

Lielajā svētbilžu skapī aiz Muromas brīnumdarītājas dievmātes svētbildes un arī mazajā — aiz «Degošā krūma» svētbildes Andrejs atrada simttrīsdesmittūkstoš rubļu,

tnH.ropolīta Mitrofana vēstules un «Dzimtenes un brīvības o i/slavēšanas savienības» programmu.

Kad Andrejs ar savām trofejām ieradās pie Maļgina, tas pratināja Ivanu Blagoveščenski.

-        Stāsta, ka jums esot bijušas draudzīgas attiecības ar (' biševu-Maļčevski?

Tikai tādā gadījumā, ja vecu zābaku iegādi par spekulatīvu cenu var uzskatīt par draudzīgām attiecībām.

-  Kādēļ tad pirkāt?

Negribēju staigāt bass. Sāktu vēl runāt, ka bijušais v i rsnieks izaicinoši izturas — sak, skatieties, cik tālu boļševiki noveduši.

—   Kur jūs atradāties dumpja dienā?

—   Mājās. Man ir malārija. Krata kā nelabā. Bet hinīnu nakur nevaru dabūt. Visu dienu nogulēju dārzā. Pajautājiet kaimiņiem…

IZJUKA

No Maskavas pienāca šifrēta telegramma: Muromā, lai palīdzētu vietējiem čekistiem, jāpaliek vienīgi Maļginam, visiem pārējiem jādodas uz Jaroslavļu. Ivanovovozņescnskā jāuzņem sakari ar partijas guberņas komiteju un guberņas Čeku.

Deviņpadsmitajā jūlijā viņi iebrauca mezgla stacijā Novki. Te sākās Andreja dzimtā puse — turpat blakus stacijai — Vereščaginas ciems, mazliet tālāk, ne vairāk par versti — Novku sādža, kur dzimusi māte, vecmāmiņa Marja Gavrilovna vēl tagad tur dzīvo. Sādžai garām pabrauca dienā, skaidri varēja saredzēt vecmāmiņas māju ar trim bērziem dārziņā. Andrejs pamāja ar cepuri.

Savina, Šorigina, Ladigina — kopš bērnības pazīstami ciemi un stacijas.

Un tad parādījās Šuja …. Tās baznīcas augstais zvanu tornis ar garo, apzeltīto smaili saskatāms jau verstu piecpadsmit attālumā. Pēc tam parādījās fabriku dūmeņi — gar Tezas krastu cits aiz cita stiepās sarkanie fabriku korpusi.

Tad bija stacija — tik labi pazīstamā zema vienstāva ēka ar lieliem melniem burtiem uz fasādes: «Šuja».

Pat stacijas dežurants bija tas pats — slaids un iznesīgs vīrs, kas, uzlicis cepuri ar sarkano virsu, izskatījās varen iespaidīgs . ..

Iepretim stacijai pāri laukam atradās spirta un degvīna rūpnīca, ko gluži kā cietoksni iejoza augsts mūra žogs. Pie vārtiem un sargtorņos stāvēja ložmetēji. Andrejam ienāca prātā, ko tēvs bija stāstījis, — rūpnīcas korpusos tagad atrodoties munīcijas noliktava.

— Andrej, paskaties!

Stacijai tuvojās kāda vienība. Cīnītāji ģērbušies kā nu kurais — cits formas blūzē, cits katūna kreklā, cits svārkos. Visiem vienādas bija tikai karavīru cepures un šautenes. Aiz muguras somas un mantu maisiņi… Vienība dziedāja: «Biedri, nu celieties kājās …» Andrejs nespēja šo dziesmu mierīgi noklausīties: dzirdēdams to vēl tajos ļaunajos gados, kad tēvs nīka katorgā, viņš raudāja aiz ilgām pēc tēva, aiz žēluma pret māti un aiz kaut kā jauna un skaista gaidām. Arī patlaban, ieraudzījis savus novadniekus ar šautenēm pār plecu un izdzirdis šo svinīgo un vienlaikus skumīgo un priecīgo dziesmu, viņš ciešāk sakoda zobus.

Garām paskrēja Šujas Aizupes namiņi. Tirgus laukums ar milzīgo šķūni vidū, kur atradās pilsētas svari. Reiz viņam šajā vietā bija palaimējies — bija atradis sudraba rubli … Tihomirovu divstāvu māja, Hraņilovu māja. Aka uz ielas stūra. Uz paugura auga jaunas eglītes. Lūk, arī viņu bijusī māja. Un vairs nav. Garām! Garām bērnībai. Bet kas gaidāms nākotnē?

Andrejs gribēja ieskriet pie savējiem: «Cik viņi būs priecīgi! Māte nezinās, ne ko iesākt.. . Nataška, Petja …» Bet vispirms jāsteidzas uz Mihaila ielu, uz partijas komiteju — pie Frunzes.

Mihails Vasiļjevičs Frunze bija guberņas izpildu komitejas priekšsēdētājs, guberņas Tautas saimniecības padomes priekšsēdētājs, partijas guberņas organizācijas vadītājs.

Ivanovovozņesenskas guberņa bija jauna, tikko Vēl veidojās tās iestādījumi — Darba, Zemkopības, Tirdzniecības, Finansu, Veselības aizsardzības, Izglītības komisariāts, Tautas saimniecības padome, Kara lietu padome. Izglītotu darbinieku, īstu sava amata lietpratēju bija ļoti maz. Bet no partijas Centrālās Komitejas gandrīz vai katru dienu nāca lūgumi, lai sūta komunistus citām guberņām un Sarknluijai Armijai. Katrs cilvēks bija uzskaitē, katrs no vii.im bija vajadzīgs vairākās vietās.

Arsenija teiktais vārds, tāpat kā vētrainajās un bargajās Krievijas pirmās revolūcijas dienās, bija likums visiem Iv.movovozņesenskiešiem, šujiešiem, kiņešmiešiem — visiem plašā tekstilnieku novada strādniekiem.

Arsenijam bija pilni trīsdesmit trīs gadi.

Vakaros, kad Ivanovovozņesenska apklusa, Jaroslavļas IMisē varēja dzirdēt tālu artilērijas kanonādi.

Avīzes «Rabočij krāj» pirmajā lappusē parādījās ziņojums:

«No KK(b)P īvanovovozņesenskas organizācijas komitejas. Saskaņā ar ārkārtējās kopsapulces lēmumu tiek pasludināta vispārēja mobilizācija. Tādēļ visiem partijas biedriem jāierodas mobilizācijas punktā: Krutiekas ielā, Fokina namā 10.—11. un 12. jūlijā. Tiem, kas ieradīsies vēlāk, jāiesniedz motivēts paskaidrojums. Tos, kuri nepaklausīs šim lēmumam, uzskatīs par nodevējiem un izslēgs no partijas par gļēvulību.»

Tai pašā dienā parādījās vēl viens paziņojums:

«Sakarā ar nemierīgo stāvokli un sakarā ar kreiso eseru sacelšanos Maskavā un baltgvardu dumpi Jaroslavļā īvanovovozņesenskas pilsētā un visā guberņā tiek pasludināts kara stāvoklis. Atrasties uz ielām atļauts līdz pulksten 12 naktī. Personas, kas parādīsies uz ielām ar ieročiem un kam nebūs atļaujas to nēsāšanai, tiks bargi sodītas — līdz pat nošaušanai uz vietas.»

Šajās pašās dienās dzīve izvirzīja ivanovovozņesenskiešiem vēl citas rūpes: Pievolgas apriņķos parādījās holera.

Atgadījās vēl kāds satriecošs notikums: septiņpadsmitajā jūlijā no Kiņešmas pienāca pieci vagoni ar miltiem. Izrādījās, ka divos no tiem bija nevis milti, bet upes smiltis. Šajā dienā strādniekiem maizi neizsniedza, to saņēma tikai bērni, turklāt nevis pusmārciņu, bet ceturtdaļmārciņu.

—    Vai biedrs Frunze ir savā istabā? — Andrejs uzprasīja jauniņai meitenei, kas sēdēja pieņemamajā telpā — mazītiņā istabiņā ar šauru logu.

—    Jā. Bet kas jūs tāds_esat?

—    No Maskavas. No Ārkārtējās komisijas.

—    Biedrs Martinovs? Ejiet iekšā, viņš jau taujā pēc jums. Bet vai mani tu, Andrjuša, nepazīsti?

Andrejs ieskatījās ciešāk.

—    Sima!

Viņš apskāva māsas draudzeni.

—          Nupat kā te bija Nataša — ieskrēja uz mirklīti. Bija atnesusi Mihailam Ivanovičam kartupeļus.

—    Kādam Mihailam Ivanovičam?

—    Kā tā — kādam? Jūsu tēvam.

—    Vai viņš ir te?

—    Nu kā tad.

Andrejs raušus atrāva vaļā durvis. Frunzes kabinets bija pilns ļaužu. Visi atskatījās — kas tur tā laužas?

Frunze pamāja Andrejam, lai nāk iekšā. Brīvu krēslu nebija, un Andrejs apsēdās uz palodzes. Pie viņa pienāca tēvs, cieši paspieda roku un klusu pavaicāja:

—    No kurienes? Vai uz ilgu laiku?

—    No Muromas. Nezinu.

Lai cik klusu Andrejs pateica «no Muromas», tomēr bija sadzirdējuši ari citi.

—    Kā tur klājas?

—          Viss kārtībā! — Andrejs priecīgi atteica. Viņš saprata, ka cilvēkiem, kas sēž šajā kabinetā, ir ļoti svarīgi un ari patīkami uzzināt, ka Muromā viss kārtībā.

—           Turpināsim, biedri, — Frunze sacīja. — Vārds biedram Černovam, Politehniskā institūta organizēšanas komitejas sekretāram. Ziņojiet, kas jauns pa šo nedēļu nācis klāt.

—          Pirmā ziņa ir patīkama. Mihails Nikolajevičs Pokrovskis no Izglītības tautas komisariāta šodien paziņoja, ka Maskavā sameklēti fizikas aparāti, kas Rīgas institūtam savā laikā atsūtīti no Londonas. Tikko radīsies iespēja, aparātus atgādās mums.

Frunze ar rokas mājienu apturēja runātāju.

—          Ir priekšlikums: komandēt uz Maskavu Cernovu, lai paātrinātu aparātu atgādāšanu. Iebildumu nav? Turpinām.

—           Ir paredzēts, ka institūtā būs šādas fakultātes: vērpšanas un aušanas tehnoloģijas, fizikas un matemātikas, ķīmijas fakultāte ar krāsošanas un ķīmiskās rūpniecības nodaļām, celtniecības inženieru un lauksaimniecības fakultāte. Šodien no Maskavas ieradies profesors Klarks, viņš palīdzēs izstrādāt institūta mācību plānu.

—    Kur viņu iemitinājāt? — jautāja Frunze.

—    Privātā dzīvoklī.

—    Vai labā?

—    Jā. Ieteica guberņas kara komisārs Baturins.

—   Tad nav slikts, — Frunze piebilda. — Turpiniet, Mrdri Černov!

—    Visi guberņas strādnieki nolēmuši atskaitīt no savas nl^ds pa vienam rublim, fabriku un rūpnīcu komiteju locekļi — pa desmit rubļiem, partijas biedri — pa pieciem rubļiem. Šī nauda ienāk labi. Vakar Ivanovovozņesenskas pilsētas padome pārskaitīja divsimt tūkstošu.

Andrejs klausījās un brīnījās. «Kā tad tā? Jaroslavļā risinās kauja. Arī pašā Ivanovovozņesenskā pasludināts lv ira stāvoklis, bet viņi nodarbojas sazin ar ko!»

Ienāca guberņas, kara komisārs Pāvels Baturins. Uz pirkstgaliem, lai netraucētu runātāju, viņš piegāja pie l'runzes un kaut ko pačukstēja. Frunze piecēlās:

—    Biedri! Tikko saņemts ziņojums: Jaroslavļā kritis mūs.u vienības komandieris Vasilijs Grigorjevičs Kukonkovs. Un vēl. Sagatavota otrā apvienotā šujiešu un ivanovovozņesenskiešu nodaļa nosūtīšanai uz Jaroslavļu. Es braukšu pavadīt. Biedri Furmanov, vadi sapulci tālāk…

Ašiem soļiem ienāca «Rabočij krāj» redaktors Voronskis. Pamanījis, ka Frunze iet uz durvīm, viņš steidzīgi sacīja:

—    Uzgaidi, Mihail Vasiļjevič… Saņemts ziņojums par VCIK sēdi. Sverdlovs tajā paziņojis, ka septiņpadsmitajā jūlijā Jekaterinburgā pēc Urālu padomes lēmuma nošauts bijušais cars Nikolajs Romanovs. To darīt piespieduši apstākļi: monarhisti bija mēģinājuši caru atbrīvot, pie Jekaterinburgas pienākušas baltgvardu daļas.

Andrejam ienāca prātā Joanns Vostorgovs un biezās naudas pakas. «Nekas viņiem neiznāca! Izjuka!»

Ieskriet pie savējiem Andrejam neizdevās. Guberņas Čekā, kas atradās Ņegorelajas ielā, Darjinska namā, viņš uzzināja, ka čekisti nolēmuši piebiedroties apvienotajai nodaļai. Pirms pašas vilciena atiešanas uz staciju atskrēja māte un Nataša. Māte tik vien paguva kā noskūpstīt dēlu un iegrūst viņam kabatā voblu un lielu sīpolu.

Bet Nataša vienā laidā klaigāja:

— Līdzko būsi brīvs, atbrauc! — un māja ar sarkanu lakatiņu.

SLIKTI ŠAUJAT, KAPTEINI!

Pulkvedis Perhurovs drīz vien saprata, ka dumpis Jaroslavļā ir izgāzies.

Nevienā no tām vietām, kas bija paredzētas «Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienības» centrālā štāba plānos, uzsākt sacelšanos neizdevās, bet Muromā dumpiniekus tūlīt pat sakāva.

Virsnieku vienību, ko Savinkovs nosūtīja uz Ribinsku, lai sagrābtu artilērijas noliktavas, saņēma ar ložmetēju viesuļuguni.

Negaidītā ziņa no Maskavas par kreiso eseru dumpi sākumā apbēdināja: «Aizsteigušies priekšā!» Bet tad Perhurovs nomierinājās: «Nekas, lai pastrādā vien mūsu labā, pienāks laiks, gan tad aiztrenksim šitos sīkmaņus.» Ziņa par dumpja apspiešanu pulkvedi nepārsteidza.

Pirmajās dienās Perhurovs ļoti cerēja uz sabiedrotajiem, kas bija apsolījuši izcelt desantu ziemeļos. Taču ari šī cerība izira. Kādus tik angļiem veltītus vārdus nedabūja dzirdēt pulkveža adjutants kapteinis Aļševskis! «Andelmaņi! Augļotāji! Riebīgie gļēvuļi!» Dabūja arī Savinkovs, kas uz dažām stundām parādījās Jaroslavļā un aizbrauca uz Kazaņu: « Avantūrists! Pats velns mani kūdīja sapīties ar šito muldoņu! .. .»

Perhurovs varēja pavēlēt, lai pārtrauc uguni, varēja dot rīkojumu, lai cilvēki, kurus viņš bija ievilcis dumpī, ietu prom no degošās Jaroslavļas. Viņš neizdarīja ne vienu, ne otru. Lai gan pulkvedis saprata, ka turpmākā pretošanās ir pilnīgi bezcerīga, viņš joprojām sūtīja kaujā virsniekus, kadetus un ģimnāzistus. Pēc viņa pavēles artilērija grāva visu, ko varēja sagraut, arī baznīcas un fabriku korpusus. Kara tiesa piesprieda boļševikiem nāves sodus, ko tūlīt pat izpildīja.

Perhurova tuvākie padomnieki ģenerāļi Afanasjevs, Karpovs, Verjovkins un pulkvedis Tomašenskis arī saprata visu pretošanās bezcerīgumu, taču baidījās savam virspavēlniekam kaut ko iebilst.

Otrās nedēļas beigās Perhurovs nolēma: kamēr vēl nav par vēlu, slepeni jālaižas prom, citādi vēl savējie novāks pie malas.

Naktī uz astoņpadsmito jūliju plosījās negaiss. Kamēr gāza lietus, Perhurovs, ģenerālis Afanasjevs un kapteinis Aļševskis nobrauca ar velkonīti verstis piecpadsmit lejup pa Volgu. Perhurovs pavēlēja piebraukt tuvāk pie kreisā krasta, noģērbās, uzmanīgi nolaidās melnajā ūdenī un, turēdams apģērbu un ieroci virs galvas, aizpeldēja uz krastmalas krūmiem.

Izkāpis krastā, viņš apģērbās. Ceļabiedri nesapratnē skatījās viņā: kas Aleksandram Petrovičam ienācis prātā?

—          Uz redzēšanos, kungi. Pēc manām domām, mums labāk rīkoties katram uz savu roku. Tiksimies Kazaņā.

Aļševskis, nobālis aiz dusmām, steidzīgi izvilka naganu un izšāva — lode aizlidoja prom lietus pielijušajā rītausmā.

Perhurovs pagriezās atpakaļ un mierīgi pateica:

—    Slikti šaujat, kapteini.

Viņš nesteigdamies, gluži kā mērķī iešāva Aļševskī trīs lodes.

Ģenerālis Afanasjevs klusām iesaucās:

—    Aleksandr Petrovič! Kā nu tā?

—          Tā, kā redzēji! — Perhurovs gurdi atteica un aizgāja.

Afanasjevs iestūma Aļševska ķermeni ūdenī. Apsēdās. Izvilka papirosus — tie bija samirkuši.

—    Uz kurieni lai mūk? …

Izstrēbt visu putru vajadzēja ģenerālim Karpovam vienam.

Divdesmitajā jūlijā Karpovs atcerējās Jaroslavļā izvietoto Vācijas komisiju kara gūstekņu jautājumos un pavēlēja uzmeklēt komisijas priekšsēdētāju. Ģenerālis nepateica saviem sūtņiem, kālab viņam ievajadzējies vācieša, bet komisijas priekšsēdētājs, tāpat nezinādams uzaicinājuma iemeslus, turējās pretim un tādēļ tika nogādāts pie ģenerāļa izplūkātā izskatā: mundierim trūka vienas piedurknes un. puses pogu …

Karpovs izlamāja pārāk centīgos pavēles izpildītājus, vācu valodā atvainojās savam viesim un pieklājīgi apvaicājās, ar ko viņam gods runāt.

Ķeizara armijas pārstāvis, kas sākumā domāja, ka viņu velk uz karātavām, bija galīgi pārsteigts par tik galantu izturēšanos un krieviski atbildēja:

— Leitnants Balks … Kaut gan kopš pirmā jūlija jau esmu oberleitnants. Vēl neesmu pieradis pie jaunās dienesta pakāpes. Ar ko varu pakalpot?

—    Nepieciešama neliela palīdzība. Mēs piesakām karu Vācijas impērijai un lūdzam jūs, oberleitnant, paziņot to jūsu sūtniecībai un, ja iespējams, arī jūsu valdībai.

Balks sarauca pieri:

—    Nevajag jokoties, kungi! Tas nav labi. Nav cildeni. Ja jums tik ļoti vajag mani nogalināt, tad to var izdarīt ari bez ņirgāšanās. Lūdzu, esmu gatavs mirt.

—    Ko jūs! — Karpovs steidzīgi iesaucās. — Mēs jums pat pirkstu nepiedursim. Dzīvojiet vesels, dieva dēļ! Es jums visu izskaidrošu. Karu mēs jums piesakām, tā teikt; simboliski. Nekādu karadarbību pret jums nemaz nedomājam uzsākt. Mēs paši padosimies jums gūstā. Vai sapratāt?

Balks blisināja acis, cenzdamies apjēgt, ko viņam piedāvā.

—    Vai saprotat? Mēs padodamies jums gūstā. Mēs! Jūs ņemat mūs savā apsardzībā, un, kad boļševiki te ielauzīsies, jūs viņiem paziņosit, ka mēs esam Vācijas impērijas gūstekņi… Paldies dievam, beidzot sapratāt!

Vācijas komisijas kara gūstekņu jautājumos vadītājs uzrakstīja un tipogrāfija steidzīgi iespieda ģenerāļa Karpova ieteikto un nodiktēto «Uzsaukumu Jaroslavļas civiliedzīvotājiem».

«Uz Brestas līguma pamata KPFSR valdības pieļautajai un Vācijas valdības pilnvarotajai Vācijas komisijai kara gūstekņu jautājumos ir tas gods paziņot sekojošo.

Ziemeļu Brīvprātīgās armijas Jaroslavļas vienības štābs 8'. jūlijā pasludināja, ka Brīvprātīgā armija atrodas ar Vācijas impēriju kara stāvoklī. Tā kā karadarbība nav novedusi pie vēlamajiem rezultātiem un lai izvairītos no turpmākiem postījumiem un pasargātu iedzīvotājus no neskaitāmām nelaimēm, Jaroslavļas vienība padevās gūstā un nolika ieročus. Mūsu saņemto gūstekņu nodošana Krievijas valdībai tiks izdarīta Maskavā, pamatojoties uz Brestas līgumu un ievērojot visus starptautiskos likumus un tiesībās.

Priekšsēdētājs oberleitnants Balks,

Izdots Jaroslavļā 1918. gada 21. jūlijā.»

Sakautās Zifemeļu Brīvprātīgās armijas Jaroslavļas vienības atliekas paslēpās Volkova teātrī.

Oberleitnants izlika pie teātra sardzi, kurā ietilpa divdesmit deviņi vācieši, bijušie kara gūstekņi, kurus apbrui.ioja ar dumpinieku atdotajām šautenēm.

Pusstundu vēlāk pie teātra pienāca strādnieku vienība.

Vienības komandieris Ņikitins aiz izbrīna acis vien iepleta, ieraudzīdams pie teātra vāciešus ar šautenēm.

—    Noskaidrojiet, puiši, uz ašāko, ko viņi tur dara.

Pie Ņikitina atveda oberleitnantu Balku. Viņš ieradās parādes formas tērpā, ar baltu parlamentārieša karodziņu, bez ieročiem.

—          Komisijas kara gūstekņu jautājumos priekšsēdētājs oberleitnants Balks ieradies uz pārrunām.

—          Kes-ke-se? — kāds smiedamies jautāja. — Kas tas par ērmu?

—          Pārtraukt smiešanos! — Ņikitins uzsauca un, roku pie cepures pielicis, uzprasīja Balkam: — Vai jūs esat nolēmuši mums palīdzēt? Iedzināt nekrietneļus teātrī? Ņemsim un kopīgiem spēkiem kūpināsim viņus no turienes laukā.

Balks pasniedza savu uzsaukumu. Komandieris to skaļi nolasīja visiem. Pēdējos vārdus — «… ievērojot visus starptautiskos likumus un tiesības» — uzņēma ar sašutuma saucieniem:

—    Pietiek māžoties!

Ņikitins rūpīgi salocīja uzsaukumu un iebāza to kabatā.

—          Visam — pārdomāšanai un jūsu karaspēka atvilkšanai — dodu desmit minūtes laika! Auf Wiedersehen, Herr Balk!…

Pievakarē Andrejs kopā ar guberņas Čekas darbinieku Zoļinu apstaigāja Jaroslavļu. Šķita, ka pilsētas sagrautajā daļā visi jaunie un veselie iedzīvotāji būtu izmiruši, — pa krāsmatām, meklējot savu mantu atliekas, klaiņoja vienīgi večiņas.

Pošehoņjes ielā uz zemes sēdēja izkaltusi veča. Blakus gulēja sadauzīts patvāris. Ar kreiso roku večiņa spieda sev klāt šujmašīnu.

— No Demidova liceja skursteņi vien palikuši, — Zoļins stāstīja.

Vēl kāda večiņa nesa nelielu svētbildi apdegušā rāmītī un slapju rudu runci.

Uz ielas mētājās izkārtne: «Saprātīga izklaidēšanās. Miniatūru teātris.» Pie telts atliekām gulēja beigts zirgs.

—           Abas Dunajeva fabrikas — mahorkas un sērkociņu fabriku — bandīti nodedzinājuši. No Epšteina rūpnīcas palikusi pāri tikai katlu māja. Vai redzi drupas Voļgas viņā krastā? Tās ir Vahromejeva dzirnavas, bet dzeltenā ēka — bijušais seminārs, tam vairs nav neviena loga! Jumts iebrucis .. .

Ribinskas ielā lielas peļķes malā uz ceļiem tupēja kāds vecāks vīrs baltā kreklā ar atrotītārh piedurknēm. Viņa bikses, kas bija šūdinātas no melnas drānas ar sīkām pelēkām svītriņām, bija saplēstas stērbeļu stērbelēs. Vīrietis rūpīgi, domās iegrimis, mazgāja rūtainu vesti. Klusēdams viņā skatījās mazs zēns.

Andrejs pajautāja zēnam:

—    Ko viņš tur dara?

Zēns novērsās. Vīrietis atmeta no pieres tumšos, iesirmos matus un mierīgi paskaidroja:

—           Redziet, kungi, cik viss nelāgi pagadījās. Man jānodod Oļeņina kungam pasūtījums. Bet es notraipīju … ar saulespuķu eļļu! Nav nekā ļaunāka …

Pienāca kāda sieviete ar melnu lakatu galvā.

—    Miron Jakovļevič! Oļeņina kungs atbraucis.

Ārprātīgais uzlēca kājās, zēns aizskrēja viņam pakaļ.

Sieviete skūmji paskaidroja:

—           Tikai dēls Borja vien vēl palicis. Sievu un divas meitas vispirms izvaroja, pēc tam nogalināja. Parūpējieties, lūdzu, lai viņu ātrāk ievietotu slimnīcā. Borju mēs paņemsim pie sevis …

Pie «Bristoles» viesnīcas trokšņoja liels pūlis.

Pie sienas piespiedusies, stāvēja jauna sieviete saplēstās drēbēs. Viņai apkārt lēkāja šveicara uniformā ģērbies večuks ar lielu bārdu. Āmuru vicinādams, viņš kliedza:

—           Tā ir viņa! Tā ir viņa, vazaņķe, kas izdeva biedru boļševiku adreses!

Andrejs saķēra šveicaru aiz rokas. -

—    Kuš, vecotēv, atdod āmuru … Un tagad stāsti…

Sieviete naidīgi skatījās Andrejā.

—    Ar sievietēm karojat? Tas jau ir pats vieglākais!

Vecais vīrs vai iespiedzās.

—    Viņa ir maita! Pats redzēju!

—          Nekliedz taču, neesam kurli! Kas viņa ir? Un ko viņa izdarījusi?

—           Kas šī ir? Pašai mēle mutē, lai pasaka! Aktrise! Cik dvēseļu viņa nav nomaitājusi … Es viņai būtu licis pa pakausi! …

Andrejs atcerējās teātri «Intīmais kaktiņš», glīto aktrisi un pavaicāja:

—    Vai jūs neesat Barkovska?

—    Vai jums nav vienalga? …

Šveicars iebļāvās:

—    Tā pati ir! Barkovska …

Barkovsku aizveda, pūlis izklīda, tikai šveicars nekādi nevarēja nomierināties:

—    Šitādu maitu vajadzēja tikai uz vietas nosist!

—    Patvaļa nevienam nav atļauta …

Pēkšņi šveicars metās bēgt. Andrejs pat pabrīnījās par veča žiglajām kājām: aizdrāza kā puika, lāgu lāgiem atskatīdamies un rokas neveikli vicinādams. Kāds spalgi kā laupītājs iesvilpās. Šveicaram pakaļ aizskrēja puisis ar šauteni. Viņš panāca veco, pagrūda priekšā kāju, un vecais vīrs nolikās garšļaukus uz bruģa. Puisis piecēla bēdzēju un, aiz piedurknes turēdams, aizveda atpakaļ pie «Bristoles» viesnīcas. Šveicars nāca paklausīgi, nemaz nepretodamies, un ar šausmām skatījās kādā, kas stāvēja Andrejam aiz muguras.

Martinovs atskatījās.

—    Anfim Ivanič!

Un aprāvās — tas patiešām bija Anfims Bolotins, taču Andrejs nodomāja, ka viņš ir kļūdījies. Apsējs aizsedza Anfima labo aci. Tik skarbu Andrejs vēl nekad nebija viņu redzējis.

—           Sveicināts, Andrjuša, — Bolotins klusu atbildēja, acu no veča nenovērsis. Bet tas nāca raustīdamies, it kā viņu kratītu drudzis, un nepārtraukti meta krustus.

—    Vai tas ir viņš, biedri Bolotin? — puisis jautāja.

—    Viņš, — Anfims atteica. — Kur likāt Katju?

Šveicars bez mitas meta krustus.

—    Es tev prasu! Kur palika Katja?

Šveicars tikai īdēja un nenovērsa šausmu pilnās acis no Anfima vājās, nomelnējušās sejas.

Tad pacēla labo roku pie pieres, laikam gribēja velreiz pārmest krustu, bet roka ļengani atslīga atpakaļ. Šveicars nogāzās zemē, Puisis ar šauteni pieliecās un pielika plaukstu pie krūtīm.

— Beigts, biedri komisār …

ATKAL GRIGGRIJS DEŅEŽKINS

«Dzimtenes un brīvības aizstāvēšanas savienība» tika pilnīgi sagrauta. Savinkovam un Perhurovam izdevās aizbēgt. Daudzus šīs kontrrevolucionārās organizācijas ierindas biedrus atbrīvoja uz goda vārda, ka viņi nekad vairs nepiedalīsies sazvērestībās pret padomju varu.

Ārkārtējās komisijas vadītāji visas šīs dienas bija ļoti aizņemti, un tomēr viņi atrada laiku, lai aprunātos ar atbrīvotajiem.

—          Sveicināti, Puhov! — Peterss sacīja un pamāja sargkareivim, lai tas iziet laukā. — Sēstieties. Vai esat iepazinušies ar lēmumu par jūsu atbrīvošanu?

—    Jā. Paldies.

—          Te jums būs caurlaide. Pēc dažām minūtēm jūs jau būsit brīvībā. Es tikai gribēju jums ko pajautāt. Jūs vēlējāties, lai jūs nosūta uz fronti?

—    Jā, par ierindnieku …

—          Kādēļ tad par ierindnieku? Jūs esat virsnieks. Mēs neesam tik bagāti, lai atļautos tādu greznību.

—    Bet es domāju, ka nekā cita man neuzticēs.

—           Jūsuprāt, iznāk, ka ierindniekam nevar nekā uzticēt? Jūs esat karaklausībai pakļauts, un jūs izrīkos kara komisariāts. Es gribēju jautāt ko citu. Tikai nedomājiet, ka tā ir pratināšana. Jūs esat atbrīvots. Varat atbildēt, varat arī neatbildēt — jūsu likteni tas neietekmēs.

—    Ja spēšu — atbildēšu.

—           Pasakiet — kālab jūs, krievu inteliģenta dēls, students, virsnieks, kas tik daudz pārcietis vācu gūstā, nolēmāt nostāties pret Padomju varu, pret tautu?

Puhovs klusēja.

—    Ja grūti, varat neatbildēt.

—          Tas ir pārāk sarežģīti. Atļaujiet man uzdot vienu jautājumu.

—    Cik vien vēlaties.

—          Vai jūs nedomājat, ka es, tā sacīt, esmu nožēlojis grēkus gļēvulības dēļ?

—    Itin nemaz.

—    Paldies. Atļaujiet — es jums par to visu uzrakstīšu.

—    Labi. Un atsūtiet tieši man.

—          Vēl viens jautājums … Vai manam tēvam nebija nekāda loma manā atbrīvošanā?

—           Jūsu tēvs vairākkārt jautāja par jums, par jūsu veselību. Taču viņš nekā nelūdza. Būšu pilnīgi atklāts — Tautas Komisāru Padomē ļoti cienī jūsu tēvu un viņa darbu. Bet, ja jūs patiešām būtu nopietni vainīgs, mēs jūs laukā nelaistu.

—    Paldies par atklātību. Atļausit iet?

—          Uz redzēšanos, Sergej Aleksandrovič. Gaidu jūsu vēstuli.

Tēva nebija mājās, viņš no paša rīta bija aizgājis uz Kūdras ražošanas galveno pārvaldi. Durvis Sergejam atvēra māte. Sākumā priekšistabas pustumsā viņa nepazina dēlu, domāja, ka pastnieks, bet tad apķērās Sergejam ap kaklu, piespiedās pie formas blūzes un apraudājās.

—    Serjožiņ! Ak kungs! Kā tētis priecāsies!

Viņa pieskrēja pie tālruņa, lai paziņotu Aleksandram Aleksandrovičam priecīgo vēsti. Profesors noklausījās un palūdza iedot klausuli dēlam.

—    Labdien, Serjoža! Kā tu jūties?

—    Paldies,,tēt. Labi. Kad tu būsi mājās?

—    Pacentīšos tikt agrāk, dēls. Kā jūtas māte?

—           Māte? Māte turas braši! — Sergejs uz mirkli apklusa un, pats neaptverdams, kā tas viņam paspruka, pateica: — Es tevi ļoti mīlu, tēt. Un, ja tu spēj, tad piedod man.

Lidija Nikolajevna laimīgām acīm skatījās dēlā: paldies dievam, ģimenē atgriežas miers. Viņa aizskrēja gatavot brokastis — visu, ko bija sataupījusi nešanai dēlam uz cietumu, uzlika galdā, pat tādu retumu kā aukstas teļa gaļas gabalu, ko bija veiksmīgi iemainījusi pret sudraba tējkarotēm.

Lidija Nikolajevna ar patiku skatījās, kā dēls ēd, un stāstīja viņam visādus jaunumus:

—          Var ja Samarina aizgājusi strādāt par žēlsirdīgo māsu. Aizvakar bija ienākusi. Varbūt iegriezīsies arī šodien. Vai tu neiebildīsi?

—    Kādēļ lai es iebilstu? Es priecāšos.

Vēl kādu ziņu, kas Lidiju Nikolajevnu ļoti uztrauca, viņa bija nolēmusi pagaidām neteikt — ej nu sazini, kā dēls to uzņems. Taču Sergejs pats izaicināja māti uz šo sarunu.

—    Vai šodien, māt, nav trīsdesmitais? Man steidzīgi jāaiziet uz mājas komandantūru, jānodod izziņa par atbrīvošanu, citādi nedabūšu pārtikas kartītes augustam.

—    Aizej ar, — atteica Lidija Nikolajevna, cenzdamās runāt cik vien iespējams mierīgāk. — Starp citu, Deņežkinas vairs nav. Viņu apcietināja. Dzīvoklī atrada veselu ieroču noliktavu. Piekrāva pilnus ratus.'

Sergejs ilgi sēdēja, nesacīdams ne vārda, domāja par Annu Fjodorovnu un nespēja izšķirties: žēl, ka viņas nav, vai varbūt pat labāk, ja nevajadzēs ar viņu satikties. Taču pēc tam Sergejam sametās kauns par savām domām. Un uznāca patiess žēlums pret šo vienkāršo sievieti, kas viņa labā nekā nebija žēlojusi un vēlējusies tikai vienu — lai Sergejs reizēm atrastos viņai blakus un paglāstītu viņu…

—    Labi, māt, aiziešu uz komandantūru vēlāk, tagad man jāuzraksta vēstule.

Sergejam neviens neatbildēja. Domādams pats savu, viņš nebija pamanījis, ka māte aizgājusi.

Vairāk nekā stundu Sergejs nomocījās pie Petersam domātās vēstules pirmajām rindām — aizvien iznāca pavisam kas cits, ne tas, ko gribēja. Kā viņam šķita, viss bija samāksloti, samocīti, pārāk stiepti un, pats galvenais, nepārliecinoši. Viņš vairākkārt pastūma vēstuli maliņā, gāja palūkoties, vai nav atgriezusies māte, bet viņa vēl aizvien kavējās: pavisam negaidīti bija paziņots, ka katram strādājošam izsniegs pa trim aršinām katūna un tādēļ rindas jeb — kā tās toreiz sauca — «astes» atgādināja milzu čūskas, kas aizlocījās pa vairākām ielām.

Sergejs aizgāja uz komandantūru, atstājis mātei zīmīti: «Drīz būšu atpakaļ, skūpstu. Serjoža.»

Pirmā stāva kāpņu laukumiņā viņu apturēja kāds melnūsains neliela auguma cilvēks ādas jaku mugurā un karavīra cepuri galvā.

—    Sveicināti, jūsu labdzimtība!

—    Vai jūs sveicinājāt mani? — Puhovs jautāja.

—    Tevi, tevi, jūsu labdzimtība . .. Tātad tu esi tas, kas iegrūdi nelaimē Annu Fjodorovnu?! Tātad tu nodevi viņu!

Un vēl saucoties: labdzimtība! Pārdeva otra dzīvību, lai izglābtu savējo!

— Jucis esi, stulbeni, vai? Ej nost no ceļa! …

Grigorijs Deņežkins nekad nebija bijis labs šāvējs: gan slinkuma dēļ, bet visvairāk gan aiz bailēm, kaut arī visus pēdējos gadus ar ieroču pārdošanu vien bija nodarbojies.

Šoreiz viņš garām neaizšāva. Lode izgāja tieši cauri Sergeja Puhova sirdij …

Lidija Nikolajevna dzirdēja šāvienu, taču neiedomājās, ka šauj uz Sergeju. Garām paskrēja cilvēks ar melnām ūsām — Lidija Nikolajevna ir nenojauta, ka tas ir viņas dēla slepkava. Viņa ieraudzīja mirušo Sergeju un nokrita uz kāpnēm. Turpat blakus, pāris soļu atstatu, atrada sainīti ar trim aršīnām sārta katūna un paciņu papirosu «Kaprīze».

Apbedīja viņus reizē — māti un dēlu. Uz Sergeja galda tēvs atrada vēstules'melnrakstus. Steidzīgā rokrakstā bija uzmests: «Cienījamais Jēkab Kristapovič, es saprotu. , .»

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Mūsu lielā planēta ar miljardiem cilvēku lāgiem šķiet apbrīnojami maza.

Pēc Puhova noslepkavošanas Grigorijs Deņežkins pazuda kā akā iekritis. Viņu meklēja ilgi, bet bez panākumiem.

Un tomēr liktenis mani vēlreiz saveda kopā ar Deņežkinu. Tas notika 1944. gadā Vācijā, Dobendorfā, kas atrodas četrdesmit kilometrus no Berlīnes. Vācijā es satiku daudzus «paziņas», taču atzīšos godīgi — ne prātā nebija nācis, ka satikšu Grigoriju Deņežkinu propagandistu kursos.

MANI SAUC ALFRĒDS ROZENBERGS

Tāpat kā visi uz Jaroslavļu atbraukušie čekisti, arī Andrejs dabūja gulēt ne vairāk kā trīs -četras stundas dienā, un tās pašas pa īsam mirklītim — vajadzēja līdz galam atšķetināt milzīgo sazvērestības kamolu.

225

Martinovam vajadzēja nopratināt arī meņševiku Dišenu.

15 322

No tā Dišena, kāds viņš bija Andreja dzīvoklī «martā, nikna strīdnieka un spēcīga vīra ar varenām dūrēm, — nebija palicis ne miņas: viņš bija novājējis, izkaltis, sarāvies mazāks, runāja klusi. Tikai sarkanā rēta raustījās daudz stiprāk.

—    Jūs taču sevi dēvējāt par strādnieku partijas biedru, kā jūs varējāt piekrist sadarbībai ar monarhistu Perhurovu?

Dišens klusēja.

—    Vai varat to izskaidrot?

Dišens pacēla pret Martinovu acis ar sarkaniem, iekaisušiem plakstiem.

—    Laikam varētu gan … Tikai diez vai tas ir vajadzīgs … Tas viss ir pārāk riebīgi… Varat man ticēt…

Dišens Andreju neatcerējās.

Martinovs dzīvoja «Bristolē» vienā istabā ar Anfimu Bolotinu, taču tikās viņi reti. Bolotins izpildīja guberņas tautas saimniecības padomes priekšsēdētāja pienākumus un bieži izbrauca. Bet tajās reizēs, kad viņi pa naktīm nejauši sastapās, Andrejs jutās neērti, it kā arī viņš būtu vainīgs Kaijas bojā ejā. Šī vainas apziņa par laikus neatklāto dumpi mocīja ne tikai viņu, par to runāja arī citi čekisti.

Anfims nekad nerunāja par Katju. Reiz kādu vakaru Andrejs uzprasīja:

—    Anfim Ivanovič, cik jums ir gadu?

—    Kas tad ir? Vecs esmu kļuvis, vai? Man, Andrej, gadu nemaz tik daudz nav — trīsdesmit trīs… Mums ar Katju taču visa dzīve vēl bija priekšā …

No Maskavas atbrauca kāds čekists un atveda Martinovam vēstuli no Nadjas. Sieva ziņoja, ka jūtas labi, un lūdza, lai neuztraucas. «Pietiek jau ar to, ka es uztraucos tevis dēļ, bet ko tur lai dara, tagad es zinu, cik grūti būt čekista sievai. .. Gaidu tevi un nevaru ne sagaidīt!»

Bet dienu vēlāk Peterss izsauca Andreju uz Maskavu.

Anfims Ivanovičs pavadīja Martinovu līdz vagonam.

— Ja tu zinātu, cik ļoti man gribas aizbraukt no šejienes, — Bolotins skumji sacīja. — Esi tik laipns, nodod manu vēstuli Jakovam Mihailovičam.

Maskavā Martinovs tieši no stacijas aizsteidzās uz Ārkārtējo komisiju.

—          Man teica, ka tu mācoties vācu valodu? — Peterss paj autā ja.

—    Tikai iesāku. Laika nepietiek.

—          Strādāsi citu darbu. Tepat, Ārkārtējā komisijā. Daudz sarežģītāku. Un arī svešvalodu mācīsies nopietni. Vispirms vācu valodu, pēc tam jau redzēsim. Ar mieru?

—    Ar mieru.

—          Tad jau lieliski. Tu, Martinov, esi ļoti novājējis! Vai esi noguris?

—    Gan jau būs labi, biedri Peters.

—          Tevi gaida grūts uzdevums. Ej un drusku atpūties. Dodu tev nedēļu laika. Vari aizbraukt pie vecākiem.

No rīta Andrejs aizbrauca. Vilciens, kura sastāvā bija puse preču un puse pasažieru vagonu, vilkās līdz Ivanovovozņesenskai gandrīz vai diennakti — it īpaši gausi tas brauca līdz Aleksandrovai, jo vajadzēja palaist garām karavīru vilcienus.

Martinovs brauca «teļu vāģī» — preču vagonā, kurā uz ašu roku bija ierīkotas neapēvelētu dēļu lāvas.

Blakus sēdēja apmēram tāda paša vecuma kā Andrejs labi ģērbies jauns cilvēks ar nelielu, ļoti glītu, spilgti dzeltenu ādas koferi rokā. Viņš runāja krieviski, taču kaut kā dīvaini, cieti izrunādams katru vārdu.

—          Mūsu Rīgas politehnisko institūtu pārcēla uz jūsu pilsētu. Studentiem paziņoja: kas vēlas, var turpināt izglītību, kas ne — var saņemt dokumentus Maskavā, tur atrodas kancelejas nodaļa. Es sākumā nolēmu turpināt izglītību, un manus dokumentus aizveda uz Ivanovovozņesensku. Bet tagad es vairs nevēlos, un man jādabū savi dokumenti atpakaļ…

—    Kādēļ tad jūs nevēlaties?

—    Man ir «avi apsvērumi.

Gandrīz diennakti ilgajā ceļā paguva gan izgulēties, gan izrunāties, gan kopīgi ieturēt azaidu. Jurjevpoļskijā Andrejs dabūja karstu ūdeni.

—          Vai domājat ilgi palikt Ivanovovozņesenskā? — Martinovs uzprasīja.

—    Domāju, ka pāris dienu.

—    Kur dzīvosit?

—    Apmetīšos viesnīcā. Andrejs iesmējās-

—    Te jau nav Rīga. Pie mums ir tikai divas mazas viesnīciņas, šaubos, vai dabūsi istabu. Taču nenokar degunu. Pie manējiem atradīsies vieta arī tev.

Cik daudz prieka sagādāja tikšanās ar māti, Petju, Natašu. Starp citu, Petju vairs neviens tā nesauca: Otrās Padomju rotas komandiera vietnieku uzrunāja, kā pienā-' kas, — biedri rotas komandiera vietniek Martinov.

Arī Nataša skolas brīvdienās neturēja rokas klēpī — viņa strādāja pirmajā tikko atvērtajā bērnudārzā fabrikanta Vitkova mājā Padomju ielā.

—    Uz atklāšanu pie mums atbrauca pats Frunze, — Nataša palielījās. — Un es esmu cieši apņēmusies, ka būšu skolotāja — tāpat kā mūsu Antonida Nikolajevna.

Māte strādāja fabrikas komitejā Derbeņeva fabrikā. Viņai bija savi jaunumi, ko pastāstīt.

— Vakar sāka uzskaitīt visus audumus. Tagad, pēc jaunā dekrēta, visi audumi ir tautas īpašums …

Ceļabiedrs atnāca vēlu, klusēdams paēda vakariņas un patencināja. Māte paklāja viņam guļvietu šķūnītī, kur parasti gulēja Pjotrs, kad viņam bija laiks pārnakšņot mājās.

No rīta Andrejs aizgāja pie Frunzes. Taču no mierīgas aprunāšanās nekas neiznāca — ik pa mirklim zvanīja tālrunis. Frunze, klausuli ņemdams, pateica: «Atvaino!» — un viņam sākās darba saruna.

—    Bet jūs pierakstiet klāt: tie, kas vainīgi šā lēmuma neizpildīšanā, dabūs samaksāt desmitkārt dārgāk. Jā, jā, — desmit reizes vairāk. Un viss!

Frunze paskaidroja Andrejam:

—    Dibinām palīdzības fondu pašiem trūcīgākajiem iedzīvotājiem: karavīru sievām, kara gūstekņu ģimenēm, bezdarbniekiem. Uzlikām nodokli visiem tirgotājiem — pa divi procenti no apgrozījuma, bet visiem fabrikantiem — rubli par katru strādājošo. Un piekodinājām — tikai no personiskiem līdzekļiem, bet šie tiepjas pretim …

Vienā no šādām sarunām Frunze sāka smieties:

—    Nevar būt! Vai patiešām es? Un šodien? Bet man šķita, ka šodien lasa Voronskis. Atvaino, drīz būšu klāt.

—    Saproti, Andrjuša, sajaucu. Mēs noorganizējām sabiedriskajiem darbiniekiem kursus. Domāju, ka man jālasa rīt, bet izrādās, ka šodien. Jāiet.

No kabineta viņi iznāca reizē. Priekšistabā sekretārs pasniedza klausuli.

—    Jūs, Mihail Vasiļjevič!

Andrejs izdzirdēja, ka Frunze sacīja:

—    Apgabala kara komisārs klausās . ..

Tā Andrejs dabūja zināt, ka Frunzem nācis klāt vēl viens amats — Jaroslavļas kara apgabala kara komisāra amats. Šajā dienā apgabala štābs pārcēlās no sagrautās un nodegušās Jaroslavļas uz Ivanovovozņesensku.

Guberņas komitejas plato marmora kāpņu laukumiņā Andrejs ieraudzīja savu ceļabiedru. Tas sarunājās ar Dmitriju Andrejeviču Furmanovu. Martinovs dzirdēja tikai Furmanova pēdējos vārdus:

—     Nedomāju vis. Šejienes biedriem jūs esat galīgi nepazīstams cilvēks. Te jūs diez vai uzreiz uzņems partijā.

Ceļabiedrs, cieti izrunādams katru vārdu, atteica:

—     Jums, biedri Furmanov, laikam patiešām taisnība. Uz redzēšanos. Atvainojiet par traucēšanu.

Dienas aizsteidzās putna spārniem, bija jābrauc atpakaļ uz Maskavu. Atkal abi brauca kopā. Jaroslavļas stacijā ceļabiedrs pateicās par naktsmājām un pavaicāja, uz kādu adresi vajadzības gadījumā viņš varētu aizrakstīt. Andrejs pateica savu mājas adresi.

—    Piedodiet, taču es nezinu jūsu uzvārdu.

—     Martinovs. Atvainojiet arī mani, zinu, ka jūsu vārds ir Alfrēds, bet uzvārdu nezinu.

—      Rozenbergs, — ceļabiedrs, viegli paklanīdamies, pateica un atkārtoja: — Alfrēds Rozenbergs. Vēlreiz pateicos! Lai jums labi klājas …

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Austrumu provinču reihsministru, vācu nacionālsociālisma «spīdekli», grāmatas «XX gadsimta mīts» autoru Alfrēdu Rozenbergu es pēdējo reizi redzēju, kad viņš pieņēma KTAK[1] delegāciju ar Vlasovu priekšgalā. Pēc tam kad Vlasovs bija ticies ar Himleru, Ribentropu un Gebelsu, Rozenbergs kļuva pret viņu laipnāks. Vismaz centās izlikties laipns, lai gan reizēm viņa acīs nodzalkstīja dusmas.

Viņš bija satraukts, pat apjucis — bija taču 1945. gada aprīlis. Padomju Armija tuvojās Berlīnei…

Pie Jaroslavļas stacijas drūzmējās cilvēku pūlis. Pasažieru vilcieni nedz uz Jaroslavļu, nedz Ribinsku vēl negāja.

Andrejs nodomāja: «Nez kā klajas Jaroslavļa, kā klājas Anfimam Ivanovičam? Labi, ka atkal esmu Maskavā! Tūlīt dabūšu redzēt savu mīļo …»

Andrejs sāka soļot mājup.

Un pēkšņi viņš sadzirdēja vārdus, kuru neiedomājami drausmīgo jēgu viņš uztvēra pēkšņi — kā zibens uzliesmojumu, kā šāvienu.

— Biedri! Biedri! Tikko Mihelsona rūpnīcā izdarīts atentāts uz Vladimi ru Iļjiču …

Andrejs aizskrēja uz Lubjanku.

OTRĀ GRĀMATA

Kas nepieder tēvzemei, tas nepieder arī cilvēcei.

V, Beļinskis

1943. GADA MARTS

Gadās, turklāt diezgan bieži, ka cilvēkiem, kuri aizņemti savās parastajās ikdienas gaitās, nav priekšstata par to, ka kaut kur tālu no viņiem risinās notikumi, kas agri vai vēlu šā vai tā ietekmēs viņu likteni, viņu dzīvi un reizēm pat būtiski.

1943. gada marta sākumā Maskavā, kādā no Dzeržinska laukuma otrā nama kabinetiem, valsts drošības dienesta trešā ranga komisārs izsauca sekretāru un pasniedza tam no bloknota izrautu lapiņu.

— Lūdzu, cik ātri vien iespējams uzzināt, kur patlaban dzīvo un ko dara šis biedrs.

Uz lapiņas ar komisāra līdzenajiem, stāvajiem burtiem bija uzrakstīts: «Martinovs Andrejs Mihailovičs, dzimis 1898. gadā Šujas pilsētā, partijas biedrs kopš 1918. gada.»

Valsts drošības trešā ranga komisāru sauca par Alekseju Mihailoviču Maļginu.'

Aļeksinas vidusskolas direktors Andrejs Mihailovičs Martinovs 1.943. gada marta sākumā bija aizņemts ārkārtīgi svarīgā darbā — viņš gādāja, lai dabūtu kūdru skolas apkurināšanai. Pēc viņa aprēķiniem, kurināmā, ievērojot vislielāko taupību, varēja pietikt lielākais desmit dienām.

Tuvākajā kūdras ieguves uzņēmumā «Martovas apvienība» sausas, kurināšanai derīgas kūdras nebija — jau rudenī to bija aizveduši uz elektrostaciju. Pirms kara elektrostaciju uzskatīja par vietējās nozīmes uzņēmumu, taču kara apstākļos tā apgādāja ar enerģiju divu apgabalu rūpniecību. Sausu kūdru vēl varēja dabūt iielielā kūdras ieguves uzņēmumā «Melnā sūna», kur to raka ar rokām, taču šī vieta atradās divdesmit septiņus kilometrus no Aļeksinas un skolai nekādu transporta līdzekļu nebija.

Kolhoza priekšsēdētāja Jevdokija Koroļova, ko visā apkaimē dēvēja par Karalieni, labprāt būtu palīdzējusi skolai, taču viņai pašai gan darbam, gan godam bija tikai septiņi zirgi, un arī tiem nebija ko dot ēst. MTS gan bija solījusies palīdzēt, bet Martinovs neticēja, ka tur kas var iznākt, — mašīnu un traktoru stacijā darbs negāja no rokas.

Ne uz kādiem brīnumiem Martinovs nevarēja paļauties, marta beigās ceļi izšķīstu, un tad viss pagalam — skola būtu jāslēdz līdz pat sausajam laikam. Tāpēc Andrejs Mihailovičs saposās ceļā uz rajona tautas izglītības nodaļu.

Martinovs pamodās agri. No Aļeksinas līdz rajona centram bija stundas pusotras ko iet, turklāt Andrejam Mihailovičam gribējās ierasties pašā darba dienas sākumā — ari vēl citu darīšanu bija līdz kaklam.

Pēdējā laikā pats galvenais, kas aizņēma Martinova prātus, bija doma par dēlu …

Četrdesmitā gada pavasarī Fēlikss beidza pedagoģisko institūtu. Sadalot pa darba vietām, viņu nenorīkoja uz skolu, bet aizsūtīja uz apgabala avīzes redakciju — par to bija parūpējies redaktors, jo Fēlikss, vēl students būdams, daudz rakstīja, un viņa darbus labprāt drukāja. Zem aprakstiem itin bieži bija redzams paraksts «F. Martinovs».

Pēdējā vēstule no dēla pienāca četrdesmit pirmā gada oktobri, viņš rakstīja, ka esot brīvprātīgi iestājies zemessargos. Uz aploksnes bija Maskavas pasta zīmogs — Fēlikss bija nosūtījis vēstuli jau pa ceļam uz fronti.

Un kopš tā laika vairs ne rindas. Pusotra gada smagas, mokošas neziņas.

Andrejs Mihailovičs domāja, ka dēls ir kritis. Viņš nekad to neteica sievai un jaunākajiem bērniem — sešpadsmit gadus vecajai Mašai un trīspadsmit gadus vecajam Mišām. Ari Nadežda Ivanovna bija pārliecināta, ka Fēlikss vairs nav starp dzīvajiem, tomēr allaž apjautājās ciema padomē, vai nav kādas ziņas, lai gan gluži labi saprata, ka vēstuli nogādātu uz mājām tūdaļ, ja vien tāda būtu pienākusi.

Četrdesmit otrā gada janvārī pie Martinoviem ieradās negaidīta viešņa — apgabala avīzes līdzstrādniece Marina Časova un atveda Fēliksa koferi.

Viņa pastāstīja, ka jau sen, vēl kopš studiju gadiem, esot draudzējusies ar Fēliksu. Pirms kara Marina tāpat bija strādājusi komjaunatnes avīzē un viņi bieži braukuši kopā komandējumos. «Vai tad viņš jums nekā nestāstīja?» Sarunu Marina nobeidza ar negaidītu atzīšanos, ka precoties un tagad neesot ērti glabāt pie sevis Fēliksa mantas. «Jūs tad nu atvainojiet mani…»

Vakarā Marina aizbrauca. -Nadežda Ivanovna noraudāja visu nakti.

Koferī atrada Fēliksa uzvalku, kreklus, divas piezīmju grāmatiņas, vākus ar ayīžu izgriezumiem un modinātāju, ko Nadežda Ivanovna bija pirkusi, kad dēls brauca prom uz institūtu.

Tas arī viss, kas bija palicis pāri no pirmdzimtā. Andrejs Mihailovičs izlasīja visu, ko dēls bija paguvis nopublicēt. Spriežot pēc sākuma, no viņa būtu izveidojies tīri labs žurnālists. Pāršķirstot piezīmju blokus, tēvs noprata, ka Fēlikss vēlējies kļūt par rakstnieku.

—    Ap cikiem? — Nadežda Ivanovna uzprasīja, ieliedama vīram tēju.

—    Ap septiņiem, — Andrejs Mihailovičs atteica, saprazdams, ka sieva vaicā, kad viņš atgriezīsies no rajona centra.

—    Es būšu vēlu, — Nadežda Ivanovna sacīja. — Mēs atkal sēdēsim.

Martinovs zināja — sievai šodien kolhoza valdes sēde, un viņa taču ir grāmatvede.

—    Vai neaizmirsīsi?

Martinovs uzminēja, ka sieva nobažījusies, vai tikai viņš neaizmirsīs iegriezties rajona kara komisariātā, — varbūt tur pēkšņi pienākusi kāda ziņa par Fēliksu.

—    Tāda kā!

Andrejs Mihailovičs uzmauca plecos mugursomu — pastāvīgo pavadoni gājienos uz rajona centru un noskūpstīja sievu..

Līdz ausmai vēl bija tālu. Peļķē, kas pa nakti bija sasalusi pie vārtiem, noskraukšķēja ledus.

Martinovs soļoja raiti, ierastā gaitā.

Mafrtinovi jau bija nodzīvojuši Aļeksinā vairāk nekā desmit gadu. Visi bija pie viņiem pieraduši, uzskatīja Andreju Mihailoviču par labu skolotāju un organizatoru, — trešajā gadā viņu iecēla par skolas direktoru.

Viņš mācīja vēsturi un vācu valodu. Nadežda Ivanovna bija iemantojusi saprātīgas ekonomistes slavu. Nevienam ne prātā neienāca, ka Martinovs jaunības dienās strādājis kopā ar Dzeržinski, vairākkārt ticies ar Vladimiru Iļjiču, runājis ar viņu. Par Martinova darbu Ārkārtējā komisijā zināja tikai partijas rajona komitejas uzskaites daļas darbinieki no viņa dokumentiem, taču šie cilvēki nav no runīgajiem.

Pats Andrejs Mihailovičs par savu kaujinieka jaunību nevienam nekā nestāstīja. Sarkanā Karoga ordenis, kas bija saņemts par piedalīšanos Kronštates dumpja apspiešanā, glabājās sarkanā kārbiņā, bet, kad Martinovs svinīgās dienās parādījās cilvēkos ar ordeni pie krūtīm, uz visiem taujājumiem, par ko tas saņemts, viņš atbildēja pavisam īsi:

—    Pilsoņu karā …

Martinova dzīve krasi pārmainījās pēc Kronštates notikumiem. Smagi ievainots, viņš vairāk nekā divus mēnešus nogulēja Petrogradas hospitālī. Atgriezies Maskavā, Andrejs Mihailovičs ieradās Ārkārtējā komisijā un uzzināja, ka pēc viņa vairākkārt taujājis Dzeržinskis.

Fēlikss Edmundovičs tūlīt pat pieņēma Martinovu, apsveica ar apbalvojumu, pajautāja par veselību un pēkšņi piedāvāja:

—    Es, Andrej, amatu apvienošanas kārtībā tagad esmu arī priekšsēdētājs Centrālās izpildu komitejas komisijai, kas rūpējas par bērnu dzīves apstākļu uzlabošanu … Man ļoti vajadzīgi enerģiski un nemiera pilni cilvēki. Vai nevēlaties nākt man palīgā?

Tā Martinovs kļuva par bērnu dzīves apstākļu uzlabošanas komisijas inspektoru. Drīz vien viņš saprata, ka bez izglītības turpmāk dzīvot nevar. Tas bija laiks, kad sarkanarmieši un sarkanie komandieri, atgriezušies no frontes, sēdās skolas solā, partizāņi devās uz strādnieku fakultātēm, un komjaunatnes un partijas darbinieki lūgtin lūdza apriņķu un guberņu komitejas, lai «atlaiž mācīties». Andrejs Martinovs uz visu mūžu atcerējās dzejolīti:

No karavīriem izdresētiem Mēs pārvērtāmies skolas zeņķos, Un mītiņrunu kaismi svēto Mums nomainīja kvadrāti un leņķi.

Mēs ceļam — stāvs aiz stāva aug — Un brīnāmies: cik rokas cietas, Bet partizāņu duncis, raug, Jau virtuvē sev radis vietu.

Lai gan bērnu komisija bija civiliestāde, Andrejs aiz paraduma uzrakstīja nevis lūgumu, bet raportu un ar sekretāra starpniecību nodeva to Dzeržinskim.

Otrā dienā Fēlikss Edmundovičs, saticis gaitenī Martinovu, sausi sacīja:

—    Ienāc pie manis!

Andreja sirds nodrebēja: «Atteiks!»

Dzeržinskis izņēma no vākiem raportu un skaļi izlasīja: «Lūdzu komandēt mani mācaties. Apsolos, ka pēc izglītības iegūšanas atgriezīšos atpakaļ darbā.»

Viņš palūkojās Martinovā. Andrejs pamanīja acīs jautras dzirkstelītes un atviegloti nodomāja: «Laidīs!»

—    Cik gadu gribat mācīties?

—          Piecus … Divus gadus sagatavošanas kursā un trīs pamatkursā .. .

—          Tātad uzskatāt, ka mēs ar bezpajumtes bērniem piecos gados vēl nebūsim tikuši galā?

—    Domāju, ka būsim jau agrāk …

—    Kādēļ tad rakstīji, ka nāksi atpakaļ?

—    Es jau domāju par Čeku …

—    Ek, būtu man tagad tik daudz gadu, cik tev!

Ar sarkanu zīmuli viņš uzrakstīja uz raporta: «Piekrītu.»

Un Andrejs Martinovs, divdesmit gadu vecs, precējies, ģimenes galva, KK(b)P biedrs, rezerves čekists, pārvērtās par pedagoģiskā institūta sagatavošanās kursa studentu.

Klājās grūti. Labi vēl, ka vectēvs ar vecomāti pieņēma Fēliksu pie sevis uz Ivanovu. Ar Nadjas algu un paša stipendiju tikko pietika viņiem diviem. Katru svētdienas rītu Andrejs gāja uz Kurskas stacijas preču laukumu — Maskavas padome bija devusi rīkojumu, lai darba birža sūtītu studentus uz vagonu iekraušanu ārpus kārtas.

Pats grūtākais bija tas, ka divos gados vajadzēja apgūt vidusskolas programmu. It īpaši grūti padevās algebra. Sākumā Andrejs saņēma vienīgi «truļus». Skolotājs Lapins, no bijušajiem virsniekiem, ik reizi, likdams atzīmi, piemetināja:

—          Nezinu gan, dārgais biedri, ko ar jums iesākt… Institūtā jūs gaida integrāļi, bet spēju itin nekādu … —

Un dzēlīgi piebilda:' — Eku, Vācijā, kā stāsta, pat zirgi integrējot.

Andrejs mierīgi atbildēja:

—    Iespējams, ka tā ir. Pacentīšos panākt zirgu.

Gada beigās Lapins padevās un ielika «teicami».

—    Jūs, Martinov, esat nepiekāpīgs .. .

Pienāca 1924. gada janvāris. Bija negants sals. Arodbiedrību nama Kolonnu zālē gulēja Iļjičs. Andrejs iestājās rindā trijos no rīta. Garām šķirstam viņš nogāja vienpadsmitos. Goda sardzē stāvēja Dzeržinskis. Bālā, skarbā seja šķita izcirsta no marmora.

Pēc mācībām institūtā Andrejs skrēja uz Rumjanceva muzeja bibliotēku, kas 1925. gada sākumā tika pārdēvēta par V. I. Ļeņina publisko bibliotēku. Tikai tur vien bija iespējams strādāt un, nav ko slēpt, dabūt bufetē par desmit kapeikām vakariņas. Tas bija gan lēti, gan ērti, un arī Nadjai bija mazāk rūpju.

1925. gada 31. oktobra vakarā Andrejs soļoja pa Znamenku mājup. Pie kāda liela nama vārtiem sētnieks, pieslējis kāpnes, rāpās augšā ar sēru karogu rokā. Martinovs nemaz nebūtu to pamanījis, ja kāds garāmgājējs sētniekam nepa vaicātu:

—    Kas tad miris?

—    Frunze …

Uz visu mūžu palikuši atmiņā rūgtie mirkļi. Viesnīcā «Enkurs» Tveras ielā pie Mihaila Ivanoviča Martinova, kas bija atbraucis no Ivanovovozņesenskas, sapulcējās savieši. Lāgu lāgiem pārmija pa vārdam.

—    Nenosargājām Mihailu Vasiļjeviču …

—          To pat grūti iedomāties — nomirt četrdesmit gadu vecumā! …

Viņi pasēdēja, paskuma. Andrejs aizvadīja korpusa komandieri Anfirnu Ivanoviču Bolotinu un atgriezās atpakaļ.

Mihails Ivanovičs sērīgi sēdēja uz šaurā dīvāniņa malas.

—    Kas tad tev notika? — viņš pavaicāja dēlam.

—    Nemaz negribas mājās rādīties.

Tēvs sāka raudāt.

—    Nenosargājām! …

Nākamajā dienā semināra nodarbībās partijas vēsturē Andrejs stāstīja par Frunzi. Atcerējās arī pirmo tikšanos — to, kā pirms daudz gadiem, vēl priekš revolūcijas, Frunze salauza mežā sēni, bet Anfims Bolotins dusmīgi aizrādīja: «Tas jau nav nekāds gurķis!» Studenti klausījās klusēdami. Varēja dzirdēt, kā aiz loga plīkšķ lietus. Andrejs domāja: «Cik gadu kopš tiem laikiem pagājis? Tikai astoņpadsmit, bet šķiet — vesela mūžība.»

Daudz, daudz vēlāk Politehniskā muzeja lielajā auditorijā Andrejs dabūja dzirdēt Majakovski. Martinovs nebija šeit iegriezies kopš neaizmirstamajām 1918. gada aprīļa dienām, kad viņš klausījās Ļeņinu, kas lasīja referātu par padomju varas kārtējiem uzdevumiem.

Majakovskis lasīja poēmu «Pilnā balsī»:

… Mēs

dialektiku

no Uēgeļa vis nemācījāmies.

Ar kauju dārdoņu

tā sāka vārsmās briest,

kad burzu jus

jau šauta

mūsu ložu sējums biezs,

un bēga viņi,

tie, no kuriem

kādreiz glābāmies.

1926. gada jūlijā priekšpēdējā kursa students Andrejs Martinovs, izstāvējies daudzas stundas rindā, nogāja gar Dzeržinska šķirstu. Pie Kolonnu zāles ārdurvīm Andreju apturēja Peterss:

—    Nāc man līdzi…

Abi kopā iegāja istabā, kur pulcējās goda sardze. Peterss pateica izrīkotājam:

—    Tas ir Martinovs, mūsējais …

Andrejs-nostājās kājgalī un nenovērsa acu no Petersa, kas stāvēja pretim, lai tikai nebūtu jāpaskatās uz Dzeržinska seju, — likās tik neticami, ka Fēlikss Edmundovičs miris: «Ek, būtu man tagad tikpat gadu, cik tev! …»

1927. gada pavasari Martinovs saņēma izziņu, ka tās «uzrādītājam ir tiesības mācīt sabiedriskās zinātnes un arī vācu valodu», un norīkojumu darbā uz nomaļu Vologdas guberņas apriņķi. Protams, varēja jau palūgt, lai aizsūta kaut kur vairāk uz dienvidiem, uz dzimto Ivanovas novadu, taču disciplinētība, kas bija kļuvusi par uzvedības normu, neļāva atsacīties no izsniegtā norīkojuma. Tikai pēc četriem gadiem viņš pārcēlās mazliet tuvāk dzimtajai pusei — uz Aļeksinu.

Kara pirmajā dienā Martinovs ieradās kara komisariātā un lūdza, lai nosūta uz fronti, taču viņam atteica:

—    Kad vajadzēs — izsauksim. Bet pagaidām māciet bērniem grāmatu. Te no jums būs lielāka jēga …

Izstaigājies pa rajona iestādēm, iegriezies, kā bija apsolījis sievai, kara komisariātā, kur viņam līdzjūtīgi paziņoja, ka nekādas ziņas par Fēliksu nav saņemtas, Martinovs pievakarē iegāja partijas rajona komitejā.

Sekretārs parādīja viņam telegrammu: «Steidzīgi komandējiet uz CK VK(b)P biedru Martinovu Andreju Mihailoviču.»

—   Labi, ka ienāci, mēs jau gribējām sūtīt pēc tevis ziņnesi. Interesanti, kālab tevis ievajadzējies?

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

Horoskopiem es neticu — ne jau debesu spīdekļi izlemj cilvēka, likteni — un tikai pasmejos, kad mana mīļā Nadja, no rītiem atcerēdamās, kas rādījies sapņos, skaļi prāto: «Ko tas varētu nozīmēt?»

Tomēr marts, manas dzimšanas mēnesis, vienmēr atnesis man visai nozīmīgus notikumus: 1917. gada martā es iepazinos ar Nadju. 1918. gada martā sāku strādāt Ārkārtējā komisijā, 1919. gada martā partijas VIII kongresā pirmo reizi runāju ar Vladimiru Iļjiču, 1921. gada martā saņēmu Sarkanā Karoga ordeni … Vārdu sakot, marts man ir īpašs mēnesis.

Nemiera tirdīts, uzkāpu Dzeržinska laukuma otrā nama trešajā stāvā — caurlaidē bija rakstīts: «Pie biedra Maļgina.» Uzmeklēju vajadzīgo istabu, pateicu sekretāram savu uzvārdu, un tas atbildēja:

—    Ejiet, lūdzu, iekšā! Biedrs Maļgins jūs gaida.

Jā, pie rakstāmgalda sēdēja viņš, Aļoša Maļgins! Viņā

runāja pa telefonu un tādēļ, priecīgi piecēlies, parādīja uz krēslu: «Sēsties!»

Nebijām redzējušies ilgus gadus, taču Aļoša tikpat kā nebija pārvērties — aizvien vēl tāds pats kalsns, tikai mati kļuvuši plānāki un pierē iegūlušas divas dziļas grumbas. Acis gan palikušas agrākās — mana jaunības drauga gudrās, vērīgās acis. Aļoša nolika klausuli un, it kā mēs būtu šķīrušies tikai vakar, sacīja:

—          Sveiks … — Tad piecēlās un iesmējās: — Es esmu idiots … Nekā vairs neapjēdzu. Esi sveicināts!

Mēs apskāvāmies. Apsēdāmies blakus. Un smaidīdami skatījāmies viens otrā.

Aļoša izprašņāja mani par Nadju, par bērniem, apjautājās par veselību un pēkšņi teica:

—    Vai par nodevēju Vlasovu esi dzirdējis?

—         .Klīst baumas, ka esot aizgājis ar savu armiju pie vāciešiem.

Maļgins sarauca pieri.

—          Tās ir provokatoriskas baumas, kas diemžēl plaši izplatījušās! Kā tad visa armija varēja aiziet pie vāciešiem? Otrā triecienarmija cīnījās varonīgi. Vlasovs aizgāja viens pats. Gan uzzināsi visu līdz sīkumiem.

—    Kas tev, Aļoša, -prātā? Liec laukā pašu galveno!

—          Pats galvenais ir tas, ka tev, Andrej, vajadzēs šķirties no civilās dzīves. Nolēmām sūtīt tevi uz vāciešu aizmuguri, uz nodevēja Vlasova štābu.

—    Domā, ka tikšu galā?

—          Tu esi čekists. Tev aiz muguras tāda skola! Lai dievs dod katram tādu. Un skolotāji bija labu labie.

—          Bet man taču pēdējos gados ar Čeku nav bijis nekādu sakaru.

—           Arī to ņēmām vērā: būs vairāk garantijas, ka paliksi dzīvs. Ja, protams, nesatiksi kādu no vecajiem paziņām. Un tas, Andrej, var gadīties.

—    Mani uztrauc kas cits — esmu atpalicis.

—          Mēs tev sarīkosim īstermiņa kursus, individuālus. Vācu valodu tu proti, un tas jau nozīmē daudz ko.

—          Vai par izsaukumu jāpateicas tev, Aļoša? Paldies par uzticību.

—          Pateicības pieņemu tikai rakstveidā, — Maļgins atjokoja. Un jau nopietni piebilda: — Tā ir brīvprātīga lieta. Vari atteikties.

—Kas man pie Vlasova būs jādara?

—    Uirkas izlūkam ienaidnieka štābā būtu jādara?

—    Bet konkrēti?

—    Konkrēti mēs vēl izrunāsimies — un ne reizi vien, kad būsi iepazinies ar visiem materiāliem. Pagaidām tik vien varu pateikt, ka galvenais ir izlūkošana, taču vajadzēs risināt arī citus uzdevumus.

Sāku gatavoties.

Vispirms iepazinos ar dokumentiem par to, kā 1942. gada pavasari Volhovas frontē grūtā stāvoklī nokļuva 2. triecienarmija.

Šo dokumentu, kas pārliecinoši pierādīja kareivju un virsnieku varonību un augstāko komandieru vīrišķību un prasmi, bija daudz, bet, ko tur slēpt, bija arī dokumenti, kas liecināja par aplamu rīcību, par kļūdām un pārrēķināšanos…

Ģenerālleitnanta Nikolaja Kuzmiča Klikova vadītā 2. triecienarmija devās uzbrukumā diža un cēla mērķa labad — vajadzēja pārraut Ļeņingradas blokādi. Triecienarmija uzsāka kauju 1942. gada janvārī, kad tai vēl nebija izveidota aizmugure, kad daļa tās vienību vēl atradās dzelzceļa ešelonos. Neguvusi panākumus, armija bija spiesta pārtraukt uzbrukumu. It īpaši smagi tā izjuta munīcijas trūkumu.

Janvāra otrā pusē armija uzsāka jaunu uzbrukumu, pārrāva vācu aizsardzību, piespieda pretinieku atkāpties uz Volhovas rietumu krastu un ieņēma Mjasnijboru.

Izveidojās koridors, kas vietumis bija līdz piecpadsmit kilometru plats. Tajā iegāja 2. triecienarmija un viens kavalērijas korpuss. Karaspēkam tika dots uzdevums — sasniegt Ļubaņas rajonu un pēc tam turpināt uzbrukumu Ļeņingradas virzienā. Mūsu daļas pavirzījās uz priekšu par septiņdesmit astoņdesmit kilometriem.

Sākumā armija straujā gaitā devās uz Ļubaņu. No pretējās puses vajadzēja nākt uzbrukumā Ļeņingradas frontes 54. armijai. Bet tad uzbrukuma tempi kļuva gausāki. Jaunas vienības nebija pienākušas. Arī 54. armija nespēja izpildīt savu uzdevumu.

2. triecienarmijas avangarda vienības vairākkārt aizgāja līdz Ļubaņai, sasniedza arī Tosnu, taču sadragāt vācu pretestību tām neizdevās, — neskaitāmās asiņainās kaujās

un nepārtrauktos vācu aviācijas uzlidojumos armijas spēki Izsīka, bet jaunu papildinājumu nebija.

Agrais pavasaris un atkušņi sagandēja ceļus. Jo dienas jo grūtāk kļuva piegādāt pārtiku un munīciju.

Marta vidū vācu karaspēks sašaurināja koridoru līdz puskilometram, bet tad pārgrieza to pavisam. 2. triecien.11 mija nokļuva ielenkumā. Tagad to apgādāja vairs tikai pa gaisu.

Izlasīju izziņu: «28. martā ar 2. triecienarmijas, 52. un .'>9. armijas daļu spēkiem izlauza jaunu koridoru. It īpaši izcēlās 59. armijas 191. strēlnieku divīzija.»

Var iedomāties, ko tas viss maksāja! Šajā laikā mūsu izlūki ziņoja, ka pretinieks saņēmis papildinājumu — ieradies Bavārijas strēlnieku korpuss.

Un vēl viens dokuments. Izvilkums no vācu leitnanta Vernera Veidemaņa vēstules. Vēstule nebija aizgājusi līdz Cosenai, kur dzīvoja leitnanta sieva, to atrada kritušā kabatā. «… Mēsšo elles strēmeli saucam par nāves koridoru. Tikai vakar vien te aizgāja bojā vairāk nekā seši simti mūsu zaldātu. Vakar krita arī Konrāds Kerls, atceries, es tevi iepazīstināju ar viņu pagājušā gada jūlijā …»

Vēl kāds cits dokuments. Politvadītāja Alekseja Sokolova ziņojums: «No pulksten 5 līdz 8 pa koridoru aizgāja daudz cilvēku ar maisiem uz muguras — nesa munīciju un pārtiku ielenktajām Otrās triecienarmijas daļām. Gandrīz visi slapji līdz kaklam, jo pa ceļu daudz šāviņu un bumbu izrautu bedru, kas pieplūdušas ar ūdeni. Cilvēki veda sev līdzi 86 zirgus, kas nesa patronas un šāviņus. Ja nebūtu fašistu lidmašīnu, viss veiktos lieliski, bet tās vajā katru…» >

Piecpadsmitajā aprīlī smagi saslima 2. triecienarmijas pavēlnieks ģenerālis Klikovs. Frontes, kara padome lika priekšā nekavējoties evakuēt pavēlnieku.

Koridors joprojām pastāvēja.

Pa to nesa'iekšā munīciju un pārtiku, tādā pašā ceļā tika evakuēti arī ievainotie. Divās nedēļās evakuēja vairāk nekā astoņus tūkstošus ievainoto. It īpaši daudz uzmanības ievainotajiem veltīja Kara padomes loceklis divīzijas komisārs Zujevs.

Koridors eksistēja.

Kara padome pieņēma lēmumu uzbūvēt šaursliežu dzelzceļu, jo turpat tuvumā atrada sliedes un nedaudz no ritošā sastāva, galvenokārt kravas platformas.

Dzelzceļu būvēja, ienaidniekam nepārtraukti apšaudot un bombardējot.

Divdesmit piektajā maijā Virspavēlniecība deva rīkojumu atkāpties pa koridoru.

Ieradās jauns 2. triecienarmijas pavēlnieks — Vlasovs.

Otrajā jūnijā vācieši otrreiz noslēdza koridoru. Pēc divdesmit dienām noasiņojušais 2. triecienarmijas karaspēks šaurā — dažviet kilometru, dažviet arī līdz divi kilometri platā posmā pārrāva vācu aizsardzību un sāka atiet. Apritēja četras dienas, četras nepārtrauktu kauju dienas, un pretinieks trešoreiz noslēdza koridoru.

Un tomēr 2. triecienarmijas aplenkto daļu atkāpšanās turpinājās — līdz 1. jūlijam ar kaujām izlauzās apmēram divdesmittūkstoš kareivju un komandieru.

Es meklēju atbildi uz man vissvarīgāko jautājumu: kādēļ Vlasovs neiznāca no ielenkuma? Varbūt viņš rīkojās pēc likuma, ka grimstošo kuģi pats pēdējais pamet kapteinis? Varbūt cerēja sapulcināt armijas atliekas un cīnīties pret ienaidnieku līdz pēdējai patronai?

Visi šie «varbūt» zaudēja savu nozīmi, kad izlasīju desmitiem dokumentu, kas stāstīja par šo dienu notikumiem 2. triecienarmijā.

Pirmais šāds dokuments bija Volhovas frontes Sevišķās nodaļas ziņojums. Tajā bija teikts:

«No 2. triecienarmijas Sevišķās nodaļas darbiniekiem un komandieriem, kas iznākuši no ielenkuma, iegūtas ziņas, ka Armijas kara padome, pilnīgi zaudējusi iespēju vadīt karaspēka dienvidu un rietumu grupu, 23. jūnijā nolēmusi izvest 2. triecienarmijas štābu 59. armijas izvietojuma rajonā.»

Tālāk bija rakstīts: «Šajā dienā pēc Vlasova pavēles tika iznīcinātas visas radiostacijas, kā rezultātā tika pazaudēti sakari ar karaspēka ziemeļu grupu.»

Ilgi meklēju izskaidrojumu, kāpēc izdota šī bezjēdzīgā un drausmīgā pavēle. Gribēju atrast tai kaut kādu iemeslu, operatīvu jēgu, attaisnojumu. Taču neatradu nekā — pavēle bija izdota bez jebkādas nepieciešamības un nodarīja drausmīgu ļaunumu.

Lasīju tālāk: «23. jūnijā pulksten 23 2. triecienarmijas Kara padome un štābs no komandpunkta, kas atradās Drovjanoje Poļe apkaimē, pārcēlās uz 59. strēlnieku brigādes komandpunktu Glušicas upes austrumu krastā. Nākamajā dienā visi Kara padomes un armijas štāba darbinieki nostājās kolonnā un devās uz izeju no ielenkuma. Neaizgājusi līdz Polistes upei, kolonna apmaldījās un uzdūrās ienaidnieka dzotiem, ienaidnieks atklāja ložmetēju, artilērijas un mīnmetēju uguni…»

Manās rokās nokļuva vecākā leitnanta Domračeva ziņojtims, ko viņš bija iesniedzis 59. armijas pavēlniekam ģenerālmajoram Korovņikovam. Ģenerālis Korovņikovs bija sūtījis vienību, ko komandēja vecākais leitnants Domračevs un politvadītājs Sņegirevs, lai tā palīdzētu 2. triecienarmijas Kara padomei un štābam iziet no ielenkuma. Raidīdams cilvēkus grūtajā un bīstamajā ceļā, ģenerālis piekodināja: «Vispirms izvediet laukā Vlasovu. Ja ievainots — iznesiet uz rokām.»

Ģenerālis Korovņikovs, protams, nezināja, ka Vlasovs ir nodevējs, tāpat kā to nezināja Volhovas frontes pavēlnieks ģenerālis Mereckovs, kā to nezināja virsnieki un kareivji, kurus viņš sūtīja uz mežiem meklēt un glābt Vlasovu; nekā par nodevību nezināja arī partizāņu vienību komandieri Dmitrijevs un Sazonovs, kas norīkoja savus cīnītājus pārmeklēt mežus, lai atrastu apmaldījušos 2. triecienarmijas pavēlnieku.

Lasīju vecākā leitnanta Domračeva ziņojuma skopās rindas:

«Pildīdama pavēli, mūsu grupa 21. jūnijā pulksten 23 un 40 minūtēs, paņēmusi līdzi pārtiku 2. triecienarmijas štābam, devās ceļā. Pulksten 6.00 veiksmīgi sasniedzām mērķi.»

Ne vārda par to, kā ar smago kravu uz muguras līda pāri frontes līnijai, kā zem apšaudes grieza dzeloņstieples. «Veiksmīgi sasniedzām» — un tas ir viss.

«23. mēs vedām 2. triecienarmijas Kara padomi un štābu laukā no ielenkuma,» Domračevs ziņoja. «Vajadzēja noiet pusotra kilometra no Glušicas ciema pa kāršu gāti. Gājām šādā kārtībā: pa priekšu Sņegirevs, es, tad divi ar divpadsmit'rokas ložmetējiem bruņoti īpašu uzdevumu rotas vadi, ko komandēja rotas komandieris kapteinis Ekzempļarskis, leitnanta Sorokina komandētais vads — visi ar automātiem. Aiz viņiem nāca Vlasovs, 2. triecienarmijas štāba priekšnieks pulkvedis Vinogradovs, Kara padomes darbinieki un armijas štāba daļu darbinieki. Gājienu sedza īpašu uzdevumu rotas vads. Es vadījos pēc kompasa. Kad sasniedzām Polistes upi, neliela grupa — cilvēki astoņi ar Vlasovu priekšgalā — pagriezās uz dienvidiem. Es kliedzu: «Uz kurieni? Tur nedrīkst, nāciet man līdzi!» Grupa neapstājās. Sņegirevs aizskrēja, lai viņus atgrieztu. Viņi neklausīja un aizgāja …»

Tātad nav vis noklīduši un apmaldījušies, bet gan neklausījuši un aizgājuši!

Lasīju tālāk. «Mēs gājām, cenzdamies turēties tuvāk pie šaursliežu dzelzceļa. Kopā ar lielu grupu 2. triecienarmijas kareivju un virsnieku, kas mums pievienojās, 25. jūnijā pulksten trijos iznācām no ielenkuma 191. divīzijas 546. strēlnieku pulka komandpunkta rajonā. Pulksten četros no rītā pieteicāmies pie 191. divīzijas štāba priekšnieka Arzumanova un komisāra Jakovļeva.»

No ielenkuma iznāca arī citi. Tikai 22. jūnijā vien 59. armijas izvietojumā ieradās vairāk nekā seši tūkstoši 46. un 57. strēlnieku divīzijas un 25. strēlnieku brigādes kareivju un virsnieku. Iziešanu vadīja pulkvedis Korkinš.

Atradu vecākā leitnanta Gorbova ziņojumu. «29. jūnijā grupa 2. triecienarmijas karavīru iznāca 49. armijas joslā netālu no Mihaļevas, nezaudēdami nevienu cilvēku. Iznākušie apgalvoja, ka pretiniekam šajā rajonā maz karaspēka.» (Virspavēlniecība bija norādījusi iznākšanai tieši šo vietu.) Daudzi iznāca arī vēl vēlāk. «14. jūlijā evakuācijas hospitālī, kas atradās Boroviču pilsētas keramikas rūpnīcas klubā, ieradās 2. triecienarmijas 19. gvardes divīzijas komandieri un kareivji. Viņi paziņoja., ka divīzijas komandieris Bulanovs un komisārs Maņēvičs ir krituši. No aplenkuma viņus izvedis Sevišķās daļas priekšnieks Butilkins. Iznākušie izskatās slikti, apģērbs sadriskāts, taču noskaņojums visiem kaujiniecisks. Hospitāļa komisārs vecākais politvadītājs Panovs.»

Vlasovam bija iespējams iziet no ielenkuma.

Aizsteigšos mazliet uz priekšu. 1944. gada rudenī mani aizsūtīja uz Dobendorfu uz «KAA» propagandistu kursiem, lai noskaidrotu kursantu, pretenzijas.

Iznāca runāšana ar vienu no aizvainotajiem — Semjonu Maļuku, bijušo tehniķi intendantu. Sarunas beigās Maļuks sacīja:

—    Ja iespējams, jūsu labdzimtība, atgādiniet par mani Andrejam Andrejevičam. Es iesniedzu raportu, bet tas laikam nav nokļuvis pie viņa.

—    Ko lai atgādinu? — es uzprasīju.

—   Pasakiet, ka Maļuks, Otrās triecienarmijas štāba šifrētājs, vēl turas pie dzīvības. — Un lielīgi piebilda: — Tas biju es, ko Andrejs Andrejevičs toreiz pirmo aizsūtīja pie vāciešiem paziņot, ka viņš vēlas padoties gūstā.

—    Kad tas notika?

—    Datumu tieši neatceros, bet tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada jūlija pirmajā pusē tas bija. Es toreiz ilgi runājos ar Andreju Andrejeviču. Un viņš aizsūtīja mani pie vāciešiem. Brīdināt…

Atgriezies štābā, pastāstīju par savu sarunu ar Maļuku pretizlūkošanas daļas priekšniekam Čikalovam. Pēc pāris nedēļām uzzināju, ka poručiks Maļuks propagandistu izlaiduma dienā piedzēries pakļuvis zem mašīnas un miris, pie samaņas nenācis. Bet Čikalova kungs, pēcāk tiekoties, man pateica:

—    Ne acu galā neciešu pl^tīzerus!

Atgriezīšos pie 1942. gada vasaras.

Purvainajos, miglā tītajos, drēgnajos un tumšajos Novgorodas apkaimes mežos nevienlīdzīgās kaujās gāja bojā Vlasova nodotie kareivji un virsnieki.

22. divīzijas pulkos, kas aizstāvēja Oļhovkas rajonu, kaujasspējīgi bija vairs tikai mazliet vairāk nekā divi tūkstoši karavīru. Patronu tikpat kā nemaz, dienas devā — simt gramu sausiņu un divi simti gramu zirga gaļas. Un tomēr viņi atvairīja pretinieku, nodarīja tam zaudējumus. Bet pretiniekam bija svaigi spēki, tas bija labi paēdis un skaitā pārāks: 61. divīzijas 151. pulks, 291. divīzijas 505. un 506, pulks, 254. divīzijas 474. un 454. pulks. Vācieši raidīja kaujā pret 22. divīzijas atliekām četrdesmit tanku, divpadsmit no tiem mūsējie iznīcināja.

Nošāvās 2. triecienarmijas Sevišķās daļas priekšnieks majors Šaškovs. Krita Kara padomes loceklis Ļebedevs. Redzēdams, ka nenovēršami nokļūs vāciešu rokās, nošāvās divīzijas komisārs Zujevs.. 2. triēcienarmijā visi mīlēja brigādes komisāru Vasiļjevu — viņš vienmēr bija nosvērts, mierīgs, lietišķs. Būdams nāvīgi ievainots, komisārs tik vien paguva kā pasacīt: «Negribas mirt, vajadzētu nodzīvot līdz uzvarai!»

382. divīzijas trijos pulkos — 1238., 1265. un 1267. — kaujas spējīgi vairs bija tikai ap četri simti karavīru. Viņi saņēma pa piecdesmit gramiem sausiņu un sešdesmit gramiem zirga gaļas. Pat sāls viņiem nebija. Bet kāvās kā velni! It sevišķi izcēlās 1265. pulka cīnītāji — taupīja katru patronu, šāva tikai tad, kad zināja, ka trāpīs. 24. jūnijā viņi ar kaujām izlauzās no ielenkuma un izgāja pie Mjasnijbora.

Bija arī nelieši un zaķapastalas. Bataljona komisārs Zubovs, kas bija kritis gūstā, bet kam bija laimējies izbēgt, pastāstīja, ka pirmā ranga intendants Žukovskis un pulkvedis Gorjunovs pārdevušies vāciešiem, pastāstījuši visu, atbildējuši uz katru jautājumu.

Ar satraukumu lasīju materiālus, kam bija sakars ar 2. triecienarmijas sakaru dienesta priekšnieku ģenerālmajoru Afanasjevu. Vēstulē ģenerālim Mereckovam viņš rakstīja: «2. triecienarmijas kareivji un komandieri cīnījās varonīgi. Lielākā daļa bija uzticīgi Dzimtenei līdz pēdējai asins lāsei. Bet viņiem bija neaprakstāmi grūti: grūti karot un grūti mirt ar rūgtu apziņu, ka viņu smagais stāvoklis ir vai nu stulbuma, vai nodevības rezultāts.

Vairs nederēja neviens transporta līdzeklis — ne zirgi, ne automašīnas, visi ziemas ceļi bija pārplūduši. Cilvēki veselus trīsdesmit kilometrus nesa uz muguras munīciju, bet meži šeit ir necaurbrienami. Un kā karavīri saudzēja tehniku, ļoti daudz tās viņi iznesa līdz Novaja Kerestjai, lai tikai izglābtu, lai tikai neatdotu ienaidniekam …»

Afanasjevs bija viens no pēdējiem, kas redzēja Vlasovu vēl mežā.

No dokumentiem dabūju zināt, ka Vlasovam līdzi aizgājuši trīs automātisti: Vasilijs Popovs, Georgijs Ļusins un Nikolajs Sermaščijevs. Vēl bija politvadītājs Ščerbakovs, arī bruņojies ar automātu. Un bija arī Vlasova «saimniece».

Afanasjevs ieteica visiem iet līdz Oredežas upei. Pēc viņa aprēķiniem, pa ceļam vajadzēja būt Cornoje ezeram, tajā bija daudz zivju, varētu papildināt pārtikas krājumus. «Nokļūsim pie partizāņiem, katrā ziņā nokļūsim!» Vlasovs no tā atteicies. Viens no automātistiem gribējis nākt Afanasjevam līdzi, taču Vlasovs uz viņu sabļāvis un piedraudējis: «Nošaušu kā riebīgu nodevēju!»

Afanasjevs aizgājis viens. Mazliet uz dienvidiem no Veretinskijmohas purva pie trigonometriskā torņa viņu apturējis Lugas vienības partizāņu slēpnis. Vienību komandēja rajona komitejas sekretārs Dmitrijevs.

Partizāņi nogādāja ģenerāli uz Oredežas"vienību, ko vadīja Sazonovs. Šajā vienībā bija lietojama raidstacija. Afanasjevs parādīja Sazonovam uz kartes, kurā vietā viņš redzējis 2. triecienarmijas pavēlnieku pēdējo reizi. «Viņam labūt kaut kur tepat tuvumā. Meklējiet, biedri, meklējiet! Andrejs Andrej evičs jāglābj …»

Sazonova cīnītāji sadalījās trīs grupās un devās ceļā: vieni aizgāja uz ceļu, kas veda no Viricas uz Ļisino, Korpusu un Tosno, otri uz Ostrovas ciema pusi, trešie uz Pečinovu — visi, lai glābtu Vlasovu.

Sazonovs nezināja, ka viņš sūta partizāņus glābt nodevēju.

Pēc Afanasjeva atlidoja lidmašīna. Naktī 2. triecienarmijas sakaru dienesta priekšnieks aizlidoja uz Lielo zemi. Aerodromā viņu sagaidīja armijas ģenerālis Mereckovs un pirmā ranga armijas komisārs Zaporožecs.

Viņi pastāstīja satriektajam Afanasjevam, ka vācu radio paziņojis: «Izķemmējot neseno Volhovas aplenkuma teritoriju, savā slēptuvē atrasts un sagūstīts Otrās triecienarmijas pavēlnieks ģenerālleitnants Vlasovs.»

— Ek, Andrej Andrejevič! Laikam jau lepnība neļāva tev uzklausīt manu labo padomu. Būtu tagad bijuši visi kopā, — Afanasjevs skaļi nopūtās.

Vēl neviens nezināja, ka Vlasovs padevies gūstā labprātīgi.

Izlasīju simtiem dokumentu. Nevaru aizmirst, kas ierakstīts jaunākā leitnanta Nikolaja Tkačeva dienasgrāmatā.

Tkačevs krita pie Mj asnij bora, kad viņš kopā ar savas 382. strēlnieku divīzijas 1238. pulka rotas atliekām lauzās ar kauju laukā no ielenkuma. Viņa draugs leitnants Pjotrs Voronkovs dienasgrāmatu saglabāja.

«Stāvu Glušicas krastā. Reiz, vēl pavisam nesen, pirms kara mēs kopā ar Paņu bijām atklīduši līdz šejienei. Ak kungs, cik mums bija labi! Bet tagad te pat pele cauri netiks — vācieši apšauda katru zemes centimetru. Kā es ienīstu karu! Un tomēr kaušos līdz pēdējam un, ja arī miršu, tad ar apziņu, ka savu pienākumu esmu izpildījis. Kaut kāds nelietis palaidis baumas, ka mūs esot nodevuši. Es pieļauju visu: kļūdas, maldīšanos, galu galā stulbumu, bet nodevību! …»

Nikolajs Tkačevs nemaz nepieļāva domu, ka Vlasovs varētu būt nodevējs.

Es tagad to zināju. Es sapratu — Vlasovs varēja iziet no ielenkuma. Varēja un tomēr neizgāja. Negribēja iziet. Aizgāja pie ienaidnieka. Un viņš kļuva par manu personisku ienaidnieku, jo bija nodevis manu Dzimteni, manu

tautu un līdz ar to arī mani pašu, Andreju Martinovu, manu sievu, manus bērnus.

Es uzprasīju Maļginam:

—    Kad?

—    Kad būsi gatavs.

—           Es jau esmu gatavs. Esmu gatavs izpildīt nāves sodu šim izdzimtenim.

—          To mēs neesam tev uzdevuši. Vinu tiesās … Turpini gatavošanos.

VĀCU ZABAKI

Volhovas frontes 2. triecienarmijas pavēlnieks Vlasovs padevās gūstā 1942. gada 13. jūlijā.

Mežmalā, kur vācieši izveda Vlasovu, rotas komandieris oberleitnants Šuberts noskrūvēja blašķei vāciņu, pielēja to pilnu un pasniedza Vlasovam. Oberleitnants krieviski lāgā neprata un centās paskaidrot sakāmo ar žestiem.

—    Gūt konjaks … Atdod spēk …

Pirmajās kopā ar vāciešiem pavadītajās stundās, it īpaši, kamēr vēl gāja pa mežu, Vlasovs visu laiku ausījās: bieži atskatījās, centās turēties tuvāk pie oberleitnanta, — kaut tik nekas nenotiktu. «Ej tu viņus sazini! Ņems vēl un nejauši nogalinās.»

Te, mežmalā, spilgtā saules gaismā, Vlasovs juta, ka sāk nomierināties. Viņam bija pa prātam, ka oberleitnants, piedāvādams konjaku, sasita papēžus un pakāpās divus soļus atpakaļ. Patika arī tas, ka, viņu uzrunādams, virsnieks ik reizi godināja: «Herr General. . .»

Konjaku Vlasovs negribēja — saule jau cepināja, cik jaudas, daudz patīkamāka un vajadzīgāka būtu krūzīte auksta ūdens, taču Vlasovs izdzēra konjaku gluži kā gardēdis, sīkiem malciņiem — baidījās, ka virsnieks atsacīšanos ņems ļaunā. Pasniedzis vācietim tukšo vāciņu, Vlasovs paklanījās, gribēja patencināt vāciski un negaidot pateica: — Mērci.

Oberleitnants veikli paņēma vāciņu, nolika uz plaukstas un tai pašā goddevīgajā tonī pavaicāja:

—    Varbūt vēl, Herr General?

—    Mērci, Oberleutnant.

Vlasovu mulsināja tikai jauniņais, gadus divdesmit divus vecais oberjefreitors. Vlasovs viņu bija ievērojis jau

mežā, pirmajās minūtēs pēc vāciešu uzrašanās. Kad vācieši, paklausot Vlasova lūgumam, nošāva viņa apsardzes mtomātistus, oberjefreitors paskatījās viņā klaji nicinoši.'

Vācieši izvilka no būdas «Vojentorga» pārdevēju Zinu. Vlasovs šo nakti bija gulējis ar viņu zem viena šineļa, izmocījis viņu, sakodījis viņai krūtis un lūpas. Sākumā Zina neapjēdza, ko vācieši grib ar viņu darīt. Viņa steidzīgi pogāja ciet formas blūzes pogas. Dažos mirkļos viņas seja izkritās, lielās melnās acis kļuva vēl lielākas. Kad liela «iilguma vācietis ar pinkainām uzacīm aizvilka viņu pie koka, kur gulēja beigtie automātisti, Zina nokrita zemē, sāka raudāt un kliegt:

—  Andrej Andrejevič! Mīļais! Biedri ģenerāl, nešaujiet! Pažēlojiet mani! …

Vlasovs novērsās un ieraudzīja jauniņā oberjefreitora saraukto pieri. Atskanēja šāvieni, un Zina vairs nekliedza. Kad gāja prom, Vlasovs nenocietās un paskatījās uz Zinas līķi. Brunči bija parāvušies augšpus ceļiem, un Vlasovs skaidri saskatīja uz kreisās kājas pazīstamo brūno dzimumzīmīti. Zina to sauca par bitīti. «Varat iedomāties, kā mammai, tā man vienā un tai pašā vietā. Es nekur nepazudīšu, bitītes dēļ mani vienmēr atradīs …»

Oberleitnants atkal pasniedza pilnu vāciņu un pavisam nereizē piebilda: «Atkārtošana ir mierinājuma māte.»

Šoreiz Vlasovs izdzēra vienā malkā.

—   Mērci.

Karavīri iesmējās. Oberleitnants sarauca uzacis, un smiekli aprāvās. Vlasovs tomēr pamanīja — karavīrus bija smīdinājis oberjefreitors: viņš bija parādījis, cik veikli ģenerālis apsviež vāciņu.

Piebrauca melns «opeladmirālis». No mašīnas izkāpa kapteinis un padeva Vlasovam godu. Oberleitnants paaicināja:

—   Lūdzu, Herr General.

Viņš atvēra durtiņas, saudzīgi atbalstīja Vlasova elkoni un, pārliecinājies, ka ģenerālis ir apsēdies, spēcīgi aizcirta durtiņas.

Mašīnā bija vēsi, oda pēc ādām un cigāriem. Vlasovam sametās neērti savu ar sarkaniem sakaltušiem māliem apķepušo zābaku dēļ, viņš gribēja pabāzt kājas zem sēdekļa, bet nekas neiznāca — sēdeklis bija par zemu.

Kapteinis klusēja. Vlasovs jautājoši paskatījās ceļabiedrā — kaut vai vāciski, taču pasaki kādu vārdu! Bet

kapteinis cieta klusu. Klusums kļuva Vlasovam neciešams, un viņš, pašam negaidot, ierunājās:

—    Laba mašīna! Sehr gut Automobil.

Kapteinis pat nepaskatījās uz viņa pusi, pat nenovērsa acu no šofera balti sārtā, ar vasaras raibumiem kā sētin nosētā kakla.

Parādījās dzelzceļa ēkas. Mašīna apstājas pie sarkanas divstāvu mūra mājas. Kapteinis izkāpa no mašīnas, atvēra durtiņas un krieviski teica:

—    Esam atbraukuši, ģenerāļa kungs. Te ir Siverskas stacija. Jūs vēlas redzēt armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieks ģenerālpulkvedis Lindemans.

Vlasovs, apvainojies, ka vācietis, kas tik labi prot krieviski, visu ceļu klusējis, ērcīgi atteica:

—    Es gribētu palūgt brītiņu brīva laika. Man jāpakārtojas,

Kapteinis rāmi un pieklājīgi atbildēja:

—    Tieši tālab mēs esam šeit ieradušies, ģenerāļa kungs. Ģenerālpulkvedis Lindemans jūs gaida pulksten četrpadsmitos.

Laikam Lindemana štābā visi bija izdresēti pēc viena parauga — bez vajadzības neteikt neviena lieka vārda, visu padarīt bez steigas, bet ātri, bez liekas skraidelēšanas.

Frizieris unteroficiera formas tērpā, Vlasovam nemaz nepajautājis, kā viņš vēlas, veikli un ātri apcirpa ataugušos matus. Vlasovs ar labpatiku pamanīja, ka meistars uzminējis, kāda ir viņa iemīļotā frizūra — īsi apcirpti stāvi mati. Arī bārdas nazis bija lielisks — piekļāvīgs, tas nemaz neplēsa un tikai vieglītēm pieskārās ādai. Vlasovs ar plaukstas mugurpusi pataustīja vaigu un bija apmierināts.

Mazajā ģērbtuvītē pie dušas telpas gulēja jauna, taču jau mazgāta, labi izgludināta veļa, ar sarkanzeltainu papīra strēmelīti apsaitēts zeķu pāris, tikko no noliktavas dabūts, un liels gabals sārtenu, patīkami smaržojošu ziepju.

Mazgādamies Vlasovs vairs neatcerējās to, kas bija no-, ticis agri no rīta mežā: automātistu nošaušanu, Zinas, nāvi — tas viss bija palicis pagātnē un vairs neuztrauca.

Viņš ar baudu grozījās zem spēcīgās siltās strūklas, berza ar lielu gumijas sūkli resno, spēcīgo kaklu. Pamanīja uz rokas mazliet lejpus pleca nelielu pūtīti, noknibināja to un drošības labad rūpīgi apmazgāja piesārtušo

ādu. Ienāca prātā: «Nebūtu par ļaunu apziest ar jodu vai vismaz uzliet odekolonu… Nekas, gan pāries tāpat.»

Ietinies platā frotē palagā, viņš iznāca ģērbtuvē un ieraudzīja uz pakaramā savu mundieri, kas bija jau iztīrīts un izgludināts. Tikai zābaki nebija viņa paša, bet vācu, ar taisniem, cietiem, ļoti spīdīgiem stulmiem.

Atkal ienāca frizieris — minūtes piecas viņš rīvēja matos šķidrumu no lielas zilas pudeles, sasukāja matus, izdarīja masāžu.

Pēc tam lielā gaišā ēdnīcā Vlasovs ēda brokastis. Ar gardu muti viņš notiesāja divas šķēlītes šķiņķa. Pagaršoja sinepes — arī nebija sliktas, skābeni saldas, pavisam citādas nekā krieviem. Izdzēra tasīti melnas kafijas, lai gan tā īsti negāja pie sirds, un tikai pēc tam pamanīja mazu trauciņu ar kafijas krējumu. Paskatījās, kas atrodas šķīvī, kam pārklāta salvete, — izrādījās, ka tur ir divas olas un karotīte. Vlasovs apēda olas, rūpīgi izkasīja čaumalas iekšpusi un pārcentās — čaumala sadrupa, tad izdzēra vēl tasīti kafijas, šoreiz jau ar krējumu.

Uz galda vairāk nekā neredzēja — viss bija apēsts. Viņš . nodomāja: «Paskops gan tas vācu ēdiens, nav tā kā krieviem.»

Tagad bija jāgaida, kad vedīs pie Lindemana.

Vlasovs piegāja pie loga un pastūma rāmi — tas viegli atvērās.

«Varbūt iziet laukā? Mani, kā redzams, neapsargā…»

Taču, palūkojies pa logu, viņš ieraudzīja pie ārdurvīm automātistu. Un viņam kļuva tīkami, ka bija kļūdījies — tomēr apsargā. «Es varu aizbēgt…» Un tūlīt pat sadrūma: «Nekur es nebēgšu. Nav jau kur bēgt. Visi atceļi ir nogriezti.»

Prātā ienāca Zinā, ieskanējās viņas balss: «Andrej Andrej evič, mīļaisI …»

Ienāca kapteinis.

— Vai esat sagatavojies, ģenerāļa kungs? Varam braukt…

Ģenerālpulkvedis Lindemans izturējās pavisam korekti: piecēlās no galda, parādīja ar roku uz lielu krēslu un, pagaidījis, kamēr Vlasovs iegrozās, apsēdās blakus, tādā pašā krēslā pa labi.

Vlasovs bija redzējis kāškrustu tikai fotogrāfijās un ar!

hitleriešiem, kas bija saņemti gūstā pie Maskavas. Bet nu tepat blakus, pavisam tuvu, Vlasovam pēkšņi rēgojās pretī veseli trīs kāškrusti — no piedurknes uzšuves, no partijas biedra nozīmītes un no krusta, kas karājās uz Lindemana svārku labās krūšu kabatas, mazliet zemāk nekā partijasbiedra nozīmīte.

Lindemans skatījās Vlasovā, bet runāja tulkam, mazliet paliecis galvu uz tā pusi.

—          Vispirms, ģenerāl, gribu pavaicāt, kā jūs jūtaties, — kapteinis pārtulkoja.

—          Lūdzu, pasakiet ģenerāļa kungam, ka jūtos labi, — Vlasovs atteica.

—           Pateikšu .. . Tikai jūs, Vlasova kungs, nelūdziet to man. Tas jau pats par sevi saprotams, — kapteinis piebilda un pārtulkoja atbildi Lindemanam.

—    Priecājos, dzirdot, ka jums nekas nekaiš …

—    Danke, — Vlasovs, pašam negaidot, pateica …

Lindemans ne īsti pavīpsnāja, ne arī pasmaidīja un jau

lietišķi turpināja:

—          Visi jautājumi, kas saistīti ar jūsu brīvprātīgo pāriešanu Lielvācijas pusē, tiks risināti fīrera mītnē, kurp jūs tuvākajās dienās nogādās. Mans pienākums — pieņemt jūs un parūpēties, lai jums klātos labi.

—           Dctnke, — Vlasovs pārtrauca tulku un pielieca galvu. — Danke …

Lindemans paskatījās uz Vlasova zābakiem.

—           Pēc mūsu sarunas jūs aizvedīs uz jums paredzēto telpu. Par visu, ko vēlaties, lūdzu, ziņot kapteinim. Vai jums ir kādas vēlēšanās, ko jūs gribētu pasacīt tūlīt?

—    Pateicos, man nekādu vēlēšanos nav.

Lindemans pašķirstīja papīrīšus, kas gulēja uz galda.

—           Gribu jums uzdot dažus personiskas dabas jautājumus, kas interesē tikai mani…

—    Ja varēšu, ar prieku atbildēšu …

—          Kā Staļinam ar veselību? Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

Pēdējo reizi Vlasovs bija redzējis Staļinu 1941. gada maijā Kremlī -Kara akadēmijas absolventu izlaidumā, redzējis iztālēm, kad Staļins teica runu. Vlasovs aptvēra, ka stāsts par to diez vai nāks viņam par labu.

—           Staļins ir vesels. Taču man pēdējos mēnešos ir bijusi tikai izdevība runāt ar viņu pa tālruni.

—    Ko jūs domājat par Žukovu?

—   Kādā ziņā? Kā par cilvēku vai kā par karavadoni?

—    Mani interesē viss.

—   Kā karavadonis viņš ir parasts pulka komandieris, tiesa, ar zināmām dotībām. Kā cilvēks, stāsta, esot visai nepatīkams. Es tikpat kā neesmu ar viņu ticies.

Personiskās dabas jautājumi bira cits aiz cita: par Šapošņikovu, Koņevu, Mereckovu. Lindemans klausījās uzmanīgi un ne reizi nepārtrauca. Vlasovs nolēma, ka viņa raksturojumi sarunu biedram patīk.

—    Jūs man sagādājāt daudz jautru 'brīžu, ģenerāl, — Lindemans teica. — Būtu loti priecīgs, ja viss, ko jūs man sacījāt, atbilstu īstenībai. Diemžēl jūsu vērtējumi nesaskan ar to, kas man jau zināms.

Vlasovs norāva brilles un sāka cītīgi berzt stiklus. «Jābūt uzmanīgākam! Tā var viens un divi iekulties ķibelē.»

—    Nevaru jums piekrist Zukova, Mereckova un citu vērtējumā. Es ar interesi sekoju Zukova rīcībai, protams, manu iespēju robežās. Būtu aplami novērtēt šī talantīgā karavadoņa lomu un nozīmi par zemu. Tas var likties absurds, bet es viņu labprāt redzētu mūsu sauszemes karaspēka štāba priekšnieka postenī… — IJn Lindemans dusmīgi piebilda: — Katrā ziņā kaut vai tādēļ, ka viņš daudz labāk par mums pazīst Krievijas apstākļus.

Vlasovs lūkoja izkulties no neveiklās situācijas,

—    Diemžēl es ar ģenerāli Zukovu esmu ļoti maz sastapies …

Lindemans sausi atcirta:

—    Es ar ģenerāli Žukovu neesmu ticies nemaz.

Bija redzams: armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieks bija zaudējis jebkādu interesi par Vlasovu. Skatīdamies uz viņa zābakiem, Lindemans pastiepa uz tulka pusi roku, un tas pasniedza vākus.

—   Mēs gribam pārraidīt pa radio. Vai nevēlaties iepazīties ar krievu tekstu?

Vlasovs izlasīja: «Izķemmējot neseno Volhovas aplenkuma joslu, savā slēptuvē atrasts un sagūstīts Otrās triecienarmijas pavēlnieks ģenerālleitnants Vlasovs. Ģenerālleitnants Vlasovs paziņoja, ka viņš jau sen meklējis iespēju pāriet Lielvācijas pusē.»

—    Es lūgtu iztikt tikai ar pirmo frāzi. Pagaidām tā būs labāk, — Vlasovs atteica, uzsvērdams vārdu «pagaidām».

Lindemans kaut ko pateica kapteinim. Tas izvilka no kabatas nelielu vārdnīcu, pašķirstīja un pasniedza pavēlniekam. Ģenerālpulkvedis iemeta acis vārdnīcā un; katru vārdu uzsvērdams, krieviski izlasīja:

—   Ja pats esi ievārījis, pats arī izstreb. Auf Wiedersehen, Herr Wlassof.

Tulks kaut ko sacīja Lindemanam. Vlasovs saprata tikai vienu vārdu: «prese». Kapteinis piegāja pie durvīm un ielaida divus virsniekus ar fotoaparātiem, tad vienaldzīgi bezkaislīgā tonī palūdza Vlasovu nolikt rokas uz ceļiem, skatīties Lindemanā un smaidīt.

Lindemans jau smaidīja — lai nu kā, tomēr armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieks sarunājas ar neseno Volhovas frontes pavēlnieka vietnieku, neseno 2. triecienarmijas pavēlnieku, neseno padomju ģenerāli, kas pavisam brīvprātīgi pārgājis Lielvācijas pusē.

Virsnieki, fotoaparātus noklikstinājuši, aizgāja, Lindemans piecēlās no krēsla un, laikam kaut ko atcerējies, ziņkārīgi palūkojās Vlasovā. Kapteinis, uzklausījis ģenerāli, ar tādu pašu ziņkāri pārtulkoja:

—    Man, ģenerāl, ziņoja, ka pēc jūsu lūguma nošauti jūsu apsardzes karavīri un kāda sieviete. Kas jūs spieda tā rīkoties?

Vlasovs bija gaidījis jebkuru jautājumu, tikai ne šo. Viņš nekādi nevarēja iedomāties, ka sarunu biedru interesēs automātistu un Zinas liktenis. Tādēļ, nebūdams sagatavojies uz šādu jautājumu, Vlasovs atbildēja pavisam vaļsirdīgi, to, ko viņš patiešām domāja:

—    Jo mazāk liecinieku, jo labāk.

Lindemans noklausījās atbildi, mazliet sarauca pieri un neteica nekā.

Pēc pusdienām pie Vlasova ienāca jauns vācietis, ģērbies civilās drēbēs. Nosauca sevi par kapteini Štrikfeldu no augstākās pavēlniecības propagandas nodaļas. Un piebilda, ka tikko esot atlidojis no Berlīnes. Viņš teicami runāja krieviski.

—    Rīt dosimies uz yiņņicu, Andrej Andrejevič.

—    Pasakiet — vai Adolfs Hitlers atrodas tur? Vai viņš mani pieņems?

—    Gribat dzirdēt labu padomu? Nekad un nevienam nejautājiet, kur patlaban atrodas fīrers. Jums nekad un neviens uz to neatbildēs. Un vēl viens padoms: neizrādiet, ka jūs vēlaties tikt audiencē pie fīrera. Ja viņš vēlēsies jūs redzēt — jūs izsauks …

Vakarā viņi aizgāja uz virsnieku kino. Skatītāju nebija

daudz. Uz Vlasovu skatījās ziņkārīgi, taču virsnieku kungi uzvedās pieklājīgi, daži pat atdeva godu. Divi bija melnos mundieros. Štrikfelds paskaidroja, ka tas ir SS brigadeniirers Belinbergs un SS oberšturmbanfīrers Lēmans.

—   Ja viņu dienesta pakāpes pielīdzinātu armijas dienesta pakāpēm, tad Lēmans būtu apakšpulkvedis, bet Belinbergs — ģenerālmajors … Starp citu, viņš ir tuvs Heinriham Himleram. Mēs atlidojām kopā, — Štrikfelds ar zināmu lepnumu pateica.

Kas to varēja zināt, ka SS brigadenfīreru Belinbergu pēc mēneša paaugstinās dienesta pakāpē un viņš kjūs grupenfīrers, kas armijas dienesta pakāpju ziņā nozīmē ģenerālleitnantu, ka pēc diviem mēnešiem partizāņi viņu pie. Krasnodaras nošaus, bet viņa atraitne Adele Belinberga divus gadus vēlāk ar Himlera svētību kļūs par Vlasova sievu.

Rādīja hroniku. Jauni, spēcīgi, pašapmierināti vācu karavīri Eifeļa torņa pakājē jautri trieca ar francūzietēm, pēc tam šos pašus karavīrus vai varbūt ari tikai viņiem līdzīgus rādīja kafejnīcā. Viens stāvēja ar pokālu rokā un uzsauca tostu.

Pēc tam rādīja Kijevu — Puškina ielu, Sverdlova ielu, Teātra laukumu. Uz mirkli pazibēja nams, kurā Vlasovs kādreiz pirms kara bija dzīvojis. Pa gleznu galeriju pastaigājās vācieši.

Vlasovs saknosījās krēslā — viņam kļuva neomulīgi. Iegribējās kaut ko pastāstīt par Kijevu, taču neatrada vajadzīgos vārdus, un uz ekrāna jau zibēja citi kadri — rādīja, kā Hamburgā noris ziedojumu vākšana vācu armijai:

Ilgi vilkās filma par untumainu skaistuli, kas aizbraukusi no cēlsirdīga, bet garlaicīga vīra prom uz Alpiem. Skaistule aplam pārgalvīgi drāzās uz slēpēm no kalna, lejā viņu gaidīja veseli divi — mīļākais un cēlsirdīgais, tikko atbraukušais vīrs.

Štrikfeldam filma patika, un viņš pat aizmirsa tulkošanu. Vlasovam no ilgās sēdēšanas uz cietā koka krēsla sāka sāpēt sēžamvieta. Bet kā lai iet prom?

Ar Štrikfeldu viņi šķīrās draudzīgi. Pašās beigās Vlasovs nevērīgi izmeta — viņš gandrīz vai visu vakaru bija gudrojis, kā to lai izdara:

—    Ja iespējams, izgādājiet man krievu apavus. Atvainojiet, taču esmu pie tiem pieradis. Šitie ļoti spiež.

HILGERA KUNGS PAVELK. SVĪTRU

Viņņicu vācieši negribēja rādīt — veda no aerodroma mašīnā ar aizsegtiem logiem. Bet Vlasovam ļoti gribējās redzēt pilsētu. Toreiz, kad vēl komandēja pulku, viņš te bija nodzīvojis gandrīz divus gadus. Pie dzelzceļa pārbrauktuves nostāvēja minūtes piecas — laida garām preču vilcienu, kas dārdināja pa sliežu salaidumiem. Vlasovs pamēģināja pacelt aizkara maliņu; virsnieks, kas bija sagaidījis viņu pie lidmašīnas un tagad sēdēja aizmugurē, bez kādām ceremonijām atstūma roku nost un piespieda brūno drānu ciešāk pie loga.

Vairākas dienas viņu turēja, nelaižot nekur laukā. Ēdināja, deva šņabi, vīnu, rādīja kinohroniku, bet neuzsāka nekādas lietišķas sarunas. Vlasovs jautāja Štrikfeldam, kad beigsies šis ieslodzījuma laiks. Kapteinis tikai paraustīja plecus.

Nevarēja taču Štrikfelds tāpat vien, ne no šā, ne no tā, klāt vaļā, ka augstākās pavēlniecības propagandas daļa, kuras rīcībā Vlasovs tagad atradās, nosūtījusi pieprasījumu uz abvēru, gestapo un ārlietu ministrijas piekto pārvaldi «paziņot visu, kas zināms par Lielvācijas pusē brīvprātīgi pārgājušo ģenerālleitnantu Vlasovu, kurš dzimis 1901. gadā Gorkijas apgabalā (pēc pirmsrevolūcijas iedalījuma — Ņižņijnovgorodas guberņā), Gaginas rajona Lomakinas ciemā, beidzis garīgo skolu, tad garīgo semināru, precējies: pirmo reizi 1926. gadā ar tā paša ciema pilsoni Polinu Mihailovnu Voronovu, otro reizi 1937. gadā ar Annu Semjonovnu Oskinu, trešo reizi 1941. gadā ar Agnesi Pavlovnu Podmazenko, 3. ranga kara ārsti; komjaunatnē nav bijis, beidzis augstākos virsnieku kursus «Vistrel», pirms kara komandējis rotu, bataljonu, pulku un divīziju.[2]

Ir ziņas, ka sevišķi gājis uz augšu.pēc 1937. gada, ilgi atturējies no iestāšanās Komunistiskajā partijā, baidījies, ka atgādinās viņa izcelšanos no kulakiem, ir godkārīgs, mīl sievietes (tikko aizvedis pēdējo sievu uz dzemdību namu, viņš uz vietas apgādājies ar divām mīļākām), mīl naudu, raksturs noslēgts, viltīgs, bailīgs, ļoti bīstas no nāves.

Lūdzam precizēt: cik zemes bija tēvam; kas no padomju militārajām personām draudzējušās ar viņu; kādu rezo

nansi krievu vidū izraisījusi viņa pāriešana mūsu pusē.»

Pieprasījuma beigās bija teikts: «Tas nepieciešams, lai varētu izmantot ģenerālleitnantu Vlasovu pretpadomju nolūkos.»

Nebūtu Štrikfelda, aiz bezdarbības varētu vai galu dabūt. Kapteinis bija meistars uZ visiem niķiem un stiķiem: krietni iemeta un nereiba, jokaini stāstīja anekdotes, palaida arī dažu labu par Gebelsu: «Berlīnieši jau zina — ja šodien avīzē ir balts laukums, tātad izņemts laukā kārtējais propagandas ministra raksts.» Otras nedēļas beigās kādu vakaru Štrikfelds, ciešāk palūkojies savā sadrūmušajā aizbildināmajā, atvainojās un izgāja laukā. Atpakaļ viņš atgriezās vēlu kopā ar divām meičām. Meičas uzvedās pieklājīgi, roku sniegdamas, taisīja kniksi, taču nosauca tikai savu vārdu. Viena bija Mura, otra — Ļusja.

Vlasovam iepatikās Ļusja — vidēja auguma padrukna brunete ar augstām krūtīm. Viņš sāka uztraukties, ka tikai Štrikfeldam neienāk prātā pievākt meiču sev. Taču kapteinis arī šai ziņā bija smalkjūtīgs.

—    Jūs esat mūsu viesis. Izvēles tiesības pieder jums.

Štrikfelds uzlika galdā divas pudeles vīna, jau gribēja

ieliet to glāzītēs, taču Vlasovs sāka steidzināt un pameta ar aci: «Ved savējo prom …» Un pats apsēdās brunetei cieši blakus. Tā sāka smieties un iespiedzās:

—    Vī, dieviņ, kāds lamzaks!

Pēc tām, vērīgi nopētījusi, šķebīgi atvirzījās nost.

—    Vai tikai, jaukumiņ< tas nav tavs ģīmis, ko vācieši lapiņās iespieduši? … Ir nu gan mums abiem dzīvīte, gatavā riebeklība! … Kāpēc tu lej vīnu — dod šurp šņabi! Šņabi! . ..

Pēc pāris dienām Štrikfelds atnāca, ģērbies gestapo virsnieka formas tērpā, un, atbildēdams uz Vlasova vaicājošo skatienu, sacīja:

—    Šodien mums būs lietišķa tikšanās …

Vlasovs cerēja, ka piebrauks «opeladmirālis», aizvedīs viņu uz Hitlera mītni, sarunājoties ar fīreru, būs klāt arī Lielvācijas augstākās amatpersonas, viss notiks augstākajā līmenī — ne jau katru dienu vāciešu pusē brīvprātīgi pāriet armiju pavēlnieki. Taču no braukšanas nekas neiznāca. Tai pašā istabā, kurā viņš sēdēja, kapteinis ieveda kādu civiluzvalkā ģērbušos vācieti.

Bez kāda svinīguma, pat bez fašistiskā sveiciena, ar ko

viņu dažurlt saņēma Štrikfelds, civilais pavisam lietišķi stādījās priekšā:

—    Hilgers, ārlietu ministrijas padomnieks.

Un apsēdās bez uzaicinājuma, it kā būtu nevis viesis, bet saimnieks. Tad nevērīgi izmeta:

—    Es jūs klausos, ģenerāl.

Vlasovs nesapratnē palūkojās Štrikfeldā. Kapteinis klusēja, viņa seja pauda nepieejamu vienaldzību: «Tiec galā, kā nu pats zini!»

—           Es gribēju uzklausīt jūs, Hilgera kungs… Man, atklāti sakot, nav nekā, ko teikt. Ar to, ka labprātīgi pārnācu Lielvācijas pusē, jau esmu pateicis visu, kas bija sakāms. Varu tikai piebilst, ka piedāvāju savus pakalpojumus un savas zināšanas cīņai pret komunistiem.

—    Kāds pamats šādam jūsu lēmumam?

—    Mana pārliecība.

—    Vai jūs varētu darīt to zināmu, kaut vai īsumā?

—    Pamēģināšu.

. — Es klausos.

—          Esmu izaudzis reliģiozā ģimenē. Mani vecāki gribēja, lai es kļūstu par garīdznieku.

—    Vai jūs ticat dievam?

—    Kā lai to pasaka …

—    To var pateikt ar jā vai nē.

—    Ticu …

—    Turpiniet.

—          Padomju vara, atdalīdama baznīcu no valsts, atņēma baznīcai tās likumīgās eksistences tiesības …

—    Ticīgajiem tas vienalga.

—          Ticēt jau var, taču būt par draudzes ganu tādā baznīcā ir grūti. Pastāvīgās vajāšanas …

—           Es saprotu. Kādi vēl iemesli, ja neņemtu vērā reliģiskos, pamudināja jūs pārnākt mūsu pusē?

—    Tādu ir daudz …

—    Nosauciet kaut vai dažus.

—    Es nepiekrītu marksismam-ļeņinismam.

—    Kādā ziņā?

—           Es neticu šķiru cīņas teorijai. Ir cilvēki ar spējām, strādīgi, taupīgi, īsti saimnieki, un ir slinki, muļķi, bezrūpīgi, skaudīgi. Zeme drīkst piederēt tiem, kas to mīl un prot apstrādāt.

—    Cik zemes bija jūsu tēvam?

—    Četrsimt morgenu …

Hilgers ieskatījās piezīmju grāmatiņā.

—    Vai jūs nepārspīlējat? Varbūt četrdesmit?

—          Iespējams, ka es nepareizi pārrēķinu krievu mēra vienības vāciešu vienībās.

—          Vai jūsu uzskati rūpniecības jautājumos ir identiski agrārajiem?

—    Pamatos jā …

—Cik mums zināms, jūs esat bijis Komunistiskās partijas biedrs. Kādēļ jūs tajā iestājāties? Mēs gribētu dzirdēt vaļsirdīgu atbildi.

—           Komunistu idejas man ir galīgi svešas, pat vairāk — tās ir man naidīgas. Taču — kā maizi ēd, tā dziesmu dziedi. ..

—    Kur ir garantija, ka jūs godīgi kalposit Lielvācijai?

—    Virsnieka goda vārds.

—          Jūs jau reiz, pat divas reizes esat devuši goda vārdu: pirmo reizi — kad devāt zvērestu, otro — kad iestājāties Komunistiskajā partijā.

—    Es to pierādīšu darbos …

-— Ko jūs domājat ar jēdzienu «darbos»?

—    Cīņu pret komunistiem.

—    Kādā ceļā?

—    Jebkurā. Kādā jums labpatiks.

—    Ko jūs vēlētos darīt patlaban?

—    Palīdzēt Lielvācijai gāzt padomju sistēmu…

—          Vācijas bruņotie spēki tiks ar to galā bez jūsu palīdzības.

—    Iespējams. Taču iekarotā zeme ir jāpārvalda …

—    Interesanti! Un ko jūs ieteiktu?

—          Pēc uzvaras pār komunismu Krievijai jākļūst par patstāvīgu valsti.

—          Par patstāvīgu? Tas jau ir pavisam interesanti! Un kāds no tā būs labums Vācijai?

—           Vācijas rokās jāpāriet visai Ukrainai, Baltijai, Baltkrievijai un Krimai. Krievijas zemkopji piegādās Vācijai lauksaimniecības produktus ar atvieglotiem noteikumiem. Derīgos izrakteņus izmantos kopīgi. ..

Hilgers pirmo reizi pa visu sarunas laiku pasmaidīja.

—    Vai jūsu tautas brāļi piekritīs šādai jūsu devībai?

Jautājumā skanēja klaja ironija. Vlasovs izlikās to nemanām.

—    Labāk lai būtu viena Liēlkrievija, nekā nav itin nekā.

Hilgers pavilka svītru.

—    Tagad, ģenerāl, mums jūsu pozīcija ir vairāk vai mazāk skaidra. Es darīšu to zināmu … Kamēr visu apspriedīs, paies kāds laiks. Mēs gribētu, lai jūs, atbildi negaidot., izdarītu dažas akcijas.

—    Kas man būtu jādara?

Hilgers izņēma no portfeļa bieza spodrpapīra lapu.

—    Te ir uzmetums jūsu uzrunai, ar kādu jūs griezīsities pie krievu kareivjiem un virsniekiem. Parakstiet. Un vēl vienu parakstu zem jūsu fotogrāfijas.

—    Labāk būtu bez fotogrāfijas/

—   Fotogrāfija ir nepieciešama, — Hilgers stingri noteica. — Tas ir jau saskaņots.

—   Cik jūs dodat laiku, lai es pārskatītu un izrediģētu uzrunu?

—    Kādēļ jums jāuzņemas liekas pūles, ģenerāl? LIzrunu sarakstījuši talantīgi cilvēki. Tā ir atzīta par labu augstākās pavēlniecības propagandas daļā, to apstiprinājis Gebelsa kungs… Vai parakstījāt? Tad ir jauki… Tagad varu jūs iepriecināt: izpildot fīrera ieceri, ģenerālpulkveža Paulusa Sestās armijas daļas Staļingradas rajonā sasniegušas Volgu. Kaptein, vai esat dzirdējuši pēdējās ziņas?

—    Tieši tā, padomnieka kungs. Staļingradas ziemeļu daļa ir mūsu rokās. Mūsu aviācija nepārtraukti bombardē pilsētas centru un pārceltuves pār Volgu. Jādomā, ka vakarā saņemsim ziņu par Staļingradas krišanu. Nopietni panākumi gūti pie Novorosijskas, uzbrukums Krimskai un Temrukai noris pēc plāna.

—   Mums ir lielisks iemesls izdzert pudeli šampanieša, kaptein!

Štrikfelds jau bija paredzējis, ka saruna noteikti beigsies ar šampanieti — viņš tīri labi pazina šos ārlietu ministrijas kungus: izrunājas, dažkārt par tīriem niekiem, bet pēc tam — kā likts sit korķus griestos. Tas viņiem tikpat kā iedzimts, jo, lūk, pašam Joahimam fon Ribentropa kungam ir tiešs sakars ar vīnu tirdzniecību.

Pēkšņi Hilgeru nevareja vairs ne pazīt: viņš bija jauks, laipns.

— Kā jūs, krievi, mēdzat sacīt: «Labam darbam labi augļi.»

—    Jūs lieliski runājat krieviski, padomnieka kungs.

—    Uz jūsu veselību, Vlasova kungs. Esmu ilgi dzīvojis Maskavā, Andrej Andrejevič. Biju padomnieks mūsu sūtniecībā. Gauži žēl, ka netikām jau agrāk redzējušies. Pieņemšanās vienmēr bija klāt daudz jūsu karavīru. Vai jūs vācu valodu protat?

—   Gaužām vāji. Pareizāk sakot, neprotu nemaz. Savā laikā seminārā mācījos grieķu un latīņu valodu . ..

—    Brīnišķīgs šampanietis, ģenerāl. Jūsu «Abrau-Durso» nemaz nav sliktāks par franču. Pēc manas ^gaumes jūsējais, it īpaši pussaldais, ir tīrais šedevrs. Kaptein, kā būtu, ja mēs vēl, kā pie jums, Andrej Andrejevič, mēdz teikt, pa mēriņam, pa maziņam? . ..

Ja mirušie prastu runāt!

Tad no kapa pieceltos Lomakinas zemnieks Andrejs Vlasovs kopā ar savu veču.

Vai, kur skops bija vecais! Trakoti mīlēja naudu. Krāja visu mūžu. Visu mūžu pirka klāt zemi, graša dēj bija gatavs nodarīt pāri jebkuram — sievai, brālim, kūmam.

Ja kāds lūdza — viņš aizdeva, tikai no viņa baidījās ņemt, ņēma vienīgi, kad vairs nebija kur dēties: ja nevarēja laikā atdot — dzīvam ādu nomauca, bet atdabūja ar visiem procentiem, turklāt vēl neslavu sacēla. Reiz svētā Fomas dienā sieva bija iedevusi ubagam desmit kapeikas. Viņai taš varēja gadīties, jo vecais sievai naudu tikpat kā netika rādījis. Vlasovs panāca garāmgājēju jau viņpus ciema, atņēma sudraba naudas gabalu un iedeva tikai vara vērdiņu. ,Un tas notika Fomas dienā, kad pienākas ar šķīstu sirdsapziņu vecāku piemiņu godināt!

Pēterdienas gavēnī pērkons nospēra Viasoviem govi. Kā cilvēki šādā reizē rīkojas? Aizved patālāk un norok dziļāk, lai nekārdinātu vilkus.< Taču Vlasovs pagrāba nazi. Un pārgrieza jau beigtajai govij kaklu. «Nekas, gan apēdīsim!» Ja nu vēl ēstu pats ar savu ģimeni, tad pašu darīšana — rij kaut ežus! Bet šis laidā gaļu pārdošanā. Un, lai gan piedāvāja par lētu naudu, pircēji neatradās.

Alkatīgs vecis bija, par pusgrasi varēja otram rīkli pārkost, taču, ja viņš pieceltos no kapa uz uzzinātu, ka dēls Andrejs ar ienaidniekiem sadzer un šitā runā, — nudien, nolādētu!

Arī māte šaušalās iesauktos:

—    Tad nu gan esam no dieva dēliņu izlūgušies!

Viņiem meitenes vien dzima,— cita pēc citas. Vīrs skaitās un bļaustījās: «Kam lai es atstāju māju un mantu? Znotiem? Man vajag dēlu!» Un staigāja abi pa dievnamiem: pie Radoņežas Sergija, krita ceļos pie īveras un Kazaņas dievmātes svētbildēm, Vladimirā, ceļos nometušies, skūpstīja kņaza Andreja Bogoļubska pīšļus, zvērēja, ka nosauks dēlu par Andreju. Galu galā vīrs noteica: «Dievs ar viņu, ar visu saimniecību! Ja dzemdēsi dēlu — atdošu mācīties par popu.»

«Ej nu sazini, kas ir mans saimnieks? Štrikfelds apgalvo, ka augstākā pavēlniecība. Bet kādēļ tad Berlīne atsūtījusi viņu — gestapo virsnieku? Kāds sakars tam ar propagandas daļu? Kā to lai izdibina, ja es neviena cita nedabūju redzēt, vienīgi kapteini? Hilgers nerādās. Atsūtīja par piemiņu divus eksemplārus manas uzrunas padomju karaspēkam, tur vēl izdarījuši labojumus un man nemaz nav parādījuši! Pārāk daudz par ebrejiem pierakstījuši, pāršāvuši pāri strīpai. Un dāvanu atsūtījuši — «Mein Kampf» un albumu ar Drēzdenes galerijas gleznu reprodukcijām. Izrādās, ka Siksta madonna atrodas pie viņiem. Man nez kādēļ šķita, ka pie Romas pāvesta … Šodien izrunāšos ar Štrikfeldu pavisam nopietni. Kas es esmu, kapteiņa kungs? Ja esmu apcietinātais, tad tā arī pasakiet, tad es to zināšu un attiecīgi uzvedīšos. Kas tad es īsteni esmu? Kas? Nekrietneļi, vai nevarēja šito pašu «Mein Kampf» uzdāvināt krievu valodā — būtu labprāt palasījis … Interesanti, kas notiek frontē? Vai mūsējie atdos Staļingradu vai neatdos? Mūsējie? Kas īsti man patlaban ir «mūsējie»? Ko par mani runā? … Man personiski laikam būtu labāk, ja Staļingradu neatdotu. Ja atdos, tad vācieši uzvaras skurbumā zaudēs sajēgu un pasūtīs mani uz elli. Var arī novākt pie malas. Ļauni sapņi vien rādās. Vai nu krauklis uz jumta kramšķina — tas nozīmē, ka šai mājā gaidāms mironis, vai gailis purina galvu — tas uz nelaimi, vai arī svētais kakts sāk krakšķēt — tas nozīmē, ka saimniekam klāsies ļauni… Kaut gan — kas nu es patlaban par saimnieku un kas tur ko brīnīties par sapņiem: kā dienā klājas, tā arī naktī rādās! … Ek, Štrikfeld, Štrikfeld! Kāds tu esi lapsa! Tik vien zini kā — «pagaidām nekādu ziņu no Berlīnes nav». Bet kādēļ no Berlīnes? Mītne ir šeit, Viņņicā. Kāds tai sakars ar Berlīni? Krāpjas, nelieši. To gan nebiju gaidījis! …»

Štrikfelds bija ģērbies Jaunā mundierī. Viņš ienāca kā vienmēr, atļauju nelūdzis. Vlasovs viebās vien — nebija pieradis pie šādas apiešanās, bet ko viņš varēja darīt?

—    Guten Morgen, Herr General!

—    Labrīt, kapteiņa kungs!

—          Kālab tāds sapīcis, ģenerāļa kungs? Kas noticis, Andrej Andrej evič?

Štrikfelds vienmēr tā: noskandē oficiāli «ģenerāļa kungs» un turpat uz vietas atkal pavisam sirsnīgi — «Andrej Andrejevič». Jezuīts tāds!

—          Es gribēju parunāt nopietni, kapteiņa kungs. Mana ilgstošā bezdarbība …

—          Beigusies, Andrej Andrejevič, beigusies! Šodien braucam uz Vāciju. Uz Berlīni. Nolemts, ka dibinās «Krievu komiteju». Un, ja jau būs komiteja, tātad jābūt arī tās galvai un locekļiem. Apbraukāsim gūstekņu nometnes. Uzaicināsim tos, kuri vēlas. Par ko jūs gribējāt ar mani runāt, ģenerāļa kungs?

—    Nav vairs nekādas vajadzības. Kad izbraucam?

—    Pēc divām stundām.

—    Protams, ar lidmašīnu?

—          Ar lidmašīnu ir viens svilpiens, un jūs nekā nedabūsiet apskatīt. Brauksim ar vilcienu. Redzēsiet Vāciju. Es gribētu sacīt, ka vācu zeme ir skaista un labi iekārtota.

Vlasovs aizvainots klusēja. Kādēļ Hitlers kavējas tikties ar viņu personiski, lai apspriestos. Viņš taču nav nekāds ierindnieks, kā nekā ģenerālleitnants, un nav arī saņemts gūstā, bet atnācis pats …

BERLĪNE

Arī vilcienā viņš bija sapīcis.

«Kaut velns viņus parautu, sitos vācu vagonus! Kupejā seši cilvēki, nevari ne atlaisties — sēdi kā idiots! Ir gan izgudrojuši — sēdus gulēt! Vai nevarēja piekabināt speciālu vagonu, lai viss būtu cilvēciski? It kā armiju pavēlnieki pārnāktu pie viņiem katru dienu! Vienīgais gadījums, taču šie …»

Nepatika ari ceļabiedri — tie bija uzpūtīgi. Pat ar savējiem negribēja sarunāties. Pajautāja kaut ko Štrikfeldam, laikam par viņu, jo kādu brīdi nekautrēdamies blenza viņā, bet tad novērsās, it kā viņš nemaz nebūtu padomju ģenerālleitnants, bet šāda tāda persona vai pat nedzīvs priekšmets.

Arī gestapovietis cieta klusu. Sēdēja, degunu avīzē iebāzis. Kaunās savu tautiešu vidū izrādīt cieņu?

«Bet taš tur, ar resno purnu, visu laiku lūr te uz mani, te uz savu dzeltenādas portfeli, kas izblīdis kā grūsna cūka. Baidās, ka es nenosperu, vai? Ir gan tips! .. .»

No blakus kupejas dzirdami smiekli, skaļas valodas. Vlasovs, iedams uz tualetes telpām, ievēroja: dzer. Droši vien virsnieku kungi brauc atvaļinājumā.

Ieskrēja baltā svārkā ģērbies oficiants, lūdza pusdienās. Štrikfelds arī izraudzījies īsto laiku — astoņos vakarā. «Vai nevarēja, sātans tāds, agrāk?» Tas, ar resno vpurnu, un vēl viens, ar apdedzinātu seju, aizgāja uz restorānvagonu.

«Interesanti, vai ņems līdzi arī portfeli? Nu kā tad. Laikam tiešām uzskata mani par blēdi… Kaut varētu pagulēt… Bet nav kur kājas nolikt.»

Štrikfelds piespieda podziņu — krēsls nolaidās zemāk, un viņš iesnaudās. Kājas bija izstieptas tā, ka, līdzko kāds gribēja iziet laukā no kupejas, tam būtu jāpaklūp. «Uzmana, nelietis tāds!»

Vlasovs piecēlās — viņš gribēja kaut drusciņ pastāvēt gaitenī pie loga, izlocīt notirpušos locekļus.

—    Kurp jūs, Andrej Andrejevič?

—    Pastāvēšu, paskatīšos.

—    Lūdzu, lūdzu, ģenerāļa kungs.

Est gribas. Paldies dievam, pulkstenis astoņi. Restorānvagonā nevienas dzīvas dvēseles, visi sen jau paēduši. Un tad ir gan pusdienas! Pasniedz zirņu zupu un kartupeļu kotletes. «Smird! Vai viņi tās mašīneļļā cep, vai?»

Berlīnē iebrauca vēl tumsā.

Un tieši no vagona prom uz patvertni. «Hauptstadt des Reiches» — impērijas galvaspilsētu — bombardēja.

Tieši pretī Vlasovam uz sola sēdēja paveca vāciete ar plēsonīgu degunu, ļoti nervoza, viņas vanaga acis nemierīgi šaudījās — laikam ko meklēja. Starp ceļiem viņa bija iespiedusi sportista mugursomu, no kabatas rēgojās sodas ūdens pudele ar porcelāna aizbāzni. Pie pašas ieejas, neuzdrošinādamies paiet tālāk, pie sienas spiedās divi puiši izbalējušās padomju karavīru formas blūzēs ar «OST» zīmi krūšu labajā pusē. Uz dēļu grīdas stāvēja šaurs, garš grozs ar diviem rokturiem, grozs bija pārklāts ar tīru salveti, un no tā gardi smaržoja pēc kūpinātas gaļas.

Vēlāk par visiem patvertnē ienāca Vlasova ceļabiedri, «i kuriem viņš bija braucis vienā kupejā — resnais purns .11 biezo portfeli un viņa kaimiņš ar apdeguma rētām uz sejas, Palūkojies apkārt, resnais purns sāka bargi runāt ;ir vācieti, kas, ģērbies garā zilā uzsvārcī, stāvēja pie ļ»roza.

Vācietis uzsvārcī pacēla salveti — parādīja uz cīsiņiem un sāka kaut ko ātri buldurēt. Resnais purns apklusa, samierinādamies ar to, ka viņam blakus divi krievi.

Vlasovs klusām uzprasīja Štrikfeldam:

—   Vai krieviem nav brīv nākt patvertnēs?

Kapteinis izvairīgi atteica:

—   Tiešu norādījumu instrukcijā nav. — Un piebilda: — Viņiem ir līdzi vērtīga krava …

Formas blūzēs ģērbtie puiši ar mēmu līdzjūtību noraudzījās sagūstītajā ģenerālī.

Ieskrēja gadus četrpadsmit veca pidžamā ģērbusies meitene. Pavecā vāciete metās viņai pretim. Vispirms apkampa, tad atvēzējās, iecirta pa seju pļauku un aizvilka skuķi uz savu vietu.

Zenītlielgabali šāva tepat blakus, atskanēja viens sprādziens, tad otrs.

Nodārdēja virs galvas. Vāciete stūķēja meitenei ausīs vates tamponus. Mazmeita grozīja galvu un negribēja ļauties .. .

Patvertnē, kas jau tā bija stāvgrūdām pilna, kļuva smacīgi, bet durvis vēl aizvien klaudzēja vienā klaudzēšanā, ielaizdamas cilvēkus, — acīm redzot, bija pienācis vēl viens vilciens.

Tad viss pēkšņi apklusa, uzlidojums bija beidzies. Visi atdzīvojās. Bieži atskanēja vārds «Panoptiks». Kāds paziņoja pēdējo jaunumu — sagrauts «Panoptiks».

Štrikfelds sadrūma.

—   Tas ir «Pasāžā» Fridrihštrāsē. Es jums parādīšu, mēs brauksim garām. Ļoti žēl…

Beidzot sāka laist laukā. Pirmā uz durvīm ar savu mugursomu metās vecā vāciete. Viņa sirdīgi lauzās uz priekšu, stiepdama aiz rokas mazmeitu. Vecmāmiņa pēkšņi apstājās un izvilka mazmeitai no ausīm tamponus. Atskanēja smiekli. Smējās visi, pasmaidīja pat tas ar resno purnu. Štrikfelds smiedamies pārtulkoja, ko teikusi vāciete: «Tu esi viltniecei Kad es tevi baru, tu nemaz nedomā vilkt laukā savus pikučus.»

Blakus stacijai dega liela māja. Un, lai gan bija skaidrāks par skaidru, ka uguni neuzveikt, ugunsdzēsēji cītīgi šķaidīja liesmas ar platiem zibošiem ūdensstrūklu nažiem.

Līņāja rāms vasaras lietus — galīgi vecmodīgs un nevajadzīgs.

Štrikfelds paskraidīja gar mašīnām, kas stāvēja pie stacijas, pienāca pie Vlasova un samulsis paskaidroja:

—   Mašīnas nav, laikam uzlidojuma dēļ. Arī metro nedarbojas. Ejam kājām.

—    Vai tālu? — Vlasovs norūpējies uzprasīja.

—   Minūtes divdesmit ko iet. Istaba jums ir pieteikta «Centrālajā» hotelī Fridrihštrāsē.

Vlasovs izbrīnījies skatījās uz logiem — tajos balsnīja krusti.

—    Kālab tik daudz?

—    Tā ir mūsu tradīcija. Logu rāmis veido krustu. Tā tas arī saucas «Fensterkreuz».

Fridrihštrāsē, netālu no vietas, kur tā šķērso Unter den Linden ielu, dega «Pasāža». Pūlis skatījās, kā liesmas sprakšķēdamas laužas laukā pa logiem un laiza krustus. Maza auguma cilvēks ar lielu vēderu un pilnīgi pliku pauri, baltā saplēstā kreklā, ar noslīdējušiem bikšturiem, zeķēm vien kājās, turēja rokās lielu cilvēka galvu.

—    Ejam. Aiziesim pa Vilhelmštrāsi.

—    Kas tas par cilvēku ar galvu rokās?

—    Tas ir «Panoptika» īpašnieks. «Pasāžā» bija viss, ko sirds var kārot: veikali, kabareji, «šausmu kamera». Reiz bērnībā mani tur aizveda, pēc tam nedēļu negulēju, māte rāja tēvu, ka ņēmis mani līdzi. Vēl bija spoguļu labirints -1 tur gan gāja jautri, tikai ar mokām varēja izkulties laukā. Un vēl bija vaska figūru kabinets «Panoptiks», tur stāvēja Napoleons, Bismarks — daudz lielu vīru. Bija arī glezna — grēcinieki ellē. Baisi un tomēr interesanti. Pats interesantākais bija pazīstamā slepkavas «Šternikela dzīves gājums»; Šternikels slepkavo savus upurus, — asinis biezas, gandrīz melnas, drausmīgi. Pēc tam bende cērt galvu pašam Šternikelam, un, visbeidzot, — Šternikela galva guļ grozā. Stāsta, ka bumba izgājusi ēkai cauri, viss izkusis — gan Bismarks, gan Napoleons, gan Šternikels. Vesela palikusi tikai Šternikela galva.

Nepaveicās ari ar viesnīcu: istaba nebija pieteikta. Štrikfelds nezin uz kurieni zvanīja pa tālruni, tad nosēdināja Vlasovu turpat hallē krēslā un aizskrēja. Atgriezās viņš jau lielā gaismā un uzvaroši novicināja zilu paplrīti.

Istaba bija maziņa, šaura, ar vienu logu. Vlasovs dusmīgi parāva vaļā aizkarus — pretim logam slējās pelēka betona siena. Piedevām pie visa pēkšņi nez no kurienes atskanēja dunoņa, tuvodamās tā kļuva skaļāka, pārvērtas dzelzs dārdoņā, līdz atkal pazuda tālumā.

Vlasovs neapmierināti apjautājās:

—   Vai tas te bieži atkārtosies?

Štrikfelds vainīgi paraustīja plecus:

—       Diemžēl.. . Tas ir esbānis, mūsu ielu dzelzceļš. Tepat blakus atrodas Fridrihštrāses stacija. Lielisks transporta līdzeklis, aizvedīs, uz kurieni vien vēlaties. Tagad atpūtieties.

—    Ja vien varēšu, — Vlasovs žultaini atteica.

Bija jau liela diena, kad Štrikfelds atdrāzās atkal — priecīgs, izdarīgs. Nolika uz galda trīssimt marku.

—       Tas jums pirmajiem izdevumiem, Andrej Andrejevič. Tūlīt paēdīsim pusdienas un iesim pie drēbnieka — jums jāpašuj citas drēbes, padomju formas tērpā staigāt pa Berlīni nav diez cik ērti, turklāt, nav ko slēpt, ir pat bīstami. Kāds fanātiķis var vēl…

Viņi pusdienoja turpat istabā. Vlasovs, kas vienmēr mīlēja pamatīgi paēst, vīlies noskatījās uz divām oficianta atnestajām bļodiņām ar viru.

Štrikfelds pasmaidīja un pateica oficiantam:

—    Zweimal Horn! Schwarzbrot, Bier!.. .

Oficiants sāka kaut ko ātri skaidrot. Pēc intonācijas Vlasovs noprata, ka tas šādu pasūtījumu nevar izpildīt. Štrikfelds parādīja sārtu papīrīti. Oficiants pasmaidīja un aizgāja.

—      Pasūtīju jums mazliet degvīna, alu un rupjmaizi. Pie mums taču ir kartītes … Starp citu, kad tiksim vaļā no drēbnieka, iesim saņemsim tās.

Abi izdzēra pa mazītiņai glāzītei degvīna, kas stipri oda pēc paštecinātā. Vira bija garšīga, ar speķi.

Štrikfelds skaidroja Vlasovam galvaspilsētas dzīves likumus:

—      Pie mums viss uz kartītēm, arī restorānos. Bez kartītēm var pasūtīt tikai sakņu viru un alu. Bet es jūs tūlīt pacienāšu ar tādu ēdienu …

Viņš aiz labsajūtas noklakšķināja mēli.

Oficiants atnesa cūkgaļu ar zirņu biezeni un kāpostiem.

— Tas man ir pats mīļākais ēdiens. Pie mums to sauc par «ledus kāju». Garšīgs, vai ne? Ieteicu pielikt vairāk sinepju, Berlīnē tās gatavo citādi…

Trīssimt marku gulēja uz tālruņa galdiņa. Kapteinis paņēma vairākus papīrīšus, lai samaksātu par pusdienām. Vlasovs nesacīja nekā, taču, kad Štrikfelds izgāja no istabas, steidzīgi iebāza markas kabatā.

«Velns viņus sazin, kad iedos vēl.»

Karavīru apģērbu šūšanas darbnīcas drēbnieks ilgi nespēja apjēgt, ko Vlasovs vēlas. Ģenerāļa kungs gribēja, lai viņam pašuj kaut ko vidēju starp karavīra uniformu un civiluzvalku. Zābakos ievelkamas bikses, taču bez ģenerāļa uzšuvēm, nevis mundieri, bet kaut ko līdzīgu frencim, tikai bez atšķirības zīmēm. Vadmalu izraudzījās parasto, netīri pelēkā krāsā, no tādas darināja apģērbu sauszemes karaspēka virsnieku kungiem. Norunāja arī termiņu — rīt no rīta visam jābūt gatavam. Drēbnieks sākumā nebija ar mieru, lūdza, lai dod trīs dienas laika, taču Štrikfelds pa divi lāgi pieminēja SS reihsfīrera vārdu, un abiem par gandarījumu viss nokārtojās. Pasūtītāja pazīšanās ar Himlera kungu tā pārsteidza drēbnieku, ka viņš pavadīja viesus līdz pat ietvei.

Atgriezies no drēbnieka, Vlasovs likās gulēt, vispirms ieņēmis divas tabletes miega zāļu. Dārdēdami joņoja esbāna vilcieni, gaudoja gaisa trauksmes sirēnas, bet bijušais ģenerālleitnants Vlasovs gulēja, gulēja nemierīgi, smagi grozīdamies šaurajā gultā, un, milzīgo muti plati iepletis, skaļi, aizrīdamies krāca.

Pagāja trīs dienas. Neviena no Lielvācijas oficiālajām personām tā arī nepieņēma Vlasovu, ap viņu tinās vienīgi Štrikfelds, bet arī tas jau otrajā dienā sāka uzvesties jocīgi: atnāca tikai ap pusdienlaiku, pastāstīja par savas māmiņas saslimšanu, pateica, kāds būs laiks, un pazuda.

Trešajā dienā Štrikfelds nerādījās nemaz. Vlasovs noskaities un apvainojies uzģērba savu pusmilitāro tērpu un izgāja laukā.

Vakars bija silts, rāms, bez aviācijas uzlidojumiem. Fridrihštrāse pilna ļaužu. It īpaši dzīva burzma bija uz Fridrihštrāses un Georgenštrāses stūra: veikalos drūzmējās pircēji, pat lielais puķu veikals bija pilns.

Ielās nekā sevišķa nemanīja. Krustojumos mierīgi stāvēja gājēji, gaidīdami, kad iedegsies luksofora zaļā acs, — it neviefts nemēģināja pārskriet ielu braucošu mašīnu priekšā.

Vlasovs aizgāja .līdz Unter den Linden ielai un pagriezās pa labi, uz Brandenburgas vārtu pusi, kas rēgojās tāiumā. Viņš soļoja pa platas liepu alejas kreiso pusi. Pie liela, skaista nama viņš ieraudzīja cilvēkus ar «OST» zīmi pie krūtīm — cits nolaidies uz ceļiem, cits tāpat pietupies. Viņi laboja no sīkiem akmeņiem veidoto ietvi — ņēma laukā apdilušos un ar koka āmuriem dzina to vietā jaunus.

Jauns puisis, dzīdams zemē zilganu akmeni, teica kaimiņam: — Nekad ne prātā nenāca, ka būs jārāpo uz ceļiem pie mūsu sūtniecības ēkas.

Kaimiņš atteica:

—    Tagad te atrodas sazin kāds viņu kantoris.

—          Vai te bija padomju sūtniecība? — Vlasovs pajautāja, ziņkārīgi apskatīdams ēku.

—    Vai tad jūs nezinājāt, vai? puisis nikni noprasīja.

—    Nezināju. Berlīnē esmu pirmo reizi.

—          Mēs tāpat, — puisis noteica. — Vai nebūsit no baltajiem?

—    Nē …

—          Vai tabaciņas nav? — kāds pusmūža cilvēks pavaicāja.

—    Diemžēl nav …

—           Kas tad jūs tāds esat? — puisis neatlaidās. — Te tikai baltie var brīvi pastaigāties. Ja jūs neesat no baltajiem …

—    Es esmu ģenerālleitnants Vlasovs.

Pie viņa pienāca cilvēks ar āmuru rokās.

—    Vācies prom! Vācies, kamēr vēl āda vesela!

Vlasovs veicīgi nokāpa no ietves un aizgāja uz plašās

alejas vidu. Kāds skaļi pateica:

—    Ko viņš, nelietis, šeit meklē?

Vlasovs sāka soļot ātrāk. Dabūjis spēcīgu triecienu ar akmeni pa muguru, viņš paskatījās atpakaļ. Otrs akmens ķēra roku. Un tad sākās akmens krusa. Vlasovs metās skriešus, paklupa pret metāla režģi un nostiepās garšļaukus. No ielas otras puses, no kultūras ministrijas šurp steidzās policisti.

No bijušās padomju sūtniecības ēkas skanēja nikni saucieni:

—    Nodevējs!.,,

—    Briļļainais riebeklis! . ..

Štrikfelds bija pārskaities:

—           Iegaumējiet reizi par visām reizēm — turieties cik vien iespējams tālāk no jūsu dārgajiem tautiešiem, it īpaši no tiem, kuri strādā apsardzes uzraudzībā. Papriecājieties par sevi, ģenerāļa kungs! Rīt mums jābrauc uz Hamelburgas virsnieku nometni meklēt darbiniekus, lai organizētu komiteju, bet jums, lūdzu atvainot, uz sejas draudzīgās tikšanās pēdas. Sakiet vēl paldies, ka acis veselas.

Pateicis visu sakāmo, Štrikfelds kļuva laipnāks.

—    Labi, ejam vakariņot.

Aizbraukšanas dienas rītā Štrikfelds atveda sev līdzi uz viesnīcu vidēja auguma, kalsnu, šatenu vīru ar mazām ūsiņām.

—          Atļausit iepazīstināt, Andrej Andrejevič, — Zakutnija kungs, Dmitrijs Jefimovičs.

—          Ļoti patīkami, — lūpas aplaizījis, sacīja Zakutnijs. — Jau sen vēlējos ar jums tikties.

Zakutnijs noņēma brilles un nopētīja Vlasovu ar savām viltīgajām ačelēm.

—          Par nodomu izveidot «Krievu komiteju» man pastāstīja Vinetā.

—    Atvainojiet, Dmitrij Jefimovič, bet kas tā tāda ir?

—           Vineta? Tā ir austrumprovinču ministrijas nodaļa, kaut kas līdzīgs redakcijai: tā gatavo lapiņas, uzsaukumus un plakātus no Padomēm atbrīvoto rajonu iedzīvotājiem» Šis tas tiek drukāts arī krieviem, kuri ierodas Vācijā strādāt. Ir arī īpaša redakcija, kas gatavo materiālus gūstekņu nometnēm.

—    Vai jūs strādājat tur?

—    Pa druskai, — Zakutnijs izvairījās no tiešas atbildes.

Vlasovs nodomāja: «Tu, Dmitrij Jefimovič, esi slīpēts

tēviņš! Jau pieradis pie šitās kārtības. «… no Padomēm atbrīvoto rajonu…» Varen iemanījies!» Un uzprasīja:

—          Mēs agrāk diemžēl neesam tikušies. Gribētos uzzināt jūsu amatu Sarkanajā Armijā?

—          Jūs ar to domājat pēdējo? Komandēju Divdesmit pirmo korpusu. Kas jūs vēl interesē?

—Kad nokļuvāt gūstā?

Zakutnijs izbrīnījies sarauca uzacis. Viņa šaurā pierīte

pārvērtas mazā spraudziņā starp pinkainajām uzacīm un ezītī apcirptajiem, jau iesirmajiem matiem.

—   Nesaprotu jūsu jautājumu. Es nenokļuvu gūstā, kā jums labpatikās izteikties, bet brīvprātīgi pārnācu Lielvācijas pusē.

—    Piedodiet.

—   Lūk, tā… Bet tagad atļausit atgriezties pie mūsu sākotnējā temata — par nodomu izveidot «Krievu komiteju». Es to visnotaļ atbalstu. Es, tāpat kā jūs, Krievijā pasteidzos ar iestāšanos Komunistiskajā partijā, tagad, protams, esmu izstājies. Nu tad tā: ja mana kādreizējā piederība partijai nav par kavēkli, varat uzskatīt, ka esmu viens no komitejas dalībniekiem. — Zakutnija ačelēs nozibsnīja naids. — Nezinu, kā jums, Andrej Andrejevič, bet man personiski šitā partija dzīvi samaitāja, un nu ir pienācis laiks atmaksāt par visām pārestībām.

—   Priecājos, Dmitrij Jefimovič, ka esmu atradis jūsos domu biedru …

— Paldies, Andrej Andrej evič … Štrikfelda kungs bija tik laipns un pateica man, ka jūs braucot uz nometni, uz Hamelburgu. Tur, es ceru, tāpat atradīsit vajadzīgos cilvēkus.

—    Ko jūs varat ieteikt?

—    Man viņi visi ir pierakstīti. Divpadsmitās armijas pavēlnieks ģenerālleitnants Poņedelins, Astotā korpusa komandieris ģenerālmajors Sņegovs, Mališkins Vasilijs Fjodorovičs…

—    Deviņpadsmitās armijas štāba priekšnieks.

. — Tas pats … Ir arī Truhins Fjodors Ivanovičs, Blagoveščenskis Ivans Aleksejevičs. Tos nemaz nevajadzēs pierunāt.., Gribu pabrīdināt: Mališkina kungs ar sevišķu prātu neizceļas, pārlieku pļāpīgs. Ir vēl arī Ziļenkovs j Georgijs Nikolajevičs, pavisam jauns, gadus trīsdesmit

vecs, ģenerālleitnants. | —; Neesmu par tādu dzirdējis.

Zakutnijs iesmējās:

—    Un nevarējāt arī. Viņš strādāja rajona komitejā. Dienesta pakāpi dabūjis pirms paša kara — brigādes komi-

: sārs, taču dēvē sevi par ģenerālleitnantu. Šitais vīrs, atļaušos jums ziņot, ir nelietis, blēdis, taču viltīgs un pie i vāciešiem godā …

EJ NU IZDIBINI, KAS ES ESMU

Pat viszinis Zakutnijs nezināja, ka Georgijs Ziļenkovs šajā laikā vairs neatradās nometnē, bet gan kopā ar standartenfīreru Dalkenu, «Der schwarze Kopf» redaktoru, braukā pa Ukrainu, uzstājas ar runām, raksta uzsaukumus un, pats galvenais, atlasa gūstekņu nometnēs tos, kuriem ir «nopietni rēķini ar padomju varu». Pats Zakutnijs, kas pirms dažiem mēnešiem bija kļuvis par impērijas drošības galvenās pārvaldes sestās nodaļas slepenu darbinieku, nezināja, ka Žiļenkovu uz Ukrainu aizsūtījusi šī pati sestā nodaļa.

Ļvovā Ziļenkovam izdevās savervēt diversantu skolai vienpadsmit nacionālistus, Oršā viņš iepazinās ar pulkvedi Vladimiru Bojarski, kas bija nodevis dzimteni, un kopā ar viņu, Dalkena pavadīts, ieradās Osintorfā. Te, «ostleģionā», Žiļenkovu gaidīja nepatikšanas. Pirmo viņš bija paredzējis savervēt ierindnieku Grigoriju Soldatenkovu, par kuru jau iepriekš bija izdibinājis visu, kas šādās reizēs nepieciešams: dzimšanas gadu un vietu, sociālo izcelšanos, kur strādājis pirms kara, kā leģionā uzvedas, ar ko draudzējas, kāda ir attieksme pret hitlerisko Vāciju. Visas ziņas par Soldatenkovu bi ja tādas, ka labākas nevar ne vēlēties: dzimis 1919. gadā nomaļā Vjatkas guberņas sādželē, nepa laikā tēvs bijis tirgotājs, pēc tam ekspropriēts, komjaunatnē Soldatenkovs nebija iestājies, pirms iesaukšanas armijā paguvis nosēdēt gadu cietumā par huligānismu, leģionā uzvedas priekšzīmīgi, ir disciplinēts, pakalpīgs — pats pieteicies par raitnieku vācietim komandierim, — vārdu sakot, bija «kondicionēts kadrs», kā Žiļenkovs mēdza izteikties.

Dalkens, kam patika agri celties, pavēlēja 2iļenkovam, lai tas izsauc Soldatenkovu pašu pirmo, jau sešos no rīta. Žiļenkovs un Bojarskis, izlamājuši strādīgo vācieti, nosēdēja līdz pat diviem pie alus krūzes, bet četros viņus pamodināja šāvieni, kliedziens un milzīgu vilku suņu niknā riešana. Leģions bija sadumpojies un apsitis visus komandierus vāciešus. Sacēlušies leģionāri cīnījās sīksti, noguldīja vairāk nekā pussimt esesiešu. Leģionu atbruņot izdevās tikai pret vakaru un arī tad vienīgi ar divu SS bataljonu palīdzību, kurus steidzīgi atgādāja no Oršas. Rotas komandieris Sergejs Gorohovs, ko leģionāri, kā noskaidrojās pratināšanā, bija iesaukuši par «Strihnīnu» un ko

csesieši atrada pagrabā, kur tas bija paguvis paslēpties no saviem karavīriem, pratināšanā liecināja, ka sacelšanās vadītāji bijuši ierindnieki Vasilijs Gurjanovs, Nikolajs Bondarevs un Grigorijs Soldatenkovs. Gurjanovu un Bondarenko atrada starp kritušajiem, taču Soldatenkovu neizdevās uziet ne dzīvu, ne mirušu. Viņu kopā ar trim leģionāriem notvēra Boguševskā tikai otrajā dienā un atveda uz Osintorfu.

Dalkens, nikns kā pats nelabais, ar pārsaitētu roku, aizvilka Žiļenkovu un Bojarski skatīties, kā pratina vadītāju. Pa ceļam uz baraku, kur turēja sagūstītos leģionārus, Dalkens izgāza visu savu žulti uz Žiļenkovu.

—    Un jūs vēl gribējāt izraudzīties šito bandītu diversantu skolai! …

—    Bet man taču teica … — Žiļenkovs mēģināja taisnoties.

—    Man arī teica, ka jūs esot gudrs cilvēks …

Ar matiem un bārdu noaugušajā, asinīm aptašķītajā Soldatenkovā Žiļenkovs sazīmēja kapteini Smirnovu, ar kuru pēdējo reizi bija ticies 1941. gada oktobri mežā, netālu no Smoļenskas apgabala rajona centra Semļevas.

Tajā laikā brigādes komisārs Žiļenkovs bija 32. armijas Kara padomes loceklis. Šīs armijas stāvoklis 1941. gada oktobrī bija smags: kopā ar citām armijām — 16., 19., 20. un 24. — tā nokļuva ielenkumā Vjazmas apkaimē.

Devītajā oktobrī Žiļenkovu, politvadītāju Veselovski, Kara padomes sekretāru politvadītāju Minajevu, štāba darbinieku majoru Korovinu un kapteini Smirnovu kopā ar nelielu sarkanarmiešu grupu nošķīra no pārējiem štāba darbiniekiem un iedzina mežā.

Apspriedušies viņi nolēma atkāpties rajona centra Semļevas virzienā.

Pirmie gāja Korovins un Minajevs, aiz viņiem virknītē soļoja sarkanarmieši.

Veselovskis ieraudzīja, ka atpalikušais Žiļenkovs plēš kopā nez kādus papīrus.

—    Ejam, biedri komisāri

—    Ejiet vien, es panākšu, — Žiļenkovs atteica. Viņš dusmīgi paskatījās uz Veselovski un uzsauca: — Ko jūs vēl stāvat? Es taču jums teicu — ejiet!

Veselovskis atgāja dažus soļus un atskatījās. Žiļenkovs vilka mugurā saņurcītu karavīra formas blūzi, ko izņēma no mugursomas. Pēc tam viņš apmainīja bikses un savas

cepures vietā, ko iesvieda kadiķa krūmā", uzmauca kareivja laiviņu bez zvaigznītes. Visbeidzot viņš uzstīvēja mugurā apvalkātu vateni, ko tāpat izvilka no sava šķietami neiztukšojamā mantu maisa.

«Visu jau laikus sagatavojis! Varen apgādājies!»

Bet Žiļenkovs jau soļoja uz pretējo pusi.

«Uz kurieni viņš iet?» Veselovskim iešāvās prātā. Gribēja jau uzsaukt, bet Žiļenkovs pagriezās atpakaļ.

Veselovskis atviegloti nopūtās. Bet tas, ko viņš ieraudzīja, piespieda politvadītāju atkal paslēpties aiz koka: Žiļenkovs, uz visām pusēm lūkodamies, steidzīgi salasīja nomestos un jau samirkušos papīra gabaliņus, pabāza tos zem sūnām un šo vietu rūpīgi nomīdīja. Tad, uzmetis plecos gandrīz jau tukšo mantu maisu, žigli aizsoļoja prom.

Pie Veselovska pienāca ierindnieks Sičovs.

—    Biedrs Korovins uztraucas, ka jūs esat atpalikuši…

—    Klusāk, Sičov, klusāk …

Veselovskis piegāja pie tās vietas, kur tikko vēl bija mīdījies Žiļenkovs, pacēla netīrās dokumentu driskas, starp kurām bija skaidri saredzamas partijas biedra kartes un fotogrāfijas atliekas …

—    Viss skaidrs. Ejam, Šičov! Tālu viņš netiks . . .

Žiļenkovu viņi panāca mežmalā. Tas stāvēja, piespiedies

pie resnas priedes.

Žiļenkovs izbijies atskatījās un iegrūda roku kabatā. Pret viņa duļķaino zābaku atsitās liela varde un plakšķēdama ievēlās slapjajās, melnajās lapās.

—          Kālab saplēsāt partijas biedra karti? — Veselovskis bargi noprasīja. — Varbūt paskaidrosit?

—          Kā tu uzdrošinies runāt? Es esmu dienesta pakāpē vecāks! …

—          Jums patlaban nav nekādas pakāpes. Es jums to prasu kā partijas biedrs.

—          Vai tad viņš ir partijas biedrs? — Sičovs noteica. — Viņš ir nelietis …

Norībēja šāviens. Pirmais nokrita Sičovs, tad Veselovskis. Pēdējā mirklī viņš vēl pamanīja — Žiļenkovs, rokas pacēlis, stāvēja vācu kareivja priekšā uz ceļiem . ..

—    Esmu ierindnieks.

—    Uzvārds?

—    Maksimovs.

— Vārds?

—    Ivans.

Feldfēbelis Hekmans uzvaroši palūkojās ierindniekā Kellerā, kas bija atvedis sagūstīto.

—    Es taču teicu, ka krieviem Ivanu ir vairāk nekā pasaulē zvirbuļu.

—    Komunists?

—    Nebūt ne. Pat komjauniešos nebiju.

—    Kā tad tā? — Hekmans aizdomīgi noprasīja. — Pie krieviem visiem jābūt komjauniešiem.

—    Es esmu muižnieks. Fons. Mani neuzņēma.

Vienīgi šie Ziļenkova vārdi bija patiesi: viņš tik tiešām bija cēlies no muižniekiem, tikai par to, nedz iestādamies Voroņežā komjaunatnē, nedz iestādamies partijā, nedz citos gadījumos nevienam netika bildis ne vārda.

Baidījās teikt. Ļoti baidījās, lai tikai kādreiz neuzzinātu viņas īsto pagātni, nesodītu un, nedod dievs, neizslēgtu par meliem no partijas un neatlaistu no darba. It īpaši viņš uztraucās partijas rajona konferenču laikā — tur vienmēr dibināja mandātu komisijas, tajās parasti ievēlēja vecus komunistus, nepiekāpīgus cilvēkus un, kā Ziļenkovam šķita, pārāk kašķīgus. «Kas tad šiem liels? Ņems vēl un pārbaudīs,» Žiļenkovs sērīgi domāja.

Varēja, protams, atsacīties no izvirzīšanas konferencēs, atsaukt savu kandidatūru, taču viņš baidījās arī no tā. «Sāks vēl prātot, aiz kādiem iemesliem tas Žiļenkovs aizvien atsakās. Laikam taču nav viss kārtībā …» Bet pats galvenais: atsacīšanās no līdzdalības konferencēs atņemtu iespēju uzstāties tajās ar runām, nobīdītu viņu malā, kaitētu karjerai, bet Žiļenkovs bija karjerists kopš agras jaunības. Viņš uzskatīja, ka ir gudrāks par daudziem, vismaz savā rajonā viņš uzskatīja sevi par spējīgāku nekā visi citi. Viņam patika piedalīties rūpnīcas partijas komitejas sēdēs, rajona komitejas biroja sēdēs, viņš prata pateikt priekšā pareizu lēmumu, taču vairāk par visu viņam patika piedalīties cilvēku likteņu izlemšanā — iecelt amatos, norīkot citā darbā, izskatīt personālās lietas.

Viņš bija lielisks aktieris, kas nekad neaizmirsa savu galveno lomu — tēlot principiālu, pret visiem un visu uzmanīgu cilvēku. Kad apstākļi prasīja bardzību, viņš rauca pieri, kad vajadzēja būt labsirdīgam — izplūda sirsnīgā, mazliet aizbildnieciskā smaidā, bet, ja vajadzēja būt priecīgam, smējās skaļi no sirds.

Viņš tā bija pieradis pie savas lomas, ka, ari palicis vienatnē, neļāva sev ne mirkli atslābināt muskuļus un palaist vaļīgāk nervus — visu laiku modri uzmanīja pats sevi.

Uzstājās viņš bieži, jo tas viņam patika. Vienmēr rūpīgi gatavojās — un arī šajā ziņā viņam bija apbrīnojama prasme, — viņš zināja, ko runāt, lai patiktu visiem. Būdams rūpnīcas «Kaļibr» partijas komitejas sekretārs, viņš lāgiem pat pateica kaut ko tādu, kas nepatika rajona priekšniecībai, un tas viņam sagādāja drosmīga cilvēka slavu.

Taču rajonā bija kāds vīrs, no kura Ziļenkovs baidījās vairāk par visu, — tas bijā vecs komunists, strādnieks Ivans Kapitonovičs Nosovs. Viņš jau sen saņēma pensiju, taču partijas darbu nepameta, viņu bieži varēja sastapt semināros, rajona padomes sesijās, lekcijās. Reiz viņš Ziļenkovam sacīja:

— "Esi gan tu veikls runātājs. Mēle tev īstajā vietā piekārta. — Un viņš paskatījās uz apmulsušo Ziļenkovu — tā ar viņu vēl neviens nebija runājis — un piebilda: — Nekādi nevaru atcerēties, kur esmu tevi jau saticis. Vai tikai neesi no Voroņežas?

Pēc šī gadījuma ik reizi, ienākdams zālē uz kārtējo sēdi vai kāpdams tribīnē, Ziļenkovs aizvien ar acīm meklēja veco vīru un, ja arī tas sēdēja zālē, vienmēr uztraucās: «Atvilcies, vecais velns! Nevar tupēt mājās, ūpis tāds!»

Ziļenkovs, protams, varēja atbīdīt Nosovu no sabiedriskā darba, tas nemaz nebūtu grūti izdarāms, taču viņš baidījās — pie vecā vīra bija pieraduši, un viņš bija kļuvis rajonā par dzīvu tradīciju.

Ziļenkovu mocīja murgi: Nosovs uzrakņājis viņa pagātni, uzzinājis, ka viņa tēvs nav vis bijis pārmijnieks, kā rakstīts anketā, bet gan muižnieks, turklāt bijis arī «Erceņģeļa Miķeļa savienībā». Un, lūk, jau noris sapulce. Nosovs bargi jautā: «Vai tad viņam var ticēt? Kas reiz samelojies …» Un visi sauc: «Nevar!»

Pamozdamies vienos sviedros, Ziļenkovs ne reizi vien bija prātojis: «Iešu un atzīšos. Sacīšu, ka jaunības muļķības dēļ. Kāda tur starpība — pārmijnieks vai distances priekšnieks? Dēls par tēva rīcību neatbild.»

Taču viņam nepietika vīrišķības, lai pateiktu, ka slēpis savu izcelsmi, baidījies, ka neatceļ no vadošā darba … «Padzīs! Un ko tad es darīšu? Aroda man nav. Iet nest ķieģeļus?»

Viņš skaidri, tā, ka pat sirds sažņaudzās, iztēlojās, kā paziņas, kas tagad tik labprāt uzsmaidīja viņam, bija tik laipni un sirsnīgi, pēc tam ar ļaunu prieku, tikai tā un ne citādi, ar ļaunu prieku sacīs: «Vai dzirdējāt par Žiļenkovu? Redziet nu, kāds tips?! …»

Žiļenkovs vienmēr atpūtās ziemā — viņš brauca uz Kislovodsku, uz Gagriem, ziemā tur bija maz kūrviesu, tātad arī mazāk izredžu, ka pēkšņi sastaps kādu nevēlamu paziņu. Priekšpēdējo pirmskara atvaļinājumu viņam samaitāja — Gagros viņš izlasīja dekrētu par daudzu partijas darbinieku apbalvošanu ar ordeņiem, bet savu uzvārdu to vidū neatrada. Toties — ak tu kungs! — kā Georgijs Nikolajevičs nopriecājās, kad, atbraucis mājās, ieraudzīja avīzē «Moskovskij boļševik» sēru paziņojumu par Ivana Kapitonoviča Nosova pēkšņo nāvi.

Žiļenkovs nevis aizgāja, bet aizdrāza uz rajona komiteju: «Tomēr dievs'tas kungs apžēlojās, pievācis veco kraķi!»

Pats pieteicās runāt sēru mītiņā.

Nosova atraitne, maza, izkaltusi večiņa, piegāja viņam klāt un apskāva:

—    Paldies jums, jaunais cilvēk, par labiem vārdiem. Man Ivana Kapitonoviča vietā jālūdz no jums piedošana: viņš, nelaiķis, jūs lāgā neieredzēja, bet jūs par viņu pateicāt tik labus vārdus …

«Kādēļ tad viņš mani neieredzēja?» Žiļenkovs jau dzīrās uzprasīt, taču laikus aprāvās. «Dievs ar viņu! Man nenākas būt ziņkārīgam. Citādi ej nu sazini…» Un viņš skaļi pateica:

—    Grūti jau visiem izpatikt, mammiņ. Vai tad mazums cilvēku ar nesaskanīgiem raksturiem.

Viena pozitīva īpašība Ziļenkovam tomēr piemita — viņš nedzēra. Reizēm gribējās gan iedzert, paālēties, uzdziedāt jautrā dūšā kādu dziesmu, taču bija bail: «Kas skaidrā prātā tikai padomā, tas skurbumā uz mēles. Un ja nu ko lieku izpļāpāju? …»

Sagadījās tā, ka Ziļenkovu, kas nekad nebija ņēmis rokā ieroci, vienīgi medību bisi, un ari to iegādājies tikai tādēļ, ka dažiem augstākstāvošiem vadītājiem patika medības, bet kopīga klaiņošana pa mežu tuvināja, Ziļenkovu, kas neprata atšķirt skolas karti no kara kartes, kam bija gauži miglains priekšstats par visu, kam sakars ar militārām lietām, pirms paša kara iecēla par 32. armijas Kara padomes locekli. Viņam piešķīra brigādes komisāra dienesta pakāpi.

Ticis klāt pie slepeniem dokumentiem, Žiļenkovs nobijās atkal, taču šoreiz ne no kadru uzskaites lapas, bet gan no vāciešiem, kuru spēki viņam šķita bezgalīgi. Dažās dienās viņš drudžaini izlasīja visu, ko vien dabūja rokās — par Narviku, Krētu, par to, kā tika samīta Polija, pēc tam visa Rietumeiropa, kā hitleriešu divīzijas apgāja apkārt Mažino līnijai un nokļuva Parīzē. Viņu pārņēma šausmas.

Sākās karš. Vāciešu pirmie panākumi viņam galīgi laupīja mieru. «Pagalam ir. Padomju varu gāzīs. Tas ir skaidrāks par skaidru… Bet es esmu komisārs. Pakārs pie pirmā staba. Kaut kas ir jādara! Nedrīkst būt tāds miega pūznis, nedrīkst. Tad ņems un nospiedīs kā blakti, un ne smakas pāri nepaliks.»

Viņš sagādāja sev sarkanarmieša formas tērpu un sāka gaidīt.

—    Dzimšanas gads?

—    Tūkstoš deviņsimt desmitais, Herr Offizier.

Feldfēbelis Hekmans pārlaboja viņam simpātiskā gūstekņa kļūdu, — ja tepat blakus nebūtu ierindnieks Kellers, viņš to nemaz nedarītu.

—    Es, Maksimov, ir feldfēbel, nevis oficīr. Arods?

—    Mans, vai? Protu grozīt stūri, — bramanīgi un, kā pašam likās, īsti «šoferiski» atteica Žiļenkovs. Un, lai būtu skaidrāk, parādīja, kā viņš «groza stūri».

—    Auto? — feldfēbelis priecīgi pārjautāja. — Sehī gut! Vai strādāt grib?

«Tas taču labāk nekā līst kapā,» Žiļenkovs nolēma. Un skaļi un skaidri noskandēja:

—    Pat ļoti gribu!

—    Sehī gul!

—    Priecīgs censties, oficiera kungs! — Viņš atkal nosauca Hekmani par oficieri, uzskatīdams, ka labs labu nemaitās.

Nakti Žiļenkovs vairs nepavadīja kopā ar citiem gūstekņiem zem klajas debess, bet gan tukšā mājā Semļevas nomalē kopā ar diviem vācu šoferiem.

Agri no rīta šoferi aizgāja saņemt brokastis. Žiļenkovs bija apmierināts — viņam iedeva lielu gabalu ar margarīnu apziestas maizes un šķēlīti šķiņķa. Tiesa, šķēlīte bija plāniņa, gluži kā lapiņa, tomēr tas bija šķiņķis. Pielēja pilnu krūzi ar kafiju. «Dzīvot var! Redzēsim, kā būs tālāk …»

Viens no šoferiem, jau vecāks vīrs ar drūmu izskatu, neskūtu bārdu un apsietu vaigu, pieveda Žiļenkovu pie lielas kravas mašīnas, parādīja vadības sistēmu, un viņi devās ceļā. Pirmajā dienā Žiļenkovs strādāja par krāvēju, otrajā viņu pielaida pie stūres, un viņš kopā ar vācu 252. divīzijas kolonnu sāka vadāt munīciju.

Žiļenkovs nedomāja par to, ka viņš palīdz ienaidniekam un ka šāviņi, ko viņš ved, lidos uz pašu _cilvēkiem. Piektajā vai septītajā dienā pazibēja doma: «Atri gan pieradu pie vāciešiem… Nekas, kad vajadzēs, atradināšos. Galvenais, ka esmu dzīvs.»

Viņš bija dzīvs, un jaunā dzīve pamazām nokārtojās.

Regulāri deva ēst, katru dienu izsniedza pa piecām cigaretēm. Reiz pavecais šoferis — zobu sāpes viņam bija pārgājušas, un viņš bija kļuvis laipnāks — ielēja Žiļenkovam pilnu krūzi alus un, kad Žiļenkovs to vienā rāvienā izdzēra, sarauca pieri un padraudēja ar pirkstu.

Pa ceļam uz pirmajām līnijām un atpakaļ Žiļenkovs sastapa gūstekņus. Sargzaldāti, atbrīvodami mašīnām ceļu, dzina gūstekņus grāvī, kliedza, kāvās. Žiļenkovs centās neskatīties uz nodriskātajiem, netīrajiem cilvēkiem, viņš baiļojās: ja nu viņu kāds pazīst un pasaka vāciešiem, kas viņš tāds ir? Pagaidām viss veicās labi.

Taču kāds gadījums laupīja Žiļenkovam mieru uz ilgu laiku. Vakarā, novietojuši mašīnas, šoferi un kopā ar viņiem arī Žiļenkovs, saņēmuši vakariņas, nolikās istabā uz naktsguļu. Žiļenkovs, kā tas viņam bija uzdots, iekūra krāsni un apsēdās blakus vāciešiem. Istabā ienāca kārns sīka auguma unteroficieris, kas līdz šim nekad te nebija rādījies. Naidīgi paskatījies gūsteknī, viņš savilka seju pretīgi ļaunā grimasē un izvilka pistoli no maksts.

Šoferi, laikam pazīdami untera raksturu, iesaucās:

—    Rus! Ivan, mūc!

Žiļenkovs nobālēja un nespēja ne izkustēties no vietas.

—    Mūc!

Žiļenkovs pagriezās pret unteroficieri ar muguru un, ik pa mirklim atskatīdamies, sāka neveikli mīņāties.

—    Skrej!

Žiļenkovs, galvu ierāvis, mētās uz durvīm. Norībēja šāviens. Žiļenkovs nokrita uz netīrās grīdas. Atskanēja smiekli. Skaļāk par visiem smējās unters.

— Es, Ivan, pajokoju, — viņš visžēlīgi noteica un parādīja uz griestiem. — Es bija šaut tur . ..

Un pasniedza Žiļenkovam cigareti. Sesto.

Žiļenkovs steidzīgi paēda vakariņas, aplaizīja karoti un aizsmēķēja. Šoferi savā starpā saskatījās, smējās. Un arī Žiļenkovs sāka histēriski smieties.

Otras nedēļas nogalē Ziļenkovu aizsūtīja uz Gžatsku. Viņš veda uz turieni degvielu lielās skārda mucās, bet atceļā viņam bija pavēlēts iegriezties kokzāģētavā un paņemt zārkus kritušajiem virsniekiem.

Kokzāģētavas pagalmā viņu gaidīja tas, no kā viņš bija baidījies visas šīs dienas, — satikšanās ar pazīstamu cilvēku.

Ieraudzījis Gžatskas mežniecības mežsargu Čerņikovu, Žiļenkovs vēl cerēja, ka tas viņu nepazīs — pārāk grūti bija šajā ar bārdu noaugušajā cilvēkā, kas bija ģērbies .netīrā skrandainā vatenī, sazīmēt pašapmierināto, labi paēdušo mednieku, kurš brauca uz mežniecību paniekoties ar lielisku pēdējā izlaiduma bisi.

Taču Cerņikovs pazma Žiļenkovu un aizskrēja pie virsnieka, kas saimniekoja pa kokzāģētavu.

Kad automašīnas priekšā nostājās virsnieks un automātisti, Žiļenkovs pārklājās ar aukstiem sviedriem un galīgi zaudēja spēkus — nespēja ne izkāpt no kabīnes, un viņu no tās izvilka.

Šoreiz Ziļenkovu pratināja nevis feldfēbelis, bet SS hauptšturmfīrers sārtiem vaigiem, simpātisku bedrīti zoda galā un labvēlīgu smaidu sejā. Viņš nekliedza uz Ziļenkovu, nedusmojās, un tam nebija arī nekāda iemesla — uz visiem jautājumiem gūsteknis atbildēja labprāt un visai sīki. Pēc acīm, kas nemierīgi šaudījās, hauptšturmfīrers noprata, ka viņa priekšā ir visparastākais zaķapastala.

—    Tavs īstais uzvārds?

—    Žiļenkovs .. .

—    Dienesta pakāpe?

—    Ģenerālleitnants …

Hauptšturmfīrers gandrīz vai salēcās, — sasper jods, kāds varens medījums" viņam patrāpījies un, galvenais, kādā vietā — kokzāģētavā, kur no zaļiem priežu dēļiem taisa zārkus …

Dienesta pakāpi 2iļenkovs izgudroja turpat uz vietas, pat lāgā nepadomādams, kālab to dara. Bet pēc tā, kā vācietis nopriecājās, viņš saprata, ka darījis pareizi: «Ej nu izdibini, kas es esmu, — ģenerālleitnants, un beigta balle. Labs laba nemaitā . .. Vai tu re, kā šim iet pie sirds, pat uzlēca kājās!»

Tai pašā dienā Žiļenkovu aizsūtīja lidmašīnā uz Lecenu, uz vācu sauszemes karaspēka galveno mītni.

UN TEV NAV KAUNA?!

Hamelburgas nometnē Vlasovs ieradās Štrikfelda pavadībā, taču kapteinis izvairījās no sarunas ar krieviem.

—          Negribu traucēt. Vienojieties paši. — Un pasmīnēja: — Tik un tā man visu pastāstīs .. .

Zakutnijs bija uzminējis — Mališkinu pierunāt nevajadzēja.

—          Gribēju ar jums aprunāties, Mališkina kungs … Man padomā kāds pasākums …

—          Gribat, lai eju jums kompanjonos? — Mališkins pasmaidīja. — Netērējiet veltīgi vārdus, Andrej Andrejevič. Man jau visu pastāstīja, un es paguvu pārdomāt. Principā esmu ar mieru. Tikai man ir savas prasības.

—   Labprāt uzklausīšu.

—          Tikai vietnieka amatā. Nedomājiet, ka esmu godkārīgs, nebūt ne. Taču būšu atklāts: man, Andrej Andrejevič, apnicis būt mazajam. Sarkanajā Armijā dienēju jau sen, daudz senāk nekā dažs labs, bet tālāk par pulkvedi netiku.

—           Bet vai zināt, Vasilij Fjodorovič, jums taču četrdesmit pirmā gada oktobrī piešķīra ģenerālmajora pakāpi. Jūs toreiz atradāties ielenkumā pie Vjazmas. Acīm redzot, pavēle līdz jums nenokļuva.

Vēlāk Vlasovs sevi sunīja: «Pats velns kūdīja pasacīt!»

Mališevs nobālēja:

—    Ģenerālmajoru? Jūs to sakāt nopietni? Nejokojat?

—    Kas te ko jokot? Pats lasīju.

—          Par vēlu apķērās, — Mališevam paspruka. — Vajadzēja laikāk novērtēt. Bet lai nu tas paliek! Nu tad redziet, Andrej Andrej evič, vēl jo vairāk tādēļ — tikai par vietnieku. Ja esat ar mieru, sāksim runāt par turpmāko kopīgo darbu.

—    Tad jau lieliski. Zakutnijs man teica …

Mališkins pasmējās:

—    Ieteicu Zakutniju nopietni neņemt —viņš ir sīkmanis. Viņš bija mūsu nometnē tikai dažas dienas, bet atstāja neizdzēšamas pēdas: dzērājs, plātīzeris, stulbs kā zābaks.

—    Viņš taču teicās propagandas ministrijā proklamācijas rakstot.

—    Lasīju. Sirmās ķēves murgi. Der tikai mazmājiņai un ari tad ar otru pusi.

—    Bet ko S(ļka vācieši?

—    Tūlīt redzams, ka jūs te esat jauns cilvēks. Kas viņiem te nekārtību! … Bet kāda mums tur dala! Ejam, aizvedīšu jūs pie Truhina. Viņš šeit ir krievu komandants.

Bijušā Frunzes akadēmijas pasniedzēja Truhina pierunāšanai vajadzēja patērēt pusstundu. Truhins pieņēma Vlasovu, kājās stāvēdams, viņš bija gandrīz divus metrus garš un laikam lepojās ar šo dabas dāvāto atšķirību. Vlasovs, kas arī uzskatīja sevi par liela auguma cilvēku, bija Truhinam tikai līdz plecam.

—    Man, Andrej Andrejevič, jālūdz manas partijas padoms un piekrišana.

—    Atvainojiet, Fjodor Ivanovič, es nesaprotu. Kādas partijas?

—     Es esmu divās, Vlasova kungs. Pirmā ir Krievu darba tautas partija. Saīsināti mēs to saucam KDTP. Tā dibināta tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada oktobri. Es, jūsu zināšanai, esmu tās centrālkomitejas loceklis. Un ir otra — Jaunās paaudzes nacionālā darba savienība JPNDS, tajā es esmu izpildkomitejas loceklis.

—    Cik atceros, Padomju Savienībā jūs bijāt bezpartejiskais.

—    Tikai, tā sacīt, apstākļu spiests. Nevarēju taču stāties Komunistiskajā partijā, lai gan man vairākkārt to piedāvāja darīt. Starp citu, deviņpadsmitajā gadā pats Trockis. Man ar boļševikiem, Andrej Andrejevič, ir veci rēķini. Runādams par savas partijas atļauju, es domāju JPNDS.

—    Svarīgi būtu zināt jūsu domas principā, Truhina

kungs.

—   Principā esmu ar mieru, jo mans galvenais princips ir tāds pats kā jūsējais — atbrīvot Krieviju no komunistiem. Par to esmu sapņojis visu mūžu …

Paveicās arī ar Blagoveščenski. Vēlāk Vlasovs aptvēra, ka Blagoveščenkis šajā nometnē neatradās nejauši — centīgais Štrikfelds viņu bija atgādājis uz šejieni no Vulhaides.

Pats dīvainākais Blagoveščenskim bija kakls, pareizāk sakot, tas, ka viņam kakla tikpat kā nebija — galva balstījās tieši uz pleciem, it kā būtu noņemta, salabota un pielīmēta atpakaļ. Ivana Aleksejeviča tuklajā un gludajā sejā rotājās pašapmierināts smaids. Taču ūsas spurojās, un mazās, aiz brillēm paslēptās acis raudzījās piesardzīgi — vai tikai te nav kāda blēdība? Nelaiķis katedrāles virsmācītājs no Jurjevecas pie Volgas ne reizi vien teica savai cienīgmātei: «Tu man esi dzemdējusi viņu ar divām sejām. .. Šķiet, ka viņš smaida, taču, ja ieskatās vērīgāk, — ir gatavs tevi vai aprīt…»

Ar Truhinu Blagoveščenskis satikās kā ar labu draugu, pat trīsreiz saskūpstījās. Tomēr Vlasovam ir nedomāja steigties klāt — tēloja vienaldzību.

—   Ak jums ir viesis, Fjodor Ivanovič? Varbūt man iegriezties vēlāk?

—    Bet es, Ivan Aleksejevič, gribu jūs atstāt ar manu viesi vienatnē. Andrejs Andrejevičs vēlas ar jums aprunāties.

Truhins aizgāja, novēlēdams sarunām labus panākumus.

—    Pareizi darīja, — Blagoveščenskis uzslavēja Truhinu, — citādi būtu sācis dot padomus. Viņam tas gauži patīk. Klausos, jūsu ekselence.

—    Jūsu ekselence? — Vlasovs nobrīnījās.

— Kālab gan ne? Būs vien jāpierod. Tik lielu darbu esat pasākuši, pienācis laiks arī cienību iemantot. Vai rangu tabulu atceraties? Ģenerālleitnants — tā ir trešās kārtas dienesta pakāpe, pavisam, ja atceraties, tādu bija četrpadsmit, četrpadsmitā, pati zemākā, — kolēģijas reģistrators, bet jūs esat trešās kārtas, kas pēc civilamatiem ir līdzvērtīga ^lepenpadomnieka amatam. Jāpiebilst, ka valdnieks, imperators Pēteris Lielais, kas iedibināja rangu tabulu, zināja, ko dara. Kolēģijas reģistrators — pati pēdējā sīkā poga pie vicmundiera, tās šuva pie pakaļējā šķēluma, vārdu sakot, nieka amats, taču uzrunāt viņu vajadzēja «jūsu labdzimtība». Un tādā ceļā vīžaiņiem ieaudzināja cienību pret amatpersonām. Klausos, jūsu ekselence! Bet Padomi jā, atvainojiet, visiem auniem vienāds cirpums — biedrs! Itin kā valodā vairs nebūtu citu vārdu. Dāma, un ari viņu tāpat — biedrs. Vai tad vārds «kundze» skan slikti? Vai ļaunākajā gadījumā madame? Piedodiet, es jūs klausos.

Šoreiz Blagoveščenskis «jūsu ekselenci» aizmirsa piebilst, un Vlasovam pēkšņi sametās savādi: «Vai tev mēle, vai, nokalstu, ja vēl lieku reizīti pagodinātu?» Bet Ivans Aleksejevičs, gluži kā nopratis, atkārtoja:

—   Klausos, jūsu ekselence.. Ne vārdiņa nepalaidīšu garām.

«Kā redzams, tad tu esi pārāks par visiem!» Vlasovs nodomāja, bet skaļi sacīja:

—    Ne jau nu man jūs aģitēt, Ivan Aleksejevič …

—    Pareizi, tas būtu gluži veltīgs darbs. Runāsim skaidri. Ja gribat piedāvāt, lai iestājos «Krievu komitejā», tad es to daru ar lielāko prieku.

—   Ļoti jauki. Tieši to arī vēlējos jums piedāvāt. Priecājos, ka jūs visu tik labi saprotat.

—    Pats jau sen par to domāju.

«Vai tu re, cik nadzīgs! Arī laikam gribēsi ietikt vietniekos,» Vlasovam ienāca prātā dzēlīga doma.

—   Tā kā mēs, Andrej Andrejevič, bez savas organizācijas esam galīgā bētē, pa vienam vācieši mūs šā vai tā kā kucēnus apslīcinās, tad varat uzskatīt, ka esmu kopā ar jums …

Un, it kā būtu uzminējis, ko domā Vlasovs, izjusti piebilda:

—   Kopā ar jums … Un bez jebkādiem nosacījumiem no savas puses. Taču padomu, ja atļausit, varu piedāvāt.

—    Labprāt uzklausīšu.

—    Vai atceraties lozungu — atvainojiet par boļševiku vārdu, pārāk pierasts: skaldi un valdi. Es ierosinu citu: vispirms apvieno, tad skaldi un valdi. Varu ieteikt noderīgus cilvēkus. Es te nokļuvu pirms jums, tādēļ vairāk esmu lietas kursā. Nolādētās padomju varas ienaidnieku pietiek gan šeit, gan Parīzē, gan Prāgā — kur vien gribat.

Daudziem tā uzminusi uz sāpīgākajām varžacīm, bet dažam labam pekas pavisam nobradājusi. Tagad pie jums sāks nākt no malu malām, gana piestās ari blēžu un plānā galdiņa urbēju. Var, protams, sīkmaņus pastumt maliņā, bet es uzskatu, ka tas būtu priekšlaicīgi. Vēiāk, tad, kuru vajadzēs, nogriezīsim kā ar nazi un izmetīsim mēslainē. Tikai ne patlaban. Tagad apvienosim. Manuprāt, nenāktu par ļaunu, ja jūs tiktos ar ģenerāli Krasnovu.

—    Ar to pašu?

—   Jā, jā, ar to pašu. Es te izlasīju viņa romānus. Vecmodīgi, tomēr interesanti. No Parīzes atbraucis profesors Rudņevs, grozās te apkārt, ošņā. Viena kāja jau kapā, bet nekas, gan vēl noderēs. Nesen arī Žerebkovs no Parīzes atdrāžas — šis ir drusku jaunāks, darbīgāks. Abi divi ir emigranti un, starp mums runājot, ar sakariem. 2erebkovam ir kontakti ar Londonas aprindām, bet tas var nākotnē ļoti noderēt.. .

Vlasovs klausījās viņā ne tikai ar interesi, bet ar labpatiku. uGudrs, lapsa tāds!» LJn pēkšņi piedāvāja:

—   Kā būtu, ja jūs nāktu man par vietnieku? Ko jūs par to sacītu?

—   Uzskatītu to par lielu godu, taču man nevajag ieņemt šādu posteni… Es, jūsu ekselence, esmu pieradis dzīvot ēniņā… — Un viņš iespurdzās, nosprauslājās gluži kā runcis: — Stāsta, ka ēnā mazāk svīstot…

Viņi parunāja par darbu un tāpat vien — par dzīvi, par kopīgiem paziņām, noskaidroja, ka jaunībā abi vienlaicīgi bijuši platoniski, tā sacīt, aizmuguriski iemīlējušies pazīstamā balerīnā.

—    Skaista!

—    Bija skaista …

Un vēl abiem par gandarījumu noskaidroja, ka mācījušies garīgajā seminārā.

—    Es mācījos Ņižņijnovgorodā, — Vlasovs palielījās.

—    Bet es Kostromā.

—   Mūsējais tomēr bija labāks … Un arī kārtība bija stingrāka.

—   Kārtības toreiz patiešām netrūka. .. Uzrauga tētiņš lāgiem — kā sagrāba ausi, kā sagrieza to tūtiņā, tā vien skaties, ka nepaliec galīgi bešā.

—    Bet izglītību iedzina …

—    Jā, īstus cilvēkus izaudzināja!

Beigu beigās Vlasovs pateica:

—    2ē\, ka nebijām tikušies mūsu agrākajā dzīvē.

—          Jūs dienējāt sauszemes karaspēkā, bet es krasta aizsardzībā. Pēdējā laikā biju jūras karaskolas priekšnieks Liepājā.

—    Un ko darāt tagad, Ivan Aleksejevič?

— Esmu pusaudžu skolas pārzinis Vulhaidē …

—    Kas tā par skolu?

—          Salasījuši puišeļus no boļševiku jūga atbrīvotajās guberņās, gadus divpadsmit trīspadsmit vecus.

—    Kādam nolūkam?

—          Vācieši grib sagatavot administratīvo darbinieku kadrus — maģistrātiem, policijai. Veltīgs pasākums.

—    Kādēļ?

—          Mirst! Naudas maz, pārtikas deva niecīga, bet jāskraida bez gala, ierindas mācības vien pa trim stundām dienā. Pagājušajā mēnesī no piecsimt cilvēkiem divi simti četrdesmit norakstījām.

—    Kā tā — norakstījāt?

— Kur tad viņus, līķīšus, lai liek? Lai viņām, nevainīgām dvēselītēm, debesu valstība …

«Bet pašam purns vai plīst!» atkal pazibēja dzēlīga doma.

Viņi šķīrās gandrīz vai kā draugi.

—          Un tagad padĢdiet šurp Poņedeļina kungu, — Vlasovs priecīgi nokomandēja.

Truhins iesmējās:

—          Ar viņu, Andrej Andrejevič, nebūs tik viegli. Stūrgalvis!

—    Nekas! Gan pierunāšu. Dodiet tik šurp …

Saruna ar bijušo 12. armijas pavēlnieku ģenerālleitnantu Poņedeļinu, kas bijā nokļuvis gūstā četrdesmit pirmā gada augustā Dienvidrietumu frontē, iznāca pavisam īsiņa.

—    Ko tev, Vlasov, no manis vajag?

—    Gribu aprunāties.

—    Man ar tevi nav ko runāt.

—    Bet man šķiet, ka ir gan.

—    Lai šķiet vien, ja tev tā tīk.

Un aizgāja, vispirms piekodinājis Truhinam:

—    Vairāk mani pie šitā maitas neaiciniet.

Pilnīgi veltīga bija arī saruna ar bijušo 8. korpusa komandieri ģenerālmajoru Sņegovu.

Tiesa gan, Sņegovs vismaz uzklausīja līdz galam.

—    Nu, ko jūs teiksit, Sņegova kungs?

Sņegovs nopūtās un piecēlās no ķebļa.

—    Un tev, Vlasov, kauna nemaz nav?

Viņš klusēdams piegāja pie durvīm un pagrūda tās ar kāju. Durvis neatvērās.

—          Riebeklība! — Sņegovs noteica. Un nebija īsti skaidrs, vai viņš to sacīja dusmās uz durvīm vai arī uz Vlasovu.

—          Nesteidzies! Apdomā! — Vlasovs uzsauca. — Tev tik un tā izejas nav.

Sņegovs atspiedās durvīs ar plecu. Tās atvērās.

—    Izejas nav, Vlasov, tev pašam. Man, re, kā atradās.

Vakariņas ēda pie nometnes komandanta, vācu pulkveža Peleta. Iedzēra. Uzkoda gan diez kāda nebija, taču šajos laikos paldies arī par tādu: Rēveles ķilavas, vārīti kartupeļi, cīsiņi (pa trim katram) ar saldiem kāpostiem — kā noskaidrojās, pulkvedim Peletam gāja pie sirds saldi ēdieni.

Štrikfelds pacēla glāzīti.

—    Uz fīrera veselību, kungi!

Visi saskanīgi uzsauca:

—    Heil!

Pulkvedis piedāvāja tostu par viesi — izdzēra ari uz Vlasova veselību.

Truhins ar vācu mundieri mugurā sēdēja, kumpu uzmetis, — glāzītes mazākas par uzpirksteni! Tad izgāja laukā, slepus iekampa no saviem krājumiem un kļuva runīgāks. Palielījās Vlasovam ar savu apliecību:

«Virsnieku nometnē XIII-D (Oflag XIII-D) Abwehroffizier (AO) Apliecība.

Krievu kara gūsteknis ģenerālis Truhins Fjodors, pazīšanas zīme Nr. 49 Oflag XIII-D, ir Krievu nacionālās strādnieku partijas (Komiteja cīņai pret komunismu) biedrs un kā tāds ir uzticams un noderīgs izmantošanai mūsu labā.»

Labajā pusē paraksts — viss vienos rimbuļos. Pa kreisi — ceriņzils zīmogs ar kāškrustu vidū.

—    Par šo partiju jūs man nekā nesacījāt, — Vlasovs aizrādīja. — Tātad tā ir trešā?

—    Tā ir filiāle, — Truhins noburkšķēja.

Štrikfelds paskatījās pulkstenī. Vlasovs noprata: «Laiks atvadīties.» Un piecēlās.

Viņš pārnakšņoja vienā istabā ar Truhinu. Tas, tiklīdz ienāca iekšā, atvēra skapīti, izvilka. aizsāktu pudeli, kaut kur aizskrēja, atnesa ār mizu ceptus kartupeļus un divas cieti novārītas olas.

—    Tagad uztaisīsim dūšu pa mūsu modei…

Un sāka stāstīt.

—    Es te sameklēju savu brālēnu Juriju Andrejevicu Tregubovu. Bērnībā tikāmies bieži, bet vēlāk boļševiku vainas dēļ bijām šķirti.

—    Kā jums to izdevās izdarīt, Fjodor Ivanovič?

—   Man kā šīs nometnes krievu komandantam ir apliecība, kas ļauj brīvi braukāt.

—    Pa visu Vāciju?

—    Ar zināmiem ierobežojumiem, bet man ar to pilnīgi pietiek. Mans brālēna kungs te labi iekārtojies. Viņš ir telefonu rūpnīcas galvenais inženieris. Es jūs katrā ziņā iepazīstināšu. Pie viņa sapulcējas jauki cilvēki — Brunsts, Rēdlihs, Jevreinovs, visi mūsējie.

—   Emigranti? — Vlasovam ienāca prātā BlagoVeščenska padoms.

__ — Galvenokārt jā. Iegriežas arī bijušie padomju ļaudis. Ārkārtīgi interesanta personība ir kara ārsts Krupovičs. Nokalpojis boļševikiem turpat ceturtdaļu gadsimta, un neviens ir nezināja, ka viņš ir Oldenburga's prinča dēls. Šitāds viltnieks! Es jūs sapazīstināšu vēl ar dažu labu. Vispirms jau katrā ziņā ar Sergeju Nikolajeviču Sverčakovu.

—    Kas viņš tāds ir?

—    Bijušais aktieris. Stāsta, ka spēlējis kādu laiku Maskavas Akadēmiskā dailes teātra trupā, taču man šķiet, ka melo. Dievs ar viņu! Te visi sacer sev jaunas biogrāfijas, kā nu kurš prot. Žiļenkovs pasludinājis sevi par ģenerālleitnantu, un arī labi, neviens klāt nekasās. Tātad tā — par Sverčakovu. Viņš sarakstīja mūsu partijas programmu.

—   Atvainojiet, Fjodor Ivanovič, par kuru konkrēti jūs runājat?

—   Par mūsu galveno — JPNDS. Jaunās paaudzes nacionālo darba savienību.

—    Darba — tas skan labi.

—    Mesli laikmetam, Andrej Andrejevič. Vajag arī vīžaiņiem kādu kauliņu pasviest. Gribu jums ieteikt vienu jaunu cilvēku — Astafjeva kungu. Tikai nesen ieradies no Parīzes. Viņa nelaiķa tēvs, ja atmiņa mani neviļ, pirms apvērsuma bija vai nu liela mēroga komersants, vai arī vēstures profesors. Astafjeva kungs, man par viņu pastāstīja Žerebkovs, ieradies Vācijā tikai jūsu dēļ. Kāds viņu informējis par jūsu nolūkiem, un viņam tūdaļ radusies mīlestība pret jums: es, viņš saka, lai atbrīvotu savu tēvzemi no komunistiskās sērgas, iešu kopā ar Vlasova kungu caur uguni un ūdeni… Vai jūs manī klausāties, Andrej Andrej evič?

—   Klausos uzmanīgi. Astafjevs, jūs teicāt? Būs jāiegaumē. .

—    Labāk pierakstiet! Astafjevs Ivans Apolonovičs. Ļoti jauks cilvēks. Un vēl es jūs iepazīstināšu ar Švecova kungu, izglītots kungs, bijis Maskavas pedagoģiskā institūta direktors. Man jums jāsaka — zinātnisko kadru mums pamaz — Nikolajs Nikolajevičs Pope, korespondētājloceklis, profesors Andrejevs, strādājis Maskavas pilsētas uzskaites pārvaldē, Ļeņingradas finansu institūta pasniedzējs Koškins, tad vēl tas, aizmirsu uzvārdu — Grišajevs vai Griškins, literatūras institūta pasniedzējs, tas ir bezvērtīgs cilvēks, tukšs muldoņa. Toties Almazovs Aleksandrs Ardaljonovičs ir nopietni ņemams vīrs, ja vien neaizmūk pie angļiem, jo ir anglomānis no galvas līdz kājām. Vai ar Blūmentālu-Tamarinu neesat bijis pazīstams? Arī viņš ir Vācijā, Kēnigsbergā, strādā par direktoru radiostacijā — trokšņains kungs, man viņš lāgā nepatīk …

Truhins paskatījās pulkstenī.

—    Atvainojiet, man laiks iet.

—    Kurp tad jūs tik vēlu?

—    Mums šodien revīzija. Es tā saucu pēkšņas kratīšanas. Tikko mani nelieši pagūst pēc vakara jundas iemigt, tā mēs klāt un ceļam augšā. Bet es nebūšu prom ilgi, tikai nodošu rīkojumus. — Truhins aizgāja, uz atvadām vēl piebilzdams: — Liecieties gulēt.

Un aizslēdza durvis no ārpuses.

Vlasovs ģērbās nost un domāja: «Sīkmanis tu esi, Fjodor Ivanovič, galīgs sīkmanis. Kur tev viss pazudis? Maskavā, Frunzes akadēmijā, klausītājiem lasīji taktiku, piecas dienas sabiji par armijas štāba priekšnieka vietnieku,

bet tagad… Es vēl padomāšu, vai maz vērts ar tevi sapīJ ties, un, starp citu/kādēļ man vajadzīgs prātīgs vietnieks? Gudrs var mani izēst no vietas. Kaut gan viss tik un tā ir atkarīgs no Štrikfelda! Kā tas noziņos priekšniecībai, tā arī būs. Tālab jods ar visiem Truhiniem un Blagoveščenskiem. Kādi ir, tādus arī lūgšu darbā …»

Logā iecirtās starmeša gaismas kūlis, sāka riet suņi, kaut kur netālu atskanēja šāviens. «Revīzija sākusies,»" Vlasovs nodomāja.

Pie durvīm pieklauvēja.

—    Kas tur ir?

—    Tas esmu es, Zakutnijs. Atveriet, Andrej Andrejevič!

—    Man nav atslēgas, tā ir pie Fjodora Ivanoviča.

Zakutnijs sāka smieties.

—    Kā viņš ar jums apietas! Tur aiz atslēgas! Ir gan stulbenis, lai dievs pasargā. Tūdaļ es viņu dabūšu rokā …

Vēlāk, atcerēdamies Zakutnija negaidīto ierašanos, Vlasovs aptvēra, ka valodīgo Dmitriju Jefimoviču bija atsūtījusi impērijas drošības galvenās pārvaldes augstākā priekšniecība, — Zakutnija kungs pārāk sīki izprašņāja par sarunām ar sagūstītajiem ģenerāļiem.

—    Poņedeļins, protams, ir draņķis, — Zakutnijs noteica, — un arī Sņegovs no tās pašas slakas. Lai viņus vilks parauj, Andrej Andrejevič. Es jums sagatavoju vēl vienu, 19. armijas pavēlnieku Mihailu Fjodoroviču Lukinu, bijušo gvardes poručiku.

—   Vai tas ir tas, kurš kādu laiku bija Maskavas komandants?

—    Tas pats. Tikai Hameiburgā viņa nav. Viņu tur vai nu Likenvaldē, vai varbūt arī Vustrovā. Nekas, gan dabūsim rokā.

—    Ja nu viņš piekristu, — Vlasovs ar cerībām balsī noteica. — Tas gan būtu lieliski! Lukins! Tas nav nekāds nieks, viņu pazīst visa armija.

ĢENERĀLIS LUKINS

Smoļenskas kaujā, kas ilga turpat divus mēnešus, Sarkanās Armijas karavīri, parādīdami ārkārtīgu izturību, ne tikai atvairīja pretinieka niknos uzbrukumus, bet arī deva tam jūtamus prettriecienus. Padomju karaspēka pretošanās piespieda vāciešus strauji palēnināt uzbrukuma tempus šajā virzienā. Sarkanā Armija pierādīja, ka ienaidnieku, lai gan tas ir spēcīgs, tomēr var sakaut. 1941. gada jūlija beigās 16. armija ar 20. armijas atbalstu atsvieda hitleriešus līdz Smoļenskai un ieņēma pilsētas ziemeļdaļu.

Cenzdamās noturēt Smoļensku savās rokās, vācu pavēlniecība atgādāja uz šo rajonu jaunas divīzijas, kas deva spēcīgus triecienus 16. un 20. padomju armijas flangiem un ielenca tās. Taču mūsu karaspēks, izcīnīdams smagas kaujas, pārrāva ielenkuma loku.

16. armiju tai laikā komandēja ģenerālleitnants Mihails Fjodorovičs Lukins. —

Piebraucis pie Ratčensķas pārceltuves, kas atradās mazliet uz dienvidiem no pazīstamās Solovjevas pārceltuves pāri Dņeprai, Mihails Fjodorovičs ieraudzīja, ka šeit notiek kaut kas neiedomājams un katrā ziņā no militārās disciplīnas viedokļa nekādi nepieļaujams. Ģenerālleitnants pats sāka nodibināt kārtību.

Viņš nekliedza, kā līdz aizsmakumam kliedza cilvēki, kas vadīja pārcelšanos, nelamājās, kā lamājās pārgurušie, smagajā darbā izmocītie sapieri, kas ik pa mirklim dabūja labot pārceltuvi, neķērās pie ieroča un nedraudēja nošaut, — viņš mierīgi, pat mierīgāk nekā kādreiz mācībās, stingrā un nepiekāpīgā balsī deva precīzus un visiem saprotamus rīkojumus.

Armijas pavēlnieka miers pielipa ari citiem, komandieri sāka rīkoties enerģiskāk un saprātīgāk, un pamazām pārceltuve sāka darboties tā, kā tam atkāpšanās laikā jābūt: vispirms pārcēla ievainotos, tad vieglo artilēriju, tai sekoja strēlnieki…

Lukins nopriecājās, ka izdevies nodibināt kārtību, un, zinādams, ka tagad jau būs grūti to izjaukt, devās pie savas mašīnas, bet tad ieraudzīja kravas automobili, kas drāzās pilnā gaitā. Līčločiem tas devās uz pontonu. Trakā ātrumā braucošās mašīnas priekšā visi pamuka, lēca, krita. Lukins ieraudzīja šofera bālo seju ar plati ieplestām, nekustīgām un nekā neredzošām acīm. Ģenerālis ne reizi vien bija redzējis šādus aiz bailēm sajēgu zaudējušus cilvēkus, panikas cēlējus, kas, savu dzīvību glābjot, var iznīcināt desmitiem citu dzīvību.

Lukins neapstādamies izvilka pistoli un devās pretī mašīnai.

—    Stāt, nelieti!

Šoferis strauji pagrieza stūri — mašīnas pakaļgals pasviedās sāņus, tā apstājās, taču uztriecās virsū Lukinam.

Komandieri metās pie pakritušā ģenerāļa.

—    Būs jau labi, gan es pats, — Lukins mēģināja piecelties, taču nevarēja — riteņa trieciens bija pārlauzis labo kāju.

Ģenerālim tūlīt iesaiteja kāju lubiņas, un viņš, gulēdams automašīnā, vadīja pārcelšanos. Šajā dienā un šajās stundās tas viņam bija pats svarīgākais darbs.

Karu gaita galvenokārt izšķiras kauju laukos — ar ūdeni pieplūdušos ierakumos, tanku straujajos manevros, piķējošā bumbvedēja varenajos auros, uzbrukumos un atiešanās, pretinieka flangu apiešanā gan no labās, gan no kreisās puses, kājnieku frontālajos triecienos, «kara dieva» dārdos, graujot ienaidnieka nocietinājumu pirmās līnijas.

Un pat tad, kad ziņojumos no kauju laukiem teikts, ka «frontē bez pārmaiņām», kad viss ir klusu un vienīgi izlūki, elpu aizturējuši, lien klāt ienaidnieka priekšposteņiem, — karš joprojām iet savu gaitu, jo karš vispirms un galvenokārt ir gan cilvēku agrāk ieplānotas un neieplānotas, pārdomātas un neparedzētas, prātīgas un stulbas, drosmīgas un gļēvulīgas — visvisādas cilvēku izrīcības kopums, summa.

Pēc kara, kad militāro vēsturnieku rokās nokļūst tūkstošiem savu un pretinieka dokumentu: pavēļu, rīkojumu, ziņojumu, raportu, pa tiešo vadu notikušo sarunu pierakstu, šifrētu ziņojumu, sarakstu, skaitļu un karšu, kad vislielāko kauju dalībnieki uzrakstīs savas atmiņas, ar cilvēku rīcību kaujas laukos radītā kara vēsture, kas lielākā vai mazākā mērā atspoguļota dokumentos, nokļūst mūsu rokās grāmatas izskatā, — tajā aprakstīts pats galvenais, pats svarīgākais, un kļūst skaidri apstākļi, kādi bija radušies vienā vai otrā frontē vai arī tādas un tādas armijas vai divīzijas un pat atsevišķa pulka sektorā.

Tad kauju dalībnieki sāk apjēgt savas un citu kļūdas vienas vai otras operācijas realizēšanā, savus pareizos un aplamos lēmumus.

Ar vārdu sakot, viss kļūst vairāk vai mazāk skaidrs, kaut arī nikni strīdi un domstarpības par visu kara gaitu, par tās lūzuma momentiem, par atsevišķām operācijām un

epizodēm nenorimst desmitiem gadu.

Stāvoklis, kāds 1941. gada septembra beigās bija izveidojies .trijās padomju frontēs' — Rietumu, Brjanskas un Rezerves, kas aizsargāja tālās pieejas Maskavai, bija visai sarežģīts. Armiju grupa «Centrs» feldmaršala fon Boka virsvadībā uzbruka Maskavai.

Hitleriešu armija atradās savas militārās varenības zenītā. Vācu armiju grupa «Dienvidi», dodama spēcīgu triecienu mūsu Dienvidrietumu frontei, 1-9. septembrī ieņema Kijevu. Kopš 8. septembra satiksmi ar Ļeņiņgradu, ko armiju grupa «Ziemeļi» bija atgriezusi no austrumiem, uzturēja tikai pa Ladogas ezeru un pa gaisu, kas ārkārtīgi apgrūtināja pilsētas aizstāvēšanu.

Guvusi jūtamus panākumus dienvidrietumu un ziemeļrietumu virzienā, hitleriešu pavēlniecība nolēma koncentrēt savus labākos spēkus Maskavas virzienā.

Anniju grupu «Centrs», kurā ietilpa feldmaršala fon Kliges 4. armija un ģenerālpulkveža Strausa 9. armija, papildināja ar ģenerālpulkveža flepnera 4. tanku armiju un diviem armijas korpusiem. Centrālajā Maskavas virzienā no dienvidiem lika atgriezties arī 2. armijai un ģenerālpulkveža Guderiana 2. tanku armijai.

Armiju grupas «Centrs» kreiso flangu vajadzēja atbalstīt ģenerālpulkveža Gota 3. tanku armijai. Armiju grupas «Centrs» uzbrukumu Maskavai atbalstīja 8. aviācijas korpuss.

Pret padomju karaspēku, kas aizsargāja Maskavu, pretinieks sakoncentrēja 77 divīzijas ar apmēram miljonu karavīru, 1700 tanku un triecienlielgabalu, apmēram divdesmittūkstoš mīnmetēju un gandrīz tūkstoš lidmašīnu.

Cerēdama uz zibenīgiem panākumiem ieplānotajā operācijā, hitleriešu pavēlniecība deva tai kodētu nosaukumu «Taifūns». Cerību uz šādiem panākumiem deva tas, ka fon Kliges 4. armija bija piedalījusies Polijas un Francijas karaspēka sagrāvē, tanku formējumu pavēlnieki Hepners, Gots un Guderians, gandrīz nesastapdami pretestību, bija izsoļojuši cauri Beļģijai un Francijai, tādējādi radīdami sev neuzvaramu karavadoņu oreolu.

Padomju cilvēku sīvo pretošanos Brestas cietoksnī un pie Liepājas, vācu bruņoto spēku uzbrukuma apstādināšanu pie Smoļenskas, sakāvi pie Jeļņas Hitlers uzskatīja^ par nejaušām epizodēm, kam nav stratēģiskas nozīmes.

«Taifūnam» vajadzēja aizmēzt visu un atvērt ceļu uz Maskavu.

Uzbrukuma sagatavošanas laikā Hitlers paziņoja, ka Maskava jāaplenc tik cieši, lai «neviens krievu karavīrs un neviens iedzīvotājs, vienalga, vīrietis, sieviete vai bērns, netiktu no tās laukā. Jebkuru mēģinājumu iziet laukā apspiest ar varu.» Valsts kancleram patika spēcīgi un kategoriski izteicieni. Tai laikā tie radīja efektu.

Laikā no trīsdesmitā septembra līdz otrajam oktobrim armiju grupa «Centrs» deva triecienu trim padomju frontēm — Rietumu, Rezerves un Brjanskas.

Trešajā dienā pēc uzbrukuma sākšanas Hitlers savā uzrunā karaspēkam paziņoja: «Trīsarpus mēnešos beidzot radīti priekšnosacījumi, lai ar spēcīgu triecienu sagrautu pretinieku vēl pirms ziemas iestāšanās. Visa sagatavošanās, cik vien tas bijis cilvēka spēkos, ir pabeigta. Sākas šī gada pēdējā, izšķirošā kauja.» Valsts kanclers Ādolfs Hitlers reizēm izmantoja savās runās patētiku. Tajā laikā arī tam bija vajadzīgais efekts.

Drīz pēc Smoļenskas kaujas ģenerāli Lukinu pārcēla no Sešpadsmitās armijas uz Divdesmito. Pēc tam viņu iecēla par Deviņpadsmitās armijas pavēlnieku.

Grūti bija saprast šo pārcelšanu lietderīgumu, jo tas tika darīts niknu aizstāvēšanās kauju laikā, taču disciplīna ir un paliek disciplīna, un bez tās vēl ir arī ticība tā dēvētajai augstākajai jēgai.

Septembra beigās 19. armija stāvēja aizsardzībā rietumos no Vjazmas. Pretī Lukina karaspēkam vācieši sakoncentrēja Gota 3. tanku grupu un daļu no Strausa 9. armijas divīzijām. Lukina labajā flangā atradās ģenerālmajora Homenko 30. armija, bet pa kreisi — 16. armija, ko Lukins bija komandējis agrāk. Mazliet aiz Lukina armijas, uz dienvidrietumiem no Vjazmas, dislocējās Rezerves frontes 32. armija, ko komandēja ģenerālmajors Višņevskis.

Lukins, kas gandrīz pusotra mēneša bija noklibojis ar savu salauzto un lubiņās ietīstīto kāju, gauži nopriecājās par ārsta secinājumu, ka kauls saaudzis. Reiz pie viņa iegriezās frontes pavēlnieks un Kara padomes loceklis. Ieraudzījis, ka Lukins guļ nestuvēs, Kara padomes loceklis ar tādu kā nožēlu, ar tādām kā bažām pateica:

— Kas nu viņš par pavēlnieku, viņš jāsūta uz hospitāli!

Frontes pavēlnieks, laikam atcerēdamies savu kareivja dienu dzīvi ierakumos, pateica pāris sāļu vārdu, iesmējās un pavilka svītru:

— Gan izturēs!

Un Lukins «izturēja». Divas dienas pirms vāciešu uzbrukuma viņam noņēma smago apsēju un viņš, lai gan arī pirms tam nebija zaudējis ticību, kļuva vēl mundrāks.

Kāds bija stāvoklis viņa armijā, to Lukins visumā zināja. Viņš nezināja un arī nevarēja pilnībā zināt par ienaidnieka spēkiem, kas bija sakoncentrēti pretī viņa karaspēkam, taču daudz ko uzminēja tāpat. Vienu gan viņš zināja neapstrīdami — to, ka hitlerieši drīz nāks uzbrukumā. Lukina izlūki strādāja bez mitas, viņi sadabūja ne vienu vien «mēli», daudz nepieciešamu un derīgu ziņu piegādāja partizāņi, kas pagaidām vēl rīkojās samērā nedroši, tomēr jau šo to padarīja, dažus jautājumus palīdzēja noskaidrot arī Smoļenskas novada okupēto rajonu iedzīvotāji, kas ar ārkārtīgām grūtībām un drausmīgu risku pārkļuva pāri frontei pie sava karaspēka.

Frontes štābs jau kopš septembra vidus vairākkārt tika ziņojis, ka aģentūra un avioizlūkošana konstatējusi jaunu pretinieka daļu ierašanos frontē. Lukins zināja, ka vācieši koncentrē spēkus Duhovščinas rajonā. Frontes štābs pavēlēja aktivizēt visu veidu izlūkošanu, it īpaši naktīs, turēt pretinieku pastāvīgā saspringumā, ielavīties tā aizmugurē, ar visiem iespējamiem līdzekļiem dezorganizēt tā štābu darbu.

Dienu un nakti nemitējās slepens un piesardzīgs darbs aizsardzības līnijas nostiprināšanā: raka tranšejas ar satiksmes ejām, veidoja prettanku "aizsprostus un, lai gan mīnu bija pārāk maz, izveidoja ari mīnu laukus.

Septembra pēdējās dienās frontes avioizlūkošana konstatēja, ka pretinieks pastiprināti koncentrē motorizētās un mehanizētās kolonnas Jarcevas — Duhovščinas — Belijas virzienā. Atrada, ka Smoļenskā, Oršā, Vitebskā un arī citās vietās parādījušies jauni pretinieka lidlauki. Taču mūsu gaisa spēki bija vāji — septembra beigās visai Rietumu frontei'bija apmēram divsimt derīgu lidmašīnu. It sevišķi maz bija dienas bumbvedēju «TU-2» un triecienlidmašīnu «IL», lai uzbruktu ienaidnieka mehanizētajām kolonnām. Un tomēr, par spīti skaitliskajam mazākumam, frontes KGS lidotāji tikai 24. septembrī vien iznīcināja Smoļenskas aerodromos piecdesmit ienaidnieka lidmašīnu.

Divdesmit sestajā septembrī Frontes pavēlnieks Koņevs brīdināja, ka pēc visu veidu izlūkošanas ziņām un pēc sagūstītā vācu lidotāja liecības uzbrukuma sākums nolikts uz i. oktobri, ka kaujas operāciju vadīs Keitelis ifh Gērings — viņiem kuru katru dienu jāierodas Smoļenskā.

Frontes štābs pavēlēja kāpināt modrību, sagatavot artilēriju un prettanku un pretgaisa aizsardzību.

Naktī no 29. uz 30. septembri Lukina štābā atveda sagūstītu oberleitnantu, kā vēlāk noskaidrojās, rotas komandieri. Viņu pratināja štāba priekšnieka vietnieks pulkvedis Maslovs. Līdz šim štāba darbinieki bija redzējuši dažādus vāciešus — pašpārliecinātus, bezkaunīgus, tādus, kas plātījās ar savu drosmi, nāves nicināšanu, kas vispār atsacījās atbildēt, un arī visparastākos karavīra formas tērpā ieģērbtus mietpilsoņus, kas raudāja un labprāt stāstīja visu, ko zināja; paēdušus, kas novērsās no konservu bundžas un rupjmaizes šķēles, un izsalkušus, kas kluptin klupa pie ēdiena; nepīpētājus un tādus, kas pratināšanā, krampjaini rīdami gaisu, lūdza eine Zigarette.

Oberleitnants bija savā ziņā vienīgais eksemplārs. Viņš izturējās apbrīnojami lietišķi, krieviski runāja gandrīz bez akcenta un stāstīja visu sīki un pamatīgi. Uz jautājumu, kur viņš tik labi iemācījies krievu valodu, oberleitnants atteica, ka līdz ar krievu valodu viņš protot arī angļu, franču un poļu, gribējis mācīties vēl itāliešu, taču karš izjaucis. Par savu sagūstišanu viņš nedz priecājās, nedz arī ko bēdājās.

—   Karā gadās visādi; vienus nogalina, citus ievaino, kādam jākrīt arī gūstā. Karaskolā mums lasīja lekciju, kurā bija teikts, ka visos karos vienmēr bijuši arī gūstekņi.

Oberleitnants arī izturējās kā eksāmenā. Rokas uz ceļiem nolicis, viņš lūkojās pulkvedim Maslovam tieši acīs.

—    Ko jūs zināt par gaidāmo uzbrukumu?

—   Uzbrukums noteikti būs. Mana rota tam ir pilnīgi sagatavota.

—    Kad?

—   Precīzi nevaru pateikt, taču visticamāk, ka ne vēlāk par pirmo vai otro oktobri.

—    Kālab jūs tā domājat?

—   Mūsu bataljona komandieris saņēma vēstuli ar uzrakstu: «Atplēst pirmajā oktobrī.»

Oberleitnants atbildēja uz visiem jautājumiem un, kad vairāk jautājumu nebija, pats palūdza atļauju pavaicāt.

—    Pasakiet — kāds ir pats lielākais sals Jakutskā?

—    Kāpēc tas jūs interesē?

—    Mūs brīdināja, ka visus gūstekņus sūtot uz Jakutsku.

—          Varat būt mierīgs, — Maslovs viņu nomierināja, — jūs aizsūtīsim tepat tuvāk — uz Maskavu.

Vācietis apmierināts pasmaidīja un patencināja:

—    Es jums loti pateicos.

Pēc tam kad vācieti aizveda, pulkvedis Maslovs sacīja tulkam, kas šoreiz nemaz nebija vajadzīgs:

—    Tas nu gan bija eksemplārs! Kas viņu saņēma?

—    Ierindnieks Martinovs. No zemessargiem.

—          Pasakiet, lai ieteic apbalvošanai. Dabūjām ļoti vērtīgas ziņas.

Kad ienaidnieks 2. oktobra rītausmā uzsāka negantu artilērijas uzbrukumu, kam pievienojās aviācijas uzlidojumi armijas tuvākajai aizmugurei, tas vairs nebija nekas pēkšņs un negaidīts nedz Lukinam, nedz divīziju un pulku komandieriem.

Uzbrukumu gaidīja, tā atvairīšanai bija sagatavojušies, cik nu labi vien tajā laikā varēja sagatavoties.

Galveno triecienu ar Gota 3. tanku armijas un Strausa 9. armijas kājnieku divīziju spēkiem pretinieks deva Kaņutinas un Holmžerkovskas virzienā 19. un 30. armijas saduras vietā. Pretinieka pārsvars izpaudās tūdaļ, un tas bija draudošs.

Lai gan sakari ar kaimiņiem pa labi un pa kreisi bieži vien pārtrūka tāpat kā sakari ar frontes štābu, Lukins saprata, ka stāvoklis pie kaimiņiem nebūt nav vieglāks.

Labās puses kaimiņš, 30. armijas pavēlnieks ģenerālmajors Homenko ziņoja, ka pret viņa četrām strēlnieku divīzijām, kas cilvēku skaita ziņā bija nepilnīgas un atkāpšanās kaujās novājinātas, vācieši raida divpadsmit divīzijas, no tām trīs tanku un vienu motorizēto.

Grūti klājās arī kaimiņiem pa kreisi — 16. armijas divīzijām. No dienvidiem to aizmugurē lauzās Guderiana tanki.

Lai cik grūti bija Lukina karaspēkam atvairīt vācu uzbrukumu, tomēr 19. armija savā sektorā atsita visus uzbrukumus.

Naktī Lukins dabūja zināt par stāvokli, kāds radies Rezerves frontē. Vācu 4. armijas karaspēks un Hepnera armijas tanki bija strauji sasnieguši līniju Mosaļska — Spasdemenska — Jeļņa. Radās doma, ka Hepnera tanki

pagriezīsies no Spasdemenskas uz ziemeļaustrumiem, uz Vjazmu, lai rietumos no pilsētas savienotos ar Gota tankiem.

No rīta šis vācu nodoms kļuva acīm redzams. 4. oktobri Lukina armijai un 16. un 20. armijas divīzijām radās aplenkuma draudi. Tādā pašā stāvoklī nokļuva Rezerves frontes 32. armija.

Piektajā oktobrī bija riebīgi drēgns laiks: pūta auksts vējš, un nevarēja ne saprast, kas nāk no debesīm — sniegs ar lietu vai lietus ar sniegu. Ierakumos un satiksmes ejās zem kājām šļakstēja dubļi.

Rītausmā pa ceļam uz kādas sev padotas divīzijas komandpunktu Lukins ieraudzīja, kā novājējuši zirgi ar iekritušiem sāniem tik tikko vilka pa staigno ceļu lielgabalus — tur artilērijas divizions pārvietojās uz jaunām pozīcijām.

Jauniņš, vatenī ģērbies kareivis, īsiem, dubļu aplipušiem zābakiem kājās, atmuguriski kāpdamies, vilka zirgu un mīļi lūdza: «Pavelc nu, mīlulīt., nu vēl drusciņ, nu vēl!»

Lukins uzmeta acis artilēristiem — tie bija caur un cauri izmirkuši, nomocījušies, cik spēdami palīdzēdami zirgiem izvilkt no staignajiem dubļiem lielgabalus, un sūri nodomāja: «Kā mums vajadzētu vairāk automašīnu un visurgājēju …»

Bet lietus tik lija un lija.

Lukins zināja par zaudējumiem, kādus vācu uzbrukuma laikā cietusi viņa armija. Viņš zināja, cik virsnieku un kareivju krituši, cik ievainoti. Kad ziņoja par kritušajiem, Lukins vienmēr uzklausīja klusuciezdams — viņš saprata, ka karš ir un paliek karš un cilvēku upuri nav novēršami un arī viņš pats nav nodrošināts pret nāvi. Un tomēr, ik reizi uzklausīdams ziņojumu, viņš domāja: vai, būdams pavēlnieks, esmu darījis visu, lai kritušo būtu mazāk?

Šajās dienās Lukinu visvairāk uztrauca ievainoto liktenis, viņu bija daudz, viņi gulēja uz grīdas kolhoznieku istabās, rijās, skolās, ciemu padomju telpās, baznīcās — visur, kur bija jumts virs galvas. Kādā sādželē, kurā bija tikai piecas mājas — Lukins nekādi nevarēja vēlāk atcerēties tās nosaukumu, droši vien kaut kādi Viselki vai Novij e Dvoriki, — visās piecās mājās uz grīdas, uz soliem un uz krāsnīm gulēja ievainotie. Vienā istabā ievainotais gulēja uz gara galda. Un likās dīvaini, ka pie viņa dvieli ievīstītās nekustīgās galvas stāv vāpēts māla pods. Blakus uz caurumainās vaskadrānas gulēja koka karote.

No visiem iedzīvotājiem sādželē bija palikuši tikai divi cilvēki — večiņa, kas staigāja kā mūķene, melnu lakatu apsējusies, un viņas gadus divpadsmit vecais mazdēls. Zēna krekla tukšā labējā piedurkne bija atsprausta ar spraužamadatu. Veča, pasniegusi Lukinam kausu ar ūdeni un pamanījusi, ka ģenerālis skatās uz viņas mazdēlu, labprāt paskaidroja:

—          Tikai aiz palaidnības. Viss viņam vajadzīgs. Pagrābt kaut kur paguva, taču aizmest laikus neprata.

Visas piecas mājas, bet tajās gulēja vairāk nekā simt ievainoto, apkalpoja — tā viņa arī pateica «apkalpoju» — kara ārste Jeļizaveta Ivanovna Serdjukova, gadus četrdesmit veca, sīka auguma sieviete ar lielām zilām acīm apaļajā un labsirdīgajā sejā.

Viņai palīdzēja divas meitenes saninstruktores un vienroča zēna vecāmāte.

—    Vai staigājoši ievainotie ir? — Lukins pavaicāja.

—          Nav, — Jeļizaveta Ivanovna atteica. — Visi, kas varēja paiet, aizgāja. Baidās šeit palikt.

Lukins jau gribēja uzprasīt: «Bet vai jūs nebaidāties?» — taču nepajautāja. Galu galā kāda tam nozīme, vai ārstei un saninstruktorēm bija vai nebija bailes. Pats svarīgākais tas, ka viņas nav aizgājušas un, kā nu spēja, apkopa ievainotos.

—           Slikti ar pārsienamajiem materiāliem, — Serdjukova norūpējusies sacīja. — Visu, ko vien mājās atradām, dvieļus, spilvendrānas, — visu esam izlietojuši. Arī zāļu vairs nav.

Lukins neatbildēja, viņam trūka vārdu — pārāk nopietns bija stāvoklis, lai sāktu kaut kā mierināt.

Pie ārsta raudādama pienāca saninstruktore.

— Kas noticis? — Lukins jautāja.

Meitene neatbildēja viņam, bet gan ārstei:

—          Jeļizaveta Ivanovna, nomira apakšpulkvedis Orehovs.

Serdjukova klusēdama devās uz istabu. Pēc pāris soļiem viņa atskatījās un pateica:

—    Atvainojiet, biedri ģenerāl.

—    Tas ir viņas draudzenes — Tatjanas Pavlovnas Ore-

hovās vīrs, — saninstruktore paskaidroja. — Tatjana

i

Pavlovna nomira vakar, viņa tāpat strādāja pie mums par ārsti.

—   Kā jūs sauc? — Lukins, pašam negaidot, uzprasīja. Vēlāk, atcerēdamies šo sarunu, Lukins saprata, kālab uzdevis šai slaidajai, glītajai meitenei ar saraudātām melnām acīm tik nevajadzīgu jautājumu, — šajā mirklī viņš jutās vainīgs par visiem ievainotajiem, kas te guļ, patiesību sakot, bez jebkādas palīdzības, par apakšpulkveža Orehova un par viņa sievas nāvi, par visiem grūtumiem, kas jāpārcieš viņa armijai, un par to, ka pēkšņi sāka vēl negantāk līt. -

—   Ļena, — meitene atteica gluži kā miera laikos, tad atģidas un piebilda: — Jeļena Mordvinova, biedri ģenerāl. — Un pēc mirkļa papildināja: — Leitnante, sanitārā instruktore.

Viņa stāvēja kailu galvu. Lietus lāses pilēja no pieres uz vaigiem, saplūda kopā ar asarām, taču viņa tās nenotrauca, laikam kautrējās, jo turēja rokas gar sāniem.

Bet lietus lija un lija.

Kopā ar Ļenu ģenerālis iegāja galējā mājā. Priekšnamā uz strīpainas pašaustas grīdsegas gulēja mirušais. Viņa seja bija apsegta ar asiņaina dvieļa gabalu. Lukins soļoja uzmanīgi, it kā ietu garām nevis mirušam, bet gan nogurušam, pēdīgi aizmigušam cilvēkam un baidītos viņu pamodināt.

Visi, kas vēl spēja pagriezties un paskatīties, pagrieza galvas un klusēdami lūkojās ģenerālī. Neviens nekā nejautāja, tikai tad, kad Lukins pieskārās pie durvju melnās dzelzs dzinteles un pielieca galvu, lai izietu laukā, kāds gārdzošā balsī noprasīja:

—   Vai pagalam būsim, biedri ģenerāli? Jebšu kā citādi? …

Saprazdams, ka cilvēki gaida tikai tos vārdus, kas viņiem patlaban visvairāk vajadzīgi, Lukins atteica:

—   Pacentīsimies nogādāt jūs uz aizmuguri. — Un, nevēlēdamies krāpt nelaimē nokļuvušos cilvēkus, piebilda:

—    Pacentīsimies. Tikai jūs paši jau zināt, cik tas ir grūti.

—   Zinām, biedri ģenerāli Pat ļoti labi zinām. Negribas krist vāciešu rokās… Pasakiet, biedri ģenerāl, — vai Maskava nav pamesta?

—    Kā nu tā var runāt? — Lukins no sirds brīnījās.

—    Tas taču nav iespējams!

Tranšeju rakšana, kritušo apbedīšana, artilērijas pārvietošana uz citām pozīcijām, rūpes par munīciju un medikamentiem — tas un vēl daudz kas cits veidoja frontes dzīves saturu, jo galu galā tas viss tomēr bija dzīve: neiedomājami grūta, pilna grūtību un briesmu, tomēr dzīvei

T'ā izvirzīja Mihailam Fjodorovičam Lukinam desmitiem jautājumu — svarīgu, steidzīgu, atrisināmu šai pašā mirklī. Taču viens jautājums, pats galvenais un vitāli svarīgākais, nodarbināja viņu visu laiku — ko darīt, lai armija saglabātos kā vesela kaujas vienība, lai tā nepazaudētu sakarus ar savām daļām, ar frontes štābu, lai ienaidnieks nedabūtu to sašķelt. To visu varēja pateikt dažos vienkāršos vārdos, no kuriem mazliet dvesa pēc kancelejiskuma — «nepazaudēt vadības grožus». Tieši šie trīs tik parastie un vienkāršie vārdi ģenerālim Lukinam bija paši galvenie.

Sastapdamies ar problēmām, kuras kādreiz, tagad jau tālajos miera laikos, mācībās (bet tas viss bija aizvirzījies ļoti tālā pagātnē — šķita, ka pagājuši nevis četri mēneši, bet daudzi gadi) likās viegli atrisināmas, Lukins domāja: «Uz papīra viss veicās strauji, tik aizmirsa par gravu kraujām,bet jāiet būs pa tām. ..» Un nāca prātā ne vien citu, bet arī paša kļūdas un pārrēķināšanās.

Un, lai cik grūti bija saglabāt un nodrošināt sakarus gan ar savām daļām, gan frontes štābu, jo tie bieži pārtrūka, tomēr 19. armijas štābs un tās pavēlnieks prata noturēt vadību savās rokās un saskaņoti komandēt karaspēku, kas atvairīja vāciešu triecienus. Un lai arī atiešana ir pats grūtākais kaujas veids, grūtākais un bīstamākais tādēļ, ka atkāpjoties tūdaļ pa pēdām var sekot ienaidnieks, 19. armijas karaspēka atiešana tomēr noritēja organizēti un bez panikas. Ļaut ienaidniekam sekot sev pa pēdām šeit, pie Vjazmas, bija sevišķi bīstami, jo tas taču lauzās uz Maskavu.

Septītā oktobra rītā armijas aizmugurē Vorjas upes augstajā krastā, kur gāja šoseja no Vjazmas uz Rževu, izlūki ieraudzīja vācu tankus. Tie bija Gota 3. tanku armijas 7. divīzijas tanki, kas bija izdarījuši dziļu pārrāvumu, lai rietumos no Vjazmas savienotos ar Hepnera 4, tanku armijas divīzijām un tādējādi aplenktu mūsu karaspēku.

Kaut nu tobrīd ,Lukina rokās būtu nokļuvis vācu 7. tanku divīzijas komandiera ziņojums: «Sarkanās Armijas uzbrukums Sičevkas virzienā ir tik spēcīgs, ka ievadīju kaujā pēdējos spēkus. Ja šis spiediens turpināsies, es nespēšu fronti noturēt un man būs jāatkāpjas.»

Bet arī tad, ja padomju pavēlniecība zinātu, ka vāciešiem spēki jau zūd, Lukina armija un arī citu armiju karaspēks, kas cīnījās pie Vjazmas, izdarīt vairāk par to, ko tas jau "bija izdarījis, tik un tā nespētu — nepārtrauktajās kaujās tas bija noasiņojis, tam izbeidzās munīcija, cilvēki aiz pārguruma krita no kājām.

Un visu laiku bez mitas lija …

Zemessargu bataljona ierindnieks Fēlikss Martinovs, kas bija saņēmis gūstā oberleitnantu Eksneru, pulkveža Maslova apsolīto medaļu nepaguva saņemt…

Karā atgadās notikumi, kas nozīmības ziņā ir dažādi. Par vieniem vēsturnieki vēlāk saraksta veselus sējumus, citus nekur pat nepiemin, varbūt vienīgi izkarojies kareivis, pārnācis dzīvs mājās, sēdēdams klusā vasaras vakarā uz paviļas kopā ar paziņu frontinieku, pēkšņi atcerēsies:

— Bet pie mums reiz notika šitā …

Taču neatkarīgi no vienas vai otras kaujas operācijas mērogiem, neatkarīgi no tās nozīmes kara vispārējā gaitā ikvienā no tām ir piedalījušies cilvēki, un viņiem šī kauja — vienalga, vai tajā pārrauta pretinieka fronte un armija izgājusi operatīvos plašumos vai arī notikusi kauja par augstieni, vai ieņemta apdzīvota vieta ar septiņām mājām, — viņiem šis notikums allaž ir ļoti nozīmgs, reizēm pats pēdējais viņu mūžā.

Un jebkurā, pat visniecīgākajā pasākumā kara laukā — visur un vienmēr ir vajadzīga prasme, drošsirdība, griba uzvarēt un rakstura stingrība, un, pats galvenais, — savas Dzimtenes mīlestība, kas patiesi iedvesmo uz varoņdarbu, dod skaidru izpratni, ka pat tad, ja arī vajadzēs mirt, tas notiks taisnīgas lietas labā.

Un tieši par to, ka svēts ir ikviens varoņdarbs, kas veikts Dzimtenes vārdā, par Dzimtenes mīlestību, mīlestību pret tautu un partiju politvadītājs Aleksandrs Sergejevičs Solomencevs stāstīja zemessargu bataljona otrās rotas sarkanarmiešiem.

Politvadītājs Solomencevs bija apbrīnojams cilvēks — viņš vairs nebija jauns, vismaz pāri četrdesmit pieciem, komunists, kas iestājies partijā 1919. gada jūlijā, kad Mihaila Frunzes karaspēks gatavojās ieņemt Ufu. Izrādās,

ka ari tad jau bijis pieņemts, ka pirms kaujas iestājas Komunistiskajā partijā un iesniegumā raksta: «Ja ari kritīšu, uzskatiet mani par partijas biedru.»

Civilajā dzīvē Soiomencevam bija vismiermīlīgākais amats — viņš pārzināja rajona labierīcību nodaļu. Zemessargos viņš kļuva par politvadītāju.

Kad izrunā šo apstrupināto salikteni, to vispirms uztver kā amata nosaukumu. Pavisam cits skanējums tam ir, ja to izrunā pilnīgi: politiskais vadītājs!

Laikam jau tādēļ, ka tas bija zemessargu bataljons, daudzi uzrunāja politvadītāju gluži kā privātajā dzīvē:

—    Biedri Solomencev!

Cilvēki labprāt klausījās viņā. Vai nu viņam bija tāda īpaša balss, vai ari viņš prata runāt sirsnīgi, taču citos, kas stāstīja par to pašu tematu, klausīties, protams, klausījās, bet tikai formāli, pakļaujoties disciplīnai. Turpretim Solomencevā klausījās ar patiku.

Iecirknis, ko aizstāvēja bataljons, bija kluss. Droši vien tieši tādēļ pavēlniecība bija norīkojusi uz šejieni zemessargus, novietojot tiem pa labi un pa kreisi jau ugunskristības dabūjušas apakšvienības.

Taču trešajā dienā klusumam pienāca gals — pēc īsa, bet spēcīga artilērijas uzbrukuma hitlerieši mēģināja izlauzt šajā vietā robu mūsu aizsardzībā.

Tā bija grūta diena. Palejā, bezvārda upītes krastā, palika degam trīs vācu tanki. Pa ieleju vēl ilgi plājās biezi, tumši zili dūmi un oda kā lauku smēdē. Kad dūmi izklīda, kļuva redzami līķi pelēkos mundieros. Viens gulēja pavisam tuvu, pārdesmit metrus no ierakuma, varēja pat saskatīt nodilušās zoles.

Arī bataljonam bija zaudējumi. It sevišķi žēl bija divu cilvēku — bija kritis bataljona komandieris kapteinis Kirpičevs un zemessargs mākslinieks Pjotrs Aleksandrovičs Minajevs.

Taču zemessargu ierakumi šķita kā noburti — vācieši nekādus panākumus neguva, lai gan triju dienu laikā mēģināja šajā vietā izlauzties vismaz reizes septiņas.

—    Viņi, protams, līdīs atkal, — Solomencevs klusām stāstīja. — Tāds ir stāvoklis. Viņi nevar nelīst, bet mēs nevaram atkāpties. — Pēkšņi viņš mainīja sarunas tematu. — Vai zināt, par ko es patlaban sapņoju? Nokļūšu Maskavā, savās mājās, un tūlīt prom uz Sandunas pirtīm.

Mēs vienmēr gājām trijatā: es, galvenais grāmatvedis Kotons un puķkopis Žiharevs.

Atskanēja tanku rūkoņa.

—      Nāk, — Solomencevs mierīgi pateica. — Ķersimies biedri, pie darba.

Priekšējais it kā saplacinātais tanks «T-IV» brauca ātri un sparīgi. Tā zemais, plakanīgais tornis ar garo lielgabala stobru klusēja, gluži kā gaidīdams, kad sāks šaut padomju karavīri.

Aiz tā gabaliņu iepakaļ brauca trīs vidējie tanki «T-III» un, vadošo smago mašīnu sargādami, nekārtīgi šaudījās.

—         Ir gan stulbi! — Solomencevs iesaucās. — Grib ' iebiedēt!

Fēlikss Martinovs šajā brīdī nedomāja par briesmām — viņam vienkārši nebija tam laika. Viņš pārlūkoja savu saimniecību: pudeles ar degošo šķidrumu, divus jau laikus sagatavotos granātu saišķus.

Palejā parādījās1 " vēl četri vācu tanki. Tie brauca strauji, tiekdamies panākt pirmos.

Solomencevs iesaucās:

—    Desants!

Parādījās vēl trīs tanki. Nekas tamlīdzīgs bataljona sektorā vēl nebija pieredzēts.

Fēlikss Martinovs nesadzirdēja komandu, viņš to sajuta, saprata, ka tad, ja neizdosies apstādināt kaut vienu ienaidnieka mašīnu, viņa biedrus sadragās, iemīs zemē, var notikt arī pats briesmīgākais — cilvēki var atkāpties, izskriet zem ložmetēju uguns, un tad viņus tanki apšaus un sašķaidīs.

Martinovs līda pretim tankam, viņš nedzirdēja ne savējo, ne pretinieka šāvienus, viņš neredzēja nekā cita, vienīgi tanka platās tērauda krūtis. Viņš piecēlās no zemes, atvēzējās un no visa spēka pasvieda granātas tankam zem labās' kāpurķēdes, bet pats, cik vien cieši varēdams, pieplaka pie slapjās zemes un pamanīja: tanks deg.

Fēlikss līšus atgriezās pie savējiem. Ievēlās ierakumā un, smagi elsdams, noteica:

—    Tas nu ir padarīts!

Solomencevs tikai atzinīgi pamāja ar galvu, bet šai mirklī atskanēja drausmīgs sprādziens un Fēlikss zaudēja samaņu.

Atguvies viņš ilgi nevarēja atskārst, kas patlaban ir —

diena vai vakars. Galva dunēja, mute — dzelzs garša, gribējās dzert.

Ierakumā mīņājās ierindnieks Viktors Homjakovs, Fēlikss pazina viņu pēc platās, kumpās muguras. Sākumā Martinovs nevarēja apjēgt, ko Homjakovs dara, bet tad, paslējis galvu, ieraudzīja, ka viņš ceļ laukā no ierakuma mirušo, kurā Fēlikss sev par šausmām sazīmēja Solomencevu.

—   Vitja! — Fēlikss gribēja uzsaukt, bet nespēja, iznāca tikai tāds gārdziens. Taču Homjakovs bija dzirdējis.

—    Tu esi dzīvs?

—    Vitja, palīdzi man …

Tomēr Homjakovs skatījās nevis uz viņu, bet sāņus, uz saārdīto brustvēru, pareizāk sakot, uz to, ko vēl nesen apzīmēja ar šo militāro terminu. Arī Fēlikss palūkojās turp — augšā stāvēja vācu kareivis, stāvēja pavisam mierīgi un pīpēja.

Sakarus ar frontes štābu un kaimiņiem pazaudēja 7. oktobrī. 8. oktobri virs aplenktās 19. armijas daļām parādījās mūsu lidmašīnas un nometa pārtiku un munīciju. Vēlreiz lidmašīnas parādījās devītajā — tās aizlidoja uz rietumiem bombardēt pretinieku.

Sapratis, ka viņa armija ir ielenkta pilnīgi, Lukins deva pavēli, lai laužas laukā no ielenkuma, sadaloties nelielās grupās. Naktī uz 12. oktobri Lukins aklā tumsā bija nejauši nošķīries no armijas štāba darbiniekiem un palika viens, bet no rīta vācu lode pārcirta Mihailam Fjodorovičam elkoņa nervu. Par laimi, tuvumā pagadījās divas meičas, vēl pavisam jauniņas, saninstruktores.

Vispirms viņas lūkoja novilkt ģenerālim šineli, taču Lukins pavēlēja, lai piedurkni noplēš. Zem šineļa Lukinam vēl bija uzvilkts kombinezons. Ar šķērēm blīvajam audeklam tikpat kā nekā nevarēja padarīt, un, kamēr meitenes tika klāt brūcei, ģenerālis zaudēja daudz asiņu. Viņš centās uzmundrināt savas centīgās, taču nemākulīgās mediķes:

— Nez kāpēc man, meitenes, sāk galvā zvanīt? Gluži kā spēlētu.

Beidzot brūce bija pārsieta. Lukins piecēlās un sagrīļojās.

—          Biedri ģenerāli, mēs jūs aizvilksim! Gulstieties uz šineļa!

Kur nu meitenēm spēka, lai viņu pavilktu!

—    Meitenes, bēdziet! Iekritīsiet vēl ar mani nelaimē.

Stūrgalvīgās meitenes sāka viņu vilkt pa slapjo zemi

uz šineļa. Ik pie kustības sāpes nesen salauztajā kājā aizvien stiprāk un stiprāk atstaroja galvā. Bet Lukinsvēl saņēma spēkus, lai pajokotu:

—    Galīgi vairs neprotu staigāt…

Galvā iešāvās sūra doma: «Manis dēļ vēl aizies bojā arī meitenes.»

—    Meitenes, bēdziet!

—          Kā nu tā var runāt? — «kņope», kā Lukins domās dēvēja, vienu no savām glābējām, izbrīnījusies atteica.

—    Vai tā maz drīkst domāt?!

Viņi uzkāpa kādā paugurelī. Pēdējos metrus ģenerālis ar mokām nogāja pats.

—    Nu, re, te būs sausāks, — Lukins sacīja.

Pavisam tuvu iekaucās un plaukšķēdama izsprāga mīna.

Meitenes palika neskartas, bet Lukinam šķemba iecirtās tai pašā labajā kājā.

Vajadzēja rāpties no pakalna lejā. Viena no saninstruktorēm jau daudz drošāk ķērās pie pārsiešanas — laikam pirmīt viņai bija bail ne tik daudz no vāciešiem, cik no ģenerāļa, — bet otra pazuda. Pēc pārdesmit minūtēm viņa atveda divus komandierus — turpat netālu zemnīcā gulēja smagi ievainotais sevišķās daļas priekšnieks'Možins, bet abi komandieri bija viņa padotie. Ar čekistu palīdzību ģenerālis nokļuva līdz zemnīcai. Blakus soļoja meitenes, kas bija kļuvušas krietni mundrākas. Ģenerālis viņām pa jokam teica:

-— Meitenes, bēdziet!

—    Kā nu tā var runāt! — atteica «kņope» un iesmējās.

—    Iekārtojieties, Mihail Fjodorovič, — sacīja Možins.

—    Gan jau kaut kā izkulsimies.

Lukins pazina Možinu vēl no tiem laikiem, kad dienēja Sibīrijas kara apgabalā, un šī negaidītā tikšanās mežā sagādāja divtik lielu prieku.

—          Atradīsim arī ēdamo, — viesmīlīgi piedāvāja viens no čekistiem. — Iekodiet, biedri ģenerāli!

Atskanēja šāviens, tad vēl viens. Pie zemnīcas kāds kaut ko vāciski uzbļāva.

— Še tev nu bija: iekodiet, — čekists klusu noteica, — Jālaužas laukā. Rjazanov, ņem gra … Taču nedabūja izteikt līdz galam.

Atskanēja tāds sprādziens, ka Lukinam šķita — zemnīcas baļķu griesti uzgāzušies virsū viņam vienam pašam.

«Kur es atrodos? Kādēļ uz krēsla atzveltnēm karājas vācu mundieri? Esmu kritis gūstā! Tas ir drausmīgi… Reibst galva … Kas tur vaid? … Kādēļ neviens nepieiet viņam klāt? Cik patlaban var būt pulkstenis? Būtu vismaz kāds ienācis iekšā … Sāk vaidēt vēl viens … Cik viņu te ir? Vai visi vācieši? Skan soļi… Nē, tas nenāk pie mums. Dzert gribas.,… Kas guļ man blakus? Arī vācietis. Neredz ne acu, ne deguna — varen braši tevi apstrādājuši! … Kas tur piecēlās?»

Ievainots vācietis — viņam nav labās rokas, kāja vienās saitēs — aizklumburoja ar kruķi gar Lukina gultu. Gaitenī dzirdamas balsis — laikam vācieti bar, ka viņš izgājis laukā. Nū kā tad, sanitāre ved viņu atpakaļ, nogulda, apsedz, kaut ko bargi piekodina un aiziet. Atnāca atpakaļ ar krūzīti rokās un iedeva vācietim padzerties.

«Varbūt palūgt? Lai brauc ratā! … Dzert tomēr gribas … Ir nu gan dīvainis, kas tad tur sevišķs, palūgšu — un viss… Pārāk viegli tu, Mihail Fjodorovič, gribi izlīgt — palūgšu! Kam? Ienaidniekam … Bet vai tad sanitāre ir mans ienaidnieks? Es taču esmu ievainots, bet viņa ir sanitāre, tas ir viņas pienākums — pasniegt man ūdeni… Aizgāja … Un lai iet ar! Pacietīšu … Domāšu par ko citu … Kas šī par ēku? Pēc logiem spriežot, skola. Nesen uzcelta, laba skola.. . Šķiet, man atkal uzmācas miegs. Bet kur es atrodos? Ņo kurienes tie vācu mundieri? … Lieliski lido lidmašīna … Labs pilots … Gūstā? Kurš ir gūstā? Bet tad krata gan … Viens, divi, trīs, septiņi …»

Lukins iegāzās melnā bezdibenī.

Vācu hospitālis atdzīvojās pulksten septiņos: pa klasēm, kas bija pārvērstas palātās, sāka staigāt sanitāres, kaut kur berza grīdu, vienmuļi kaut ko dauzīja, šķita, tur kapā gaļu, lejā blīkšķēja durvis.

Zilā spuldzīte zem griestiem pamirkšķināja un nodzisa — tūdaļ kļuva redzams, ka aiz logiem vēl liela tumsa.

Vācietis ar kruķi, tas, kurš naktī mēģināja iziet no palātas, pienāca pie Lukina gultas, cieši nopētīja un histēriski iebļāvās:

—    Russe! Russe!

Viņš, šis vācu kapteinis, bija galīgi pārskaities par to,

ka istabā, kurā guļ viņš, Valters Heslers, viens no «Kraft durch Freude» darbiniekiem, nacionālsociālistiskās partijas biedrs kopš tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada, desantnieku bataljona komandieris, Narvikas un Krētas varonis, ka gandrīz vai blakus viņam noguldīts krievs.

—          Jūs dzirdat, oficieru kungi, — krievs! Es protestēju! Es sūdzēšos! Es pieprasu, lai aizvācšo krievu tūdaļ, šai pašā mirklī! Tas ir drausmīgi! Es pats viņu izmetīšu laukā! Nekas! Man vēl, paldies dievam, spēka pietiks!

—          Kapteiņa kungs! Tas taču nav ierindnieks, bet ģe-. nerālis!

—          Vēl ļaunāk! Droši vien — pat katrā ziņā komunists! …

Sanitāre atveda māsu. Māsa piegāja pie Lukina, šķebīgi paskatījās uz viņa aizvērtajām acīm un cieši sakniebtajām lūpām — ģenerālis bija bez samaņas — un pikti pavēlēja sanitārēm izvilkt krievu gaitenī.

Pēkšņi Lukina kaimiņš, tas, kuram neredzēja ne acu, ne deguna, skaidri un dzedri pateica:

—    Atlikt… Kapteini Hesler, jūs uzvedaties necienīgi!

— Kā jūs uzdrošināties?!

—          Es to drīkstu gan, kaptein… Māsiņ, pasauciet vecāko ārstu Neltes kungu!

—    Tiks izpildīts, pulkvedi!

— Un pasakiet kapteinim Hesleram, ka viņš traucē man miegu.

Kopā ar ārstu Nelti palātā ienāca vēl divi. Vienam zem baltā virssvārča varēja samanīt ģenerāļa mundieri. Ģenerālim bija apbrīnojami košas, sarkanas lūpas.

Ģenerālis vispirms piegāja pie pulkveža, uzlika viņam uz galvas plaukstu un saudzīgi apjautājās:

—    Vai tev šodien ir labāk, Kurt?

—Ak tas esi tu? Man būtu pavisam labi, taču te ir pārāk trokšņaini.

Kapteinis Heslers palūdza ģenerālim: «Atļausit?» — un, saņēmis klusu piekrišanu, izklumburēja laukā no istabas.

Ģenerālis paskatījās uz Lukinu, tad palūkojās vecākajā ārstā Neltē. Ārsts strupi pateica māsai:

—    Šļirci!

Un pats izdarīja injekciju. Lukins atvēra acis.

Vācu ģenerālis sāka runāt krieviski:

—         Kā jūs jūtaties? Vai varat atbildēt uz dažiem jautājumiem?

—    Atkarībā no tā, kas jūs interesē.

—    Kādi karaspēka formējumi bija …

—          Ne uz vienu jautājumu, kas būtu saistīts ar Sarkano Armiju, es neatbildēšu.

—    Kālab?

—          Spriežot pēc jūsu mundiera, jūs esat ģenerālis. Pasakiet — kā rīkotos jūs, ja būtu nokļuvis manā stāvoklī?

Vācietis, biezo un koši sārto apakšlūpu atkāris, brīdi stāvēja klusēdams, tad vērīgi, it kā kaut ko apsvērdams, paskatījās Lukinā un pieklājīgi pateica:

—    Kā jums labpatīk …

Un aizgāja.

Palātā iestājās klusums. Vācieši skatījās uz krievu ģenerāli, un, lai gan vairākums nesaprata, par ko bija runa, tomēr pašcieņa, ar kādu krievu ģenerālis atbildēja armiju grupas «Centrs» pavēlniecības pārstāvim, acīm redzot, izraisīja viņos godbijību.

Taču sāpes labajā kājā aizvien pieņēmās. It īpaši nepatīkami smeldza īkšķis. «Laikam būšu dabūjis vēl kādu belzienu. Dur un dur …»

Lukins ar mokām piecēlās sēdus, ar kreiso, kustīgo roku nometa šineli un segu un tikai tad ieraudzīja, ka labās kājas viņam nemaz vairs nav…

Gaitenī sāka klabēt kruķis — tur atgriezās Hesleirs. Durvis atvērās, un kapteinis, nenoturējies kājās, nostiepās visā garumā uz grīdas. Pūlēdamies sagramstīt aizslīdējušo kruķi, Heslers nogāzās vēlreiz un tā, sēdēdams ar nedabiski saliektu kāju, ļaunā priekā iesaucās vāciski:

—           Tūlīt jūs visi sāksit trokšņot! Pats savām ausīm dzirdēju! Nupat! Mūsu avangarda daļas iegājušas Maskavā! Maskavā!

Vācieši sāka trokšņot.

Heslers, ar naidu skatīdamies Lukinam tieši acīs, auroja:

—    Moskau! Moskau!

Lukins tam neticēja. Viņš nespēja ticēt šim aiz prieka sajēgu zaudējušajam nekaunīgajam un nožēlojamam hitlerietim.

Viņš nespēja tam ticēt, tas bija pārāk drausmīgi — noticēt, ka Maskavā vācieši.

Viņš nevarēja tam ticēt, jo saprata, ka pat tad, ja ari hitleriešu . armijas avangarda daļām izdotos ielauzties Maskavā, kaujas par galvaspilsētu ilgtu ne vienu vien mēnesi, tās būtu niknas un nežēlīgas.

Viņš gluži vienkārši nevarēja tam ticēt.

Un tomēr viņam uz mirkli sametās baisi. Viņš aizsniedzās līdz savam stimbēnam un sāka raut nost apsēju. Kālab viņš tā dara, to viņš neapzinājās, viņam vajadzēja Kaut ko darīt, citādi viņa smadzenes un sirds neizturētu sūrās bēdas, kas viņu pārņēma.

Un ģenerālis Lukins atkal zaudēja samaņu.

MASKAVA

Sniegs pārklāja krievu zemi.

Niknāki kļuva agrīnie sali.

Cilvēki rīta puskrēslā pulcējās pie reproduktoriem.

Stāvēja klusēdami un gaidīja ziņojumus no frontes.

«Izcīnīdams nevienlīdzīgas kaujas, mūsu karaspēks bija spiests atiet uz līniju, kas stiepjas no Dorohovas uz rietumiem no Kubinkas …»

— Pērn mēs Kubinkā īrējām vasarnīcu. Ak kungs!

«Borovskas rajonā pretinieks, ciezdams smagus zaudējumus, atspieda mūsu karaspēku līdz Protvas upei un pēc tam līdz Naras upei.»

—           Bet mēs gribējām vasarā braukt uz Narofominsku atpūsties, vīram tur dzīvo radinieki. Jūs nemaz nezināt, kāds tur gaiss!

—    Stāsta, ka tur esot mikroklimats.

—    Klusāk! Tādi kā! …

«Volokolamskas virzienā …»

«Jahroma . .. Južnova .. . Mediņa …»

«Uzmanību! Uzmanību! Biedri! Mūsu zemei tik draudīgajā stundā Dzimtene no mums katra prasa vislielāko spēku sasprindzinājumu, vīrišķību, varonību, izturību… Dzimtene aicina mūs kļūt par nesagraujamu sienu un aizšķērsot fašistu ordām ceļu uz mūsu dzimto mīļo Maskavu. Tagad vairāk nekā jebkad nepieciešama modrība, dzelzs disciplīna, organizētība, izšķiroša rīcība …»

«Ar Valsts Aizsardzības komitejas lēmumu Maskavas pilsētā un tai apkārtējos rajonos, sākot ar 20. oktobri, tiek pasludināts aplenkuma stāvoklis.»

— Pareizi dara!

Uz austrumiem devās ešeloni — veda prom bērnus, sievietes. Pārcēlās uz Urāliem un Sibīriju rūpnīcas un institūti.

Uz Maskavu steidzās urāliešu un sibīriešu divīzijas…

6. novembra vakarā vācu lidmašīnas mēģināja izlauzties līdz galvaspilsētai. Šāva zenītlielgabali. Šāviņu šķēpeles krita uz asfalta.

Kādreiz pēc priekpilnajiem vārdiem: «Gaisa uzbrukuma draudi novērsti! Trauksme atsaukta!» — puišeļi metās uzlasīt šķembas, tagad neviens vairs nepievērsa tām uzmanību, bija apnicis. Šķēpeles novāca sētnieki.

Tika atzīmēta Oktobra divdesmit ceturtā gadadiena.

Kam gadījies būt svinīgajās sēdēs Lielajā teātrī, tas zina, kāda atmosfēra valdīja pirms sēdes sākuma un pārtraukumos. Te sapulcējās visā zemē pazīstami cilvēki, nopietni liela darba darītāji — tautas komisariātu, uzņēmumu un organizāciju vadītāji, ievērojami strādnieki, kolhoznieki, zinātnieki, aktieri, mākslinieki. Sasveicinājās, apkampās, daži, kuriem viss mūžs pagāja vienā nemierā un rūpestos, tikai te vien saredzējās…

Viens otrs te dažkārt izšķīra arī saimnieciskus jautājumus, turklāt tādus, par kuriem pirms tam mēnešiem ilgi bija tielējušies un nekādi nevarējuši vienoties, bet te panāca saprašanos piecās minūtēs — biedriskuma un kopības atmosfēra palīdzēja aizmēzt visu sīkumaino, kas traucēja.

Un vienmēr pirms sēdes sākuma te valdīja priecīga duna.

Metro stacijā «Majakovskaja» bija klusu. Nedzirdēja pat zenītlielgabalu sausos, spalgos bļīkšķus — pārāk dziļi pazemē tā atradās.

Lēnām pienāca vilciens. Ieradās valdības, Valsts Aizsardzības komitejas locekļi, Staļins.

Aplausi pāršķēla klusumu. Staļins pacēla roku: «Nevajag! Nav īstā reize aplausiem.»

Arhangeļskā, Kazaņā, Tbilisi, Ivanovā, tūkstošos pilsētu un ciemu, pulku, divīziju, korpusu un armiju štābos, matrožu kubrikos, zemūdenēs, rūpnīcās, kur montēja tankus, ešelonos, kas ar kurjervilcienu ātrumu steidzās uz rietumiem, hospitāļos — visur, kur vien bija radio, cilvēki iesaucās:

«Klusāk! Klusāk!»

Viņi gaidīja — tūlīt runās Staļins.

Pāri visai zemei skanēja katram pazīstamā padobjā balss, kas viesa cerību un pārliecību.

—           Nekad vēl padomju aizmugure nav bijusi tik stipra kā tagad. Pilnīgi iespējams, ka jebkura cita valsts, zaudējusi tik daudz teritorijas kā tagad mēs, nebūtu izturējusi pārbaudījumu un sabruktu …

—    Pareizi, biedri Staļin, pareizi!

—           Mūsu armija darbojas savā dzimtajā vidē, nepārtraukti izmanto aizmugures atbalstu …

—    Pareizi, pilnīgi pareizi!

—           Vācu iebrucēji grib, lai viņu karš būtu iznīcinātājs karš pret PSRS tautām. Nu labi, ja vācieši vēlas, lai būtu iznīcinošs karš, viņi to dabūs …

—    Dabūs!

—           Ne mazāko žēlastību vācu okupantiem! Nāvi vācu okupantiem!

—    Nāvi! Lai atmaksā par visu, par visu!

Vēlāk, pēc pārtraukuma, atskanēja svinīga balss — kā jau svētkos:

—           Dziedās PSRS Tautas mākslinieks Maksims Dormidontovičs Mihailovs …

Aplausu vētra.

—    «Prom pa Pītera ielu …»

—           Vai dzirdat, biedri? Dzirdat? Mihailovs dzied! Tātad viss kārtībā!

—    Viss kārtībā! Un jūs domājāt, ka citādi?!

Vējš! Vējš! Tik auksts, ka salst līdz pat kauliem. Vējš sviež sauso sniegu skarbajās sejās karavīriem, kas nekustīgi stāv Sarkanajā laukumā.

Maskavas debesis klāj pelēki, svina smagi mākoņi. «Var būt, ka tā ir labāk? … Slikta redzamība!»

Pulkstenis desmit. Kas ir tas, kas pirmais uznāca Mauzoleja tribīnē? Vai patiešām?

Pa Spasas vārtiem izjāja Budjonijs.

—    Biedri Padomju Savienības Maršal! Karaspēks parādei par godu Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas divdesmit ceturtajai gadadienai nostādīts. Parādi komandē Maskavas kara apgabala pavēlnieks ģenerālleitnants Artemjevs. 4

—    Sveicināti, biedri!

—    Sveicināti, biedri Padomju Savienības Maršal!

—    Apsveicu jūs svētkos!

—    Urā! Urā! Urā!

Un tad Staļins teica runu.

—    Ienaidnieks nav tik stiprs, kā to tēlo daži pārbiedēti inteliģentiņi… Biedri sarkanarmieši un sarkanflotieši, komandieri un politdarbinieki, partizāņi un partizānes! Uz jums raugās visa pasaule kā uz spēku, kas spējīgs iznīcināt vācu iebrucēju ordas. Uz jums kā uz saviem atbrīvotājiem raugās paverdzinātās Eiropas tautas … Jums lemta lielā atbrīvošanas misija. Esiet tad nu šās misijas cienīgi! Karš, kuru jūs izcīnāt, ir atbrīvošanas karš, taisnīgs karš. Lai jūs šai karā iedvesmo mūsu lielo senču — Aleksandra Ņevska, Donas Dmitrija, Kuzmas Miņina, Dmitrija Požarska, Aleksandra Suvorova un Mihaila Kutuzova vīrišķīgais paraugs! Lai pār jums plīvo lielā Ļeņina uzvarošais karogs!

Borodinas laukā atkal risinās kaujas. Piemaskavas pilsētās un ciemos noris kaujas!

Uz ciņu, zeme varenā!

Uz nāves kauju trauc . ..

Tieši no parādes, no Sarkanā laukuma — kaujā, uz fronti, kas stiepās gar Naras upi, gar Istru, gar Maskavas-Volgas kanālu, gar Krjukovu, Dubosekovu …

Daudzi nepārnāca.

16., 19;, 24. un 32. armijas kareivji, virsnieki un ģenerāļi — dzīvie, kas bija iznākuši no ielenkuma pie Vjazmas, kritušie un tie, kas pret savu gribu nokļuva gūstā, visi viņi izpildīja savu pienākumu, palīdzēja nosargāt Maskavu.

Viņi cīnījās līdz pēdējai patronai, līdz pēdējai asins lāsei. Cīnījās gan ievainotie, gan mirstošie. Viņi aizkavēja divdesmit astoņu vācu divīziju uzbrukumu, apturēja tās

pie Vjazmas, palīdzēja noslāpēt «Taifūnu», kamēr citas armijas sagatavojās lielajai uzvarošajai kaujai.

Gods viņiem un slava, kā arī visiem pārējiem, kas cīnījās pie Maskavas, kas nosargāja galvaspilsētu.

STAIGĀ VIEN, VLASOV, STAIGĀ TĀLĀK…

Skumju pilnajā, mokošajā vienmuļībā ielauzās drausmīgas, ar prātu neaptveramas dienas.

Uz Vjazmu, uz kara gūstekņu hospitāli, kurp nogādāja arī Lukinu, drīz vien atveda ievainotu artilērijas pulkvedi Jevgeņiju Nikolajeviču Mjagkovu.

Ārsts, mūsu pašu, padomju ārsts, apskatīja viņu.

—    Jums ir gangrēna. Vai sapratāt?

—    Sapratu, dakter.

—    Kāju vajag amputēt.

—    Vai augstu?

—    Virspus ceļa.

—   Ja vajag — vajag. Ja nenogriezīs — es nomiršu?

—    Noteikti. Tā ir gangrēna.

—    Bet, ja nogriezīsiet, vai palikšu dzīvs?

—    Garantēt nevaram.

—    Bet izredzes ir? Kaut vai kādas?

—    Ko nu jūs, Jevgeņij Nikolajevič! Izredzes ir lielas.

—    Grieziet ar!

—          Tikai mums itin nekā nav, nekādu anestēzijas līdzekļu. Saprotiet — itin nekādu.

—    Tātad griezīsiet dzīvu miesu?

—    Jā.

—    Grieziet.

Ārsti bija mūsu pašu cilvēki, sagūstītie, māsas —tāpat mūsu pašu meitenes. Bet vecākā māsa — vāciete, norīkota uzraudzīšanai. Pulkvedis visu laiku lūdzās:

—    Dakter, mīļais, ātrāk! Ļoti lūdzu, ātrāk.

Meitenes raudāja. Pasniedz instrumentus un raud skaļā balsī. Bet pulkvedis tik atkārto savu:

—    Ātrāk!

Vāciete, garš un kārns sievišķis ar tumšu seju un vienaldzīgām acīm, sākumā cieta klusu, tad sāka steidzināt ķirurgu:

—    Schnell, schnell!

Un sāka slaucīt ar savu mežģīņoto mutautiņu Mjagkovam sviedrus no pieres. Tomēr neizturēja, noģība.

Mjagkovs naktī zaudēja samaņu un visu laiku sauca:

—    Mārus ja, Marusja! …

Ik pa brīdim pie viņa pienāca vāciete un deva dzert, tikai ne ūdeni, bet dzērveņu morsu, kas bija izvārīts pēc viņas rīkojuma. .

Ievainotie bija dzirdējuši, ka viņa vairākkārt sacījusi:

—    Meiri Lieber! Mein Lieber.

No rīta pulkvedis Mjagkovs nomira.

No Vjazmas Lukinu aizveda uz Smoļensku. Veda ar piectonnīgo kravas mašīnu. Nestuves nolika uz kulbas grīdas, bet uz soliem gar kulbas bortiem sēdēja karavīri, ar zābakiem pret nestuvēm atbalstīdamies. Kāds zābaks atradās Lukinam pie paša zoda, un acu priekšā visu laiku rēgojās nodilis pakaviņš. Šoseja bija sadangāta, dubļi sasaluši gabalu gabalos. Nestuves svaidīja gan pa labi, gan pa kreisi, reizēm uzmeta gaisā — gatavās kratīklas, ne automašīna. Apsargātāji bija atbalstījušies pret nestuvēm tīšuprāt — laikam nebrauca te pirmo reizi un zināja, ka te krata dzīvību laukā.

Un piedevām vēl, līdzko paguva izbraukt, sāka plosīties putenis.

Kareivji pa kārtai gāja pasēdēt kabīnē, pasildīties, iedzēra no blašķēm, ēda sviestmaizes, pīpēja. Lukinam pat nelabi sametās — kaut dabūtu ievilkt vienu dūmu!

Viņi iebrauca sagrautajā un nodedzinātajā Smoļenskā. Šķiet, tieši šajā vietā, kur patlaban guļ drupas, 16. armijas karaspēka pavēlnieks ģenerālleitnants Lukins vēl pavisam nesen bija pieņēmis vienīgo papildinājumu. Toreiz no Gorkijas bija atbraukuši divi tūkstoši kareivju, virsnieku un politdarbinieku — galvenokārt strādnieku, komunistu.

Sadalīja viņus pa drusciņai, gluži kā dzīvības ūdeni sausā, izdedzinātā stepē — pa divdesmit trīsdesmit cilvēku uz pulku. Un šie vīri, kuru vidū daudzi vairs nebija nekādi jaunie, novilkuši šineļus pēc pilsoņu kara, — paveica brīnumus, viņi cīnījās drosmīgi, nikni un, pats galvenais, veiksmīgi sacementēja atkāpšanās laikā nogurušos karavīrus. Tieši viņu nopelns bija tas, ka vācieši sāka apjēgt, ka Krievija nav jautru pastaigu vieta.

\

«Gan vēl atcerēsities Smoļensku! Gan atcerēsities! .. .»

Karavīri sāka strīdēties: uz kurieni vest sagūstīto ģenerāli, Vjazmā nebija skaidri pateikuši — uz vācu vai krievu hospitāli?

Vecākais pavēlēja:

—    Ved pie krieviem.

Viņi vēl ilgi kratījās pa grambām, iekams aizkļuva līdz hospitālim, kas atradās medicīnas tehnikuma telpās.

Vācieši noņēma nestuves no mašīnas un nolika pie durvīm zemē.

Lukins pacēla galvu un palūkojās apkārt. Metrus piecus no viņa gulēja apsnigušu līķu grēda. Divi pašā augšā laikam bija tikko iznesti, baltais līķauts vēl nebija paguvis tos apsegt — kailie miroņi bija zili dzelteni.

Pienāca divi sarkanarmieši, izdiluši, ar garām rokām, tik tikko pacēla nestuves un līgodamies ienesa iekšā. Vācietis no mašīnas uzsauca:

—    Ģenerālis!

Sarkanarmieši negāja solī, un nestuves zvāroļās. Viens no viņiem sacīja:

—          Gerasimov? Vai dzirdēji? Ģenerālis. . — Man vienalga.

Mājā bija tikpat auksts kā laukā. Iespējams, ka iekšā bija vēl aukstāks — no mūra sienām, no pelēkajiem griestiem, ko klāja milzīgi, brūni mitruma plankumi.

Neciešama puvuma smaka. Sanitāriem vairs nebija spēka, viņi nolika nestuves uz apledojušās grīdas. Ledus bija tumšs — no sasalušajām asinīm.

Viens no sanitāriem, smagi elsdams, apsēdās turpat uz grīdas, otrs pateica: «Aiziešu, uzprasīšu,» — un gausi aizvilkās prom.

Pienāca vatenī ģērbusies sieviete, galvu aptinusi ar brūnu vilnas šalli. Sieviete pieliecās klāt. Lukins pazina viņā Jeļizavetu Ivanovnu Serdjukovu — atcerējās kopš tās tikšanās reizes mazajā sādželē.

—    Biedri ģenerāli!

—    Nu re, kā satikāmies, Jeļizaveta Ivānovna.

Ārste steidzīgi sacīja sanitāriem:

—    Nesiet, nesiet!

Otrajā stāvā varēja uzkāpt pa šauru celiņu starp guļošiem cilvēkiem. Ievainotie atradās visur — uz kāpnēm, kāpņu laukumiņos. Ejot pa gaiteni, bija jākāpj pāri cilvēkiem. Kāds klusu izlamājās: «Vai neredzi, kur kāp, vai! . .. .»

Logi vienā ledū, uz sienām mitri plankumi — tur, simtu cilvēku elpas sasildīta, izkususi sarma.

Serdjukova gāja pa priekšu un mierināja:

—          Tūlīt, tūlīt, pacietieties vēl mazdrusciņ. Es jūs noguldīšu blakus Ivanam Pavlovičam Prohorovam. Vai pazīstat viņu?

Kā gan Lukins varēja nepazīt ģenerālmajoru Prohorovu, artilērijas priekšnieku vispirms 16. un pēc tam 20. armijā. Tikai 19. armijā viņi nebija kopā.

—   Vai viņš ir šeit?

—    Šeit, šeit…

Lukinu noguldīja gultā, apsedza ar segu un virsū vēl uzklāja šineli.

—    Sveicināts, Ivan Pavlovič!

—          Mihail Fjodorovič! Nemaz nepazinu … No kurienes tu?

—          No tām pašām vietām, Ivan Pavlovič. Vai nav ko uzpīpēt?

—    Aizaizvakar nopīpēju' pēdējo …

—          Jau tā bezgala skumji, bet te vēl smeldz un smeldz labās kājas īkšķis, labprāt ņemtu un norautu, nešpetno, nost, taču nav tur vairs ko raut. Arī roka elkonī neliecas, nekādi nevar to noguldīt, lai būtu ērtāk, aizvien notirpst un pamirst, bet vēlāk, kad to pavisam ļenganu un pietūkušu nogulda citādi, šķiet, ka tajā kāds dur un dur ar tūkstošiem adatu …

—          Mihail Fjodorovič! Kas viss nenotiek! Ko tik viņi nedarās!

—    Kas noticis, Jelizaveta Ivanovna?

—           Drausmīgi! Tikko māsiņa pastāstīja. Pa Kijevas šoseju dzinuši mūsējos . .. Šodien sals pāri divdesmit grādiem … Viņus panākusi vācu mašīna … Nav paguvuši atlēkt sāņus .. . Nokrituši… Uz ceļa ledus, bet viņi basām kājām, paslīdējuši… Tad no mašīnas ar ložmetēju… Māsa, viņa ir šejieniete, smoļenskiete, nākusi šurp..,. Tikko dzīva palikusi. Uz ceļa līķi, pilns lauks ar līķiem. Tur palikuši tie, kas pabēguši… Mihail Fjodorovič! Ko tas viss nozīmē?!

Pienāca noraudājusies meitene.

—          Ja jūs to būtu redzējis, biedri ģenerāli! Tas ir tik drausmīgi.. . Kas vien pakustējās, to nošāva …

—    Mihail Fjodorovič! Ivan Pavlovič!

—    Kas tur vēl atgadījies, Jelizaveta Ivanovna?

—          Nekas nav noticis. Mūsu māsiņa Ļidočka, viņa arī ir šejieniete, atnesusi jums no mājām kāpostu viru. Jūs taču esat badā.

—    Tāpat kā visi, Jeļizaveta Ivanovna.

—          Lida tūlīt uzsildīs. Mums prīmusā vēl palicis mazliet petrolejas.

Atnesa kāpostu viru, no tās kūpēja garaiņi.

—   Ēdiet, mīļie, kaut drusciņ dabūsit siltumu … Ienāca vecākā māsa — vāciete. Ne vārda neteikusi, viņa

paņēma katliņu un paoda.

—    Kas te ir?

—    Vira.

—    Kas ir vira?

Paoda vēlreiz, saviebās, it kā būtu rīcineļļu iekampusi.

—    Nevar! Var sapojat vēder. Un izlēja viru netīrumu spainī. -

Viņa aizgāja. Ģenerālis Prohorovs dusmīgi noteica:

—    Nekrietns bābišķis!

Lukins sāka smieties, lai gan te bija jāraud.

—    Varam vēderus sabojāt!

—    Ja būtu mana varā, Mihail Fjodorovič, es viņai…

—    Kā nu mums nav, Ivan Pavlovič, tā nav…

Lukinu un Prohorovu no Smoļenskas aizveda vakarā. Par pavadoni iedeva dūšīgu bārdaini, kas labi runāja krieviski.

—    Esmu jūsu tautietis, kungi. Mans uzvārds Spešņevs.

—           Mūs neinteresē, kas jūs tāds esat. Kurp jūs mūs vedat?

—          Uz Vāciju, kungi. Neuztraucieties, neesmu emigrants. Mans tēvs aizbrauca no Krievijas tūkstoš deviņi simti desmitajā gadā. Man toreiz bija pieci gadi.

—           Mēs jau teicām, ka mūs neinteresē, kas jūs tāds esat. Kurp jūs mūs vedat?

—    Es jau sacīju — uz Vāciju.

—    Uz kādu pilsētu?

—    Kad aizbrauksit — uzzināsit.

Pagaidām viņi iebrauca Oršā. Tālāk vilciens negāja — partizāņi bija uzspridzinājuši tiltu.

—           Nav slikti nostrādāts, Mihail Fjodorovič! Spridzina tiltus turpat deguna galā.

—    Krietni puikas!

No vagona viņus aiznesa uz uzgaidāmo zāli un novietoja ar brezentu atdalītā kaktā.

Pēkšņi turpat blakus atskanēja bļāvieni:

—           Krievu cūkas! Jūs tikai paskatieties uz viņiem! Par viņiem vēl rūpējas! Siltumā noguldījuši! Bet mēs? Mums jābrauc uz fronti un jāgaida, kamēr tie draņķa sapieri atjaunos ceļu.

Brezentu norāva nost — blakus stāvēja jauniņi vācu virsnieki jaunos šineļos, droši vien pirmo reizi brauca uz fronti, veselīgi, ar sārtiem vaigiem.

—    Es tūlīt iztukšošu savu parabellumu.

—    Nevajag, Fridrih, nav vērts.

—    Tie taču, kā liekas, ģenerāļi.

—           Pilnīgi pareizi! Ģenerāļi. Paskatieties, uzreiz divi gabali.

—    Es viņiem tūlīt sarīkošu izrādi! Lai atceras mani.

Spešņevs izturas kā vīrs.

—    Virsnieku kungi! Iebraucis Berlīnē, būšu spiests…

«Tātad mūs ved uz Berlīni? Dabūsim redzēt Vācijas galvaspilsētu. «Midzeni», kā pie mums raksta …»

Garām gāja kāds pulkvedis. Spešņevs metās pie tā un kaut ko pateica. Virsnieki uz vietas pazuda.

Gūstekņus, it īpaši virsniekus un ģenerāļus, vācieši ilgi vienā vietā neturēja, visu laiku vadāja no vienas nometnes uz otru.

Līdz 1942. gadā rudenim Lukins jau bija izmitinājies daudzās nometnēs — Berlīnē, Likenvaldē, Citenhorstā, Vustravā.

Reiz, kārtējās pārvešanas laikā sēdēdams pārsūtīšanas nometnes gaitenī Berlīnē, Lukins ieraudzīja ģenerāli Karhiševu, ko veda pie komandanta. Lukins uzsauca:

—    Dmitrij Mihailovič!

Karbiševs atskatījās un pamāja ar roku:

—    Sveicināti, Mihail Fjodorovič …

Viņš gribēja pateikt vēl kaut ko, taču sargkareivis iegrūda mugurā dunku un uzkliedza: «Schnell! …»

Visur bija grūti, neizturami rūgti. Visur bija gūsts, bet gūsts ir un paliek gūsts, lai kur tu atrastos: barakā uz

netīras grīdas, uz melniem sapuvušiem salmiem vai ari vieninieka kamerā uz lažas.

Gūsts — tas nozīmē, ka kuru katru mirkli vari gaidīt kratīšanu vai. kādu provokāciju. Drošas informācijas vietā — baumas, minējumi, varbūtības, reizēm ačgārnas, fantastiskas, lāgiem ar cerību stariņu, bet visbiežāk bezcerīgas. Tas ir bezgalīgas kontroles, kad tu, bezmiega nomocīts, esi galu galā iemidzis. Tas ir nebeidzamas, mokošas pārdomas — vai esi izdarījis visu, lai nenokļūtu nebrīvē? Vai tiešām visu? Un ja nu neesi izdarījis visu?

Gūsts — tās ir ilgas! Ilgas pēc dzimtenes, pēc tuviniekiem, par kuriem nezini nekā, pēc armijas, pēc mīļotā darba — tas viss izsakāms vienā īsā un kā akmens smagā vārdā — ilgas! Taču ļaunāka par visbriesmīgākajām, visdrūmākajām ilgām ir vilšanās cilvēkā, kuram esi ticējis, kuru esi uzskatījis par biedru un draugu, bet kurš pārvērties nelietī, pienesējā, sprāgoņā …

Ir grūti strādāt ienaidnieka labā. Mokoša ir apziņa, ka tu ar savu piespiedu verga darbu palīdzi pretiniekam. Tas ir mokoši un apkaunojoši. Vēl grūtāk ir nedarīt nekā. Un, lai gan roka ar pāršauto elkoņa nervu lāgā neklausīja, kartupeļu tīrīšana bija tīrā bauda. Tomēr darbs, turklāt biedru labā .. .

Ja kāds no vecajiem draugiem ieraudzītu, viņš neparko nepazītu vienmēr stalto un jauneklīgo ģenerālleitnantu Lukinu. Agrāk paziņas, kas bija kļuvuši druknāki un aptaukojušies, jokoja: «Pasaki, Mihail Fjodorovič, — kā tev izdevies tikt cauri bez uzkrājumiem?» Lukins tikai atsmēja: «Neieredzu divus sporta veidus — ēšanu un gulēšanu, it īpaši, pēc pusdienām …»

Nepazītu gan viņu draugi, nudien nepazītu. Lukins bija uzaudzējis bārdu, biezu un kuplu. Taisni pašam jābrīnās, no kurienes tāda bagātība — rūsgana, sprogaina. Reiz pienāca gadus četrdesmit vecs gūsteknis un pavaicāja: «Pasaki, tēvocīt.. .» Lukins nobārās: «Kas es tev par tēvoci?» — «Bet tu, vecotēv, ja patrāpās, ieskaties spogulī, gatavais Mežamiķelis …»

Lukins nevalkāja ģenerāļa formas tērpu, bet lāpītu un atkal pārlāpītu pirmā pasaules kara laika vācu zaldāta tērpu. Bijušās ķeizara armijas pavēlniecība bija devusi savā laikā rīkojumu salāpīt un saglabāt noliktavās, kamēr ievajadzēsies, visu, kas bija palicis pāri.

Un re, kā ievajadzējās!

Visās nometnēs pats šausmīgākais bija nepārtrauktais

bads.

Kad Mišām Lukinam palika piecpadsmit gadu, māte iekārtoja viņu darbā Pēterburgā važoņu traktierī par virtuves puiku — skaldīt malku, nest ūdeni, izslaucīt telpas, mizot kartupeļus, .tīrīt zivis… īpašnieks maksāja par to piecus rubļus un piedevām vēl pamācību: «Būsi paēdis — būsi pie dzīvības!» Reizēm bez kāpostu viras un biezputras — vai nu prosas, vai griķu — gadījās arī olu kultenis ar desu, — daudzi apmeklētāji gribēja, lai to sacep ar sīpoliem: rudenī un ziemā ar galviņām, pavasarī un vasarā ar lokiem … Lāgiem dažs gardēdis pieprasīja vēršaci ar žāvētas gaļas kricumiņiem, 4u to nes, bet šī vēl čurkst, burbuļo, reizēm pat sprakšķina .. .

Kāda, pie joda, te var būt vēršacs, ja Likenvaldē katru dienu no bada nomira desmitiem gūstekņu!

Tieši tur, Likenvaldē, uzradās pops. No kurienes viņš uzkūlās, neviens nezināja. Par viņu zināja tikai to, ka viņš dēvējās par Haritona tētiņu. Pēc auguma — labā flanga kavalergards, kā bārda, tā cekuls melni kā piķis, tikai reta stīdziņa sirma, acis brūnas, sērīgas. Kristus kas Kristus, balss klusa, laipna, ķeras pie sirds. Lai gan ziema nav tāda kā mūsējā, kā Krievzemē, sniega maz, un sali laiski — naktī nokrīt līdz pieciem sešiem grādiem, bet no rīta jau uz nulles, tomēr tā ir ziema, taču Haritona tēvs staigā kailu galvu, ar vecu talāru vien mugurā.

Te ieskatās vienā barakā, te otrā.

Nometnēs, kurās nācās būt Mihailam Fjodorovičam, padomju cilvēkus no visiem pārējiem — frančierņ, poļiem, angļiem, dienvidslāviem — atšķīra ar dzeloņstiepļu žogu, bet tur, kur bija tikai padomju cilvēki, krievus nodalīja atsevišķi. Iekļūt krievu barakās bija grūti, vairāk sargu nekā pie citām, un arī sargus un suņus izraudzījās pašus niknākos. Bet Haritona tēvs kā tāds Jēzus staigāja bez kādiem šķēršļiem: aprudušās, dzelkšņainās, norūsējušās, gluži kā sarecējušām asinīm pārklātās stieples it kā pašas pašķīrās viņa priekšā.

Rītos viņš noturēja aizlūgumus par tikko mirušajiem karavīriem. Acis pavērstas pret debesīm, no kvēpināmā trauka vijas zilu dūmu strūkliņa, balss drebelīga:

«Tur nav ne skumju, ne nopūtu, tikai mūžīga dzīvošana.. ..»

Pēc tam apstaigāja dzīvos, tos, kuri vairs nespēja

piecelties, kam jau bija zili nagi un zilas lūpas, bet krūtis gārdza, sirds pukstēja pēdējiem spēkiem un elpa tikko samanāma.

Noliek uz pieres mīkstu, vēsu plaukstu.

—    Izsūdzi savus grēkus, mans dēls. Atvieglo savas dvēseles mokas.

Daudzi pēdējā mirklī raudāja — ir gauži sāpīgi, mirt svešumā, bet vēl sāpīgāk ir apzināties, ka neviens, n§ māte, ne tēvs, ne sieva — paši mīļākie, paši tuvākie —nekad neuzzinās, kur viņš aprakts — pliks, bez zārka, vienā kaudzē ar citiem, ar dezinficējošu šķīdumu apšļākts.

Bet Haritona tēvs ir tepat blakus, pietupjas uz ceļiem pie tavas galvas-, noslauka asaras, ļauj noskūpstīt ar sausajām, drudzī apkaltušajām lūpām krustu.

—    Dievs ir visužēlīgs.

Sākumā domāja: vai tikai šis dvēseļu gans nav atsūtīts no gestapo? Varbūt viņš pēc grēksūdzes skrien pie abvēra virsnieka, lai neaizmirstu, kurš un ko viņam pirmsnāves stundā pateicis.

Pārbaudīja gan tā, gan šitā — aizdomas neapstiprinājās.

Pēc tam sāka šaubīties: «Vai Haritona tēvs maz ir pops? Varbūt blēdis?» Taču atmeta arī šo versiju — kāds blēdim no tā labums?

Mihails Fjodorovičs aprunājās ar Haritona tēvu: kur viņš mācījies, kur iesvētīts garīdznieka amatā, kādās draudzēs pirms kara strādājis. It kā neviļus apvaicājās, vai draudzes gans zina pareizticīgo svētkus, kad un kādi svētkalpojumi jānotur, kad jālasa Evaņģēlijs, kad apustuļu raksti, kad Parēmija, kad par muitniekiem un varizejiem un kad par pazudušo dēlu.

Haritona tēvs eksāmenā izgāzās, atbildēja juceklīgi, lūgšanas neprata.

—    Slikti gan jūs, Haritona tēv, zināt savu amatu, es jūs nepieņemtu pat par ķesteri…

—    Bet es, biedri ģenerāl, nemaz arī neietu. Es, ja runājam atklāti, esmu tehniķis intendants. Tikai redzu, ka cilvēki mirst sātaniskās mokās. Un ko lai dara? Ko? Kaut vai šādi atviegloju viņu likteni.

—    Staigā laimīgs, Haritona tēv! Ej dieva mierā!

Ivans Pavlovičs Prohorovs, sarunas liecinieks, ilgi smējās.

—           Nedomāju gan, Mihail Fjodorovič, ka tev tādas zināšanas. īsts teologs, gatavais akadēmiķis.

—           Tas viss no bērnu dienām, Ivan Pavlovič. Atceros, kā mūsu draudzes gans stāstīja mātei: «Tev, Nastasij, dēlam ir gudra galva.»

—    Ko, Mihail Fjodorovič, iesāksim ar popu?

—           Itin nekā. Ko mēs varam viņam padarīt? Pie abvēra virsnieka taču nestiepsim. Un nevajag ar. Cilvēki mirst, un viņš tiem, kuri tic, vismaz pēdējos mirkļus kaut kā atvieglina. Izrādās, ka Haritona tēvs, velns sazin kāds viņa īstais vārds, ir gudrāks par mums. Vismaz kaut ko dara. Bet mēs? .. .

Gūstā gadījās visādi ļaudis.

Reiz pirms pašas vakara jundas pienāca nepazīstams gūsteknis un pieklājīgi palūdza:

—    Atļausit, biedri ģenerāli?

—    Kas jūs tāds esat?

—           Es? Es esmu Ļepeškins, biedri, ģenerāli. Vecākais leitnants Ļepeškins Sergejs Ivanovičs.

—    Klausos, Sergej Ivanovič.

—    Vācieši vervē mūsējos uz kursiem.

—    Uz kādiem kursiem?

—           Stāsta, ka ostdarbinieku kursi — gatavojot skolotājus, agronomus, ierēdņus, lai būtu, kas kalpo maģistrātos.

—    Nu un tad?

—           Gribu pierakstīties. Pamācīšos, dabūšu paēst, bet, līdzko nokļūšu savā zemē, prom pie partizāņiem — fašistus sist.

—    Un kāda man tur daļa?

—           Gribu zināt jūsu domas. Kā uzskatāt jūs — atzīstat manu cenšanos vai neatzīstat? Un ko jūs vispār sakāt?

—          Ej vien, Ļepeškin, ej! Man gribas gulēt. Kaut gan — uzgaidi mirklīti. Cik tu svēri pirms frontes?

—    Septiņdesmit divus kilogramus.

—    Un tagad?

—    Nezinu. Ilgi neesmu svēries.

—           Manuprāt, tagad tev būs visi astoņdesmit. Labā maizē esi, Ļepeškin. Biedri, vai, piesviež kādu kumosu? Ej vien, ej!

Tad pienāca uzreiz divi — Kolomijcevs un Sņegirevs. Viens no Tulas, otrs no Vladimiras.

—    Mihail Fjodorovič, vācieši izsnieguši veidlapas, liek aizpildīt, bet veidlapās jautājums: «Vai jūs protat kalnrača darbu? Vai esat inženieris? Jā vai nē?»

—          Nedomājiet rakstīt patiesību. Aizvedīs sazin uz kurieni, iedzīs pazemē, piespiedīs strādāt un pēc tam pie sienas.

Kolomijcevs un Sņegirevs nepaklausīja, viņus bija iekārdinājis solījums «labi ēdināt». Viņus neviens vairs neredzēja.

Katru dienu hitlerieši izgudroja aizvien jaunus un jaunus paņēmienus, kā uzmeklēt gūstekņu vidū speciālistus.

—    Mihail Fjodorovič, ko lai dara? …

—          Neļauties nekādai pierunāšanai. Itin nekā nepalīdzēt fašistiem.

—    Viņi sitīs.

— Paciet.

—    Nogalinās.

—    Labāk nomirt nekā palīdzēt ienaidniekam.

—           Vakar, Mihail Fjodorovič, trīs ārstus — Ivanu Sļadņevu, Konstantinu Šilovu un Pjotru Loktevu nošāva par atteikšanos no darba vāciešu labā.

—           Atcerēsimies, biedri, viņu vārdus. Atcerēsimies. Visus nenošaus. Turieties, biedri! Turieties!

Un tad pēkšņi:

—    Ģenerālleitnants Lukins?

—    Es esmu Lukins.

—    Ar jums vēlas runāt ģenerālleitnants Vlasovs.

—    Sveicināti, Mihail Fjodorovič.

—    Es klausos …

—    Jūs neesat diez cik laipns.

—    Es klausos…

—    Es gribu dibināt armiju, Mihail Fjodorovič.. .

Par atbildi atskanēja klusi smiekli, pavisam klusiņi, tikko sadzirdami. Vlasovs izlikās, ka nav pamanījis.

—            Sākšu atbrīvot Krieviju un krievu tautu no komu. nistiem.

—    Vai drīkstu ko pajautāt, Vlasov?

—    Lūdzu, cik vēlaties …

—          Pagaidām tikai vienu jautājumu. Vai ierocis jums ir? Personisks?

—    Nav.

—    Vēl viens jautājums. Vai pīpējat?

—    Pīpēju.

—    Vai nav ko uzpīpēt?

—    Diemžēl. ..

—           Nu redziet, Vlasov, ieroča jums nav, ko uzpīpēt arī nav, bet sakāt: «Armiju dibinu!»

—    Es ar jums runāju nopietni, bet jūs…

—          Vai tad ar jums jūsu pašreizējā stāvoklī var nopietni runāt? Staigā vien, Vlasov. Staigā tālāk. ..

—    Gan nožēlosi, Lukin .. . Saki — uz ko tu vēl ceri?

—           Kā — uz ko? Aizvien uz to pašu — uz padomju varu, uz tautu .. .

—    Skaļi vārdi, Lukin … Mēs neesam mītiņā…

—    Jums tie ir skaļi, man parasti.

—           Pieņemsim, ka Krievija uzvarēs. Grūti to iedomāties, taču pieņemsim. Staļins taču tev tik un tā nepiedos, ka esi bijis gūstā . . . Tevi pakārs, Lukin.

—    Un kas par to? Nomiršu ar tīru sirdsapziņu …

—           Viņpasaulē vienalga — tīra sirdsapziņa vai netīra, tur tik vien ir kā trūdi un tumsa . ..

—    Pēcnākamos esat aizmirsis, Vlasov …

—           Tas viss, Lukin, nieki vien ir… Pēc mums kaut ūdensplūdi.. .

—          Esam jau dzirdējuši… Garlaicīgi ar jums, Vlasov. Neinteresanti… Staigā vien, Vlasov, staigā tālāk!

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

Biju jau sagatavojies tālajam ceļam, šķita, ka zinu visu, kas jāzina izlūkam, kuru sūta uz ienaidnieka aizmuguri, tieši uz nodevēja Vlasova štābu.

Kopā ar Alekseju Maļginu mēs, kā šķita, bijām paredzējuši visu, kas pēc pirmā acu uzmetiena var likties negaidīts, neiedomājams, ar ko varu sadurties, kas jau laikus jāparedz un jāņem vērā katram izlūkam.

Mana jaunā biogrāfija bija sacerēta, ņemot vērā vispēdējos sīkumus. Bija jāpanāk, lai vācieši un «vlasovieši» noturētu to par īstu, lai «vlasoviešu» vidū tā bez visa pārējā vēl izraisītu interesi un vēlēšanos izmantot mani tieši savā štābā. Tika ņemts vērā ari tas, ka vācu izlūkošanas orgāni var mēģināt biogrāfiju pārbaudīt — ja nu tiem pēkšņi mūsu teritorijā ir kāds spiegs, ko mūsu valsts drošības orgāni vēl nav notvēruši.

Jau laikus norunājām arī par vissarežģītāko izlūka

darbā — par sakariem ar Centru un ar mani, kuri būs galvenie, kuri rezervei.

Vajadzēja steidzīgi apgūt radioaparatūru, šifrēšanas paņēmienus.

Neaizmirsām arī tādu detaļu — ar kādu norunātu zīmi man jāpaziņo Centram, ka esmu iekritis, — neviens izlūks nav pret to garantēts. Izlūkošana nav izpriecas pastaiga, im ne jau vienmēr tā beidzas veiksmīgi. N Atzīstos, mani iepriecināja tas, ka mūsu izlūki bija visur, arī pašā Berlīnē, taču Vlasova štābā vēl nebija neviena. Nebija paguvuši iesūtīt, jo štābs tikko kā bija radies.

Man atļāva aizbraukt pie ģimenes.

— Vai ar divām dienām pietiks? — Maļgins noprasīja. — Rīkojies, kā norunājām. Nadjai pasaki patiesību, visiem pārējiem — iesaukts aktīvajā armijā. Partijas rajona komitejas sekretāram pasaki tā, kā tas arī ir, ka esi paņemts vecajā darbā, un palūdz, lai nesaka nevienam ne vārda, jo iespējams, ka nogādās pie partizāniem.

Mana mīļā, dārgā Nadja. Viņa man pati pateica:

—    Es tūdaļ sapratu, kālab tevi izsauc.

Viņa neraudāja, nesūrojās, vispār centās runāt, par ko vien pagadījās, tikai ne par to, v uz kurieni un kāpēc es braucu.

Vakarā pie mums sapulcējās skolotāji, atnāca ari kolhoza priekšsēdētāja Jevdokija Koroļeva un Nadjas draudzenes. Visi zobojās par manām ūsām un bārdu, ko pēc Maļgina padoma biju sācis audzēt.

—    Jūs, Andrej Mihailovič, nevar ne pazīt, — sacīja vēstures skolotāja Anna Pavlovna, — pavisam svešs kļuvis. Gatavais kupcis, tikai garo svārku trūkst.

Kolhoza priekšsēdētāja Koroļeva skumīgi noteica:

—    Paņem pēdējo vīrieti, kas vēl bija ko vērts. Paliek tikai pusaudži un veči. Ko tu, Andrej Mihailovič, līdi acīs?

Un tad palikām tikai savējie vien. Bērni aizmiga. Lai tiktu uz vilcienu, man bija jāiziet no mājām mazā gaismiņā. Abi ar Nadju nosēdējām visu nakti. Viņa pamodināja bērnus: «Pavadīsim nu tēti!» Brītiņu pasēdējām, kā pēc parašas pieklājas, paklusējām.

Pie vagona Nadja palūdza:

—    Atraksti, kad vien radīsies iespēja. Tu taču zini, cik man bez tevis būs grūti. . .

Maskavā uzzināju no Maļģina, ka man piešķirta valsts drošības dienesta majora pakāpe. Aļoša apsveica mani un teica:

—    Tagad jau drīz. Līdzko saņemsim dažas papildziņas. Speciāli pieprasījām. Gribam cik vien iespējams atvieglot tev šī uzdevuma izpildi.

Kareivis Timofejs Bragins, ja vien viņš ir dzīvs, droši vien atcerēsies, kā pie viņiem uz soda bataljonu, atveda bārdaino Ņikandiovu, kā viņš izveda šo Ņikandrovu no blindāžas un pateica:

—    Paklau, tu. Lai gan pats esmu sodītais, taču godīgi brīdinu: ja, teiksim, tu nobīsies un pacelsi friču priekšā savas netīrās pekas, nošaušu kā likts.

Ņikandrovs neviļus pasmaidīja, un Bragins visu dienu brīdi pa brīdim paskatījās viņā, laikam tā ir neapjēdzis, kā šis smaids būtu saprotams.

Man bija jāpāriet fronte tieši šajā iecirknī. Pēc leģendas, ko bijām izstrādājuši kopā ar Alekseju Maļģinu, pēdējais piliens manā naidā pret padomju varu bija soda bataljons, kurā mani iedzinuši par nopietnu pārkāpumu.

Droši vien pēc tam, kad es pazudu, Bragins sūkstīdamies nodomāja: «Kā es varēju palaist šito nelieti!?»

Nav grūtāka uzdevuma kā izlikties padomju cilvēku acīs par nelieti! Bet sastapšanās ar Braginu bija tikai pats sākums.

Atceros, kā līdu uz vēdera pāri mīnu laukam. Es zināju, kur var līst bez bailēm, un tomēr … Pierāpos pie pašiem vācu ierakumiem un apstājos. Dzirdēju, kā vācu karavīri aiz brustvēra sarunājās, kāds smagi kāsēja un aizsmakušā balsī stāstīja: «Nekādi nepāriet!» Cits klusītēm svilpoja, pēc tam vēl kāds sāka dziedāt: «Pie Lunsbergas, tur lejā, tai skaistā zemītē …»

Manā krūšu kabatā atradās divas lapiņas: viena caurlaide, otra — «Ģenerālleitnanta Vlasova aicinājums krievu karavīriem». Tās pašā pēdējā mirklī, kā jau bija paredzēts, man iedeva divīzijas pretizlūkošanas nodaļas priekšnieks majors Kuļikovs, kas organizēja manu pāriešanu.

Svīda gaisma. Es nolēmu: «Jāiet!» Un piecēlos. Devos uz priekšu, pacēlis abas rokas, zobos man bija balts lakatiņš.

Pirmajā dienā mani pratināja divas reizes. Vispirms kāds oberleitnants, domājams — rotas komandieris. Viņš uzdeva tikai vispārējus jautājumus: uzvārds, vārds, dienesta pakāpe. Tagad es pats dabūju pārbaudīt, cik svarīga nozīme ir tam, ka labi zini pretinieka valodu. Kamēr virsnieks uzdeva jautājumu tulkam, es paguvu pārdomāt atbildi. Atbildēju, cieši.turēdamies pie leģendas: Ņikandrovs Pāvels Mihailovičs, dzimis 1898. gadā — tad pat, kad es, — soda bataljona ierindnieks, izbijis pulkvedis.

—   Oberst? — vecākais leitnants atkārtoja un pavēlēja nogādāt mani uz pulka štābu.

Tur mani pratināja kapteinis — hauptmanis. Jautājumu bija daudz: kas es tāds, kur un kad dzimis, kas mani vecāki, kur mācījies?..- . Atbildēju joprojām saskaņā ar leģendu: dzimis Makarjevas ciemā, pie Unžas upes Kostromas apgabalā, bagāta koktirgotāja Ņikandrova ģimenē — tāds cilvēks patiešām bija dzīvojis, viņam bija mana vecuma dēls, kas pazudis bez vēsts vēl padomju varas pirmajos gados. Tēvs 1918. gadā, kad notika nacionalizācija, izdarījis pašnāvību, — tā tas bija noticis arī īstenībā. Mācījies pedagoģiskā institūta vēstures fakultātē, pēc tam karaskolā tur un tur.

Pēc tam hauptmanis sīki izprasīja par daļas izvietojumu, kur atrodas izlūku rota, kā sauc pulku un bataljonu komandierus, kāda ir kaimiņu pulku numerācija. Čekisti mani jau bija brīdinājuši par visiem šiem iespējamajiem jautājumiem — viņi labi prata savu darbu un visu bija paredzējuši iepriekš, es atbildēju bez minstināšanās, noklusēdams tikai to, kas varēja kaitēt mūsu karaspēkam.

—    Kur saņēmāt ierindnieka apģērbu?

—    Maskavā.

—    Kad?

Man galvā pazibēja doma: vai tikai vācieši, pārlūkojot manu apģērbu, nebūs atraduši kādas zīmes, kas norāda uz šūšanas laiku?

—    Pirms mēneša, kad mani degradēja par ierindnieku..

Mana drošā atbilde bija trāpījusi, kur vajag, hauptmanis

apmierināts sacīja tulkam: «Viņš runā patiesību.»

Pēc tam hauptmanis, protams, uzprasīja:

—    Par ko jūs degradēja?

—           Dienēju tālu Kazahijā, mani apvainoja sakāvnieciskā aģitācijā. Kara tribunāls aizstāja nometni ar nosūtīšanu uz fronti, uz soda bataljonu.

— Ko domājat darīt turpmāk?

Es droši un pārliecinoši atteicu:

—    Cīnīšos par brīvu un demokrātisku Krieviju!

Manu liecību pierakstīja.

Hauptmanis uz vācu lapiņas — caurlaides, ko atrada pie manis, uzrakstīja: «Var būt noderīgs!»

Cik reižu netiku ar pateicību atcerējies Jēkaba Petersa vārdus, ka viena no čekistam visvairāk nepieciešamajām īpašībām ir pacietība.

Mans gala mērķis bija Vlasova štābs, taču mani aizsūtīja uz Censtohovas gūstekņu nometni. Hauptmaņa piezīmei uz lapiņas par manu uzticamību bija liela nozīme — mani nometināja nelielā barakā, kur ēdināja labāk nekā citās, un iedeva arī vieglāku darbu — šūt po-' gas un āķus veciem formas tērpiem un karavīru veļai.

Pie gara galda sēdēja deviņi gūstekņi. Strādāja klusēdami un, ja arī runāja, tad tikai par to, cik ļoti mums paveicies, kāda mums salīdzinājumā ar citiem pārticīga un mierīga dzīvošana. Neviens nestāstīja par sevi itin nekā: ne kur dzīvojis, ne kur un kā nokļuvis gūstā, ne arī ko domā darīt turpmāk. Es sapratu, ka visi viņi, tāpat kā es, ir devuši piekrišanu sadarboties ar vāciešiem, tādēļ baidās, ka nepasaka ko lieku.

Trešajā dienā man blakus nosēdināja pārlieku runātīgu vīru. Līdzko vācietis, kas atveda viņu uz mūsu nerunīgo pulciņu, izgāja laukā, jaunais pateica:

—          Sveicināti, puiši! Iepazīsimies! Koļa. Žurnālists. Gūstā nokļuvu aiz muļķības. Citi rakstīja to, ko izlasīja ziņojumos, bet es aizlīdu uz pirmajām līnijām. Un iekritu. Bet nekas. Kā saka, gan uzvara būs mūsu pusē

Visi cieta klusu. Jaunais neapmulsis turpināja:

—    Vai nav ko uzpīpēt?

Neviens neatbildēja.

—          Ja nav, lai arī nav. Gan iztikšu. — Un pagriezās pret mani. — Kā tu, onkulīt, šite nokļuvi?

Es caur zobiem novilku:

—    Kā tu, tā ari es.

Pusstundas laikā mēs jau zinājām visu Koļas biogrā-' fiju. Pazīstamu žurnālistu un rakstnieku uzvārdi bira kā no maisa — Zaslavskis, Stavskis, Fadejevs, Višņevskis, — visi. bija viņa draugi. It īpaši viņš plātījās ar draudzību ar Iļju Erenburgu.

—    Lāga vīrs! Neieredz vāciešus. Un viņam taisnībai — nav jau viņus par ko ieredzēt.

Gūsteknis, kas sēdēja man pretim, skaļi sacīja:

—    Nevaru ciest muldoņas! Un meļus.

Jaunais bezkaunīgi atcirta:

—    Lūdzu, bez mājieniem!

—    Es nemaz ir nedomāju, — gūsteknis turpināja. — Tikai jūs neesat ne žurnālists, ne arī Koļa. Jūsu vārds ir Georgijs, uzvārds Siņicins, un jūs strādājāt nevis «Komsomoļskaja pravdā», bet teātrī par apgaismotāju.

Vairāk Koļa-Georgijs pie mums nerādījās.

Mani pārveda uz Leceni, netālu no Kēnigsbergas. Komandants hauptmanis Pētersons un viņa palīgs leitnants Malvils labi prata krievu valodu.

Viņi sīki izprašņāja mani par to pašu, par ko jau biju pratināts, un es sapratu, ka mani pārbauda. Tai pašā dienā man izsniedza formas svārkus, tumši zilas bikses, cepuri, šineli, zābakus — tas viss bija padomju ražojums, lai gan ne gluži jauns, tomēr vēl tīri pieklājīgs, un aizveda uz baraku.

Pie manis tūlīt pienāca cilvēks, kas nosauca sevi par Skvorcovu. Pēc brītiņa viņš jau sazvērnieciski paziņoja, ka nometnē cilvēku neesot diez cik daudz — kāds simts, taču visi esot noziedznieki un nelieši.

—    Es viņus visus, suņa bērnus, pakārtu bez kādas tiesas un izmeklēšanas. Visi pārdevušies vāciešiem. Bet es viņus nīstu ar visiem miesas audiem. — Tā viņš arī pateica — «ar visiem miesas audiem». Nesagaidījis atbildi uz savu «dvēseles kliedzienu», viņš klaji noprasīja: — Un kā tu pret viņiem izturies?

—    Pret ko?

—    Pret vāciešiem.

Nolasīju viņam īsu lekciju par to, kāds labums no draudzības starp krieviem un vāciešiem, atgādināju par Pētera I un Pāvila I mīlestību pret vāciešiem. Ar labpatiku vēroju, kā viņa apaļais un nekaunīgais ģīmis stiepjas aizvien garāks. Viņam kļuva skaidrs: uz mana rēķina nekā nenopelnīs…

Vakarā mans kaimiņš uz lāvas, likdamies gulēt, ar acīm pamāja uz Skvorcova pusi, kurš patlaban gāja garām: — Vai tev šitas draņķis nelipa klāt? Piesargies, viņš ii provokators.

Mana sarunu biedra acis bija ļaunas, runāja viņš ar mākslotu niknumu. Es aptvēru, ka šis ir gudrāks, tāpēc bīstamāks.

Pēc piecām dienām mani aizveda uz Buhholcu. Tur mani pratināja sešas reizes. Taču it īpaši atmiņā saglabājusies pratināšana Malsdorfā. Pratināja divi — vācu majors un krievs, kas labi runāja vāciski. Es uzzināju viņa vārdu un uzvārdu: Vladimirs Aņisins.

Pēc pratināšanas man dienas desmit lika mieru. Tad atkal atveda pie tā paša majora. Viņš vāciski pavēlēja Aņisinam.

—    Uzdodiet jautājumus, tikai ne pēc kārtas!

Aņisins pieklājīgi sacīja:

—     Atvainojiet, bet mums, Ņikandrova kungs, jānopratina jūs vēlreiz. Iznācis nelāgi — es nejauši saplēsu un aizmetu jūsu pratināšanas protokolu.

Es sapratu šo visai vienkāršo viltību, viņi vēlreiz pārbaudīja mani, un atteicu:

—     Ak kungs! Tas jau katram var gadīties! Lūdzu, es labprāt atbildēšu uz visiem jautājumiem! — un palūdzu Aņisinam ūdeni.

Es patiešām biju apmierināts par sarunu ar Aņisinu — cietumā uzzināju, ka viņš parasti piedalās to cilvēku nopratināšanā, kurus vācieši grib atdot Vlasovam.

Biju ticis tuvāk savam mērķim.

Pratināšanu beidzis, Aņisins piebilda:

—     Es jūs tuvākajās dienās izsaukšu, jūs man esat vajadzīgs.

Atklāti sakot, biju priecīgs, man likās — vēl pāris dienu, un mans liktenis izšķirsies.

Barakā mūsu nebija daudz — cilvēku desmit. Ēdināja labi, deva mahorku. Iemītnieki visu laiku mainījās. Bija viegli uzminams, ka šeit pagaidām iemitināja cilvēkus, kas bija izgājuši pārbaudi un gaida norīkojumu.

Pagāja piecas dienas, bet mani neviens neizsauca. Kopā ar mani te jau sen nīka savāds cilvēks — Nikolajs

Maksimenko, kā viņš pats sevi nosauca. Viņš ne ar vienu nerunāja, uz jautājumiem atbildēja nelabprāt.

Dienā bija aizliegts gulēt uz lāvas, taču viņš, nelikdamies par apsardzi ne zinis, gulšņāja augām dienām.

Pēc nedējas viņš pats pienāca pie manis un palūdza:

—    Vai jums nav kāda papīra lapiņa?

—   Nav. Kam tas jums vajadzīgs?

—    Gribu uzrakstīt lūgumu.

Viņš palūkojās manī ar skumju skatienu un pārvaicāja:

—    Tātad nav papīra? Bet varbūt tomēr ir? Tikai .žēl?

Tajā dienā viņš nepateica vairāk ne vārda un atsacījās

no pusdienām.

Pirms vakara jundas viņš pienāca pie mana kaimiņa un sacīja:

—          Tu esi jaunais? Nu tad uzklausi. Mani te sauc par Nikolaju Maksimenko. Tas viss ir bleķis. Patiesībā esmu Grigorijs Ivanovičs Konovalovs, mana ģimene dzīvo Novosibirskā …

Mans kaimiņš neapmierināts pārtrauca viņu:

—    Ko tu te plāties kā grēksūdzē? Es jau neesmu pops.

—          Vari pastāstīt to priekšniecībai. Dabūsi paciņu mahorkas.

—    Muļķis tu esi. Muļķis un nelietie Ļauj gulēt!

Maksimenko-Konovalovs iesmējās:

—    Pats tu esi muļķis.

Kad barakā viss norimās, viņš piecēlās un izgāja laukā. Kāds uzprasīja:

—    Uz kurieni tu?

Viņš satrauktā, pat it kā priecīgā balsī atteica:

—   Sevis pēc! …

Es nekad neaizmirsīšu klusumu, kāds iestājās pēc Konovalova iziešanas. Neviens ir nedomāja gulēt, to varēja just. Pagāja pusstunda, bet Konovalovs vēl nenāca atpakaļ. Mans kaimiņš krekstēdams apsēdās un nopūtās:

—    Iešu paskatīšos, kas viņafn, stulbajam, lēcies.

Viņš atgriezās un mierīgi nolikās gultā. Uz viņu sāka kliegt:

—    Ko tu klusē? Kas tur noticis?

—          Tā jau es domāju, — kaimiņš atteica. — Pakāries …

Kāds nolēca no lāvas, metās pie durvīm, citi viņam pakaļ. Arī es nokāpu no sava otrā stāva.

Kaimiņš valdonīgi uzbrēca:

—           Kurp skrienat, idioti? Neaiztieciet! Nomocīs ar pratināšanām, muļķi tādi!

Visi atgriezās un klusēdami apgūlās.

No rīta mani izsauca Aņisins. Viņš runāja ar mani nevis kā izmeklētājs ar apsūdzēto, bet kā līdzīgs ar līdzīgu …

—          Atvainojiet, Pāvel Mihailovič. Mani pēkšņi aizsūtīja komandējumā. Vadims Vjačeslavovičs lika aizbraukt uz Kijevu …

Man ļoti gribējās uzzināt, kas ir šis Vadims Vjačeslavovičs, kam ir tiesības komandēt uz Kijevu, taču es, protams, cietu klusu. Aņisins paskaidroja pats:

—    Maikopskis! Tas ir vīrs, kam vara!

Un sāka stāstīt par braucienu uz Kijevu:

—          No Rovnas man atļāva braukt autobusā. Domāju, ka tā būs ātrāk. Ne velna! Braucu pa Zitomiras lielceļu un ne pazīt nevaru. Gar abām pusēm viss klajš, meža nav, tas nocirsts — vāciešiem bail no partizāņiem. Vārdu sakot, šo to dabūju redzēt un matīt, kas ir bailes. Dzīvoju Fundukļejevas ielā. Kijevā izskatās skumīgi un sērīgi…

Ja es būtu pateicis kādus mundrus vārdus, piemēram, «nekas, gan ar Lielvācijas palīdzību uzcelsim no jauna» vai kaut ko tādā garā, es būtu zaudējis jebkādu uzticību Aņisina acīs, — es nojautu viņa garastāvokli, Kijevā redzētais bija viņu ļoti nomācis.

—           Iegriezos pie brāļa, bet viņš kritis, palikusi brāļameita Gaļina, viņai astoņpadsmit gadu. Dzīvo pusbadā. Bet viņas māte, ārste, nesen pazudusi. Vārdu sakot, pavisam bēdīga dzīvīte …

Es piebalsoju:

—    Karš paliek karš …

Viņš sāka runāt par ko citu.

—          Neko darīt, tā gadās … Tagad parunāsim par jums, Pāvel Mihailovič. Vai nevēlaties sadarboties ar Andreju Andrejeviču Vlasovu? Negribu spiest jūs ar varu, taču jums, kā cilvēkam, pret kuru es nez kādēļ jūtu simpātijas, teikšu: jūsu stāvoklī tas ir labākais variants.

—    Bet ko es darīšu pie ģenerāļa Vlasova?

—          Pagaidām nezinu. Šajā brīdī mani interesē: vai jūs piekrītat vai ne? Atkārtoju: tas ir pats labākais variants.

—    Pieņemsim, ka es piekritīšu. Un kas pēc tam?

—    Bet ja iztiktu bez «pieņemsim», ar piekrišanu vien?

—    Vai drīkst apdomāt?

—    Minūtes piecpadsmit. Ne ilgāk.

—    Vai ir arī citi varianti?

—    Man nav, Pārējais — jūsu darīšana. Kādēļ jūs baidāties?

—    Labi, piekrītu, — es apņēmīgi atteicu.

—    Nu re, cik jauki! Es tūlīt visu nokārtošu. Parakstiet iesniegumu un šo te izziņu. Jūs nevarat ne iedomāties, kādu dāvanu pasniegsim Andrejam Andrejevičam. Vakar pie viņa atbrauca nez kāds priekšnieks no SS. Vēlāk Andrejs Andrejevičs bija stāstījis Vadimam Vjačeslavovičam Maikopskim, ka viņam, Vlasovam, pārmetot, it kā krievi negribot pie viņa iet. Pirms dažām dienām, īsti nezinu — Francijā vai Holandē, atkal sacēlies vesels ostbataljons. Tam gan, protams, nav nekāda sakara ar Andreju Andrej eviču, tomēr patīkami nav.

Aņisins paņēma manus dokumentus un aizbrauca, bet mani atkal aizveda uz baraku.

Nākamajā rītā Aņisins atbrauca man pakaļ. Viņš ilgi staigāja ar mani pa nez kādām kancelejām, es aizpildīju dzeltenu uzskaites lapu, uz atvadām resns vācietis šķebīgi pastiepa tuklu, nosvīdušu roku, un mēs izgājām pa dzelzs vārtiem uz ielas.

1943. gada augustā mani pēc Aņisina ieteikuma iecēla par «Krievu komitejas» organizatoriskās daļas inspektoru. Komitejas priekšsēdētājs bija Vlasovs. Apmetināja mūs kopā ar citiem komitejas darbiniekiem Viktoriaštrāses 10. nama pirmajā stāvā. Otrajā stāvā dzīvoja Vlasovs, Ziļenkovs un Truhins.

Par Vlasovam tuvāko vidi, arī par Truhinu, man vēl Maskavā bija pastāstījis Aleksejs Maļgins.

—    Cik gadu tev bija, kad aizgāji strādāt? — viņš uzprasīja.

—    Deviņarpus.

—    Nu re, bet Fjodoru Truhinu šajā vecumā veda uz ģimnāziju kamanās ar lāčādas segu. Papiņam, muižniekam, pie Kostromas piederēja tūkstošiem desetīnu meža un cik vēl zemes! Kungu pils ar kolonnām. Labdarības vakarā, kas Tatjanas dienā bija sarīkots Kostromas muižnieku biedrības namā, Truhina papiņš par vienu šampanieša glāzi izmeta «Katrīnu» — simtrubļu banknoti. Un katrā ziņā tā viņam nebija pēdējā.

Kā viņa dēliņš Fjodors Ivanovičs Truhins ticis par ģenerālmajoru, pagaidām vēl ir mīkla. Zināms tikai tas, ka ikreiz, pat pie visniecīgākās izdevības; viņš vienmēr bija centies parādīt sevi par īstu Padomju zemes patriotu. Taču, līdzko fašisti uzbruka mums, vārda tiešajā nozīmē pirmajās dienās, laikam desmitajā, aizmuka pie viņiem. Viņam ir četrdesmit pieci gadi. Iestājies JPN'DS — Jaunās paaudzes nacionālajā darba savienībā, ielīdis pat vadībā un, ņem to vērp., «vlasoviešu» štābā faktiski rīkojas kā JPNDS pārstāvis, bet tā ir klaji naidīga pretpadomju organizācija, ko vācu, amerikāņu un citu valstu izlūkdienesti vēl pirms kara izveidoja no baltgvardu pabirām un kas uzcītīgi palīdz hitleriešiem, un kam vācieši uzticas. Protams, tik daudz, cik daudz var uzticēties uzpirktiem dienderiem.

Tu pats pārliecināsies, ka gandrīz vai visa vlasoviešu komitejas virsotne sastāv no bijušajiem: Truhins — lielmuižnieka dēls, Blagoveščenskis un Meandrovs — no popu ģimenēm, Maļcevs — lielrūpnieka radinieks. Pats Vlasovs — kulaka dēls.

Mēs, Andrej, reizēm neņemam vērā aritmētiku, ko es būtu nosaucis par sociālo. Nav divu domu, man ne prātā nenāk neticēt cilvēkam tikai aiz tā formālā iemesla, ka viņš cēlies no tā sauktajiem bijušajiem — tas būtu politiski aplami. Bet tai pašā laikā nedrīkst aizvērt acis un neredzēt to, ka Dzimtenei kritiskā brīdī pie mums uzradās nodevēji un ka pēc sociālās izcelšanās tie vispirms un galvenokārt ir kulaku, muižnieku, fabrikantu un tirgoņu dēliņi. Kad tiem pašiem Truhiniem konfiscēja muižu, Fjodoram bija pilni deviņpadsmit. Tas vairs nav bērns, tas visu iegaumēja!

Kādu vakaru pie manis atnāca Vladimirs Aņisins. Reibulī viņš kļuva atklāts.

—    Tagad, Pāvel Mihailovič, varu tev pateikt: mēs ilgi tevi pētījām. Ja gribi zināt, par tevi interesējās pats Vadims Vjačeslavovičs Maikopskis.

—    Es viņu nepazīstu, — es atbildēju.

—    Gan iepazīsi! Tā ir ģeniāla personība! Visi pārējie — Vlasovs, Žiļenkovs, Truhins — viņam par zābaku tīrītājiem neder.

Tovakar es vairāk nekā par Maikopski neuzzināju, taču pamazām Aņisins pastāstīja par viņu daudz ko.

Līdz karam Maikopskis bija dzīvojis Kijevā, strādājis par advokātu. otrajā juridiskajā konsultācijā. Kara pirmajās dienās iesaukts armijā, taču dezertējis un slēpies pie radiniekiem it kā Zitomirā, bet varbūt arī Čerņigovā. Otrā dienā pēc Kijevas ieņemšanas vācieši iecēluši viņu par kriminālās policijas šefu. 1943. gadā «par īpašiem nopelniem Lielvācijas labā» Maikopski pārcēluši uz Berlīni. Viņš kļuvis par gestapo krievu nodaļas grupas «Komet» priekšnieku.

Aņisins pastāstīja, ka. pats galvenais grupas «Komet» uzdevums — pretfašistiski noskaņotu austrumu strādnieku izķeršana.

—    Un vai labi sokas? — es pajautāju.

—    Smokam nost! Tik daudz viņu te sadzīts!

Un vēl es uzzināju, ka gestapo Berlīnes nodaļu vada hauptšturmfīrers Ebelingš.

—    Vai Maikopskis iet arī pie Himlera?

—    Pirms dažām dienām bija. Atbrauca, pateica, ka Himlers vismaz reižu desmit atkārtojis: «Aģentūru, aģentūru un vēlreiz aģentūru. Tikaiaģentūra mums palīdzēs uzzināt, ko domā, dara un nolēmuši darīt cilvēki, par kuriem mums jāinteresējas.» Bet savervēt aģentus kļūst aizvien grūtāk un grūtāk, it īpaši pēc Staļingradas. Protams, ir arī brīvprātīgie, taču maz.

Līdztekus uzzināju šo to arī par Aņisinu. Ari viņš pirms kara dzīvojis Kijevā un tāpat bijis advokāts.

—    Es tevi katra ziņā iepazīstināšu ar Vadimu Vjačeslavoviču. Viņš ir ļoti interesants cilvēks.

Pēc dažām dienām Aņisins kādu vakaru aizveda mani pie Maikopska uz dzīvokli, lai apsveiktu viņu sakarā ar apbalvojumu, s

Maikopskis dzīvoja klusā ielā netālu no gestapo. Dzīvoklis bija iekārtots bagātīgi un atgādināja antikvāra, veikalu: gleznas, bronzas izstrādājumi, tepiķi, kristāla un porcelāna kolekcija. Ieskatījies vērīgāk, pamanīju, ka tās ir mūsu — padomju mantas. Sēdējām abi ar Aņisinu lielā istabā un klusējām, — mans ceļabiedrs, pārkāpis pāri dzīvokļa slieksnim, it kā saguma un aprāvās. Kaut kur skanēja balsis, šķindēja trauki, spēlēja radiola.

Pagāja pusstunda — neviens pie mums nenāca. Aņisins samulsis skatījās uz mani: «Nekā nesaprotu… Pats taču aicināja…»

Beidzot parādījās namatēvs, gadus četrdesmit vecs,

kalsens, vidēja auguma, šatens, ar viļņotiem matiem. Pie krūtīm viņam zaļā lentītē kulstījās jauna «Ostmedaļa».

Aņisins ar abām rokām satvēra Maikopska plaukstu un steidzīgi un jūsmīgi nobēra:

—          Dārgais Vadim Vjačeslavovič, apsveicu no visas sirds! Es tā priecājos, tā priecājos.

— Pateicos, Vladimir Aleksejevič! Jūtos dziļi aizkustināts. Iepazīstiniet nu!

—    Ņikandrovs, Pāvels Mihailovičs.

—    Ļoti patīkami.

Es teicu:

—           Iepazīšanās šāclā mums tik nozīmīgā dienā man sagādā īpašu gandarījumu.

—    Ejam, kungi, iekšā …

Man ļoti gribējās aprunāties ar Maikopski, vajadzēja panākt viņa uzticību. Taču no aprunāšanās diemžēl nekas neiznāca — ieradās Ziļenkovs.

Viņš ienāca istabā ar tik pieglaimīgu smaidu, ka es uz mirkli aizvēru acis, — man šķita, es nenovaldīšos un pateikšu kādu muļķību. Man to varēja piedot — es vēl tikko iejutos savā lomā. Dzīvot Maskavā un iedomāties, kā es izturēšos starp nodevējiem, bija pavisam kas cits nekā dzīvot šeit, Vācijā, aci pret aci ar viņiem …

Žiļenkovs starot staroja. Mugurā viņam bija jauns vācu ģenerāļa mundieris ar pītiem uzplečiem. Zābaki spīdēja tā, ka tajos varēja spoguļoties.

—          Dārgais Vadim Vjačeslavovič! — viņš dziedoši iesaucās. — Tikko uzzināju! Un tūlīt steidzos šurp! …

Viņš apkampa Maikopski, pieskārās ar lūpām pie viena vaiga, tad pie otra. Trešais skūpsts trāpīja uz zoda.

—    Tas ir neizsakāms prieks mums visiem!

Žiļenkovs pamāja ar. galvu Aņisinam kā vecam paziņam, kura dēļ patlaban nav vērts tērēt ne laiku, ne uzmanību. Uz mani viņš paskatījās ar ziņkāri.

—             Bet kur tad Andrejs Andrejevičs? — Maikopskis Jautāja. — Vēl nav atgriezies?

—           Atbrauca! Un diemžēl atkal neapmierināts. Neviens nav pieņēmis viņu — ne SS reihsfīrers, ne Ribentropa kungs. Par fīreru es nemaz nerunāju. Maisās mūsu Andrejs Andrej evičs kā peļu mēsls pa putraimiem … Ar finansēm grūti.

Maikopskis sniedza roku.

— Atvainojiet, Ņikandrova kungs, diemžēl esmu spiests aizbraukt.

Pa ceļam uz Viktoriaštrāsi dzelzceļa vagonā mēģināju nomierināt sarūgtināto Aņisinu.

—    Nevajag tā ņemt pie sirds. Visādi taču gadās.

Aņisins drūmi palūkojās manī.

—    Vadims kļuvis uzpūtīgs. Bet viņš taču, nelietis, tā izblīdis no asinīm …

Noskaities par vēso uzņemšanu, Aņisins pastāstīja, kā radusies Maikopska bagātība:

—    Kijevā viņš amatu apvienošanas kārtībā pārzināja arī «natūrfondu», kā dēvēja salaupītās mantas. Cilvēku apslaktēja bez gala. Katrā ģimenē kaut kas bija — citā vairāk, citā mazāk. Apšāva daudz inteliģentu — ārstu, inženieru, zinātnieku. Visas nogalināto mantas nokļuva «natūrfondā», un tikai pēc tam tās aizsūtīja uz Vāciju. Daudz kas pielipa pie Vadima rokām, ļoti daudz. Reiz viņš lielījās: «Es tagad esmu miljonārs!» Riebeklis, nevarēja ar sviestmaizēm pacienāt. Degvīna glāzīti noskauda.

Klabēja uz sliežu salaidumiem dzelzceļa vagoni. Aņisins aizvien vēl pukojās. Bet man acu priekšā rādījās nakts, mantu kaudzes, koferi un Maikopskis, kas rakņājas pa tiem…

Nezin kāpēc es nospriedu, ka Kijevas kriminālpolicijas priekšnieks rakņājas pa salaupītajām mantām naktī. Laikam taču viņš to darīja dienā, ja vispār to darīja, — visticamāk, ka pakalpiņi pienesa klāt visu, ko viņš vēlējās. Bet man rādījās nakts, un viņš tik rakņājas, rakņājas, rakņājas…

Maskavā es nevarēju ne iedomāties, kāds smagums man uzgulsies. Katru dienu redzēt Truhinu vai Mališkinu, tikties ar Zakutniju, sēdēt ar viņiem pie viena galda, piedalīties viņu preteklīgajās (citu vārdu nespēju atrast) sarunās, smaidīt, spiest viņiem roku. Es ne tikai piespriestu viņiem visiem pelnīto sodu, bet labprāt to arī izpildītu. Taču man bija jātēlo viņu domubiedra loma! …

Mūsu armija, tauta nikni cīnījās pret nīsto ienaidnieku, frontē gāja bojā mūsu cilvēki,' bet šie nelieši kalpoja ienaidniekam, un man vajadzēja teikt viņiem visparastākos vārdus: «Labrīt, Fjodor Ivanovič! Kā jūtaties, Vasilij Fjodorovič? Kā labi gulējāt, Grigorij Aleksandrovič?»

Apnika Zakutnija ciniskie nostāsti par uzvarām sieviešu vidū, tenkas par Mališkinu un Truhinu — tiem no viņa tika visvairāk.

—   Atkal garo Trīni, — tā viņš dēvēja Truhinu, — atrada grāvī. Apvēmies kā ģimnāzists. Mališkins galīgi nojūdzies. Nav ko ieost, tāpēc šis rij kofeīnu. Acis gluži I »aitas kā saldētam ķīsim.

Zakutnijs netaupīja arī Vlasovu.

—    Andrjuša jau trešo dienu nerādās.

—    Laikam taču darbs.

—    Darbs! Viss purns saskrāpēts. Sestdien noklausījās kazaku baznīcā vakara dievkalpojumu un tieši no turienes Hitrovo šo aizveda uz Gēricu, viņš tur jau iepriekš bija sameklējis Andrjušam prieka mājeli. Atgriezās svētdienas vakarā. Laikam Andrjušam nebija patrāpījusies meita, bet tīģermātīte — viss vienos zilumos …

Klausījos Zakutnijā un domāju: kā šis sīkmanīgais, tukšais cilvēks varēja komandēt korpusu? Pēc paša vārdiem, viņš bija izlasījis tikai divas grāmatas — Konana Doila detektīvstāstu krājumu par Šerloku Holmsu un tālā jaunībā kaut kādu grāfa Saliasa de Turnemira romānu. Kas bija palīdzējis viņam kāpt pa dienesta kāpnēm? Kas bija uzskatījis, ka viņš spēj komandēt tūkstošiem cilvēku? …

Zakutniju sauca par Dmitriju Fjodoroviču, taču aizmuguriski visi viņu dēvēja par Mitju.

Truhins bieži mēdza atkārtot:

—    Intelekta ziņā aiz Mitjas vēl stāv tikai slotas kāts.

Zakutnijs bija dzimis Zimovņikos,. Rostovas apgabalā,

viņam patika stāstīt par savu novadu, tad viņš aizrāvās un bezdievīgi meloja — viss viņa dzimtenē bija neparasts un varens.

—    Arbūzi pie mums — pa trīs pudi katrs! Bet tomāti!? Tie, ko jūs Maskavā ēdāt, nav nekādi tomāti, bet zirņi. Pie mums — ja jau tomāts, tad tas ir tomāts, — gatavais velns, nevis tomāts!

Reiz es ieraudzīju Mitju agri no rīta. Viņš stāvēja pie «Krievu komitejas» blakus vārgam kociņam, kas auga asfalta vidū, un aplūkoja putekļainās lapiņas. Viņa mazās ačeles, kas parasti skatījās ar bezkaunīgu pašpārliecību, bija skumjas.

—    Kā tad jūs, Dmitrij Fjodorovič, šorīt tik agri? Vai kas noticis?

Viņš neatbildēja, drīzāk jau tas izklausījās pēc skalas domāšanas:

—   Jauki šai laikā pie mums stepē …

Pat šis aprobežotais cilvēks skuma pēc dzimtās

zemes …

Zakutnija tukšajā pļāpāšanā gadījās arī pa graudam man noderīgu ziņu.

—    Vakar propagandas ministrijā rediģēja jaunu lapiņu. Atkal par aizsardzības līnijas iztaisnošanu. Šķiet, padomju karaspēkam atdos Viborģu …

Ar Zakutniju bija jārunā piesardzīgi — viņš katrā cilvēkā redzēja čekistu. Taču es atradu atslēgu — Zakutnijs dievināja glaimus. Vajadzēja tikai pateikt: «Ar jūsu tālredzību, ģenerāli,» — vai arī: «Labāk par jums, Dmitrij Fjodorovič, neviens to nesapratīs!» — un viņš tūlīt uzplauka.

Visi viņi daudz dzēra, sevišķi Truhins. Sākumā brīnījos, kur viņi dabū dzeramo — nacistu Vācijā kopš kara pirmajām dienām visu pārdeva uz kartītēm. Tās bija visvisādas: maizes, gaļas, piena, cukura, kartupeļu — katram pārtikas produktam īpaša, katra savā krāsā — dzeltenas, sarkanas, baltas, zaļas, rozā, gludas, ar svītriņām un bez tām; kartītes mātēm, kam bērni līdz gadam, līdz trim gadiem, pirmskolas vecumā; ievainotajiem, kas atbraukuši mājās uzlabot veselību; kareivjiem, kam piešķirts atvaļinājums; ogļu, tabakas, petrolejas kartītes. Bez «Lebensmitlelkarte» ēdnīcās varēja dabūt tikai šķidru dārzeņu viru un reizēm alu.

Pa Berlīnes ielām vācietes priecīgām sejām nesa kārtīgi aiznaglotas un no visām pusēm apzīmogotas kastītes — no «Ostlandes», Dānijas, Francijas vai Holandes pienākušās paciņas. Metro un esbāna vagonos ik uz soļa varēja sastapt vācietes, kas turēja uz ceļiem dāvanas no Poltavas, Čerņigovas, Pleskavas, Kopenhāgenas, Abvilas.. .

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtajā gadā paciņu jau bija mazāk.

Atceros alkohola kartītes: tās bija iegarenas, dzeltenas, ar melnu svītru pa vidu. Ar to, ko izsniedza uz kartītēm veselam mēnesim, dzērājam pietiktu vienai dienai, bet Truhins un visi pārējie «Krievu komitejas» barveži, Vlasovu ieskaitot, dzēra katru dienu un ar glāzēm. Viņus apgādāja krievu restorāna «Lācis» bufetnieks Ahmetelis. Četrdesmit ceturtā gada ziemā viņam atveda veselu autocisternu ar spirtu, kas bombardēšanas laikā bijā nozagta (to norakstīja kā iznīcinātu). Pastāstījis to kā lielu noslēpumu, Zakutnijs mīklaini piebilda:

— Man rādās, ka šajā lietā iedzīvojās ne tikai Ahmetelis. Kaut kas atlēca arī vienam otram no mūsējiem.

Katrs jauns Padomju Armijas panākums, ziņa par katru mūsu karaspēka atbrīvoto pilsētu nodevējiem bija iegansts, lai atkal piedzertos — viņi pūlējās noslīcināt degvīnā bailes no nenovēršamās atmaksas.

Bet šādu ieganstu radās aizvien vairāk un vairāk.

Atceros, kā 1944. gada janvārī piedzērās Vlasovs, kad uzzināja par 2. triecienaraiijas"panākumiem pie Ropšas, kur tā kopā ar 42. armiju sakāva hitleriešus dienvidrietumos no Ļeņingradas. Vlasovs sāka dzert no rīta, viens pats. HitrOvo ieslēdza viņu kabinetā un nelaida nevienu klāt. Bet tādu, kas vēlējās šajā dienā tikties ar ekselenci, bija diezgan daudz. Pieņemamajā telpā, kas atradās blakus kabinetam tai pašā pirmajā stāvā, varēja skaidri sadzirdēt aizsmakušu balsi:

… Rudens lieti kad pelēki līs, Skanēs sērīgi pēdējā dziesma —> Mani tur smiltainē aiznesīs

Kad Vlasovs piedzērās, viņš vienmēr dziedāja šo seno dziesmu. Žiļenkovs diezgan asprātīgi nosauca to par «Krievijas.atbrīvošanas armijas» himnu.

Dzēra katru reizi, kad viņus kaut kas biedēja. Un biedēja daudz kas — Ļeņingradas blokādes pārraušana, Černovcu un Odesas atbrīvošana … Grandiozu piedzeršanos sarīkoja, kad padomju karaspēks sasniedza PSRS valsts robežu ar Rumāniju pie Prutas. No rīta Vlasovu izsauca uz Himlera štābu un tur nolasīja notāciju. Bet tās pašas dienas vakarā Vlasovs atkal piedzērās, saplēstā apakškreklā izskrēja pieņemamajā istabā un, ja nebūtu Hitrovo, izdrāztos uz ielas. Andrjuša trakoja, kamēr nogāzās. Gulēdams uz grīdas, viņš murmināja:

— Es esmu .ģenerālis … Jums nav tiesību! …

Fjodors Truhins, lai gan tāpat daudz dzēra, taču uzvedās savaldīgāk. Reiz, iegājis Truhina kabinetā, ieraudzīju viņu pie kartes. Viņš noņēma pie Romas iesprausto papīra karodziņu ar kāškrustu un, laikam nezinādams^ kur to iedurt, ielika pelnu traukā blakus cigaretei. Karodziņš uzliesmoja. Truhins uzpūta mazajai liesmiņai, uzspieda pussadegušajam karodziņam pirkstu, nosmīnēja un ironiski noteica:

—    Degam! .. . Degam zilās liesmās.

Es jautājoši paraudzījos Truhinā. Tas pateica:

—    Vai tad jūs nemaz nezināt? Vakar amerikāņi un angļi iegāja Romā. — Un, mirkli klusējis, piebilda: — Re kā, Ņikandrova kungs.

No pārējiem Vlasova'štāba cilvēkiem kaut kā atšķīrās poručiks Astafjevs, kas bija atbraucis no Parīzes, lai palīdzētu «krievu nacionālajai kustībai». Vlasovam viņu bija ieteicis Truhins.

Staltais Astafjevs ar platajiem pleciem, gaišajiem, viļņainajiem matiem un lielajām, zilajām acīm' bija vienmēr rūpīgi noskuvies, kārtīgi apģērbies un ļoti patika sievietēm. Ik reizi tiekoties Zakutnijs man priecīgi pavēstīja, kura no mūsu dāmām «ieķērusies» Astafjevā. Bet «ieķērušās» bija daudzas: Žiļenkova sieva Jeļena Ļitvinova, Truhina sieva, Mališkina madāma (aizmirsu pateikt, ka gandrīz visas «Krievu komitejas» amatpersonas bija iegādājušās dzīves biedrenes) un pat Ilze Kerstena, kārtējā kandidāte Vlasova sievas godam"

Pa vakariem Astafjevs vienmēr vientuļi sēdēja «Lācī» — pīpēja, lēnām, pa nelielam malciņam izdzēra krūzi alus. Ja viņam apsēdās blakus, Astafjevs pieklājības pēc vēl brītiņu pasēdēja, tad atvainojās un aizgāja.

Reiz ieraudzīju viņu Frīdrihštrāsē, uz Šprē upes tilta, viņš tur baroja ar maizi kaijas. Acīs viņam bija skumjas. Netālu no viņa stāvēja gadus desmit vecs zēns garās biksēs, ar «Ost» zīmi uz netīrā buru audekla krekla —: laikam bija izskrējis no kādas darbnīcas. Zēns klusēdams skatījās, kā maizes gabals kļūst aizvien mazāks un mazāks. Beidzot poručiks pamanīja puišeli, atdeva maizi viņam un noglaudīja zēna matu ērkuli.

Ieraudzījis mani, Astafjevs nevērīgi piesvieda roku pie cepures un aizgāja uz esbāna stacijas pusi.

Reiz, iegājis «Lācī», ieraudzīju pie galda Truhinu un Blagoveščenski.

No Zakutnija stāstījuma zināju, ka Blagoveščenskis bijis karaskolas priekšnieks Liepājā un brīvprātīgi padevies gūstā divas nedēļas pēc kara sākšanās. Hamelburgas gūstekņu nometnē viņš iestājies «Krievu darba tautas partijā», ievēlēts komitejas sastāvā, kādu laiku mācījis propagandistu kursos, braukājis pa nometnēm un lasījis gūstekņiem pretpadomju lekcijas.

Stāstīdams par Blagoveščenski, Zakutnijs šķebīgi saviebās:

—           Visur un vienmēr klāt kā saukts. Viltīgs, draņķis, vai, cik viltīgs! Gatavais jezuīts. Un nekādi negrib, ērzeļa dzimums, atdot parādus. Aizņemas labprāt, bet atdod, kad pie viņa ūsainā purna nožvicina dūri.

Zakutnijs palūkojās apkārt, pieliecās man klāt un kā draugam pavēstīja:

—          Esi ar viņu uzmanīgāks. Es viņu bieži redzu Jaunajā Frīdrihštrāsē. Saprati?

Jaunās Frīdrihštrāses 22. namā atradās vācu pretizlūkošanas krievu nodaļa.

Man bija aizdomas, ka Blagoveščenskis nav ar pliku roku ņemams, taču nekad nebija iznācis sastapties ar viņu tuvāk. Tādēļ biju priecīgs, kad Truhins mūs iepazīstināja:

—          Iepazīsties, Pāvel Mihailovič … Ģenerālmajors Ivans Aleksejevičs Blagoveščenskis.

—          Ļoti priecājos ar jums tikties, Ņikandrova kungs. Lai gan man jāsaka, jūs laikam esat lepns, neparko negribējāt iepazīties ar mani.

—    Kā nu tā, ģenerāļa kungs …

Truhins mani pārtrauca:

—          Nevajag, Ivan Aleksejevič, meklēt kašķi. Pāvels Mihailovičs ir pašu cilvēks. Labāk pasūtīsim vēl vienu pudelīti. — Truhins paaicināja viesmīli. — Uzliec vēl vienu! Mūsu draugam. Pasaki Abmetelim — uz mana rēķina.

Pie mums pienāca bufetnieks Ahmetelis un atnesa pudeli bulgāru «Slivovicas».

—          Taupīju jums, Fjodor Ivanovič. Sitas, teikšu atklāti, nav nekāds šņabulis.

—    Cik? — paskopais Truhins uzprasīja.

Ahmetelis pieliecās pie auss un čukstus nosauca cenu.

—          Bīsties dieva! Kur lai es rauju tādu kapitālu? Vai tad es esmu Fīermams Gērings, vai? Dod šņabi!

Palūdzu bufetnieku, lai atstāj vien pudeli mums, Truhins gribēja man iedzelt:

—          Plaša vēriena vīrs! Starp citu, kā stāsta, tu esot vecpuisis…

Vairākkārt tiku vērojis, kā mainās Truhina garastāvoklis. Dažos mirkļos no jautrības un valodīguma nepalika ne miņas — viņš apklusa, dzēra glāzīti pēc glāzītes, kļuva bāls, mazās, tikko pamanāmās acis pieplūda asinīm. Ari patlaban Truhins sadrūma, izlēja degvīna atlikumu nevis glāzītē, bet vīna kausā, izdzēra sausu un nočirkstināja zobus.

Blagoveščenskis vērīgi un saspringti nolūkojās Tru^ hinā caur pensneju.

—           Nekādi nevaru atcerēties, — Truhins teica. — Nevaru . . . Kopš paša rīta mokos, galva jau plīst pušu. Ja neatcerēšos — sajukšu prātā.

—    Par ko tu runā? — Blagoveščenskis jautāja.

—          Aizmirsu, kā to vietu sauca … Pie Volgas, labais krasts stāvs, bet pašā augšā priežu vidū balta māja ar kolonnām. Tpi, tu, sātans, nevaru un nevaru atcerēties!

Truhins berzēja bālo, nosvīdušo pieri.

—           Gan atcerēsies vēlāk, — Blagoveščenskis jokodamies sacīja, — kad galva būs skaidra.

—          Es gribu tūlīt… Gluži kā nagla būtu smadzenēs iedzīta. Nevaru atcerēties, kam tā muiža piederēja, boļševiki ierīkoja tajā sanatoriju, netālu no Kiņešmas.

—    Porošina? — Blagoveščenskis mēģināja palīdzēt.

—    Nekā tamlīdzīga, — Truhins pikti atmeta.

—   Tad varbūt Navoloki?

—   Brauc taču tu ratā! Kāds tam sakars ar Navolokiem.

—          Pučeža, — Blagoveščenskis turpināja, — varbūt Rešma .. .

—           Redzu, ka jūs labi pazīstat Volgas apkaimi, —es iejaucos, — vai esat tur dzīvojis?

—          Esmu no Jurjevecas, — Blagoveščenskis sacīja atvilgušā balsī.— No Troickas kalna.. . Kā palūkojies no augšas uz dieva pasaulīti — elpa aizraujas!

Es nodomāju: «Atkal viens novadnieks atradies! Tā tikai man trūka! Kaut tevi nelabais, vēl izrādīsies, ka . viņš ir Makarjevas koktirgotāja Mihaila Petroviča Ņikandrova paziņa vai, nedod dievs, radinieks.» Gribēdams izvairīties no pilnīgi iespējamās iztaujāšanas, nolēmu novērst sarunas biedru uzmanību no atmiņām par Volgu.

-—Par Volgu nav nemaz. ko runāt. Taču man nezin kāpēc patīk Kama. Agrs rīts. Pār upi klājas migla. Svelpj

kuģi. Burvīgi! Neatkārtojami. Vai arī Oka. Bet pie Gorkijas abas divas skaistules kopā.

—   Jūs gribējāt teikt — Ņižņijnovgoro.das, — Blagoveščenskis pārlaboja.

—    Pārāk pierasts, — es vainīgi noteicu.

—    Ir jau laiks atradināties, — Blagoveščenskis skarbi aizrādīja. Taču viņam, kā redzams, negribējās ar mani ķīvēties, un viņš samierinoši piebilda: — Arī man patīk Oka. Tā ir rāmāka… Jaunībā es kādu laiku dzīvoju Muromā .. .

Visu mūžu esmu atcerējies uh atcerēšos Jēkabu Petersu. Tas bija viņš, kas man mācīja: čekists nedrīkst zaudēt savaldību nekādos apstākļos. Iemācies valdīt pār saviem nerviem un. jūtām tā, lai ienaidnieks nekā nesaprastu un nekā nenojaustu.

Neiedomājami spilgti uzausa atmiņā tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitais gads. Muroma, štāba kapteiņa Blagoveščenska pratināšana .. . Pilnīgi pareizi, viņš bija no Jurjevecas, katedrāles popa dēls. Atcerējos, kā Maļgins viņam jautāja:

—    Kur jūs, pilsoni Blagoveščenski, bijāt dumpja dienā?

Un izdzirda atbildi:

—    Mājās, pilsoni izmeklētāj. Man ir malārija. Krata kā nelabā. Visu dienu nogulēju dārzā … Pajautājiet kaimiņiem.

Tad re, kādā pasaules malā tu esi aizlidojis, štāba kapteini Ivan Blagoveščenski! Tātad mēs abi ar Maļginu toreiz kļūdījāmies, tev noticēdami…

Truhins uzlēca kājās un iekliedzās:

—    Nu kas tā par nelaimi! Nevaru un nevaru atcerēties!

—    Netrako, Fjodor Ivanovič, — Blagoveščenskis pamācoši sacīja. — Un arī degvīnu pažēlo, nenolikvidē visu, atstāj, ko paģiras salāpīt.

Truhins pēkšņi-iesmējās,. apsēdās un pavisam mierīgi pateica:

—    Atcerējos. Studjonije Kļuči. Tā sauca to vietu. Studjonije Kļuči. Tur dzīvoja mana krustmāte. Krustmāte Aņuta. Tēva māsa. Visu vasaru vārīja ievārījumus, savas četrdesmit šķirnes. Lāgiem aizbraucu viesos, apsēdāmies uz terases tēju dzert: «Dzer, Fedjiņ, saldāku.» Drausmīga muļķe bija.

Varēja redzēt, ka Blagoveščenkis jau dzirdējis nostāstu par krustmāti ne reizi vien, seja viņam izstiepās, ūsas saslējās vēl spurainākas. Viņš piestūma man glāzīti tuvāk.

—    Uz jūsu veselību, Pāvel Mihailovič! Sakiet, tikai lūdzams pavisam vaļsirdīgi, — un viņš cieši paskatījās manī, — kā dieva priekšā. Vai nenožēlojat, ka esat nokļuvis te?

—    Kā lai to pasaka, — es novilku, cenzdamies apsvērt atbildi (sapratu, ka saruna būs asa). — Ja pavisam vaļsirdīgi, tad nožēloju gan. Manuprāt, vislabāk ir dzīvot mājās, Krievijā. Tikai Krievijas diemžēl…

Blagoveščenskis mani pārtrauca:

—     Visi mēs esam no vienas mīklas cepti. Domājam vienādi un runājam vienādi. Es jau zinu, ko jūs sacīsit tālāk: «Tikai Krievijas diemžēl nav. Ir PSRS, bet tā jau nav Krievija . .. Tas viss, Ņikandrova kungs, ir pļāpas. Krievija ir, bija un būs. Nezinu, kā jūs, bet es gluži vienkārši esmu pārrēķinājies. Domāju, ka nupat ir viss — cauri ar PSRS. Bet iznāk, ka ar mums ir cauri. Mēs te visi esam gatavie muļķi. Tādi paši kā Fjodora Ivanoviča krustmāte. Arī tā domāja, ka visapkārt klājas labi… Ko jūs tā skatāties manī? Domājat, ka esmu jucis? Nē, kā saka, esmu pie pilna prāta. Tikai gremžas, ka neesmu īsto kārti pacēlis. Un neviens neļauj mums pārspēlēt — ne man, ne jums, ne Fjodoram Ivanovičam. Bet, ja tā, tad jāturpina, kā esam iesākuši. .. Bija patīkami ar jums iepazīties. Iegriezieties pie manis. Pagaidām dzīvoju Kanonīrštrāsē, uz stūra, mājā, kur pirmajā stāvā ir kafejnīca. Vakar šajā kafejnīcā kāds pārītis nostrādāja varenu numuru. Oberleitnants un meiča. Atnāca, pasūtīja alu, pasēdēja. Tad šis no pistoles meičai tieši sirdī, pēc tam pats sev. Pie šā atrada zīmīti: «Negribu vairs atgriezties frontē, tur ir šausmīgi.» Muļķis — fronte nav nekāda bērnu spēle, fronte paliek fronte. Uz redzēšanos, Pāvel Mihailovič. Fjodor Ivanovič, ko tad tu, gribi vēl palikt?

Truhins neatbildēja, tikai sēdēja, acis aizvēris.

Vairāk par visiem mani, protams, interesēja Vlasovs, viņa plāni, visi šās niecības, drausmīgās, bezjēdzīgās dzīves sīkumi.

Kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi, tas bija 1943. gada septembrī, ar mokām noticēju, ka viņam ir tikai četrdesmit divi gadi: Vlasovam varēja dot visus sešdesmit.

«Zem acīm zili maisi, seja vienās krunkās, it īpaši dziļas bija divas grumbas, kas sākās pie viņa platā pīles deguna nāsīm un stiepās lejup uz zodu. Zīmīga bija arī sejas lejas daļa — smagais, gandrīz .kvadrātveidīgais zods gūlās uz otra, gaļīga zoda. Biezā, treknā apakšlūpa piešķīra Vlasova sejai nicīgu, neapmierinātu izskatu, un šķita, ka viņš tūdaļ sāks šķendēties. Lielas, apaļas brilles aizsedza mazas, šauras ačeles.

Līdz 1944. gada vasarai Vlasovs bija novecojis vēl vairāk. Deguns pārklājies ar smalkām violetām dzīsliņām, apakšlūpa sākusi manāmi drebēt, viņš gāja, stipri uz priekšu saliecies un kājas vilkdams, vairs nemaz nesmaidīja, — vārdu sakot, bija līdzīgs kastrātam, pat balss kļuvusi smalkāka.

Zakutnijs reiz dzēlīgi ieminējās:

—    Andrjuša kļuvis līdzīgs popa atraitnei.

—    Kādēļ atraitnei, bet ne popa sievai? — es uzprasīju.

—    Popa sieva — tā vienmēr ar visu apmierināta: vai nu draudze gana laba, vai arī pa vidām — ienākumus tik un tā dod. Un arī gods ciemā pienācīgs, popa sieva jau nav nekāda ķesteriene. Bet popa atraitnei nav… kā to lai pasaka … itin nekādu perspektīvu.

Reizēm Zakutnijs pārsteidza mani ar saviem raksturojumiem. Truhinu viņš nodēvēja par «znotu-knauzeri». Un paskaidroja, ko tas nozīmē:

—    Dzīvo ciemā sievišķis, šai septiņi bērni, visi meitieši, un visas ne tādas kā citiem cilvēkiem — viena šķība, otra kliba, trešai dievs augumu noskaudis — punduris kas punduris, ceturtā pakurla, — vārdu sakot, nevis meitas, bet greizas piestas. Puiši, protams, iet garām, spļaudās, griež purnus uz citu pusi, kam gan gribas tādu nedaceptu par sievu ņemt? Un tad, vari iedomāties, vienu tomēr izdodas dabūt no kakla nost un izprecināt… Vai nu šādu tādu atkritalu cienītājs uzradies, vai ari pūrs sakārdinājis. Un tad znots atbrauc pie sievasmātes pa dieva svētkiem viesos. Un nu sāk tēlot labdari, sāk gvelzt. Gan šitas, gan tas nav pa prātam. «Es,» saka, «tev, vecā ragana, vei, kādu godu parādīju, apņēmu tavu vispēdējo pabiru.. .» Namatēvs un namamāte šā priekšā vai uz vēdera lien … Arī mūsu Fjodoram Ivanovičam tīk, lai viņa priekšā palodā. Tikai neviens negrib to darīt. Nu un tāpēc viņš, nabadziņš, arī slīcinās šņabulī. Bet

Andrjušu grauž bantes tārps — lai viņš dara ko darīdams, aizvien šķērsām …

Viss patiešām iznāca ne tā, kā Vlasovs to vēlējās.

Sākumā arī es nesapratu situāciju, kāda Vācijā bija izveidojusies ap Vlasovu, taču pamazām izdibināju.

Austrumu provinču reihsministrs Alfrēds Rozenbergs uzskatīja noņemšanos ar Vlasovu par galīgi nevajadzīgu. Viņa tēze, ja tā varētu teikt, bija pavisam vienkārša: «Tiksim galā bez palīgiem.» Tādās pašās domās bija Gebelss, Lejs un Zaukels. Gērings, kad viņam paziņoja, ka sauszemes karaspēka propagandas daļa dibina kaut kādu «Krievu komiteju», strupi atmeta: «Kad pietrūkst īsta darba, sāk noņemties ar blēņām.»

Iespējams, ka arī Himlers sākumā nezināja, kad un kādam nolūkam būs vajadzīgs Vlasovs. Taču SS reihsfīrers turējās pie nelokāma dzīves likuma — nodevējs vienmēr var noderēt, un, ja arī nenoderēs, nav liela nelaime: cik nu šā dēļ tēriņu. Lai kādu brītiņu vēl padzīvo, pagaida savu kārtu.

Mazliet aizsteigšos notikumiem priekšā. Pēc kara, šķirstīdams Himlera papīrus, atradu viņa ziņojumu Hitleram — tas bija pārrakstīts uz mašīnas ar lieliem violetiem burtiem (lai fīrers varētu izlasīt bez brillēm), un tajā bija teikts, ka «ģenerālleitnants Vlasovs, kas zvērējis Jums personiski un arī Lielvācijai», jāpatur rezervē. It īpaši mani pārsteidza Himlera argumentācija. Pierādīdams, ka «Vlasovs var noderēt daudz vairāk, nekā dažas personas to iedomājas», Himlers rakstīja: «Grosadmirāļa Denica vāji sagatavotie, bet reizēm tīri vienkārši bezatbildīgie virsnieki izšauj uz ienaidnieka kaujas kuģiem un transportkuģiem bez kāda labuma milzīgu daudzumu torpēdu, kas reti kad trāpa mērķī, turpretī ģenerāļa Vlasova uzturēšana, kurš — es esmu par to pārliecināts — nākamībā var nodarīt krieviem daudz vairāk nepatikšanu nekā visa jūras kara flote, gada laikā izmaksājusi impērijai mazāk par pusi no vienas veltīgi izšautas torpēdas vērtības.»

Vēstule beidzās ar lūgumu — piešķirt Himleram tiesības izlemt ģenerāļa Vlasova likteni.

Himlers negribēja turēt Vlasovu dīkā. Tādēļ izdomāja viņam nodarbošanos — pretpadomju propagandu. Tika dota pavēle, lai Vlasova pirmo uzstāšanos sarīkotu Pleskavā.

Kad es «sadraudzējos» ar Zakutniju, viņš man pastāstīja, cik ļoti Vlasovs nav gribējis braukt uz Pleskavu.

— Viņš savu Štrikfeldu galīgi nomocīja. «Parunājiet ar priekšniecību. Varbūt atļaus runāt kādā nometnē. Vai tad nav vienalga?» Taču Štrikfelds paliek pie sava: «Pavēlēts, lai būtu Pleskavā.» Bet tur iet kā pa elli — vāciešus pat dienas laikā sit nost, un Andrjušam taču jārunā mītiņā. Kad pārbrauca no turienes, trīs dienas nevarēja ne vārda izdabūt.

Man izdevās sameklēt trīs liecības, kas stāsta par VI asova braucienu uz Pleskavu.

Pirmā. Avīzes «Za rodinu» pārskats.

«Kad viņa ekselence ieradās stacijā (pagaidu ēkā), svētais tēvs Veniamins noturēja dievkalpojumu. Saņēmis svētā tēva Veniamina svētību un noskūpstījis svēto krustu, viņa ekselence laipni un tēvišķīgi sasveicinājās ar publiku, kas piedalījās sagaidīšanā, un sacīja: «Es priecājos, kungi, ka varu viesoties jūsu senajā pilsētā. Ļoti priecājos. No sirds. Paldies.»

No stacijas viņa ekselence pilsētas« galvas Čerepenkina kunga, Pleskavas rajona priekšnieka Gorožanska un mūsu avīzes redaktora Hromenko kunga pavadībā un vācu karavīru vada apsardzībā devās uz viņam paredzēto rezidenci. Pēc neilgas atpūtas ģen. 1-ts Vlasovs pieņēma «ostleģiona» bataljona parādi. Karavīru brašais izskats izraisīja ģen. 1-ta Vlasova labvēlīgu smaidu, un viņš novērtēja parādi visai atzinīgi.

Dienas otrā pusē ģen. 1-ts Vlasovs piedalījās sapulcē, kas notika komandantūras namā (bij. izpildkomitejas ēkā). Viņa runa, ko caurstrāvoja patiess krievu patriotisms un neuzvaramajai Vācijas armijai un tās virsvadonim Ādolfam Hitleram veltītie pateicības vārdi par mūsu Pleskavas novada atbrīvošanu no verdzinātājiem un uzurpatoriem komunistiem, tika uzņemti ar vētrainiem aplausiem.

Sapulcē runāja arī Čerepenkina kungs un svētais tēvs Veniamins. Vispārīgu atzinību izpelnījās strādnieku šķiras pārstāvja Ivana Boženko runa, viņš paziņoja, ka strādnieku šķirai nav nekā kopīga ar kaitīgo marksismu un tā visnotaļ un pilnīgi atbalsta viņa ekselences domas par Krievijas jauno valsts iekārtu, kas balstītos uz kārtību, kādu iedibina Vācijas armija.

Vakarā ģen. 1-tu Vlasovu pieņēma ģenerālfeldmaršals

Bušs, kas komandē ap Petrogradu dislocēto karaspēku. Saruna noritēja sirsnīgā atmosfērā un skāra galvenokārt jautājumus, kas saistīti ar kārtības nodibināšanu Ziemeļu Palmirā pēc tam, kad tā būs atbrīvota no boļševisma.

Tomēr ģen. 1-ta Vlasova pūļu pilnā diena nebija beigusies, jo vēlu vakarā viņa ekselence vēl apmeklēja metropolītu Sergiju, kas bija atbraucis no Rīgas.

Un tikai ap pusvieniem pēc pusnakts ģen. 1-ts Vlasovs devās pie miera viņam izraudzītajā rezidencē.»

Otra. «Rūdolfam Jēgera kungam, SS komandantam, hauptštu rmf īreram.

Ziņoju. Saskaņā ar Jūsu pavēli par sapulci komandantūrā un sakarā ar ģenerāļa A. Vlasova kunga ierašanos Pleskavā esmu sagatavojis runāšanai strādnieku vārdā Boženko Ivanu Semjonoviču, kas cēlies no tirgoņu ģimenes (vecāki dzīvojuši Pesočinas ciemā Harkovas rajonā). Pirms kara Boženko dzīvojis Ļeņingradā (Pēterburgā), Ļigovkas ielā 25 dz. 16. Padomju tiesa viņu sodījusi par valsts mantas piesavināšanos. Bijis ieslodzījumā. Brīvprātīgi zvērējis kalpot Lielvācijai. Kādu laiku strādāja 372. nometnes komandantūrā. Patlaban atrodas rezervē (paredzēts izmantot valdē).

Boženko ārēji uzposts, kā pienākas: noskūts, apģērbts pieklājīgā uzvalkā, brīdināts, ka tiks sodīts, ja būs piedzēries. Runu, ko viņam uzrakstīja avīzes «Za rodinu» redaktors Hromenko kungs, Boženko ir iemācījies no galvas. Tāpat viņš brīdināts, lai nerunā ar ukraiņu akcentu. Ir sagatavojies runāšanai.

Ar cieņu G. Gorožanskis, Pleskavas rajona priekšnieks.»

Trešā. «Lauka pasts 12/504. Pleskavā. 1943. gada 8. maijā.

Valstiski svarīgs slepens dokuments.

Impērijas drošības galvenā pārvalde, SS IV pārvalde.

Šturmbānfīreram Kurtam Lindovam.

Berlīnē, Princalbertštrāsē 8.

Dārgais Kurt!

Līdz mums bija nonākušas baumas, ka sauszemes karaspēka štāba propagandas daļa nojēdzas ar kaut kādu sagūstītu krievu ģenerāli. Taču tas, kam es kļuvu par aculiecinieku, pārspēja visas baumas. Dažas dienas atpakaļ pie mums atveda ģen. 1-tu Vlasovu. Dienu pirms tam

kāds idiots (es cenšos noskaidrot, kas bija šis stulbenis) bija devis rīkojumu pārdot iedzīvotājiem degvīnu (pa 0,5 litra uz ģimeni). Radās milzīgas rindas, kas jau pats par sevi nav vēlams. Kā parasts, krievu policija nespēja nodibināt kārtību, un vajadzēja laist darbā manus puišus.

Mums pašiem vajadzēja gādāt arī par viesa sagaidīšanu, jo vilciena pienākšanas brīdī (par laimi, tas nokavējās par trim stundām) stacijā neviena nebija, tikai kāds desmits pilsētas valdes idiotu un garīdznieku. Mani puiši, saņēmuši manu pavēli, aplenca vietējos iedzīvotājus un sadzina tos pie stacijas.

Ģenerālis Vlasovs pēc izskata man atgādināja manu brālēnu Edgaru Šlēgeli, tev viņu vajadzētu atcerēties, viņš kādreiz dienēja par policijas inspektoru Drēzdenē — tāds pats garš, kumpu muguru un laikam tikpat stulbs. Turklāt, kā man izdevās ievērot, viņš ir zaķapastala, visu' laiku lūrēja apkārt, nomurmināja savu runu zem deguna un steidzīgi aizmuka no stacijas. Stacijas vārtos pie Vlasova kājām nometa sprāgušu kaķi (melnu).

Kāds cits idiots (patlaban cenšos noskaidrot, kas viņš ir) devis rīkojumu parādīt viņam krievu bataljonu, it kā nezinātu, ka šī bataljona otrā rota pirms dažām dienām, apšāvusi virsniekus, aizgāja pie bandītiem. Vlasovam parādīja rotu, ko iepriekšējā dienā pārdislocēja no Ostrovas.

Sapulcē komandantūrā Vlasovs sarunāja daudz muļķību. Man zināms, ka ģenerālfeldmaršals Bušs ir ļoti neapmierināts ar šo runu.

Es nesaprotu, kālab vēl jātērē mūsu spēki aplamībām, kad mums jau tā te nav viegli. Ļoti lūdzu paziņot man, un cik vien iespējams drīz, — kas šito visu izdomājis? Pats saproti, cik man svarīgi zināt Vlasova patieso nozīmi.

Heil Hitler!

Rūdolfs Jēgers, SS hauptšturmfīrers.»

Pirmoreiz Vlasovam un Himleram vajadzēja tikties 1944. gada 20. jūlijā.

Dienu iepriekš — tas bija trešdien, manā dežūras dienā Vlasova pieņemšanas istabā — pie mums notika skandāls. Hitrovo, Vlasova personiskās apsardzes komandants, piekāva bijušo aktieri Sergeju Sverčakovu.

Vairākas dienas pirms tam Vlasovs ieaicināja mani savā kabinetā un uzsāka tukšu runāšanu. Es kļuvu uzmanīgs, jo nevarēju sākumā aptvert, kas viņam prātā. Bet tad sapratu: Viasovam ļoti gribējās parādīt tikko saņemto vēstuli, bet neviena cita nebija pie rokas, vienīgi es. Vlasovs pasniedza man vēstuli.

«Ģenerālim A. Vlasova kungam.

Cienījamais Andrej Andrejevič!

Atkal ir konstatēti gadījumi, kad Jūs esat pieņēmuši personas, kurām apsardze nav pārbaudījusi ieročus. Es Vācijas valdībai atbildu par Jūsu drošību un tādēļ lūdzu Jūs vēlreiz pievērst uzmanību šādiem mūsu vienošanās punktiem.

1.    Mans sakaru virsnieks Jūsu personiskās drošības J jautājumos ir SS oberšturmfīrers Amelungs.

2.    Es Jūs lūdzu par visiem pasākumiem, no kuriem at& karīga Jūsu drošība, un vispirms jau par Jūsu dzīves 'j vietas maiņu laikus paziņot SS oberšturmfīreram Ame3 lungam.

3.    Kā mēs jau vienojāmies, Jūs drīkstat pieņemt Jums i nepazīstamas personas tikai tad, ja Jūsu kanceleja būs t konstatējusi, kas šīs personas ir, un pārbaudījusi, vai tām nav ieroču. Šim nolūkam pie Jums vienmēr atrodas SS oberšturmfīrers Amelungs.

Rūpes par Jūsu drošību, par ko esmu atbildīgs, liek man vēlreiz atgādināt mūsū norunas punktus un lūgt pa; ziņot to Jūsu krievu tautības darbiniekiem.

Heil Hitler!

Jūsu Krēgers, SS oberfīrērs.»

Vlasovs savilka bēdīgu seju.

—    Re, kā par mani rūpējas. Viņi zina, ka padomju izlūki mani. medī…

Un sāka runāt par sev svarīgu jautājumu — kā varētu tikties ar Himleru? \

—   Ja Himlers gribēs, viņš visu izdarīs. Viņš ir noteikts cilvēks. Gudrs. Kaut tik es tiktu pie viņa. Esmu pārliecināts, mēs kļūtu vislabākie draugi. Viņš mani atceras. Pats Krēgers tā vis nerakstītu: «Es atbildu Vācijas

valdībai par jūsu drošību.» Tas nav nekāds joks. Nekas, es pagaidīšu, mana kārta vēl pienāks…

Žiļenkovs, uzzinājis par Krēgera vēstuli, sāka smieties:

— Ir gan tie vācieši viltīgi. Viņi Andreju it kā sargā, it kā tur apcietinājumā. — Un ciniski piebilda: — Kādam velnam viņš tiem tagad vajadzīgs? Pieņemsim, ka viņu kāds idiots noklapēs, vai tad viņi nevarēs atrast citu mēslu? Viltīgs gan tas Krēgers: «Atbildu Vācijas valdībai.» Ne nu tur valdība, nekā, Andrjuša tikai nez kāpēc vajadzīgs Himleram.

Taču pēc šīs vēstules sāka pievilkt skrūves. Oberšturmfīrers Amelungs, spēcīgs rudmatains tēvainis ar sarkana, vēja aprautu seju un pudu smagām dūrēm, visu laiku dirnēja pieņemamajā istabā. Ja viņš kur izgāja, viņa krēslā sēdās komandants Hitrovo. Pie ieejas mājā norīkoja nepārtrauktu dežūru — stāvēja pa divi, «vlasovietis» un vācietis. Otrā stāva kāpņu laukumiņā bija otrs postenis, kas stāvēja tikai dienā. Pat parastos apmeklētājus un savus darbiniekus, iekams ielaida štābā, aizveda uz istabu, kas atradās aiz kancelejas, un tur pārmeklēja.

Izņēmums bija vienīgi komitejas locekļi — Truhins, Žiļenkovs, Mališkins un citi. Vāciešus nepārmeklēja, taču par viņu ierašanos ziņoja Amelungam, un oberšturmfīrers drūmi pieprasīja, lai uzrāda dokumentus, protams, ja viesim nebija augstāka dienesta pakāpe kā viņam.

Sverčakovs, kas «Krievu komitejā» pretendēja uz izglītības un kultūras nodaļas vadītāja vietu, pirms kara bija strādājis Maskavas ceļojošajā teātrī. Taču Vācijā viņš sevi dēvēja par tautas mākslinieku — «Maskavas Akadēmiskā dailes teātra vadošo spēku». Neviens šim goda nosaukumam neticēja, taču neviens arī nemēģināja šos melus apgāzt, tie pat bija izdevīgi — neesam, sak, arī mēs ar pliku roku ņemami, mums ir pašiem savs «tautas mākslinieks». «Tautas mākslinieks» kvernēja štābā no rīta līdz vēlam vakaram — vai nu sēdēja Žiļenkova kabinetā un stāstīja jēlas anekdotes, kas «galvenajam politiskajam padomniekam» ļoti patika, vai arī kavēja laiku Truhinam, stāstīdams.par Maskavas aktieriem, nesaudzējot itin nevienu, arī savu bijušo sievu.

Jūnija beigās Sverčakovs aizbrauca uz Kēnigsbergu ciemos pie Blūmentāla-Tamarina, kas bija iekārtojies radiostacijā par diktoru. Blūmentāls-Tamarins (es tiku viņu redzējis vairākkārt) ar lepnumu rādīja savu vizītkarti, uz

kuras vāciski un krieviski bija uzdrukāts: «Fon Blūmentāls-Tamarins, krievu teātra tautas mākslinieks, profesors.» Viņš bija piesavinājies gan «fonu», gan «tautas mākslinieku», gan «profesoru». Un viņa melus neviens nemēģināja apstrīdēt. Pat vairāk, kādā no savām runām Žiļenkovs paziņoja: «Ar mums kopā nāk visa Krievijas progresīvā inteliģence. Paraugieties, kas sapulcējušies ap Andreju Andrejeviču Vlasovu! Profesori, gleznotāji, tautas mākslinieki, viņu vidū tādi krievu teātra mākslas meistari kā Sverčakovs un Blūmentāls-Tamarins, krievu tautas lepnums!» ,

Atgriezies no Kēnigsbergas, Sverčakovs, vai plīsdams no jaunām anekdotēm, tūlīt steidzās pie Ziļenkova, un pēkšņi pie štāba durvīm — kratīšana!

—    Parādi kabatas! — Hitrovo rupji nokomandēja.

—   Jucis esi, vai?! — Sverčakovs basā norēcās. — Vai jūs nezināt, vai, kas es esmu? Mani uzaicināja personiski Andrejs Andrejevičs …

—    Man vienalga. Izgriez uz āru!

—    Jums nav tiesību! Es esmu ministra rangā.

Hitrovo paliek pie sava:

—   Manis pēc kaut vai arhierejs. Man vienalga. Ja neparādīsi kabatas, aiztrenkšu.

—   Jūs esat nekauņa! — aizmirsies iespiedzās Sverčakovs. — Es sūdzēšos!

Hitrovo ievilka viņam pa skaustu.

—    Tas tev par nekauņu. Vācies pie velna!

Mēs sēdējām pieņemamajā istabā — es, Amelungs, Štrikfelds un tulks zonderfīrers Šaverts. Vlasova kabinetā atradās jaunais fon Kleists, feldmaršala Kleista dēls, kas lieliski prata krievu valodu. Pēdējās dienās arī viņš nelīda laukā no štāba.

Amelungs, kā jau parasti, snauda savā krēslā. Izdzirdis Sverčakova bļāvienus, Amelungs piktā balsī krieviski uzprasīja:

—    Kas tur noticis, Hitrovo kungs?

Hitrovo atteica:

—   Ieskaidrojiet šitam aunam, ka ģenerālis Vlasovs var aicināt pie sevis, ko vien vēlaš, taču par viņa drošību atbildam mēs abi, turklāt SS reihsfīreram.

Sverčakova rudie mati bija izpūruši, uz āru izgrieztās kabatas kūļājās gar sāniem.

Amelungs iegrozījās krēslā ērtāk, aizvēra acis un lēnām, ik vārdu uzsvērdams, nievīgi izmeta:

—    Iebāziet atpakaļ kabatas, tā nav glīti.

Sverčakovs, kura parastā vīzdegunība bija pagaisusi kā

nebijusi, kaunīgi sakārtoja kabatas un, neuzdrošinādamies apsēsties/nostājās pie durvīm.

Pieņemamajā istabā valdīja klusums, tikai čīkstēja Sverčakova zābaki. Skatījos pa logu uz rūpnīcas ēku, ko dienu iepriekš bija sagrāvuši mūsu lidotāji. Tā vēl kūpēja.

Mēs dzirdējām, kā piebrauca mašīna. Hitrovo, palūkojies logā, skaļi nokomandēja: «Piecelties! Mierā!» — un ieskrēja Vlasova kabinetā — brīdināt.

No turienes tūlīt pat izsprāga laukā fon Klfeists un Vlasovs. Tulks Savērts nostājās viņam blakus.

Pieņemamajā istabā ienāca SS grupenfīrers, gadus četrdesmit vecs, ar labu militāro stāju, glītu seju, ģērbies pilnā parādes formas tērpā.

Viņš veikli pasvieda gaisā roku fašistu sveicienam un krieviski sacīja:

—           Ierados pie jums SS reihsfīrera personiskā uzdevumā, ģenerāļa kungs. .—-Viņš pasniedza Vlasovam dienesta vēstuli. — Pavēlēts nodot tieši rokās, jūsu ekselence …

Vlasovs atvēra kabineta durvis.

Lūdzu!

Pieņemamajā istabā sanāca visi, kas vien bija tobrīd štābā. Runāja čukstus. Sverčakovs pieliecās man pie auss:

—           Paldies dievam! Andrejs Andrejevičs beidzot būs saņēmis ielūgumu. Viņš taču jau bija nonervozējies līdz pēdējam.

—           Iespējams, — es izvairīgi atteicu. Un, drošs paliek drošs, piebildu: — Agri vai vēlu tam bija jānotiek. Ģenerāļa Vlasova ietekmi un spēku var par zemu novērtēt tikai tuvredzīgi politiķi, bet SS reihsfīrers, kā jums zināms, redz visu.

Durvis atvērās, un Vlasovs, palaidis SS grupenfīreru pa priekšu, priecīgi, pavisam svešādi skaņā balsī iesaucās:

—          Virsnieku kungi, esmu saņēmis vispatīkamāko ziņu, ko mēs jau sen ar satraukumu gaidījām ….

Grupenfīrers bargi palūkojās Vlasovā: sak, ko viņš tur pirms laika pļāpā? Vlasovs tūlīt aprāvās un jau parastajā, padobjajā balsī nobeidza:

—    Atļausiet, kungi, jūs iepazīstināt…

Dienesta pakāpē vecākais šai brīdī pieņemamajā istabā biju es, tādēļ piegāju klāt pirmais. Grupenfīrers pasniedza man glītu, labi koptu roku un, skaidri izrunādams katru vārdu, pateica:

—    Oto fon Rone …

Stāsta, ka pasaulē neesot nekā ātrāka par cilvēka domu — vienā sekundē var atcerēties visu, kas pieredzēts ilgos gados. Un arī es atcerējos: 1918. gadu, aprīli, vilcienu, kas atvedis uz Maskavu vācu sūtni grāfu fon Mirbahu, saldētavvagonus, kas piedzīti pilni ar pārtiku, Aļošu Maļginu, divus ķeizara armijas virsniekus. Paspiedu grupenfīreram roku un mierīgi, manuprāt, pat pārāk mierīgi atbildēju:

—    Pulkvedis Ņikandrovs ….

Oto fon Rone, protams, mani nepazina. Un vai gan kāds varēja sazīmēt bārdainajā virsniekā jauno puiši, kāds es biju pirms divdesmit pieciem gadiem.

Kad fon Rone bija aizbraucis, Vlasovs ieaicināja kabinetā Štrikfeldu, mani un Sverčakovu. Sverčakovs apskāva Vlasovu, mēģināja pat noskūpstīt, taču ģenerālis veikli izlocījās. Sverčakovs patētiski iesaucās:

—    Kristus ir augšāmcēlies, Andrej Andrejevič! Beidzot! Es jūs apsveicu …

Vlasovs pārmeta krustu:

—    Dievs uzklausījis manas lūgšanas!

Viņš vai plīsa aiz prieka pārpilnības: acis mirdzēja, dzeltenā, izburbusī seja kļuva sārta.

—    Kad, Andrej Andrejevič? — Sverčakovs, izplūdis smaidā, painteresējās.

—    Rīt. Es tomēr paļaujos, ka jūs būsit nopietni, kungi. Es jums nekā neesmu teicis. Lai tas paliek, kungi, starp mums. ' /

Ienāca 2iļenkovs un Truhins. Pēc Ziļenkova pašapmierinātā smaida nopratu, ka viņš jau visu zina — viņam bija tieši sakari ar impērijas drošības galveno pārvaldi. Truhins lietišķi paspieda Vlasovam roku. Uzradās Mališkins. Atskrēja Zakutnijs.

Piektdien, 21. jūlijā, es klausījos Zakutnija stāstā par braucienu uz Himlera mītni. Vajadzēja pūst un šausmināties līdz ar viņu.

—          Jums vajadzēja pabūt manā vietā! Vārdu sakot, mēs braucam tātad uz pašu… Nu, uz Himlera mītni. Audience nolikta vienpadsmitos nulle nulle, bet pavēlēts ierasties jau. desmitos. Ir pavisam trīs mašīnas. Pirmajā vācieši, no pazīstamajiem vienīgi Štrikfelds. Visi spēcīgi, purni kā tīrumi, un klusē kā koka dievi. Otrajā 'mašīnā priekšējā sēdeklī Andrejs Andrej evičs, bet mēs aizmugurē — es, Ziļenkovs un Fjodors Ivanovičs. Trešajā Mališkins un kopā ar viņu vācieši.

Drāžam, Ceļš, es jums saku, kā spogulis, mums tāds pat sapņos nav rādījies. Priedes vien zib. Viens kontrolpostenis, otrs, trešs. Un katrā pārbaude — jāuzrāda dokumenti, un katru reizi pārskaita, cik cilvēku, gluži kā bullēnus Rostovas tirgū — eins, zwei, drei… Sverčakovu izsēdināja laukā jau pirmajā postenī, pateica, ka neesot sarakstos. Šis gan mēģināja celt troksni, bet kāds hauptmanis tad pateica: «Lūdzu, nāciet man līdzi!»

Pēc tam atkal postenis. Palūdza, lai visi izkāpjam no mašīnām, bet pašas mašīnas uzdzina uz kaut kādas platformas, gluži kā uz svariem. Sasēžamies atkal. Joņojam. Gar ceļa malām stabiņi ar laterniņām — gaiša diena, bet šie spīd. Priekšā vārti. Augsti, augsti. Pēkšņi pa vārtiem izdrāzās melnas mašīnasun aurodamas mums garām — žvikt! Mūsu šoferis — gaudodams pa labi. Skatāmies — otrajā pats Himlers, tā sacīt, visā .savā godībā… Fjodors Ivanovičs pat sāka žagoties. Bet Žiļenkovs, maitas gabals, tūlīt klāj vaļā:

—   Tā ir ļauna zīme, jūsu ekselence! Mēs nākam viesos, bet namatēvs no mājas prom!

Vārti palika vaļā, un mēs pilnā gaitā aizdrāzām līdzi pirmajai mašīnai. Trešo mašīnu ar Mališkinu pie pašiem vārtiem nošķīra. Sēžam ne dzīvi, ne miruši. Nekas sevišķs nav noticis, kas tur liels, ja Himlers aizbraucis, viņam taču gana rūpju, ne jau mēs vieni, un tomēr nepatīkami. Pat baisi!

Vlasovam pat kakls nobālēja, bet ausis deg kā ugunī, — man> no mugurpuses viss redzams. Pēc tam kaut kāds civildrēbēs ģērbts sprukstiņš atvēra durvis un norēja:

—    Steigt aus!

Ar vārdu sakot, jākāpj laukā! Gaidām, kamēr Andrejs Andrej evičs izrausīsies. Šādās reizēs nav ko bāzties priekšā. Sienā durvis, durvju priekšā trīs pakāpieni, pats saskaitīju, kāda velna pēc skaitīju, nezinu, taču atceros — trīs.

—    Kommen sie hier, Herren!

Un iedzina mūs velns sazin kur: sienas no marmora,' logu nav, mēbeļu itin nekādu, pie griestiem laternas. Pa vidu — kāpnes uz leju. Vārdu sakot, iekļuvām slazdos, tiesa, ar krēsliem sēdēšanai. Apsēdāmies, cits uz citu neskatāmies. Žiļenkovs tirina kāju, ātri, ātri klabina ar papēdi, tikai vieglītēm. Augšā klaudz soļi. Domāju: nupat būs! Kas būs — to nezinu. Vai nu noliks pie sienas tūlīt, vai vēl spīdzinās arī. Bet izrādās, ka tur stiepuši pie mums Mališkinu — šim purns galīgi apjucis, laikam tāpat pārbijies, droši'vien jau nodomāja, ka ieraudzīs nevis mūs, bet līķus.

Sēžam. Klusējam. Arī Žiļenkovs vairs neklabina. Neviens pie mums nenāk. Klusums. Vlasovs piecēlās. Nokāsējās.

—    Savādi…

Truhins tā zobgalīgi novelk:

—    Skaitās — atbraukuši viesos.

Žiļenkovs nošņācās un parādīja uz sienām: sak, klusējiet, droši vien mūs noklausās!

Vlasovs atkal nokāsējās un tad teica:

—    Ja kas notiek, tad, biedri… Atvainojiet, kungi…

Un nepaguva pabeigt — augšā atkal noklaudzēja soļi

Divi esesieši — pamatīgi buļļi — atnesa sviestmaizes ar

sieru, pa tasītei kafijas un visiem pa glāzītei — tiesa, mazītiņai — konjaka. Nolika un aizgāja. Un visu to klusēdami, it kā būtu mēmi…

Es saku: «Ja dod ko rīt, tad jau laikam dzīvus atstās!»

Žiļenkovs pagrābj sviestmaizi, gremo, bet pats met ar aeīm uz sienām: sak, ciet klusu, nepļāpā.

Pēc tam ienāca vēl viens sulainis. Mūsu valodā noprasīja:

—    Kam vajag sevis pēc?

Aizstaigājām visi pa kārtai.

Kļuva mazdrusciņ priecīgāk, lai gan ciešam klusu un sazināmies ar zīmēm .. .

Pēc stundām divām atnesa pusdienas — četrus ēdienus, ja uzkožamos neskaita. Un alu …

Tad jau mēs pavisam atžirgām. Mališkiņs pat sāka skaļi sapņot:

—    Tagad derētu nosnausties …

Bet Žiļenkovs, kā jau parasti, atsāk savējos

—          Un dabūtu kādu sievišķi blakus. Ko tu, Mitja, domā par šo lietu?

Es, protams, sacīju, lai šis iet…

Un pēkšņi — gluži kā pēc pasūtījuma:

—    Kommen sie hier, Herren!

Un aizved mūs uz guļamistabu. Vlasovam iedod atsevišķu istabu, bet mums kaut ko līdzīgu kopmītnei, taču nevar sūdzēties, gultas, kā nākas, ar Varšavas atspertīklu, lāgiem viegli iečīkstas.

Ziļenkovs krišus iekrīt gultā, atvelk elpu un tad saka:

—    Ko tas viss varētu nozīmēt?

Es nevarētu sacīt, ka mēs būtu aizmiguši. Tāpat snauduļojām un visu laiku ausījāmies. Ej nu sazini, un ja nu viņi muS pa tumsu aizvāc uz viņpasauli? Ja nu pie gultām pievienota strāva — čiks! — un tu kļūsti melns kā ogle.

No rīta atnāca tie mūļi, kas brauca pirmajā mašīnā.

—    Schriell, schnell!

Uzgājām augšā. Un tur uzzinājām, ka vakar uz cienījamo Ādolfu Hitleru rīkots atentāts. Kaut kāds nelietis nolicis bumbu. Skaidrs, ka pēc šāda, atvainojiet, bēdīga atgadījuma mēs Himlera kungam nebijām ne prātā …

—    Vai bail bija, Dmitrij Fjodorovič?

—           Nedod dievs! Jau pirms tam tik tikko varēju aizmigt, pret pašu rītu, bet tagad …

—    Es jums jūtu līdzi.

—    Paldiesiņ, dārgais Pāvel Mihailovič.

—          Andrejam Andrejevičam visvairāk jūtu līdzi. Kad šādos apstākļos atkal ienāks prātā viņu uzaicināt…

Pēc atentāta pret Hitleru Berlīne kļuva līdzīga milzīgam policijas iecirknim. Dienu un nakti pa sapostītajām ielām joņoja gestapo mašīnas. Ielu krustojumos parādījās ložmetēji. Centrālajās ielās uz katra stūra stāvēja esesieši ar vilku suņiem.

Vilhelmštrāsē un Unter deri Linden ielā stāvēja garas apsargu ķēdes.

Grozījās arī stāvoklis «Krievu komitejā». Visapkārt pastiprināja sardzi, Viktoriaštrāsē parādījās daudzas civildrānās ģērbušās personas ar aizdomīgi atkarenām kabatām.

Pašam Vlasovam un visiem viņa padotajiem kārtīgi izmaksāja algu un izsniedza pārtikas kartītes — reiz iekustinātais mehānisms turpināja darboties. Taču Vlasovam

aizliedza izbraukt ārpus Berlīnes, un pie viņa varēja ieiet tikai tie, kuriem atļāva Amelungs.

Un tagad pastāstīšu, kas toreiz bija manas dzīves galvenā jēga.

Izlūks, kas atrodas aiz robežām, tiklab kara dienās, kā miera laikā, apzinās, ka viņu sūtījis nevis amatā un dienesta pakāpē augstāks priekšnieks, nevis kāda iestāde, bet gan pati tauta un ka viņš sūtīts uz cīņas pirmajām līnijām. Tikai tā un ne citādi. Tikai tāda savu pienākumu izpratne dod izlūkam morālo spēku.

Nevajag iedomāties, ka izlūkam viss — veselība, nervi, raksturs — būtu no dzelzsbetona vai tērauda. Izlūks, tāpat kā kurš katrs cilvēks, var gluži vienkārši pagurt, pagurt no nepārtrauktā nervu saspīlējuma, — visu laiku taču jāizliekas par citu cilvēku, nekā tu patiesībā esi, jātēlo savs ienaidnieks, savas tautas ienaidnieks, visu laiku jāuzmanās, jāsmejas, kad smiekli nemaz nenāk… Ja es kaut uz mirkli būtu aizmirsis, kādēļ, kālab atrodos fašistiskajā Vācijā starp nodevējiem, es nekādā ziņā neizturētu.

Sportistiem ir tāds jēdziens — otrā elpa. Man šī otrā elpa radās no apziņas, ka es šeit esmu savas tautas — padomju tautas pārstāvis un ka viņa man to uzticējusi darīt, tātad tas man jādara par katru cenu, lai būtu cik grūti būdams.

Es zināju, ka neesmu ienaidnieka aizmugurē viens pats, ka kaut kur te, varbūt man pavisam tuvu, tepat Berlīnē vai arī Lecenē, Hamburgā vai Drēzdenē, kaut kādās Vācijas iestādēs un organizācijās, tās bruņotajos spēkos, varbūt abvērā, varbūt pat impērijas drošības galvenajā pārvaldē, impērijas kancelejā darbojas mani biedri. Taču es nevienu no viņiem nepazinu. Un tas man arī nebija jāzina.

Un vēl. Man, Andrejam Martinovam, dzimtenes nodevēja Vlasova «Krievu komitejā» vajadzēja sākt visu no gala, sākt vienam pašam. Es varēju apspriesties tikai pats ar sevi. Bet kā reizēm gribējās dzirdēt vārdus: «Dari tā!» — vai arī pretēji: «Nekādā gadījumā nedari tā!» Kā es toreiz apskaudu tos, kuri nebija vieni, kuriem blakus atradās draugi, domu biedri!

Vajadzēja arī man sameklēt domu biedrus, palīgus, draugus.

Nav ko slēpt, mans dienesta stāvoklis «Krievu komitejas» organizatoriskajā nodaļā daudzējādi līdzēja. Mans pienākums bija — labi pazīt un pārbaudīt katru, ko iesaistīja komitejā. Tas deva man iespēju augām dienām sēdēt pie Truhina izveidotās personālā sastāva kartotēkas, neradot nevienā aizdomas, pētīt personālās lietas, izrakstīt man vajadzīgās "ziņas un visu to izmantot ziņojumiem uz Centru un savu palīgu izraudzīšanai.

Kā ziņoju Centram? Tas ir jautājums, uz kuru neviens izlūks nekad nedos pareizu atbildi, jo tas pieder pie darba metodēm, pie mūsu darba noslēpumiem. Teikšu tikai to, ko var teikt: jau pēc divām nedēļām abpusēji sakari ar Centru bija nodibināti. Slēptuve, par kuru bijām norunājuši ar Alekseju Maļginu, darbojās lieliski. Kurš bija tas, kas, riskēdams ar dzīvību, izņēma no slēptuves manus šifrētos ziņojumus un atstāja tur aizvien jaunus un jaunus Centra uzdevumus man, es uzzināju tikai pēc kara, un tomēr dažu apsvērumu dēļ nedrīkstu minēt vārdā šo apbrīnojami vienkāršo padomju/ patriotu komunistu, kas visu kara laiku nostrādāja Berlīnē, pašā — kā toreiz teica — ienaidnieka midzenī. Viņš apbalvots ar čekistu augstāko balvu — Valsts drošības dienesta Goda darbinieka krūšu nozīmi.

Pētot personālās lietas, acīs vispirms dūrās tas, ka darbā «Krievu komitejā» tika iesaistīti cilvēki, kas nāca no sociāli svešas vides, kā arī tādi, kas bija šā vai tā represēti. Patiesībā gan jāpiebilst, ka pārbaudīt «vlasoviešu» biogrāfijas nebija iespējams, un viens otrs, kā es pārliecinājos, bija biogrāfijās un kadru anketās bezdievīgi samelojis, lai tikai izrautos no koncentrācijas nometnes, gan tad redzēs, kā būs. Un es vispirms pievērsu uzmanību tām lietām, kurās bija kaut kādas pretrunas.

Mani ieinteresēja kapteiņa Nikolaja Mihailoviča Kudrjavceva personiskā lieta. Viņš atradās formēšanas daļas rezervē, uzturējās Dobendorfā propagandistu kursu kopmītnē un reizēm dažādos uzdevumos atbrauca uz Berlīni.

No anketas zināju, ka viņš dzimis Jaroslavļā 1916. gadā tirgotāja ģimenē, vecāki 1932. gadā represēti kā «sociāli kaitīgi elementi», komjaunatnē un partijā nav bijis, izglītība vidējā un vēl karaskola, armijā kopš 1933. gada.

1932. gadā represēta tirgotāja dēls nevarēja 1933. gadā iekļūt karaskolā, turklāt vēl dziArtajā pilsētā, kur viņu taču labi pazina.

Galīgi izšķīros aprunāties ar Kudrjavcevu pēc tam, kad Truhins pavēlēja, lai atrodu viņam jaunu adjutantu — viņa Jegors Rozovs bija dzērumā pakļuvis zem mašīnas.

—           Sakiet, Kūdrjavceva kungs, — vai jūs iestājāties Sarkanajā Armijā brīvprātīgi?

—    Mani iesauca.

—           Kā tā — «iesauca»? Jūs esat dzimis tūkstoš deviņi simti sešpadsmitā gada divdesmit trešajā decembrī, bet armijā esat nokļuvis, kā pats rakstāt, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada augustā. Tātad jums tajā laikā nebija pat pilni septiņpadsmit gadi. Šajā vecumā nevienu nemobilizē.

—           Tā ir kļūda, pulkveža kungs. Esmu dzimis tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā.

—    Jūs taču pats rakstījāt. Tas ir jūsu rokraksts.

—    Es jau teicu, esmu kļūdījies …

—           Cik gadu bija jūsu tēvam, kad jūs piedzimāt? Neatceraties?

—    Neatceros vis …

—    Vai četrdesmit jau bija?

—    Mazāk gan … Esmu pirmdzimtais …

—    Tātad viņam bija ap trīsdesmit?

—    Apmēram.

—    Vai viņš frontē bija? Pirmajā pasaules karā?

—           Protams… Stāstīja, ka pirmajā nedēļā esot paņēmuši …

—           Jo tālāk, jo trakāk, Kūdrjavceva kungs! Iznāk, ka jūsu papiņš tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada augustā aizgājis uz fronti, bet jūs esat piedzimis tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada decembri. Atmetīsim nost deviņus mēnešus, un iznāk nelāgi. Vai nu jūs apmelojat māmiņu, vai arī…

—           Iespējams, ka tēvs bijis mājās atvaļinājumā… Pēc ievainojuma …

—           Viss ir iespējams. Pieņemsim, ka jums taisnība, ka esat dzimis tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā, bet tad jums tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada augustā līdz pilniem astoņpadsmit gadiem vēl trūka trīs mēnešu. Nekādi nevarēja jūs mobilizēt. Tātad esat iestājies brīvprātīgi …

—    Mani iesauca.

—           Es vēlētos, lai jūs, Kūdrjavceva kungs, pateiktu patiesību.

Runāju un visu laiku skatos viņam tieši acīs. Viņš aplaizīja lūpas — laikam taču mute izkaltusi. Bet es uzdodu jaunu jautājumu:

—    Kur vecāki dzīvoja?

—    Razina ielā, astotajā mājā.

—    Atkārtojiet.

—    Razina ielā, astotajā mājā.

—           Un jūs apgalvojat, ka Razina ielas astotajā mājā dzīvoja jūsu vecāki? Viņi tur nevarēja dzīvot! Razina iela radās pirms paša kara. Pirms tam tur bija tukšs klajums. Jūsu vecāki…

—          Pilnīgi pareizi, bija represēti. Tie ir manējie. Bet es runāju par sievas vecākiem.

—    Kā uzvārds?

—           Smirnovi. Mihails Aleksanclrovičs un Zoja Aleksandrovna.

—    Kā sauc jūsu sievu?

—    Ļuba … Ļubova Aleksandrovna.

—           Kā tad viņa var būt Aleksandrovna, ja viņas tēvs ir Mihails? Tikko pats teicāt.

Taču viņš ātri atguvās:

—    Viņai ir "patēvs. Bet tēvu saukuši par Aleksandru.

—    Kur atrodas jūsu sieva?

—          Nezinu. Neesam redzējušies kopš četrdesmit otrā gada.

—    Kur strādāja sievas vecāki?

—           Tēvs fabrikā «Pobeda rabočih», māte fabrikā «Krāsnij Perekop».

—    Ko darīja?

—    Strādnieki. Tēvs mucinieks, māte vērpēja.

—    Kad sāksit stāstīt patiesību, Kudrjavceva kungs?

—    Es taču ….

—              Tagad uzklausiet mani, Kudrjavceva kungs, protams, ' ja jūs tiešām esat Kudrjavcevs. Skolā mācīdamies, komjaunatnē iestājies? Kādu skolu esi beidzis?

—    Vidusskolu.

—    Kāds numurs, kur tā atradās?

—    Neatceros.

—    Ielu neatceries?

—    Neatceros.

—               Viss skaidrs, Kudrjavcev. Pēc vidusskolas tu brīv' prātīgi iestājies karaskolā. Pabeidzi, saņēmi virsnieka dienesta pakāpi. Iestājies partijā. Kāda tava pēdējā dienesta pakāpe?

—    Es jau uzrakstīju … Kapteinis.

—    Šaubos.

—    Kā vēlaties. .. Tikai es patiešām esmu kapteinis..

—           Bet, manuprāt, majors. Beidzot skolu, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā gadā jūs saņēmāt leitnantu. Pēc diviem gadiem, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā, jums piešķīra vecāko leitnantu. Vai pareizi?

—    Jums ir bagāta fantāzija …

—    Ejiet!

—    Uz kurieni?

—    Viss. Mūsu saruna beigusies.

—    Viss? Kālab tad …

—    Kālab izsaucu? Gribēju iepazīties.

Runāju lēnām, saprotu, ka viss, ko patlaban runāju, ir viņam pats galvenais.

—          Vācu kopā grupu… Ko nogādāt padomju aizmu gurē …

Redzu, ka mana «ēsma» bijusi pa prātam — kapteinis uzķērās uz tās, acis iemirdzējās. Bet es turpinu vēl lēnāk, vārdu sakot, — vilcinos.

—    Ejiet, kapteini.-.. Man tādi kā jūs nav vajadzīgi.

' Mirdzums acīs pazuda, it kā to kāds būtu nodzēsis, tajās parādījās klajš naids. Taču puisis, kā redzams, prot savaldīties, runā mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis.

—    Vai drīkst pajautāt, ko jūs domājāt ar vārdu «tādi»?

—           Jūsu kadru anketā ir meli meliem galā … Jūs neesat tas, par ko uzdodaties.

Viņš piecēlās, nostājās miera stājā. Un pieklājīgi palūdza:

—    Atļausit iet?

—    Ejiet, kapteini!

Es vēl noteicu:

—           Kā mēs varam tādus sūtīt uz padomju aizmuguri? Jūs taču tūdaļ aiziesit uz Iekšlietu tautas komisariātu.

Viņš apstājās.

—           Lai mani tūlīt pieliktu, pie sienas? Kas tad es, muļķis esmu, vai?!

Un aizgāja. Durvis pievēra klusi, nevis aizcirta ar niknumu.

«Nekas, puis, gan mēs vēl abi tiksimies. Tu man tomēr patīc. Mirdzumu tavās acīs, jau iedomājoties, ka vari nokļūt padomju aizmugurē, es neaizmirsīšu …»

Nerunāju ar kapteini vairāk nekā divas nedēļas, taču visu laiku novēroju un ievācu vēl ziņas: attiecībās ar citiem nosvērts, nav manīts, ka lišķētu, izturas ar cieņu, gandrīz nedzer, ļoti skumst pēc sievas, patīk šahs, atceras no galvas daudz dzejoļu. Un kas tur sevišķs? Var būt nosvērts attiecībās ar citiem, mīlēt sievu un dzeju, bet kāds, vienkārši runājot, man no tā labums? Eku, Truhins dievina Ļermontovu. Man vajadzīgs pašu cilvēks, kas būtu uzticīgs Dzimtenei. Taču mirdzumu Kudrjavceva acīs, kad pieminēju padomju aizmuguri, es neaizmiršu.

Par laimi, Truhins aizbrauca uz Leceni, uz «ostleģicnu» štābu, un es varēju ar adjutanta meklēšanu nesteigties. Nolēmu: «Aprunāšos ar Kudrjavcevu vēlreiz. Ar kādu taču vajag iesākt.»

Izsaucu viņu.

—    Sēstieties, kapteini…

—    Pateicos.

Apsēdās; Skatās manī, gaida, ko jautāšu. Es ciešu klusu. Klusē arī viņš.

—           Gribu jums, kaptein, piedāvāt kādu darbu. Nezinu, vai tiksiet ar to galā. Ģenerālim Truhinam vajadzīgs adjutants.

Redzu, ka mana kapteiņa seja pastiepjas garāka. Viņš saka:

—    Vai atļausit?

—    Lūdzu.

—           Netikšu galā. Tas nav pa manam prātam. Turklāt, man ļoti bail no Truhina kunga . ..

—    Doties uz padomju aizmuguri nebaidītos un nu .. .

Skatos viņam acīs, bet pats domāju: «Un ja nu tu, kapteini, tiešām esi viens no tiem, kas aiz naida pret padomju varu pats pacēli ķepas un padevies gūstā brīvprātīgi?»

Bet skaļi saku:

—           Mēs neesam darba biržā, lai līgtu par darbu. Ja pavēlēsim — būsit ne tikai adjutants, bet arī lietvedis.

—          Tad jau labāk par lietvedi nekā pie ģenerāļa Truhina.

—    Kādēļ tad tā?

—    Atļausit padomāt?

—   Padomājiet. Līdz rītam …

Man vajadzēja pasteigties. Teju, teju bija jāatgriežas Truhinam.

Otrā dienā, kad es iesāku aplinkiem, Kudrjavcēvs noprasīja.:

—    Pasakiet godīgi — ko jūs no manis vēlaties?

Vai es riskēju? Protams, riskēju. Taču pārāk grūti man bija vienam pašam, un es tik ļoti noticēju Kudrjavcevam.

Cik priecīgs viņš kļuva! «Biedri Ņikandrov! Es taču šodien esmu pa otri lāgi piedzimis!»

Un pastāstīja visu.

—    Es patiešām esmu kapteinis, dzimis Jaroslavļā. Mans īstais uzvārds — Fomins, vārds — Nikolajs. Tēvs un māte ir dzīvi. Bija dzīvi, kad pēdējo reizi tikāmies. Abi ir komunisti. Sieva beigusi pedagoģisko institūtu …

Viņš vairākkārt atkārtoja, «kad pēdējo reizi», it kā būtu pavilcis zem savas dzīves svītru, tur, aiz tās, bija dzīve, bet patlaban, kā Viņš teica, «itin nekas, vienīgi skumjas».

—    Tikai jūs neiedomājieties, biedri Ņikandrov, ka esmu galīgi nolaidies, ka varu tikai skumt. Jūs mani esat atgriezuši pie dzīvības.

Viņš pastāstīja, kādos apstākļos nokļuvis gūstā.

—    Tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada maijā vācieši sadeva mums pie Harkovas pa sprandu. Manā acu priekšā krita ģenerālis Gorodņanskis. No rīta vācieši ielauzās mana bataljona komandpunktā …

Es pajautāju:

—    Kā nokļuvi pie Vlasova?

—    Pastāstīšu visu kā pie bikts. Kādās vācu nometnēs esmu bijis, pastāstīšu citreiz sīkāk, kad būs vairāk laika. Tagad tikai par pēdējām trim. Piecas dienas mani noturēja nometnē netālu no Vīnes — ēdināja, riebekļi, ar nez kādām sprāgoņām, pēc tam virsniekus, mēs bijām kāds simts cilvēku, aizveda uz Nienburgu, apmēram simt kilometru no Hanoveras. Ēdiens — samazgas un divsimt gramu maizes, smagas kā mālu pika. Cilvēki mira katru dienu. Atbrauca kāds vācietis ar krievu tulku. Viņi vēl tikko bija paguvuši tikties ar komandantu, kad jau paklīda baumas: vervē uz kursiem, kur gatavos administratorus okupētajiem apgabaliem. Stāstīja: pamācīšot divus trīs mēnešus kursos un pēc tam sūtīšot uz Krieviju dažādos amatos. Taču vispirms jāiziet atlases nometnē iepriekšēja pārbaude. Kā izdzirdu par Krieviju, tā tūlīt nolēmu —

braucu! Kaut tik varētu aizkulties līdz Dzimtenei, gail tad…

—    Ko tad?

—    Ak kungs! Protams, sist šitos neliešus! Jūs taču saprotat, ko esmu dabūjis pieredzēt! .. . Vārdu sakot, nokļuvu atlases nometnē, vācieši tieši pirms manas ierašanās bija sagatavojuši sūtīšanai uz Krieviju otru grupu. Domāju: trīs mēneši, kaut arī lēnām, tomēf paies, mācīšos viņu gudrības, kļūšu par teicamnieku, lai tikai viss izdotos. Un tomēr neizdevās! Otro grupu nekur neaizsūtīja. Vispirms paziņoja — «pagaidu aizkavēšanās», bet vai tad nometnē var ko noslēpt? Vi^u uzzinājām. No pirmās grupas, kas bija sūtīta uz Krieviju, no simt piecdesmit cilvēkiem lielākā daļa aizmukusi. Stāstīja, ka augstākā priekšniecība nez ko tur pamatīgi nosvētījusi par jezgu ar kursiem. Bet mums, kas bijām piekrituši, no tā vieglāk nekļuva, mēs devām gan parakstu, gan visu pārējo …

—    Kas tas ir — visu pārējo?

—    Devām zvērestu galvenajam putnu biedēklim Hitleram. Tiesa, es gan parakstījos kā Kudrjavcevs, nevis Fomins, tomēr parakstījos, turklāt vēl, kad devu zvērestu, mani nofotografēja. Man uznāca tāds dzīves apnikums, ka gribēju jau iet uz mazmājiņu un pakārties . ..

Pēkšņi mūs visus, kas gribējām mācīties kursos, no atlases nometnes izdzina — sak, nav ko jūs, draņķus, barot labāk nekā citus — un aizveda uz Vustravu. Tur mūsējie tūlīt uzzināja, kas mēs tādi esam, — izturas pret mums attiecīgi, nerunā, sūta pie velna.

Bija man viens paziņa no atlases nometnes laikiem — Volodja Šerstņevs no Kirovas. Jau Nienburgā bijām kopā. Vaļsirdīgi izrunājušies gan netikām, taču nopratu, ka ari viņš pierakstījies kursos ar tādu pašu nolūku kā es.

Sēžam vakarā Vustravā un klusējam. Par ko tad lai runā? Nav jau par ko.

Pie mums pienāk cilvēks ar spieķīti. Kāja viņam tikai viena, labās kājas vietā — koka gabals. Bārda vai līdz jostai. Acis gudras. Apģērbs pavisam draņķīgs, vecs vācu mundieris, bet izskats iespaidīgs, — vārdu sakot, spēcīga personība. «Kālab tad kursanti tā degunus nokāruši?»

Vārds pakaļ vārdam… Kādēļ mēs viņam tā uzticējāmies, tas nav saprotams — taču izstāstījām visu kā tēvam. Viņš saka: «Jūsu stāvoklis, puiši, ir draņķīgs, taču nav bezcerīgs. Nav. tāda stāvokļa, no kura nebūtu izejas.

Pakārties atejā — tas, puiši, izdarāms pavisam viegli. Bet jūs taču esat jauni. Protams, daudzi no jums, gūstekņiem, aizies bojā, bet daudzi ari izturēs un atgriezīsies mājās. Nekādu lielo paldies mums, protams, nesacīs, jo citi taču karo, bet mēs tupam gūstā, tomēr pieņemt jau pieņems. Viņš pieliecās mums klāt un čukstus pateica: «Vai dzirdējāt, kā mūsu armija fašistiem papēžus svilina? Re, kā!»

Mēs viņam prasām: «Ar ko mēs runājam?» Viņš sāka smieties un atteica: «Kā tā — ar ko? Ar cilvēku!» Mēs neatkāpjamies: «Cilvēkam ir vārds, uzvārds, dienestā pakāpe.» Bet viņš paliek pie sava: «Pati augstākā dienesta pakāpe cilvēkam ir — cilvēks! Bet no augstākajām augstākā — padomju cilvēks!»

Tikai vēlāk uzzinājām, ka ar mums runājis ģenerālis Lukins… Vairāk netiku viņu redzējis: visus mūs, kas bijām pierakstīti kursos, nodeva «Krievu komitejas» rīcībā, ieskaitīja propagandistu kursos. Bet mans draugs Volodja Šerstņevs aizgāja bojā. Neno valdījās un iegāza vienam tēvainim no komandantūras pa purnu. Starp citu, bijušajam konduktoram no Kazaņas. Viņš, tas rāpulis, vēl joprojām atrodas Dobendorfā. Bet Volodju nošāva.

Pēc desmit dienām Truhina adjutants kapteinis Kudrjavcevs atnesa man ziņas par «ostleģionu» dislokāciju Francijā.

«Buloņa. Viena rota. Divi krievi. Georgijs Stepanovs un Pjotrs Žavoronkovs, ko turēja aizdomās par ieroču nodošanu bandītiem, aizbēguši.

Havra. Divas rotas.

Langona (Lozera). Viens vads. Desmit cilvēku aizgājuši pie partizāniem.

Vilnesentžorža. Viens bataljons. Gaida nosūtīšanu uz Finisteru (ziemeļos no Brestas), kur nomainīs krasta apsardzības daļas, kas apsargā Kistentrupenas jūrmalu.

Depara. Averoina. Trīs bataljoni. «Ostleģiona» komandiera ģenerāļa fon Heigendorfa štābs atrodas Milo pilsētas hotelī «Compagnu du Madi». Uz Berlīni aizbraukušo (slimības dēļ) ģenerāli aizstāj pulkvedis Boms.

Parīze. Viletas kazarmās, netālu no Balāra laukuma, dislocēti divi simti ierindnieku un seši virsnieki, to skaitā vācu oberleitnants Virts. Piedalās nakts apgaitās. Bēgšana bija jūlijā — aizbēga vienpadsmit ierindnieku un

virsnieks Voronovs. Aizturēti ierindnieks Šumilovs un Voronovs. Nošauti.

Parīze. Kurbovca skolā viena rota (aziāti). Apsargā vācu iestādes Klebēra avēnijā. Bruņojums: franču karabīnes un krievu Tokareva sistēmas rokas ložmetēji. Jūlijā aizbēga seši ierindnieki. Neviens nav noķerts.

Parīze. 17. rajons, Van-Deika iela, 4. «Ostleģiona» štābs. Blakus, 2. namā, vācu kara kanceleja. Apsargā viena rota un viens vads (kaukāziešu), komandieris oberleitnants Volferts. Bēgšanas gadījumi: jūnijā — 3, jūlijā — 6, augustā — 1 (poručiks Višņakovs, nav atrasts).

Menda. Ieradies kājnieku bataljons. Izvietoti seminārā pie izejas no pilsētas, pa ceļam uz Bodiro, un Mendas koledžā.

Divdesmit astotajā ieradās vēl viens kājnieku bataljons. Izvietoti: Adoraljinas klosteris, sieviešu pamatskola (rietumu daļā), Sentlizefa skola (centrā). Mēģināja uzņemt sakarus ar Pretošanās kustības grupu. Septiņi nošauti.

Parīze. Toma avēnija 8, Dekursela ielā 63 — pastiprināta apsardze (visi aziāti). Uztura deva: brokastīs — biešu zupa, kafija (erzacs); pusdienās — zupa, sviests (vai desa) 50 gramu, kartupeļi (var būt makaroni), kafija; vakariņās — zupa. Maize visai dienai 400 gramu, 2 cigaretes, mēnesī 220 franku algas. Franču formas tērps. Bēgšanas gadījumu nav.

Strasburga. Padomju kara gūstekņu nometne. Apsargā divas rotas (nacionālās), komandieris kapteinis Svešņikovs (krievs, pārbaudīts, sešas reizes piedalījies aģentu uzrādīto komunistu nošaušanā). Sūdzas par sliktu uzturu. Ierindnieki Zernovs, Kotovs, Morozovs teica: «Ēdina gluži kā katordzniekus, nometnē bija labāk.»

Izziņa par nometnes uztura devu: no rīta un pusdienās — vira no zaļu pupu čagām, maize — 300 gramu visai dienai. Svētdienās — papilddevā 25 grami desas (zirggaļas; jau trīs svētdienas nav izsniegta).

Piebilde par kapteini SVešņikovu: atrasts nogalināts (ar auksto ieroci). Pazuduši ierindnieki Solomatins, Ivanovskis, Lopuhins, Šadrovs, Zernovs.

Ziņojums. Zernovs un Lopuhins, kas turēti aizdomās par kapteiņa Svešņikova nogalināšanu, aizturēti sešdesmit kilometrus no Parīzes Senlazaras stacijā, kad viņi sēdās dīzeļvilcienā «Otorana», kas devās uz Havru. Acīm redzot, pamanījuši, ka viņiem seko, Zernovs un Lopuhins izkāpa

Buševiljoras stacijā. Diemžēl saņemt dzīvus neizdevās — Lopuhins nogalināts apšaudē, Zernovs izdarījis pašnāvību. Zernova kabatā atrasta zīmīte: «Centrālā tirga kāpostu rindā», «Kafejnīca Frošana un prezidenta Vilsona ielas stūrī», «Pasta nodaļa Nācijas laukumā». Ieteicams uzsākt šo vietu novērošanu, iespējams …

Izziņa. Daudzi spānieši aiziet pie partizāņiem, daži tikai aiz bailēm, ka viņus var izdot Franko. Vajadzētu palaist noliedzošas baumas.»

Tas arī viss, ko pirmajā reizē Kudrjavcevs sadabūja un nodeva man. Dažas papīra lapiņas. Bet aiz tām slēpās to cilvēku likteņi, kurus kara vētra bija aiznesusi uz Franciju. Kaut kur, iespējams, pie Rjazaņas, Kostromas vai Novosibirskā, tuvinieki, radinieki, māte, tēvs, sieva, bērni gaidīt gaida kādu vēsti no Zernova un Lopuhina. Bet es pat nevaru izdibināt viņu vārdus. Zinu tikai vienu — gājuši bojā.

Es nezinu, kā viņi — virsnieks Voronovs, ierindnieks Šumilovs un poručiks Višņakovs nokļuvuši «ostleģionā». Pilnīgi iespējams, ka viņi nespēja izturēt badu, ka_nobijās no spīdzināšanas, no nāves, var būt, ka zvērēja Ādolfam : Hitleram, slepeni cerēdami agrāk vai vēlāk izlauzties pie savējiem, — kas to lai zina? Taču viens man skaidrs viņi mēģināja aiziet, izlauzties, un, kad pienāca viņu dzīvē pats svarīgākais, izšķirošais mirklis, viņi nenodrebēja.

Šajā dienā es ar neparasti dziļu skaidrību sapratu, cik svarīga un nepieciešama ir mana atrašanās šeit — es varu daudz ko padarīt gan dzīvo, gan mirušo labā. Un es pats sev zvērēju, ka centīšos izdibināt to cilvēku vārdus un uzvārdus, kuri nenodrebēja pašā izšķirošajā mirklī, ka atdošu Dzimtenei atpakaļ viņas bez vēsts pazudušos dēlus.

Palūdzu, lai Kudrjavcevs noņem kopiju, bet oriģinālu noliek precīzi agrākajā vietā. Un nobrīdināju — citādi Truhins sāks turēt savu jauno adjutantu aizdomās.

Kopā ar Kudrjavcevu-Fominu man kļuva daudz vieglāk — es vairs nebiju viens. Viņš izvērtās par labu izlūku — bija drošs un uzticīgs Dzimtenei. Palīdzēja man atrast vajadzīgos cilvēkus. Leitnant Ivan Rjabov, kapteini Jevdokimov, seržant Pjotr Davidov, ierindniek Valentīn Balandin, — paldies jums, mani dārgie biedri, par nesavtīgu draudzību, par drošsirdību, par uzticību Dzimteneil

Dažādi pēc rakstura un no dažādām mūsu zemes malām nākuši — cits no Vladimiras, cits no Urāliem, cits no Maskavas, taču ar vienādu likteni — gūstu četrdesmit pirmā gada grūtajos rudens mēnešos, — jūs pārcietāt visas mokas: badu, salu, bezvēsts nāves draudus un saglabājāt neapslāpējamo vēlēšanos palīdzēt Dzimtenei.

Diemžēl man nav vairs iespējams tiekoties paspiest katram no viņiem roku — gāja bojā Pjotrs Davidovs un Valentīns Balandins. Nav starp dzīvajiem arī Rukavišņikova. Tas bija viņš, kas kopā ar Kostju Jakovļevu un Ivanu Rjabovu izmantoja «Krievu komitejas» raidstaciju īpaši steidzamu ziņojumu noraidīšanai uz Centru.

Konstantins Aleksandrovičs Jakovļevs ir dzīvs. Viņš tagad ir sakaru dienesta inženieris, tehnisko zinātņu kandidāts un ļoti mīl savu darbu.

Uzskatu par savu pienākumu paskaidrot, ka ne man, ne ari maniem biedriem neizdevās iekļūt reiha «augstākajās sfērās», nevienam no mums nebija pieejami sauszemes, jūras kara vai gaisa kara spēku štābu slepenie dokumenti, mums nebija iespēju nofotografēt uz jutīgas mikrofilmas augstākās pavēlniecības ziņojumus un rūpniecības izvēršanas plānus. Un to no mums ari neprasīja, mūsu vadītāji apzinājās mūsu niecīgās iespējas.

Taču mēs savu padarījām, lai ari tas nebija daudz. Vienu uzdevumu mēs veicām pilnīgi — mūsu vadība vienmēr bija informēta par Vlasova nolūkiem, zināja, kādu kārtējo pretpadomju nekrietnību perina 2iļenkovs, — mēs zinājām par Dzimtenes nodevējiem gandrīz visu.

Un, kad pēc kara viņi pratināšanā liedzās, meloja un pūlējās izlocīties, izmeklētājiem nekad netrūka neapgāžamu pierādījumu par viņu nelietīgo un noziedzīgo rīcību.

PELEKAIS RĪTS

Ģenerālpulkvedi Bolotinu uzmodināja tālruņa zvans. Noceldams klausuli, Anfims Ivanovičs ierasti uzmeta acis pulkstenim — bija tieši trīs.

—    Klausos, — Bolotins teica, sakārtodams no kājām noslīdējušo segu.

—    Ziņo dežurants majors Golubevs. Apakšpulkvedis

Orlovs nogādāts norādītajā vietā tieši laikā, izlēcis ar izpletni.

—    Vai Sakari ar Orlovu nodibināti? — ģenerālis uzprasīja. Viņš bija'pārliecināts, ka sakari ar apakšpulkvedi Orlovu jau ir. Bolotins bija ieradis, ka visu, ko dara pēc viņa pavēles, vienmēr izdara precīzi, tā, kā bijis iecerēts. Reizēm gadījās arī novirzes, taču tik reti, ka tās uzskatīja par izņēmumiem. Tomēr, lai gan ģenerālis bija pieradis, ka viņa pavēles izpilda par katru cenu, viņš pieļāva arī neveiksmju varbūtību un šādos gadījumos prasīja sīkus paskaidrojumus, kāpēc tā noticis. Tādēļ viņa padotie nebaidījās teikt ģenerālpulkvedim patiesību, lai cik nepatīkama tā būtu. Visi zināja: cilvēks, kas pateicis Bolotinam nepatiesību, viņa acīs vairs nav nekas. Bolotinam par šāda veida cilvēkiem bija savs noteikts uzskats, kas izpaudās vārdos: «Melo, tātad ir zaķapastala, bet zaķapastalai armijā nav ko darīt!»

Un šoreiz, lai gan visiem, kam bija kāda līdzdalība sakaru nodibināšanā ar apakšpulkvedi Orlovu, būtu daudz patīkamāk paziņot Bolotinam, ka sakari uzņemti un darbojas lieliski, dežurējošais virsnieks apslāpētā balsī pateica ģenerālpulkvedim nepatīkamu ziņu:

—    Sakari ar apakšpulkvedi Orlovu pagaidām vēl nav nodibināti.

Bolotins mirkli klusēja, tad savā parastajā, mierīgi skarbajā balsī sacīja:

,— Līdzko būs, tūlīt ziņojiet man! — Un, padomājis vēl mirklīti, piebilda: — Ja līdz pulksten sešiem nebūs nodibināti, tik un tā paziņojiet.

Un nolika klausuli.

Bolotins vairs nevarēja aizmigt. Viņš atgūlās, ciešāk ietina nosalušās kājas, aizvēra acis, taču miegs vairs nenāca. Traucēja tuimā sāpe mazliet augšpus jozmeņa — kādreiz, pirms kara, ārsti konstatēja, ka Anfimam Ivanovičam kaut kas nav kārtībā ar nierēm, teica, ka esot nefrīts, lika, lai stingri ievēro diētu, lai katru nedēļu taisa analīzes, pierunāja, lai aizbrauc uz Zeļeznovodsku, kur Bolotins pavadīja visgarlaicīgāko mēnesi savā mūžā. Anfimam Ivanovičam kļuva siltāk, sāpe pierima, bet miegs joprojām bēga. Vajadzētu celties augšā, palīst zem dušas Un ķerties pie darba, taču Bolotins nolēma pagulēt vēl mazliet, lai atkal neuznāktu sāpe.

Bet darba Bolotinam bija atliku likām.

Bija 1944. gada pavasaris. Gatavoja kārtējo Padomju Armijas uzbrukumu. Četrām frontēm — Pirmajai Baltijas un trim Baltkrievijas frontēm vajadzēja sagraut ienaidnieka armiju grupu «Centrs» un flangu vienības, kas ietilpa blakus armiju grupās «Ziemeli» un «Ziemeļu Ukraina», pilnīgi atbrīvot Baltkrieviju, daļu Lietuvas un Latvijas un pavērt Padomju Armijai ceļu uz Poliju un Austrumprūsiju.

1944. gada maija pēdējās dienās uzbrukuma plānu, kas bija nosaukts par «Bagrationu», apsprieda Augstākajā Virspavēlniecībā. Apspriedē piedalījās Augstākais Virspavēlnieks Staļins, viņa vietnieki, Ģenerālštāba priekšnieks, visi četri frontu pavēlnieki un kara padomju locekļi. Kad tika apspriesta ieroču šķiru karaspēka izmantošana un materiāli tehniskās apgādes jautājumi, uz apspriedi ataicināja arī citus maršalus un ģenerāļus.

Karaspēkam, kas gatavojās uzbrukumam, bija vairāk nekā seši tūkstoši lidmašīnu, pieci tūkstoši tanku un pašgājēju lielgabalu, vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju. Simt sešdesmit sešās divīzijās, divpadsmit tanku un mehanizētajos korpusos,divdesmit vienā strēlnieku, atsevišķās tanku un mehanizētajās brigādēs, septiņos nocietinājumu rajonos bija gandrīz pusotra miljona cilvēku, starp viņiem arī tikko izveidotā Pirmā poļu armija, kas bija ietilpināta Pirmās Baltkrievijas frontes kreisajā spārnā.

Pie lidmašīnu un automašīnu, tanku un pašgājēju lielgabalu degvielu un smēreļļu apgādes vietām vajadzēja pievest neaptveramu daudzumu degvielas un smēreļļu. «Bagrationa» plānā bija paredzēts, ka līdz uzbrukuma sākumam jāsakrāj pa četri pieci komplekti šāviņu un mīnu. Bet tikai viena sauszemes karaspēkam nepieciešamā munīcijas komplekta pārvadāšanai vajadzēja trīspadsmitarpustūkstoš vagonu. Taču līdz ar munīcijas komplektiem vajadzēja pievest arī maizi un citu pārtiku, zāles, saites, kinofilmas, grāmatas, avīzes un tūkstošiem citu mantu: zobu pulveri, ziepes, degvīnu, zābaku ziedi, bārdas skujamos asmenīšus — visu, kas vajadzīgs cilvēka ikdienā. Lai gan to visu sauca par frontes dzīvi, taču cilvēki te dzīvoja un gribēja būt paēduši, apģērbti un apauti, viņi reizēm labprāt iedzēra, alkaini tvēra pēc avīzēm un žurnāliem un, ja izdevās vēl noskatīties, lai arī trešo vai pat

piekto reizi, kinofilmu «Cūkkope un gans», «Jautrie zēni»

>

vai «Cirks», tad šo dienu uzskatīja par laimīgu. Cilvēki frontē domāja nevis par nāvi, bet gan par dzīvi, sapņoja par nākotni, cerēja uz laimi.

Bija pavasaris, kas Baltkrievijā vienmēr iegriežas vēlāk, bet šai gadā bija krietni aizkavējies — maijā gravās un i mežos vēl aizvien gulēja pelēka, izburbējuša sniega lā i mas. Ne visās daļās bija nomainīts ziemas apģērbs, tādēļ i vajadzēja vagonus, lai nogādātu frontē vasaras ietērpus: simtiem tūkstošiem pāru zābaku, formas blūžu, bikšu, cepuru …

Katram šīs pusotra miljona lielās armijas cilvēkam vajadzēja sagādāt ne tikai apģērbu un apavus, ēdienu un dzeramo, iespēju nomazgāties pirtī, uzrakstīt uz mājām vēstuli, ko tur gaidīja ar cerībām un bailēm, — vajadzēja panākt ari pašu galveno: lai' katrs, vienalga, kas viņš būtu — ierindnieks, seržants, staršina, virsnieks vai ģeņe-ļ rālis, — labi zinātu savu vietu un savus pienākumus gai dāmajā uzbrukumā. Taču vissvarīgākais bija tas, ka ikvienam vajadzēja cieši ticēt uzvarai, ticēt,' ka ienaidnieks tiks nenovēršami sagrauts. -Un, lai gan nebija vairs 1941. gads, bet gan uzvarošais 1944. gads un lai gan katra cilvēka sirdī bija saglabāta atmiņa par kaujām pie Maskavas un Staļingradas, par kauju Kurskas lokā, lai gan jau bija atbrīvotas tūkstošiem pilsētu un ciemu, — joprojām bija vajadzīga stingra griba un ticība uzvarai, jo ienaidnieks vēl nebija sakauts, tas vēl bija ļoti spēcīgs un pats labprātīgi atkāpties uz rietumiem nevēlējās — to vajadzēja trenkt un iznīcināt.

Zālē, kas piešķirta nodarbībām lielam pūšamo instrumentu orķestrim, īsi pirms mēģinājumiem, var ne tikai dzirdēt, bet arī novērot lielu jucekli un nekārtību. Padobjajā, klusinātajā trokšņu murdoņā pēkšņi ielaužas flautas maigā skaņa, klarnetes steidzīgā valoda vai izbiedētie saksofona smiekli — un atkal dzirdams tikai kopā saplūdušo skaņu klusinātais jūklis. Un tas velkas tik ilgi, kamēr pie komandiera pults parādās "diriģents, kamēr viņš pārlaiž spēlētājiem miera pilnu priecīgu skatienu un dod pirmo zīmi. Un orķestrantiem tūlīt pat aizmirstas visas rūpes, paliek tikai viena vienīga — labi nospēlēt, izpildīt savu partiju, un ne jau tikai tādēļ, lai parādītu savu prasmi, bet gan tādēļ, lai viss orķestris varētu radīt patiesu mūziku. '

Četru frontu gatavošanās uzbrukumam zināmā mērā atgādināja šādu zāli pirms mēģinājuma, tikai šās zāles platībā varēja svabadi novietoties vairākas Rietumeiropas valstis, un no grandiozā kara orķestra pirmā akorda vajadzēja nodrebēt debesīm un zemei.

Līdz pirmajam akordam bija atlikušas dažas dienas, un, kamēr turpinājās gatavošanās, visi rīkojās klusināti, taču enerģiski, glabājot slepenībā visu, kas bija slepenībā jāglabā; brīžam gan ieskanējās dažas pašu aktīvāko dalībnieku balsis, kāds arī nevietā iespiedzās — tas bija lieki, traucējoši, bet' ne jau būtiski. Bija cilvēki, kam gigantiskā uzbrukuma gatavošanas gaitā pirmajā vietā bija savi savtīgie, sīkie un godkārīgie mērķi — pusotra miljona vidū tādi cilvēki katrā ziņā atrodas, taču, mūsu zemei par laimi, tādu bija ļoti maz, lielais vairums pakļāvās augstākajam mērķim — darīt visu, lai uzbrukums būtu sekmīgs.

Sava loma bija arī ģenerālpulkvedim Bolotinam — viņam vajadzēja darīt visu iespējamo, lai ienaidnieka aizmugurē biežāk dārdētu sprādzieni, lai gāztos no sliedēm un upes vilcieni, lai lidlaukos degtu lidmašīnas, lai liesmotu benzīna cisternas, — militārajā valodā to sauca par partizāņu rīcības saskaņošanu ar visu četru frontu rīcību pēc vienota plāna, lai dezorganizētu pretinieka operatīvo aizmuguri, izjauktu ienaidnieka rezervju pievešanu frontei. Partizāņiem bija vēl viens uzdevums — informēt padomju pavēlniecību par ienaidnieka pārvietošanos. Lai palīdzētu ģenerālpulkvedim Bolotinam vadīt partizāņu darbību saskaņā ar «Bagrationa» plānu, viņa rīcībā bija daudzi virsnieki, starp tiem arī apakšpulkvedis Aleksejs Ivanovičs Orlovs, ko Bolotins sūtīja uz Aļehnoviču rajonu karaspēka un partizāņu izlūku darbības koordinēšanai.

Anfims Ivanovičs sasprindzināja visus muskuļus, pakustināja kājas — nē, sāpes neatsākās, tātad varēja celties.

Ģērbdamies Bolotins atcerējās neseno sēdi Augstākajā Virspavēlniecībā. Tur runāja arī par to, ka tuvākajās dienās sabiedrotie atklās otro fronti.

Jebkurā karā atgadās tā, ka tas, kas vēl vakar, pirms dažām stundām vai pat vienas stundas bija rūpīgi sargājams noslēpums, pēkšņi kļūst visiem zināms fakts. Par plānu «Overlord» (Lamanša šauruma forsēšanu un angļu un amerikāņu karaspēka ielaušanos Francijā) Padomju Savienībā, kur otrās frontes atklāšanu gaidīja vairāk nekā divus gadus, sākumā zināja tikai Staļins un viņa vistuvākie līdzgaitnieki. Augstākās Virspavēlniecības sēdē» par šo plānu dabūja zināt šaurs militāro personu loks. Un tad 1944. gada piektajā jūnijā sabiedroto karaspēks ieņēma Romu, bet sestajā forsēja Lamanšu, iBolotinam pastāstīja, ka Staļins, izlasījis Čerčila telegrammu, sacījis Ģenerālštāba priekšnieka vietniekam Antonovam:

—    Ilgāk atlikt viņi vairs nedrīkstēja, citādi viņu pašu tautas būtu atklājušas otro fronti.

Sabiedroto novilcinātā un nelabprāt atklātā otrā fronte nāca par labu — tā zināmā mērā varēja aizkavēt vācu divīziju pārsūtīšanu no Rietumu frontes uz Austrumu fronti.

Nošķindēja tālrunis. Bolotins ātrāk nekā parasti satvēra klausuli, — vēl īsti neapzinādamies, viņš sirds dziļumos sāka uztraukties, kādēļ nav sakaru ar Orlovu.

—    Klausos, — Bolotins sacīja, taču neviens neatbildēja, vai nu zvanītājs bija atjēdzies, ka traucē pārāk agri, vai arī bija vienkārši kļūdījies.

Anfims Ivanovičs nolika klausuli un kārtības labad pāršķīra galda kalendāra lapiņu. Līdz 8. jūlijam, Katjas nāves dienai, bija palicis tieši mēnesis. Kopš tā tagad jau tālā rīta Jaroslavļas «Bristolē» bija pagājuši divdesmit seši gadi.

Kaut kā bija sagadījies, ka visus pilsoņu kara gadus Anfims Ivanovičs pavadīja tālu no dzimtās puses — viņš komandēja pulku, pēc tam divīziju Austrumu frontē, tad kopā ar Frunzi un citiem ivanovovozņesenskiešiem nokļuva Turkestānā, bet, kad divdesmitā gada septembra beigās Frunzi iecēla par tikko izveidotās Dienvidu frontes pavēlnieku un Mihails Vasiļjevičs devās no Turkestānas uz Harkovu, Bolotins, tāpat kā, starp citu, arī daudzi citi, sāka bombardēt draugu ar lūgumiem, lai pārceļ uz Dienvidu fronti.

Drīz vien Anfims Bolotins jau priecīgi soļoja pa Harkovu — ceļu no Taškentas līdz Ukrainas galvaspilsētai viņš paveica tiem laikiem neiedomājami ātri — astoņās dienās. Mezgla staciju kara komandanti vēl ilgi atcerējās garo, kalsno, rūpīgi pielāgotā un ar visiem āķiem aizkabinātā šinelī ģērbušos divīzijas komandieri, kas rāmā balsī pieprasīja, lai viņam dod iespēju aizbraukt tālāk «tikai

šodien, tūlīt pat», un neņēma vērā nekādus iebildumus. Ja arī komandants pagadījās krama gabals, tad divīzijas komandieris bāza roku formas blūzes kabatā pēc VC.1K locekļa mandāta, šai mirklī šinelis pašķīrās, un komandants padevās — Sarkanā Karoga ordenis toreiz bija reti kādam.

Frunze tobrīd neatradās Harkovā — viņš bija aizbraucis uz karaspēka daļām. Taču viņa roka bija jūtama visur — Dienvidu frontes štābā visi bija militāri akurāti, pieklājīgi, lietišķi. Bolotins palūdza mapi ar pavēlnieka rīkojumiem. Tos lasīdams, Anfims Ivanovičs ne tikai ar prātu, bet arī ar sirdi sajuta Frunzes spēku un partejisko pārliecību.

«Biedri sarkanarmieši, komandieri un komisāri! Republikas vārdā griežos pie jums ar kvēlu aicinājumu kopīgi, visiem kā vienam stāties pie visu daļās sastopamo trūkumu novēršanas, lai pārvērstu daļas par ienaidniekam draudīgu un neuzveicamu spēku. Griežos pie visiem, kuriem krūtīs pukst godīga proletārieša vai zemnieka sirds: lai katrs no jums, atrazdamies savā postenī, liek lietā visu savu gribu, visu enerģiju, kāda vien viņam ir. Nost ar gaudulību, biklumu un mazdūšību! Darba armijas uzvara nav novēršama, lai kā ienaidnieki pūlētos pretoties. Vrangelis jāsakauj, un to izdarīs Dienvidu frontes armijas.

Droši uz priekšu!»

Bolotins sastapa Mihailu Vasiļjeviču pēc divi dienām — viņš bija novājējis, taču priecīgs, enerģisks, mirdzošām, pat draiskulīgām acīm, — tāds viņš bieži bija sastopams Šujā, it īpaši tajās dienās, kad izdevās veikli apvest ap stūri policiju.

Tiesa, nekāda izrunāšanās no sirds, līdz rītam, kā agrā-, kajos laikos, nesanāca — frontes pavēlniekam dienas un naktis bija sadalītas gandrīz vai pa minūtēm.

Kopā ar frontes Revolucionārās Kapa Padomes locekli Sergeju Ivanoviču Gusevu viņi Frunzes vagonā paēda pusdienas. Pusdienas bija parastas — tādas kā sarkanarmiešiem: borščs un prosas biezputra ar saulespuķu eļļu. Uzkodām Sergejs Ivanovičs atnesa lielu voblu, padauzīja to pret ķebli un noteica:

— Laba!

Nākamajā dienā Frunzes pastāvīgais adjutants Sirotinskis iepazīstināja Anfimu ar pavēli: Bolotins tiek iecelts

par Apvienotās divīzijas komandieri, tā atradās frontes pavēlnieka rezervē. Sirotinskis jokodamies nodziedāja:

— Bolotinam bij liktens vēlīgs! …

Liktenis patiešām izturējās pret Bolotinu saudzīgi, it kā drausmīgais trieciens, kuru viņš dabūja no Savinkova dumpiniekiem 1918. gadā un no kura ikviens cits būtu aizgājis uz viņpasauli, būtu pēdējais — pa visu pilsoņu kara laiku Anfims Ivanovičs netika ne ievainots, ne kontuzēts, ari izsitumu tīfs un Spānijas gripa viņam pagāja secen.

Pēc tam bija Perekops. Uz visu mūžu Bolotins atcerējās pirmo mītiņu Krimā. Bija Krimas apstākļos neparasti auksts laiks, pūta spēcīgs vējš, krita pa retai sniega pārslai. Frunze bez cepures, atpogātā šinelī stāvēja uz kravas mašīnas. Kakls viņam bija apaukstēts, balss aizsmakusi.

— Sarkanās Armijas karavīri! Mēs pārrāvām ienaidnieka nocietinātās pozīcijas un ielauzāmies Krimā. Vēl viens trieciens — un no Krimas baltgvardiem paliks tikai nelāgas atmiņas. Bargā un pret ienaidniekiem nesaudzīgā Sarkanā Armija netiecas pēc atriebības. Mēs lējām asinis tikai tādēļ, ka to spieda darīt mūsu ienaidnieki. Visniknāko kauju laikā mēs griezāmies pie mūsu ienaidniekiem ar miera piedāvājumiem.

Dienvidu frontes Revolucionārā Kara Padome piedāvāja Vrangelim, viņa virsniekiem un kareivjiem, lai viņi padotos divdesmit četru stundu laikā. Tiem, kuri padosies, mēs apsolījām dzīvību un brīvu izbraukšanu uz ārzemēm, ja viņi to vēlēsies … Sarkanā Armija ir bīstama tikai ienaidniekiem. Pret uzvarētajiem tā izturas kā bruņinieks …

Pēc tam bija jātnieku maršs uz Kerču. Bolotinam palaimējās būt Džankojā blakus Mihailam Vasiļjevičam svinīgajā, neaizmirstamajā brīdī. Frunze diktēja telegrāfistam:

— Maskava punkts Kremlis punkts Vladimiram Iļjičam Ļeņinam punkts Šodien mūsu kavalērija ieņēma Kerču punkts Dienvidu fronte likvidēta punkts Dienvidu frontes pavēlnieks Frunze punkts.

Un uzprasīja telegrāfistam: — Vai noklidzināji? Paldies! Viņš apsēdās uz ķebļa, nolika rokas uz ceļiem, it kā

viņam patiešām vairs nebūtu itin nekār ko darīt. Gurdi pasmaidīja. Nopūtās.

Blakus strupi nosvilpās lokomotīve — arī tā it kā pielika punktu.

Stāsta, ka ikvienam cilvēkam esot arī visdārgākās atmiņas, bez kurām dzīve izskatītos pelēcīga un salta kā ledus

tilka.

'Šīs atmiņas kaut kur rāmi un klusi snauž, nemaz netraucēdamas. Taču vajadzīgajā mirklī tās pamostas, aizpilda visu sirdi, palīdz dzīvot. Un kā vēl palīdz!

Ģenerālpulkveža Bolotina mūžā bija gadījies viss — gan prieki, gan bēdas. Bija melna un bezspēcīga izmisuma dienas, kad šķita, ka nupat sabruks pats galvenais, pats dārgākais, kā labā esi dzīvojis, — ticība taisnīgumam, godīgumam, savas partijas biedriem, galu galā ticība pašam sev.

Taču vajadzēja atcerēties vējaino rudens dienu Džankojā, dārgo, mīļo draugu, un žņaugos saspiestā sirds atbrīvojās, un vieglāk kļuva elpot.

Divdesmit piektā gada vasarā — septiņus gadus pēc Katjas noslepkavošanas Anfims Ivanovičs nolēma aizbraukt uz Jaroslavļu. No Maskavas viņš kopā ar otro sievu Lidiju Ivanovnu, ko bija apprecējis pirms trim gadiem, vispirms aizbrauca uz Ivanovu. Tur pie vecāsmātes vasaras brīvdienas pavadīja Katja maziņā, kas bija jau iekāpusi sešpadsmitajā gadā, un divpadsmit gadus vecais Arsenijs.

Māte, uzzinājusi par Anfima vēlēšanos aizbraukt uz Jaroslavļu, apjautājās:

—   Vai bērnus ņemsi līdzi?

—    Katrā ziņā.

—    Bet Lidiju gan neņem, — māte no visas sirds ieteica. — Lai paliek pie manis, parunājas ar veceni.

Katja maziņā, sapīkusi par to, ka tēvs nebija ņēmis līdzi Lidiju Ivanovnu, kam viņa bija pieķērusies kopš pirmās dienas, soļoja pa priekšu. Arsenijs cieši turēja tēvu aiz rokas. Garāmgājēji ar interesi nolūkojās karavīrā ar trim korpusa komandiera rombiem pie apkakles uzšuvēm un diviem Sarkanā Karoga ordeņiem pie krūtīm — gubērņas pilsētā Jaroslavļā tādu cilvēku reti gadījās sastapt.

Varēja paņemt važoni, varēja aizbraukt tramvajā, taču Bolotins devās kājām, pats lāgā neapjēgdams, kālab tā

dara. Bet, pienācis pie Kotorosļas un uzkāpis uz tilta koka klājuma, viņš aptvēra: tieši visa šā — dēļu čīkstēšanas, tik ļoti pazīstamās mikluma smaržas, kas dvesa no lejas, no upes dūņainajiem krastiem, veco tramvaja vagonurīboņas un drebēšanas, pašas Jaroslavļas, kas stāvēja tepat priekšā, — viņam bija trūcis visu šo laiku, jo tas viss bija saistīts ar Katju.

Tieši pa šo tiltu viņa nāca no stacijas tajās retajās laimīgajās dienās, kad viņai izdevās atbraukt uz Jaroslavļu. Pa šo ceļu viņš ik reizi pavadīja Katju, un nez kādēļ tas vienmēr notika naktī. Cik skumji bija vienam pašam atgriezties atpakaļ «Bristolē».

Tajā pēdējā reizē viņš ieraudzīja Katju viesnīcas gaitenī. Viņa saķēra vīru aiz rokas, viņš gribēja sievu noskūpstīt, bet viņa aizvilka viņu pie loga.

—    Jūs guļat, bet pie jums sacelšanās! …

«Bristolē» viss bija tāpat kā agrāk. Pat šveicars ar milzīgo bārdu bija līdzīgs tam, agrākajam, — šveicars godbijīgi zemu paklanījās, un Bolotins sadrūmis atņēma sveicienu.

Bērni iegāja vestibilā un tūlīt pat izdrāza laukā — uz ielas sāka spēlēt leijerkaste.

«Tepat viņa gulēja,» Bolotins iedomājās un novērsās no vestibila tumšā kakta, it kā Katja vēl aizvien tur gulētu.

Viņš uzkāpa otrajā stāvā un apstājās pie istabas, kurā kādreiz bija dzīvojis. Vienu mirkli galvā iešāvās doma: «Tūlīt atvēršu durvis, un viņa būs tur.»

Taču atvērās blakus durvis, no istabas iznāca divi — vīrietis un sieviete. Vīrietis, pustumsā Bolotinu nepazinis, uzprasīja:

—   Jūs pie biedra Sokolova? Viņš aizbrauca un lūdza… Atvainojiet…

Sieviete soļoja pa gaiteni un visu laiku atskatījās uz Bolotinu — trīs rombi un ordeņi laikam arī uz viņu bija atstājuši iespaidu.

Bolotins nokāpa vestibilā. Katja maziņā bija cienīgi iekārtojusies uz koka dīvāniņa. Arsenijs kaut ko stāstīja šveicaram.

Uzvilnījušo atmiņu satriekts, Bolotins stāvēja nepakustēdamies.

«Nekad, nekad es to neaizmirsīšu!»

—    Tēti! — uzsauca Arsenijs.

—    Es tūlīt, — Anfims Ivanovičs atsaucās. Viņš apskāva

Katju maziņo un klusu teica: — Šajā vietā, Katiņ, nogalināja tavu māmiņu …

Ko gan visu cilvēks nepārcilā prātā, ja miegs no viņa bēgtin bēg!

Tieši pulksten sešos iezvanījās tālrunis.

—   Klausos :..

—    Ziņo dežurants …

—    Vai sakari nodibināti? — Bolotins pārtrauca.

—    Sakari ar apakšpulkvedi Orlovu nav uzņemti…

Vācijā pulkstenis rādīja četri no rīta. Rīts bija pelēcīgs, un arī visa apkārtne bija pelēka: pelēki mākoņi, pelēks betona ceļš, pelēka automašīna, pelēkas acis virsniekam.

Pelēkajā mašīnā, kas mežonīgā ātrumā — spidometra šautra bija noslīdējusi pa labi aiz sarkanās svītras — joņoja pa pelēko betona ce|u, uz Berlīnes pusi veda sasaistīto, šai naktī gūstā saņemto ievainoto apakšpulkvedi Alekseju Orlovu.

Virsnieks un šoferis klusēja. Orlovs, atguvis samaņu, nekādi nespēja atcerēties: vai nu viņam bija tikai tā licies, vai arī tas patiešām tā bija, — kad kareivji vilka viņu uz mašīnu, tie it kā runāja krieviski.

MUMS VIŅŠ VAJADZĪGS DZlVS

Majors Kalugins, kas bija atvedis padomju virsnieku, staigāja starodams. Un kā gan ne! Saņemt gūstā «paša Vasiļevska cilvēku»! Sagādāt Vlasovam tādu dāvanu, it īpaši patlaban, kad «Krievu komitejā» klīst un klīst baumas, ka vācieši, ja ne šodien, tad rīt, pārstās izsniegt subsīdijas komitejas uzturēšanai. Ko tad? Ko lai visi darboņi tad iesāk? Atpakaļ uz gūstekņu nometnēm? Uz «ostleģioniem»? Uz propagandistu kursiem? Nav zināms, vai maz vēl būs tādi kursi. Virsotne — Vlasovs, Truhins, Mališkins, Ziļenkovs, — tie, protams, atradīs sev vietu, it īpaši Ziļenkovs. Tas nepazudīs itin nekad un nekur, tam visur ir sakari. Maikopskis viņu nelaimē nepametīs.

Klīda baumas, ka Maikopskis un kopā ar viņu arī 7aļenkovs esot runājuši ar vāciešiem par tādu karaspēka daļu organizēšanu, kas būtu pakļautas tieši Vlasovam.

Vācieši it kā esot .apsolījuši. Bet ej nu viņus sazini? Un ja nu-pārdomā citādi?

Baumu komitejā atliku likām. Katrs muld, kas ienāk prātā.

Vienas baumas apstiprinājās — pēc Vlasova neatlaidīga lūguma kārtējo propagandistu izlaidumu un tos, kas bijā savervēti uz brīvajām vietām, pavisam apmēram sešsimt cilvēku, aizsūtīja uz Baltkrieviju cīņai pret partizāņiem. Vlasovs meklēja iespēju vēlreiz pierādīt Himleram savu uzticību Vācijai un parādīt savus kadrus darbā.

Uz turieni savervēja pašus uzticamākos, dodot priekšroku tiem, kuri bija vairāk noziegušies pret padomju varu.

Izvadīdams Dobendorfā šo «brīvo bataljonu», Vlasovs nosauca to par nākamās gvardes pamatu, «kura agrāk vai vēlāk aiznesīs savus karogus līdz Maskavai».

Par komandieri īpašajā grupā, kurai vajadzēja nošaut katru, kas nobīsies, iecēla majoru Kaluginu. Viņa īpašā grupa arī saņēma gūstā apakšpulkvedi Orlovu.

Vēlāk Kalugins plātījās:

— Jūs jau zināt, kā šie bandīti kaujas, taču pret mums, protams, viņi nespēj turēties. Saņēmām piecpadsmit cilvēkus, ievainotus. Es devu rīkojumu. Pirmos piecus nošāvām pavisam mierīgi, neviens pat neiepīkstējās. Nostādījām nākamos piecus — četri nokrita tūlīt, bet piektais stāv. Taču, kad šāva pēdējos, man palaimējās. Viens sāka kliegt, lai viņu uzklausot. Es, saka, pateikšu jums kaut ko tādu, ka… Es šim saku: «Klāj vaļā!» Bet viņš atbild: «Tikai ne šite, teikšu tā, lai neviens nedzird.» Es pretī: «Kas tad tevi te dzirdēs? Šitie, vai? Viņi tūlīt apklusīs uz visiem laikiem.» Bet viņš rāda uz maniem puišiem. Viltīgs, sātans. Pavedu viņu nostāk: «Runā, nu!» Viņš tad izvirza pretprasību: «Apsoliet, ka atstāsiet mani dzīvu, tad pateikšu!» Es apsolīju. Šis tad pastāstīja, ka esot radists un zinot, ka šajā vietā pēc stundas vajagot nolaisties ar izpletni padomju virsniekam, kas, spriežot pēc visa, esot liels vīrs — pavēlēts nekavējoties nogādāt viņu uz Zubciem, kur atrodas partizāņu ģenerāļa štābs. Un, varat iedomāties, nebija melojis. Pēc tam man bija visādu klapatu bez gala, jūs taču saprotat, cik grūti bija dabūt šo virsnieku šurp. Bet es biju cieši nolēmis: sagadašu Andrejam Andrejevičam dāvanu. Nav nekāds joks, noķērām taču putnu, kas atlidojis no paša Vasiļevska.

To, ka sagūstītais virsnieks «atlidojis no paša Vasiļevska», Kalugins bija izgudrojis pats, taču viņam labprāt noticēja, jo ticēja jebkurām baumām, pat visneticamākām, lai tikai tās viestu kaut niecīgāko cerību …

Alekseju Ivanoviču Orlovu ilgi noturēja vestibilā, vairākkārt nofotografēja un aizveda uz šauru istabiņu ar aizrestotu logu. Kamerā, kā Aleksejs Ivanovičs nokrustīja istabeli, atradās karavīru dzelzs gulta un divi ķebļi. Durvīs rēgojās «acs».

Pēc flīžu grīdas, pēc plauktu pēdām gar sienām Orlovs noprata, ka te kādreiz bijis pieliekamais.

«Diez cik silti nebūs,» Aleksejs Ivanovičs nodomāja un pasmīnēja. «Kad dzīvosim, tad redzēsim, bet pagaidām pats galvenais — izgulēties!»

Taču aizmigt neizdevās. Ienāca slaids virsnieks ar zilām acīm un labvēlīgu smaidu. Laipni atļāva:

—           Guliet vien, guliet… Jūs laikam neesat dabūjis izgulēties.

Un apsēdās uz ķebļa.

—    Vai aprunāsimies?

—    Tas atkarīgs no tā, par ko.

—           Par dažādiem niekiem … Atvainojiet, aizmirsu stādīties priekšā. Poručiks Astafjevs, izlūkošanas daļas priekšnieka palīgs sauszemes karaspēka jautājumos. ,

—    Abvēra, vai?

—           Kāds te sakars ar abvēru? Mēs esam patstāvīgi, ietilpstam ģenerālleitnanta Vlasova štābā.

—           Vai tiešām patstāvīgi? — Orlovs ironiski noprasīja. — Bet mundieris vāciešu.

—           Tas tikai pagaidām. Pārģērbsimies savējā. Atvainojiet, taču jautāt ir tiesības tikai man.

—    Lūdzu, jautājiet.

—    Kad padomju karaspēks sāks uzbrukumu?

—    Kāds karaspēks?

—           Bagramjana komandētais Baltijas frontes un Rokosovska Baltkrievijas frontes karaspēks.

—    Vai gribat labu padomu?

—    Gribu.

—          Piezvaniet uz Maskavu, uz Augstāko Virspavēlniecību. Viņi zina precīzi, es varu kļūdīties.

—           Paldies, katrā ziņā piezvanīšu. Tikai pasakiet tālruņa numuru. Jebkuru.

—          Tas būs veltīgi — jums taču nav tiešo sakaru. Vai drīkstu pajautāt?

—    Jautājiet.

—    Vai jūs jau sen kopš prom no Krievijas?

—    Kālab jūs tas interesē?

—   Jūs tā savādi runājat.

—          Akcents, vai? Es jau sen kopš esmu aižbraucis no Krievijas — kopš tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada. Man toreiz bija seši gadi. Vēlāk tēvs stāstīja: «Paldies dievam, tikām laukā. Karstums. Tīfs. Bads. Čeka …» Kopš tā laika līdz pat karam dzīvoju Parīzē. Bet dzimis esmu | Kozlovā.

—    Mičurinskā .. .

—          Pēc jūsu modes — Mičurinskā, bet pa vecam — | Kozlovā. Paskaidrojiet, kādēļ jums, padomju cilvēkiem, ? tik ļoti gribas visu pārdēvēt? Ņižņijnovgoroda — tas taču skan lieliski! Bet jums Gorkija! Kālab? Man Gorkija darbi patīk, it īpaši «Dibenā»: «Cilvēks — tas skan lepni!» Bet . kādēļ viņam par godu jānosauc tik milzīga pilsēta? Vai arī Vjatka. Tas taču tik jauki — Vjatka! Bet jums — Kirova. Un ko jūs esat izdarījuši ar Maskavas ielām! Vozdviženka, Ostoženka. Pasakiet — ar ko Frunzes iela ir labāka par Znamenku? Starp citu, vai jūsu Ģenerālštābs vēl arvien atrodas tur?

—   Nezinu.

—    Ko jūs nezināt? v

—          Nezinu, ka Frunzes iela agrāk saukusies par Znamenku.

—           Es skatos, ka jūs itin nekā nezināt. Var pat likties, ka nevis jūs, bet es esmu tikko ieradies no Maskavas. Es pat nebrīnīšos, ja dabūšu no jums dzirdēt, ka jūs nezināt, kur tā Maskava atrodas.

—    To gan es zinu. Maskava atrodas savā vietā.

—    Vai propagandējat?

—          Atbildu uz jūsu jautājumu par Maskavu, ko jums nekad neredzēt.

—          Pirms kara es «Pravdā» izlasīju., ka Krievijā dzīvojot daudz cilvēku, kas Maskavā nekad neesot bijuši.

—          Starp viņiem un jums ir viena neliela atšķirība — viņi var kuru katru dienu aizbraukt uz galvaspilsētu, ja vien to vēlēsies, bet jūs Maskavā nekad nenokļūsit, varbūt vienīgi apsardzes pavadībā.

—    Nokļūšu gan!

—           Jūs man patīkat sava bērnišķīgā naivuma dēļ. Tā par Maskavu runāja vācieši tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā. Bet tagad ir tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtais. Uz ko jūs cerat? Patiešām, uz ko vēl cerat?

Astafjevs no sirds iesmējās:

—    Kurš kuru te pratina — es jūs vai jūs mani?

—           Kāpēc tad mani jāpratina? — Orlovs mierīgi jautāja. — Nekā interesanta es jums nepateikšu.

—    Pateiksit — un kā vēl.

—           Sāksit spīdzināt? Es to neieteiktu. Apklusīšu pavisam.'

Astafjevs izvilka etviju.

—    Vai atļausit?

—           Es brīnos par jums. Gatavojaties spīdzināšanai, bet vēl lūdzat atļauju uzsmēķēt.

—    Tāds ieradums. Starp citu, vai nevēlaties?

—    Paldies, es ar to nenodarbojos.

—           Man ir draņķīgas cigaretes. Pirms kara Parīzē es bieži pirku jūsu «Troiku». Šķirne viduvēja, taču bildīte lieliska… Tātad esat nolēmuši nekā nesacīt? Došu labu padomu.

—    Klājiet laukā.

—Pastāstiet man visu. Man. Kamēr nav par vēlu.

Orlovs pavicināja ar roku, no dūmiem gainīdamies. Astafjevs pret ķebļa kāju nodzēsa cigareti.

—    Atvainojiet, ka piekvēpināju. Vai pieņemat padomu?

—    Nē.

—    Aplami darāt. Jūs neaptverat, kāds no tā labums.

—    Paskaidrojiet, lūdzu.

—           Labprāt. Jūs tik un tā piespiedīs runāt. Es esmu draza, inteliģents, nepanesu asiņu smaku, lai gan asinis lej visi, tās šļācas kā ūdenskritums, tās laista kā šampanieti.

Orlovs tai pašā tonī turpināja:

—           Un to dēļ Kapitolijā kronē un vēlāk dēvē par cilvēces labdari. Atceros. Fjodors Mihailovičs Dostojevskis. Starp citu, asinis, ko lej patlaban, līst to vainas dēļ, kuriem jūs tik suniski kalpojat.

—           Kādēļ vajadzīgi apvaino ļumi? Tā vairs nav lietišķa saruna. Es rīkojos tikai jūsu labā. Priekšniecība gaida mūsu sarunas rezultātus. Ja es atgriezīšos tukšā, jūs nodos Eriham Rikem. '

—    Tas ir vācietis?

—          SS oberšārfīrers. Piekomandēts Andreja Andrejeviča štābam.

—    Un kas viņš tāds ir?

—          Kā tā — kas? Ko jūs — no gaisa esat nokritis, vai? Ģenerālleitnants Vlasovs. Tātad jūs atdos Rikem. Bet viņš ir zvērs! Kroplis uz īsām kājelēm, neieredz glītus, pilnvērtīgus vīriešus. No viņa ir tikai viena izeja -pie sienas, bet vispirms viņš jūs sakropļos.

—    Nebiedējiet mani, nevarēšu naktī gulēt.

—    Nu, vai sāksim?

—    Lāgā negribas.

Pie durvīm pieklauvēja. Astafjevs uzsauca:

—    Lūdzu!

Ienāca kareivis.

—    Poručika kungs, jūs aicina viņa ekselence.

Astafjevs uzlēca kājās. Un pārmetoši sacīja Orlovam:

—Aizpļāpājos te ar jums. Un pa tukšo. Būs vien jāatdod jūs Rikes rokās.

Ienāca, spriežot pēc uzšuvēm, apakšvirsnieks. Atnesa krūzi ar ūdeni un bļodu. Nolika uz ķebļa.

—    Varat lietot.

Orlovs paraudzīja ūdeni — vēss, patīkams.

Apakšvirsnieks piebilda:

—    Ja vajadzēs iziet laukā — pieklauvējiet!

Pēc tam atnesa brokastis, turklāt labas: cīsiņus ar kartupeļu biezeni, kafiju, divas šķēlītes siera, smalkmaizīti.

Orlovam ienāca prātā: «Vai ir kāda jēga ēst? … Gan vēl pagūšu izbadēties, pagaidām jāuzkrāj spēki.»

Paēdis Orlovs sāka soļot pa kameru: pieci soļi turp, pieci atpakaļ. «Katrā ziņā prašņās par uzbrukumu — tas skaidrāks par skaidru!» Orlovs pēkšņi sajuta, ka viss, kas attiecas uz viņa darbu, uz gatavojamo uzbrukumu, palicis kaut kur tālu. Maskava, ģenerālpulkvedis Bolotins, biedri — visi ir tālu, tālu. Tālu ne jau telpas, bet laika ziņā un eksistē tikai kā sena atmiņa.

Pirms dažām dienām apakšpulkvedis Orlovs bija saņēmis no Bolotina divas dienas atvaļinājuma un aizbrauca uz Kiņešmu, kur dzīvoja viņa sievasmāte Varvara Ivanovna un dēls Serjoža.

No četrdesmit astoņām atvaļinājuma stundām trīsdesrait astoņas pagāja ceļā — vilciens no Maskavas tagad brauca nevis divpadsmit stundas kā pirms kara, bet deviņpadsmit.

Dēlu Orlovs pēdējo reizi bija redzējis 1941. gada 22. jūnija rītausmā. Iepriekšējā dienā, sestdienā, viņš kopā ar sievu bija aizgājis uz koncertu — Grodņā bija atbraukuši Maskavas estrādes mākslinieki, kopā ar viņiem — visā zemē pazīstamais konferansjē un jaunais, bet jau atzītais vijolnieks.

Orlovam negribējās uz koncertu iet. Svētdien no rīta Kirai un Seriožam vajadzēja braukt prom uz Kiņešmu — vecāmāte sūtīja vēstuli pēc vēstules, lūdza atvest mazdēlu, un pēdējo vakaru viņš vēlējās pabūt kopā ar Kiru un dēlu. Taču pie viņiem iegriezās majors Kapustins ar sievu, un viņi pierunāja aiziet uz koncertu.

Pēc koncerta Orlovs aizgāja uz savu štābu un aizkavējās tur līdz rītam.

Bet rītausmā sākās karš.

Kad Orlovs puspiecos no rīta ieskrēja mājās, ne Kiras, ne dēla tur vairs nebija. Kāda sieviete pateica, ka Kira laikam esot stacijā.

Orlovs metās uz staciju. Pasažieru vilciens bija tikko kā atgājis.

Būdams pārliecināts, ka ģimene aizbraukusi, Orlovs aizsteidzās uz pulka štābu. Pāri stacijai rēkdami un gaudodami aizlidoja trīs «junkersi». Cilvēki bēga no stacijas laukuma, lai paslēptos pajumtēs.

Autobusa pieturas paviljonā Orlovs ieraudzīja vakarējā koncerta dalībniekus. Vijolnieks, gluži bāls, apkampis ar abām rokām vijoles futrāli, klusēja. Uz sola sēdēja jauniņā, ļoti glītā aktrise. Viņas tumšajos, kuplajos matos bija iesieta sarkana lenta. Garais un resnais konferansjē sievišķīgi vicināja rokas un klaigāja: .

—    Vai jūs dzirdat, Edik? Jūs dzirdat, ko viņa saka: «Sameķlēsim taksīti!» Vai tad jūs esat Maskavā, vai? Vai arī jūs nesaprotat, kas notiek?

—    Saprotu, — aktrise smaidīdama atteica, — un tomēr iesim un pamēģināsim.

—    Pārstāj, Rita, māžoties.

—    Tad ejam kājām, — aktrise sacīja tajā pašā mundrajā tonī un sakārtoja lentu. — Stāvēt nav nekādas jēgas, bet iet ir jauki! Ar katru soli aizvien tuvāk Maskavai.

—    Ar visām mantām? — konferansjē nesapratnē noprasīja. — Ar maniem bunduļiem?

—    Atstājiet tos tepat, — aktrise nesamulsusi deva padomu. — Viens no diviem: vai nu mantas, vai dzīvība.

—    Vijoli pamest es nevaru, — vijolnieks stingri noteica. — Tā ir no valsts kolekcijas …

—    Nesīsim visi pēc kārtas, — aktrise piedāvāja.

Uzlidojums beidzās.

—    Vai drīkst jau iet, biedri kapteini? — konferansjē pajautāja Orlovam. — Un vispār — kas notiks turpmāk?

Vēl vakar Orlovs varēja atbildēt uz katru jautājumu par iespējamo kara darbību. Šodien viņš nevarēja pateikt itin nekā: melot neprata, bet patiesību pats nezināja.

—    Kā lai to saka? Kad dzīvosim, tad redzēsim.

—    Ja vispār dzīvosim, — konferansjē profesionāli atjokoja. Un atkārtoja: — Ja vispār dzīvosim… — Un piebilda: — Atvainojiet par nekautrīgo jautājumu, biedri karavīr.

Aktieri par Orlovu nelikās vairs zinis, sāka pārrunāt savas likstas, un Orlovam sametās tāds kauns, it kā viņš, bataljona komandieris kapteinis Orlovs, būtu atbildīgs par visu notiekošo.

—    Uz redzēšanos, biedri, — viņš teica un izgāja no paviljona. — Tagad var iet…

Vēlāk Orlovs bieži atcerējās šo nejaušo tikšanos, it īpaši, kad atradās ielenkumā, kad viņam pašam nebija blakus cilvēka, kas spētu visu izskaidrot, uzmundrināt, palīdzētu uzturēt ticību, ka galu galā viss būs labi.

Toreiz, kara pirmajās dienās, Orlovs nezināja, ka Crodņas rajonā, Ziemeļrietumu un Rietumu frontes saduras vietā, fašistiem izdevies iespiesties padomju teritorijā visdziļāk.

Orlovs pārcieta daudz grūtu dienu. Dabūja pieredzēt visu ko: uz ceļiem pamesto kara tehniku, ugunsgrēkus, nogalinātos, gļēvuļus, kas pacēla rokas pēc pirmā šāviena, panikas cēlājus, kas muka, padzirduši vācu motociklu tarkšķus. >

No deviņpadsmit karavīriem, kas kopā ar viņu iznāca no Grodņas, līdz jūlija vidum bija palikuši tikai septiņi — divpadsmit bija krituši sadursmēs ar vāciešiem. Orlovs ilgi glabāja viņu dokumentus, bet tad noraka, atstādams tikai sarakstu, kurā bija norādīta dzimšanas vieta. Tad pienāca diena, kad kopā ar Orlovu bija palicis tikai viens

sarkanarmietis — jaroslavļietis Grigorijs Uļitins. Divatā viņi sabija kādu nedēļu: dienā pa kārtai gulēja, naktis

gāja.

Reiz rītausmā kada pamestā mura šķūni, kur abi bija ielīduši, viņi izdzirda kaut kur apakšā vieglu svilpienu, tad pacēlās pagraba lūka un aizsmakusi balss sacīja:

—    Nešaujiet, savējais!

No pagraba izlīda Orlova kursa biedrs no karaskolas — vecākais leitnants Nikolajs Iļjins.

—           Tikko es biju ienācis, tā ari jūs klāt. Paklausījos, ko jūs runājat, un nospriedu: «Pašu ļaudis. Krietni vīri, pareizi runā.» Tevi, Aleksej, nepazinu, citādi būtu tūlīt izdrāzis laukā.

Ārpusē atskanēja troksnis — pa šoseju dzina gūstekņus.

Gūstekņi gāja klusēdami, lēnām, tikko kājas vilkdami.

—           Nē, tad jau labāk nosprāgt! — Iļjins noteica, kad kolonna pazuda.

Uļitins pacilāja plaukstā pistoli:

—    Pēdējo lodi sev.

Pēdējo dežūru, pirms devās grūtajā un bīstamajā ceļā, vienmēr uzņēmās Orlovs. Viņš bieži atcerējās stacijas laukumu Grodņā, autobusu pieturas paviljonu, glīto aktrisi.

«Iet ir tik jauki! Ar katru soli aizvien tuvāk Maskavai.» Vai tu vēl esi dzīva, mazā, drosmīgā sieviete?

^ Orlovs pamodināja draugus. Uļitins pielēca kājās tūlīt. Iļjins cēlās lēnām un stenēdams — viņš pirms tam bija kļūmīgi izmežģījis kāju.

—    Ejam, biedri, ejam …

Tā viņi trijatā septembra sākumā izlauzās pie savējiem — basām kājām, ar matiem un bārdu apauguši, izbadējušies, taču saglabājuši partijas biedru kartes, karavīru dokumentus un kritušo sarakstu.

Orlovs tūlīt pat uzrakstīja vēstuli sievai un aizsūtīja to uz Kiņešmu sievasmātei. Atbilde pienāca pēc krietna laika —decembra pēdējās dienās, Orlovs to saņēma Volokolamskā, ko nesen bija atbrīvojis Rietumu frontes karaspēks.

Varvara Ivanovna sīki aprakstīja, ka pilnīgi sveši cilvēki atveduši viņai Serjožu. «Viņš"nebija pazudis taisni brīnuma pēc, tādēļ ka nebija šķīries no Kiras somas, bet tajā atradās visi Kiras dokumenti, nauda un mana pēdējā vēstule. Cik labi, ka biju uz aploksnes uzrakstījusi savu

adresi, tā arī palīdzēja drīz vien mani atrast…» Par Kiru Varvara Ivanovna nezināja itin nekā.

Volokolamskā Orlovs piedalījās mītiņā, kas notika astoņu Maskavas komjauniešu sodīšanas vietā. Viņi bija pārgājuši fronti, lai uzņemtu sakarus ar partizāņiem, un fašisti viņus pakāruši. Astoņi apledojuši līķi — seši puiši un divas meitenes — vējā šūpojās, griezās un, kā likās, klaudzēja.

Orlovs nespēja novērst acu no studentes Gribkovas sastingušās, ar balto sarmas masku pārklātās sejas.

Tajā pašā dienā Orlovam nācās apskatīt pagrabu, ko gestapovieši bija pārvērtuši, par cietumu, — tur atrada saplosītu, līdz nepazīšanai sakropļotu un pirms atkāpšanās nošautu apcietināto cilvēku līķus. Pie pagraba durvīm sniegā atraka nezināma majora līķi ar izdurtām acīm. Dūrē savilktā labā roka bija pacelta — laikam virsnieks pirms nāves bija dusmās atvēzējies pret saviem mocītājiem. Viņu tā arī apbedīja ar paceltu dūri.

Tajā naktī Aleksejs Ivanovičs nevarēja aizmigt, mācās virsū skumjas domas par Kiru: «Kur viņa varētu būt? Kur?» Uz to neviens nevarēja atbildēt. Atlika vienīgais — cerēt.

Trīs gadus Orlovs nevarēja aizbraukt pie dēla. Drīz pēc Volokolamskas atbrīvošanas Alekseju Ivanoviču paņēma pie sevis ģenerālis Bolotins. Darba bija bez gala, un Orlovs neuzdrošinājās lūgt atvaļinājumu, kamēr pats ģenerālis to nepiedāvāja: "

—    Tevi gaida nopietns uzdevums, aizbrauc pie dēla. Vai ar divām dienām pietiks? Ļaunākajā gadījumā var arī trīs . ..

No stacijas līdz mājām Orlovs nevis gāja, bet skrēja, un garāmgājēji atskatījās: «Uz kurieni apakšpulkvedis tā steidzas?»

Satikšanāš bija gan priecīga, gan sūra: Serjoža, paskatījies uz dāvanām, pieklājīgi pateica «paldies», taču par rotaļlietām necik neinteresējās un, kad vecāmāte izgāja no istabas, gluži kā pieaudzis uzprasīja:

—    Vai par mammu nekas nav dzirdams?

Varvara Ivanovna Serjožas klātbūtnē par Kiru nemaz neieminējās, laikam baidījās, bērnam dzirdot, pieskarties pašam sāpīgākajam.

Pa visu vakaru Serjoža tikai vēl reizi ieminējās par māti. Tēvs pajautāja, kādā skolā dēls mācās.

—          Tajā pašā, kurā mācījās mammā … — Un paskatījās vecmāmiņā: vai viņš darījis pareizi, tā atbildēdams?

—          Viņam ir divas skolas, — vecāmāte nāca palīgā; — Parastā un mūzikas skola… — Un pasmaidīja: — Tikai ar solfedžo nav draugos …

Pulksten trijos no rīta vajadzēja iet uz staciju. Orlovs noguldīja dēlu un nosēdēja ar sievasmāti līdz rīta gaismai. Varvara Ivanovna stāstīja par pilsētas notikumiem, lai tikai nebūtu jārunā par Kiru.

—          Vakar redzēju Vasiļevska tēvu. Viņam mūsu pilsētas padome piedāvājusi nez kādu īpašu pārtikas devu, bet viņš atteicis: «Maršals jau neesmu es, bet dēls …»

Galu galā Varvara Ivanovna nenovaldījās un sāka raudāt.

—    Vai tiešām būs gājusi bojā?

Orlovs klusēja.

—          Tikai neapprecies no jauna, Aļoša, iekams karš nav beidzies … Un ja nu viņa ir dzīva … Serjožu izaudzināt es tev palīdzēšu.

—    Nerunājiet tā, māt!

Viņš pirmo reizi nosauca viņu par māti, un Varvara Ivanovna sāka raudāt balsī.

Par to, ka viņu gaida bīstams uzdevums, Orlovs nepateica ne vārda.

Orlovs soļoja pa kameru, bet bija spiests apsēsties: viņam pēkšņi sāka reibt galva, acīs viss izplūda… Tas bija kaut kas savāds!

Aleksejs Ivanovičs nezināja, ka kafijā bija iejaukts pulverītis, kas, pēc vācu ārstu domām, vājināja gribas spēka.

—          Ja jau jāguļ, tad jāguļ, — viņš skaļi noteica un apgūlās. Caur actiņu durvīs viņu novēroja poručiks Astafjevs, kam bija pavēlēts tūlīt, līdzko Orlovs sāks iemigt, paziņot par to Vlasovam. «Viņa ekselence grib runāt ar aizturēto pats un sākt sarunu pēkšņi, lai pārsteigtu.»

—    Labdien, Aleksej Ivanovič!

Orlova priekšā stāvēja liela auguma cilvēks, ģērbies pusmilitāra piegriezuma drēbēs. Pirmais, kas Orlovu pārx steidza, bija neparasti lielas, apaļas brilles ar bieziem un platiem ietvariem. Šķita, ka cilvēkam nemaz.nav sejas — brilles uz platā, gaļīgā deguna aizsedza visu pārējo.

Orlovam uzreiz iešāvās prātā Jalta, «Aeroflotes»

sanatorija, kur viņš pirms vairākiem gadiem bija kopā ar Kiru atpūties, nē, nevis atpūties, bet pavadījis bezrūpīgo, priecīgo medusmēnesi. «Ak kungs, cik tur bija labi!»

—           Vai nepazīsti, Aleksej Ivanovič? Vai arī negribi runāt? Aplam dari…

«Tas taču Vlasovs! Protams, ka viņš … Toreiz viņš bija apakšpulkvedis. Pilnīgi pareizi…»

—           Kādēļ tad negribu? Gribu! Ne jau katru dienu iznāk tikties ar nodevēju …

Durvis atvērās, apakšvirsnieks ienesa krēslu, nolika to un notrausa neredzamus putekļus. Vlasovs apsēdās.

Orlovs iesmējās.

—    Varen iedīdīti!

—    Katram godīgi jāpilda savi pienākumi.

—           Šitādus aforismus vajag pierakstīt. Iekalt marmorā, Ko nodevējs saka par pienākuma godīgu izpildīšanu!

—           Tas tikai pie jums tik vienkārši pasakāms. Nodevējs — un viss! Dzīve ir sarežģītāka. Neviens nezina, cik daudz domu tiku izdomājis, iekams spēru šo soli.

—    Vai jūs taisnojaties?

—    Man nav kam taisnoties un nav par ko taisnoties.

—    Dzimtenei, visai tautai…

Vlasovs noņēma brilles un nesteigdamies noslaucīja stiklus. Orlovs atcerējās, kā Jaltā pludmalē Vlasovs pat peldēdamies nenoņēma brilles. Kira vēl jokodamās noprasīja:

— Vai jūs arī guļat ar brillēm?

Vlasovs nopietni atbildēja:

—    Esmu pieradis.

Brilles tiešām vērta viņu daudz solīdāku. Līdzko viņš noņēma brilles, tūlīt jo redzamāks kļuva smagais apakšžoklis ar biezo lūpu, platajā, bumbuļainajā sejā ar lielajiem vaigu kauliem rēgojās piemiegtas, šauras, paaklas ačeles, kam tikpat kā nebija skropstu, — tā bija nenozīmīga, sīkmanīga iedzērāja seja.

Vlasovs izslaucīja stiklus, gausi uzlika brilles atpakaļ uz gaļīgā deguna un lielmanīgi noskandēja:

t— Ādolfs Hitlers un Lielvācijas valdība vēl Krievijai tikai vienu jj— labu!

—    Jūsu Ādolfs ir nelietis!

Vlasovs piecēlās.

—           Klusēt! Es neļaušu savā klātbūtnē apvainot valsts kancleru…

—    Tad ejiet prom.

"Vlasovs apsēdās, pasmaidīja — zem briļļu lokiem savilkās dziļas krunkas.

—           Labāk neķildosimies. Tu jau toreiz Jaltā biji kā karsta putra. Vai atceries, kā uzklupi man par to, ka pasniedzu tavai sievai puķes? Man ir nopietns priekšlikums …

—    Ko jums no manis vajag?

—    Vai nāksi pie manis dienēt?

—    Kā to lai saprot — «pie manis»?

—           Es organizēju «Krievijas atbrīvošanas armiju». Apsolu labu amatu. Tu man iepatikies jau toreiz — Jaltā. Gribu glābt tevi no nāves …

—    Ejiet pie velna!

Vlasovs piegāja pie durvīm, atvēra tās. Kāda roka pasniedza viņam mapi.

—    Nesteidzies. Mēs vēl parunāsim. Paskaties!

Un pasniedza Orlovam mapi.

—    Paskaties vērīgāk!

Orlovs bija gaidījis visu, tikai ne to, ko ieraudzīja, — vākos atradās fotogrāfija — viņš bija uzņemts vācu formas tērpā.

—    Kā izskatās? Nav slikti? Skaties tālāk!

Zem otra attēla atradās paraksts: «Padomju virsnieks Aleksejs Orlovs sarunājas ar ģenerāli Truhinu.»

Vlasovs uzvaroši paskatījās Orlovā.

—    Ko tu teiksi? Paskaties vēl…

Orlovs skaļi izlasīja parakstu zem trešā attēla: «Aleksejs Orlovs pēc_zvēresta visas pasaules atbrīvošanas armiju vadonim Ādolfam Hitleram sarunājas ar ģenerāli Vlasovu. «Es atdošu visus savus spēkus cīņai pret komunismu,» sacīja šis drošsirdīgais krievu virsnieks.»

—    Ko tu tagad teiksi?

—           Labi meistari… Paši dabūjāt vai Kaltenbrunners aizdeva? Un kas tas? Vēl piedevām?

—    Lasi, lasi!

Aploksnē atradās lapiņa — aicinājums «Krievu karavīriem».

«Es, krievu virsnieks Orlovs, griežos pie jums, draugi, ar patiesības vārdiem .. .»

—    Klinčs aiz skaudības nobeigtos.

Vlasovs aizdomīgi noskatījās Orlovā.

—    Kāds Klinčs?

—    Ir tāds mākslinieks. Fotomontāžu speciālists. Bieži «Krokodilā» druķājas. Viņš, redzēdams šitos šedevrus, aiz skaudības nobeigtos. Smalki jūs, nelieši, strādājat…

—           Vai tagad, Aleksej Ivanovič, tu apjēdz, kas un kā-dam nolūkam tiek darīts? Tu tagad boļševiku acīs esi beigts galīgi, atceļa tev vairs nav, pat ja tu izbēgtu, kas nav ne iedomājams, padomieši tevi pakārtu pie pirmās apses. Izvēlies: vai nu pie manis, vai kapā.

—    Nošausit vai kā citādi? Varbūt dzīvu sadedzināsit?

—           Gan jau kaut ko izdomāsim. Bet, ja nāksi pie manis, — apsolu ģenerāļa dienesta pakāpi. Vai atceries, Jaltā bija sanatorijas priekšnieks Maļcevs? Šeit viņš ir ģenerālmajors, bet Padomi jā augstāk par apakšpulkvedi netika.

—           Viņam daudz nopelnu. Bija Jaltas burgomistrs, tūkstošiem cilvēku aizsūtīja uz viņpasauli.

" — Reizēm diemžēl jābūt cietsirdīgam. Tātad, Aleksej Ivanovič, līkop? Alga ir laba, dzīvosi lepni…

Vēlāk Orlovs tā ir nevarēja saprast, kādēļ tieši šajā mirklī viņu pārņēma tik negants naids pret Vlasovu, pret šo briļļaino cilvēku ar lielo muti, kurš viņam tik lietišķi piedāvāja nodot Dzimteni, ka viņš uzlēca kājās, ieķērās izbīlī atpakaļ palēkušā Vlasova frenča krūškabatā un iekliedzās:

—    Nelietis! Nodevējs! Riebekļa purns!…

Kamerā ieskrēja poručiks Astafjevs un apakšvirsnieks, sagrāba Orlovu un uzlika viņam roku dzelžus. Pēc tam ienāca garš pulkvedis ar bārdu. Viasovs, siekalas šķiezdams, auroja:

—    Uz pagrabu! Nedot ne dzert, ne rīt! …

Pie ieejas pagrabā Astafjevs pabrīdināja:

—           Uzmanīgāk, jūsu labdzimtība! Te ir seši pakāpieni, viens galīgi izjucis. Es te nesen gandrīz vai sprandu aplauzu. Un gaismas arī nav. Komandants taupa. Nu esam klāt.

Viņš noklikstināja slēdzi. Orlovs pārlaida apkārt acis — pagrabs kā jau pagrabs. Gar netīrajām sienām stiepās caurules un vadi. Kaktā ogļu brikešu kaudze. Kaut kur pil ūdens. Ož pēc kanalizācijas.

—    Un tagad, jūsu labdzimtība, lūdzu, uz šejieni.

Astafjevs noņēma atslēgu un atbīdīja bultu — atvērās ,

šauras durtiņas.

—    Protams, te nav hotelis «Adlona»., kas atrodas Untei

den Linden ielā, taču dzīvot var. Žurku nav, nesen visas iznīdēja. Ejiet iekšā, lūdzu! Iekārtojieties!

Zemajā, tumšajā alā nav nekā cita kā tikai lupatas uz grīdas.

Orlovs saliecies ielīda pa durtiņām. Astafjevs aizbīdīja . bultu, nožvadzināja atslēgu un tādā pašā pieklājīgā balsī pateica:

— Traucēt jūs netraucēsim, jo nav nekāda iemesla — ēst un dzert nav atļauts jums dot. Visas labierīcības ir kaktā. Dzīvojiet veseli!

Noklikstēja slēdzis.

Slaidais bārdainais pulkvedis piecēla no grīdas viltotās Orlova fotogrāfijas un pasniedza tās Vlasovam.

—           Ko iesāksim ar šo Orlovu, Ņikandrova kungs? Atdosim Eriham Rikem? Lai izķidā?

Ņikandrovs atbildēja tikai pēc brīža.

—           Kāds no tā būs labums? Rike viņu uz vietas nomu šīs, bet mums Orlovs vajadzīgs dzīvs. Viņš, Andrej Andrejevič, daudz ko zina. Mums jāpanāk, lai viņš runātu.

—    Viņš nerunās.

—    Es pamēģināšu …

—          Mēģiniet! Ja viņš kaut ko pastāstīs, tūlīt pat ziņojiet man.

—    Kur jūs būsit?

—    Tur …

«Tur» — tas nozīmēja pie Adeles Belinbergas.

VLASOVS TAISAS PRECĒTIES

i

Pēc neveiksmīgās vizītes pie SS reihsfīrera Štrikfelds augusta sākumā atnesa mīļajam draugam Einweisung — ceļazīmi.

—           Atpūtieties … Tas ir Rudolgingā, netālu no Zalcburgas. Brīnum jauka vietiņa. Omulīga, simpātiska sanatorija, tur atveseļojas zaldāti…

Izdzirdis par zaldātiem, Vlasovs sāka gražoties:

—Nebraukšu! Nemaz nemēģiniet pierunāt. Man tepat nav slikti.

Štrikfelds parādīja savu ceļazīmi.

—    Arī jūs braucat?

—    Kurp adata, turp arī diedziņš, — Štrikfeldam reizēm patika palepoties ar sakāmvārdiem. — Iespējams, ka tur iegriezīsies arī Krēgera kungs … Starp citu, tur par direktori strādā Adele Belinberga. Jauna, glīta, gudra, apburoša. Zvēru, ka jūs viņas dēļ zaudēsit prātu. Piedevām: viņa ir atraitne. Laulātais draugs, SS grupenfīrers, kritis pie Krasnodaras. Bērnu nav.. ..

—    Grupenfīrers — tas karaspēka dienesta pakāpju ziņā atbilst ģenerālleitnantam?

—Pilnīgi pareizi. Jums ar nelaiķi Belinbergu ir vienāda dienesta pakāpe. — Štrikfelds pasmaidīja. — Belinbergu diemžēl dienesta pakāpē vairs nepaaugstinās,bet jums vēl priekšā daudz kas. Adelei jūs … Nu, vai braucam?

Štrikfelds zināja, ka Vlasova dzīvē sievietēm vienmēr bijusi liela nozīme. Dzimtajā ciemā Lomakinā meitenes viņu nav cietušas. Viņš bija neglīts — izstīdzējis, garš, kauli vieņ un āda, staigājis vienmēr pamatīgi saeļļot'iem matiem. Pārbraucis no semināra pavadīt mājās suņu dienas, Andrjuša, nelūgts un neaicināts, gājis uz vakarēšanām un, ja viņam palaimējies pavadīt kādu uz mājām, tūlīt pat, nepateicis ne pāris vārdu, caur un cauri nosvīdis līdis čamdīties meitenei azotē.

Puiši vairākkārt neķītreli piekaustījuši. Reiz pat sarīkojuši «tumšo» un pamatīgi apstrādājuši viņa «fotogrāfiju».

Pēdējā vasarā pirms revolūcijas Vlasovam iepatikusies kaimiņu ciemā Klaša Vaņukova. Trešajā pazīšanās dienā viņš iestiepis Klašu gubenī. Meitene izrāvusies, saskrāpējusi pielūdzējam ģīmi un tāda — ar saplēstu blūzi atskrējusi mājās. Bet mājās pēc ārstēšanās lazaretē veseļojies viņas brālis kareivis, kas frontē zaudējis kāju.

Vakarā ciema iedzīvotāji skatījušies, kā Jura krusta kavalieris lēcis uz vienas kājas pa Vlasovu lielistabu, zvetējis ar kruķi Andrjušam un vienā laidā atkārtojis: «Es tev, ērzeļa dzimums, skaustu apdauzīšu.»

Tēvs un māte, kas bija solījušies dievam iztaisīt dēlu par garīdznieku, ar bažām vēroja, ka nākamo draudzes ganu garīgā barība interesē mazāk par visu, ka viņam vairāk rūp sievietes miesa, turklāt šai ziņā viņš nebija, izvēlīgs, — reiz māte gandrīz vai vilkšus aizvilka dēlu no krodzinieka atraitnes, resna piecdesmit gadus veca sievišķa, kuras jaunākais dēls bija vecāks par brūtgānu vismaz gadus piecus …

Vecais sakāmais — «apprecēsies, gan pierimsies» neattaisnojās. Apprecējies pirmo reizi ar kaimiņu meitu Poļinu Voronovu, Vlasovs galīgi zaudēja savaldu. Reiz, pavairāk iedzēris, viņš pastāstīja draugam: «Nevaru ar vienu sievu vien iztikt. Izmēģinājos, bet nevaru:» Un skrēja pakaļ kuram katram bruncim.

1944. gada vasarā Vlasovam bija uzreiz. trīs mīļākās. Liza, par kuru neviens no viņa štāba vīriem nekā nezināja — ne to, no kurienes viņa ir, ne — cik viņai gadu, kaut gan pēc izskata vairāk par divdesmit nevarēja dot. Viņa bija neliela auguma, melnīgsnēja, šaudelīga un dievināja šampanieti un tomātus — varēja vienā reizē apēst divus kilogramus. Ilze Kerstena bija slaida, skaista un valdonīga sieviete, kas sirga ar pārmērīgu godkāri: viņa nekautrēdamās stāstīja kuram katram, ka drīz apprecēsies ar Vlasovu. Lāgiem ieradās, tiesa, uz īsu laiku, gadus trīsdesmit veca nerunīga sieviete ar rudiem matiem, vasaras raibumiem uz balti sārtās sejas un uzrautu degunteli. Pretizlūkošanas nodaļas zeļļi aši vien izdibināja, ka skaistule kādreiz strādājusi Minskas teātra palīgtrupā.

Tās bija, tā sacīt, pastāvīgās mīļākās. Par ģenerāļa nejaušajiem sakariem zināja vienīgi komandants Hitrovo, un arī tas nevarētu īsti pateikt, ar cik sieviešiem Vlasovs saticies.

Visu ceļu līdz Rudolgingai Vlasovs izprašņāja Štrikfeldu par sanatorijas saimnieci, grozījās uz sēdekļa un burkšķēja:

—    Paskatīsimies, kur jūs būsit mani ievilcis. Pēdējais kakts! Brokastīs auzu putra, pusdienās auzu putra, vakariņās auzu putra … Jūsu Adele — kā viņai bija uzvārds?

—    Belinberga, Andrej Andrej evič.

— Jūsu Adele Belinberga laikam ir izblīdusi kā pirts lāva. Valkā četrdesmit piektā numura kurpes, bet korseti savelk ar samestavu.

—    Ar ko, ģenerāļa kungs? Ar samestavu? Kas tā tāda ir?

—    Tā, mans dārgais, ir ļoti izturīga siksna, tieviņa, bet nav saraujama. Ar to savelk sakas. Vai sapratāt?

—    Sapratu. Sakas …

Un tad pēkšņi:

—    Kaptein, iepazīstiniet! Esmu iemīlējies gluži kā puika! Ja vēlaties zināt, par šādu sievieti — tieši par šādu esmu sapņojis visu mūžu. Dariet, ko gribat, tikai iepazīstiniet! Uzskatiet mani par savu parādnieku, prasiet visu, ko vien jūsu sirds vēlas, — tikai iepazīstiniet!

—    Labi, labi. Rīt.

—           Šodien. Uz vietas. Es nevarēšu aizmigt visu nakti, sajukšu prātā!

—          Belinbergas kundze aizbraukusi uz mājām. Viņa sanatorijā nedzīvo.

—          Braucam! Izdomājiet ieganstu. Pieklājības vizīti. Galu galā — gādību par manu drošību …

—    Rīt, ģenerāl.

—    Šodien.

—    Kāda muša jums pēkšņi tā iedzēlusi?

Vlasovs noklusēja to, ko viņš bija izdibinājis no sanatorijas ārsta, — ka Belinbergas kundze nemaz nav skaistule, bet ka viņai toties ir brālis oberšturmbanfīrers, kas dien pie paša SS riihsfīrera Himlera. Ārsts tā arī bija sacījis: «Belinbergas kundzei ir sakari. Kamēr viņa ir sanatorijas direktore, mēs varam būt droši. Viņai jāpiezvana tikai brālim …» Štrikfelds ir zīdainis un muldoņa: sapļāpājis nezin ko — gan Adele jauna, gan skaista, — taču pašu galveno nepateica.

—          Kaptein, tūkstoškārt atvainojos! Kam pielīdzināms oberšturmbanfīrers? Nekādi nevaru iegaumēt.

—          Vārds «pielīdzināms» .šoreiz nav īsti vietā, Andrej Andrejevič. Pareizāk būtu sacīt «atbilst». Tas atbilst, apakšpulkvedim. Kādēļ tas jūs interesē?

—          Vajag taču reizi par visām reizēm iedzīt galvā. Braucam?

—    Rīt…

—    Pasakiet, kaptein …

—          Nevis kapteinis, bet hauptšturmfīrers, ja jau esat nolēmis iemācīties.

—    Pasakiet, hauptšturmfīrer, jūs esat vīrietis vai…

—    Labi, braucam.

Viss paveicās lieliski. Belinbergas kundze mazliet prata krieviski — nelaiķa vīrs bija pavēlējis: «Mācies! Ieņemsim Maskavu, dabūsim Krimā muižu.» Arī Štrikfelds palīdzēja. No viņa iznāktu pirmās šķiras savedējs.

Pēc astoņām dienām viņi viens otram atzinās mīlestībā. Noskaidrojās, ka Adelei patīk Vlasovs, Vlasovam — Adele. Diemžēl tuvumā varēja saredzēt krunkas Adeles

sejā, izļumušo ādu, arī piņņu bija pavairāk. «Gan jau! Vai nu šī uz izstādi jāved!» Arī prāta ziņā Štrikfelds Adeli bija pārslavējis — nekā īpašīga, visparastākā, visnaturālākā Fiau, kas gatava mirt fīrera labā, un, ja fāterlandes dēļ vajag kļūt par Vlasova kunga lauleni, — kādēļ gan tam nepiekrist? Būtu pat dīvaini, ja viņa nebūtu ar mieru!

—    Visam reiz pienāk gals, — sacīja Belinbergas kundze, parakstīdama ceļazīmi ar gala secinājumu: «Slimais izrakstās no sanatorijas ar ievērojami uzlabotu veselību. Kļuvis mundrāks. Daudz optimistiskāk raugās uz dzīvi.» Vienīgi iedaļā «Pieņēmies svarā vai nav pieņēmies» priekšnieces kundze nopūzdamās ierakstīja: «Nav pieņēmies.» Tad sievišķīgi ieķiķinājās un padraudēja ar pirkstiņu: «Mīlestība paliek mīlestība, bet veselība tomēr jāsaudzē, mans mīļais.»

Radās daži šķēršļi — kāzas varēja rīkot ne agrāk kā decembrī. Adele bija devusi zvērestu, ka neizies pie vīra divus gadus pēc laulātā drauga nāves, bet divi gadi paies 24. decembrī. «Vai varat iedomāties, viņu nogalināja pirms pašiem ziemsvētkiem!» Un vēl: ārietei aizliegts precēties ar slāvu. Šo lietu apņēmās nokārtot oberšturmbanfīrers Ferdinands, Adeles brālis, nākamais radinieks. Viņš apsolīja, ka dabūs no SS reihsfīrera atļauju laulībām.

Pirms aizbraukšanas līgava palūdza, lai līgavainis veltī viņai dažas minūtes «nopietnai sarunai, kam tiešs sakars ar mūsu turpmāko ģimenes dzīvi».

Viņi nošķīrās divatā. Štrikfelds gan ari gribēja palikt, lai paklausītos, par ko abi saderinātie runās, taču Belinbergas kundze tā paskatījās uz viņu, ka hauptšturmfīrers pazuda vienā mirklī: ar oberšturmbanfīrera — SS reihsfīrera uzticības personas māsiņu nekādus jokus vis nevarēja dzīt!

Adele maigi noskūpstīja nākamo vīru uz pieres.

—   Mans mīļais! Es saprotu, šī saruna tev prieku nesagādās, bet mans pienākums …

Vlasovs nekādi nevarēja uzminēt: «Ko viņai, sātana gabalam, no manis vajag?»

—   Jā, mans pienākums ir to pateikt. Mani nepavisam neinteresē tava pagātne. Visiem vīriešiem ir bijušas aizraušanās. Mani interesē nākotne. Vajag, lai viss būtu pieklājīgi… To tavu Ļizku —vai es pareizi izrunāju — Ļizku? To aizvāks. Ferdinands apsolīja. Viņa ir stulba.

Visiem stasta, ka tū ar viņu rotaļajies. Neskumsti, viņa nav tev uzticīga.

«Paldies dievam, par Ilzi viņa nekā nezina,» Vlasovs nodomāja.

—    Mana dārgā … Es visu sapratu.

Adele paskatījās līgavainī — acīs neredzēja ne smaidu, ne dusmas, it kā abi runātu par laiku.

—           Es ceru, ka Ilzei Kerstenai vairs nebūs iemesla rādīties tavās mājās. Visprātīgāk būtu, ja viņa vispār aizvāktos no Berlīnes.

«Ir gan velna bābietis! Visu izokšķerējis! …»

—    Mana dārgā … Es visu sapratu.

—          Man negribētos, ka tavi padotie sarunās pieminētu rudo aktrisi… Ja nemaldos, tad viņu laikam dēvē par Nonnu, vai ne?

—    Mana dārgā, es visu, visu esmu sapratis!

—           Danke. — Un piebilda: — Pēc desmit dienām es būšu j Berlīnē. Ceru, ka tu būsi ticis galā?

Liza pazuda. Pēdējo reizi viņu bija redzējuši restorānā «Lācis» — meiča bija ēdusi vakariņas kopā ar Vlasova personisko pavāru, skaistuli osetīnu apakšvirsnieku Atarovu. Melhiora spainītī bija dzesējušās divas šampanieša pudeles, freilene, iztikdama bez naža, šņakājusi tomātus tik lielus kā apelsīni. Pēc vakariņām abi reizē izgājuši laukā. Garderobists Ļisins, bijušais Krasnodaras tirdzniecības pārvaldes grāmatvedis, vēlāk stāstīja:

— Iznākot no zāles, Atarova kungs piekodināja Ļizavetai, lai piesprauž pie mēteļa «Ost» zīmi: «Nedod dievs, pagadīsies patruļa.» Bet šī pavisam jautri atbildēja: «Es spļauju tam «Ostam» virsū!»

Drīz pēc tam Atarovs sāka dzert, piedzēries trakoja un kliedza: «Sodiet mani! Nogalināju nevainīgu dvēseli!» Ūn raudāja aizvilkdamies.

Rudmataino Nonnu uz Leipcigerštrāses notrieca garāmbraucoša mašīna — pati vainīga, lai neskrien pāri ielai, kur nepienākas.

Tikt vaļā no Ilzes Kerstenas bija daudz grūtāk — tā bija vāciete. Dienas trīs pirms Belinbergas kundzes atbraukšanas Andrejs Andrejevičs ataicināja Ilzi pie sevis mājās.

Ko viņi abi runāja, zināja vienīgi komandants Hitrovo.

Ilze sita traukus un kliedza: «Stulbenis!» Apakšā stāvē

dams, to bija dzirdējis apsargs Polujanovs — «Tas tik ir sievišķis!».

Kamēr piebrauca mašīna, nesa laukā mantas un termosus — vienu ar buljonu, otru ar kafiju, — Ilze priekšistabā lauzās pie tālruņa, Hitrovo, cieši sagrābis, turēja viņu un nelaida. Bet no viņa nagiem pat lācis nevarētu izrauties, kur nu vēl dāma. Pavadīt Ilzi uzdeva tulkam Viktoram Resleram, neiedomājami pieklājīgam vīrietim ar aristokrātisku ārieni, garu kaklu un kundziskām manierēm.

«Trimdas» vieta bija izraudzīta visai simpātiska — Bādenes ezera krastā. Ārsts psihiatrs apsolīja turēt Ilzi uzlaudzībā, cik vien ilgi būs iespējams.

Reslers atgriezās pēc divām dienām un paziņoja Hitiovo:

—    Aizvedu.

—    Pateicos. Kas jums noticis? Kas jūs tā apskādējis?

Bezgala pieklājīgais tulks, muižnieks un džentlmenis neno valdi jās:

—    Būtu jūs pamēģinājuši runāt ar to sātanu! . . .

Belinbergas kundze, apskatījusi līgavaiņa dzīvokli, kategoriski paziņoja:

—   Pretīgs dzīvoklis un nav jūsu stāvokļa cienīgs. Apmainīsim.

Un tomēr pirmo vizīti varētu uzskatīt abām pusēm par visai tīkamu, ja nebūtu ielauzusies Ilze Kerstena. Pats velns bija uzkūdījis viņu ierasties tieši tajā mirklī, kad Hitrovo bija kaut kur aizgājis. Apsargi nespēja Ilzi aizturēt, bet varbūt arī negribēja, — viņi uzskatīja Ilzi par lāga sievišķi. Ar vienu roku viņa ieķērās Adelei matos, bet ar otru veikli pliķēja to pa vaigiem. Vlasovs tikai ar pūlēm atrāva mīļāko no līgavas. Ilze spiedza un spļaudījās.

—    Ērzelis! Vecais ērzelis! …

Kad apsargi vilka Ilzi laukā, viņa tā brēca, ka bija dzirdams uz ielas:

—    Vazaņķe! Gan es tev parādīšu, padauza! …

Ap Adeli mūdījās ārsts — viņa gulēja, zobus sakodusi, bāla, gandrīz vai zila. Un, kā par spīti, tieši šajā mirklī atbrauca oberšturmbanfīrers Ferdinands. Ieraudzījis galīgi izplucināto māsu — šiņjons norauts, blūze saplēsta, — viņš salti sacīja Vlasovam:

—Man ļoti nepatīkami, ģenerāl, ka jūs nespējāt pasargāt Adeli no apvainojumiem.

Frau Belinberga aizvēra acis, nopūtās un palūdza brāli:

— Aizved mani no šejienes.

Vlasovs ļoti labi apzinājās, kādas sekas var būt skandālam ar Adeli. Brālītis paziņos, kam pieklājas! Draugu Adelei papilnam, pati stāstīja, kādas personas viņu namā nākušas kā savās mājās. Protams, ne jau viņas, bet gan vīra dēļ. Mironis, gluži dabiski, ir tikai mironis, daudzi viņu atceras vienīgi līdz kremācijas brīdim, un atraitne nav grupenfīrers, bet tikai atraitne, taču nevēlams tracis var izcelties. Uzliesmoja dusmas pret Ilzi Kerstenu: «Atkūlās, maita tāda …» Kaut gan, ja runājam atklāti, frau Belinberga nav tā manta… Ilze — tā gan ir manta! Nevarēja, muļķe, drusku pagaidīt… Būtu pats aizbraucis … Bet tagad — gaidi nu nepatikšanas …

Unteršturmfīrers Maksis Veidemanis uzskatīja, ka viņam ir varen paveicies — būtu viņš apsēdies savā parastajā vietā blakus šoferim, dvēseles aizlūgumu noturētu nevis grupenfīreram Belinbergam, bet gan viņam, tulkam Maksim Veidemanim. Taču blakus šoferim apsēdās grupenfīrers, nemaz neiedomādamies, ka mašīna uzskries virsū partizāņu ieliktajai prettanku mīnai. Lai nu būtu kā būdams — Belinberga kungs guļ zem velēnām, bet Maksis staigā pa zemes virsu, tiesa gan, ar protēzi kreisās, norautās pēdas vietā.

Sākumā Veidemani atbrīvoja no turpmākā dienesta frontes daļās, bet tad atvaļināja no SS pavisam.

Pirmajā laikā tas sarūgtināja un skumdināja. Taču Veidemanis bija bavārietis, nevis prūsis un, lai gan pret karadienestu izturējās ar cieņu, tomēr itin drīz gluži prātīgi nosprieda, ka nav nemaz par ļaunu saņemt piemiņai no grupenfīrera Belinberga viņa muižu un diezgan labo gleznu galeriju. Makša sapņi sākumā sildījās Adeles laipnajos skatienos, bet vēlāk arī daudz taustāmākos uzmanības pierādījumos.

Un nu pēkšņi, kaut viņu nelabais parautu, uzradies līgavainis — no krieviem aizbēgušais stādaigs, briļļainais' ģenerālis Vlasovs!

Maksis ilgi pētīja Vlasova portretu, kas bija iespiests žurnālā «Angiiif», un sūrojās mātei: «Nesaprotu, ko viņa atradusi šajā ķēmā?!»

Vlasovu vēl neredzējis, Maksis jau aizmuguriski ienīda viņu. Viņš vēl cerēja, ka saderināšanās varbūt izjuks, ka nedos atļauju, ka Adele nākfc pie prāta, ka galu galā Vlasovu nomušīs …

Daudzējādā ziņā, bet iespējams ari, ka it visur Maksis vainoja Ferdinandu. «Tas droši vien viņam vajadzīgs!»

Ak kungs, cik Maksis kļuva priecīgs, kad Ferdinands atveda uz muižu noskumušo un padevīgo Adeli ar zilumu zem kreisās acs. Ak kungs, kas tas bija par jauku un burvīgu vakaru! Ferdinands aizbrauca, bet Maksis un Adele palika divatā, ja neņem vērā kalpones un daudzās strādnieces ar «Ost» zīmi pie krūtīm.

Adele gulēja platajā laulības gultā, ko Belinbergs bija atvedis no Francijas, un klusēja, tikai reizēm palūgdama Maksi, lai viņš samērcē kompresi. Bet Maksis runāja un runāja.

Maksis aizgāja no Adeles rīta pusē, vairāk nekā jebkad būdams pārliecināts, ka no muižas pārvaldnieka viņš pārvērtīsies tās īpašniekā. Tajā dienā viņš tikpat kā nekliboja un staigāja bez spieķa.

Divu nedēļu laime beidzās ar katastrofu. Vakarā Adele bija mīļa un pieglaudīga, bet otrā rītā, vilkdama nost naktskreklu, deva triecienu:

—    Mīļais Maksi, sakārtojiet visu! Pie manis šodien atbrauks ģenerālis Vlasovs.

Veidemanim sākumā šķita, ka viņš ir pārklausījies. Gluži nobālis, viņš uzprasīja:

—    Kas atbrauks?

—    Es teicu — ģenerālis Vlasovs. — Un pašai acis saltas, tonis skarbs.

—    Bet jūs taču …

—    Ceru, Maksi, ka viss būs sagatavots labi.

—    Protams, Frau Belinberg, viss būs atbilstoši jūsu stāvoklim .. .

—    Par to es nešaubos, Veidemaņa kungs.

Cik pārestību todien tika ne vien ostkalponēm, ostmantzinei, dārza strādnieču ostbrigādei, bet arī savējiem — virējai Ģertrūdei un konditoram Rozēm!

Gleznu galerijā strādāja Kozihina — personiskais numurs 101427 un Rjabiņina — numurs 113716. Abas ģērbušās zilos virsvalkos ar baltām diedziņu zeķēm kājās — Frau Belinberga aizliedza austrumu strādniecēm nākt iekšā mājā pašām savā apģērbā.

Vispirms viņas nospodrināja parketu, un, lai gan bija velnišķi nogurušas, vēl vajadzēja noslaucīt putekļus.

—           Tu varen centies, — Kozihina zobgalīgi sacīja. — Izberzīsi caurumu . ..

Viņa bija maza auguma, vājiņa, ar īsi apcirptiem matiem un izskatījās pavisam pēc pusaudzes, lai gan viņai jau bija pilni divdesmit trīs.

—           Pirmkārt, Belinbergas kundze pārbaudīs, vai nav palikuši putekli, otrkārt, man šī glezna loti patīk.

—    Bilde kā jau bilde. Parasts zieķējums.

Rjabiņina sāka smieties.

—           Pati tu esi zieķis. Tas ir Savicka darbs. No Smoļenskas muzeja.

—    Kā tu to zini?

—           Paskaties uz inventāra numuru. Viņiem bijis slinkums pat to noņemt.

Kozihina paskatījās uz skārda numuriņu, kas bija piesists rāmja iekšpusē, un skaļi izlasīja: «Smoļenskas apgabala muzejs.»

v— Vai pārliecinājies?

—    Ir gan nelieši! …

—    Kliedz skaļāk. Vai gribi nokļūt Makša nagos?

—    Lai viņš iet ellē, klibais sātans! .. .

Rjabiņina sāka slaucīt nākamo gleznu.

—           Arī šī ir mūsējā. No Rostovas tēlotājas mākslas muzeja. Bet uz metāla plāksnītes iegravēts vācu valodā: «Pirmās tanku armijas pavēlnieka Makenzena dāvana SS grupenfīreram Belinbergam.»

—           Zagtu ir viegli dāvināt! — pārceldama kāpnītes; viņa teica. — Un tu, Var ja, melo, ka esi bijusi pārdevēja. Es saprotu, no tiem rāpuļiem vāciešiem ir jāsargās. Bet kādēļ tev jāslēpjas no manis? Vai tad es esmu kapo? Kopā te mokāmies.

—    Kur tu to ņēmi? Es nekā neslēpju.

—           Tev ir laba izglītība. Es taču redzu. Vācuvalodu proti — un vispār.

—           Es teicami beidzu vidusskolu. Sapņoju, ka kļūšu ārste. Izgāzos ķīmijas eksāmenā — dabūju trijnieku. Aiz sirdssāpēm aizgāju uz tirdzniecības skolu. Pēc tam apslinku un iepatikās arī — labi pelnīju, it īpaši ar deficīta precēm. Arī vīram bija laba alga.

—    Kur viņš atrodas?.

—    Nezinu. Mēs pirms paša kara izšķīrāmies …

—          Bet mans, ja ir dzīvs, tad karo. Un tomēr tu neesi pārdevēja. Tu esi vai nu aktrise, vai māksliniece. Pazīsti gleznas — un vispār. Kad tevi atveda, visas meičas apgalvoja: «Aktrise!» Es, redz, nemaz neslēpju: biju fizkultūras instruktore, slēpošanas sacensībās ieņēmu pirmo vietu. Bet tagad esmu baltā nēģeriete, verdzene …

—          Visām mums vienāds stāvoklis. Visas esam verdzenes …

—    Kādēļ tu šonakt gaudoji?

—    Zobi sāpēja.

—    Atkal tu melo …

Rjabiņina nokāpa no kāpnītēm. Būdama gandrīz galvas tiesu garāka par Kozihinu, ar lielām, pelēki zaļganām acīm, viļņainiem, kastaņbrūniem matiem, viņa arī vēl tagad bija skaista.

—          Ēs brīnos, — sacīja Kozihina, — kā Frau Belinberga tevi pieņēma. Viņa jau visas kaut cik simpātiskas meitenes uz vietas sūta atpakaļ un patur tikai tādas neglītenes kā es.

—          Tu esi neglītene? Lai dievs dotu vairāk tādu neglīteņu!

—          Gatavais ķēms! — Kozihina apņēmīgi pateica galīgo spriedumu. — Kā viņa nav tev uzklupusi?

—    Mani atveda, kad viņas nebija mājās.

—    Maksis atveda? Tad viņš sevis labad pacenties.

—    Lai tikai pamēģina!

—    Nebūsi tu pirmā.

Kozihina sāka ausīties.

—    Čīkst! … Tūlīt būs klāt, klibais velns!

Ienāca Veidemanis un krieviski pateica:

—    Kozihina, ej prom! Marš, marš!

Viņš cieši aizvēra durvis un apsēdās krēslā.

—          Labdien, Rjabiņina. Jūs esat ļoti labi strādājusi. Viss mirdz vien. Es vēlos tev mazliet pateikties… — Un izņēma no kabatas konfekti. — Ņem! Kāpēc tad ne? Nāc šurp un paņem manu dāvanu.

—    Paldies. Man konfektes negaršo.

Veidemanis iesmējās.

—           Pirmo reizi dzirdu, ka freilenei negaršo saldumi. Tu tikai negribi ņemt manu konfekti. Nāc taču klāt. Ņem. Atnesīšu tev kūku, pat divas.

—    Man negaršo nekas salds.

—    Atnesīšu rūgtu. Nāc pie manis.

Viņš piegāja Rjabiņinai klāt un satvēra viņu aiz rokas.

—    Klausies uzmanīgi. Šonakt atnāc uz oranžēriju.

Rjabiņina skolnieciski noskandēja:

—          Austrumu strādniecēm nav tiesību pamest vietu, kas ierādīta naktsguļai. Vainīgās kārtības pārkāpšanā pirmo reizi tiek sodītas ar miesas sodu, ja pārkāpums tiek izdarīts atkārtoti, arendatoram jānogādā ļaunprātīgā pārkāpēja atpakaļ uz darba nometni, kur ar viņu rīkosies pēc kara laika likumiem.

Veidemanis klausījās un nepārtrauca, Rjabiņina apklusa, lūkoja atbrīvot roku, taču neizdevās — Veidemanis turēja to kā knaiblēs.

—          Tev ir laba atmiņa, taču tu izlaidi svarīgus vārdus: «Austrumu strādniekiem bez arendatora atļaujas nav tiesību pamest vietu, kas ierādīta naktsguļai.»

—    Belinbergas kundze nav man atļāvusi.

—           Tu aizmirsti, ka es esmu arendatora pilnvarota persona un atļauju tev pamest naktsguļai ierādīto vietu. Mēs abi drusciņ pasēdēsim oranžērijā… Es atnesīšu tev divas kūkas.

—           Vācu virsnieks var būt kopā ar austrumu strādnieci tikai pratināšanas laikā. Viss pārējais uzskatāms par netikumību un vainīgie sodāmi.

Veidemanis jau sāka skaisties, taču to neizrādīja.

—           Rjabiņina! Ieradīsities pēc pusnakts oranžērijā uz nopratināšanu. Manis dēļ varat neuztraukties — mūs neviens neredzēs. Šodien pie Belinbergas kundzes atbrauks viņas nākamais vīrs. Viņa būs aizņemta.

Ieskrēja Kozihina, Veidemanis palaida Rjabiņinas roku vaļā un bargi uzsauca:

—    Atkal bez brīdinājuma?! Marš, marš!

—          Mani pie jums atsūtīja Belinbergas kundze! Pie mums atbraukuši…

—    Pasaki, ka tūdaļ būšu.

Kozihina draiski pameta ar aci Rjabiņinai un aizskrēja. Veidemanis piedraudēja:

—    Pamēģini tikai neatnākt…

Nelielajā viesistabā, ko visi dēvēja par zilo istabu, atradās Belinbergas kundze un gados jauns virsnieks.

—    Mans pārvaldnieks Veidemaņa kungs.

—          Ļoti patīkami. Poručiks Astafjevs. Pateicos jums, Belinbergas kundze.

—          Domāju, būs labāk, ja izrunāsities bez manis, — Belinberga teica un izgāja laukā.

—    Klausos, poručik, ar ko varu pakalpot?

Astafjevs palūkojās pulkstenī.

—           Šodien, pēc piecām stundām un četrdesmit piecām minūtēm, šeit ieradīsies ģenerālleitnants Vlasovs.

—    Mēs ar prieku uzņemsim ģenerāli…

—          Esmu pilnvarots pārbaudīt, vai šejienes apstākļi atbilst ģenerālleitnanta Vlasova drošības prasībām.

—           Iespējams, jūs nezināt, ka šī māja pieder SS grupenfīrera atraitnei un ka viņas brālis …

—          Es visu to zinu. Un tomēr mans pienākums… — Un Astafjevs bargi paskatījās Veidemanī: — Lūdzu uzrādīt pilnīgu to personu sarakstu, kam ir tiesības ieiet istabās, un visas mājas plānu, pēc tam pārlūkosim teritorija.

Austrumu strādnieču telpā poručiks sāka runāt ar Kozihinu un uzprasīja, no kurienes viņa ir.

Pēc mājas apskates viņš atsveicinājās, pielikdams roku pie cepures, un atgādināja Veidemanim:

—          Pasakiet Belinbergas kundzei — ģenerālis atbrauks tieši astoņpadsmitos…

Belinbergas kundze saņēma Veidemani ar jauku smaidu:

— Vai pavadījāt?

—          Tas nav ar prātu aptverams!! SS grupenfīrera namā ierodas krievi un sāk mani pratināt!

—    Nevajag uztraukties, Maksi! Tas ir kaitīgi.

—           Es vairs nespēju neuztraukties, mīļā Adele.,Es uztraucos, kad tur, Krievijā, pazaudēju jūsu vīru, kas mani tik ļoti mīlēja un cienīja. Es uztraucos, kad man nogrieza pēdu, un es nezināju, kā dzīvošu turpmāk. Es pazaudēju ticību visam — cilvēkiem, mīlestībai, draudzībai, kad uzzināju, ka jūs gribat precēties. Grupenfīrers apgriezīsies zārkā otrādi. Viņa sieva precas ar krievu .. .

—           Tu neesi īsti precīzs definējumos. Nevis sieva, bet atraitne. Tas ir pavisam kas cits — atraitne.

—    Apmainīt jūsu vīru pret šo kumpo krievu gorillu!

—          Atkal tu neesi precīzs formulējumos, dārgais Maksi. Apmainīt var tikai kaut ko esošu, bet mans vīrs diemžēl, lai cik skumji tas būtu, vairs neeksistē. Ja vēlies zināt, es esmu upuris. Jā, jā, upuris… Mēs, vācu sievietes, protam kopā ar jums, vīriešiem, atbildēt par Lielvācijas

likteni! Mana precēšanās ir nepieciešama Vācijai! Tās nav vienkāršas laulības, tā ir politiska savienība.

—    Vajadzēja šitam gorillam pagrūst priekšā citu upuri.

—    Kādēļ citu?

Veidemanis noslīga ceļos un noskūpstīja Adelei roku.

—    Kādēļ jūs tā runājat, Adele? Pārdomājiet, kamēr nav par vēlu. Godkāre vēl nevienu nav pie laba novedusi. Jums pieder jauka muiža, jūs saņemat par vīru pensiju. Es jūs mīlu. Es sajukšu prātā, Adele!

—    Nevajag. Tad arī tevi aizsūtīs uz Aušvicu, un tu nevarēsi kopā ar mani braukt uz Krieviju… Padod šurp savu dumjo un stūrgalvīgo pieri… Es iešu atpūsties.

Belinbergas kundze paniski, gluži dzīvnieciski baidījās no uzlidojumiem. Ja tuvumā parādījās lidmašīna, viņa, nemaz nemēģinādama uzzināt, savējā vai ienaidnieka, paķērusi mazu zaļas ādas koferīti, kurā glabājās dārglietas, pa galvu pa kaklu joza uz patvertni.

Bailes no bombardēšanas piespieda viņu uzņemties sanatorijas direktores amatu klusajā un omulīgajā Rudolgingā. Taču tagad vajadzēja izvēlēties vai nu Vlasovu, vai mierīgo Rudolgingu, un Belinbergas kundze, pārvarē-, dama bailes, atgriezās muižā.

Pirmajās dienās uzlidojumu nebija, un Adele nomierinājās: «Varbūt šie nolādētie angļi un amerikāņi liks mūs mierā…»

Bet nu atsākās no jauna — kā par spīti, kad viesos atbraucis līgavainis ar saviem virsniekiem, Ferdinands, Kulceres kundze un pianiste Veisas jaunkundze. Tik jauki pavakariņoja vasaras ēdamistabā, risinājās tik interesanta saruna par vācu ietekmi uz krievu kultūras attīstību, ģenerālis Vlasovs tikko bija sācis pamatot savu domu, ka jau Pētera Lielā laikā …

Un tad uzradās lidmašīnas. Tās lidoja augstu, taču no varenās rēkoņas ēdamistabā sāka džinkstēt logu rūtis. Cosenā sausi un steidzīgi sāka klabināt zenītlielgabali.

Pēcāk, kad viss jau bija beidzies, Belinbergas kundzei bija liels kauns un gauži neērti par savu uzvešanos. Vācu sievietei nav tiesību tā rīkoties, bet, ko lai dara, ja atkal neizturēja nervi.

Belinbergas kundze pielēca no galda un nelabā balsī iekliedzās:

—           Aizdariet, sātani, logus! Gaismu, gaismu! Nodzēsiet gaismu!

Viņa vienmēr tā kliedza: «Sātani!» — saukdama šajā vārdā ostkalpones. Taču šoreiz ostkalpoņu tuvumā nebija, un uzkliedziens gluži neviļus tagad attiecās uz līgavaini, Kulceres kundzi, jauko, patīkamo freileni Veisu …

Pēc tam Belinbergas kundze izskrēja no ēdamistabas, apgāzdama ar lielu blīkšķi krēslu un nogrūzdama no augstā galdiņa lielisko Meisenes porcelāna vāzi — grupenfīrera Eškes dāvanu nelaiķa vīram, iedrāzās guļamistabā, izņēma no seifa zaļo koferīti ar dārglietām un aizskrēja uz patvertni.

Lidmašīnas, beigušas bombardēt, jau sen bija prom, zenītlielgabali Cosenā apklusuši, noslāpusi ugunsgrēku blāzma virs Berlīnes, bet Belinbergas kundze nenāca laukā no patvertnes — viņai, kā jau vienmēr pēc uzlidojuma, sākās histērijas lēkme.

Viesi izlikās, ka nekas sevišķs nav noticis, turpināja klusu sarunu par angļu un amerikāņu zvērībām, viņi nežēlīgi bombardējot senas pilsētas, katedrāles un mākslas pieminekļus. Velsas jaunkundze, gribēdama paglaimot Vlasova kungam, ieminējās:

—    Krievi šajā ziņā ir cēlsirdīgāki…

Oberšturmbanfīrers Ferdinands izbrīnā paskatījās uz

freileni.

Poručiks Astafjevs izgāja uz atklāto terasi uzpīpēt. Garām pagāja divas austrumu strādnieces — vienu, kas bija līdzīga zēnam, viņš bija redzējis jau dienā.

—           Mademoiselle, — Astafjevs uzsauca. — Panāciet šurp!

—    Kura tad? — Kozihina uzprasīja.

—    Jūs.

—    Klausos, yirsnieka kungs.

Rjabiņina aizgāja aiz mājas stūra.

—    Kā jūs sauc?

—    Kozihina, virsnieka kungs. Vai jūs esat krievs?

—    Krievs. Un tad?

—    Nekas. Tikai interesanti. Krievs — un Vācijā.

—    Jūs taču arī esat Vācijā.

—    Tas ir pavisam kas cits.

Uz terases iznāca ģenerālis Blagoveščenskis.

—    Ej, — Astaf jevs teica Kozihinai.

—    Vai izklaidējaties, poručik? Meklējat pazīšanos?

—          Runājos ar jūsu tautieti. Man, jūsu ekselence, jāpazīst visi, kas šeit atrodas.

—          Bet man sāka likties, ka jūs ilgojaties pēc sieviešu sabiedrības. Starp citu, kāds jūsu iespaids par muižas pārvaldnieku? Jauns vēl — ne vairāk par trīsdesmit.

—           Divdesmit septiņi, ģenerāl, un, ja intuīcija mani rieviļ, tad viņam ar namamāti ir romāns, viņš ir neganti greizsirdīgs uz Andreju Andrejeviču.

Blagoveščenskis iesmējās.

—          Ak pamanījāt? Es arī. Greizsirdīgie ir bīstami. Turiet acis vaļā.

—           Es esmu mierīgs. Nesen Andrejs Andrejevičs bija pie slavenās zīlnieces, šķiet, Nagelas kundzes, kas dzīvo Aleksanderplacā. Viņa sazīlēja tam panākumus darbā un mīlestībā un apsolīja, ka viņš nodzīvošot līdz astoņdesmit gadu vecumam. Pareģojums par mīlestību, kā redzat, jau piepildījies.

—    Jums, poručik, ir jautrs raksturs.

—          Neesmu gan to ievērojis, Ivan Aleksejevič. Es tikai' cenšos nedomāt par nākotni — lai viss iet pats savu gaitu.

' — Es gan domāju, poručik. Ja vācieši uzvarēs, tad mans un arī jūsu ceļš jau ir zināms. Bet ja nu …

—           Arī tad tas ir zināms. Jūs papildināsiet krievu emigrantu rindas, ja, pardon, paliksit dzīvs. Un taksometrā iekšā … Svarīgi ir tikai tas: kādā lomā? Būt par pasažieri, protams, ir patīkamāk nekā par šoferi.

—    Jokojat!

—    Man jautrs raksturs …

Pāri pagalmam ar trauku groziem aizgāja Rjabiņina un Kozihina. Astafjevs noskatījās viņām pakaļ, kamēr abas pazuda aiz stūra, un uzpīpēja.

—           Kad redzu šīs te krievu sievietes, man uzmācas doma: «Kāda man gar viņām darīšana? Viņas ir padomju cilvēki, viņu tēvi izdzina manu ģimeni no Krievijas, viņu dēļ man nav dzimtenes.» Un tomēr man viņu žēl, Man nav tā žēl ne itālietes, ne holandietes, bet krievietes ir žēl. Esmu gatavs viņu dēļ kraut vāciešiem pa purnu.

—    Savādi klausīties šādās runās vāciešu mājā.

—          Laikam gan savādi. Un tomēr… Vai neapvainosities par manu jautājumu?

—    Tas atkarīgs no jautājuma.

—   Jūs vēl nesen bijāt padomju ģenerālis, bijāt komunistu partijas biedrs. Pasakiet — kā jums izdevās tikt vaļā no komunistiskajām idejām, no visa, kas gandrīz ceturtdaļu gadsimta bija jūsu dzīves saturs?

—          Tas, poručik, ir garš stāsts. Pateikšu tikai to, ka es nekad neesmu uzskatījis sevi par padomju cilvēku. Es vienmēr esmu bijis krievs, tikai krievs.

—    Nacionālists?

—    Ja vēlaties, tad jā.

—          Kā gan jums izdevās noslēpt savu pārliecību? Jūs man piedodiet, bet mani uztrauc daži jautājumi.

—          Labāk iedzersim, poručik. Adeles kundze saprot, ko nozīmē dzīvot. Berlīnē dzīvo ar kartītēm, bet viņai ir viss, ko vēlies. Brīnišķīgs vīns.

—          Iedzersim ar, ģenerāl, lai gan tā nav atbilde uz maniem jautājumiem.

Uz terases iznāca Vlasovs un palūkojās debesīs.

—   Varam braukt, kungi.

—          Kā jūtas Belinbergas kundze? — Blagoveščenskis apvaicājās.

—          Nervi, — Vlasovs izvairīgi atmeta. — Tūlīt iznāks mūs pavadīt. Cerams, ka uzlidojuma vairs nebūs?

—          Kas viņus lai sazin, — Astafjevs melanholiski atteica. — Reizēm viņi apmet pa trīs loki. Pavēlēsit sagatavot mašīnas?

—1 Jā, jā. Vienu mirklīti, poručik! Kas ir šī sieviete?

Pāri pagalmam atkal gāja Rjabiņina un Kozihina, nesdamas grozā traukus.

—    Kura, jūsu ekselence?

—    Tā — garākā.

— Austrumu strādniece. Frau Belinbergai viņu ir daudz.

—    Pasauciet viņu šurp!

—    Klausos!

Astafjevs noklaudzināja zābaku papēžus pa akmens pakāpieniem. Blagoveščenskis ironiski noskatījās Vlasovā: «Ir nu gan ērzelis! Pat te nespēj savaldīties! …»

Vlasovs klusām sacīja Blagoveščenskim:

—    Gribu ar viņu parunāt.

Blagoveščenskis pamāja nevis ar galvu vien, bet ar visu augumu un klusēdams aizgāja prom. Astafjevu lūgt nevajadzēja, viņš bija lieliski iegaumējis šefa īpašības.

Vlasovs piegāja Rjabiņinai klāt un sniedza roku.

—    Sveicināta, Kira.

—          Jūs esat kļūdījies, ģenerāļa kungs. Mani sauc Varvara … Varvara Rjabiņina.

Vlasovs sāka smieties:

—           Kļūdījies? Nebūt ne! Jums, Kira, nav no manis ko bīties. Vai pazināt mani? Es esmu Vlasovs, Andrejs Andrejevičs. Atcerieties Jaltu, «Aeroflotes» sanatoriju? Es tur biju viens pats, bet jūs kopā ar vīru.

—    Nekad neesmu tur bijusi.

—    Netiepieties, Kira. Jums nekas nedraud.

—          Es arī neviena nebaidos. Jūs uzskatāt mani par kādu citu.

—    Vai jūs zināt, kur atrodas jūsu vīrs?

—           Mans droši vien ir frontē, bet, kur atrodas jūsu paziņas Kiras vīrs, to es nezinu.

—          Pieņemsim, ka jūs neesat Kira, bet ka jūs te nokļuvāt?

—           Par ko jūs tā brīnāties? Pēc Gebelsa kunga vārdiem, miljoniem austrumu strādnieku izteikuši vēlēšanos brīvprātīgi doties darbā uz Vāciju. Es esmu viena no viņiem.

—           Es jautāju: kā jūs nokļuvāt Belinbergas kundzes muižā?

—           Pavisamvienkārši: pārvaldnieks izraudzījās mani austrumu strādnieku biržā. Vai drīkstu iet? Man daudz darba, ģenerāļa kungs, bet jūsu līgava ir ļoti uzstājīga un barga.

Vlasovs dzedri atļāva:

—    Ejiet!

Rjabiņina nokāpa lejā pagalmā. Pie vaļējām noliktavas durvīm viņu gaidīja Kozihina.

—    Kira! — Vlasovs skaļi uzsauca.

Rjabiņina neatskatījās.

—    Rjabiņina! Panāciet šurp!

«Ko viņam vajag?»

Viņa nesapratnē noraustīja plecus un atgriezās.

—    Ko vēlaties?

—    Vai jūs jau sen esat Vācijā?

—    Veselu mūžību, — Rjabiņina skumji pasmaidīja.

—    Bet ja bez lirikas? Precīzi?

—    Kopš tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā. '

—    Kur jūs saņēma gūstā?

—    Es neesmu karaklausībai pakļauta.

—    Jūsu pēdējā dzīves vieta Krievijā?

—    Ļvova, ģenerāļa kungs.

—    Jūsu personiskais numurs?

—           Simt trīspadsmit tūkstoši septiņi simti sešpadsmitais, ģenerāļa kungs.

—           Varat iet, — Vlasovs steidzīgi pateica — uz terases iznāca Belinbergas kundze, Ferdinands, Veidemanis un Astafjevs.

—    Andrē! Man kļuva vieglāk.

—           Es priecājos, dārgā. Man būtu ļoti sērīgi, ja vajadzētu pamest jūs te slimu.

—    Jūs braucat prom?

—           Ir jau laiks. Mīļā Adele, man jums neliels lūgums .. . Pie jums strādā kāda austrumu strādniece. Lūdzu jūsu atļauju nodot viņu manas apsardzes rīcībā.

—           Vai viņa apdraudēja jūsu drošību? — Ferdinands iejaucās sarunā.

—    Savā ziņā jā.

—    Labi, dārgais Andrē. Maksi, dodiet rīkojumu!

—           Kura jums sagādāja nepatikšanas, ģenerāl? — Veidemanis piesardzīgi pajautāja. — Varbūt tikšu galā es pats? Apsolu, ka sodīšu vainīgo, kā nākas.

—           Viņas numurs — simt trīspadsmit tūkstoši septiņi simti sešpadsmit. Uzvārds Rjabiņina.

—           Ja ģenerālim šī sieviete nepieciešama … — Veidemanis uzsvēra pēdējo vārdu: — Ja nepieciešama, mēs to labprāt atdosim.

Astafjevs pamanīja Veidemaņa ironiju.

—           Tā ir militāra nepieciešamība, pārvaldnieka kungs, — viņš iejaucās. — Es lūdzu atdot mūsu rīcībā vēl vienu krievieti — Kozihinu.

Vlasovs šķībi pablenza poručikā. Veidemanis tai pašā uzsvērtajā tonī uzprasīja:

—    Vai arī tā ir militāra nepieciešamība?

—          Jā, — poručiks stingrā balsī atteica. — To diktē gādība par ģenerāļa Vlasova drošību.

—           Bez tam, — Vlasovs pakalpīgi piebilda, — manuprāt, var taču dabūt vietā citas. Es parūpēšos. Ko jums labāk atsūtīt: vīriešus vai sievietes? Dabūt vīriešus ir mazliet grūtāk, viņi vajadzīgi rūpnīcām …

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

1944. gada trīsdesmit pirmajā augustā mūsu karaspēks iegāja Bukarestē. Varu iedomāties, kas šajā jaukajā vasaras vakarā notika Maskavā: salūts, priecīgi cilvēku pūļi; Sarkanajā laukumā.

Atcerējos arī nakti no 22. uz 23. jūniju 1941. gadā. Abi ar Nadju sēdējām pie uztvērēja. Toreiz mums bija tā dēvētais TNB — pirmskara pēdējais jaunums, brūna, uz augšu izstiepta četrstūraina kaste. Vispirms paklausījāmies Berlīni — pārraidīja Hitlera runu, ko pavadīja rēcieni un ovācijas. Pēc tam uztvēru Bukaresti — vīrieša balss tipiski rumāniska orķestra pavadībā dziedāja jautru dziesmiņu. Nadja pateica: «Priecājas!»

Bukarestē tai naktī priecājās — nebija pat aptumšojuma, priekšā īss karš ar Krieviju. Uz mūsū pilsētām krita bumbas, lija asinis — Bukarestē priecājās. Bet tagad? .. . Atriebība man nenāca ne prātā, es sapratu, kas piekrāpis rumāņu tautu, kam tas bija izdevīgi, un tomēr: «Eda, dzēra, danci sāca, kamēi ūdens plūdi nāca!»

Rumānija pieteica karu Vācijai. Tagad bija Ungārijas kārta.

Uz kartes Truhina kabinetā fronte, ko turēja vācu un ungāru karaspēks, sākās Bavetas Rumānijas daļā, gāja cauri Aradai pie Oradas, pagriezās uz austrumiem uz Klužu, stiepās gar Transilvānij as robežām, apmeta ziemeļos loku ap Brašovu un, izveidojusi Seklēras izcilni, aizgāja caur Austrumkarpatiem uz rajonu, kurā krustojās Rumānijas, Slovakijas un Ungārijas robeža, — gandrīz tūkstoš kilometru frontes.

Trūhins, kas arī dzērumā prata spriest kā karavīrs, sāka man stāstīt:

— īsta aizsardzība ir tikai pie Klužas. Te atrodas grupa «Transilvānija» … — Viņš kaut ko prātā aplēsa. — Bet kas nu tā par grupu, viena vienīga SS ka Valērijas divīzija, ko komandē stulbs grupenfīrers Flepss. Un te ģenerāļa Freter-Piko armijas atliekas… — Viņš atmeta ar roku. — Ungāri nav uzticami, pieminiet manus vārdus, viņi muks un, tāpat kā rumāņi, šaus vāciešiem mugurā. Viņiem apnicis karot par Lielvāciju… — Un pēkšņi viņš sāka runāt pavisam ko citu: — Bet Andrejs Andrejevičs aizņemts ar kāzu rīkošanu.Kāds neprāts!

'Aptvēris, ka izpļāpājis ko lieku, viņš atvēra skapīša durvis un izņēma pudeli konjaka.

—    Vai nepagrēkosim, Ņikandrova kungs?

Lai psihologi izskaidro, kādēļ tieši šajā mirklī es atcerējos savu Nadju un bērnus. Kāds spēks pārcēla mani uz Aļeksinu, es ieraudzīju savu vakara saules appludināto skolu, — logi deg tik neciešami spilgti, it kā ēkā. būtu izcēlies ugunsgrēks, līdz manim atplūda lietus atveldzētās miklās zemes smarža. Nadja soļo kopā ar bērniem, un mūsu suns, lieliskais gudrais Diks, aplēkā visus pēc kārtas. Es sadzirdēju, kā meita, savu mīluli aizstāvēdama, saka: «Mūsu Diks ir īsts vilku suns. Tikai viņam aizmirsuši iecietināt ausis, tāpēc tās ir noļukušas.» Cik reižu esmu to dzirdējis . . .

—    Uz jūsu veselību, Ņikandrova kungs!

Un viss izzuda … Vai tā maz kādreiz ir bijusi — mana agrākā dzīve? Vai man maz ir sieva un bērni? Kas tā Aļeksina tāda ir? Bija, viss bija un ir arī tagad, tikai ļoti tālu no manis, neiedomājami tālu, un starp mums ir fronte …

—    Uz jūsu veselību, Fjodor Ivanovič!

—       Nenokariet degunu, Pāvel Mihailovič! Līdz galam . vēl tālu.

No rīta satiku Zakutniju. Pēc izskata vien sapratu, ka viņš ir pilns ar jaunām ziņām un es laikam esmu pirmais, kas pagadījies ceļā, viņš vēl nevienam nav paguvis nekā izstāstīt un vai plīst aiz nepacietības.

—    Vai jau dzirdējāt? — viņš atskatījās un čukstus turpināja: — Ko dara mūsu priekšsēdētājs?! Darbu pie malas, pats prom pie līgavas konjaku tempt, bet pa ceļam sadabū klāt vēl papildinājumus savai sievu kolekcijai…

—   Ko nu, ko nu, Dmitrij Jefimovič, vai tad viņam tagad laika ar sieviešiem jēgties?

—    Un kā vēl! Trakam ērzelim nekad nav gana. Atveduši divus bābiešus. Vienu šim pašam, otru — Astafjevam. Un, varat iedomāties, Andrejs Andrejevičs pēdējo kaunu pazaudējis, tur mamzeli savās istabās un liek, lai apsargā. Pats tikko redzēju, kādas brokastis viņai aiznesa, gluži kā ministram, uz paplātes, pāri sastērķelēta salvete pārklāta. Bet, ja padomā, kaut kāda slampa vien ir…

Atzīstos, toreiz «Mitjas» pļāpāšanai nepiešķīru nekādu nozīmi. Mani tobrīd vairāk par visu interesēja gūstā saņemtā apakšpulkveža Alekseja Orlova liktenis. Steidzos

pie Vlasova, lai kopā ar viņu vēlreiz redzētu Orlovu. Tādēļ pacentos, cik vien ātri iespējams, tikt no Zakutnija vaļā.

AR SVEŠU VARDU

Ja sestdien, 1941. gada 21. jūnijā, pēdējā miera laiku dienā, kāds būtu pateicis Kirai Orlovai, kas notiks ar viņas ģimeni un viņu pašu vistuvākajā laikā, ja kāds viņai sacītu, ka nepaies ne diena un viņa pazaudēs dēlu, mīļo, dārgo, mazo Serjožu, ka viņa nekad vairs nedabūs paņemt viņu rokās, sajust viņa tīkamo smagumu, ka nekad vairs nenoskūpstīs pašu mīļāko vietiņu — bedrīti pakaklē, ka vairs nekad neieelpos tik burvīgo un jauko Serjožas miesas smaržu, ka viņa daudzus gadus nedabūs redzēt savu tuvāko un mīļāko cilvēku Aļošu, ka ^viņa pati, Kira Antonovna Orlova, padomju pilsone, aviācijas inženiere, partijas biedre, izglītota, gudra virsnieka sieva, laimīga sieviete, pārvērtīsies par pilnīgi beztiesīgu būtni, ko izdzīs sveši, nekrietni cilvēki, — viņa nosauktu savu sarunas biedru par vājprātīgu.

Reizēm Kira jautāja pati sev: «Kā es spēju to visu pārciest? Kāpēc es nesajuku prātā, nenomiru aiz bēdām un izmisuma?» Kustējos, strādāju, ēdu, dzēru, gulēju — dzīvoju, protams, ja visu to var nosaukt par dzīvošanu: no rīta piecos augšā, kumoss maizes un karsts ūdens, sešos pie darba — līdz astoņiem vakarā ar pusstundu ilgu pārtraukumu, lai norītu puslitru nelāgi smirdošas žulgas un divas karotes kartupeļu biezputras bez sviesta vai arī sutinātus kāpostus vai kāļus, deviņos vakara pārbaude un nemierīgs miegs uz netīras lāvas… Paretam atgadījas arī dienas ar sīkām prieka dzirkstītēm vai pat laimes stariņu, ja izdevās nodarīt vāciešiem kaut nelielas nepatikšanas.

Un Kira dzīvoja tāpat, kā viņai blakus Esenē, Frankfurtē pie Mainas, Hamburgā un Berlīnē dzīvoja simti un tūkstoši tādu pašu beztiesīgu, agrāk laimīgu sieviešu un meiteņu, kas bija aizdzītas uz Vāciju.

Kiras dzīve laikam būtu vēl sūrāka un mokošāka, ja viņa zinātu, ka murgainajā pirmajā kara rītā pulksten astoņos viņa atradās turpat blakus vīram, un tikai liktenīga nejaušība neļāva viņiem sastapties. Atstājusi Ser-

jožu, kā viņai šķita, tikai uz pāris mirkļiem kravas mašīnā pie svešiem ļaudīm, Kira aizskrēja uz mājām, lai uzrakstītu vīram zīmīti, ka viņa ar dēlu aizbraukusi, tikai ne ar vilcienu, bet automašīnā.

Kad viņa pieskrēja pie mājas, tā jau liesmoja. Pa trešā stāva logiem, kur atradās viņu dzīvoklis, plūda biezi, brūni dūmi un brīžiem izlauzās liesmas. Ugunsgrēku neviens nedzēsa, tikai sētniece, pavecāka sieviete, skraidīja ar tukšu spaini un kaut ko kliedza.

Nedomādama vairs par māju, Kira aizskrēja atpakaļ uz laukumu pie kravas mašīnā atstātā Serjožas. Mašīnas tajā vietā vairs nebija, tur gulēja tikai liels, ar siksnu apjozts melns koferis — laikam izkritis no mašīnas.

Sākumā Kira pat nopriecājās: «Paldies dievam, aizbraucis!» Pēc tam viņa aptvēra, ka Serjoža aizbraucis bez viņas, kopā ar nepazīstamiem cilvēkiem, un viņu pārņēma tik drausmīgas nelaimes izjūta, ka viņa neizturēja un sāka raudāt.

Tad Kira atcerējās, ka viņai ir biļetes uz vilcienu. Cerēdama, ka Orlovs viņu katrā ziņā meklēs stacijā, Kira metās turp. ,

Viņa skrēja pa sliežu ceļu.

Šajā mirklī Orlovs nāca ārā no stacijas ēkas.

Kira ieskrēja stacijā un izdzirdēja:

— Gaisa trauksme!

Viņa izskrēja laukā un piespiedās pie tabakas kioska, kas atradās soļus trīs no autobusu pieturas paviljona, kur šajā laikā kopā ar Maskavas aktieriem atradās Orlovs.

Līdzko uzlidojums beidzās, Kira aizsteidzās uz pilsētas centru — viņa nespēja nostāvēt uz vietas: «Jāsameklē Aļoša! Jāatrod Aļoša!»

Kira nogriezās aiz stūra. Šajā brīdī Orlovs, atvadījies no aktieriem, soļoja pāri laukumam.

Ja Kira visu to zinātu, viņa laikam sajuktu prātā aiz drausmīgās, neiedomājamās netaisnības.

Netālu no senās baznīcas Kira ieraudzīja pirmo līķi. Viņa ar šausmām pazina jauno sievieti — ārsti Jeļizavetu Stepanovnu. Vakar Jeļizaveta Stepanovna ar savu vīru, tabakas fabrikas inženieri, bija koncertā, sēdēja vienā rindā ar Orloviem un jokodamās sūdzējās par savu mazo meitiņu: «Jūs varat iedomāties — zupa negaršo, piens negaršo, vienīgi zefīrs ir labs.»

Ap Jeļizavetas Stepanovnas sašķaidīto galvu riņķoja un šaudījās zaļas mušas.

Kirai sametās baigi, neiedomājami baigi, kaklā iesprūda ciets, rūgts kamols, šķita, tūlīt uznāks vēmiens. Viņa paguva iedomāties: «Vai, cik nelabi!» — un ieskrēja svešā, žilbinoši spožas saules pielietā pagalmā …

Tai vietā, kur atradās pulka štābs, kurā dienēja Orlovs, bija drupas.

Piecpadsmit dienas pēc tam, kad vācieši ieņēma Grodņu, Kiru kopā ar citām sievietēm un meitenēm, kas bija sagūstītas cilvēku ķeršanas laikā, veda uz Vāciju. Garais preču vagons bija tik nežēlīgi pieliets ar smirdīgu dezinficējošu šķidrumu, ka cilvēkiem trūka elpas, un viena no meitenēm — Varja, par spīti apsardzes bargajam brīdinājumam, pakāpdamās uz biedreņu pleciem, aizsniedzās un vēra vaļā loga dzelzs aizvaru.

Vilciens palēnināja gaitu. Varja atkal veikli un ierasti pakāpās.

—          Visam mūžam esmu saostījusies šito smirdoņu! Taču jāaizver vien būs, ja nu stacija.

Tad viņa iesaucās:

—    Nav nekādas stacijas!

Un pabāza galvu pa logu.

Šāvienu neviens nedzirdēja.

Varja nokrita zemē — lode bija trāpījusi deniņos.

Gar neaizvērto logu aizzibēja tilta fermas.

Neviena neraudāja, tikai visas pēkšņi apklusa. Kira glaudīja un glaudīja Varjas roku — sākumā tā bija silta un mīksta, tad kļuva aizvien vēsāka un vēsāka.

Pieturā sievietes tikmēr dauzīja pa durvīm, kamēr tās atvēra.

—    Kāpēc jūs tā bļaut? — pavecs vācietis noprasīja.

Ieraudzījis mirušo, viņš līdzcietīgi noklakstināja mēli.

—          Nest prom! — un parādīja ar pirkstu uz Kiru un vēl divām sievietēm.

Varju pieceldama, viņa ieraudzīja jakas kabatā pasi un paņēma to — varbūt kādreiz izdosies kaut kā paziņot viņas radiniekiem, bet viņa nezina pat Varjas uzvārdu …

Vācijā, reģistrējoties Firstenvaldes šķirošanas nometnē, Kira uzdevās par Varvaru Ivanovnu Rjabiņinu, divdesmit sešus gadus vecu universālveikala pārdevēju. Kira negribēja, lai vācieši uzzinātu, ka viņa ir aviācijas inženiere. Tik pēkšņi bojā gājušo draudzeni sauca tāpat kā Kiras māti, tāpēc viņa viegli iegaumēja savu jauno vārdu un tēva vārdu. Ap šo laiku bija izzudušas arī jebkuras bailes no vāciešiem: «Nestrādāšu fašistu labā savā arodā! Ne jau tālab mani mācīja!» Kira noslēpa arī to, ka labi prot vācu valodu: «Klausīšos, ko runā, bet pati nerunāšu, citādi vēl liks strādāt par tulku.»

Līdzko Vācijas galvaspilsētā sāka pienākt ešeloni ar austrumu strādniekiem, Valsts slepenās policijas — Geheimstaatpolizei (gestapo) Berlīnes nodaļā nodibināja «Krievu nodaļu», lai uzokšķerētu viņu vidū padomju izlūkus, komunistus un vispār antifašistiski noskaņotas personas. Tādu bija tik daudz, ka drīz vien «Krievu nodaļā» izveidoja speciālu grupu «Komet», kurā iesaistīja ne vien vāciešus, bet arī baltgvardus, galvenokārt TDS — Tautas darba savienības locekļus, kā arī vienu otru pārbaudītu nodevēju. «Krievu nodaļas» un grupas «Komet» darbu vadīja pats Berlīnes gestapo priekšnieks hauptšturmfīrers Ebelings..

Jaunajā Frīdrihštrāsē 22 atradās vācu pretizlūkošanas dienesta «Krievu nodaļa», kas tāpat nodarbojās ar austrumu strādniekiem. Nodaļu vadīja Ervins Šulcs, viņa palīgs bija Sergejs Zavaļišins.

Sergejs Zavaļišins, cara armijas pulkveža dēls, dzīvoja Vācijā jau sen gadus, kopš Vrangeļa sakāves, tā armijā viņš, būdams podporučika pakāpē, bija komandējis vadu. Tulka alga «Deimberg» rūpnīcā, kur viņam ar lielām mokām izdevās iekārtoties, bija niecīga. Zavaļišinam patika sievietes, vīns, narkotiskas vielas, un viņš uzskatīja sevi par nelaimīgu cilvēku, jo naudas visām šīm baudām nepietika. Karu viņš uzņēma kā vislielākās labdarības akciju, jo bija nospriedis, ka viņa materiālais stāvoklis tagad uzlabosies. Viņš tūlīt aizskrēja uz pretizlūkošanas nodaļu un piedāvāja savus pakalpojumus «cīņā pret boļševikiem». Viņam nicinoši atteica: «Tiksim galā paši!» Uzskatīja taču, ka karš nevilksies ilgāk par dažām nedēļām, un kāda velna pēc viņiem vajadzīgs tāds nieka krievu emigrants.

Taču jau pēc mēneša Zavaļišinu atcerējās, pieklājīgi aprunājās un piešķīra tādu algu, par kādu viņš pat nesapņoja.

Zavaļišins bija sajūsmā un centās, cik labi vien prata, pildīt savus pienākumus. Lai pierādītu labvēļiem savu centību, viņš denuncēja tos krievu emigrantus, kuri uzskatīja fašistiskās Vācijas uzbrukumu viņu bijušajai dzimtenei par bandītismu un izteica pārliecību, ka krievu ieroči uzvarēs. Visi viņi nozuda nāves nometnēs uz mūžīgiem laikiem, bet Zavaļišins dabūja Šulca palīga vietu.

Līdzko Berlīnē ieradās austrumu strādnieki, Zavaļišins saņēma uzdevumu: uzmeklēt viņu vidū tos, kuri izsaka kaut mazāko neapmierinātību, apcietināt tos un sūtīt prom uz nāves nometnēm.

Zavaļišins apstaigāja visas austrumstrādnieku barakas, it īpaši viņam patika sieviešu barakas; viņš piesēdās blakus, līdzjūtīgi apjautājās, vai virēja nezog, sūkstījās par kara laika grūtībām, kādēļ arī ar pārtiku klājoties pagrūti, taču patlaban diemžēl paknapāk ēdot arī paši vācieši. Šādas, pēc viņa domām, ļoti sirsnīgas sarunas laikā Zavaļišins it kā paslepus iespieda saujā vienam cigareti, otram konfekti, citam piparkūku — pēc viņa pasūtījuma īpaši tika izcepts kaut kas līdzīgs krievu piparmētru raušiem. Iegaumējis to cilvēku uzvārdus, kuri, kā šķita, varētu būt noderīgi, Zavaļišins ar nometnes administrācijas starpniecību izsauca viņus pie sevis, lai izrunātos jau aci pret aci un, piesolīdams dažādus labumus, vispirms jau sātīgāku uzturu, lika priekšā palīdzēt izķert «visāda veida nemiera cēlājus un, protams, komunistus». Ja kāds no viņiem atsacījās, bet tādu, Zavaļišinam par pārsteigumu, bija vairākums, tas, protams, vairs barakā neatgriezās. Nometnes administrācijai Zavaļišins sērīgi pavēstīja, ka, lūk, numurs tāds un tāds aizgājis dieva miera, atzīmējiet savos sarakstos …

Un tomēr Zavaļišinam izdevās sadabūt palīgus, kas pārdeva savus biedrus par gabalu maizes, par paciņu cigarešu, par piparkūku. Iet uz barakām vairs nebija nekādas vajadzības — ziņotājus un provokatorus varēja izsaukt uz speciālu kabinetu ar administrācijas starpniecību.

Zavaļišinam nācās arī sastapties ar sev līdzīgiem, kas strādāja Berlīnes gestapo īpašajā grupā «Komet».

Kira Orlova, tāpat kā viņas likteņa biedrenes, nezināja nedz par grupu «Komet», nedz par «krievu nodaļām»

Berlīnes gestapo un pretizlūkošanas daļā — par visu rūpīgi pārdomāto un labi organizēto strādnieku novērošanas sistēmu, taču viņa saprata, ka ir nokļuvusi ienaidnieku rokās, ka ienaidnieki katrā ziņā izseko strādniekus un vispirms jau padomju cilvēkus, un nolēma ar maz pazīstamiem ļaudīm diez ko sarunās neielaisties. «Kāds no tā labums? Bet piekaus līdz nāvei.»

Akciju sabiedrības «Kreger» rūpnīcā, kur Kira nokļuva pēc Firstenvaldes šķirošanas nometnes, viņu kā cilvēku, kam nebija specialitātes, norīkoja uz virtuvi. Kira mazgāja kartupeļus, tīrīja katlus, nesa laukā atkritumus. Bija kaut arī niecīgs, tomēr mierinājums — smagais un netīrais darbs tika darīts savējo, nevis vāciešu labā.

Vecā virēja uzmanīgi sekoja, lai virtuves strādnieki nenoēstu nekā virs normas, taču Kirai lāgiem izdevās ne tik vien kā paēst pašai, bet arī nozagt divus trīs kartupeļus vai gabaliņu maizes barakas kaimiņienēm. Vajadzēja krāpties, izgudrot, ka kartupeļus atradusi, bet maizi nav apēdusi, jo sasāpējies vēders, un visādas citādas pasakas.

To darīt iemācīja sūrā pieredze. Pirmo reizi nozagtos kartupeļus Kira atdeva Tatjanai Rogovai, kas mājās, Krievijā, bija strādājusi gaļas kombinātā. Kirai vienmēr bija žēl cilvēku ar fiziskiem trūkumiem, viņai šķita, ka šiem cilvēkiem klājas grūtāk, un Tatjana Rogova — bakurētaina ma~za auguma sieviete ar plāniem pelēkiem matiem, dzīslainām rokām un plakanām krūtīm — viņai likās pagalam nelaimīgs cilvēks, it īpaši pēc tam, kad Kira ievēroja, ar kādu alkatību Rogova apēd viru. «Viņa cieš badu!»

Rogova piemiedza savas bezskropstu acis un dzēlīgi noprasīja: «Kur tad tu, mana jaukā, to sadabūji? Vai nočiepi? Un ja nu es tūlīt pasaku, kam pienākas? Dabūsi, skaistulīt, pa sprandu, vai, kā dabūsi!»

Kira atbildēja, ka atradusi kartupeļus saslaukās, pat pārmeta krustu, lai liktos ticamāk.

—    Ja nu esi atradusi, tad gan ņemšu.. .

Rogova aprija kartupeļus, ka nebija ko redzēt, taču pēc tam ilgi nelika Kirai mieru:

—  Es zagtu nevaru ne mutē ņemt. Zagts kumoss man sprūst rīklē .. .

Vairāk Kira nerādījās Rogovai ne tuvumā, bet tā satiekot aizvien iedzēla:

—    Kādēļ tu vairs nekad nepacienā mani?

Pāris nedēļu vēlāk Rogovu iecēla par kaimiņu barakas uzraudzi. Viņa apmetās ar saplākšņu sienu norobežotā kaktā, cēlās agrāk par visām un gūlās vēlāk par visām, ēda vienatnē. No viņas nebaidījās, viņu nīda par kaušanos, par noklausīšanos, par pakalpību vāciešiem. Viņai liptin pielipa palama Riebrags — riebīgā ragana. Nepagāja ne mēnesis, un Rogova noslīka atejā. Kāds laikam bija parūpējies, lai sagādātu viņai drausmīgu nāvi netīrumos.

Kira nostrādāja virtuvē apmēram pusotra gada.

Barakā pa šo laiku nomainījās vairākas uzraudzes, pat nekrietni, negodīgi cilvēki nespēja tikt galā ar tiem pienākumiem, kādus uzlika šis amats: nosūdzēt, slepus noklausīties, ko runā, sist, dzīt rītos laukā no guļvietas grūti slimos.

Ukrainiete Avdejenko, ko garā platā deguna un grīļīgās gaitas dēļ iesauca par Pīļknābi, atteicās no šī amata pēc nedēļas, lai gan zināja, ka viņu ieliks karceri, piekaus un aizsūtīs vissmagākajā darbā. Pēc vakara pārbaudes viņa nokrita visas ierindas priekšā ceļos un sāka vaimanāt:

—    Dieva dēļ, piedodiet man …

Kad par uzraudzi norīkoja Raisu Konopļovu — pirms kara viņa bija strādājusi Vjazmā par biļešu pārdevēju kinoteātrī, visi brīnījās, jo viņa nepavisam nederēja šai lomai: bija labsirdīga, ar biklu balsi, gluži nemanāma. Taču viņai drīz vien uzradās gan ļaunums, gan skarba, pavēloša balss. Arī sita viņa varen veikli, un izrādījās, ka dūres viņai bija kā no dzelzs. Ilgi valdīt Raisa nedabūja — kādu rītu viņu atrada ar ielauztu galvaskausu. Vācieši nemaz necentās izmeklēt, kurš aizsūtījis Konopļovu uz viņpasauli, — acīm redzot, nebija īsti pa prātam. Pret vakaru atnāca no citas barakas pārceltā Jeļena Savkina, gadus trīsdesmit veca sieviete ar patīkamu, pat glītu seju. Izskatu viņai bojāja lielais vēders un dīvainā gaita — viņa gāja, saliekusies ar visu augumu uz priekšu, šķita — nule, nule paklups.

Tūdaļ noskaidroja par viņu visu, ko vien varēja: pirms kara dzīvojusi Minskā, strādājusi veļas mazgātavā par veļas pieņēmēju, uz Vāciju atbraukusi brīvprātīgi. Un vēl noskaidroja, ka Savkinai ir vājība pret sievietēm, agrakajā barakā neviena nav gribējusi gulēt viņai blakus.

Vēl nebija pagājusi ne nedēļa kopš Pendera — tādu iesauku viņa dabūja — valdīšanas sākuma, kad naktī viņas kaktā atskanēja kliegšana un lamas. Visi pazina Ņinas Ponomarenko — jauniņās Gomeļas skolotājas balsi. Ņina neganti kliedza:

—    Riebekle! Žurka!

Noskaidrojās, ka Penderis pavēlējis Ņinai aiziet pie viņas un «pamācīt rēķināšanu» un tad sākusi gramstīties. Uz rīta pārbaudi Penderis ieradās vienās skrambās, ļauns un saniknots.

Bet vēl pēc nedēļas Penderis nesūtīja vairs darbā Nadju Kropačevu, bijušo Pleskavas veikala «Bērnu pasaule» pārdevēju. «Pendera madāma» kļuva par barakas pastāvīgo dežuranti, viņa nekā nedarīja un augām dienām valstījās pa gultu savas aizbildnes kambarī: no viņas sāka bīties vairāk nekā no pašas uzraudzes. Kropačeva, saprazdama, ka viņu nicina un neieredz, rieba visiem, kā vien mācēja, — Penderis izpildīja katru viņas pavēli.

No rītiem barakā bija drausmīgi: nelāgi oda, sievietes stenēja, kasījās, žāvājās — visām gribējās gulēt, pamošanās nekādus prieka brīžus nesolīja, nebija dzirdams neviens prātīgs vārds, tikai savstarpēja šķendēšanās, dažas sievietes pat ciniski neķītri lamājās.

Kira priecājās, ka viņai jāaiziet agrāk par citām — viņas pienākums bija iekurt lielo ūdens vārāmo ierīci. Kamēr vēl nebija atnākušas virējas, viņa varēja turpat virtuvē nomazgāties ar siltu ūdeni.

Pēc vakariņām, kad barakā risinājās pašas galvenās sarunas, Kira mazgāja katlus un piekopa virtuvi, tādēļ daudz ko viņa uzzināja pati pēdējā, bet par dažiem notikumiem neuzzināja nemaz.

Reiz, aptvērusi, ka jau vairākas dienas nav redzējusi kluso un simpātisko Oļu Sokovu, Kira pavaicāja savas guļvietas kaimiņienei un izdzirda mierīgu atbildi:

—   Ta nu atjēgusies! Viņa jau pagājušajā trešdienā pakārās…

Kira bija pārsteigta par kaimiņienes mierīgumu. «Kā tad tā var?! Oļa vairs nav dzīva, bet man par to neviens nekā nesaka.»

Stundu vai divas vēlāk Kira pamanīja, ka viņa pati tik drīz aizmirsusi Oļas bojā eju — daudz vairāk viņu nomāca doma par galīgi izjukušajām kurpēm.

Kādā neticami drausmīgā dienā Kira atskārta, ka ir kļuvusi pavisam trula, ka nekas viņu vairs neinteresē, ka viņa grimst.

Šīs baismīgās dienas vidū Kira, nomazgājusi kārtējo kartupeļu devu, sēdēja, pārliekusies pāri toverim, un ierasti vienaldzīgi skatījās uz savām sarkanajām rokām ar netīrajiem nagiem. Pēkšņi viņa attapās, ka ir pārstājusi no rītiem mazgāties, ka nav sukājusi matus: «Cik dienu jau staigāju šitāda netīrele?» Un nekādi nevarēja atcerēties — piecas dienas, septiņas vai vēl ilgāk. «Vai nav vienalga, gals tā kā tā …»

Pats drausmīgākais bija tas, ka Kira jau vairākas dienas nebija atminējusies Serjožu, vīru, visu, kam sakars ar mājām, par ko viņa agrāk ne mirkli nebija pārstājusi domāt. «Kas ar mani notiek? Kādēļ es aizmirstu viņus? Kur viņi no manis pagaist?»

Nelikdamās zinis par virējām vācietēm, Kira sāka raudāt, viņa raudāja aizvilkdamās, kā nebija raudājusi sensenis, kopš pašas bērnības, kad apbedīja Volgā noslīkušo tēvu, — viņš negaisā bija braucis ar kuteri no Pļesas, zibens bija iespēris benzīna tvertnē, tēvs, liesmu apņemts, ielēcis melnajā, vētras sakultajā ūdenī, taču nespējis izpeldēt, — viņu atrada pēc divi dienām.

Vecākā virēja Kiru neaiztika — laikam arī šo drūmo un dusmīgo sievieti aizkustināja svešas bēdas. Kira raudāja arī naktī, domās visu laiku atkārtodama: «Kādēļ es aizmirsu viņus?» Un tad viņa apjēdza, ka, turpinot tādu dzīvi kā pēdējos mēnešos, ne ar vienu tikpat kā nerunājot, baidoties sadraudzēties, nevienam neticot un turot visus aizdomās par izspiegošanu, — viņa sajuks prātā un ielīdīs cilpā tāpat, kā to izdarīja Oļa Sokova. Tad viņai uzmācās patiess žēlums par Oļu, un asaras sāka plūst vēl negantāk: «Nabaga, nabaga meitene. Kāpēc es ar viņu neparunāju, kāpēc neiedomājos viņu …»

Līdz pat rītam Kira domāja par citām meitenēm, kas dzīvoja barakā, un cieši nolēma: dzīvot tā, kā dzīvojusi līdz šim, nedrīkst. Starp meitenēm, kas mitinās tepat, ir daudz krietnu, un ar viņām var sadraudzēties. Ir ari tādas nelietes kā Rogova un Penderis, taču viņu ir nesalīdzināmi mazāk …

No rīta Kira agrāk nekā parasti aizskrēja uz virtuvi,

paguva izmazgāt un izžāvēt kreklu, ilgi mazgājās pati un rūpīgi sasukāja matus. «Es vēl gribu dzīvot!» Šajā rītā viņai pirmo reizi radās pārliecība, ka Serjoža un Aleksejs ir dzīvi. «Es biju slima,» Kira nosprieda un ar prieku sajuta, ka vājuma brīdim tikusi pāri.

Vakarā Kira nebaidīdamās piegāja pie mazas melnacainas meitenes, par kuru zināja vienīgi tik daudz, ka viņa ir no Vitebskas apkaimes, ka sauc viņu par Gaļinu un ka viņa uzvedas cilvēcīgi.

—    Vai drīkst ar tevi parunāt?

—           Iesim pačukstēsimies, — Galina saprotoši atsaucās. — Vai vadzis pilns gan?

Pēc mēneša Kirai jau bija daudz draudzeņu. Ira Uvarova, Novgorodas pedagoģiskā institūta studente, iepazīstināja viņu ar Zavaļišina aģentūras noslēpumiem; Zavajišins bija Iru savervējis — viņa piekritusi šim, kā" viņa teica, «zemiskumam» pēc grupas «Nepadosimies» norādījuma, par šo grupu Kira uzzināja no Gaļinas.

Šī nelielā grupiņa, kurā bija tikai septiņpadsmit cilvēku, nekādus īpaši tālus mērķus sev neizvirzīja, tai bija tikai viens nolūks — palīdzēt tiem, kam pietrūcis spēka turēties un kas sāk izsamist.

1943. gada janvārī atgadījās kāds notikums, kas daudz ko grozīja Kiras liktenī.

Dienā, kad sieviešu nebija mājās, barakā pēkšņi atkal izdarīja kratīšanu.

Kiras guļvietā atrada sešus zaļus kartupeļus. Ja tie butu vārīti, Varētu vieglāk aizbildināties: «Vakar un aizvakar rreapēdu.» Bet zaļi kartupeļi bija pārāk klajš pierādījums: zaļus kartupeļus nekad nedeva.

Vakarā Kira ieraudzīja šos nelaimīgos kartupelēnus: tie gulēja uz lāviņas, kārtīgi salikti aplītī.

Pienāca Penderis un noprasīja:

—   Vai apskatīji? Un tagad savāc tos un ejam.

Penderis aizveda Kiru uz virtuvi. Uz ķebļa ar nesasu-

kātiem slapjiem matiem sēdēja vecākā virēja — laikam tikko kā nākusi no dušas.

—    Noliec atpakaļ! — Penderis pavēlēja.

Kira iemeta kartupeļus grozā.

—           Es teicu — noliec, nevis iemet! Piecel un noliec, kā pienākas. Tas ir ēdiens, nevis kaut kas …

Virēja piecēlās no ķebļa, paņēma kartupeli un iegrūda Kirai mutē.

—    Rij nu! — Penderis paskaidroja.

—    Neēdīšu, — Kira klusu atteica.

—    Es tev rādīšu neēst! Rij! Purnu izdauzīšu…

Virēja susināja dvielī matus, nolūkojās Kirā un tad

uzbļāva, lai viņa vācoties prom.

Domādama, ka viegli tikusi cauri, Kira aizgāja uz baraku. Gaļina un Ira metās viņai klāt.

—    Nu, kā gāja?

—    Tīri labi. Tikai izgānīja.

Barakā ienāca Penderis un nokomandēja:

—    Piecelties! Stāties!

Nesaprazdamas, kas noticis, sievietes šķendēdamās nelabprāt nostājās ierindā. Uzraudze nostādīja Kiru visiem priekšā un «noturēja runu». Penderim tas bija pārāk grūts uzdevums, viņa pat nosvīdā aiz piepūles.

—          Šitā pretekle ir zagle! Viņa, nekrietnele, piekrāpusi virējas kundzi, labu kundzi, kas gatavo mums garšīgas pusdienas. Viņa ir cūka un arī ēdīs kā cūka … — un iegrūda Kirai rokās samelnējušu, mīkstu kartupeli: Rij!

Kira centās neskatīties uz Lidu Volkovu, studenti no Minskas, — kartupeļi bija zagti, lai atdotu viņai. Lida gribēja katlu telpā tos izcept, viņa strādāja par kurinātāju. Kira baidījās, ka Lida neizturēs un, nedod dievs, ņems vēl un atzīsies, tad sāks mocīt arī viņu.

Sievietes skatījās uz Kiru — citas līdzjūtīgi, citas ziņkārīgi. Un pēkšņi Kira saprata, ka apēst sapuvušu kartupeli nav nemaz grūti, vajag tikai nelielu piepūli, vajag kost lielākus kumosus un domāt par ko citu, kaut vai par to, cik sveču ir spuldzītei, kas karājas zem pašiem griestiem, — divdesmit piecas vai piecpadsmit?

Viņa apēda kartupeli, nesa juzdama ne pretīgo garšu, ne puvuma smaku. Viņa gribēja pat pasmaidīt un zobgalīgi pasacīt Penderim «paldies», «mersi» vai vēl ko tādu, taču pārdomāja: «Nevajag, nav vērts. Ko es ar to pārsteigšu? Šis trulais lops taču nekā nesajēdz.»

Un vienkārši pateica:

—    Viss!

Penderis nokomandēja: «Izklīst!» Tad pienāca Kirai klāt. Kira jau iedomājās: «Tūlīt viņa man iesitis.. .»< Taču stārasts neizprotami pateica:

—    Nu, redzi..,

Un aizgāja no barakas. Kira apgūlās savā vietā blakus Lidai Volkovai, kas klusi raudāja.

—    Neraudi, Liducīt!

Vēlu naktī, kad visi gulēja, pie Kiras pienāca Gaļina.

—    Tu esi ko vērts …

No rīta Penderis aizveda Kiru uz lielu cehu pie veca, kalsna gara auguma vācieša. Tas iedeva Kirai slotu, skārda lāpstiņu un parādīja, kuras vietas viņai jāslauka, kur jāsaber skaidas un kur gruži. Pēc tam viņš aizveda Kiru uz vīriešu ateju, parādīja, kur slota un lupatas. Pavecāka vāciete aizveda viņu uz sieviešu ateju.

Tā Kira kļuva par apkopēju. Šis darbs bija netīrāks par iepriekšējo, taču ne tik smags. Virtuvē vajadzēja stundām ilgi sēdēt sakumpušai un tīrīt kartupeļus. Virēja vāciete ar nepārtrauktajiem uzbļāvieniem bija apnikusi kā rūgta nāve. Bet te visu laiku bija jākustas un, ja ļoti nogura, varēja uz brīdi apsēsties.

Jaunajam darbam bija vēl viena svarīga priekšrocība — varēja šo to uzzināt par stāvokli frontē. Pīpētavā — vīriešu atejas priekštelpā — vācu strādnieki pārrunāja pēdējās ziņas; Kira dzirdēja, kā viens no viņiem, pamājis ar galvu uz Kiras pusi, brīdināja otru, lai tas lieku nepļāpā, bet tas atteica: «Viņa taču nesaprot,» — un vāciski uzprasīja, vai viņa protot vācu valodu. Kira tikai paraustīja plecus un pasmaidīja.

Pēc nedēļas strādnieki jau bija ar Kiru apraduši un runāja viņas klātbūtnē pavisam atklāti. Viņi nelikās par apkopēju ne zinis — darīja visu, kas atejā jādara, un nemaz nekautrējās. Kira tikai pavilka uz leju lakatu, lai tas būtu pāri acīm.

Reiz kāds jautras dabas vācietis, ko visi laipni sauca par Hansīti, sastapis Kiru pīpētavā vienu pašu, saņēma viņu no mugurpuses aiz pleciem:

—    Bet tu, vecenīt, nemaz vēl neesi zemē metama!

Kira nenovaldījās un iesita viņam ar slapju lupatu. Vācietis neapskaitās, tikai vainīgi pasmaidīja.

Reiz, iegājusi pīpētavā, lai saslaucītu smēķu galus, Kira izbrīnījās: strādnieki sarunājās klusītēm, strupām frāzēm, garastāvoklis visiem bija nomākts, gluži kā bēru dienā. Kira izdzirda, ka Hansītis, ne pie viena nevērsdamies, sacīja:

—    Gatavās sātana dzirnavas tā Staļingrada! Paulusa armija pagalam kā nebijusi…

Tā Kira uzzināja par uzvaru pie Staļingradas.

Viņa ar mokām sagaidīja vakaru — tik ļoti gribējās pastāstīt biedrenēm.

Gaļinai viltīgi iemirdzējās acis.

—    Paldies, Var ja, es arī to dzirdēju.

Gaļina apklusa — viņām tuvojās Penderis ar savu Nadju.

—    Ko nu, draņķes, rādāt zobus? — Penderis noprasīja.

—          Iedomājušās sazin ko! — Nadja piebiedrojās. No viņas nāca spēcīga degvīna dvinga.

—          Par agru priecājaties, slampas, — Penderis draudīgi noteica. — Gan jau pagūsit nosprāgt pirms tam…

Lai cik skumji bijā to apzināties, taču Penderim bija taisnība — no Staļingradas līdz Berlīnei bija ļoti tālu, bet, kas notika citās frontēs, neviena nezināja …

Ira Uvarova pateica, ka viņu izsaucis Zavaļišins

—          Viņš sacīja: «Iegaumē visus — gan tos, kuri kliedz, gan tos, kuri klusē. Klusētāji ir bīstamāki…» Es viņam sastāstīju par Penderi zilus brīnumus! «Pati bīstamākā mūsu vidū, Sergej Vladimirovič, ir uzraudze. Slēpj, ka bijusi ievēlēta par rajona padomes deputāti.» Viņš saka: «Pārbaudīsim.»

Pēc dienām piecām sievietes redzēja, ka Penderis pošas uz pilsētu: uzkrāsojusi lūpas, piešuvusi jaunu «Ost» zīmi.

Viņa aizgāja un vairs neatgriezās. Nadja no kambarīša pārnāca atpakaļ barakā, viņu pažēloja: lai gan apakšējā stāvā, gandrīz pie pašas grīdas, taču vietu viņai izbrīvēja.

Kambarītī uzradās jauna saimniece — Anna Vasiļjevna . Paramonova, grupas «Nepadosimies!» priekšsēdētāja vietniece. Ira Uvarova bija viņu gauži salielījusi Zavaļišinam.

Dzīve kļuva drusciņ vieglāka.

Hansis, izraudzījies izdevīgu mirkli, sacīja:

—           Es, kundze, uzminēju, jūs protat vāciski. Nebīstieties, es neesmu ienaidnieks.

Ienāca pīpmaņi, viņš bargi sabļāva uz Kiru, lai strādā veicīgāk, un nemanot pamirkšķināja ar aci. Vakarā Kira apspriedās ar Gaļinu.

—    Ko man darīt?

—    Runā vāciski tikpat slikti kā mēs visas.

Nākamajā dienā Kira gāja garām Hansa darba galdam.

Viņš iebāza Kiras kabatā vīstokli — tajā bija gabals maizes ar šķiņķa šķēlīti un vācu valodā rakstīta zīmīte: «Ienāc pēc pārtraukuma. Zīmīti iznīcini!»

Pēc pusdienu pārtraukuma Kira parasti mazgāja grīdu sieviešu pusē. Šoreiz viņa pirmo sāka uzkopt vīriešu pusi. Ienāca Hanss. Kira atdeva zīmīti un vāciski teica:

—    Iznīciniet pats!

Hanss pasmaidīja un saplucināja papīrīti sīkos gabaliņos.

—           Paldies … — Un atkārtoja: — Nebīstieties, es neesmu ienaidnieks. Pirmajā stāvā strādā jūsējās. Pasakiet viņām, ka meistara Leišnera noliktavā ir daudz koka tupeļu. Viņš tās taupa. Lai palūdz, bet, ja atsakās dot, vajag griezties pie inženiera Henka.

Hanss cieši paspieda roku un aizgāja.

Pirmajā stāvā strādāja tikai austrumu strādnieces — meitenes. Lielākajai daļai savi apavi jau sen bija noplīsuši, tādēļ meitenes staigāja basām kājām, bet cementa grīda bija nobārstīta ar metāla skaidām.

Meistars Leišners drusku pastīvējās: «Kādas tupeles? Kur lai es tās ņemu?» Taču Gaļina palūdza: «Jūs pavaicājiet, lūdzu, Henka kungam.»

Meistars ziņkārīgi nopētīja krievu meiteni, kas uzdrošinājusies dot viņam padomu:

—    Labi, Frдulein, es paskatīšos.

Pirmo reizi pa visu šo laiku viņš pagodināja Gaļinu par «freileni».

Meistars atnesa sandaļu pāri ar biezu koka zoli un brezenta siksniņām.

—           Saņemiet, Frдulein. Būšu priecīgs, ja tās jums derēs. Pēc maiņas saņemsit arī pārējām …

Gaļina priecīgi aizklidzināja ar «klikatiņām» pa cementa

grīdu.

No rīta Kira pagāja Hansam garām. Ļoti gribējās pieiet klāt un paspiest roku, taču viņa tikai pasmaidīja.

1944. gada astotajā martā Kira, atvērusi skapīti, kur glabājās viņas virsvalks un vienkāršais inventārs, atrada kabatā plānā papīrā ietītu bērza zariņu ar mazītiņām lapiņām un nelielu šokolādes tāfelīti.

Kira tikko novaldīja asaras.

Iepriekšējā vakarā pirms gulētiešanas kāda no sievietēm bija ieminējusies:

—    Rit astotais.

—    Nu un tad? — kāda ērcīga balss atsaucās.

—    Astotais marts …

—    Un kas tev tur par labumu? Rausi, vai, dabūsi?

Visas sāka trokšņot, atcerēties, kā pavadījušas šo dienu

mājās, lādēja savu pašreizējo beztiesisko stāvokli.

—          Es vēl neesmu ne lāgā pamodusies, bet brāļuks Koļa man jau pasniedz konfekšu kārbu un smaržas «Sarkanā Maskava».

—          Mums visām kaut ko dāvināja. Smieklīgas vēstules rakstīja. Ar pareģojumiem …

Gaļina pastāstīja, kā pēdējā miera laiku sieviešu dienā biedri uzdāvinājuši viņai skaņu plašu komplektu.

—    Varat iedomāties, visas Ļemeševa plates!

Kira klausījās un ar rūgtumu domāja, ka tas viss aizgājis pagātnē un laikam nekad vairs neatgriezīsies.

Un pēkšņi dāvana!

Vakarā Gaļina priecīgi pastāstīja, ka instrumentu somā atradusi mazu jauku lācīti ar sarkanbaltu micīti galvā. Arī citas sievietes ar sajūsmu stāstīja, ka saņēmušas dāvanas. Acīm redzot, Hanss nerīkojās viens pats.

Pēc vakariņām sievietes, ierindā nostādītas, aizveda uz kino. Arī_tas bija priecīgs pārsteigums. Sākumā rādīja hroniku: Ādolfs Hitlers saka runu, Ādolfs Hitlers sarunājas ar Itālijas sūtni, pēc tam sākās frontes hronika un visbeidzot — meitenes pat iegavilējās aiz sajūsmas — parādīja «Antons Ivanovičs dusmojas». Filmas beigās itin visas raudāja … Tur taču rādīja Ļeņingradu, tēloja pazīstamie, tik ļoti tuvie aktieri, pat smieklīgais, nožēlojamais Kerosinkins bija kļuvis tuvāks nekā rads. Tas viss bija tālā pagātne, tagadnē bija baraka.

Vasaras sākumā Hanss reiz teica:

—           Nebrīnieties, jums vajadzēs drīz doties uz citu vietu. Neuztraucieties, mēs vēlam jums tikai labu.

Nepagāja ne nedēļa, kad Kiru un vēl vairākas strādnieces aizveda uz kantori Frankfurtenalejā, kur Maksis Veidemanis, Belinbergas kundzes muižas pārvaldnieks, ievēroja glīto Kiru.

Lai neaizmirstu Hansa adresi, Kira lāgu lāgiem to skaļi atkārtoja: «Hansam Lindneram. Dolomitenštrāse 18, Berlīne ^-Pankova.»

MUMS JAAPRUNAJAS, BIEDRI orlovi

Noklikstēja slēdzis, kļuva mazliet gaišāks. Kāds atstūma aizbīdni, taču durvis vaļā nevēra. «Ko viņi tur mūdās?»

—    Orlova kungs, kā jūs jūtaties?

—    Labāk nevar ne vēlēties, poručik.

—    Patīkami dzirdēt.

Beidzot durvis atvērās. Cik gaisma tomēr jauka! ^— Ejam, Orlova kungs. Man pavēlēts nogādāt jūs augšā. Vai spējat paiet?

—    Dīvains jautājums.

—           Tomēr jūs šeit atrodaties jau trīs dienas un bez pusdienām.

—    Un arī bez vakariņām.

«Par ūdeni es jums, nelieši, vis neteikšu! Bet tas — plikš, plikš. Stundas ceturksnī pilna sauja! Citādi vēl salabosit.»

—    Neuztraucieties, poručik, gan aiziešu.

«Uz kurieni vedīs? Uz pratināšanu? Galva tomēr reibst… Nekas, gan aiziešu.»

Liela, gaiša istaba. Logi vaļā. Neviena nav. «Pēc kā te ož? Pēc deguma? Tātad atkal vāciešus bombardējuši? Bet kāpēc es nedzirdēju? Gulēju? Esi gan miega pūznis, Aleksej Ivanovič!»

—           Iedzeriet pienu, Orlova kungs. Pēc jūsu gavēņa piens labi noderēs.

—    Ceru, ka nav sazāļots?

—           Neaizmirstiet, ka ģenerālim jūs esat vajadzīgs dzīvs .. . Bet tagad, lūdzu, šajā krēslā — padarīsim jūs skaistāku.

Orlovs apsēdās krēslā pie spoguļa. «Bet tad esmu gan apaudzis!» Pašķīrās aizslietnis, un ienāca frizieris baltā uzsvārcī virs karavīra formas tērpa. Ziņkārīgi paskatījās Orlovā un pēkšņi novērsās.

«Užakins! Leitnants! Tikāmies vēl pirms kara. Kāds viņam bija vārds? Nikolajs? Mihails? Ahā, atcerējos — vārdabrālis, Aleksejs!»

Astafjevs pavēlēja:

—    Apcērp, Ribakov, matus, noskuj bārdu …

—    Tiks izpildīts, jūsu labdzimtība!

Poručiks apsēdās pie žurnālu galdiņa, paņēma avīzi. Orlovs izlasīja virsrakstu — «Dobrovoļec».

Frizieris, vairīdamies paskatīties Orlovā, kravāja no koferīša laukā instrumentus.

«Tātad tu šeit esi kļuvis par Ribakovu?»

—    Pacenties nu, Užakin, kā vecam paziņam.

Poručiks Astafjevs, to izdzirdējis, uzmeta acis frizierim

un pieskrēja klāt.

—           Ribakov! Nolieciet nazi! … Rokas! Rokas augšā, Ribakov! Dežurant! …

Ienāca virsnieks.

—          SeVastjanova kungs! Unteroficieris Ribakovs tiek apcietināts. Aizvediet, kur pienākas.

—    Tieši tā, aizvest apcietināto!

—    Steigšus frizieri.

—    Tiks izpildīts!

—          Jūs, Orlova kungs, esat nepiesardzīgs. Ribakovs varēja jūs nokaut kā cāli.

—    Užakins? Nevarētu vis. Viņš ir zaķapastala!

—    Jo vairāk tāpēc …

—    Atļausit ieskatīties jūsu avīzē?

Astafjevs pasniedza Orlovam avīzi.

—           Slikta avīze. Kad rediģēja Ziļenkovs, tad vēl kaut kas tajā bija, bet tagad redaktors ir kņazs Baratinskis-Erastovs. Es viņu pazīstu no Parīzes laikiem. Grandiozs stulbenis.

Zem avīzes nosaukuma «Dobrovoļec» trekniem burtiem bija iespiests: «Atbrīvošanās kustības karaspēka avīze». Orlovs pārskrēja ar acīm virsrakstiem: «Ziņas no frontes», «Vācu karaspēks atkal piespiedis padomju daļas atkāpties», «Visus krievu tautas spēkus dzimtenes atbrīvošanai no boļševisma».

Flronika, sludinājumi:

«Ģenerālleitnants G. Ziļenkovs Parīzē — sirsnīga tikšanās ar Tautas partijas vadoni Zaķu Dorio. Tikšanās laikā bija klāt milicijas priekšnieks un franču brīvprātīgo leģiona vadītājs msjē Dornans, «Oeuvre» galvenais redaktors Marsels Dza, «Nouvelle revue franзaise» redaktors Drie la Rošels, rakstnieki Beri un Braziljaks.»

«Saruna ar A. Kerenski. Vācijas informācijas biroja korespondents ziņo no Madrides, ka tur saņemta ziņa par interviju, ko A. Kerenskis sniedzis kādam pazīstamam žurnālistam. Krievijas Pagaidu valdības ministrs-priekšsēdētājs teicis: «Krievija ir pilnīgi nobriedusi cīņai par brīvību. Esmu cieši pārliecināts, ka ģenerālleitnants Vlasovs vedīs viņu pa pareizu ceļu.»»

«Cenu paaugstināšana braukšanai pa ielu dzelzceļu. Taupības nolūkā Berlīnes ielu dzelzceļa biļešu cena paaugstināta par piecpadsmit feniņiem.»

«Iztnaiņas krievu restorāna «Lācis» darba laikā. Administrācija dara zināmu apmeklētāju kungiem un kundzēm, ka sakarā ar pretinieka biežajiem gaisa uzlidojumiem mūsu restorāns atvērts no pulksten 12 līdz 7 vakarā.»

«Dievkalpojumi.» Te ziņojumu bija daudz: «Augšāmcelšanās katedrālē, Svētā Mihaila ukraiņu pareizticīgajā baznīcā Kaizeralejā 19, Svētā Nikolaja kazaku pareizticīgajā baznīcā Klopštokštrāsē 58, Apustuļu kārtai pielīdzinātā kņaza Vladimira templī…»

«Meklē.» «Lidija Mihailovna Abramova meklē Viktoru Nikolajeviču Abramovu, Vrangeļa armijas virsnieku 1920. gadā. Rakstīt: Breslava 5, kabarejs «Kaiserkrone».» — «Sotņikovs Nikolajs Semjonovičs meklē Jūliju Gricenko no Zitorniras. Rakstīt: Francija, Parīze, 17. rajons, VanDeika iela 4, «Ostleģiona» štābs.» — «Donas kazaks Karps Fjodorovičs Ļutovs meklē brāli Afanasiju. Parīze, Dekursela iela, 63.»

«Abonentu un lasītāju zināšanai. Sākot ar nākamo numuru, par tuvinieku un draugu meklēšanas sludinājumiem tiek noteikta vienāda maksa — 2 markas. Sludinājumus publicēs pēc standarta. Piemēram: «I. I. Rusakovs — A. A. Rusakovu. Rakstīt: Berlīne, Mite, Georgštrāse 2.»

Ieskrēja jaunākais apakšvirsnieks.

—    Sakarā ar jūsu pavēli ierados!

—         .Ģērb mugurā! Apcirpsi matus un noskūsi bārdu Orlova kungam.

—           Tiks izpildīts… Kā pavēlēsit, apakšpulkveža kungs? Ar celiņu? Pakausi izcirpt?

—    Visparastāko. Šņik, šņik, šņik …

—   Vai sen kopš no turienes, jūsu augstlabdzimtība?

—           Kotov! — Poručiks Astafjevs pacēla acis no avīzes. — Vai varat strādāt klusējot?

—    Grūti, jūsu labdzimtība. Gribas parunāt.

—    Izrunāsies ar mani!

Kotovs neteica vairāk ne vārda, tikai lietišķi apvaicājās:

—    Vai ūsas atstāsim? Jums tās piestāv.

—    Atstāj ar.

Astafjevs zobgalīgi izmeta:

—    Un grezno ūsas huzāru.

—    Kotov, skuj nost, kam šīs man vajadzīgas!

Frizieris noskuva arī. Un pavaicāja Astafjevam:

—    Vai ar odekolonu apsmidzināt, jūsu labdzimtība?

—    Smidzini. Valsts banka tādēļ neizputēs.

Viņi uzkāpa trešajā stāvā, iegāja kādā istabā, kur atradās mīksts, ar ādu pārvilkts dīvāns, tādi paši dziļi ķiršbrūni krēsli, uz grīdas paklājs.

—    Atpūtieties, Orlova kungs. Es tūlīt atgriezīšos.

Astafjevs aizgāja un aizslēdza aiz sevis durvis. Orlovs

atlaidās ērtajā krēslā …

—          Pardon, apakšpulkveža kungs. Vai aizsnaudāties? Uzkodiet!

Orlovs ar izbrīnu paskatījās uz galdu — gluži kā pasakā: «Galdiņ, klājies!» — cīsiņi, šķiet, vēl gluži karsti, smalkmaizīte, sviests, garšīgi smaržo kafija.

«Nemaz nedzirdēju, kad atnesuši!»

Astafjevs atkal izgāja laukā.

Tikko Orlovs piesēdās pie cīsiņiem — tā ienāca Vlasovs un kopā ar viņu bārdains pulkvedis.

Orlovs pastūma šķīvīti prom.

—           Neāksties, Aleksej Ivanovič, — Vlasovs draudzīgi teica. — Jau tā nez cik dienu neesi ēdis. Paēd! Mums nav jāsteidzas.

—    Saki, Vlasov, — ko tu no manis gribi?

—           Nekādi nevaru atcerēties, kādā mēnesī mēs abi, Aleksej Ivanovič, Jaltā atpūtāmies?

—    Vai nav vienalga?

—           Tu nevari ne iedomāties, kā es tevi apskaudu! Kāda tev lieliska sieva! Šķiet, viņu sauca par Kiru? Pareizi, Kira. Uzklausi, Orlov, mani uzmanīgi. Ieteicu vēl visu rūpīgi apsvērt. Starp citu, lapiņas ar tavu fotogrāfiju un parakstu atstāja uz padomiešiem milzīgu iespaidu. Pārdomā visu vēlreiz. Bet pagaidām paliec sveiks!

Pēdējais izgāja bārdainais pulkvedis. Viņš cieši, cieši noskatījās Orlovā.

Gandrīz vai tajā pašā mirklī durvis atvērās.

«Nē, nē, tā ir halucinācija! Tas nevar būt…»

—    Aļoša!.

«Es jūku prātā!»

—          Aļoša, tā esmu es! Man sacīja: «Tūlīt dabūsit viņu redzēt.»

Kira metās viņam klāt.

— Kira! Tu esi dzīva, dzīva … Mana mīļā!

— Aļoša! Vai tu sen jau te? Kur Serjoža?

—           Kā tā — kur? Pie vecmāmiņasl Tu taču itin nekā nezini! Pie vecmāmiņas …

—    Kad tu viņu redzēji?

—    Nesen … Pirms nedēļām trim.

—    Vai viņš ir vesels?

— Kira! Tu esi dzīva, dzīva!

—    Pasaki — vai viņš vesels?

—    Pavisam vesels! Kira! Dzīva! Neraudi, Kira, neraudi!

—          Es nevaru … Esmu tā izmocījusies. Es nekā nezināju. Es aizskrēju meklēt tevi, bet mašīna pa to laiku aizbrauca … Tu viņus redzēji — Serjožu un māti?

—    Kira, stāsti, stāsti…

—    Kā viņš izskatās? Vai vesels?

—           Iet skolā, pat divās — mūzikas skolā ar… Apsēsties blakus! Mana laime. Stāsti par sevi.

—          Nezinu, kā esmu izturējusi. Ja tu zinātu, kā es viņus nīstu! Kā klājas mātei? Laikam pavisam veca?

—          Viņai Serjoža neļauj kļūt vecai. Būtu tu redzējusi, kā viņš ēd!

—    Tu viņus satiki!

—    Neraudi, Kira, neraudi…

—          Neraudāšu… Viņš teica: «Tūlīt dabūsit redzēt savu vīru, ietekmējiet viņu!»

—    Kāds viņš?

—           Kā tā — kāds? Vlasovs. Viņš mani šurp atveda. Centās pierunāt. «Ietekmējiet vīru, ja gribat, lai viņš un jūs paliktu dzīvi. Aļoša, pasaki — kas man būtu jādara? Viņi teica: «Ja viņš jūs nepaklausīs, viņu sadedzinās!»

—    To jau viņi prot…

—   Teica, ka Vācija tik un tā uzvarēšot.

—          To viņš sacīja man arī… Viņi grib, lai es eju viņiem kalpot. Laikam esmu viņiem ļoti vajadzīgs, cer, ka daudz ko pastāstīšu. Muļķi! Vai nav tiesa, Kira? Muļķi!

—    Muļķi gan!

—    Viņi mūs nogalinās, Kira.

—    Zinu …

—          Viņš man teica, ka esot nometuši pie mūsējiem lapiņas ar manu fotogrāfiju …

—           Viņš man rādīja. Kā tu varēji vilkt mugurā vācu formas tērpu?

—          Tā ir fotomontāža. Veikla mahinācija. Pats drausmīgākais, Kira, ir tas, ka mūsējie var neuzzināt patiesību.

—           Gan jau kādreiz uzzinās. Pasaulē nekas nav noslēpjams. Agri vai vēlu viss nāk dienas gaismā … Un, ja ari neuzzinās, tava sirdsapziņa būs tīra., .. Aļoša, es esmu tik daudz pārcietusi, tik daudz pieredzējusi!

—    Nerunāsim vairs par to …

—    Pastāsti par Serjožu.

—          Es aizbraucu, viņi mani nemaz negaidīja. Viņš ir ļoti izstiepies garumā. Man līdz pašam plecam . ..

Durvis atvērās. Ienāca Vlasovs un bārdainais pulkvedis.

—           Jums, Kira Antonovna, jāsaka man paldies, ka nenoticēju jums un devu iespēju tikties ar Alekseju Ivanoviču. Vari iedomāties, Aleksej Ivanovič, tava sieva uzdevās par Rjabiņinu. Ņikandrov, rīkojieties.

—    Tikšanās beigusies.

Kira uzlika rokas vīram uz pleciem.

—          Aļoša! Iedomājies, ka mēs esam vieni. Tie taču nav cilvēki, bet lopi.. . Zvēri… Lai zvēri skatās uz cilvēkiem. Ļauj, es tevi noskūpstīšu, Aļoša! Par mani neuztraucies. Vai dzirdi? Neuztraucies .. Es visu izturēšu …

—    Tikšanās beigusies.

Durvis atvērās. Orlovs pamanīja — gaitenī divi ar automātiem. Ņikandrovs pavēlēja:

—    Aizvediet apcietināto!

Durvis aizcirtās. v Ņikandrovs nostājās Vlasovam blakus.

—           Uzklausi mani, Aleksej Ivanovič, uzmanīgi, — Vlasovs sacīja. — Runāju ar tevi pēdējo reizi. Tūlīt tev atnesīs papīru un spalvu. Sēsties un raksti. Vai arī… Ko tu tā skaties?

—    Vai spīdzināsi?

-— Tevi neaiztiksim. Taču, ja tavs saprāts virsroku neņems … Te ir viens speciālists. Labāk par viņu neviens neprot pratināt. Liels meistars, ar varenu izdomu .. . Ar fantāziju . .. Erihs Rike .. . Ņem vērā: viņš tavu acu priekšā pratinās Kiru Antonovnu …

Un atkal: plikš, plikš, plikš … Šodien piektdiena. Kur viņi tur Kiru? Tik ilgi neesam redzējušies … Varbūt viss nieki vien ir? Zvērests . . . Solījumi. . . Varbūt dzīvē pats galvenais ir mīlestība? Vācieši jau neuzvarēs, tās ir muļķības … Uzvarēsim mēs . .. Sapūšu zemē. Kur nu — vienkārši pārvērtīšos pelnos . . . Bet visapkārt dzīve … Draņķis iu esi, Aleksej Ivanovič, ja vari tā domāt. Nekur tev nebūs miera. Tu ēdīsi, tu dzersi, bet tā jau nebūs dzīve … Viņi spīdzinās Kiru, spīdzinās… Man vajadzētu tikai pistoli un divas patronas — vairāk nevajag. Vienu lodi Vlasovam, otru — sev …

Pliks, pliks, plikš … Kur tas ūdens paliek? Pa minūtēm piecpadsmit pilna sauja… Kur tas paliek? Grīda taču sausa.

Noklikstēja slēdzis,

—    Tu esi brīvs, Malov.

—    Vai viņš jums n^ko nenodarīs, pulkveža kungs?

Smiekli.

—    Nodarīs? Man? Vai tu domā ar, ko runā, Malov?

«Kas tur runā? Tas nav poručiks!»

—          Atnāksit pēc pusstundas, Malov… Ja pēc manis kāds vaicā, atbildiet: «Aprunājas ar Orlovu.» Vai sapratāt — «aprunājas»!

Atkal smiekli.

—    Sapratu, jūsu labdzimtība …

—    Ejiet!

Noblaukšķēja durvis. Klusums. Kur viņš palika? Aizgāja, vai? Kāpēc klusē? Stāv un klusē. Nē, nāk šurp.

—          Vai jūs neguļat, Orlov? — Atvērās durtiņas. — Vai guļat? Mumš jāaprunājas, biedri Orlov …

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

Orlovu bija grūti pazīt — tik ļoti viņš bija vienas diennakts laikā pārvērties. Seja sakritusies, deguns kļuvis ass, acis iekaisušas.

Bet kā viņš man uzbļāva: «Kas es, nelieti, tev par biedru!»

Taču es domāju tikai par vienu — ko lai izdaru, lai viņš man noticētu, kādus vārdus lai atrodu? Sapratu, ka viņa acīs es esmu pats pēdējais, pats riebīgākais rāpulis. Ja es domātu par viņu citādi, vai gan tad es maz drīkstētu riskēt?

Taču stāstīšu visu pēc kārtas. Truhins man teica: «Vai nevēlaties paskatīties uz Vasiļevska cilvēku?» Viņi nez kādēļ bija ieņēmuši galvā, ka Orlovs ir Vasiļevska uzticības persona. Kamēr aizbraucām līdz štābam, Truhins paguva pastāstīt, ka notvertais virsnieks «zina par padomju pavēlniecības plāniem ne mazāk par Vasiļevski». Viņi vienmēr un visur pārspīlēja. «Tas ir cilvēks, kas mums ļoti, ļoti vajadzīgs.» Un nenovaldījās, nepateicis par Vlasovu dzēlību: «Tagad mūsu Andrjuša atkal atplauks. Citādi dimbā viņš bija.»

Kad es ieraudzīju Orlovu, viņš man ļoti iepatikās.

Truhins pajautāja: «Kā rādās? Ko tu teiksi, Pāvel Mihailovič?» Es atbildēju: «Manuprāt, tas ir ciets rieksts. Tik ātri klāt netiksim…» Bet Truhins paliek, pie sava: «Piemini manus vārdus — gan sāks runāt!»

Toreiz es apskaitos, bet vēlāk tas noderēja — varēju vieglāk izskaidrot Orlova turpmāko rīcību.

Tajā vakarā es paziņoju uz Centru: «Pagaidām izturas labi.» Man bija pamats šādam spriedumam. Pēc Orlova pirmās pratināšanas Vlasovs ārdījās kā negudrs. Pēc tam aizdrāzās pie savas Adeles.

No Centra atbildēja: «Uz jūsu personisko atbildību.» It kā es šeit varētu uzvelt atbildību kādam citam. «Lai piekrīt Vlasova priekšlikumam. Operācijas vadību uzdodam jums. Instrukcijas Orlovam ar jūsu starpniecību.» Es atgādinu atkal: «Un ja nu Orlovs nenotic?» Viņi atbildēja: «Dabūsim pārliecinošus pierādījumus. Izsauciet parīt.» Un pēkšņi Vlasovs atveda Orlova sievu. Kā viņi turējās! …

Es viņam sacīju:

—    Mums jāaprunājas, biedri Orlov …

Bet. viņš man pretim:

—    Mume nav par ko runāt, bandīt!

—           Labi, — es saku, — lamājiet arī, tikai klusāk. Runa ir par jūsu sievas glābšanu.

Cik labi, ka man ienāca prātā tieši šie vārdi.

Viņš apklusa.

—    Es esmu pašu cilvēks, biedri Orlov!

Viņš iesmējās:

—    Muldi vien, muldi, bandīt, izgudro pasaciņu …

Bet acīs piesardzība un ziņkārība.

—          Es saprotu, ka jūs man uzreiz nenoticēsit. Jums ļoti grūti man ticēt. Taču laika mums maz, tāpēc runāšu īsi.

Atcerieties, ko ģenerālpulkvedis jums sacīja pašā pēdējā mirklī, kad sūtīja jūs uzdevumā, lai koordinētu armijas un partizāņu izlūku darbu? Jūs palikāt tikai divatā, vairāk neviena istabā nebija. Papūlieties atcerēties.

—          Man nav ko atcerēties, es nevienu ģenerālpulkvedi nepazīstu…

—    Atvadoties viņš jums sacīja: «Nu, lai nekur neķeras, Aļoša …» Un uzprasīja: «Kam tu atdevi seifa atslēgas?» Jūs atbildējāt: «Kā vienmēr — apakšpulkvedim Vladičinam.»

Redzu, sāk ticēt! Taču grib, lai es minu vēl kādu pierādījumu.

—    Labi, es saku, es jums palīdzēšu, biedri Orlov. Kad jūs atnesāt ģenerālpulkvedim atslēgas, viņš teica: «Kas pats sevi sargā, tam arī dievs palīdz!» Pareizi? Un vēl viņš uzprasīja: «Vai skaitli neaizmirsi?» Un jūs atteicāt: «Četrdesmit pieci!»

Tagad viņš man noticēja pilnīgi. Patiesību sakot, es nezināju, ko nozīmē četrdesmit pieci, taču Orlovam šis skaitlis, acīm redzot., nozīmēja kaut ko īpašu, viņš pat pasmaidīja.

—    Vai patiešām savējais? Tīrā burvestība!

—    Vēlāk, vaļas brīdī, uzzināsit visu. Tagad par pašu galveno — Maskava pavēlēja, lai jūs piekrītat Vlasova priekšlikumam.

Viņš uzlēca kājās.

—    Traki, vai, palikuši!?

Bet es viņam saku: tur nekā nevar darīt, arī man «kalpošana» Vlasovam nekādu prieku nesagādā. Tas vajadzīgs, Aleksej Ivanovič. Uzreiz piekrist nevajag, vēl drusku patiepjaties. Instrukcijas saņemsit no manis. Tas, ka Vlasovs draudēja spīdzināt jūsu sievu, jums par labu vien nāks, — sak, nevēlos, ka spīdzina manu sievu.

—    Ceri, ka viņš noticēs?

—    Vlasovs, tāpat kā daudzi citi nelieši, ir sentimentāls. Noticēs. Viņš ļoti grib, lai jūs piekristu.

—    Vai patiešām savējais? Kā lai tevi saucu?

—    Ņikandrovs, Pāvels Mihailovičs.

—    Līdz pat šim brīdim nevaru saprast, — Orlovs teica. — Lidoju pie partizāņiem, bet nokļuvu pie «vlasoviešiem».

—    Gan jau paskaidrošu, — es atteicu. — Bet tagad tas nav galvenais. Pēc tam kad būsit devis piekrišanu, jūs ievietos viesnīcā pieci simti divdesmit septītajā istabā. Tā nav istaba, bet kamera pēdējai pārbaudei. Pats tur nodzīvoju veselu nedēļu. Neviena lieka vārda, nevienas lieļtas kustības. Vai sapratāt?

—    Sapratu. Vai Kiru dabūšu redzēt?

—    Kad būsit piekritis.

Iedevu Orlovam tableti, lai viņš šonakt labi izguļas…

Atradu ticamu ieganstu, lai nepiedalītos tajā Orlova pratināšanas reizē, kad Aleksejam Ivanovičam vajadzēja dot piekrišanu Vlasova priekšlikumam. Nevaru izskaidrot, kāpēc es nolēmu, ka tā būs labāk, taču man šķita, ka būs labāk, ja Orlovs paliks aci pret aci ar Astafjevu.

Poručiks man visu izstāstīja. Viņš runāja par Orlovu ar nicinājumu, pat šķebīgi.

—          Tāds pats kā visi… Domāju, ka viņš ir īsts cilvēks, vīrietis, bet viņš ir mēsls, lupata. «Negribu, ka spīdzina manu Kiru.»

—          Vai jūs, Astafjev, labāk vēlētos, lai viņš mirtu kā varonis?,

Astafjevs aizdomīgi paskatījās manī.

—           Redziet, Ņikandrova kungs, manos vārdos laikam nav loģikas, taču es priecātos, ja Orlova kungs droši pagrieztu krūtis pretī lodēm. Tad es noticētu, ka tādi jēdzieni kā gods un lepnums kaut kur vēl saglabājušies. Citādi, Ņikandrova kungs, dzīve kļūst apnicīga. Lai gan es arī saprotu, ka Orlovs var kaut kā palīdzēt jums un Vlasovam.

Jau pirms tam biju ievērojis, ka Astafjevs sarunās ar mani pārstājis godāt Vlasovu vārdā un tēva vārdā. Saka vai nu vienkārši «Vlasovs», vai «ģenerālis».

—          Es saprotu, — Astafjevs turpināja, — ka mērķis attaisno līdzekļus, bet man nez kādēļ negribas, ka par līdzekli mērķa sasniegšanā kļūst savas dzimtenes nodevība.

Un smīnēdams nobeidza:

—   Protams, par klātesošajiem es nerunāju.

Saruna iegriezās klaji nevēlamā gultnē, un es pasteidzos panākt skaidru valodu.

—          Bet, manuprāt, Orlovs darīja pareizi, kā īsts krievu patriots. Viņš saprata, ka atbrīvošanas kustība, ko vada Andrejs Andrejevičs …

Ar kādām acīm Astafjevs manī paskatījās!

—    Skaidrojat man «Dobrovoļca» ievadrakstu?

Man gribējās turpināt šo sarunu, kas tik negaidīti atklāja gluži citu pavērsienu poručika noskaņojumā, taču pašreiz nebija nekādas jēgas riskēt, un es skarbi atcirtu Astafjevam:

—           Nezinu, kā jums, bet man idejas, ko pauž laikraksts < Dobrovoļec», ir pamatu pamats, un lūdzu jūs manas jūtas neapvainot…

Astafjevs nievīgi atmeta ar roku: — Ko nu jūs! … Tātad es rezumēju: jūsu Orlovs ir mēsls. Es neticu nevienam viņa vārdam. Šodien viņš pārdeva vienus, rīt tikpat viegli un tikpat lēti pārdos citus. Ko jūs, Ņikandrova kungs, vēl gribat?

—    Man jums nekādu jautājumu vairs nav.

—    Man ir tas gods''…

Astafjevs sasita papēžus, piesvieda roku pie cepures un aizgāja.

Kas viņš ir par cilvēku? Kas viņā ir īsts un kas viltots? Atvedis no Belinbergas sev līdzi zēnam līdzīgu meiteni, stāsta, ka esot varen mutīga un bramanīga, iemitinājis to savā istabā, pat dienas pavada kopā ar viņu, bet vakaros abi sēž «Lācī».

Apķēros, ka neesmu pavaicājis poručikam, kur viņi aizveduši Orlova sievu. Kur viņi varēja to nobēdzināt?

Es aizgāju uz savu istabu rakstīt ziņojumu Centram. Man vajadzēja paziņot ne vien to, ka operācija ar Orlovu beigusies veiksmīgi, bet ari kaut ko daudz svarīgāku — Vācijā bija sākusies totāla — no sešpadsmit līdz sešdesmit gadiem — iedzīvotāju'mobilizācija speciālās dalās — folksšturmā.

KĀ TU TĀ VARĒJI, AĻOŠA?

Liftā Astafjevs ironiski pateica:

—           Jums, Orlova kungs, vācu mundieris piestāv. Arietis kas ārietis. Aleksejs Ivanovičs paskatījās spogulī un nenoteikti atbildēja: — Gan jau pieradīšu …

Klāt arī piektais stāvs, 527. istaba.

—           Lūdzu, jūsu labdzimtība! — Astafjevs viesmīlīgi atvēra durvis. — Atvainojiet, Orlova kungs, par vienkāršajiem apartamentiem, nekā cita diemžēl nav. Berlīne ir pārpildīta.

—    Ejiet nu! Te ir tik omulīgi.

Orlovs piegāja pie loga. No drupām ielas otrā pusē cēlās dzelteni dūmi.

—           Arī ainava nav diez cik iepriecinoša, — Astafjevs turpināja taisnošanos. — Aizvakar atkal bombardēja.

—           Dieva dēļ neraizējieties, poručika kungs. Man te patīk.

—    Es tomēr pacentīšos iekārtot jūs pieklājīgāk.

«Tā jau nu tu mani iekārtosi!» Orlovs nodomāja, bet ska|i pateica:

—    Dārgo poručik, goda vārds, nav nekādas nozīmes tērēt tam lieki laiku.

Viņš apsēdās zema, ērtā krēslā, izstiepa kājas, atpogāja mundiera augšējās pogas.

—    Atvainojiet… Pašreiz pats labākais …

—    Sapratu, nosvinēt iekārtošanos.

Astafjevs nocēla klausuli, uzgrieza trīs ciparus.

—    Padoms nākamajām dienām. Ja negribēsit kāpt lejā uz restorānu, uzgrieziet trīs reizes sešnieku, jums atbildēs Ahmetelis. Drausmīgs blēdis, taču iztapīgs kā jauns raitnieks … Ahmetelf! Tas esi tu? Paklau, draugs, atsūti uz piecsimt divdesmit septīto … Šustova konjaciņu. Pameklē savos kambaros. Un visu, kam jābūt pie tā klāt… Kartītes alkoholam? Tu, Ahmeteli, esi jucis! Galu galā paņem no ekselences krājumiem. Citronu? Nevajag. Tas ir monarhisms. Tas bija Nikolajs Otrais, kas izgudroja, ka konjaks jādzer ar citronu.

Astafjevs nolika klausuli un apsēdās.

—   Tūlīt atsūtīs. Šustova konjaks — mūsu terminoloģijā, tas ir, jūsējā, padomju terminoloģijā — Armēnijas konjaks… Ahmetelis plēš par to bargu naudu, toties labs gan! Iedzersim par to, ka mūsu pulks kļuvis plašāks, lai gan, vaļsirdīgi runājot, jūsu agrākajā stāvoklī jūs man patikāt vairāk.

—    Nekā nesaprotu.

—    Kad jūs tiepāties pretim un negribējāt pie mums nākt. Laikam taču uz pretmetu likuma pamata. Es esmu mēsls un apskaudu jūsu izturību. Es neesmu nekas. Ziedputeksnis, ko vējš aiznesis, tukšā klajumā. Man nav ne dzimtenes, ne ģimenes — esmu pazudis cilvēks. Vai zināt, kā man visvairāk žēl? Jūsu draugu. Kāds drausmīgs trieciens viņiem! Pats briesmīgākais ir pazaudēt ticību cilvēkam. Tas ir briesmīgi… Mans tēvs pirms nāves man sacīja: «Reiz tu tomēr atgriezīsies dzimtenē, Krievijā. Iegaumē: vienalga, lai kad tas notiks, neņem sev līdzi ne kripatiņas ļaunuma…» Viņš bija jocīgs, mans tēvs. Tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitajā gadā pārbīlī aizmuka no Krievijas, bet vēlāk nekādi nespēja sev to piedot. Kad viņa klātbūtnē runāja par Krieviju ko sliktu, viņš kļuva gluži bāls …

—    Atvainojiet, Astafjeva kungs, taču es nesaprotu, kālab jūs man to visu stāstāt.

Astafjevs apklusa.

«Lieliski, nelietis, tēlo,» Orlovs nodomāja. «Acis skumjas … Brīnišķīgs aktieris …»

Pie durvīm pieklauvēja. Astafjevs uzsauca: «Iekšā!» Ienāca Truhins. Orlovs pielēca stāvus un aizpogāja mundieri. Astafjevs samulsis sacīja:

—          Atvainojiet, jūsu ekselence, es domāju, ka nāk no restorāna . ., Atļausit iepazīstināt. Pulkvedis Orlovs.

—    Truhins .. .

Orlovs paspieda mīksto, miklo roku.

—           Mēs esam pazīstami, biedri ģenerāl… Piedodiet, ģenerāļa kungs.

—           Piedodu, Orlova kungs. Es pats sākumā nekādi nevarēju no tā «biedra» atradināties. Divdesmit četros gados bija iedzinuši galvā … Kur tad esam tikušies?

—    Maskavā, ģenerāļa kungs …

—    Lūdzu, bez dienesta pakāpēm …

Atkal pieklauvēja. Astafjevs atvēra durvis.

—    Nāc tik iekšā, nāc …

Ienāca Kozihina jaunā dzeltenā kleitā ar mežģīņotu priekšautu un tādu pašu cepurīti kuplajos matos. «Ost» zīme veikli piesegta ar melnu mežģīņu lakatiņu.

Astafjevs atplauka.

—           Ko tu atnesi? Konjaks, kaviārs… un monarhistiskā uzkoda. Pasaki Ahmetelim, ka mēs jau esam trīs. Trešais,

. neaizmirsti pasacīt, ir Fjodors Ivanovičs, ģenerālis.

—           Vai tad tā maz drīkst! Ne jau katru dienu pasniedzu ģenerālim, turklāt vēl tik ievērojamam.

Truhins sāka smieties.

—           Tik ievērojamam! Metrs un deviņdesmit seši centimetri. Pasaki Ahmetelim, lai pagādā man šašliku. Ja jau plosto, lai tad iet ar!

Kozihina izskrēja laukā. Truhins pasmīnēja.

— Jauka! Vispār Ahmetelim ir ķēriens — viņš prot komplektēt štatus.

Astafjevs dusmīgi noteica:

—    Šis te putniņš nav viņa nopelns.

—    Jauka, jauka…

—           Atvainojiet, Fjodor Ivanovič, es sacīju, tas nav viņa nopelns.

—          Sapratu, poručik, sapratu… Jauka. — Truhins paņēma pudeli. — Sāksim, kungi…

Orlovs laipni pasniedza glāzīti:

—    Ņemiet manu, es pagaidīšu ….

Truhins pielēja pilnu glāzi.

—    Nekas, es varu arī no šī trauka …

Un pacēla glāzi.

—           Par dažādu pārliecību, uzskatu un raksturu cilvēku kaujas draudzību, ja tos apvienojis naids pret boļševikiem! Par krievu tautu!

Astafjevs uzkoda citrona šķēlīti.

—           Un tomēr nelaiķa imperators nav bijis muļķis… Nav slikti!

Truhins steidzīgi ielēja konjaka atliekas glāzē un sāka runāt:

—           Man nepatīk, ja stāv tukša … Bet imperatoru es tiku redzējis… Ko jūs tā skatāties, Astafjev? Jā, redzēju. Tūkstoš deviņsimt trīspadsmitajā gadā, Romanovu nama trīssimt gadu jubilejā. Valdnieks kopā ar ģimeni atbrauca pie mums uz Kostromu. Man kā visgarākajam ģimnāzistam uzdeva pasniegt imperatoram sālsmaizi! Toreiz mācījos sestajā klasē … Uz jūsu veselību, kungi!

Astafjevs paklusām iegrūda ar elkoni Orlovam: «Paskatieties, kā ģenerāļa kungs tempj!» Truhins pacēla tukšo pudeli.

—    Parūpējieties, poručika kungs.

Astafjevs nocēla klausuli.

—           Tiks izpildīts … Jūs, Fjodor Ivanovič, sacījāt: «Par krievu tautu.» Piedodiet, ka es uzsāku šo sarunu … Ja ticētu Gebelsa kungam un mūsu avīzei «Dobrovoļec», tad krievu tauta bija nīduši boļševikus un ar nepacietību gaidījusi Hitlera atnākšanu. Taču patlaban šī pati tauta ar boļševikiem priekšgalā ja ne šodien, tad rīt iesoļos Lielvācijas zemē .. . Hallo! Ahmeteli! … Neatbild.

Truhins viebdamies pazelēja citronu, izspļāva miziņu un dzēlīgi aizrādīja:

—    No jums, poručik, iznāktu tīri labs komisārs.

—           Es gribu visu saprast, jūsu ekselence. Kopš bērnības neesmu bijis Krievijā.

—           Ar prātu, poručik, Krieviju nav iespējams saprast . ..

—           Zinu, esmu dzirdējis. Krievijai var tikai ticēt… Taču jūs pasakiet man, baltemigranta dēlam, — kādai Krievijai lai es ticu? Ko jūs uz to sacīsit, Orlova kungs? Jūs taču pavisam nesen vēl bijāt Krievijā.

Orlovs grozīja pirkstos tukšo glāzīti. «Ko viņam no manis vajag? Ir gan draņķis ar savām sarunām. Taču jāatbild tūlīt.»

—    Jātic ir katrā ziņā, bet, saprotams, ne jau nu tai Krievijai, kura izdomāja, ka konjaks jādzer ar citronu… Kas bijis, tas izbijis …

Truhins sāka garlaikoties.

—    Poručik, parūpējieties!

Astafjevs nometa klausuli:

—    Ahmetelis pazudis! Iešu uzmeklēšu.

Truhins atpogāja mundieri.

—    Pie jums ir smacīgi, Orlova kungs. Es atvilkšos… Un jūs arī velciet nost. Iztiksim bez ceremonijām … — Viņš izņēma no aizmugures kabatas blašķi. — Vai nevēlaties? Man te neaizskaramā rezerve. Tiesa gan, šņabis …. Nevēlaties? Es jau neuzmācos. Pats gan iedzeršu. Ja jūs zinātu, cik te garlaicīgi. .. Man jau drīz būs piecdesmit. Mūžs iet uz beigu galu, dzīve ir nodzīvota. Bet ko esmu sasniedzis? Krievu cilvēks, muižnieks… Es saprotu, jums tas liekas smieklīgi — muižnieks! Tupu Berlīnē . .. Visu mūžu esmu licis uz nepareizo kārti… Imperatoram iedeva pa dibenpusi… Tūkstoš deviņsimt astoņpadsmitajā gadā mani iekārdināja Savinkovs, un es iepinos Jaroslavļas dumpī. Komandēja pulkvedis Perhurovs. Šķita, tas gan ir ērglis! Bet ērglim vispirms izplucināja asti un pēc tam norāva galvu.. . Vajadzēja dzīvot, slēpt savu izcelšanos … Aizdienēju pie boļševikiem līdz ģenerālmajoram … Viss bija kārtībā. Un tad sākās karš.. Es esmu armijas štāba priekšnieka vietnieks. Vācieši Smoļenskā, pie Kijevas, vācieši visā Eiropā. Likās, beidzot uzradies mans ideāls — Ādolfs Hitlers! Bet viņu drīz iedzīs peļu slazdā. Nelaimīgais muļķis!. . .

Orlovs piecēlās, rokas gar sāniem, un mierīgā, stingrā balsī iebilda:

—    Es jūs lūdzu — nevajag tā runāt! Mēs esam karavīri, nevis sulaiņi. Tikai sulaiņi stāsta tenkas par saimniekiem …

—    Es pajokoju, Orlova kungs … Labāk iedzersim …

—    Es, Fjodor Ivanovič, laidīšu garām, negribu jaukt konjaku ar degvīnu. Astafjeva'kungs tūdaļ atnesīs.

—     Gaidi vien! Viņš ir pie sava putniņa … Krievs no Bordo … Tu esi ar viņu piesardzīgāks. Liels nelietis. Mēs abi esam no Krievijas, bet viņš no Bordo… Pasaki — vai tu no nāves baidies? Tikai nemelo ..,

—    Kā lai to saka? Baidos.

—           Paldies! Tu esi goda vīrs! Iedzer! Tu, Orlov, esi labs cilvēks. Visi gvelž: «Nebīstos!» Un visi dreb. Zaķapastalas. Vai zini, cik ļoti mūsu šefam bail? Katru vakaru dievu lūdz. Pats redzēju. Un tik met krustus un tik čukst: «Dievs kungs, dievs kungs …» Es arī baidos! Visi paliks dzīvi, bet manis vairs nebūs. Tas ir šausmīgi. Saproti: pat šis te galds, šie te krēsli būs, bet manis vairs nebūs…

Ienāca Astafjevs.

—    Tūlīt atnesīs.

Viņš ieraudzīja, ka Truhins ir galīgi piedzēries.

—           Vai jums, jūsu ekselence, nebūtu laiks posties? Mans tēvs dažkārt mēdza sacīt: «Dārgie viesi, vai jums namatēvs nav jau apnicis?»

—    Kur palicis jūsu putniņš?

Astafjevs pasniedza Truhinam mundieri.

—           Ejam, Fjodor Ivanovič. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pie Orlova kunga drīz ieradīsies viņa sieva. Aleksejs Ivanovičs nav ticies ar sievu daudzus gadus. .

Truhins nekādi nevarēja ietrāpīt roku piedurknē.

—           Ļoti priecājos … Es arī savu likumīgo neesmu redzējis jau ilgus gadus. Apnikušas šejienes svilpastes. Tas ir ļoti patīkami. Pēc ilgas šķiršanās.

Pēkšņi Truhins sāka dziedāt: «Vispirms it kautrīgi mēs bijām un īsto vārdu trūka mums …»

Astafjevs uzstīvēja viņam mugurā mundieri un bez kādām ceremonijām vilka uz durvju pusi.

—           Auf Wiedersehen, Orlova kungs… Ejam, Fjodor Ivanovič, ejam …

Ienāca Kira. Pirmajā mirklī viņa laikam nemaz nesaprata, kur nokļuvusi, un ar izbrīnu paskatījās «vlasoviešos».

Orlovs palīdzēja aizvest Truhinu līdz durvīm.

—    Uz redzēšanos, Fjodor Ivanovič.

—           Uzgaidi, Aleksej Ivanovič, man jāiepazīstas… Man ir tas gods, Truhins Fjodors … Ģimnāzists … Pardon, kundze … Labs padoms mīlestībai. — Un sāka dziedāt: «Tad viņa man ap kaklu vija …»

—    Es tūlīt, Kira, tūlīt. .. Tikai izvadīšu.

Beidzot durvis aiz viesiem aizvērās. «Tā nav istaba, bet kamera novērošanai.»

—    Aļoša, kā tu tā varēji?

—           Es tev vēlāk visu izskaidrošu… Tu mani sapratīsi. «Ak kungs, kā lai izskaidro viņai?»

—    Aļoša, kā tu tā varēji!

—    Uzgaidi, es apģērbšos! …

Orlovs paķēra vācu mundieri. Kira, mundieri ieraudzījusi, kļuva bāla kā krīts.

—    Kā tu tā varēji.

«Kā lai izskaidro? Kā?»

Durvis strauji atvērās. Ienāca Kozihina. Viņa rotaļīgi pasmaidīja un nozibsnīja ar acīm.

—    Lūdzāt, lai papildina, jūsu labdzimtība.

—    Kira, uzgaidi!

Jau durvīs stāvēdama, Kira iesaucās:

—    Dzīvo vien šajā zaņķī! … Dzīvo … Dzīvo …

Orlovs metās viņai pakaļ, pa ceļam uzsaukdams Kozi-

hinai:

—    Kāds nelabais jūs attrenca?!

Večukiņš portjē stāvēja ar muguru pret liftu un izrakstīja rēķinus. Viņš neredzēja, kā kaut kas liels nokrita gar lifta šahtas režģi. Viņš tikai izdzirda savādu mīkstu būkšķi.

Pēc tam atskanēja kliedziens, drausmīgs, dvēseli stindzinošs kliedziens:

—    Varja, Varja! …

Pa kāpnēm lejā skrēja glīta oficiante no austrumu strādniecēm, ar mežģīņu priekšautiņu un micīti galvā. Viņai garām aizsteidzās virsnieks.

Portjē aizklumburoja ar saviem kruķiem un ieskatījās lifta šahtā — virsnieks stāvēja uz ceļiem pie nedzīva, sakropļota ķermeņa.

Oficiante sēdēja uz kāpnēm un raudāja.

Nodzisa gaisma. Sākās uzlidojums.

Kāds pie ārdurvīm kliedza:

—    Achtung! Achtung!…

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Visaktīvāko līdzdalību Kiras apbedīšanā parādīja Žiļenkovs. Viņš palīdzēja sadabūt labu zārku un puķes, bet tas 1944. gada vasarā Berlīnē nemaz nebija tik viegli izdarāms.

Pirms miroņa iznešanas no morga atbrauca Vlasovs un Truhins.

—    Es jūtu līdzi tavās bēdās, Aleksej Ivanovič, — Vlasovs sacīja. — Taču saturies. Tev pašreiz pats galvenais ir darbs, tas palīdzēs pārciest nelaimi.

Viņš runāja ilgi,, viņam laikam patika tēlot gādīgu un uzmanīgu «komandieri-tēvu», jo vairāk tāpēc, ka apkārt trinās «Dobrovoļeca» korespondenti.

Truhins, pilnīgi skaidrā,, rūpīgi apģērbies, vienaldzīgs pret visu, klaji garlaikojās — viņš ar nepacietību gaidīja pusdienas, kad dabūs sevī ieliet dvēseli nomierinošo šķidrumu.

Beidzot viņš neizturēja un pārtrauca Vlasovu, kas bija sapinies savā garajā runā.

—   Andrej Andrejevič, vai atceraties, ka jums jābūt apspriedē?

—    Atceros, atceros, — Vlasovs atjēdzās. — Nekrītiet, dārgais, izmisumā, — viņš pateica, uz atvadām noteikti kādu atdarinādams, un pagriezās pret mani: — Pāvel Mihailovič, pasekojiet, lai visu izdarītu uz to labāko.

Truhins, pasniedzis man roku> smīnēdams noteica:

—   Pacentieties gan, cienījamais, lai viss būtu uz labāko.

Mēs braucām kravas mašīnā — Astafjevs ar savu draudzeni, kas izskatījās pēc zēna, viņa visu ceļu klusām raudāja, divi komandanta vada karavīri un nepazīstama sieviete melnā kleitā un melnā lakatā, kas bija apsiets kā mūķenei. Aleksejs Ivanovičs sēdēja, rokas uz zārka uzlicis. Acis viņam bija sausas, pa visu ceļu viņš nepateica neviena vārda.

Kiru apglabāja kapsētā netālu no Dobendorfas, iedalījumā, kas bija ierādīts krievu virsnieku apbedīšanai.

Aleksejs Ivanovičs palīdzēja nocelt zārku no mašīnas, kopā ar citiem palīdzēja to aiznest līdz šauram, taupīgi izraktam kapam — un visu laiku neteica neviena vārda, nenobirdināja nevienu asaru. Astafjeva draudzene — es uzzināju, ka viņu sauc Kļava Kozihina, — skumīgā balsī sacīja poručikam:

—    Ak dievs, kāpēc viņš klusē!?

Kad zārku ielaida kapā un kareivji paņēma lāpstas, Kozihina histēriski iekliedzās:

—    Pagaidiet!

Viņa piegāja pie kapa, raudādama iemeta tajā sauju sausas, putekļainas zemes un dusmīgi pavēlēja Orlovam:

—    lemetiet jūs arī! Tā nedrīkst! …

Orlovs paklausīgi izpildīja viņas prasību un atgāja maliņā.

Kareivji veicīgi aizbēra kapu, paplikšķināja ar lāpstām pa mazo kopiņu7 uzpīpēja un aizgāja pie mašīnas.^ Astafjevs ar mokām aizveda prom Kozihinu — raudāt viņa vairs nespēja, viņu mocīja žagas.

Orlovs aizvien vēl sēdēja pie kapa. Es piegāju viņam klāt.

—    Iesim, Aleksej Ivanovič … Jābrauc prom ..,

Viņš apņēmīgi piecēlās.

—    Ja vajag, tad iesim.

Piegāja vēl pie Kiras kapa, pastāvēja brītiņu un aizsoļoja man pa priekšu. Pie vārtiem viņš pagriezās pret mani.

—          Serjoža patlaban droši vien jau pārnācis mājās. Un nekā nezina …

Pēc divām dienām nošāvās poručiks Astafjevs.

Toreiz nekādi nevarēja saprast, kas pamudinājis viņu izdarīt pašnāvību. Truhins drūmi novilka:

—    Gan pastarajā tiesā noskaidrosim.

Bet man bija žēl, ka nepaguvu nopietni aprunāties ar Astafjevu.

Vēlāk Kļava Kozihina pastāstīja, kā tas viss noticis:

—           Pēc Kiras nāves viņš kļuva pavisam citāds. Ar mani vairs nemaz nerunāja — tikai klusēja. Klusēja un dzēra. Ari pirms tam viņš pret mani bija mīlīgs, bet nu kļuva gluži kā bērns — nogulda galvu man uz ceļiem, skūpsta rokas un klusē .. .

Bet pēdējā vakarā runāja vienā runāšanā… «Nāc, Kļava, nomirsim abi kopā.» Es gaužām nobijos — acis viņām skumjas, pats raud. Pēc tam sāka lamāt visus šitos:1 ' «Ienīstu visus šos neliešus, ienīstu Vlasovu. Gļēvulis un vāciešu roklaiža.» Par jums, Pāvel Mihailovič, pateica skaidri un gaiši: «Es viņu tik un tā nogalināšu .. » Jūs man piedodiet, to neteicu es, bet viņš. Tad pēkšņi par sevi: «Es esmu muļķis, man galvā smadzenes sapelējušas.» Tad atkal par Vlasovu: «Viņš ir mantkārīgs! Izvirtulis. ..» Un pastāstīja, kā nesen kāds cara ģenerālis atvedis no Dienvidslāvijas daudz dārglietu, nez kādu tur fondu. «Ja tu, Klaša, būtu redzējusi, kā Vlasovs skatījās uz šīm dārglietām! Viņam tecēja siekalas gluži kā trakam sunim. Viņš

tās katrā ziņā nozags. Pat Truhins ieteica nodot dārglietas bankā, bet Vlasovs uzbrēca: «Kāda tur daļa bankai?»-

Un ko viņš par Orlovu nesarunāja! «Tas ir nekrietnāks par visiem! Sākumā es apjūsmoju viņu, domāju, īsts krievu cilvēks, bet izrādījās, kā viņš ir pēdējais izdzimtenis.» Visu vakaru pieminēja Kiru, atkārtoja viņas vārdus: «Aļoša, kā tu tā varēji?!» Viņš apģērbās un gribēja iet pie Orlova: «Es viņu tūlīt pat nošaušu!» Tik tikko atturēju, paslēpu revolveri, pašu izģērbu. Iedevu vīnu, domāju, varbūt aizmigs … Viņš pierimās. Es jau nopriecājos. Viņš palūdza, lai aizeju pie portjē un paprasu miega tabletes. «Nevarēšu aizmigt, tikai nomocīšos.. .» Nāku atpakaļ un saku: «Atnesu. Portjē teica, ka esot ļoti labas tabletes, tu tūlīt aizmigsi.» Bet viņa nekur nav. Ieskrienu vannas istabā, viņš uz grīdas …

Astafjevu aizmirsa tūdaļ, it kā viņa nemaz nebūtu bijis. Nevienam viņš nebija bijis vajadzīgs, tikai Kozihinai.

VAI TAD TE VAR AIZMIGT

Gūsts paliek gūsts!

Gūsts — tas nozīmē neziņu, kur būsi pēc nedēļas, pēc trim dienām, rīt.. Tu dzīvo un nevari ne iedomāties, ka Berlīnē, Unter deri Eicheri ielā, SS reihsfīrera personiskajā štābā, Oranienburgā netālu no Berlīnes, SS galvenajā administratīvi saimnieciskajā pārvaldē, «D» sektorā (koncentrācijas nometnes) Berlīnē, Vilmersdorfā, Kaizeralejā 188, SS pavēlniecības pārvaldē, Berlīnē, Princalbertštrāsē 8, impērijas drošības pārvaldē, valsts slepenās policijas pārvaldē, — vai gan maz kur, kaut kādā kancelejā kādam esesietim vai unteršarfīreram dienesta pārcentībā pēkšņi var ienākt prātā, ka Lielvācijai ārkārtīgi nāktu par labu, ja pārvietotu vienu «A» grupas gūstekņu baru, kas atrodas 303. barakā. Bet uz kurieni? Kaut vai, piemēram, uz Nirnbergu …

Labi vēl, ja uz Nirnbergu, — nedod dievs, ja uz Aušvicu. Stāsta, ka tur esot vienpadsmitais bloks, no kura tikai viena izeja — uz pagalmu, ko iejož akla siena. Pie sienas, kas pret vidu apšūta ar tērauda plāksni, atrodoties kaut kas līdzīgs auguma mērīšanas ierīcei, gluži kā jaunkareivju iesaukšanas punktā. Stāsta, ka pēc pratināšanas aizvedot pie šīs ierīces. Nostādot ar muguru pie līstes, un dežurējošais rotenfīrers, sēdēdams ērtā krēslā, nospiežot piešautas šautenes mēlīti. Atskan šāviens, kuru tu vairs nedzirdi…

Var arī nokļūt Mauthauzenā, Dahavā, Terezienštatē, Ravensbrikā, Trebļinkā, Maidanekā, Būhenvaldē — nolādētu vietu ir daudz.

Gūsts paliek ^ūsts!

Divas diennaktis preču vagons, kurā veda Mihailu Fjodoroviču Lukinu un citus ģenerāļus un virsniekus, mētājās pa Vāciju, stundām ilgi stāvēdams uz rezerves Sliedēm. Reizēm izdevās nosacīt atrašanās, vietu — naktī viņi bija Hanoverā, bet pusdienlaikā jau Ķelnē.

Trešajā dienā agri no rīta viņus izsēdināja kādā stacijā, un, kā jau parasts, nevis galvenajā, bet preču stacijā.

Izdzina cauri visai pilsētai — ielas šauriņas, mājas ar dakstiņu jumtiem. Ielās galvenokārt sievietes un pusaudži. Noraugās kolonnā, taču pavisam citādi nekā 1941. gadā — toreiz arī vīriešu bija daudz, uzmācīgi bļaustījās, lamājās, spļaudījās, jautri savā starpā sarunājās, rādīja ar pirkstiem. Tagad skatās drūmi, pat bailīgi, neviens nesaka ne vārda — klusēdami paskatās, steidzīgi paiet garām un pazūd durvīs.

Pilsētai izgāja cauri ātri, apsardze visu laiku skubināja:

—    Schnell! Schnell!…

Un arī apsardze vairs navtāda kā četrdesmit pirmā gada rudenī.

Toreiz apsargi uzjautrinājās, kā nu vien prata, tos, kuri, spēkus zaudējuši, palika iepakaļ, smiedamies nošāva:

—    Par vienu Ivanu mazāk — zemes vairāk …

Tagad apsargi ir nikni, bļauj par katru nieku, taču nešauj. Bet viens, kad bija izgājuši no pilsētiņas, pat līdzjūtīgi pateica:

—    Grūts ceļš …

Ceļš patiešām bija grūts — tikai tāda meža stiga un visu laiku pret kalnu. Trūkst elpas — laikam jau augstu uzkāpuši.

Priekšā parādījās cietokšņa siena.

—    Tīri pamatīga sieniņa, — drūmi novilka Mihaila Fjodoroviča nešķiramais draugs ģenerālis Prohorovs. — Pāri vis nepārlēksi.

—   Bezdelīgas ligzda, — ironiski piebilda ģenerālmajors Sņegovs. — Vārdu sakot, sanatorija.

Pārgāja pa tiltu pāri dziļam grāvim — vismaz metru dēsmit — un nokļuva senlaicīgā pilī ar tornīšiem un šauriem lodziņiem.

—    Klāt esam!

—    Kur mēs atrodamies?

—    Viduslaikos, — Sņegovs pazobojās.

Ieradās komandants ar tulku.

—   Achtung! Jūs atrodaties Vilcburgas cietoksnī. Manā nometnē kārtība ir šāda ….

Jaunā vietā pirmās dienas vienmēr ir interesantas. Kur tu atrodies? Kas ir kaimiņu barakā? Kāds komandants? Kāda apsardze? Kāda apiešanās? Ja tāda pati mērdētava kā Likenvaldē, tad labāk nekad neslimot… Vai fronte tālu? Tie, kuri spēcīgāki un izturīgāki, pārlika, vai nevar izbēgt.

Nē, no šejienes prom netikt. Mūrim pāri nepārrāpsies, pazemes eja nav izrokama, un, ja arī palaimētos izkļūt laukā, — līdz frontei tālu.

Komandantu iesauca par «Mannerheimu» — viņš bija mazliet līdzīgs somu ģenerālim.

Cietoksnis sadalīts divās daļās. Pret vakaru jau kļuva zināms — sāka darboties nometnes pasts, — otra pusē atrodas padomju tirdzniecības kuģu «Hasana», «Eltona», «Volgoļesa», «Dņestras» un «Magņitogorskas» jūrnieki, ko vācieši sagūstījuši Štetinā un Dancigā. Vilcburgā jau no četrdesmit pirmā gada rudens … Dzīvo!' Lielākā daļa vēl ir dzīvi! Tātad arī mēs izdzīvosim …

Gūsts paliek gūsts!

Reizēm gadās, ka barakā lāvas kaimiņš ir gan netīrīgs, gan pļāpa, gan ciniķis, labprāt gvelž visādas jēlības, melo, — cilvēki taču ir dažādi. Un ar viņu blakus jādzīvo ne jau pāris dienas vai nedēļas, bet mēnešiem ilgi.

No mokošās neziņas, no tā, ka esi neredzamām važām sakalts kopā ar citiem, mostas truls īgnums: negribas nevienu ne dzirdēt, viss apriebies. Ek, suņa dzīve!

Par pagātni viss izrunāts, par pašreizējo stāvokli nav ko runāt. Par nākotni? Vai tā maz vēl būs!? …

Gūsts paliek gūsts!

Taču ir spēks, ko pat gūstā nevar ne salauzt, ne saliekt, — tie ir komunisti.

Kopsapulci te nevar sasaukt. Taču visi zina: ja cilvēks sācis pārlieku skumt, ja neguļ, ja zaudējis ticību pats sev, tad pie viņa apsēžas Mihails Fjodorovičs Lukins vai Ivans Pavlovičs Prohorovs, Mihails Nikolajevičs Sņegovs vai vēl kāds cits un iztālēm uzsāk sarunu.

—           Saki, lūdzu, tu reiz tiki stāstījis, ka vēl tad, kad komandēji rotu, pie tevis bijis par vada komandieri Rešetovs. Vai tas nav tas pats Rešetovs, kas vēlāk kopā ar mani beidza kursus «Vistrel»?

Vai arī:

-— Vai tu gadījumā neatceries, kad apmēram Volgā pie Gorkijas sāk kustēties ledus? … Kā tad tu to neatceries, ja esi Gorkijā dzimis un nodzīvojis tur līdz divdesmit gadiem?

Vai arī:

—           Saņku Krivcovu tu taču pazini? Atceries, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā gadā Maskavas kara apgabala manevros Gorohovecas nometnē šis noliekas gulēt, bet mēs viņam .. .

Tā vārds pa vārdam, un cilvēks jau iesaistījies sarunā, sāk atcerēties, pasmaida, aizmirst drūmās domas.

Reizēm gadījās arī tā — guļ cilvēks un klusē, nekādi nevar viņu izraut no «psihiskas pašanalīzes», — tad bija jāņem palīgā vārdi, kas partijas leksikā nav paredzēti.

—    Ko tad tu, tāds un šitāds, teļa penderis …

Ne jau vienmēr, bet dažkārt arī tas līdzēja.

—    Mihail Fjodorovič, vai neguli?

—    Tāds snaudiens uznāca gan, Ivan Pavlovič …

—    Tad es netraucēšu! Guli!

Līdz aizmigšanai vēl tālu, taču gribas tāpat vien paklusēt, padomāt, atcerēties. «Kur patlaban manējie? Cik ilgi jau neesmu viņus redzējis? Sen… Pacietīšos, gan satikšu. Satikšu… Mūsējie jau Polijā, ja ne šodien, tad rīt ieies Vācijā. Izdzinuši no vāciešiem uzbrukšanas niķi. Jau otro gadu viņi «iztaisno frontes līniju». Taisnojiet vien, taisnojiet .. . Zēl tikai, ka man te jādirn dīkā . . . Kaut nu izturētu līdz uzvarai! Atgrieztos Maskavā …

—    Mihail Fjodorovič, vai vēl neguli?

— Nē, Ivan Pavlovič, neguļu.

—          Atvaino, ka neļauju tev aizmigt. Man, rau, ienāca prātā: karam drīz^ gals

No tumsas atskan Sņegova balss:

—    Varen knašs esi, Ivan Pavlovič. Līdz galam vēl tālu.

—    Būs reiz gals, noteikti būs …

—    Bet kas notiks ar mums?

—    Vai tas esat jūs, biedri Muzičenko?

—          Es, Ivan Pavlovič. Vai patiešām mēs reiz nokļūsim mājās?

—    Nokļūsim, ja nepieliks mūs pie sienas.

—    Ne velna, gan izturēsim …

—    Kas tur runā? Ševčuks?

— Nē, es. Sotenskis. Ševčuks šņāc.

—           Liecieties nu, vīri, mierā, es nemaz vēl nešņācu. Nekā viņi mums nepadarīs. Kaut tikai palaimētos nesaslimt.

—    Vai Mihails Fjodorovičs jau aizmidzis?

—    Vai tad kopā ar jums, sātaniem, var aizmigt?

—    Patiešām, vīri, liekamies uz auss …

Vai gan te miegs prātā. Jods viņu sazin, kādēļ atcerējos Zakutniju. Ieradās Vustravā pirms pašas prombraukšanas.

—    Labdien, Mihail Fjodorovič!

—    Ko tev vajag?

— Aprunāties.

—    Klāj vaļā.

—           Aplam darāt, Mihail Fjodorovič, atteikdamies no Andreja Andrejevica Vlasova priekšlikuma. Vai tad jums kāds divus mūžus piešķīris, vai? Tāpat kā visiem — tikai vienu … Un to pašu var apraut kuru katru mirkli.

—    Vai tevi Vlasovs atsūtīja?

—          Nē, pats no brīva prāta atnācu. Man žēl jūs. Aiziesit bojā.

—    Pažēlo pats sevi, Zakutnij.

—    Tātad esat galīgi izlēmis — pie mums nenāksit?

—   Ko tu līpi klāt kā pirtsslotas lapa!? …

Zakutnijs pasēdēja vēl tādu brītiņu, pastāstīja anekdoti par Gebelsu, bet pašam acis pilnas skumju, izskats nožēlojams, nomākts

Vēl pirms Zakutnija bija atbraucis Mališkins. Kad viņš bija 19. armijas štāba priekšnieks, Lukins viņu sauca vienkārši par Vasiliju Fjodoroviču. Bet tagad nesauc nekādi, pat uzvārdā ne.

—    Labdien, Mihail Fjodorovič!

—    Jūs pie manis darīšanās?

—          Tāpat vien, nekā īpaša jau nav. Atbraucu paskatīties uz jums, Mihail Fjodorovič. Kā jums te klājas …

—    Skatieties.

—    Kā ar veselību, Mihail Fjodorovič?

—    Dzīvs esmu.

Mališkins pasēdēja uz ķebļa, papūta.

—          Vai atceraties, Mihail Fjodorovič, kā mēs abi ielenkumā .. .

—    Ko jūs vēl no manis vēlaties?

—           Nekā sevišķa. Ardievu, Mihail Fjodorovič. Iespējams, ka vairs netiksimies.

—    Iespējams. Un kas vēl?

-— Piedodiet man, Mihail Fjodorovič.

—    Neesmu jums ne tiesnesis, ne arī tēvs vai māte.

—    Mani Mihail Fjodorovič, grauž izdarītā kļūda.

—    Jūs to saucat par kļūdu?

—    Grauž, Mihail Fjodorovič …

—    Un sen kopš esat sācis tā domāt?

—    Sen .. Negribējās atzīties … Kauns …

—          Jums savāda loģika! Nodot Dzimteni nebija kauns, laizīt Hitleram zābakus arī nebija kauns …

—    Sitiet ar, Mihail Fjodorovič, nost!

—    Pats jau esat sevi nositis, iznīcinājis.

—    Ko man darīt, Mihail Fjodorovič?

—    Vai personisko ieroci vācieši uzticēja?

—    Nē.

—           2ēl. Tad varētu ietriekt lodi deniņos. Kaut gan var arī likties zem vilciena, nolēkt no tilta. Ļaunākajā gadījumā — striķa gals.

—    Ardievu, Mihail Fjodorovič.

—    Mihail Fjodorovič, vai jūs vēl neguļat?

—    Vai tad te var aizmigt, Ivan Pavlovič.

—    Šķiet, ka svīst gaisma.

—          Rādās gan. Iedomājušies, riebekļi, apzieķēt logus at zilu krāsu.

—    Kā holeras barakā.

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Bija pagājuši pāris mēnešu kopš Vlasova neveiksmīgās vizītes pie Himlera 1944. gada jūlijā. Nedz impērijas drošības galvenās pārvaldes priekšnieka kanceleja, nedz rezerves armijas virspavēlnieka (Himlers dabūja arī šo

amatu) štābs nelika ne manīt, kad beidzot SS reihsfīreram labpatiks pieņemt ģenerāli Vlasovu, kas bija devis uzticības zvērestu fīreram un Lielvācijai.

Dabūja zināt, ko Vlasovs darījis, lai pievērstu «reiha trešā dižvīra» uzmanību savai personai, — vienā gabalā sūtījis apsveikuma telegrammas, augām naktīm kopā ar Adeli Belinbergu spriedis, kā lai piedabū «dārgo Heinrihu» uz satikšanos, bāries ar Ferdinandu: «Kur nu ir jūsu sakari, oberšturmbanfīrera kungs?» Kā man stāstīja Zakutnijs, esot pat krieviski bļāvis uz Ferdinandu: «Es neciešu plātīzerus!» Bet brālītis cieš klusu. Laikam žēl darīt pāri māšelei.

Katru nedēļu Vlasovs brauca pie Maikopska — gan viens pats, gan kopā ar Ziļenkovu. «Galvenais politiskais padomnieks» vēlāk stāstīja: «Vai dieniņ, kā mūsu Andrjušam gribas tikties ar Himleru! Maikopski no galvas līdz kājām aplaizīja: «Izlīdzi nu, draugs, izlīdzi!» Maikopskis, protams, pūlas, taču arī viņš pagaidām nevar nekā izdarīt, apstākļi ir spēcīgāki par viņa iespējām.»

Un pēkšņi — Heinrihs Himlera kungs vēlas redzēt Vlasova kungu. Cik viņi visi kļuva priecīgi! Cik priecīgs un lepns kļuva pats Vlasovs!

Par visiem tikšanās sīkumiem uzzināju no Zakutnija. Viņš bija «Krievu komitejas» loceklis un tika uzaicināts uz apspriedi, ko Vlasovs sasauca otrā dienā pēc atgriešanās no Himlera mītnes.

— Es, Ņikandrova kungs, uzticu jums divu zemju — Lielvācijas un Krievijas valsts noslēpumu. Tikai nevienam ne vārda. Man nepatīk Andrejs Andrejevičs, — nopietns cilvēks, bet uzvedas nenopietni. Nu kā tā var — sasauc komitejas vadošo sastāvu: mani, Mališkinu, Ziļenkovu, Truhinu, vārdu sakot, visus un nevis sniedz kārtīgu ziņojumu, ko mēs no viņa gaidījām, bet stāv, berzē rokas un, atvainojiet, nekādi nevar dabūt nost no ģīmja smaidu. «Tagad,» viņš saka, «mēs esam vīrā!» Dieva dēļ, pasakiet — vai tad tā var sākt nopietnu apspriedi?! «Vai jūs zināt, Himlera kungs nemaz nav tāds, kā es biju domājis…» Kāda darīšana Himleram par to, ko tu par viņu esi domājis! Svarīgi ir tas, ko viņš domā par tevi! «Laipns cilvēks, ļoti laipns cilvēks, pat ļoti patīkams.» Un rāda mums fotogrāfiju — viņš un Himlers stāv, rokās saķērušies. «Mūs abus kopā nofotografēja, un, varat iedomāties, nebijām vēl izrunājušies līdz galam, — lūdzu, jums par piemiņu fotogrāfija.» Paldies 2iļenkovam, viņš Andrejam Andrejevičam mazdrusciņ, neuzkrītoši iedzēla: «Fotogrāfiju mēs apskatīsim vēlāk, pastāstiet labāk, par ko tika runāts!» Andrejs Andrejevičs noskaitās: «Visam savs laiks, Ziļenkova kungs!» Nenosauca vis par ģenerāli vai Georgiju Nikolajeviču, bet — Žiļenkova kungs! «Visam savs laiks!» Tomēr tas līdzēja, fotogrāfiju viņš nolika nost. «Himlera kungs sacīja, ka, pēc viņa domām, bruņoto spēku propagandas daļa nav pratusi organizēt krievus kopīgai cīņai pret boļševikiem, un tagad viņš šo darbu vadīšot pats . .. Praktiskā vadība uzdota SS obergrupenfīreram Gotlībam Bergeram. Es ar viņu tikos … Gluži inteliģents cilvēks un tai pašā laikā enerģisks.» Es sēžu un domāju: «Lai velns rauj viņa inteliģenci, tu pastāsti mums pašu būtību.»

Zakutnijs runāja ilgi. Vai ik teikuma galā: «Es teicu .. . Es viņam … Es domāju …» Lai gan ar grūtībām, taču noskaidroju, ka Himlers nolēmis «Krievu komitejas» vietā dibināt jaunu organizāciju, kam jāapvieno dažādas pretpadomju komitejas — gruzīnu, ukraiņu, Turkestānas, Baltijas un visas baltemigrantu organizācijas. Himlers teicis Vlasovam, ka palīdzēs tam izveidot divas divīzijas un apbruņos tās.

Zakutnijs pastāstīja arī sīkāk: «Andrejs Andrejevičs lūdza desmit divīzijas, bet Himlers bija ar mieru atļaut tikai divas.. Himlers nav muļķis, saprot, ka pašreizējā stāvoklī turēt savā aizmugurē desmit krievu divīzijas nav nekāda vajadzība. Pastrādās tādas lietas, ka vai nu!»

Pēc audiences pie Himlera Vlasovu cits pēc cita sāka aicināt pie sevis paši augstākie Vācijas vadītāji. Viszinis Zakutnijs stāstīja, ka impērijas drošības galvenajā pārvaldē nodibinājuši rindas kārtību: pie kā un kādā laikā SS reilisfīrera laipnības apveltītajam Vlasova kungam jāierodas.

Pirmais pēc Himlera Vlasovu pieņēma Hermanis Gērings. Tas atsūtīja savu pārstāvi ģenerālmajoru Ašenbreneru. Kad viņi nāca lejā pa kāpnēm, es dzirdēju, kā Vlasovs sacīja Ašenbreneram:

—    Jūs labi runājat krieviski, ģenerāl!

Ašenbreners apstājās un raiti atteica:

—    Es divus gadus nodzīvoju Maskavā, Vlasova kungs, biju militārā atašeja palīgs aviācijas jautājumos. Dzīvoju ļoti jaukā ielā. Diemžēl esmu aizmirsis nosaukumu. Kā nekā pagājis turpat jau piecpadsmit gadu. Atcerējos — Mazā Bronnaja. Man patika iet kājām uz Lielo teātri…

No Gēringa Vlasovs atgriezās drūms. Pēc tam noskaidrojās, ka kara gaisa spēku pārvaldnieks apsolījis visnotaļ palīdzēt Vlasovam, pats piedāvājis nodot viņa rīcībā visus krievu gūstekņus, kas apkalpo vācu aviāciju. Taču Vlasovs bija sašutis par pieņemšanas rituālu. Vēlāk viņš bija pagaudies Truhinam:

—    Pat nepiecēlās, treknais vepris!

Reizēm Vlasovs paņēma līdz arī kādu no saviem tuvākajiem domu biedriem. Pie Gebelsa viņš aizbrauca kopā ar Ziļenkovu. Abi atgriezās apmierināti, it īpaši Ziļenkovs.

—    Gebelss, varat iedomāties, ir simpātisks vīrs. «Paskaidrojiet, kungi, kādēļ mūsu propagandai nebija panākumu krievu vidū?» Es viņam atbildu: «Atļausit, Heir Gebels, izsacīt savas personiskās domas?» Viņš man saka: «Labprāt uzklausīšu.» — «Herr Gebels, jūsu propaganda neguva panākumus tādēļ, ka tā ir pielāgota vācieša ausij, nevis krievam. Un vēl piedevām: mūsu — krievu ausi ir samaitājusi komunistiskā propaganda …» Viņš paskatījās manī un nekā neteica, taču es ievēroju — mana atbilde viņam patika. Pēc tam viņš apsolīja piešķirt mums vēl papīru, palīdzēt ar tipogrāfiju. Nudien, simpātisks cilvēks …

Pie sīkākajiem gariem sāka braukt veseliem bariem.

Pie Leja aizbrauca piecatā: Vlasovs, Truhins, Mališkins, Žiļenkovs un Sverčakovs. Arī no vācu puses bija sanācis diezgan daudz cilvēku — «darba frontes» ierēdņi, SS oberfīrers Krēgers, šturmbanfīrers Zīverss.

Tieši šeit Sverčakovs bija Vlasovu iegāzis.

Lejs bija sūdzējies, ka austrumu strādnieki slikti strādājot un sabotējot.

—   Dodiet, ģenerāl, padomu, kā lai piespiež viņus strādāt labāk?

Vlasovs bija noraustījis plecus un sācis kaut ko murmulēt par krievu slinkumu. Viņu pārtraucis Sverčakovs, kas centies par katru cenu iespraust sarunā kaut vienu savu vārdu:

—   Un kam tad ir Aušvica? Tie, kuri sabotē, jāsūta uz turieni…

Iestājies klusums. Lejam un viņa palīgiem sejas pārakmeņojušās. Tad Lejs skarbi sacījis:

—    Kāds tam sakars ar Aušvicu? Laikam . g

—          Sverčakova kungs, — tulks pasteidzies pateikt priekšā.

—          Sverčakova kungs, acīm redzot, bieži klausās ienaidnieka radiopārraides…

Šturmbanfīrers Zīverss draudīgi pateicis krieviski:

—          Kā to pie jums mēdz teikt? Runā ko runādams, apdomā galu!

Vlasovs pasteidzās uzsaukt tostu par Leja kungu. Taču «darba frontes» vadītājs līdz pat tikšanās beigām bijis drūms un atvadīdamies nesniedzis Sverčakovam roku.

Tad nu gan Sverčakovs dabūja! Vlasovs, līdzko iekāpa mašīnā, tūlīt dusmīgi pateica:

—          Kāds velns jūs dīdīja? Ko tad jūs, nezināt, vai, ka viņi par Osvencimu skaļi nerunā? — Pēc tam Vlasovs pats pārlaboja: — Ebreju tenkas nav ko ņemt par pilnu!

Truhins piebilda:

—          Vajadzētu tev, Sergej Nikolajevič, iekraut pa purnu par tādiem stiķiem.

Vairāk Sverčakovu nekur līdzi neņēma. Un vispār Vlasovs kļuva pret viņu vēss, izskaidrodams to pavisam īsi: «Muļķis ar pretenzijām ir daudz ļaunāks nekā parasts muļķis.»

Uz Vilhelmštrāsi, uz ārlietu ministriju, Vlasovs paņēma līdzi Mališkinu. Uz šo audienci lika lielas cerības — kāds bija palaidis baumas, ka Ribentrops patlaban esot lielā cieņā pie Hitlera un tādēļ šobrīd «Ribentrops var visu».

Par sarunu ar Ribentropu Vlasovs un Mališkins nevienam nekā neteica. Abi atgriezās cienīgi, pat svinīgi. Truhins metās pie Vlasova:

—    Kā veicās, Andrej Andrejevič?

—Saruna risinājās draudzīgā atmosfērā. — Vlasovs oficiāli atteica. — Abas puses šķīrās savstarpēji apmierinātas …

Dažas dienas vēlāk man izdevās izlasīt vienošanās projektu, ko bija parakstījis Vlasovs un Vācijas ārlietu ministra pirmais vietnieks Stennecgrihts.

«… Komitejas priekšsēdētājs ģenerālleitnants Vlasovs noslēdz ar Lielvācijas valdību tās ārlietu ministrijas personā šādu vienošanos.

1. Lielvācijas valdība nodod Komitejas rīcībā kredīta veidā naudas līdzekļus, kas nepieciešami atbrīvošanās cīņai pret kopīgo ienaidnieku — boļševismu.

2.   Šajā nolūkā Valsts Galvenajā kasē uz Komitejas vārda tiks atvērts rēķins.

Šā rēķina debetā tiek ieskaitītas valsts līdzekļu summas Komitejas tiešajām finansiālajām vajadzībām.

Bez tam šā rēķina debetā tiek ieskaitīti izdevumi, ko Vācijas valsts organizācijas izlieto Komitejas vajadzībām, jo šie izdevumi saistīti ar Komitejas uzdevumu izpildi.

Lielvācijas valdība atstāj sev tiesības izlemt piešķiramā kredīta lielumu.

3.    Komitejas priekšsēdētājs ieceļ finansu pilnvaroto ar paraksta tiesībām, šis pilnvarotais rīkojas ar piešķirtajiem naudas līdzekļiem un ir atbildīgs par Komitejas finansu saimniecību.

4.    Komiteja apņemas atlīdzināt tai piešķirto kredītu uz Krievijas vērtslietu un aktīvu rēķina, līdzko tai radīsies iespēja ar tiem rīkoties. Par kredīta un procentu dzēšanu paredzēts vēlāk noslēgt attiecīgas vienošanās.

5.    Šī vienošanās stāsies spēkā 1944. gada 1. decembri.»

Uz vienošanās projekta bija uzspiesti divi zīmogi:

viens ar tekstu krievu un vācu valodā «Ģenerālleitnanta A. A. Vlasova personiskā kanceleja», otrs — ar ērgli un kāškrustu.

Dodamies pie austrumu provinču reihsministra Alfrēda Rozenberga, Vlasovs kopā ar citiem paņēma līdzi ari mani.

Es zināju, ka Rpzenbergs ir no Baltijas vāciešiem, viņa biogrāfija, tāpat kā citu «fīreru» biogrāfijas, bija izplatīta Vācijā miljonos eksemplāru, bet vai es varēju iedomāties, ka esmu ar viņu jau ticies!

Vācu nacionālsociālisma spīdeklis, grāmatas «XX gadsimta mīts» autors mūs sagaidīja, stāvēdams sava milzīgā kabineta vidū. Es viņu pazinu.

Man vajadzēja atcerēties katru vārdu, ko runāja Rozenbergs ar Vlasovu, bet es nekādi netiku vaļā no atmiņām.

. . . 1918. gada augusts. Man ir atvaļinājums — tikai viena nedēļa. Jēkabs Peterss sacīja: «Drusku atpūties. Aizbrauc pie vecākiem …»

Vilciens «Maksims», kas bija salasīts no preču vagoniem, kurus sauca par «teļu vāģiem», un pasažieru vagoniem, tikko vilkās. Mēs — es un mans nejaušais ceļabiedrs— gulējām uz lažām, kas bija sasistas no neēvelētiem dēļiem; vajadzēja tikai neuzmanīgāk pagriezties, un miesā iedūrās skabargas. Ceļabiedram bija savāds paradums — skaidri izrunāt katru vārdu gluži kā skolā stundā .. .

—    Mūsu Rīgas politehniskais institūts …

Tas bija viņš, Alfrēds Rozenbergs, kas gulēja mūsu šķūnītī brāļa Pjotra gultā, tas bija viņš, Alfrēds Rozenbergs, kas uz guberņas komitejas kāpnēm sarunājās ar Furmanovu. Es atcerējos Dmitrija Andrejeviča vārdus: «Šejienes biedriem jūs esat galīgi nepazīstams cilvēks, un partijā jūs Ivanovovozņesenskā diez vai «ierakstīs». Tātad tieši viņš, Alfrēds Rozenbergs, gribēja «ierakstīties» Komunistiskajā partijā, un tieši viņš, Alfrēds Rozenbergs, toreiz atbildēja Furmanovam: «Jums laikam tiešām taisnība, biedri Furmanov. Uz redzēšanos. Atvainojiet par traucēšanu!»

Acīm redzot, tas, ka Himlers pieņēmis Vlasovu, bija ietekmējis arī Rozenbergu, viņš izturējās pret mums laipni, pat sirsnīgi. Tiesa, kad saruna ievirzījās par Krievijas nākotni, reihministra acīs iedzalkstījās neslēpts naids. «Austrumu provinču reihsministra» tituls bija zaudējis jēgu — kāda te, pie velna, var būt runa par ostprovincēm, ja padomju armijas jau ienākušas Vācijā! …

Kamēr Vlasovs staigāja vizītēs pie Lielvācijas dižvīriem, Ziļenkovs un Mališkins gatavojās uz tikšanos ar citu «nacionālo komiteju» un iestāžu pārstāvjiem. Pirmais piekrišanu satikties deva krievu emigrācijas vadītājs Vācijā ģenerālis Biskupskis. Es redzēju, kā pie «Krievu komitejas» ārdurvīm divi sirmi, vecmodīgi ģērbušies ceļabiedri stīvēja laukā no vecas automašīnas kādu ģenerāli. Visi viņi krekstēja un pukstēja. Biskupskis tikko varēja nostāvēt, kājas viņam trīcēja kā vecam apdzirdītam zirgam. Man jau likās — ja komandanta vada karavīri nebūtu viņu paņēmuši zem rokām, viņš nespētu izkustēties ne no vietas.

Vakarā pat Truhins, kas parasti bija drūms un sabozies, sāka smieties, klausīdamies, ko stāsta kādreizējais Maskavas pilsētas mašīnu uzskaites konsultants Andrejevs, kurš bija piedalījies sarunā. Andrejevs bija uzradies «Krievu komitejā» nesen, viņu bija paredzēts iecelt par nākamās apvienotās komitejas finansu pārvaldes priekšnieku. Atdarinādams ģenerāļa Biskupska vecīgo gaitu, Andrejevs traģiskā čukstā «kliedza»:

—    Es piekritīšu savienībai ar jums tikai ar vienu nosacījumu: ja Krievijā tiks atjaunota monarhija! Jā, ņemiet vērā, es esmu monarhists! Monarhists! Un neviens mani no šī ceļa nenovilinās!

Biskupski kopā ar ceļabiedru, tikpat sagrabējušu ģenerāli Lampi, pasteidzās labi ātri aizvadīt, bet laikam bija pārcentušies — pie ārdurvīm Biskupskis pakrita. Viņu tikai ar mokām uzdabū ja kājās.

Notika saruna ar ģenerāli Krasnovu. Atcerējos, kā Aļeksinas skolā, kad mēs vēsturē «ņēmām cauri» 1917. gadu, skolēni man jautāja, kā gan varējuši uz goda vārda palaist vaļā tādu ienaidnieku.

Bet tagad es redzēju, kā Vlasovs sagaidīja Krasnovu pie pašām ārdurvīm, rokas iepletis: «Dārgais Pjotr Nikolajevič, priecājos, redzot jūs pie labas veselības!»

Taču «veselība» Krasnovam diez kāda vis nebija — pavisam sirms, izļumis, ar mēļi zilu degunu, viņš skaļi pūta un šļūcināja kājas.

Arī šī tikšanās nedeva vajadzīgo efektu. Krasnovs diplomātiski izvairījās no paskaidrojumiem.

—          Es, Andrej Andrejevič, jau esmu zvērējis Ādolfam Hitleram. Turklāt, ģenerāl, man ir vienošanās ar Lielvāciju, ka mani domu biedri pav piedalīšanos cīņā pret boļševikiem saņems apmešanās vietu Itālijā.

—    Kur?

—    Itālijā.

—Bet kā uz to skatīsies itālieši?

—    Nezinu, ar itāliešiem neesmu vienošanos parakstījis.

—          Ko lai dara, Krasnova kungs, gauži nožēloju, ka mums neizdevās nodibināt aliansi.

—          Es arī. Bet es jau esmu devis zvērestu. Parakstījis vienošanos.

Un viņi šķīrās.

Notika tikšanās ar ģenerāli Turkulu, «Pirmā pasaules kara dalībnieku krievu nacionālās savienības» vadītāju. Turkulu un cara ģenerāli Kreiteru savā mašīnā atveda SS oberfīrers Krēgers. Visiem, kas redzēja viņu atbraukšanu, bija licies, ka Krēgers mazliet pabikstījis vecīšus, kad tie, no mašīnas izkāpuši, sākuši lūkoties apkārt: «Uz kurieni mēs esam atvesti?»

Ģenerāļi pašķirstīja «iepriekšējos nosacījumus» un bija ar mieru iestāties Apvienotajā komitejā.

—          Man vienalga, — Turkuls paziņoja. — Manuprāt, no šī pasākuma kaut kas tomēr var iznākt…

«Ukrainas radas» priekšsēdētājs Šandrjuks pieprasīja,

Ial Vlasovs pats atbrauc pie viņa. Sākumā Vlasovs sacēla traci: «Tā jau katrs sāks prasīt, lai braucu pie viņa! Tu re, kāds atradies — Šandrjuks! Kas cits bez krodzinieka vēl viņu pazīst?» Taču Maikopskis sabrēca uz Vlasovu, un vajadzēja vien kopā ar Krēgeru braukt pie Šandrjuka. Kā redzams, Šandrjukam bija savi aizbildņi impērijas drošības galvenajā pārvaldē — viņš pieņēma «Krievu komitejas» priekšsēdētāju gandrīz vai apakšveļā. Noklausījās un, laiski žāvādamies, novilka:

— Organizējiet vien, kungi, kaut ko bez manas līdzdalības. Mani tas itin nemaz neinteresē.

Ziļenkovs sava drauģeļa SS oberfīrera Dalkena pavadībā aizbrauca uz Berlīnes priekšpilsētu pie Banderas. Iznāca tikai nesmukums un vairāk nekas. Bandera sāka bļaut: «Moskaļi. Ejiet jūs . . .» Un aizsūtīja šos varen tālu, taču Dalkens piedraudēja, ka nosūdzēs Bergeram, pēc tam, Bandera kļuva pieklājīgāks, pārtrauca neķītro lamāšanos, tomēr no iestāšanās Apvienotajā komitejā atteicās: «Piekrāpsit, es taču jūs pazīstu . . .»

«Austrumu provinču» ministrija, kurai tikpat kā nekā vairs nebija ko darīt, bija paņēmusi savā paspārnē «gruzīnu komiteju» ar Kediju priekšgalā. Vlasovs izrunājās ar Kediju, taču abi nevarēja vienoties par nākamajām Gruzijas un Krievijas attiecībām.

No sadarbības atteicās arī Turkestānas «prezidents» Kajumhans. Tas runāja augstprātīgi un vīzdegunīgi. «Mēs būsim patstāvīga valsts. Ar Krieviju nekādās darīšanās ielaisties nevēlos!»

Kajumhana vietā Maikopskis sadabūja Pomudas hanu. Hans jau pēc piecām minūtēm bija ar mieru, tikai tūlīt pat izkaulēja sev «personālo algu». Par Kajumhanu viņš pateica: «Veltīgi jūs pie tā mēsla braucāt. Avantūrists un slepkava, pārdos par putras bļodeli…»

Man jau sen vajadzēja iepazīties ar stāvokli «KAA» propagandistu kursos. Tie bija noorganizēti Dobendorfā, četrdesmit kilometrus uz dienvidiem no Berlīnes.

Vācieši palīdzēja Vlasovam nodibināt propagandistu kursus jau 1943. gada sākumā. Tas notika pēc Himlera norādījuma. SS reihsfīrers to izdarīja aiz tīri lietišķiem apsvērumiem. Lielāko tiesu kursantu pēc -kursu beigšanas nosūtīja uz «ostleģioniem», gūstekņu nometnēm un «ost-

strādnieku» nometnēm. Lai gan ne visi kursus beigušie

izpildīja savus uzdevumus saskaņā ar zvērestu — dažu labu no viņiem, ko pieķēra «nelojālā attieksmē» pret Lielvāciju, aizsūtīja uz Aušvicu, Maidaneku vai arī tīri vienkārši nošāva, — taču kāda daļa tomēr nodarbojās ar propagandu. Himleram bija ļoti no svara, lai padomju cilvēku vidū ar hitlerisko propagandu nodarbotos viņu pašu tautieši.

Izraugoties kursantus, man izdevās iedabūt tajos arī savus puišus — man nebija tiesību pamest «propagandistu kadrus» bez ievērības.

Un tagad man vajadzēja pārlūkot kursus pašam.

Man palaimējās — Vlasovs, Ziļenkovs un vēl vairākas štāba «amatpersonas» nolēma sakarā ar kārtējo izlaidumu «ierasties vizītē». Es aizbraucu viņiem līdzi. , Bija atgadījusies kāda nesaprašanās, kas Krievijas atbrīvošanas armijas štābā bija visai bieža parādība. Priekšniecība ieradās Dobendorfā, bet kursanti vēl nebija atgriezušies no ekskursijas.

Kādā bagātā muižā burgomistra un ekskursijas vadītāja neuzmanības dēļ kursanti sastapās ar krievu meitenēm. Dabūjušas zināt, kas šeit ieradušies, meitenes «nejauši» iegrūda vienu ciemiņu vircas bedrē, bet, kad kursanti gribēja parunāt ar tautietēm, tās izlikās par kurlmēmām.

Apskaitusies priekšniecība, kursantus gaidīdama, aizgāja pie kursu komandanta — vācieša pusdienot, bet es, aizbildinādamies, ka ēst negribas, aizgāju paklaiņot pa kursu teritoriju.

Agrāk te septiņās ar dzeloņstieplēm iežogotās barakās bija dzīvojuši angļu kara gūstekņi. Barakas tā arī palikušas, tikai atejas bija pārceltas tālāk, visapkārt apvilkts vēl viens dzeloņstiepļu žogs un pastiprināts ārējais apgaismojums.

Jaunāka par citām ēkām izskatījās komandantūra — vācu komandanta namiņš.

Aiz pēdējās barakas ieraudzīju zemu, garenu jumtu un, nospriedis, ka tā droši vien ir sakņu noliktava vai siltumnīca, tuvumā nemaz nepiegāju, taču pēkšņi izdzirdēju, ka mani kāds sauc:

—    Virsnieka kungs!

Caur «sakņu noliktavas» aizrestoto logu uz mani raudzījās bāls, ar bārdu apaudzis cilvēks.

—    Virsnieka kungs, vai nevarat iedot kādu smēķi?

Iedevu cigareti, pēc tam pieliku klāt vēl vienu.

—    Paldies. Un uguntiņu ar . . .

Paņēmis sērkociņu kārbiņu, apcietinātais aizpīpēja un steidzīgi palūdza:

—    Varbūt atļausit dažus paņemt?

—    Ņemiet visu kārbiņu.

— Liels paldies. Līdz kapa malai neaizmirsīšu.

— Kas jūs esat? Kā jūsu uzvārds?

—    Larionovs Aleksandrs. Paldies, biedri…

Man nebija tiesību aizmirst, kas es esmu, man nebija tiesību veltīgi riskēt. Man bija žēl šā puiša — viņam bija jaukas, drosmīgas acis, taču es uzskatīju, ka būs labāk, ja «sašutīšu».

—           Atradis «biedru»! — ūn piebildu to, ko šādos gadījumos «vlasovieši» parasti teica: — Biedri karājas pie laternu stabiem!

Acis puisim kļuva ļaunas, un viņš nešpetni izlamāja mani. Kā es gribēju paspiest viņam roku!

Man klāt pienāca resns, izļumējis oberšārfīrers saņurcītā, netīrā mundierī. Deguns pavisam sarkans, vaigi vienās zilās dzīsliņās — laikam vecis bija pamatīgi izsēdējies pa alus pagrabiem. Viņam pie sāniem karājās parabellums. Man par izbrīnu, viņš pilnīgi bez akcenta krieviski sacīja:

—          Pie mums, jūsu labdzimtība, stingri aizliegts sarunāties ar apcietinātajiem!

Es aizgāju prom. Bet puisis vēl arvien kaut ko klaigāja. Vārdus es vairs nesapratu.

Pagalmā iebrauca kravas mašīnas ar kursantiem.

Drīz pēc tam sākās zvēresta došanas ceremonija. Zvērestu lasīja Žiļenkovs. Kursanti korī atkārtoja.

—           Zvēru ar sirdi un dvēseli kalpot Lielvācijai, tāsjvirsvadonim, visu atbrīvošanas armiju virspavēlniekam Ādolfam Hitleram . . .

Kursanti pēc kārtas gāja pie galda, parakstījās un saņēma apliecību par kursu beigšanu. Dažiem izsniedza izziņas, ka viņi tai pašā laikā ir arī avīzes «Dobrovoļec» korespondenti.

Pašās beigās ierindas priekšā nostājās Vlasovs. Viņš izberzēja savas milzīgās brilles biezajos ietvaros, salika rokas uz vēdera un iesāka runu:

— Propagandistu kungi, jūs esat noklausījušies augstākajā mērā vērtīgu lekciju ciklu… — Viņš atvēra sažņaugto dūri, ieskatījās papirītī un turpināja: — Lekciju ciklu, kādu jūs nekur citur nedabūtu dzirdēt: «Krievijas vēstures mācība», «Boļševiki — kara izraisītāji», «Vācijas un Krievijas savienības vēsture», «Marksisms — galvenais ienaidnieks», «Marksisms un jūdaisms». Apsveicu jūs ar jaunām, vispusīgām zināšanām, kas jums loti palīdzēs jūsu turpmākajā dzīvē

Skatījos uz nekustīgi stāvošajiem propagandistiem un korespondentiem. Labajā flangā stāvēja gandrīz divus metrus garš milzenis. Rudi mati, tikko samanāmas bezkrāsainas skropstas, acis kā veprim, sažņaugtās dūres — gluži kā puspuda atsvari. Seja kā no akmens — nekā tajā nevar samanīt.

Viņa uzvārds ir Ņikonovs. Es redzēju viņa personisko lietu: «Pirms kara strādājis par krāvējai, pēc tam par pārdevēju skārnī, apzadzies, notiesāts uz pieciem gadiem ..'.»

Viņam blakus garš un kārns vīrs ar garu kaklu un asu putna degunu — Fiļipovs, bijušais džeza fleitists. Kā pūce, ne reizi nepamirkšķinājis, viņš skatījās Vlasovā ar apaļām acīm. Viņam ir bagāta pagātne — pirms paša kara notiesāts par izvarošanu, sodu izcietis labošanas nometnē.

Lūk, vēl viens. Kad izsauca: «Ruta!» — viņš bridi vilcinājās un sāka bailīgi mirkšķināt acis. Viņam noteikti ir viltoti dokumenti. Vēl pavisam jauns, gadus divdesmit piecus vecs. Pēc dokumentiem viņš ir skolotājs. Negribas gan ticēt…

Un tad nāk mans Kočņevs. Viņš ir tāds pats Kočņevs kā es Ņikandrovs. Viņš tikai reizi uzmeta man acis — vienaldzīgi, tāpat kā visiem pārējiem. Pareizi rīkojies, biedri Zimenkov!

Bet Vlasovs tik runāja un runāja:

— Es jau sen izlēmu — sitīšu boļševikus! Atmaksāšu komunistiem! Nerimšos, kamēr nenogāzīšu komunistisko režīmu.

Lai klāsta vien «Manu programmu». Tā jau daudzkārt dzirdēta. Viņš to nočiepis Hitleram. Tam ir «Mana cīņa»! Sitam — «Mana programma»! Sī viņa programma ir diezgan vienkārša — eseristiski meņševistisks sajaukums. To viegli izteikt piecos vārdos: «Krievija bez komunistiem un padomēm!» Bet viņš vēl aizvien zelē un zelē.

«Jūsu labdzimtības», «augstlabdzimtības» un pat «ekselences» izliekas, it kā klausītos, lai gan jau līdz riebumam apnikusi garlaicīgā runa. Žiļenkovs kaut ko pačuk

stēja Truhinam, «Garās Trīnes» brūnajās acīs uz mirkli pazibēja smīns.

Ierindā ir nedomā pasmaidīt! Vēlāk tā sados, ka aizmirsīsi, kāda pakāpe tev piešķirta — praporščiks, podporučiks vai poručiks.

Es skatījos uz bijušo advokātu Hohlovu. Viņam apnicis klausīties, mūlī tāda garlaicība, taču stāv nepakustēdamies. Ko tev universitātē mācīja? Kas izkratīja no tevis sirdsapziņu? Vai arī tās tev nekad nav bijis? Bet tev, nelietim, taču dzimtenē palikuši tēvs un māte, krietni cilvēki, sieva un piecus gadus vecs dēls. Droši vien saņēmuši paziņojumu: «Pazudis bez vēsts,» — vai arī rakstveža pārskatīšanās dēļ pat «nāves ziņu». «Kritis varoņa nāvē cīņā par Padomju Dzimteni.» Vaimanāja tevis dēļ, it īpaši māte. Nāca uz mājām darba biedri, palīdzēja kā vien varēdami — pieveda malku, apgādāja ar pārtiku, iekārtoja puišeli bērnudārzā.

Bet tu esi dzīvs! Brīvprātīgi padevies gūstā! Meloji, kad pratināja, stāstīji aplamības pat par saviem vecākiem: «Kulaki, manta konfiscēta.» Bet tavs tēvs kolektivizācijas sākumā atnāca uz rajona komiteju un lūdza: «Sūtiet uz laukiem!» Tu rāpoji hitleriešu priekšā uz ceļiem un brēci: «Neesmu vainīgs! Ar varu ievilka komjaunatnē!»

Otrajā rindā stāv Odincovs … Tu mani nepazīsti, biedri Odincov. Citenhorstas nometnē ar tevi runāja tev nepazīstams pulkvedis. Sākumā tu domāji, ka tev darīšana ar provokatoru, pēc.tam noticēji un aiz prieka gandrīz vai apraudājies, ka blakus pēkšņi uzradies savējais, īsts un drošs padomju puisis. Mēs tev ticam, biedri Odincov! Rīt tu nonāksi majora Gaja —^Vlasova štāba aģentūras izlūkošanas nodaļas priekšnieka rīcībā. Tur ir iespēja izvērsties. Cauri tavām rokām ies nelieši, kurus gatavojas iesūtīt pie mums …

—    Vēlu sekmes, kungi!

Beidzot Vlasovs bija izteicis visu! Tūlīt komandants lauzītā krievu valodā noprasīs, kam ir kāds jautājums. Divi jau iepriekš sagatavoti kursanti pajautās kādu nieku, kam nav nekādas nozīmes, bet Vlasovs apnicīgi izskaidros … Nu kā tad:

—    Kung virsnēk, kam būs ko jautāt?

—    Atļausit, komandanta kungs …

—    Lūgt, kung Hohlof …

Ko tu jautāsi, izbijušais advokāt? Ko tev lika uzprasīt?

— Pavēlnieka kungs, ģenerālleitnant Vlasov, atļausit vaicāt, vai ir kāds pamats baumām, ka mūsu dārgais fīrers Ādolfs Hitlers esot sasirdzis?

Skatos komandantā: viņš ir laimīgs, jo tas bija viņš, kas sagatavojis šo jautājumu. Vlasovs jau sakustināja žokļus un gribēja atbildēt, taču komandants pārņēma iniciatīvu savās rokās.

—          Kungs Vlasof, uz šo jautājum būs atbildēt es. Paldēs par jūs rūp par fīrer veselīb! Sitas baum ir bez pamat. Mūs fīrer ir sveik und vesel. Heil Hitlēr!

Ierinda ne visai saskanīgi, taču diezgan skaļi atsaucās:

—    Heil Hitler!

Labi iedīdīts, nevar sūdzēties. h

—    Kam vēl būs būt jautājum?

—    Atļausit. ..

Kāpēc tu piekriti, biedri Odincov! Tev taču teica., ka nevajag līst acīs. Laikam nebija citas izejas? Interesanti, ko tu jautāsi?

—          Vai varēs pēc uzvaras pār mūsu ienaidniekiem palikt uz pastāvīgu dzīvi Vācijā? .

Vlasovs, šķiet, par šādu jautājumu ir brīdināts, tāpēc atbild sakajrīgi un, visiem par lielu prieku, pat īsi:

—          Šādu priekšrocību impērijas valdība piešķirs tiem, kas īpaši izcēlušies, un apbalvotajiem . ..

Un pēkšņi atskanēja šāvieni. Vlasovs norāva brilles un sāka grozīt galvu uz visām pusēm. Pie viņa pieskrēja Hitrovo, viņa personiskās apsardzes komandants, — rokā parabellums, sejā apņēmība.

Atskanēja vēl šāvieni. Tie nāca no «dārzeņu noliktavas» puses. Pēc tam uzliesmoja uguns.

Vlasovs atteicās no pusdienām un aizbrauca. Ziļenkovs man sacīja:

— Palieciet te, paskatieties. Te jau notiek sazin kas …

Es «paskatījos». Izrādījās, ka apcietinātais Larionovs, dabūjis no manis sērkociņus, bija aizdedzinājis gružus. Vecais oberšārfīrers meties dzēst ugunsgrēku, bet Larionovs to vien bija gaidījis. Viņš esesieti nositis. Nevēlēdamies nokļūt dzīvs vāciešu rokās, Larionovs nošāvies.

Blakus gulēja divi līķi — viens apdegušā esesieša mundierī, otrs saplēstā karavīra kreklā.

Kāds noteica:

—    Lai cik viltīgs bija Griška, tomēr beidzot uzrāvās!

Nogalināto oberšārfīreru, kuram, kā es noskaidroju,

komandants uzticējies jo sevišķi, sauca par Grigoriju Fjodoroviču Deņežkiriu. No Krievijas viņš bija aizbēdzis 1918. gadā, bet Vācijā dzīvoja kopš 1920. gada, 1932. gadā bija iestājies nacionālsociālistu partijā …

Aizbraucu no Dobendorfas nākamajā dienā. Jau bija pagājis ļoti ilgs laiks, kad biedrs Zimenkovs — «Kočņevs» man pastāstīja, kas noticis tai vakarā pēc manas aizbraukšanas.

—   Saprotiet pats, pirmais brīvais vakars. Izsniedza talonus uz kino, bet pēc tam atņēma. Bufeti, viņu valodā — kantīni, sākumā atvēra, — protams, tūlīt sastājās rinda, bet arī kantīni drīz vien aizvēra. Komandants bija visu aizliedzis. Kāds leijerē uz ermoņikām vienu un to pašu reizes desmit. Mēs dauzījām domino. Dzirdam, ermoņikas paņēmis kāds cits, spēlē «Mandžūrijas kalnos». Mēs kauliņus kabatā un pie spēlētāja. Spēlē Malovs, tankists, bijušais traktorists no Vladimiras puses. Visi saspiedušies apkārt, neviens nelamājas, klusē. Pat vācieši kļuva domīgi. Ermoņiku īpašnieks, komandanta vada vācietis, izplūdis smaidā, sēž Malovam blakus: «Redziet, cik man tās labas! …»

Un pēkšņi tas lamzaks Ņikonovs saka Malovam:

—    Izbeidz!

Bet šis sāk spēlēt «Un viļņojas jūra tāltālu».

Ņikonovs atkal klāt:

—    Izbeidz! Es tevi lūdzu kā cilvēku …

Malovs spēlē, taču neviens vairs lāgā neklausās: cits bļauj uz Ņikonovu, cits uz Malovu.

Malovs sāka klusītēm dziedāt: «Tur veltīgi māmuļa dēlu vēl gaid' ar asarās mirkstošām acīm .. .»

Ņikonovam pa seju tek asaras, viņš raud, bet pats kliedz:

—    Izbeidz, nelieti! ,

Izrāva Malovam ermoņikas no rokām — redzējāt taču, kāds Ņikonovs bija? Gatavais bullis! Kā rāva, tā viss pa gaisu: balsu plates uz vienu pusi, taustiņi — uz otru, plēšas uz pusēm, nometa zemē — un sāka mīdīt…

Ermoņiku īpašnieks kliedz, sarkans kā vēzis, vicina rokas. Aizskrēja pie komandanta. Bet tas pavēlēja: abus nošaut — gan Ņikonovu, gan Malovu. Mūs visus barakās iekšā. Ieslēdza un pastiprināja apsardzi.

1944. GADA NOVEMBRIS, PRĀGA

Himlers steidzināja. Viņam ļoti gribējās pavēstīt Hitleram, ka visi antikomunistiskie spēki, kas vēlas stāties cīņā pret boļševikiem, ir jau apvienojušies, viņš gribēja izpelnīties Hitlera atzinību un vēlreiz pierādīt, ka tieši viņš, Himlers, ir vienīgais, visuzticamākais valsts kanclera atbalsts, nevis Rozenbergs, nevis Gebelss un, protams, arī ne Bormanis.

SS obergrupenfīrers Bergers sūtīja te Krēgeru, te kādu citu, prasīja, lai ziņotu par padarīto gandrīz vai katru dienu. Novembra sākumā Krēgers atveda Himlera pavēli — sasaukt Apvienotās komitejas organizatorisko sapulci 16. novembrī. SS reihsfīrers pats izraudzījās sapulcēšanās vietu: Prāgā, Prāgas pils parādes zālē. Krēgers paskaidroja, ka Himlera kungs izraudzījies Prāgu ar nolūku, — lai gan tur ir Bohēmijas un Morāvijas protektorāts, kā nekā tomēr slāvu zeme, un būs ļoti labi, ja tās komitejas pirmā sēde, kura cīnās par Krievijas atbrīvošanu no boļševisma, notiks pašu slāvu zemē.

Truhins ieminējās: «Vajadzētu sagatavot manifestu.»

Vlasovam šī doma iepatikās, viņš steidzīgi pielika pie darba Truhinu, Ziļenkovu, Mališkinu un Zakutniju, pēc tam piedeva klāt vēl Kijevas kinostudijas scenāriju daļas bijušo vadītāju Nikolaju Kovaļčuku, kas strādāja «Dobrovoļecā». Kovaļčuks piekrita labprāt — te bija cerība uz kādu «gardāku kumosu», jo varēja gadīties, ka manifesta autorus ievēro augstākajās aprindās, bet Kovaļčuks bija pamatīgi applucis, darbs avīzē deva pārāk mazus ienākumus.

Rakstīja divas dienas. Ilgi strīdējās par Zakutnija ierosināto formulējumu: «Mēs nevēlamies, ka krievu cilvēki lietu asinis Anglijas un ASV imperiālistu interešu labā.»

Žiļenkovs pavisam aizsmaka, cenzdamies pierādīt, ka Vlasovs nelaidīs šo punktu cauri.

— Saprotiet taču auna galvas, — viņš zaudēja pacietību, — vai tad Andrejs Andrejevičs ies jau priekšlaikus nīsties ar ASV-un Angliju?

Sieva ne sieva, vilks viņu zina kas, vārdu sakot, 2iļenkova klātgulētāja Jeļena Vjačeslavovna cienāja viesus ar plānu tēju un sūdzējās Truhinam: «Jūs man piedodiet, Fjodor Ivanovič, tā nav lietota tēja, taču īstu tēju nekur nevar dabūt.»

Truhins, errodamies, ka jau otra diena jāpavada «sausā», līdzjūtīgi murmulēja: «Erzačs, dārgā, ir un paliek erzacs, sauc, kā patīk, vai saiņo to, cik glīti gribēdams.» Un visu laiku šķielēja uz namamāti: «Vai tiešām, stulbā, neiedomāsies uzlikt galdā pa šņabim.»

Ziļenkova tomēr iedomājās, atnesa pudeli un mazītiņas glāzītes uzpirksteņa lielumā. Truhins saviebās: «Eiropas dāmu tēlo, ērms gatavais!» Uz galda parādījās arī sviestmaizītes — rūpīgi sagriezti maizes kumosiņi ar gandrīz vai caurspīdīgu šķiņķa vai siera šķēlīti virsū, kuros iedurti sērkociņiem līdzīgi skaliņi.

Viesi apsēdās pie galda, bet namamāte pie rakstāmmašīnas, lai pārrakstītu manifesta tekstu. Jeļena Vjačeslavovna klidzināja ilgi, ar vienu pirkstu. Tad skaļi uzprasīja:

—           Kungi, kā lai to saprot? «Daži no mums, boļševisma pretiniekiem, pašreiz dzīvo Padomju Savienībā.» Lūdzu, kungi, kas tie tādi ir?

—           Tu, Ļoļa, raksti. Nedomā par saturu, tā nav tava darīšana, — Ziļenkovs atteica. Tā bija viņa ideja par tiem, kas «pašreiz dzīvo Padomju Savienībā». Truhins gan mēģināja iebilst:

—    Georgij Nikolajevič! Kādēļ?

—           Vai tad jums grūti to parakstīt? Ej un pārbaudi, dzīvo vai nedzīvo, bet rādās, it kā būtu.

Parādīt projektu Vlasovam aizsūtīja Truhinu un Kovaļčuku. Abi atgriezās apmierināti: «Viss kārtībā. Deva savu svētību.»

Taču izrādījās, ka pūles bijušas veltīgas. Krēgers izlasīja Vlasova atzīto projektu un no tiesas izbrīnījās:

—    Mums ir pašiem savs! Lūdzu, iepazīstieties!

Vlasovs izlasīja impērijas drošības galvenajā pārvaldē

sacerēto «manifestu» un aizvainots noteica:

—    Tas ir pārāk vācisks!

Krēgers atkodās:

—          Rakstīja jūsējais … Maikopska kungs. Labi, parādīšu arī jūsu projektu.

Himlers deva svētību Maikopska tekstam. «īsāks. Skaidrāks. Enerģiskāks!» Taču doma par tiem, kas «dzīvo Padomju Savienībā», reihsfīreram iepatikās. «Ierakstiet iekšā!»

Ziļenkovs svinēja uzvaru: «Es taču teicu!»

Uz Prāgu brauca, sadalīti pēc rangiem. Pa divi vienā kupejā brauca nākamie komitejas locekļi, tie visi jau bija zināmi, jo Himlers bija apstiprinājis sarakstu pirms izbraukšanas, pa četri kopā brauca nākamie nodaļu priekšnieki, bet pārējie — kopīgajos vagonos. Visi bija pārsteigti — nekur neredzēja Vlasovu. Sāka cits citam taujāt: «Kas ar viņu noticis? Vai saslimis?» Ziļenkovs un Mališkins klusēja, jo paši nezināja, kas atgadījies.

Vilciens izbrauca cauri nelieliem tuneļiem. Kāds ierunājās: «Pie mums, netālu no Tuapses …» Viņu aprāva žultaina, čerkstoša balss: «Kur tas ir — pie mums?»

Pēc minūtēm četrdesmit vilciens ienāca Cosenā. Tur piekabināja klāt «īpašu vagonu», kurā atradās Vlasova kungs, Krēgers, Štrikfelds, Maikopskis, Adele Belinberga un komandants Hitrovo.

Pretendente uz «Ostīandes pirmās dāmas» titulu izteica vēlēšanos personiski piedalīties svinīgajā ceremoniālā, kurā viņas nākamo vīru iecels augstajā Apvienotās komitejas priekšsēdētāja amatā.

Kad ziņa — «Vlasovs atradies» — nonāca līdz pirmajai grupai, Žiļenkovs, juzdamies aizskarts, ka «īpašajā vagonā» iekļuvis nevis viņš, bet Maikopskis, dzēlīgi iesmējās:

—    Velns, pirtī ticis, tūlīt lien lāvā!

Truhins, kas jau sen kāroja «sadot iznirelim pa mīkstumiem», pieklājīgi pavaicāja:

—    Ko jūs ar to domājāt, cienījamais Georgij Nikolajevič?

—    Hitrovo kungu, — Žiļenkovs atteica, aši aptvēris, kas slēpjas aiz Truhina jautājuma. — Tieši viņu, cienītais, un tikai viņu . ..

Restorānvagonā laida vienīgi pirmā un otrā ranga personas un ēdināja bez kartītēm. Mališkins un Zakutnijs ar bailēm nolūkojās Truhinā — tas iedrāzās restorānā pirmais un tūlīt pieprasīja šņabi.

—    Pietempsies mūsu Fjodors! — Zakutnijs izmisīgi noteica: — Un mums par viņu, garo velnu, būs jāatbild.

—    Skaidrs, ka pietempsies, — Mališkins piekrita. — Es pats arī labprāt piedzertos. Tik riebīgi, ka gribas vai pakārties …

KATRS PRIECĀJĀS, KĀ PROT

Rudenīgā, salijusi Prāga saņēma atbraucējus drūmi. Segtajā peronā, kas atgādināja lielu angāru, bija tumšs: logu te nebija, bet caur režģotā jumta stikliem gaisma nespēja izlauzties. Un nebija jau arī nekādas gaismas: debess vienos netīri pelēkos mākoņos, tie velkas, tramvaju vadu mastos ķerdamies.

Gandrīz vai uzgrūzdamies cits citam virsū, viņi izgāja cauri tunelim, ko apgaismoja vienā spuldzīte. Uzkāpa vestibilā pie galvenās ieejas — un, lūdzu, te jums vesels bars policistu un vācu kareivju, visi ar automātiem. Zakutnijs aizdomīgi pačukstēja Mališkinam:

—    Tā jau nav goda sardze, bet visparastākā apsardze …

Ari no stacijas aizveda, sadalītus pēc rangiem: augstākos

aizveda vieglās mašīnās, pārējos policistu un automātistu apsardzībā sasēdināja autobusos. Līdzko sāka braukt, tā autobusam uzdrāzās virsū vācu militārā mašīna, un vajadzēja apstāties. Karaspēka mašīnas šoferis, oberjefreitors, lamājās spiedzīgā sievietes balsī. Gluži nevainīgais autobusa šoferis, pavecāks čehs, stāvēja pie durtiņām, rokas gar sāniem izstiepis, un klusēja.

Pulkvedis Zverevs klusām ieminējās:

—    Ir gan draņķis …

Pie viņa pienāca automātists un krieviski noprasīja:

—    Ko tu teici? Kas ir draņķis?

Līdz pašai viesnīcai neviens vairs neteica ne vārda, visi klusēdami skatījās pa logiem: cilvēku ielās maz, čehi iet gar pašām trotuāra malām, galvas nokāruši. Pretimbraucošajos tramvajos čehi redzami tikai uz platformām, pašos vagonos vācu karavīri — pa divi, pa trīs, — bet čehi tomēr iekšā neiet. Pie veikaliem rindas, cilvēki stāv ar lietussargiem, dažiem ap pleciem segas.

Arī pa viesnīcām izvietoja pēc rangiem. Vlasovam un Adelei iedalīja apartamentus «Kronā», nākamos komitejas locekļus iekārtoja «Eiropā» atsevišķās istabās, «sīkos garus» aizveda uz mazu. hotelīti Ovenska ielā un salika pa trim vienā istabā.

Pie brokastu galda noskaidrojās, ka Maikopska nav ne «Kronā», ne «Eiropā». Ziļenkovs, kas vienmēr un visur apskauda bijušo advokātu, dzēlīgi izmeta:

—    Viņš katrā ziņā ir Pečekas pilī. Tas nav tālu no stacijas.

—   Kādēļ tad šim tāds gods? — Truhins uzprasīja.

Zakutnijs, kas zināja, ka Pečekas pilī atrodas gestapo,

pārmetoši pašūpoja galvu:

—    Gan jūs, Grigorij Nikolajevič, reiz dabūsit par saviem jokiem samaksāt.

Dienu pirms sēdes atklāšanas veltīja Prāgas apskatei. Un atkal viss notika pēc rangiem — vienus aizveda vieglajās mašīnās, otrus — autobusos. Uzkāpa kalnā, papriecājās par pilsētu un skatu uz Prāgu, jo vējš bija mazliet izkliedējis mākoņus un diena kļuvusi gaišāka. Izstaigājās pa Gradčaniem, apskatīja Staro Mesto, Svētā Vita katedrāli, Kārļa tiltu, pastāvēja pie «Minūtes», pasēdēja alus pagrabiņā «Zelta tīģeris» — tur uzreiz visiem vietas nepietika. «Sīkmaņiem» vajadzēja pagaidīt, kamēr pirmie rangi izdzer pa krūzei «Pilzenes gaišā» un apēd pa divi špikačkām. Un atkal «sīkajiem» nodarīja pāri — viņiem mazajās krūzītēs ielēja nevis «Pilzenes alu», bet kaut kādu neiedomājamu suslu un iedeva tikai pa vienai špikačkai — un to pašu aukstu.

Vakarā Truhins aizgāja pastaigāt pa aptumšoto pilsētu, cerēdams kaut kā izklaidēties: Tumsā Vaclava laukumā viņš sastapa neliela auguma — viņam patika mazas sievietes — prostitūtu. Tā paaicināja viņu līdzi.

Saruna notika vācu valodā.

—    Tas ir pavisam tuvu, kungs. Stepana ielā, tepat aiz stūra.

Truhinam ienāca prātā: «Ievedīs vēl, vazaņķe, kādā pagalmā, bet tur šās jāklis ņems un mani nožmiegs.»

Sieviete, šķiet, noprata, ko viņš domā, un pavilka aiz piedurknes:

—    Jūs, kungs, nebaidieties! Jūs neviens neaiztiks. — Un piebilda: — Un es pati esmu vesela. Ejam, pan!

«Kas būs, būs,» Truhins nolēma.

Ilgi gāja cauri pagalmam, kāpa pa kāpnēm augšā, tad lejā. Prostitūta steidzīgi vilka Truhinu aiz rokas sev līdzi. Pēkšņi atskanēja kliedzieni: «Halt!» — un noplaukšķēja šāvieni. Truhins pārbijās, pat nosvīda: «Pagalam ir!» Taču prostitūta atviegloti nopūtās: «Klāt esam!»

Viss bija, kā pieklājas, gandrīz vai kā mājās. Namamāte pateica, ka viņu saucot par Martu un ka viņai esot divdesmit pieci gadi. Truhins pasmīnēja: pēc izskata viņai bija krietni pāri četrdesmitiem. Marta pajautāja, ko viņš vēloties — krūzi alus vai tasi kafijas, protams, erzaca. Viesis palūdza kā vienu, tā otru.

Izpildījusi savu pienākumu, sieviete sāka lietišķi ģērbties.

—    Kāpēc tā steidzies? — viesis pajautāja.

—    fes jūs pavadīšu, citādi nepratīsit atrast ceļu uz ielu. Paši taču zināt, ka pēc desmitiem staigā patruļas — aizvedīs prom uz Pečeku, bet tur gestapo …

—    Ko tu saki! To gan nezināju. — Truhinam aizžņaudzās kakls, viņš tikai tagad aptvēra pie brokastu galda pateikto Žiļenkova vārdu nozīmi. «Pats nelabais mani dīdīja bāzt degunu citu lietās … Tas Maikopskis ir bīstams vīrs.»

—    Ja tā, tad palieku pie jums līdz rītam.

—    Tad dzersim vēl kafiju, — Marta piedāvāja.

—    Dod šurp.

Marta stāstīja un stāstīja.

—    Ar ko lai jūs pacienāju? Pelēka maize un biešu džems. Pusdienoju ēdnīcā, es taču strādāju par mašīnrakstītāju tramvaju pārvaldē, ēdnīcā atdodu savu pārtikas devu, tur paņem visu, man atstāj tikai zivju eļļu, bet tā ir pretīga, no valzivīm, un drusciņ dārzeņu. Mēs, Prāgas iedzīvotāji, esam pieraduši pie kafijas. Mans tēvs draudzējās ar panu Irši Slimāku, viņš dzīvoja tepat, Prāgā, Molakova ielā, viņi bija draugi gandrīz četrdesmit gadu, bet tēvs ne reizi nebija pārkāpis viņu dzīvokļa slieksni. Tēvs teica: «Māja, ģimene — tā ir pana Slimākā personiska darīšana. Mans nams, mana ģimene — mana personiska darīšana.» Visus četrdesmit gadus viņi tikās vienā un tai pašā krogā. Dāmas satikās kafejnīcā. Bija mums kafejnīca «Slāvija», dārga, toties grezna. Kafejnīcā «Metro» pulcējās inteliģence, «Unionā» — dzejnieki, lasīja dzejoļus… — Marta nopūtās. — Es tur biju tikai vienu reizi, kopā ar savu Dušanu … Pēc tam visam pienāca gals … Drīz būs ziemsvētki, bet sirdēsti vien sanāks. Agrākajos gados ap šo laiku visa Prāga blīkšķēja vien — dauzīja putekļus no mēbelēm, no paklājiem. Visu spodrināja, durvju rokturi spīdēja kā zelts. Un kas veikalos'/Cūku galvas tik tīriņas, ka gribas vai nobučot. Desas, goda vārds, nemeloju, pusmetra resnumā, skatloga garumā, saprotiet, guļ šitāds desas baļķis. Un uz katra stūra pārdeva dzīvas zivis. Pirms ziemsvētkiem taču galdā jābūt karpām. Un ziedi, ziedi.

Marta saudzīgi paņēma no sienas apzeltītu zariņu un uzlika uz plaukstas.

—    Redziet? Tie ir āmuļi. Bez tiem nav ziemsvētku. Ja vēlaties, varat nopirkt dabiskus, zaļus, bet var arī apzeltītus, — Marta šķelmīgi pasmaidīja, kļuva pat glītāka. — Kad mājās ir āmuļi, var arī pagrēkot, protams, tikai drusciņ, lai vīrs neuzzinātu …

Pie durvīm sāka dauzīt. Marta izbijusies pačukstēja:

—    Ķer cilvēkus!

Ienāca divi vācieši ar automātiem kaklā. Pavecais oberleitnants ilgi pētīja Truhina pelēko pasi ar svītriņu uz augšējā stūra, divas reizes salīdzināja «lihtbildi» ar oriģinālu, apgaismodams Truhina seju ar kabatas spuldzīti. Pasniegdams atpakaļ pasi, viņš pieklājīgi apjautājās, kur ģenerāļa kungs pavadīšot nakti — pie madāmas vai iešot uz hoteli?

Truhins mulsi atmurmināja, ka laikam pārnakšņošot pie madāmas. Virsnieks piesvieda roku pie cepures:

—    Gute Nacht, General!

No rīta Marta piedāvāja kafiju, šķēli maizes un mazliet brūna džema.

—    Lūdzu …

Kafiju Truhins izdzēra, bet no maizes un džema atteicās. Taču Marta sarēķināja visu:

—    Viens aliņš, divas kafijas, džems. Naktsmājas…

Soļodams pa peļķēm, Truhins skumīgi domāja: «Bet tad

noplēsa gan, vecā ragana.»

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Mališkins, kas kārtoja braukšanu uz Prāgu, atļāva braukt uz turieni man un Orlovam. Es braucu labprāt — man šis brauciens bija ļoti vajadzīgs, es varēju dabūt ziņas par pretpadomju darboņu sanākšanu, tā sacīt, pašā notikuma vietā. Bez tam divas dienas pirms aizbraukšanas saņēmu Centra direktīvu uzmeklēt Prāgā Kameņička ielā rakstāmlietu veikalu, kur strādā Tibors Tvoružeks, paziņot viņam, ka māsa aizbraukusi uz jaunu dzīvokli, un pateikt tās jauno adresi. Acīm redzot, mūsu izlūks, kas strādāja Prāgā, bija pazaudējis sakarus.

Taču īpaši priecājos par to, ka brauca arī Orlovs.'Kopš Kiras nāves bija pagājuši vairāk nekā divi mēneši, taču viņš gauži skuma. «Vlasoviešu», it sevišķi Truhina klātbūtnē Aleksejs Ivanovičs, būdams Truhina palīgs organizatoriskajos jautājumos, izturējās mierīgi un cienīgi. Palikdams kopā ar mani, viņš centās mazāk pieminēt Kiru, taču es sapratu, kas notiek viņa dvēselē. Cerēju, ka brauciens uz Prāgu kaut cik izklaidēs viņu, uz kādu laiku tiks prom no Berlīnes, kur liktenis bija devis viņam tik nežēlīgu triecienu.

Mēs pacentāmies dabūt vietu dažādos vagonos, lai varētu vairāk redzēt un dzirdēt. Satikāmies Drēzdenē, kur nestāvējām vis dažas minūtes, kā bija paredzēts sarakstā, bet vairāk nekā divas stundas: amerikāņu aviācija bombardēja Pjarnas staciju, laikam izlūkoja pieejas Drēzdenei. Vācijas vilcienu sarakstu dažs atcerējās ar ļaunu ironiju, dažs ar nožēlu, — vilcieni, pēc kuru pienākšanas kādreiz pārbaudīja pulksteņus, jau sen bija sajaukuši savu ritmu.

Orlovs pie vagona sarunājās ar Igoru Nīmani un Nikolaju Kovaļčuku.

Par Kovaļčuku es zināju gandrīz vai visu, viņš mani tikpat kā neinteresēja, taču ar Nīmani vajadzēja pastrādāt nopietni. Vajadzēja izdibināt viņa īsto uzvārdu («Nīmanis» bija pseidonīms). Vispirms viņš strādāja avīzē «Dobrovoļec», pēc tam — «Voļa naroda». Viņa oficiālais amats bija «informācijas redaktors», taču līdzstrādnieki viņu dēvēja par «faktu izgudrotāju».

No rītiem Nīmanis apsēdās pie grāmatu skapja, kur glabājās atsevišķi Lielās Padomjū enciklopēdijas sējumi un visādas padomju rokasgrāmatas, un sāka diktēt mašīnrakstītājai korespondences, kas it kā saņemtas no tāliem Iekškrievijas rajoniem, no A. Vlasova uzticamiem draugiem. Viņam bija neizsmeļama fantāzija: streiki, vilcienu katastrofas, miliči, kas izvarojuši meitenes, ieslodzīto bēgšana, uzspridzinātas elektrostacijas un tilti, ugunsgrēki elevatoros, apgabalu komiteju sekretāru nogalināšana. Šajās «korespondencēs no Krievijas» pareizi bija tikai pilsētu un rajonu nosaukumi. Tieši tādēļ Nīmanis it īpaši saudzīgi glabāja rokasgrāmatu «KPFSR administratīvais iedalījums». Tajā bija minēti visi apdzīvoto vietu nosaukumi. Beidzis diktēšanu, Nīmanis ieslēpa savu' «maizes māti» nevis parastā, bet gan ugunsdrošā skapī: «Kāds vēl nozags, bet šitā grāmata taču nav ar zeltu samaksājama.»

Tas bija viņš, Nīmanis, kas kopā ar Blūmentālu-Tamarinu izgudroja Jevdokiju Karpovu, ko sarkanie it kā saplosījuši gabalos par viņas mīlestību pret diženo Vāciju un Ādolfu Hitleru jo sevišķi.

Reiz Blūmentāls dzērumā man pagaudās:

— Ņikandrova kungs, tas biju es, kas visu to sacerēja. Es! Visu viņas biogrāfiju, dienasgrāmatu, vēstules mātei… Visu… Divas nedēļas ņēmos nosvīdis. Bet Igors Nī~ manis ir blēdis. Zaglis grandiozus. Viņš nočiepa man honorāru, es tik vien dabūju kā paostīt. Cerēju, ka man iešķiebs pamatīgu kamšķi, bet pasvieda alum. Aploksnītē ieliktu.

Atcerējos, kā Berlīnes katedrālē noturēja aizlūgumu par nogalināto jaunavu Jevdokiju, mocekli. Dievkalpojumā bija ieradušies arī «mūsējie» — Vlasovs, Truhins un Žiļenkovs. It sevišķi cītīgi meta krustus un klanījās Vlasovs…

Aleksejs Ivanovičs vērīgi klausījās, ko stāsta Nīmanis. «Viss uz goda!» es nodomāju par Orlovu. «Netērē laiku pa tukšo.»

Orlova saruna ar Nīmani nebija veltīga. Nīmanis zināja visu «svinību» kārtību Prāgā, zināja, kas būs nākamās komitejas locekļi, pat tos, kuri nevarēja Prāgā ierasties.

Un vēl. Nīmanis pastāstīja Orlovam, ka viņš ir dzimis Kislovodskā, pirms kara dzīvojis Smoļenskā, pēc nodarbošanās mākslinieks. Agri vai vēlu tas viss varēja noderēt.

Nekad vēl nebiju redzējis kopā tādu baru nodevēju, baltemigrantu, blēžu un avantūristu.

Prāgas pils baltajā parādes zālē ar neskaitāmiem spoguļiem, kuros atspīdēja milzīgie apzeltītie kroņlukturi, bija sapulcējušies dažādi ļaudis: gan tādi, kas jau sen izmesti vēstures atkritumos, gan arī tādi, kam tur bija jānokļūst vistuvākajā laikā.

Pa sarkano grīdsegu, kas sedza dārgo pils parketu, cienīgi pastaigājās ģenerāļi pelēkos mundieros.un kungi frakās — ārēji viss šķita pieklājīgi, pat svinīgi.

Baltos apzeltītos krēslos cits citam blakus sēdēja bijušie muižnieki un bijušie vēstures profesori, garīdznieki un žurnālisti, bijušie cara ģenerāļi un pašreizējie vācu pulkveži. Sēdēja bijušie cilvēki un tie, kuriem drīz vajadzēja kļūt par bijušajiem.

Jau bija laiks sākt dibināšanas sapulci, taču pie prezidija galda vēl neviens nerādījās.

Zālē paklīda baumas: «Gaida Tiso … Kavējas, kā stāsta, ceļā esot šauts!»

Abi ar Orlovu sēdējām desmitajā rindā pie sienas un labi pārredzējām visu zāli.

Netālu no mums sēdēja Kijevas žurnālists Muzičenko. TDS darbonis Babaņins, «Baltkrievijas radas» priekšsēdētājs Ostrovskis.

«Ne tie kraukļi bija, kas tur lidinājās …»

Pie prezidija galda pienāca baltemigrantu večuks Rudņevs, paņēma zvaniņu, taču, nepaguvis nošķindināt, lēnām nolika to atpakaļ uz galda un apsedza ar plaukstu — zālē ienāca Ribentropa vietnieks Lorencs melnā SS obergrupenfīrera mundieri, valsts ministrs Franks un Slovakijas «prezidents» Tiso.

Visi piecēlās. Lorencs, ne uz vienu nepaskatījies, apsēdās krēslā. Tiso, uz Lorenču pašķielēdams, bailīgi pamāja ar roku sveicienu zālei, taču neviens viņam neatbildēja.

Rudņevs pielieca galvu pie Franka: «Vai drīkst sākt?» Un, atļauju saņēmis, sāka ievadrunu. Patlaban vairs neatceros visu, kas apspriedē tika runāts, taču dziļi iespiedies atmiņā, ka nebija neviena runātāja, kas nepieminētu vārdus «cīņa pret komunismu». Tas bija galvenais, tas bija sēdes vadmotīvs.

Nolasīja Himlera telegrammu: «Apsveicu «Krievijas tautu atbrīvošanas komiteju» tās dibināšanas dienā un novēlu tai panākumus antiboļševistiskajā cīņā kopīgās lietas labā.»

Runāja Lorencs: «Ne jau velti vācu kareivji un virsnieki, iesoļojuši zemē, ko pagaidām dēvē par PSRS, sastapa tik jūsmīgu uzņemšanu — tā ir labākā liecība krievu tautas milzīgajai gribai cīnīties kopā ar mums par brīvību …»

Paskatījos Orlovā. Viņš sēdēja vienā mierā, tikai tai brīdī, kad, sajutis manu skatienu, pagriezās pret mani, es ievēroju, cik neganta naida pilns viņš ir pret visiem šiem salašņām. Nemanot paspiedu viņam lejpus elkoņa roku.

Runāja Franks: «Man kā Bohēmijas un Morāvijas lietu ministram ir prieks jūs apsveikt mūsu zemē …»

Šie vārdi pārsteidza «prezidentu» Tiso. Viņš izbrīnā pacēla uzacis, it kā jautādams: «Kā tā — mūsu zemē?»

Tagad sapratu, kādēļ Ziļenkovam un Truhinam bija līdzi tik milzīgi koferi. Viņi-sēdēja prezidijā jaunos vācu ģenerāļu mundieros -ar pusovālu trīskrāsainu — balti-zilisarkanu — un burtiem «KAA» greznotu uzšuvi uz kreisās piedurknes.

Pēc tam bija «vēlēšanas». Par KTAK — Krievijas tautu atbrīvošanas komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Vlasovu, par sekretāru — Mališkinu. Komitejā ietilpa Žiļenkovs, Zakutnijs, Rudņevs. Kad nosauca komitejas locekļus Ščeglovu, Mamedovu, Cimbalu, kas pārstāvēja «darbaļaudis, strādnieku un kareivju masas», pasmaidīja pat Vlasovs: «Kas, velns parāvis, tās par masām! …»

Rudņevs cienīgi paziņoja: «Dažu KTAK locekļu uzvārdus patlaban nav iespējams nosaukt, viņi dzīvo Padomju Savienībā, mēs, kungi, ievēlēsim viņus aizmuguriski…»

Žiļenkovs pasmaidīja, viņš jutās gandarīts, ka viņa izdomājumam joprojām ir panākumi. Viņam deva vārdu, un viņš savu runu veltīja «Kronštates varoņiem, kas krituši 1921. gadā cīņā pret boļševikiem». Visu pieredzējušie baltemigranti un vācieši sāka saskatīties: «Uz kādu pusi tas Žiļenkova kungs velk?» Bet Žiļenkovs pacēla rokas pret griestiem un iesaucās: «Taču mēs neaiziesim bojā. Bojā aizies boļševiki.»

Pat Lorencs aplaudēja, bet Vlasovs neapmierināts saviebās un sāka švīkāt sagatavoto runu — Žiļenkovs, kā tas bija noticis jau vairākkārt, atkal bija patapinājis kādu punktu no šefa tēzēm.

Pēc tam tribīnē uzkāpa Vlasovs. Viņš pastāvēja, pačamstināja lūpas, iedzēra malku ūdens un aizsmakušā balsī iesaucās:

—    Uzklausiet mani, Krievijas tautas! Jūs esat šodien apvienojušās cīņai pret boļševismu … Patlaban ir visas iespējas tikt galā ar komunismu, izdzēst ņo mūsu planētas pat atmiņu par to …

Zālē ar vēstuli rokās strauji ienāca SS šturmbanfīrers un devās uz prezidiju. Vlasovs neapmierināti paskatījās uz viņu, taču, ieraudzījis, ka esesietis pasniedz vēstuli Lorencam, apklusa. Zāle lūkojās nevis Vlasovā, bet Lorencā: «Ko tur viņam atnesa?»

Obergrupenfīrers aptvēra, ka visi skatās uz viņu, un vienaldzīgi izmeta:

—    Nav nekā sevišķa, kungi… Ungārijā mūsu karaspēks saskaņā ar elastīgās aizstāvēšanās taktiku atstājis dažas apdzīvotas vietas. .. Budapeštai pagaidām tiešu draudu nav . . . Turpiniet, ģenerāl. ..

Vakarā kinoteātrī «Palast» notika koncerts. Pēc tam vakariņoja — un atkal pēc rangiem: augstākā priekšniecība restorānā, vidusmēra personas un «sīkie gari» kopā ar

KTAK locekļiem no «darbaļaužu masām» — lielā ēdnīcā, kas arī atradās Vaclava laukumā, bet kaut kādā pagrabā.

Pie mūsu galda bija nokļuvis otrā ranga kapteinis Kaverins, lai gan pilnīgi iespējams, ka patiesībā viņš nemaz nebija kapteinis, — viņš bija gaužām stulbs, neķītrs un cūcisks. Kaverins tūlīt piedzērās un sāka aurot: «Vēl šodien reizi pēdējo …»

Pienāca Hitrovo un sagrāba kapteini aiz apkakles.

—    Aizveries, stulbeni!

Vakariņas beidzās ar kautiņu. Feldfēbelis Mamedovs, kas bija uzņemts KTA komitejā «no karaspēka vienībām», uzklupa «strādnieku šķiras pārstāvim» Uhovam:

—    Kādēļ tu nesveicini mani?

—    Man kurš katrs nav jāsveicina.

—    Kā tā — kurš katrs? Vai tu zini, kas es esmu?

Pieskrēja Žiļenkovs, gribēja samierināt:

—          Mamedova kungs, jūs taču esat komitejas loceklis, uzvedieties pieklājīgi.

—          Kādēļ viņš neatdeva man godu? … — Un, nelikdamies par «galveno politisko padomnieku» ne zinis, iekrāva Uhovam pa žokli.

Un tad sākas …

Bet man palaimējās. Mani iemitināja hotelī Ovenska ielā — līdz Kameņičkas ielai bija tikai pāris minūšu gājiena. Sameklēt rakstāmlietu veikala pārdevēju Tiboru Tvoržaku nemaz vairs nebija grūti.

Kā viņš priecājās, uzzinājis mīļās māsiņas jauno dzīves vietu …

BIJA 1945. GADS …

No taisnīgas tiesas izbēgušie slepkavas staigā pa ielām, braukā vilcienos, ēd, dzer, pārģērbjas — dara visu to, ko dara parastie cilvēki. Lāgiem noziedznieks ieklīst dienas vidū kinoteātrī, noskatās ar neko neredzošām acīm hroniku, iegriežas alus pagrabiņā, pastāv rindā pie tabakas kioska — iet savās ikdienas gaitās šķietami tāpat kā miljoniem citu cilvēku.

Taču slepkavam tikai rādās, ka viņš dzīvo. Viņš nedzīvo, viņš tikai eksistē, jo nevar saukt par dzīvi to pastāvīgi saspringto vilka eksistenci, kad jāmūk, pamanot kuru katru aizdomīgu skatienu, kad naktī mazākais troksnītis liek ķerties pie ieroča un bēgt.

Pa visu Centrālo Eiropu staigāja, braukāja vilcienos un automašīnās, lidoja lidmašīnās noziedznieki; viņi dzēra, ēda, pārģērbās, lasīja ziņojumus no frontes, skatījās kino, smēķēja, gulēja ar sievietēm, tīrīja zobus, saņēma naudu, teica runas — darīja visu to, ko dara normāli cilvēki. Viņi domāja, ka dzīvo, taču viņi tikai eksistēja, ieklausīdamies skaņās un trokšņos. Un skaņas bija neparastas — padomju artilērijas aizvien pieaugošā niknā un varenā duna, aviācijas bumbu svilpieni un sprādzienu dārdi…

Daži šie noziedznieki, padomju armiju triecienu rezultātā nonākuši līdz pusārprāta stāvoklim, nemaz nelīda laukā no dziļi pazemē noslēptajām kancelejām; citi grāba koferus un stūķēja tajos salaupīto zeltu; citi atkal meklēja kaut mazāko iespēju aizkļūt uz Rietumiem, pamatoti spriezdami, ka tur viņus tāpat gaida nepatikšanas, taču ne jau nu nāve; ceturtie un piektie — un to bija milzum daudz — cerēja uz jauno, vareno ieroci, ko bija apsolījis Gebelsa kungs …

Pasaule jau zināja par Babijjaru un Trebļinku, par nāves mašīnām Krasnodarā un Harkovā. Padomju armijas atradās Osvencimas un Maidanēkas pievārtē — bija atlicis vairs pavisam īss laika sprīdis, un satriektā cilvēce dabūs zināt par zelta kronīšiem, kas izlauzti no miroņu žokļiem, par sieviešu matu ķīpām, kas nosūtītas uz virsnieku formas tērpu šūšanas fabrikām, par sārtiem, kas sakrauti no cilvēku ķermeņiem, par gāzes kamerām ūn «Ciklonu B», ko tajās izmanto, par firmu «I. A. Topfs un dēli», kas labprāt pieņem pasūtījumus «kurināšanas iekārtu» būvei, par lampu abažūriem no cilvēka ādas, par superatdzesēšanas «mēģinājumiem», par «doktoru» Rameru, komandantiem Baranovski un Hesi, raportfīreru Gustavu Zorgi, ko Zaksenhauzenas ieslodzītie iesaukuši par «Dzelzs Gustavu», par firmām «Hugo Schneider AG», «Polte Werke», «IG Farbenindustrie», «Krupp» un daudzām citām, kas ekspluatēja «austrumu vergus».

Viņi saprata, ka par visu — par nodevīgo uzbrukumu, sagrautajām pilsētām, apsmietajiem nacionālajiem svētumiem, par izpostīto, izdedzināto zemi, par miljoniem pilnīgi nevainīgu cilvēku mokpilno nāvi — par visu vajadzēs atbildēt, tāpēc viņos visos — rameros, hesos, baranovskos, nerunājot nemaz par Hitleru, Gēringu, Himleru, Gebelsu, Rozenbergu, — visos viņos un citos, mazāk pazīstamos kara noziedzniekos, bet Vācijā viņu bija papil

nam, Padomju Armijas virzīšanās uz priekšu viesa šausmas, viņi baidījās no tās, kā vilki baidās no uguns, jo skaidri apzinājās — tuvojas atmaksa.

Viņi pretojās ar visiem pieejamiem līdzekļiem, ieraudami šajā drausmīgajā un, patiesībā, viņiem jau bezcerīgajā kaujā simtiem tūkstošu vācu karavīru, sirmgalvju, sieviešu un bērnu.

Daži no šiem cilvēkiem bija piekrāpti, citi apstulbināti, trešie, paši kļūdami par noziegumu līdzdalībniekiem un izpildītājiem, vairs nespēja izrauties no šīs mežonīgās, iznīcinošās spēles.

Laikam vēl vairāk nekā vācieši no Padomju Armijas panākumiem baidījās Dzimtenes nodevēju barveži. Tiem bija tikai viena vienīga izeja — aizmukt uz Rietumiem, kur viņi ar jaunām nodevībām un nelietībām varēja izglābt sev dzīvību. Tiem, kas sekoja viņiem, bija vēl viena iespēja — nomest ieročus un uz ceļiem izlūgties no savas tautas piedošanu. Taču daudzi no viņiem to nedarīja un gatavojās kaujām.

Jaunā, 1945. gada priekšvakarā Vlasovs saņēma telegrammu:

«No SS reihsfīrera. Ģenerālim Vlasovam.

Reizē ar šās pavēles parakstīšanu fīrers iecēlis Jūs par 600. un 700. krievu divīzijas pavēlnieku. Tai pašā laikā > Jums tiks uzticēta augstākā virspavēlniecība attiecībā uz visām no jauna dibinātajām vai pārgrupētajām krievu vienībām.

Jums tiks piešķirtas augstākā virspavēlnieka disciplinārās tiesības un reizē arī virsnieku dienesta pakāpju piešķiršanas tiesības līdz pat apakšpulkvedim.

Pulkveža un ģenerāļa pakāpes piešķiramas, saskaņojot ar SS galvenās pārvaldes priekšnieku un ņemot vērā Lielvācijas impērijā iedibināto nolikumu.

Heinrihs Himlers.»

Viss bija skaidrāks par skaidru — nākamās Vlasova divīzijas jau laikus tika ieskaitītas SS karaspēkā, kļuva par SS sastāvdaļu un atradās Himlera un Kaltenbrunnera pilnīgā pārziņā.

Vajadzēja vēl tikai piešķirt «pavēlniekam» grupenfī-

rera dienesta pakāpi, taču vāciešiem tas nebija pieņemams — lai arī nodevējs, pēc tautības tomēr krievs.

Drīz pēc tam pienāca Gēringa paziņojums ar atļauju izveidot «KAA»' gaisa kara spēkus. Viņš apsolīja visvisādu atbalstu un bruņojumu. Par «KAA» gaisa kara spēku pavēlnieku Gērings «lūdza» apstiprināt Viktoru Maļcevu, kas kādreiz bija dienējis padomju aviācijā, par necienīgu rīcību atvaļināts rezervē un pirms kara strādājis par «Aeroflotes» sanatorijas direktoru Jaltā, to pašu Maļcevu, kurš, vāciešiem ienākot, kļuva par Jaltas burgomistru.

' ' ' '<:' .

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Janvāra sākumā mani izsauca Truhins un iepazīstināja ar Vlasova pavēli: «Manas pirmās (pēc vācu skaita 600.) divīzijas formēšanu uzdodu pulkvedim Buņačenko. Pavēlu iekļaut divīzijas sastāvā SS brigādi, ko agrāk komandēja ģenerālis Kaminskis.»

—   Brauciet uz Heiderberku, Šī brigāde patlaban ieradusies tur. Palīdziet'Buņačenko izlemt, ko kurš no brigādes spēj izdarīt. Pēc atgriešanās ziņosit man.

Palūdzu, lai Truhins ļauj paņemt līdzi kādu no štāba darbiniekiem.

—   Vienam būs par grūtu, ģenerāļa kungs.

Truhins atļāva, un es paņēmu līdzi savu uzticamo palīgu Semjonu Rjabovu.

Tā es uzzināju, kas ir «ģenerālis Kaminskis» un kāda ir viņa «SS brigāde».

Pirms kara Lokotas pilsētā siltumtehnikas tehnikumā strādāja skolotājs Konstantins Voskoboiņikovs, bet spirta rūpnīcā — inženieris Broņislavs Kaminskis.

Abi dzīvoja, un neviens viņus nekādās aizdomās neturēja. Neviens nezināja, ka viņi abi neganti nīst padomju varu. Nav zināms, vai viņi pazina viens otru, — droši vien taču pazina, jo Lokota nav tik liela, lai divi speciālisti viens par otru nekā nezinātu.

Līdzko 1941. gada vasarā vācieši ieņēma Lokotu, Voskoboiņikovs ieradās pie hitleriešu daļas komandiera un pastāstīja, ka viņš ir bijušais baltais virsnieks, ilgi dzīvojis

Maskavā un Gorkijā ar viltotiem dokumentiem, izmanījies pabeigt pat augstāko mācību iestādi ar šiem dokumentiem un tagad priecājas, ka varēs ar sirdi un dvēseli kalpot Ādolfam Hitleram. Voskoboiņikovu iecēla par burgomistru. Sev par palīgu viņš izraudzījās Kaminski.

Vispirms Voskoboiņikovs nodibināja tribunālu, lai izrēķinātos ar komunistiem, komjauniešiem un padomju darbiniekiem. Viņš nežēloja nevienu, arī savus kādreizējos skolēnus.

1942. gada astotajā janvārī Voskoboiņikovs iznāca no mājas — viņš devās uz pusdienām pie pilsētas valdes sakaru virsnieka vācu oberleitnanta Konfelda. Pie Voskoboiņikova pienāca cilvēks pinkainā cepurē. Vēl divi stāvēja gabaliņu nostāk un mierīgi sarunājās ar apsardzi.

Cilvēks ar pinkaino cepuri pieklājīgi palūdza:

—   Atļausit, burgomistra kungs . . .

—   Ko tev vajag? — Voskoboiņikovs steidzīgi atjautāja. — Runā ātrāk! — Un atvēra mašīnas durtiņas.

—   Man lūdza, lai pasaku, ka jums par Dzimtenes nodevību piespriests nāves sods …

Voskoboiņikovs aiz pārbīļa zaudēja valodu. Partizānis mierīgi turpināja:

—   Spriedumu izpildīt uzdots man!

Un izšāva uz nodevēju trofeju parabelluma aptveri. Divi viņa biedri, mezdami uz apsardzi granātas, pieskrēja pie mašīnas. Taču apsardze nemaz nemēģināja iejaukties — dzīvi palikušie metās mukt.

Burgomistra palīgs Kaminska kungs, oberleitnants Konfelds, policijas priekšnieks Pokrovskis, kara izmeklēšanas daļas priekšnieks Pracjuks, kara tribunāla priekšsēdētājs Samsonovs un policisti, kas ieradās notikuma vietā, ilgi neuzdrošinājās ieiet pilsētas valdē — gaitenī karājās paziņojums: «Nu, kuram vēl gribas tikt viņpasaulē? Mēs palīdzēsim.»

Par burgomistru kļuva Kaminskis. Pastāvīgās bailes no nenovēršamās atmaksas piespieda viņu palielināt apsardzi. Un hitlerieši, nobijušies no nemitīgajiem partizāņu uzbrukumiem un atmaksas akcijām, labprāt palīdzēja Kaminskim vervēt viņa vienībā visvisādus salašņas.

To visu man pastāstīja aktieris Kisļicins, kas ieņēma Kaminska brigādē «tautas armijas dziesmu un deju ansambļa vadītāja» amatu. Kisļicins gan noklusēja, ka viņš «amatu apvienošanas kārtībā» bija arī brigādes kara

tribunāla loceklis. Kamēr brigāde stāvēja Lokotā, tribunāla sēdes notika gandrīz vai katru nakti turpat cietumā, kas bija stāvgrūdām pilns ar komunistiem, komjauniešiem, padomju darbiniekiem, kuri nevēlējās pievienoties «atbrīvošanas kustībai». Spriedums bija visiem vienāds — nāves sods pakarot.

It īpaši centās Georgijs Pracjuks, Arkinas ciema iedzīvotājs, kas pirms kara bija sēdējis cietumā par daudzām, zādzībām. Kaminskis iecēla šo bandītu par kara izmeklēšanas daļas priekšnieku. Daudzus Pracjuks nogalināja tikai tādēļ, ka viņa sievai Natālijai vai viņas māsai Pelagejai iepatikās kāda no šo cilvēku mantām. Pašu Pracjuku es nedabūju redzēt — kamēr biju Heiderberkā, viņš bija kaut kur izbraucis. Taču Pelageju, resnu, taukos apļumējušu sievišķi ar lielu violetu plankumu uz labā vaiga un mazām, aiztūkušām acīm, dabūju redzēt un runāju ar viņu. Man stāstīja, ka viņa valkājot zem drēbēm platu jostu, kurā iešūtas zeltlietas, kas salaupītas Brjanskas novadā, Baltkrievijā un Polijā, — visur, kur brigāde gāja pāri, Pracjuks dedzināja mājas, slepkavoja un kāra cilvēkus.

Desmit dienās, ko nodzīvoju'brigādē, paguvu izrunāties ar daudziem kareivjiem un virsniekiem un man radās skaidrs priekšstats, kā šī brigāde nokļuvusi Vācijā.

Brigādes ceļš, kas mirka partizāņu, komunistu un komjauniešu asinīs, gāja cauri Lepeļai, Volkoviskai, Belostokai, Petrakovai. Divi brigādes bataljoni kādu laiku atradās Varšavā. 1943. gada beigās vācieši piešķīra Kaminskim ģenerālmajora dienesta pakāpi.

Bēgdama no uzbrūkošās Padomju Armijas, brigāde aizveda sev līdzi ģimenes, mantas, lopus, pat vistas — vārdu sakot, izrīkojās kā senlaiku orda. Tos, kuri negribēja iet prom, nogalināja, tiklīdz kāds par to paziņoja.

Policists Koršunovs vagonā sacīja sievai:

— Kāpsim laukā un paliksim tepat. Mana vaina mūsējo priekšā nav nekāda lielā. Neesmu nevienu nošāvis, neesmu kāris, pat uz kratīšanām neesmu gājis. Ļaunākajā gadījumā iedos man piecus gadus. Nosēdēšu, toties paliksim mājās, Krievijā.

Šo sarunu dzirdēja otrs policists Romāns Ivaņins no Brasovas un paziņoja «prokuroram» Samsonovam. Tas deva rīkojumu «sadedzināt nodevēju dzīvu». Pie tās pašas reizes aplēja ar benzīnu un sadedzināja uz sārta ari Koršunova sievu.

Kamēr atkāpšanās notika pa Krievijas un Baltkrievijas zemi, brigāde aplaupīja krievus un baltkrievus. Atņēma lopus, ko iedzīvotājiem bija izdevies paslēpt no vāciešiem, pievāca maizi, sēklas labību, sienu — visu, ko vien varēja atņemt. Kad nokļuva Austrumsilēzijā un pēc tam Pomerānijā, sāka aplaupīt vāciešus.

Tas nevarēja neizraisīt neapmierinātību «augšā». Turklāt laikam vairs nebija arī nekādas vajadzības pēc Ķaminska. Himlers, dabūjis Hitlera piekrišanu formēt Vlasova divīzijas, izsauca Kaminski uz Berlīni. Kopā ar vinu aizbrauca štāba priekšnieks Šavikins, tulks Sadovskis un Kaminska pastāvīgais pudeles brālis ārsts Filips Zabora. Netālu no Poznaņas esesieši, izpildīdami Himlera rīkojumu, apturēja Kaminska mašīnu un nošāva viņu kopā ar visiem'palīgiem.

Brigādes kareivjus un virsniekus aizveda uz Heiderberku, bet ģimenēm lika, lai tās «iekārtojas patstāvīgi». Dabūju redzēt Šavikina un Sadovska sievu, Kaminska adjutanta sievu Kanajevu, redzēju arī Kaminska sievu Tatjanu Špačkovu, Lokotas spirta rūpnīcas bijušo maiņas ķīmiķi. Viņa pastāstīja, ka dzimusi Brašovā, kur viņai daudz radinieku. Sarunas beigās viņa apraudājās un vienā laidā sūrojās par vāciešiem:

—   Vīrs tā centās, tā centās, bet viņi to nošāva kā suni… Ko lai es tagad ar Genu iesāku? Kā lai dzīvoju? Par kādu naudu?

Štāba rakstvede Klaudija Grēkova, kas piedalījās šajā sarunā, dzēlīgi sacīja:

—   Gana tev, Taņka, gausties. Papurini savas pindeles, kazi, kaut kur nošķindēs.

Bet, kad Špačkova, asaras slaucīdama, aizgāja, Grēko va man paskaidroja:

—   Zelta viņai bija daudz, daudz vairāk nekā Pracjuka Natašai. Aizvien lielījās: «Pēc uzvaras abi ar vīru katru gadu brauksim uz Nicu.» Še tev nu bija, braucēja. Kāds viņu apzadzis, droši vien Faridka Kanajevs. Tas ir baigs nelietis, sudraba auskaru dēļ meitenēm ausis grieza nost…

Es pārlasīju daudzas brigādes kareivju un virsnieku personiskās lietas un neparasti skaidri ieraudzīju un sapratu, cik daudz vēl padomju zemē pirms kara bija palicis visādu nekrietneļu, aizkaitinātu revolūcijā sakautās buržuāzijas atlieku. Brigādē dienēja bijušo tirgotāju un kulaku dēli.

Es atradu divu bijušo muižniecības maršalu dokumentus; no dienvidiem, šķiet, no Moldāvijas, uz brigādi bija atbraucis bijušais tirgonis Somovs; «politiskās pārvaldes» priekšnieks bija «goda dzimtmuižnieks» Pāvels Bakšanskis, taču pirms kara viņā bija žurnālists un anketā rakstīja: «Cēlies no kalpotājiem.»

Visu šo kriminālo salašņu vidū bija grūti atrast cilvēku, uz kuru varētu paļauties.

Arī Semjons Rjabovs nevienu nebija atradis.

—   Te ir salasījušās tādas padibenes, Pāvel Mihailovič. Pārdos par kandžas pudeli…

Brigādi bez uzticamiem cilvēkiem atstāt nevarēja — tā taču kļuva par Vlasova pirmās divīzijas pamatkodolu, — un es nolēmu atstāt brigādē Rjabovu, vispirms gan aprunājos par to ar Buņačenko. Viņš par šādu priekšlikumu bija gauži priecīgs — kā nekā Rjabovs taču bija «savējais», «kārtīgs cilvēks», nevis Kaminska bara bandīts …

Aizbraucu no Heiderberkas vakarā. Rjabovs pavadīja mani līdz stacijai.

Nekā īpaša, ko runāt, nebija, un parastos vārdus teikt negribējās. Kā Rjabovs, tā arī es sapratu, cik daudz briesmu viņam draud brigādē.

Mēs apskāvāmies.

—   Nu tad, Semjon, labu veiksmi!

—   Brauc ratā, brauc ratā! …

BEZ VESTS PAZUDUŠAIS

Lai cik rūgti Orlovam bija apzināties, ka tieši Kiras nāve zināmā mērā palīdzējusi viņam iekarot «vlasoviešu» uzticību, viņš uzņēma sievas bojā eju kā novēlējumu būt nelokāmam līdz galam un visiem spēkiem palīdzēt Dzimtenei.

Centrs pieprasīja no Ņikandrova grupas izlūkošanas ziņas par vācu divīziju pārdislocēšanu no Rietumu frontes uz Austrumiem. Pēdējās dienās pienāca rīkojums izdibināt visu, kas saistās ar nocietinājumiem ap Berlīni un pašā galvaspilsētā.

Bija zināms, ka vācieši nosūtījuši uz nocietinājumu celšanu gūstekņus un austrumu strādniekus, un Orlovs prasmīgi lika lietā viņam piešķirtās tiesības bez kādiem ierobežojumiem staigāt pa Berlīni līdz pulksten astoņiem vakarā un arī iespēju «operatīvos nolūkos» apmeklēt gūstekņu un austrumu strādnieku barakas. Viņam izdevās uzzināt, ka Leipcigerštrāsē universālveikala «Herta» pagrabos ierīkota faustpatronu noliktava, pēc tam viņš uzzināja, ka Tīrgartenas parkā blakus zvēru dārzam izbūvēti divi jauni bunkuri, kam pazemē ir ne mazāk par pieciem stāviem, un ka ikkatrā bunkurā var izvietoties apmēram tūkstoš cilvēku. Darba ministrijas ēkā Zoorlandštrāsē Orlovs atrada kaut kādu štābu — tur bija pilns ar virsniekiem, daudz ari ģenerāļu …

Akciju sabiedrības «Krēger» rūpnīcas austrumu strādnieču kopmītnē pirmo reizi Orlovs nokļuva aukstā, lietainā dienā. Uzraudze aizveda Alekseju Ivanoviču pie lāviņas," kas atradās gandrīz pie durvīm.

—   Šī te bija Rjabiņinas vieta, — viņa sacīja. — Jūs esat viņai paziņa, vai?

—   Jā, — Orlovs apliecināja. Viņu pārņēma tādas sāpes, ka viņš tikko novaldīja asaras. «Te, te viņa mocījās, mana mīļā …»

Barakas durvis atsprāga vaļā, un iekšā ieskrēja sievietes. Salijušās drēbes pielipušas pie miesas, basās kājas plikšķināja pa cementa grīdu, kas tūlīt kļuva slapja. Sievietes runāja skaļi, gandrīz vai kliedza. Uzraudze uzbrēca:

—   Klusu! Pie mums ir viesis! …

Pret Orlovu pagriezās desmitiem izbijušos acu, neviens no vācu virsnieka nekā laba negaidīja. Bet, līdzko Aleksejs Ivanovičs pateica dažus vārdus krieviski, sievietes novērsās un gāja prom. Barakas vidū kāda skaļi izlamājās:

—   Atvilcies, sulainis!

Uzraudze pasauca vājiņu meitenīti ar lielām melnām acīm.

—  Gaļina, virsnieka kungu interesē Varja Rjabiņina. Vai atceries?

—   Atceros, — Gaļina labprāt atteica. — Kur viņa ir?

—   Nomira . .. Izdarīja pašnāvību . s .

—   Nav tiesa! — Gaļina nikni atcirta. — Varja to nevarēja izdarīt!… — Tad Gaļina iesaucās: — Meitenes!

Apkārt saskrēja sievietes. Gaļina, slapjo lakatu vicinādama, sāka dusmīgi stāstīt:

—   Vai atceraties Varju Rjabiņinu? Šitas dienderis apgalvo, ka viņa izdarījusi pašnāvību … Paši nogalinājuši! Un pēc tam izgudrojuši!

Aleksejs Ivanovičs spēji pagriezās un devās uz durvīm: viņam pakaļ lidoja netīras lupatas, skārda krūzītes, pret durvīm dobji nobūkšķēja ķieģelis …

Labi, ka nākamajā dienā no Heiderberkas atgriezās Ņikandrovs-un Orlovam bija kam izkratīt sirdi.

Ņikandrovs piedāvāja aiziet uz «Lāci» pusdienās.

—       Sen neesam bijuši, aiziesim, varbūt uzzināsim ko jaunu.

Restorānā viņiem pretim no galdiņa piecēlās otrās divīzijas komandieris, bijušais Harkovas komandants Zverevs. Drukns, kumpu muguru, ar cietiem, līdz spīdumam saeļļotiem melniem matiem, viņš. sasita papēžus un stīvu mēli uzaicināja:

—       Lūdzu, mūsu paspārnītē … Majors Kalugins šodien gaviļnieks … Vārda diena … Lūdzu, kungi…

Orlovs gribēja atteikties, taču Ņikandrovs pasteidzās:

—   Labprāt, Grigorij Aleksandrovič. Ļoti priecājos.

Orlovs aptvēra, ka draugam vajag izrunātieŠ ar Zve-

revu, kas tikko bija atgriezies no Norvēģijas, uz kurieni bija braucis vervēt savai daļai padomju gūstekņus.

Iedzēra uz gaviļnieka veselību. Zverevs sāka vāvuļot:

—        Ierodas Štorfozenas salā un tūlīt uz nometni… Sapulcinu draņķus un sāku runu … Skatos, griež purnus prom. Es viņiem stāstu par vāciešu jauno vareno ieroci, bet šie smīn. Izsaucu pulkvedi Makarovu… Mēs abi kādreiz kopā dienējām. Paklau, saku, Ivan Andrejevič, kas te pie jums notiek? Bet šis atbild: «Nekas nenotiek, viss rit normāli, strādājam, jaunas ejas klintī cērtam un gaidām …» Prasu, ko tad šie gaida. Viņš, riebeklis, man bez kādiem aplinkiem: «Kā tā — ko gaidām? Gaidām, kad vāciešiem un jums kopā ar viņiem būs galīgs kaput!» Es šim, protams, pa ausi un pavēlu …

—   Ko tad? — Orlovs uzprasīja. — Nošaut, vai?

—   Ne velna! Noslīcināja … Noslīcināja atejā …

Orlovs saprata, ka nupat vairs nenovaldīsies un iegāzīs Zverevam pa plato žūpas purnu vai, vēl ļaunāk, ietrieks viņā visas lodes, cik vien parabellumā ir. Viņš piecēlās un, cik spēdams mierīgi, atvainojās:

—   Kungi, es laikam aizmirsu aizslēgt mašīnu…

Kad Orlovs atgriezās un jautri pateica: «Paldies dievam, nekas nav nosperts]» — Zverevs vairs nebija apturams:

—        Puisis bija no tiem, kas nav uz mutes krituši… Vai tiešām, viņš saka, jūsu labdzimtība nevar saprast, kāpēc šiem purni tik priecīgi? Viņi klausās Maskavas radio… Es šim virsū: «Stāsti, kur viņiem atrodas uztvērējs! Ja neteiksi, galvu noraušu!» Bet šis pretī: «Man, jūsu labdzimtība, galvas būtu gauži žēl, jo tad, ja jūs man viņu norausit, jauna vairs vietā neataugs. Bet uztvērēja lietā derētu parunāt ar leitnantu Buliginu no trešās barakas. Tūlīt uz vietas viņš, protams, nepateiks, bet, ja paspaidīsit, — gan pastāstīs…»

—        Un jūs paspaidījāt ar? — Ņikandrovs ziņkārīgi pavaicāja. — Atradāt uztvērēju?

—       Komandantūras muļķi pārsteidzās. Sadauzīja līdz nāvei.

Galīgi apreibis, Zverevs sāka melst, kā Bergenā viņā iemīlējusies bagāta norvēģiete.

—        Viņa tūlīt klāj laukā: «Nevaru bez jums dzīvot… Ja neatbildēsit man ar pretmīlu, uz vietas padarīšu galu.» Naudas šai — vesels miljons! Vasarnīca — triju stāvu! Jahta! Taču augums kā labā flanga kareivim — gandrīz divi metri! Četrdesmit sestā numura kurpītes. Es šai saku…

Ņikandrovs saprata, ka no Zvereva dzēruma muldēšanas nekādas jēgas vairs nebūs. Viņš piecēlās: .

—       Atvaino, Grigorij Aleksandrovič, bet mums jāiet prom … — Un pamāja Orlovam: «Celieties!» Atvadīdamies Ņikandrovs lietišķi apjautājās:

—   Vai kādu atvedāt ar?

—       No Norvēģijas? Atvedu. Maz, tomēr atvedu. Četrdesmit divus cilvēkus. Bija četrdesmit trīs, bet viens pa ceļam aizmuka …

—   Kā viņu sauca? — Ņikandrovs uzprasīja.

—   Ko tad?

—   Nu, to … Kurš aizmuka …

—       Vārds bija tāds pats kā Dzeržinskim — Fēlikss. Bet uzvārds? Tūlīt atcerēšos … Martinovs!

—        Kur tad viņš tev paņēma vagu? — Ņikandrovs dobji jautāja.

— Kas lai to zin … Vai nu Berhofā, vai Neihauzē. Hamburgā viņš vēl bija …

Uzsitis snaudošajam Zverevam pa plecu, Ņikandrovs sacīja Orlovam:

—   Ejam!

Ara bija tumšs, tikai šur tur tikko mirguļoja zilas ielas spuldzes.

Abi ilgi soļoja klusēdami. Orlovs pajautāja:

—   Tev, šķiet, kaut kas sabojāja omu?

—   Ko tu teici? … Nē, nē, viss kārtībā …

Orlovs nezināja, ka Ņiķandrova īstais uzvārds ir Martinovs, ka Fēlikss Martinovs ir viņa dēls, kas 1941. gada rudenī pazuda frontē bez vēsts.

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Cik reižu, būdams austrumu strādnieku barakās un gūstekņu nometnēs, es netiku klusā cerībā ielūkojies izdilušajās, izmocītajās sejās, — ja nu pēkšņi ieraugu dēlu …

Uz Norvēģiju man neiznāca aizbraukt, taču izrādījās, ka Fēlikss kādus divus gadus turēts Štorfozenas salā, kas atrodas Tronheimas fjordā pie pašas izejas atklātā jūrā.

Laikam taču es par dēlu nekā neuzzinātu, ja nebūtu Mihaila Ņikitoviča Vorožeikina, Tambovas apgabala Moršanskas pilsētas izglītības nodaļās vadītāja, kas uzmeklēja mani 1968. gada vasarā. Viņš bija kritis gūstā 1942. gada augustā, izgājis cauri visām elles mokām — gūstekņu vidū pazīstamo «bedri» pie Millerovas, kur vācieši ēdināja krievus ar kviešu pelavām un kur ar dizentēriju nomira apmēram trīsdesmittūkstoš cilvēku, viņš bija sēdējis Harkovas cietumā, nogājis ziemā basām kājām līdz Volīnijas Vladimirai, nokļuvis nometnē pie Nirnbergas, kur gūstekņus katru dienu trenca novākt pēc bombardēšanas sagrauto namu drupas un līķus, viņš bija turēts badā, sēdējis karceros, — un visu to izturējis tikai tādēļ, ka tajā laikā viņam bija mazliet vairāk nekā divdesmit gadu un, galvenais, — spēka vīra veselība.

Pēc tam viņš nokļuvis Norvēģijā, Štorfozenas salā, strādājis pazemes eju rakšanā un atkal palicis dzīvs tikai tādēļ, ka bija jauns, un vēl tādēļ, ka šajā nometnē atradās garā spēcīgi un nosvērti cilvēki, kas prata cits citam palīdzēt.

Mihails Ņikitovičs man pastāstīja, kā viņi nometnē dzīvojuši «kolhozos». Apvienojušies pa trīs vai pa pieci cilvēki, stingri ievērojuši likumu: «viens par visiem — visi par vienu». Vēl pēc divdesmit trijiem gadiem viņš atcerējās savu «kolhozu»: viņš pats, Semjons Pavlovičs Gorohovs no Tulas apkaimes, Mihails Andrejevičs Kožins no Kijevas. Viņš atcerējās arī kaimiņu «kolhozu» — Fjodoru Ivanoviču Semenkovu, inženieri no Ļeņingradas puses, Mihailu Ivanoviču Ternovski no Astrahaņas un Mihailu Jevkinu, arī no Astrahaņas …

. — Gadījās, piemēram, ka saslima biedrs Gorohovs, viņš normu nevarēja izpildīt, tad es un Kožins strādājām par trim. Ja sasirdzis biju es —strādāja viņi. Ja nolikāmies visi, bet kādreiz arī tā gadījās,. : — tad paglāba kaimiņi…

Vienā no šādiem «kolhoziem» bijis arī mans Fēlikss.

Un vēl Mihails Ņikitovičs man pastāstīja:

— Vlasova vervētāji uz mūsu nometni atbrauca divas reizes, bija arī Zverevs. Izsauca gan pa vienam, gan pa veselam vadam, teica ierindas priekšā runu, sasolīja veselu leiputriju, draudēja. Necik labi viņam nebija veicies: ar lielām pūlēm pierunājis kādus astoņus vai deviņus cilvēkus. Fēlikss sacījis: līdzko tikšot Vācijā, katrā ziņā aizbēgšot …

Vairāk nekā par dēlu nezinu. Mana dārgā, mīļā Nadja raudāja visu nakti. Bija uzplēsta nekad neaizdzīstošā brūce.

Nesen abi ar sievu kopā ar tūristu grupu bijām Norvēģijā. Ilgi stāvējām jūras krastā, skatījāmies tālumā, cenzdamies miglā sazīmēt, kur atrodas tā klinšainā sala, kurā, fašistu nebrīvē nokļuvis, mocījās mūsu dēls …

PADOMJU KARASPĒKS PIENĀCIS PIE ODERAS

Vlasovs bija atgriezies no Mizengenas, kur sarīkoja pirmās divīzijas skati, un nu, stāvēdams pie spoguļa, izmēģināja jaunu sveiciena žestu, ko gribēja ieviest «Krievijas atbrīvošanas armijā». Viņš salieca elkonī labo roku ar plaukstu pret ausi, tad, pagriezis plaukstu, pasvieda roku virs galvas un uzsauca: «Vivat!»

Gebelsa ministrija un Martina Bormana kanceleja vilcinājās ar atbildi uz iesniegto jautājumu: «Vai KA armijā ir tiesības sveicināt tā, kā pieņemts Lielvācijā?» Vai nu negribēja atbildēt, vai arī nebija laika jēgties ar sveicināšanām. Protams, varēja parādīt iniciatīvu un sākt paši sviest roku gaisā un kliegt: «Heil Hitler!» Bet ej nu sazini, kas tiem nacionālsociālistu kungiem var ienākt prātā! Tu sauksi «heil!», bet viņi tev kraus pa ausi — nedari to, kas nav atļauts.

Tādi fakti jau ir bijuši. Reiz paklīda baumas, ka tagad kafejnīcās drīkstot iet arī tie, kam piešūta «Ost» zīme,.— apkalpojot tāpat kā vāciešus. Vismaz KTAK civilās pārvaldes priekšnieks Zakutnijs bija aizgājis pie Gebelsa kunga, un tas piekritis, ka tiem austrumu strādniekiem, kam par nevainojamu uzvedību izsniegtas ārzemnieku pases, var atļaut apmeklēt kafejnīcas: «Lūdzu, ejiet vien!» Tā jau nu ļāva! Trīs puiši, izkāpuši no esbāņa, iegāja kafejnīcā Frīdrihštrāses un Georgenštrāses stūrī un dabūja pa purnu. Protams, arī puiši ir daļēji vainīgi — iedomājušies, idioti, līst kafejnīcā pašā pilsētas centrā.

Jauno sveicināšanas veidu bija izdomājis Ziļenkovs un neizsakāmi lepojās ar to. Viņam tūlīt radās atdarinātāji — «Vivat!» — un beigta balle, pamēģini piekasīties.

Ja šo veidu nebūtu ierosinājis Ziļenkovs, Vlasovs to būtu pieņēmis tūdaļ.

Svešu klātbūtnē, it īpaši vāciešiem redzot, Vlasovs un Ziļenkovs nekad neķildojās, bija, kā saka, savstarpēji pieklājīgi. Taču Vlasovu ļoti aizskāra tas, ka Ziļenkovam ir tāda pati dienesta pakāpe kā viņam. Viņš vairākkārt pārmeta savam «galvenajam politiskajam padomniekam»:

—   Kas tu, pie joda, par ģenerāli? Pakaroji piecas dienas. Militārās izglītības tev nav. Un vispār tu esi tikai ģimnāzijai cauri gājis. Tu esi iznirelis! Palūgšu Himleru, lai noņem tev zvaigznītes.

Žiļenkovs — 1944. gadā viņam bija tikai trīsdesmit četri gadi — uzaudzējis dubultzodu, aptaukojies tā, ka purns laistījās vien, — kratījās no «krievu tautas vadoņa» vaļā.

—   Tā jau šis tevi klausīs! …

Pēdējā laikā Vlasovs nevarēja ieredzēt Ziļenkovu ne acu galā, tik pretīgs viņš tam bija kļuvis pēc notikuma ar seifu. Bet notikums bija smieklīgs.

Pēc kārtējās vizītes SS galvenajā pārvaldē atgriezies štābā, Vlasovs pasūrojās par slikto uzņemšanu: «Ne virsū neskatās, gandrīz vai nerunā …»

Žiļenkovam tūlīt radās «ideja».

—   Vai jūs, Andrej Andrejevič, zināt, ka jūsu seifam ir divas atslēgas? Viena pie jums, otra pie Krēgera kunga. Un viņš, gluži dabiski, lai tas paliek .tikai starp mums, lūdzu mani nenodot, lāgu lāgiem paklusām un piesardzīgi ieskatās jūsu seifā. No vienas puses, tas ir slikti, bet, no otras, varbūt labi.

— Kāds no tā labums? Man tur stāv nauda.

—       Tūlīt sapratīsit. Jūs sagatavojiet viņam pārsteigumu. Kaut kādu papīrīti, kas liecinātu par jūsu maigajām jūtām pret Lielvāciju un personiski pret reihsfīreru. Neaizmirstiet, pats par sevi saprotams, pateikt kaut ko jauku par fīreru …

Vlasovs paklausīja un uzrakstīja «testamentu».

«Būdams skaidrā prātā un pie pilnas apziņas, skaidri apzinādamies, ka kuru katru mirkli varu iet bojā, novēlu saviem līdzgaitniekiem stiprināt KTAK un Lielvācijas nesaraujamo draudzību . .. Tikai diženais Ādolfs Hitlers …»

Un ielika seifā. Nav zināms, vai Krēgera kungs «testamentu» tika lasījis, jo, būdams šais lietās visai pieredzējis, viņš izokšķerēja seifu tā, lai nepaliktu pēdas. Varbūt arī izlasīja. Taču Ziļenkovs papūta par «testamentu» Truhinam, Mališkinam un pat Zakutnijam, bet tas jau bija tikpat kā visai pasaulei …

«Notikums ar seifu» nonāca Berlīnes gestapo priekšnieka Ebelinga kunga ausīs, un Ebelinga kungs sadeva 2iļenkovam pa mizu.

—        Ko jūs ar viņu ecējaties? Vēlāk paskatīsimies, ko ar jūsu Vlasovu iesākt, bet kašķus es necietīšu. Nezinu, ar ko tas izskaidrojams, taču pret Vlasovu, kas, manuprāt, ir tikai blēdis, pēdējā laikā aizvien labāk un labāk izturas pats SS reihsfīrers …

—   Es, Ebelinga kungs, pajokoju …

—   Pietiek! Patlaban nav īstā reize jokot!..,

Ienāca adjutants.

—   Pie jums atnācis Žiļenkovs, jūsu ekselence.

—   Lai nāk iekšā.

Ziļenkovs apstājās pie durvīm, pastiepa uz priekšu šaurās vācu biksēs iespīlēto resno kāju, veikli pasvieda gaisā roku un uzsauca: «Vivat!»

Vlasovs negribīgi atrūca: «Guten Morgen.»

—        Mans projekts atzīts par labu, — Ziļenkovs bez kādiem ievadiem iesāka. — Atzīts par labu un pieņemts …

—       Kāds projekts? — Vlasovs sadrūma. — Ko jūs vēl esat sagudrojis?

—   Es nedabūju jūs iepazīstināt, jūs bijāt Mizengenā.

Kaujas grupu organizēšanas projekts. īsumā tas ir šāds. Mums jāsakomplektē, jāapmāca un jānogādā padomju aizmugurē speciālas grupas. Sākumam kādus astoņsimt cilvēkus. Kad sāks darboties vāciešu jaunais slepenais ierocis.. . Vai nojaušat, par ko es runāju? Tieši šajā laikā mūsu grupas padomju aizmugurē ieņems radiostacijas, telefonu, telegrāfu, stacijas, aerodromus …

Vlasovs ar izbrīnu palūkojās sarunu biedrā.

-— Jā, jā … iznīcinās vietējo organizāciju vadītājus un, protams, karaspēka vadītājus.

Vlasovs rokas vien noplātīja:

—   Esat gan jūs, Ziļenkova kungs, fantasts!

—       Mēs iesūtīsim padomju aizmugurē gudrus, drosmīgus, spēcīgus, mūsu svētajai lietai uzticīgus cilvēkus.

Vlasovs derdzīgi palūkojās 2iļenkova spīdīgajā sejā: «Ir gan slīpēts maita! Tik vien zin, kā rīt un ap sieviešiem gramstīties, bet arī lien …»

—   Un kur lai rauj naudu?

—       Dod, — Ziļenkovs sacīja un pasmaidīja. — Piecus miljonus!

—       Piecus miljonus? Nav slikti. Sākumam, šķiet, vajadzētu pietikt…

—       Pirmās grupas nogādāsim centrālajos apgabalos — Ņižņijnovgorodā, Jaroslavlā, Kostromā, Ivanovā, Tverā, Orlā. Otrās — Urālu un Rietumsibīrijas rūpniecības centros. Te man viss uzrakstīts.

—   Atstājiet man … Vai Truhins par projektu zina?

Adjutants nevis ienāca, bet ieklupa kabinetā un nejauši

noblīkšķināja durvis.

—   Kas tad nu? No ķēdes esat norāvies, vai?

—   Jūsu ekselence! Mūsējie pienākuši…

—   Kādi mūsējie? Kur pienākuši?

—        Atvainojiet!… Padomju karaspēks pienācis pie Oderas.

Vlasovs uzlēca kājās, pieskrēja pie loga, noņēma brilles, izslaucīja lakatiņā acis. Atgriezās pie galda. Seja pēkšņi bija kļuvusi pelēka.

—       Kapteiņa kungs, vai jūs zināt, kas draud par baumu izplatīšanu? …

—   Maskava ziņoja …

—   Kas klausījās?

—   Kapteinis Kučinskis …

—   Piecas dienas aresta! ..

NO ANDREJA MlHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Pēc pusdienām gulēju savā miteklī Viktoriaštrāsē 10. Blakus gultā krāca poručiks Družiņins, kas bija pieņēmis mirušā Astafjeva lietas. Mani pamodināja Pāvels Rukavišņikovs, kurš bija pārvērtis, kā jau teicu, Vlasova štāba raidstaciju par mūsu sakaru mezglu. Rukavišņikovs bija pārkāpis manu pavēli — nenākt pie manis. Sapratu, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

—   Ņikandrova kungs, jums steidzams ziņojums no pirmās divīzijas, — Rukavišņikovs izgrūda un pasniedza man aploksni. Tajā bija balta lapiņa. Lai gan Družiņins joprojām krāca, izlikos, ka lasu ziņojumu, pēc tam piecēlos.

—   Ejam, Rukavišņikov.

Uz ielas, kad bijām atgājuši nostāk no štāba, Rukavišņikovs priecīgi pateica:

—   Mūsējie pie Oderas …

Tas jau laikam izlūka dabā. Man vajadzēja priecāties, bet es skarbi sacīju:

—   Paldies par ziņu, bet jums nebija tiesību nākt bez atļaujas. Kas vēl labs sakāms?

—   Tas bija pats labākais… Mūsējie stāv iepretim Frankfurtei, — Rukavišņikovs apvainotā balsī atteica. — Ko jums vēl tādu vajag? Tas nozīmē, ka drīz viss beigsies …

Līdz beigām vēl bija tālu. No Frankfurtes pie Oderas līdz Berlīnei taisnā līnijā ir apmēram septiņdesmit kilometru. Tikai tas ir taisnā līnijā — lidmašīnām, kas lido pa gaisu, bet tankiem un strēlniekiem jāiet pa zemi, kura pilna mīnu un dzotu, no kuras spurojas laukā granīta un dzelzsbetona prettanku stabi, pa zemi, uz kuras ir piešauta katra pēda, pa zemi, kur katra augstiene pārvērsta cietoksnī, kur radio dienu un nakti aurojis par krievu zvērībām, krievi it kā apkaujot vācu bērnus, izvarojot vācu sievietes un pēc tam slīcinot tās upēs un kanālos, par barbariem komunistiem un komisāriem, kas nēsājot līdzi instrumentu komplektu visdrausmīgākajai spīdzināšanai, bet pajūgos vedot saliekamas karātavas un kokus krustā sišanai… Padomju karavīriem bija jāpārvar ne tikai ūdens šķēršļi, bet arī naids un bailes, ko Gebelss un viņa rokaspuiši bija ieaudzinājuši vācu tautā.

Es sapratu, ka pēdējie kilometri līdz Berlīnei būs

neiedomājami grūti, ka daudz mūsu karavīru te apgulsies uz mūžīgiem laikiem.

Uzskatīju, ka mans pienākums ir darīt visu, kas vien no manis atkarīgs, lai upuru būtu mazāk. Tādēļ man bija jāuzzina pēc iespējas vairāk par ienaidnieka aizsardzību un par viņa spējām pretoties.

Ko nozīmē «dzīres mēra laikā», pa īstam sapratu Vlasova un Adeles Belinbergas kāzās 1945. gada aprīļa vidū. Viņi man likās vienkārši prātā jukuši: padomju karaspēks apdraud Berlīni, bet šeit kāzas, dievkalpojums ar visām izdarībām — vainaga noņemšanu, «jā» vārda došanu un gredzenu mīšanu, tad kāzu mielasts. Himlers atsūtīja apsveikumu, uz mirklīti iegriezās Ribentropa vietnieks, kliedza «rūgts!» un, protams, arī «heil Hitler!».

Sākumā visi bija kaut ārēji pieklājīgi: gāja klāt Vlasova kundzei, sasita papēžus un sacīja: «Apsveicam!», «No viJ sas sirds!», «Vēlu visu labāko!». Tiesa neviens gan nevēI lēja: «Laimi līdz sirmam vecumam.» Vienīgi diakons, i kas drīz vien apreiba, norēcāS: «Ilgus gadus, ilgus gadus! …» Pēc tam kāzinieki piedzērās un sākās kaut kas neiedomājams: visi auroja dziesmas. Savādi un mežonīgi šķita, ka te skan mūsu padomju dziesmas: «Mani karā aizvadot», «Uzmani pati…». Kāds uzvilka «Katjušu», taču \ viņam tik nikni uzšņāca, ka vainīgais, lai cik piedzēris | būdams, steidzās pazust.

Bet, kad «jaunais pāris» aizgāja, uzradās nepazīstamas meičas, tās atvilka līdzi piedzērušu muzikantu ar ermoņikām, un tad sākās īsts raganu jandāliņš. Zakutnijs, nosvīdis gluži sarkans, metās dejot «lielmāti», nogāzās uz grīdas un nespēja vairs piecelties, bet, kad citi pieskrēja palīgos, nobēra tādu lamu vārdu virģeli, ka pat komandants Hitrovo rokas vien noplātīja: «Tas tik ir virtuozs!»

Truhins ar miroņbālu seju gulēja uz gara dīvāna, kājas pār malu pārkāris. Viņam blakus sēdēja kāds rudmatains sievišķis, taču Truhins ir nepaskatījās uz to pusi, tikai cieši, acu nepamirkšķinājis, lūkojās griestos.

Muzikants iesāka valsi «Mandžūrijas kalnājos». Kāds histēriski raudāja.

Sākās aviācijas uzlidojums, nodzisa gaisma, spiedza meičas, lamājās Zakutnijs.

Drīz pēc tam Vlasovs, Zakutnijs un Truhins aizbrauca

uz Karlovivariem (toreiz sacīja — uz Karlsbādi), Turp jau martā bija aizmukusi lielākā daļa no Krievijas tautu atbrīvošanas komitejas, arī Žiļenkovs un Mališkins. Kur Viasovs aizskapēja savu Adeli, es nezinu, tikai nekad vairs viņu netiku sastapis. Iespējams, ka viņa, sapratusi, cik veltas ir cerības uz dzīvi Ziemas vai Livādijas pilī, aizmuka rietumu virzienā. Kā. saka, dievs ar viņu, ar šo neveiksmīgo pretendenti uz «Ostlandes pirmās dāmas» titulu.

Arī pašam Vlasovam vajadzēja ne tik daudz rūpēties par Krievijas, cik par savas ādas glābšanu.

Kurš katrs no mūsu izlūkošanas grupas — un vispirms jau es, Orlovs un Rukavišņikovs — varējām Vlasovu nošaut, taču Centrs tādu rīkojumu nedeva, gluži otrādi, bija stingri pavēlēts neizlaist nodevēju no acīm un īstajā brīdī saņemt viņu dzīvu.

Bieži atcerējos sarunu ar Alekseju Maļginu. Toreiz es teicu:

—   Esmu. gatavs izpildīt nāves spriedumu šim izdzimtenim.

—   To mēs tev neuzdodam. Viņu nodos tiesai…

Tagad man vajadzēja parūpēties, lai Vlasovs neaizlaistos pakaļ savai laulenei uz Rietumiem, lai neaizbēgtu no taisnīgas atmaksas. Un es devos viņam līdzi uz Karlovivariem,

Šajās pēdējās dienās noteicošais vārds KTA komitejā piederēja Mališkinam un Ziļenkovam. Viss nonāca tiktāl, ka apspriedes — un tās sasauca katru dienu pa vairāki lāgi — notika viesnīcā «Ričmond», kur dzīvoja Mališkins. Un Vlasovs, galīgi apjucis, nomākts, zaudējis savaldību, paklausīgi nāca šurp uzklausīt Mališkina drūmos pareģojumus un Ziļenkova fantastiskos jaunumus.

Šīs baumas nebija iespējams pārbaudīt. SS reihsfīrera «starpnieku» un «personisko pārstāvju» Krēgera un Štrikfelda nebija — oberfīreriem, hauptšturmfīreriem un grupenfīreriem nebija laika domāt par Vlasovu, viņiem pašiem bija klāt pēdējā stunda un vajadzēja gādāt par.sevi.

Tagad vairs neatceros visas tās neiedomājamās baumas, kādas tolaik vai ik mirkli radās un izplatījās KTA komitejā. Atceros vienīgi, ka Ziļenkovs tā klāstīja par Jaltas konferenci, it kā pats būtu tajā piedalījies.

Un vēl atceros, kā Zakutnijs slepus pavēstīja man pārsteidzošu ziņu:

—   Vakar Vlasovs un Žiļenkovs visu dienu noņēmās,

rakstīdami vēstuli Čerčilam. Sak, jūs mūs neaiztieciet, bet gan palīdziet mums. Mēs esam pats galvenais aizsprosts pret komunismu.

—   Vai aizsūtīja? — es uzprasīju.

— Aizsūtīja ar Zerebkovu.

Visas sarunas galu galā grozījās tikai ap vienu — kā aizmukt no Padomju karaspēka, kas nāca aizvien tuvāk.

PĒDĒJĀ NAKTS VILCBURGAS CIETOKSNI

Lai cik augstas bija cietokšņa sienas, lai cik moža apsardze, tomēr par Padomju Armijas virzīšanos uz priekšu .Vilcburgas cietoksnī zināja visi. Par neiedomājamu cenu — brīnumainā kārtā neatņemto zelta pulksteni — ģenerālis? Sņegovs nopirka no sarga no skolēnu grāmatas izrautu Eiropas ģeogrāfisko karti. Locījumu vietās izdilušajā, vecajā, 1 : 3 500 000 mēroga kartē nebija ne tikai nelielo, bet arī vidēja lieluma pilsētu, bija vienīgi pašas lielākās un arī dzelzceļi tikai paši galvenie; .militāriem cilvēkiem tā bija tikai tāds pārpratums, ne karte. Taču kā par to priecājās! Cik reižu tajā neskatījās! Cik niknu strīdiņu nesacēlās!

—   Kur tā Vurcena varētu būt?

—   Manuprāt, netālu no Drēzdenes.

—   Bet man šķiet, ka tuvāk pie Leipcigas.

—   Ir gan karte, ka tevi nelabais gabalos saplēstu! …

Un tā augām dienām. Bija arī kāds cits pastāvīgs sarunu

temats: «Vai mūsējie atnāks līdz Vilcburgai vai neatnāks?»

—       Gan jau atnāktu, tikai sabiedrotie sāktu činkstēt. Teiks, ka pārāk tālu aizsoļojuši.

—       Bet, ja mūsējie neatnāk, ko tad darīsim mēs? Kas atpestīs mūs?

—       Ko tu, Ivan, visu laiku par sevi vien bēdā? Vai tad mums kāda nozīme?

—        Protams, ka nav, taču gribētos līdz tam laikam nodzīvot …

Naktī no 20. uz 21. aprīli virs cietokšņa plosījās negaiss. Pērkona grāvieni jaucās kopā ar artilērijas kanonādi.

Kamerās un gaiteņos nodzisa gaisma. Apsargi skraidīja ar kabatas laterniņām un ar spērieniem un lamām cēla augšā gūstekņus.

—   Ātrāk, ātrāk! Laukā!

Mihails Fjodorovičs Lukins ierastām kustībām aptaustīja pie bikšu jostas piešūtās pogas. Pogas kā jau pogas, veselas desmit. Kad apsardze, izdarīdama kratīšanu, jautāja, kādēļ tās piešūtas neparedzētā vietā, Lukins labprāt paskaidroja:

—   Rezervei… Ja nu kāda notrūkst vajadzīgajā vietā, kur lai ņemu citu? Bet tā man ir krājumā . ..

Zem pogām, starp padrēbi un virsdrānu bija iešūta lidotāja apakšpulkveža Nikolaja Ivanoviča Vlasova Padomju Savienības Varoņa-Zvaigzne.

Viņu atveda 1944. gada augustā ar visiem uzplečiem un Padomju Savienības Varoņa Zvaigzni pie krūtīm. Tas bija dīvaini, jo vācieši noplēsa gūstekņiem atšķirības zīmes un ordeņus.

Un nu pēkšņi apakšpulkvedis ar Zvaigzni. Vēlāk viss noskaidrojās. Nikolajs Vlasovs bija vāciešiem pateicis: «Noņemsit tikai no miruša. Ja pieskarsities — nogalināšu! Nožņaugšu!»

Tā viņš arī staigāja pa cietoksņi-cietumu ar visu Zelta Zvaigzni.

Bēgt no Vilcburgas bija grūti, gandrīz vai neiespējami, taču Nikolajs Ivanovičs bija nolēmis to darīt. Viņš aprunājās ar Lukinu.

— Ko man tev, apakšpulkvedi, citu sacīt? Bēdz! Tu esi jauns, spēcīgs. Ja man būtu abas kājas …

Rūpīgi pārdomāto un labi sagatavoto bēgšanu izjauca zaķapastala —ārsts Dubrovskis. Nikolaju Ivanoviču notvēra. Kad viņu, sadauzītu līdz asinīm, gandrīz vai nepazīstamu, pirms nosūtīšanas uz Mauthauzenu pēdējo reizi veda cauri cietuma pagalmam, viņš ieraudzīja logā Luk$iiu un uzcirta ar kāju pa akmeni.

Lukins ar nepacietību gaidīja pastaigu. Viņam izdevās nemanot izcelt zem akmens paslēpto maziņo vīstoklīti ar vēstulīti: «Biedri ģenerāli. Ja ar mani kas notiks, saglabājiet Zvaigzni un aizvediet to uz Dzimteni.»

—   Ātrāk! Ātrāk! Laukā!

Kāds drūmi noteica:

—   Cauri ir, biedri! Gals klāt! Tūlīt pieliks pie sienas . ..

Viņus nostādīja ierindā un sāka dzīt. Cietoksnī palika

slimie — ģenerāļi Ševčuks un Sotenskis, mehāniķis" DolženkOjJnženieris Volgiņins.

—   Ātrāk! Ātrāk!

Ardievu, Vilcburgas cietoksni. Esi nolādēts, drūmais, drausmīgais cietums!

Kas gaida nākotnē?

Kolonna aizgāja. Apklusa kanonāde. Mehāniķis Dolženko, kas gulēja revīrā, izdzirdēja kliedzienus un sitienus. Pēc tam viss apklusa.

Pievakarē Dolženko rāpus izlīda no revīra. Pie ieejas gulēja sakropļoti Sergeja Aņisimoviča Ševčuka un Vladimira Nikolajeviča Sotenska līķi, blakus viņiem mētājās asinīm notašķīti akmeņi — ģenerāļus bija nosituši ar akmeņiem … Dolženko laikam bija aizmirsuši. Vai arī pārāk steigušies, nebija bijis laika par viņu domāt

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

Pēdējā apspriede «Ričmondā» bija vētraina. Žiļenkovs vairs nekliedza uz Vlasovu un Truhinu, bet tikai kvieca:

—       Ko jūs vilcināties? Ko gaidāt? Nekavējoties izsauciet no Berlīnes pievārtes pifino divīziju! Uz šejieni, uz Čehoslovakiju …

—   Bet ko teiks Himlers? — Vlasovs drūmi iebilda.

—  Gribat, lai viņš mums par patvaļību galvas norauj?

—   Pie velna ar visu Himleru! — Žiļenkovs iekaisa.

—  Viņam mēs vairs neesam ne prātā! …

Truhins cieta klusu un tikai smaidīja piedzēruša smaidu.

Žiļenkovs sūca konjaku no Karlovivaru krūzes, gremoja cīsiņus un atkal ņēmās Vlasovu pārliecināt:

—       Ar tukšām rokām mēs amerikāņiem neesam vajadzīgi! Kādam velnam?! Mums viņi jāsagaida Prāgā, ar atslēgām uz paplātes … Tad mēs it kā pasniedzam viņiem dāvanu…

Truhins iesmējās:

—       Atslēgas paņems labprāt, bet mums ar celi pa dibenu…

Nakti pieņēma lēmumu: par katru cenu piešmaukt vāciešus, atsaukt no frontes pirmo un otro divīziju un pārdislocēt tās uz Čehoslovakiju. Buņačenko komandētajai pirmajai divīzijai bija jāiet uz Dečinas pilsētu un no turienes jānāk uz Prāgu. Otrai divīzijai bija jādodas tieši uz Prāgu.

Iecerētās operācijas plāns man bija skaidrs — ieņemt

Prāgu, kamēr vēl nav ieradies padomju karaspēks; un nodot to amerikāņiem.

Tiesa, Truhins apšaubīja šī pasākuma izdošanos:

—   Staļins droši vien sen norunājis ar Čerčilu un Ruzveltu, ko kurš paņems.

—   Tas nekas, — Ziļenkovs iebilda, — lai arī ir norunājuši. Bet mēs būsim palīdzējuši amerikāņiem un gan jau tad redzēsim.

Meklēt Buņačenko divīziju aizsūtīja civildrēbēs pārģērbto Kaluginu, kas labi prata vāciski. Truhins izdeva Kaluginam no saviem krājumiem vācu dokumentus ar Heinriha Krauzes — rūpnīcas «Knorr-Bremse» inženiera vārdu, Kaluginu izvadīja svinīgi. Žiļenkovs pārmeta viņam krustu un noskūpstīja:

—   Mūsu liktenis nu ir tavās rokās …

Kalugins aši vien atrada Buņačenko štābu, un divīzija pēc trim dienām ieradās Čehoslovakijā — tā dēvētajā Dečinas sniegājā un no turienes devās uz Prāgu.

Ziņas par Buņačenko divīzijas virzīšanos atveda Semjons Rjabovs. Viņš man pastāstīja, ka pirmajā divīzijā valdot drausmīgs sajukums: vieni gribot iet pie amerikāņiem, citi atkal uzstājot, ka beidzot esot pienācis laiks dot pa sprandu kā vāciešiem, tā amerikāņiem un vajagot dabūt sakarus ar padomju pavēlniecību, un lūgt žēlastību.

—   Kaujas, Pāvel Mihailovič, — Rjabovs stāstīja. — Pat katru nieku plūcas.

Vlasova štābā visi bija aizņemti ar vienu — klausījās padomju radio. Neviens to vairs nedarīja slepus, klausījās atklāti, sapulcējās ap uztvērēju pa vairākiem cilvēkiem kopā, pārsprieda dzirdēto. Visus it sevišķi interesēja padomju karaspēka virzīšanās Čehoslovakijā. Vācieši bija padzīti no Košicas, Bratislavas, Ostravas. Padomju radio vairākkārt pārraidīja ziņojumu par čehu un slovaku Nacionālās frontes izveidoto valdību. «Vlasoviešu» garastāvoklis bija nomākts.

Daži vēl dižojās:

— Pagaidīsim kādu brītiņu, un sāksies kaujas ar amerikāņiem un angļiem. Gan vēl redzēsim, kurš kuru …

Tādu bija maz, uz viņiem skatījās ar nievām: muld paši nezin ko …

Rakovņikas iedzīvotāji pirmajā mirklī uzņēma «vlasoviešus» draudzīgi. Kad pirmās mašīnas iebrauca pilsētā, atskanēja saucieni:

—   Krievi ieradušies! Krievi! …

Pie Vlasova mašīnas pienāca meitenes ar ziediem, bet, ieraudzījušas vācu formas tērpā ģērbto tulku Resleru, izbīli kāpās atpakaļ. Vlasovs izkāpa no mašīnas, piegāja pie meitenēm un uzrunāja tās. Viena no tām, laikam drošākā un atjautīgākā, uzprasīja:

—   Pret ko jūs karojat, pret vāciešiem vai krieviem?

Vlasovs izvairīgi atteica:

—   Mēs ne pret vienu… Mēs atnācām, lai palīdzētu jums …

Šajā brīdī piebrauca tumši zaļa autocisterna. Tai visapkārt bija salipuši piedzēruši «vlasovieši». Izrādījās, ka šo cisternu ar spirtu viņi bija atņēmuši vāciešiem.

Un tad sākās orģijas …

Piektajā maijā Čehoslovakijas galvaspilsētā izvērsās sacelšanās — to uzsāka nelegālā Čehu nacionālā padome, kas bija izveidota pēc Čehoslovakijas Komunistiskās partijas ierosmes. Taču šajā padtfmē bija ne tikai komunisti, bija arī cilvēki, kas negribēja pievienoties Košicā nodibinātajai Nacionālās frontes valdībai. Šiem cilvēkiem Vlasovs bija gaidīts viesis.

Kad Buņačenko divīzija 6. maija pēcpusdienā ienāca Prāgā, iedzīvotāji sagaidīja to ar ziediem. Taču jau pievakarē Prāgas iedzīvotāji saprata, kāds karaspēks ieradies viņiem palīgā.

Naktī mums ar Semjonu Rjabovu un Alekseju Ivanoviču Orlovu radās daudzmaz vispusīgs priekšstats par stāvokli Prāgā, un Rukavišņikovs pārraidīja mūsu ziņas Pirmās Ukrainas frontes štābam.

8. maija rītausmā netālu no hoteļa «Krona» mani smagi ievainoja. Par to, kā «vlasovieši» aizbēga no Prāgas uz Pilzenes apkaimi, gribēdami tur savienoties ar amerikāņu karaspēku, es uzzināju vēlāk, kad gulēju Maskavā hospitālī.

ATMAKSA

Nakti no 11. uz 12. maiju Vlasovs pavadīja senā pilī dienvidos no Zebrakas. Visi bija nosaluši, šaurajās istabās ar augstajiem griestiem pretīgi oda pēc pelējuma un drēgnuma. Vlasovu iemitināja otrajā stāvā, guļamistabā. Uzraugs labprāt pastāstīja, ka milzum platajā gultā zem pussadēdējušā baldahīna reiz pārnakšņojis Francis Jozefs.

Vlasovs palūdza, lai iekur kamīnu. Sameklēja malku, uzlēja tai no kannas benzīnu, un guļamistabā sagāzās melni dūmi — izrādījās, ka dūmvadi bija aizgruvuši.

Neviena no Vlasova tuvākajiem līdzdarboņiem šeit nebija — visi bija aizbēguši kur kurais. Ziļenkovs pazuda jau Karlovivaros, Truhins un Mališkins — Rakovņikā. No tās pašas pilsētas, no Rakovņikas, automašīnā aizmuka Zakutnijs, atstājis uz galda zīmīti: «Dzīvojiet sveiki, veseli.»

Vakarā Vlasovs teica Orlovam:

—   Ceru, ka jūs mani nepametīsit?

—   Vai nu prāts, ģenerāļa kungs! …

No rīta visus satrieca jauna ziņa — mazā gaismiņā astoņpadsmit štāba virsnieku ar pulkvedi Zurovu priekšgalā bija pazuduši nezināmā virzienā. Viņi bija aizveduši sev līdzi četrdesmit septiņus ierindniekus un unteroficierus, paņēmuši mašīnas, arī cisternu ar degvielas atliekām un furgonu ar pārtiku .

Kapteinis Kučinskis aizsmaka, pratinādams tos, kuri redzējuši, kā aizgājis pulkvedis Zurovs.

—   Kādēļ nekā neteicāt?

—       Viņa labdzimtība 2urova kungs teica, ka ejot avangardā, tā esot pavēlējis ģenerālis …

Ziņodams Vlasovam par notikušo, Kučinskis piebilda:

—        Es jums jau teicu, ka 2urovs ir pārdevies boļševikiem. Riebeklis …

Orlovs sēdēja Vlasova mašīnā. Jau sen bija laiks doties ceļā, taču Vlasovs gaidīja, kad atgriezīsies Kučinskis, kas bija pats pieteicies izdibināt, kurp aizgājis Žurovs.

Kad Kučinska mašīna vairs nebija redzama, Vlasova tulks Reslers ar skaudību sacīja:

—   Arī šis vairs neatgriezīsies …

Orlovs, savu domu aizņemts, neatbildēja. «Ko darīt? Ko darīt?» viņš gudroja.

Reslers aizgāja pasteidzināt Vlasovu.

Vlasova šoferis Kamzolovs pūlējās uztvert Maskavu. Visu laiku skanēja sveša valoda: angļu, franču un mūzika — pasaule svinēja uzvaru.

—   Kamzolov, nesteidzieties! Groziet lēnāk.

—   Maskava pazudusi, jūsu labdzimtība.

—   Vai nevarat bez labdzimtības, Kamzolov?

—       Esmu pieradis, jūsu labdzimtība … Vai drīkst jautāt? Dovgass> mans paziņa, viņš aizveda kapteini Kučinski, stāstīja, ka mēs … uz Spāniju.

—   Uz Spāniju? Aplamības, Kamzolov …

—       Šurka Dovgass dzirdējis, it kā pats Franko atsūtījis mūsu ģenerālim ielūgumu …

—   Mans padoms, Kamzolov, nepļāpā lieku …

—       Tiks izpildīts, jūsu labdzimtība … Klusu! Maskava, jūsu labdzimtība.

Runāja Levitans: «Padomju Bruņotie Spēki atbrīvojuši no fašisma jūga Eiropas tautas. Tā dēvētā «jaunā kārtība» Eiropā likvidēta. Fašistiskā valsts pašā Vācijā iznīcināta, un tādējādi vācu tauta atbrīvojusies no «brūnā mēra». Eiropas un visas pasaules tautām tagad izvirzījies miera nodibināšanas uzdevums …»

To pārtrauca histērisks kliedziens: «Achtung! Achtung!»

—   Kamzolov! Kas tur lēcās?

—   Traucē, jūsu labdzimtība.

Atskanēja sievietes balss: «JMēs pārraidījām laikraksta «Pravda» ievadrakstu. Klausieties mūziku; Oginska polonēze …»

—   Jūsu labdzimtība, skatieties, Reslers jau civildrēbēs.

Orlovs paskatījās uz tulku un dzēlīgi uzprasīja:

—   Jau paguvāt?

Reslers izlikās zobgalību nedzirdam un lietišķi paskaidroja:

—   Jus zināt, kurp mes braucam?

—   Kurp tad?

. — Uz septītās amerikāņu armijas štābu, pie ģenerāļa Peča. Vlasovs ir ģenerālis, jūs — pulkvedis. Bet kas esmu es? Oberleitnants. Tāpēc uzskatu par labāku civiluzvalku …

«Pie amerikāņiem! Tie taču var viņu arī pieņemt! … Tad viss pagalam… Ko darīt? Būtu vēl bijis Ņikandrovs …» Orlovs nopūtās. Laikam jau simto reizi pēdējās divās dienās viņam ienāca prātā Prāga, hotelis «Krona» un kapteinis Kolčins, kas joņo pa kāpnēm un kliedz: «Ņikandrovs nogalināts!» «Pāvēl Mihailovič, Pāvel Mihailovič. Tik daudz cilvēku izglābi, bet pats aizgāji bojā . .. Cik drausmīgs trieciens … Ko darīt? Ar ko lai aprunājos? Sakari ar mūsējiem pārtrūkuši.»

Bet Reslers runā savu:

—   Orlova kungs, vai jūs no mašīnas nekur prom neiesit?

—   Nē, un kas tad ir?

—   Es atstāšu savu koferīti. Uzmaniet to.

—        Uzraudzīšu. Sakiet, Viktor Ādolf ovič, — vai jūs par Peču pajokojāt?

—        Pasarg dievs! Kas nu tie par jokiem. Ir saņemta radiograrama, ka ģenerālis Pečs gaida Andreju Andrejeviču pulksten vienos dienā … Vai atceraties? «Pulksten vienos, jūsu ekselence …» Atceraties?

—   Ko tad?

—       Leonidam Andrej evam stāstā par septiņiem pakārtajiem …

—   Jums gan ir karātavu joki prata, Reslera kungs.

—       Tiesa, mēs jau neesam septiņi… Esiet tik laipns, neaizmirstiet manu koferīti.

«Ko darīt? Aizmuks, nelietis, nudien aizmuks!»

—   Atļaujat, jūsu labdzimtība?

—   Kas ir, Kamzolov?

— Tātad pie amerikāņiem? Vai drīkstu uz mirklīti aiziet?

—   Gribi mukt?

—       Vai nu prāts, jūsu labdzimtība! … Varbūt Dovgass ir atgriezies. Viņš paņēma no manis pulksteni.

—   Ej, tikai žiglāk …

«Ko lai dara? Ko lai dara? Jāsaņem sevi rokās… patlaban ir pusdivpadsmit. Ja Reslers nemelo, tad pēc pusotrām stundām mums jābūt pie Peča . .. Man rezervē ir vēl tikai stunda … Līdzko ieraudzīšu, ka amerikāņi jau tuvumā, es nošaušu viņu. Un cauri. Dzīvu vaļā nepalaidīšu … Es viņam, nelietim, mugurā vis nešaušu, lai redz. Pateikšu: «Padomju varas vārdā!»

Pieskrēja Kamzolovs.

—   Jūsu labdzimtība, vai Dovgass nav rādījies?

—   Nē.

—       Pagalam mans pulkstenis… Jūsu labdzimtība, nak viņa ekselence!

Uz lievenēm stāvēja Vlasovs. Kā parasti ģērbies pusmilitārā tērpā, bez uzplečiem. Kā vienmēr ar savām lielajām brillēm. Rokā koferis.

«Un šis arī ar koferi. Ceļotāji, kaut jūs sātans parautu!»

Piebrauca mašīna. Apstājās blakus. Pie stūres Dovgass. Kamzolovs padraudēja viņam ar dūri. Dovgass parādīja pulksteni. Bet kas sež viņa mašma? Kaut kads virsnieks. Gul. Tam gan ir nervi!

Orlovs pagrieza uztvērēja kloķi. Cauri šņākoņai un sprakšķiem izlauzās sievietes balss: «… Ašhabadā divdesmit septiņi grādi… Maskavā desmitos no rīta bija četrpadsmit grādu. Dienā gaisa temperatūra galvaspilsētā un tās apkārtnē — astoņpadsmit līdz divdesmit grādu. Nedaudz mākoņu, lēns līdz mērens vējš. Pievakarē rietumu rajonos neliels lietus …»

—        Izslēdziet, jūsu labdzimtība. Izdzirdēs vēl ģenerālis. Viņam nepatīk, citiem dzirdot, klausīties Maskavas radio.

—   Un vai tev, Kamzolov, patīk?

—        Savāds jautājums, jūsu labdzimtība. It kā jums pašiem negribētos paklausīties. Maskava! Tagad mums vairs Maskavu neredzēt…

—   Dabūs redzēt citi…

—   Bet mēs prom uz Ameriku …

—       No tevis. Kamzolov, nekā nevar saprast: te tu brauc uz Spāniju, te uz Ameriku.

—   Kas tad man! Kur liek, tur braucu . . .

«Trīsdesmit piecas uz divpadsmitiem! Ko darīt? Nāk. ..

Nāk. Viņa ekselence, «Krievijas tautu atbrīvošanas komitejas» priekšsēdētājs. Nāk, nesdams koferīti, groza uz visām pusēm galvu — baidās, ka uz atvadām kāds nenomiedz. Tev, nelietim, arī gājis plāni — vaigu kauli izspiedušies, pats dzeltens, no briļļu apakšas uz vaigiem spiežas zili uztūkumi. Kur lai apsēžos? Blakus šoferim? Kamzolovs var iejaukties, ja vajadzēs uz šo nelieti šaut!»

—        Sēdiet vien, Aleksej Ivanovič, sēdiet, — Vlasovs sacīja. — Es apsēdīšos aizmugurē … Viktor Adolfovič, vai esat saposies?

—   Tieši tā, jūsu ekselence.

—   Lai tad ar dieva palīgu!

Un pēkšņi sauciens:

—   Žurovu noķēruši. .. Ved šurp!

Taču veda nevis,pulkvedi 2urovu, bet viņam loti līdzīgo, tikpat drukno un plecīgo rotas komandieri poručiku Kurkinu. Orlovs atcerējās, ka pēdējās dienās aizvien bija redzējis viņus abus kopā.

Kurkinu nevis veda, bet vilka — pats viņš paiet nevarēja. Kreisā kāja viņam bija basa, bikšu stara augšpus ceļa norauta, seja asiņaina — ne vairs seja, bet asiņaina maska.

Aiz Kurkina ar naganu rokā nāca bijušais Truhina raitnieks unteroficieris Nareiko. Pat pret visu vienaldzīgais Truhins pacentās savā laikā tikt no Nareiko vaļā, sacīdams par viņu:

—   Tas ir stulbenis, turklāt vēl cietsirdīgs.

Nareiko paskrēja uz priekšu un piesteidzās pie Vlasova mašīnas, palika stāvam kā iemiets un, brūnās, sasarkušās acis bolīdams, noziņoja:

—        Atrasts krūmos. Domāju, ka gaidīja padomju daļu ierašanos.

—   Kas viņu tā apstrādāja? Tu, vai?

—        Tieši tā, jūsu ekselence. Lai gan viņš bija ievainots, taču gribēja aizbēgt. Vajadzēja nomierināt.

Vlasovs izkāpa no mašīnas, piegāja pie Kurkina, klusēdams paskatījās viņā. Tad lēnām, vārdu no vārda šķirdams, uzprasīja:

—        Atļausit pajautāt, Kurkina kungs, ko jūs domājat darīt turpmāk? Mums hospitāļa, kā zināt, nav. Mediķu, kā jums jau zināms, arī nav. Ja mēs jūs te pametīsim, jūs katrā ziņā nomirsit. Tikai ne tūlīt. Ilgi mocīsities! Vai nav tiesa, mocīsities taču?

Kurkins ar pūlēm atvēra zilās, pietūkušās lūpas un klusi, tikko dzirdami izdvesa:

—   Nevelciet, riebekļi, garumā …

Vlasovs aizgāja pie mašīnas. Turēdamies pie durvju roktura, viņš skaļi pavēlēja:

—   Noreiko! Nokārto …

Un, jau sēdēdams mašīnā, piebilda:

—        Šauj viņam nelietim, vēderā … Lai viņš, kuņas bērns, neizlaiž garu tūlīt, bet vēl paspļauda asinis… Braucam!

Reslers paskatījās atpakaļ un ieraudzīja nopakaļ braucošu mašīnu.

—   Kas tur mūs eskortē, jūsu ekselence?

—   Kapteinis Kučinskis. Nu un tad?

—   Kas vēl brauc kopā ar viņu?

Vlasovs vienaldzīgi atteica:

—        Tiešām nezinu …. Gan jau kāds no mūsējiem, vai tad nav vienalga, Viktor Adolfovič? — Vlasovs paskatījās pulkstenī. — Kā jums šķiet, vai pagūsim?

—   Vajadzētu … Ja nesastapsim padomju tankistus.

—       Paspruksim garām. Es labāk atgulšos. Apsedziet mani ar segu.

Orlovam šķita, ka Kamzolovs pasmīn. Kas viņš ir? «Mans uzdevums — grozīt stūri! Kur liks, tur braukšu!» Bet varbūt viņš saprot vairāk, nekā man liekas? … Kaut varētu ar viņu aprunāties. Par vēlu. Bez ceturkšņa divpadsmit …»

—   Iekārtojieties!

No segas apakšas Vlasova balss skan padobji:

—       Mums vajadzētu nobraukt kilometrus divdesmit, pēc tam …

«Kas pēc tam? Arī tur pārdosi dzimteni? «Mana armija ir Eiropas tautām visdrošākais aizsegs pret komunismu.» To tu rakstīji Čerčilam… Tev vienalga, kā priekšā uz pakaļkājām tupēt! …»

Zib ceļmalas stabiņi. Ceļi Čehoslovakijā ir lieliski. «Divdesmit astoņi, divdesmit deviņi. No kurienes tie divdesmit deviņi būtu? Laikam no Pilzenes …»

Ciems. Pilna iela cilvēku. Sarkani karogi. Puisis sārtā kamzolī nikni dauza ar cirvi nost vācu uzrakstu.

Kamzolovs nikni signalizē. Pmsis ar cirvi metas pie mašīnas. Par vēlu. Garām ir. Arī Kučinska mašīna nav palikusi iepakaļ.

«Pulkstenis divpadsmit. Pusdienlaiks. Ko lai iesāk? Ko?»

Ceļš ir taisns, taisns un iet mazliet kalnup. Tad sadalās.

«Kādēļ Kamzolovs pagriezās pa labi? Vai zina? Vai arī -uz labu laimi — lai tikai kaut kur brauktu? … Kāpēc nepajautāja? Bet kam viņš lai jautā? Man? Arī Kučinskis mums seko. Pats pie stūres. Joņo kā negudrs.»

Kapteinis Kučinskis apsteidza Vlasova mašīnu. Dovgass kaut ko uzsauca Kamzolovam, bet, ko īsti, — to Orlovs nesaprata.

Nokauca bremzes. Mašīna apstājās. Vlasovs pabāza no segas apakšas galvu:

—   Kas noticis?

Kamzolovs klusēdams izkāpa laukā, pacēla motora pārsegu. Varēja dzirdēt, kā viņš šķendējas. Vlasovs uzbrēca:

—   Ātrāk!

Kamzolovs negribīgi atteica:

—   Tūlīt…

Kučinska mašīna stāvēja priekšā šķērsām pāri ceļam pie stabiņa ar uzrakstu «33». Mežā bija klusi un mierīgi. Pēc kādas minūtes atskanēja troksnis — pa šoseju brauca mašīnas.

«Kas noticis? Droši vien te nolikta tikšanās ar amerikāņiem. Bet ko darīt man?!Līdzko parādīsies amerikāņi, Vlasovs rausīsies laukā.»

No krūmiem izskrēja cilvēki. Daudz cilvēku.

«Tie taču mūsējie! Tankisti!»

—   Rokas augšā!

«Kādēļ to saka man? Viņi taču nezina, kas es esmu. Es viņiem esmu «vlasovietis».»

Orlovs pacēla rokas. Vecākais leitnants noņēma Orlovam siksnu ar pistoles maksti un aptaustīja kabatas — un visu to darīja klusēdams, pavisam mierīgi. Pavēlēja ar automātiem apbruņotajiem karavīriem: «Nenolaist acu!»

«Pamēģināšu viņiem kaut ko pateikt.»

—   Biedri!

—   Klusēt!

—   Saprotiet, biedri…

—   Turi muti, riebekli! …

Vlasovu izvilka no mašīnas. Viņš ir bez brillēm, lamājas, mēģina kauties. Tankists sagrāba viņu no mugurpuses aiz kakla.

Kučinskis sauc Resleram:

—   Rokas cel augšā,' rokas …

Reslers, bāls un apjucis, padevīgi pacēla rokas …

Metrus piecus no Kučinska mašīnas apstājās «T-34». No tā izkāpa pulkvedis.

«Tūdaļ palūgšu viņu…»

—   Biedri pulkvedi! Vienu mirklīti…

Pulkvedis pagāja garām, tikai uzmetis acis Orlovam. Virsnieks, tas, kurš brauca Kučinska mašīnā, piegāja pie pulkveža, piesvieda roku pie cepures. Ziņojums skan skaļi, skaidri, pat svinīgi:

—        Biedri pulkvedi! Dzimtenes nodevēja Vlasova sagūstīšanās operācija pabeigta sekmīgi. Mūsu pusē zaudējumu nav. Operācijā piedalījās Divdesmit piektā korpusa Simt sešdesmit otrās tanku brigādes «Smerš»[3] daļas priekšnieks Vinogradovs, operatīvais pilnvarotais Ignaškins un jums uzticētās brigādes karavīri. Dzimtenes nodevēja aizturēšanā palīdzēja mūsu pusē pārnākušie «vlasovieši» Kučinskis, Kamzolovs, Dovgass …

—   Paldies, biedri Jakušev! Paldies, biedri tankisti!

—   Kalpojam Padomju Savienībai!

Pulkvedis noņēma cepuri, lakatiņā noslaucīja nosvīdušo pieri un uzsmaidīja karavīriem: «Viss, puiši, darbs padarīts!»

Neviens pat nepaskatās uz Vlasovu. Ne skatās, ne arī ko jautā. Tikai sargi nenovērš acu. . — Biedri pulkvedi, vienu mirkli…

—        Iegaumējiet, jums nav tiesību saukt mani par biedru. Jūsu uzvārds?

—   Orlovs .. Aleksejs Ivanovičs …

—   Es jūs klausos, Orlov.

—        Gribēju paskaidrot… Esmu Padomju Armijas apakšpulkvedis .. .

—        Es redzu vācu armijas virsnieku… — Pulkvedis pagriezās un sacīja Jakuševam: — Braucam, Mihail Ivanovič! …

Vlasovs iesēdās mašīnā. Smagais apakšžoklis bija atkāries vēl vairāk, lūpas nozilējušas. Viņš aizsmakušā balsī palūdza:

—   Brillesh

Kapteinis Jakuševs pavēlēja taņkistam:

—   Pameklējiet…

Brilles atrada. Tās gulēja ceļa malā. Viens stikls bija saplīsis.

Tankists uzlika-brilles Vlasovam uz deguna, nenoturējās un sāka smieties — Vlasovs ar bezspēcīgā niknumā saviebtu seju un brillēs ar vienu stiklu patiešām izskatījās smieklīgs.

Kapteinis bargi norāja tankistu:

—   Kostin! Jūs neesat kinoteātrī…

Kostins iesmējās vēl skaļāk. Un tas bija gluži kā signāls vispārējai jautrībai. Smējās visi. Smējās kareivji. Smējās virsnieki.

—       Pārtraukt smiešanos! — uzsauca kapteinis Jakuševs un arī pats pasmaidīja.

Un — tas bija kaut kas neiedomājams — sāka smieties Reslers. Vispirms viņš mulsi un bailīgi pasmaidīja — neviens nepievērsa viņam uzmanību. Tulks, kļuvis drošāks, klusām nokrikstināja un pēc tam, vairs nebaidīdamies, sāka smieties skaļi un atklāti.

Tankists ar automātu rokās smiedamies paskatījās uz apcietināto —sak, kas tad šim lēcies, ka tā priecājas. Tad smaids no tankista sejas pazuda, un viņš pikti uzbrēca:

— Un ko jus smejaties? Resleram uznāca krampjainas žagas.

Orlovs sēdēja mašīnā blakus Resleram. Viņš bija galīgi nomierinājies. «Nu ir viss! Vlasovs ir saņemts… Lai gan ne mēs, tomēr viņu saņēma ciet!» Orlovam uznāca miegs. «Tomēr esmu neganti pārguris! Iznīcies kā suns … Kā tagad derētu nomazgāties, noskūt bārdu un atlaisties ērtāk. Serjoža savā laikā sacīja «ieērtoties» .. . Ek, Kira, Kira … «Aļoša, kā tu tā varēji! Kā tu tā varēji, Aļoša?!»»

—   Uz kurieni mūs ved? — Reslers čukstus pajautāja.

—        Domājat, ka es zinu? — Orlovs atteica, vēl aizvien tēlodams savu lomu. — Uz kurieni vajag, tur arī ved …

Pie mājas ārdurvīm stāvēja Orlovam nepazīstams tanku karaspēka ģenerālmajors, ģenerālpulkvedis Bolotins, virsnieki un civildrānās ģērbušies cilvēki.

Ziņoja pulkvedis:

—        Ziņo pulkvedis Miščenko. Dzimtenes nodevēja 'Vlasova sagūstīšanas operācija …

Visi piegāja pie mašīnas, kurā, kūkumu uzmetis un pieliecis galvu pie ceļiem, kas slējās pāri mašīnas bortam, sēdēja Vlasovs. Klusēdami paskatījās un atgāja nost.

Orlovs iesaucās:

—   Biedri ģenerālpulkvedi!

Bolotins atskatījās, cieši palūkojās Orlovā un steidzīgi pienāca klāt.

—        Aleksej Ivanovič! — Un pavēlēja: — Atbrīvot! Tūlīt pat.

Tankisti izbrīnā minstījās.

Bolotins pasauca ģenerāli.

—   Jevgeņij Ivanovič! Tas taču …

—   Viss skaidrs!

Orlovs izkāpa no mašīnas. Ģenerālis sniedza viņam roku.

—   Fominihs.

—   Orlovs.

Reslers ar šausmām skatījās Orlovā. Vlasovs pat galvu nepacēla.

—        Vai par Martinovu zini? — Bolotins skarbā balsī noprasīja.

—   Par Martinovu? — Orlovs izbrīnījies pārjautāja.

—        Viņš tev tā ir nepateica īsto uzvārdu? Ņikandrovs! Tas jau Andreja Mihailoviča dabā … Ļoti smags ievaino-

jums. Mēs jau bijām zaudējuši cerības, bet šodien sāka runāt. Un paši pirmie vārdi par tevi.

Ģenerālis Fominihs pienāca atvadīties.

—    Vedīšu šito nelieti uz Drēzdeni. Jāparāda maršalam.

Blakus stāvēja Kamzolovs. Orlovs joka pēc pajautāja:

—    Pulksteni dabūji?

Kamzolovs pastiepa roku.

Pulkstenis bija tieši viens.

Tas bija 1945. gada 12. maijā, pulksten vienos,

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

Cilvēka atmiņa ir apbrīnojama. Nevaru izskaidrot, kādēļ tik skaidri, līdz pēdējam sīkumam atceros, kā Mihails Vasiļjevičs Frunze pirms daudz, daudz gadiem nejauši salauza mežā sēni. Man toreiz bija desmit gadu, bet atceros tā, it kā tas būtu noticis vakar.

Atceros Frunzes vainīgo smaidu, kad Anfims Ivanovičs Bolotins viņam dusmīgi pārmeta; «Tas taču nav gurķis!» Atceros, kā Anfims Ivanovičs uzlika baravikas brūno cepurīti uz resnā kātiņa, pagramstījās pa zemi, atrada tievu, sausu zariņu, nolauza gabaliņu un piesprauda cepurīti pie kāta, papriecājās par sēni un apmierinātā balsī noteica:

—    Gluži kā vesela!

Tēvs toreiz vēl pajokoja:

—           Kad tev, Anfim, cietumā noraus galvu, mēs tev viņu, eku, tāpat ar puļķīti piespraudīsim atpakaļ.

Anfims iesmējās un atteica:

—          Tikai nesaputrojiet, nepiešujiet ar pakausi uz priekšu. — Un piebilda: — Divreiz nevienam jāmirst nav, bet no vienas nāves nekur neizmukt!

Frunze (toreiz nezināju, ka viņš ir boļševiks, domāju, ka sēžam kopā ar mūsu pašu fabrikas puisi) tādā pašā tonī atsaucās:

—           Man arī pietiek ar vienu, bet tai jānāk tikai tad, kad man būs simt gadu.

—            Esi gan negausis, — Bolotins sacīja. — Atmet nu kādus pārdesmit gadus. Būsi sagrabējis, ar spieķīti, saliekts deviņos kūkumos, — neviens negribēs uz tevi ne paskatīties.

—          Neatmetīšu vis, — Frunze nopietni atteica. — Man ļoti gribas dzīvot..,

Bet nāve viņu panāca četrdesmit gadu vecumā! …

… Kad gulēju Prāgas hoteļa «Krona» pagalmā, es atcerējos reizēm Frunzi, reizēm Aļošu Maļginu; reizēm man likās, ka atrodos Maskavā Sako un Vanceti zīmuļu fabrikā, kur pirms paša kara biju ar vecāko klašu skolēniem ekskursijā, un pārskaitu lielā kastē zīmuļus, un katru reizi man divu vai triju pietrūkst…

Pēc tam es skaidri redzēju, ka tūkstošiem sagūstītu hitleriešu velkas pa Gorkija ielu cauri Maskavai…

1944. gada 17. jūlijā, kad piecdesmit septiņus tūkstošus sagūstīto hitleriešu, apsardzes uzraudzītus, veda cauri Maskavai, es atrados Berlīnē, Viktoriaštrāsē 10 un šo gājienu nevarēju redzēt. Par to es uzzināju vēlāk no mūsu lapiņām, ko nometa uz Vācijas galvaspilsētu, bet toreiz, hoteļa «Krona» pagalmā, es redzēju visu: gan hitleriešu ģenerāļus, kas, galvas nodūruši, soļoja bezgalīgās pelēki zaļās klusējošās kolonnas priekšgalā, gan kareivjus, kas pūlējās neskatīties uz maskaviešiem, kuri abās ielas malās un pa namu logiem vēroja uzvarētos, tagad tik padevīgos un paklausīgos karotājus, gan arī mūsu karavīrus, kas ar lepnumu nolūkojās cilvēkos: «Skatieties, skatieties, biedri, kādu zvēru mēs pieveicām!»

Atceros, es skaidri redzēju, kā pavecāks vācu kareivis apstājās pie nama, kur tagad atrodas bērnu rotaļlietu veikals, un kaut ko sacīja sievietēm. Pēc tam viņš apraudājās un aizslāj a tālāk.

Es dzirdēju, pavisam skaidri un nepārprotami dzirdēju, kā švīkstēja pa asfaltu daudzi tūkstoši kāju, redzēju, kā ielu laistāmās mašīnas sekoja aiz kolonnas un rūpīgi nomazgāja ielu…

Un tad sākās kaut kas pavisam neiedomājams — kolonnas priekšgalā parādījās mans Fēlikss, bet viņam blakus soļoja Nadja, taču viņa nepriecājās par dēlu, bet rūgti raudāja. Arī man kamols iesprūda kaklā, es ar mokām novaldīju asaras un sāku lūgt: «Dzert… dzert…»

—   Ko tev vajag, nolādētais nelieti? — es izdzirdēju niknu balsi un sapratu, ka neesmu Maskavā, bet guļu hoteļa «Krona» pagalmā starp tukšām dzelzs mucām.

—   Ak dzert sagribējās, riebekli tāds! Lien laukā! Kusties, kusties ašāk! ..,

—   Viņš taču nevar. Vai neredzi, cilvēks tikko dzīvs, — atteica otra — rāmāka balss.

—        Tas jau nav cilvēks! Tas ir «vlasovietis»! Vai tad es neredzu? «Vlasoviešu» virsnieks! Es viņu tūlīt nomierināšu! … — Un man pāri noliecās bārdaina seja. — Vai sprāgsti nost?

Rāmā balss — es to dzirdēju it kā skanam no tāluma — sacīja:

—       Liecies mierā, Sibirjakov. Citādi pateikšu kapteinim, un viņš tev atkal sados.

—        Piesargies, ka nedabū pats, — Sibirjakovs jau miermīlīgi teica. — Paskat, viņam uz piedurknes zīmotne «KAA». Vai tev ar to nepietiek?

—   Tik un tā nedrīkst. Viņš ir ievainots un gūsteknis.

—        Kas šis par gūstekni! Vai maz drīkst šitos nešķīsteņus ņemt gūstā?

Man šķita, ka es runāju skaļi, ka es kliedzu, taču viņi mani nedzirdēja.

—   Paga, — teica rāmā balss. — Viņš kaut ko sacīja.

—   Kāds šodien datums? — es jautāju. — Vai astotais?

—        Es nesaprotu, — rāmā balss atbildēja (vēlāk uzzināju, ka tā piederējusi Afanasijam Gorbunovam; patlaban Gorbunovs ir kolhoza priekšsēdētājs Kirova apgabalā, un, kad viņam gadās būt Maskavā, nles katrā ziņā satiekamies).

—  Es nesaprotu. Runā skaļāk.

— Kāds šodien datums? — es atkārtoju.

—        Tagad sapratu. Šodien ir desmitais maijs. Ja tev gribas zināt, cik pulkstenis, tad tieši vienpadsmit. Un tad? Vai piecelties vari?

Es pakustējos, labo sānu apsvilināja tik nežēlīga sāpe, ka atkal zaudēju samaņu. Atjēdzos tikai no tā, ka man sejā iesitās lietus.

—       Liec tu viņu mierā! — sacīja Sibirjakovs. — Viņš taču drīz nosprāgs.

Atvēru acis un, saņēmis visus spēkus, es skaidri, man tā vismaz šķita, teicu:

—       Ataiciniet savu komandieri. .. Man ir svarīgas ziņas … Ļoti svarīgas …

Jaunais sacīja bārdainim:

—   Sauc šurp kapteini!

Lietus pieņēmās sparā, tas dauzīja pa tukšajām degvielu mucām kā pa jumtu.

Atskanēja balsis un steidzīgi soļi.

—   Kur viņš ir? — noprasīja spēcīga, valdonīga balss.

—  Kas tu esi?

Karavīri rībinādami atvēla nost mucas, kas gulēja ap mani. KJuva gaišāks. Pār mani noliecās jauniņš virsnieks ar telteni ap pleciem — viņam bija ne vairāk par divdesmit trīs — un atkārtoja jautājumu:

—   Kas tu esi?

—   Vlasovs var aizmukt…

—   Kāds Vlasovs? Nodevējs? Nekur neaizmuks… Kas

jūs esat?

—   Padomju izlūks .. . Martinovs …

—   Ja nemelo, tad būs taisnība, — noteica Sibirjakovs. — Atļaujiet, biedri kapteini, es viņu piecelšu. Ja melo, gan jau noskaidros …

Vēlāk uzzināju, ka no nenovēršamās nāves mani izglābuši 4. Ukrainas frontes 302. strēlnieku divīzijas karavīri, kas desmitā maija rītā ielauzušies Prāgā.

Atceros svētlaimīgās dienas — es gulēju hospitālī, kas atradās viesnīcā Vaclava laukumā. Kad sāku jau mazliet cilāties, tad ieraudzīju pa logu uz nama viņā pusē laukumam milzīgu transparentu divās valodās — čehu un krievu: «Lai dzīvo Sarkanā Armija — Čehoslovakijas tautas atbrīvotāja!»

No laukuma atlidoja mūzika, jautri čaloja liels ļaužu pūlis, kas neizklīda līdz pat naktij.

Desmitā maija vakarā atnāca ģenerālpulkvedis Anfims Ivanovičs Bolotins. Viņš uzmanīgi uz pirkstgaliem ienāca istabā, apsēdās krēslā, uzlika lielo plaukstu man uz ceļa, pasmaidīja un teica:

—   Dzīvs? Ārsti man piekodināja — ir gan, sātani, izgudrojuši! — lai tev nekā nesakot, lai neuztraucot. Bet es pateikšu kaut ko tādu, ka tev tūliņ paliks labāk: kamēr tu biji bez samaņas, ir beidzies karš!

Un Anfims Ivanovičs pastāstīja par fašistiskās Vācijas bezierunu kapitulāciju.

—   Beigas! Tagad Hitleram un viņa impērijai pienācis gals! Tevi, Andrej, tagad vajadzētu aizvest uz Maskavu, uz Sarkano laukumu. Kas tur patlaban notiek! Pa radio dzirdēju.

Pajautāju Anfimam Ivanovičam par Alekseju Orlovu. Bolotins sadrūma un strupi atteica:

—   īr dots rīkojums sameklēt viņu …

Anfims Ivanovičs ienāca pie manis vēlreiz tai dienā, kad mani vajadzēja vest uz Maskavu.

—       Man līdzi nāk viesis … Tikai tu, lūdzams, neuztraucies. — Un Bolotins uzsauca: — Nāc vien iekšā!

Ienāca Aleksejs Ivanovičs Orlovs. Viņš metās pie manis, taču Bolotins apstādināja:

—   Tu, Aleksej, rāmāk!

Aļoša apsēdās blakus gultai, laimīgs skatījās manī un klusēja.

—       Nu? — es jautāju, ielikdams šajā īsajā vārdā visu, ko gribēju gan jautāt, gan arī pastāstīt.

—       Galu galā viss tomēr beidzies … Drīz brauksim uz mājām . ..

Ļoti lūdzu jūs neticēt tam, it kā izlūki, čekisti nespējot raudāt; viņi, raug, esot īpaši, no dzelzs vai no dzelzsbetona.

Alekseja Ivanoviča acīs bija asaras, un arī man vajadzēja novērsties — tik ļoti negribējās rādīt Aļošam savas acis …

Pēc divām stundām mani nogādāja lidmašīnā. Orlovs lidoja kopā ar mani.

Bolotins stingri piekodināja lidotājam, it kā tas būtu važonis:

—   Esi uzmanīgs! Nekrati tin nesvaidi! ..«

Kad Maskavas aerodromā mani cēla laukā no lidmašīnas, pašu pirmo es ieraudzīju Nadju. Atceros viņas saspringto, stingro skatienu. Man viņas nemiers bija saprotams: pa tālruni dzirdēta ziņa par manu veselības stāvokli nav tas pats, kas ieraudzīt mani nekustīgi guļam uz nestuvēm. Taču, ieraudzījusi manu smaidu, Nadja atplauka:

—   Andrjuša! Mans mīļais! …

—   Tēti!

Pirmajā mirklī neatjēdzos, kas to sauca. Blakus nestuvēm soļoja puisis, ģērbies glītā, man nezināmas ieroču šķiras formas tērpā. Cepure braši nošķiebta uz kreisās auss.

—   Vai nepazīsti? — Nadja jautāja. — Tas taču Miša.

Tas bija mans piecpadsmit gadus vecais Miša, Kaļiņinas

suvoroviešu skolas audzēknis, atvaļināts uz trim dienām, lai tiktos ar mani.

—   Un kur Maša? — pajautāju par meitu.

—        Ļoti gribēja atbraukt, bet viņai šodien pēdējais eksāmens.

Es nodomāju: «Cik vēl visādu ziņu gaida mani. Jāsāk dzīvot no jauna. Bet varbūt nav jāsāk no jauna? Varbūt jāatgriežas savas dzīves normālās sliedēs? Bet kādas dzīves — skolotāja vai čekista? …»

Šajā priecīgajā atkalredzēšanās brīdī, ieraugot sievu un dēlu, es uz mirkli aizmirsu Orlovu. Ieraudzīju viņu pie sanitārās mašīnas, pie kuras mani pienesa. Viņš turēja pie rokas vāju gara auguma zēnu. Blakus stāvēja veca sieviete ar saraudātām acīm. Aļoša pieveda dēlu pie manis.

—        Arī manējais mani sagaidīja … Varvara Ivanovna, nāciet šurp. Iepazīstieties — tas ir Andrejs Mihailovičs.

Sieviete pienāca tuvāk, un es ieraudzīju Kiras Orlovas acļs.

«Kā tu tā varēji, Aļoša?!»

Mani uzmanīgi ienesa sanitārajā mašīnā. Taču tā palika stāvam. Nadja palika man plaukstu zem galvas un sacīja Mišām, kas bija apsēdies kājgalī:

—   Kādēļ nebraucam? Te ir tik smacīgi.

—   Laikam kādu gaida.

Tieši šajā mirklī mašīnā ielīda Aleksejs Maļgins.

—        Atvainojiet, ka aizkavēju. Man pateica, ka lidmašīna ieradīšoties pulksten septiņpadsmitos, bet tā atlidoja piecpadsmit minūtes agrāk. Sveicināts, Andrjuša! …

Es jokodams atbildēju:

—        Sveiks, sveiks… Diemžēl noziņot, kā nākas, nespēšu — kājas netur.

—        Guli, guli. Tūlīt pats tev noziņošu. Apsveicu tevi ar Ļeņina ordeni, biedri pulkvedi! …

Man bija vajadzīgs kapitāls remonts, tādēļ mani tieši no lidmašīnas aizveda uz hospitāli. Nevaru sacīt, ka «jaunība panāca savu» — es nebūt vairs nebiju jauns—1945. gada martā man palika četrdesmit septiņi gadi…

Taču, kā redzat, es izķepurojos.

Hospitālī no Maļgina uzzināju, kur un kā notverti Truhins, Blagoveščenskis, Zakutnijs, Zverevs un citi Dzimtenes nodevēji, kas kopā ar Vlasovu sulainiski kalpoja Hitleram.

Truhins notverts 7. maijā Pšibrahas pilsētā. Meklēdams amerikāņu karaspēku, viņš bija apmaldījies un nokļuvis mūsu daļas izvietojumā. Viņš bijis skaidrā un padevies bez kādas pretošanās.

Blagoveščenskis un Zakutnijs bija paguvuši aizkļūt pie amerikāņiem. Jūnija vidū abi nodoti padomju valdības pārstāvjiem.

Zverevs saņemts 11. maijā Markovicas ciemā. Viņš bija pretojies, atšaudījies, tad mēģinājis nogalināties, taču lode trāpījusi kājā. Uz grīdas gulējusi viņa piegulētā]a Tatjana Kočerjanca, Lokotas kādreizējā aptiekāre. Tā bija iedzērusi lielu morfija devu. Kad Kočerjanca dabūta pie samaņas, tā nicīgi sacījusi Zverevam:

—   Tik tālu nu esi! Ek, tu! …

Zverevs izlamājies un apraudājies. Viņa «madāmai» tas bijis vienalga.

—   Nepinkšķi … Ko puņķojies? Prati būt nelietis, proti arī atbildēt.

Tikai par Mališkinu un Ziļenkovu ilgi nebija nekādu ziņu. Taču arī viņiem, protams, neizdevās izbēgt no atmaksas par saviem noziegumiem pret Dzimteni un tautu.

Ziļenkovs nokļuva pie amerikāņiem Insbrukas rajonā. Mališkins ieradās amerikāņu karaspēka 20. korpusa štābā, kas atradās netālu no Fisenas, no kurienes viņu aizgādāja pie 7. amerikāņu armijas pavēlņieka ģenerāļa Peča.

Karav gūstekņu nometnē Asburgā Žiļenkovs un Mališkins satikās, un viņus kopā ar vēl trim nodevējiem pārveda uz amerikāņu izlūkošanas nometni Oberuzelas pilsētā netālu no Frankfurtes pie Mainas. Amerikāņi piekomandēja pie abiem virsniekus — leitnantu Stjuartu un majoru Sandersu, kasdabi runāja krieviski.

Kādu laiku viņi dzīvoja vasarnīcā «Florida» un augām dienām rakstīja «ziņojumus» amerikāņu izlūkošanas orgāniem …

Žiļenkovs ļoti iepatikās amerikāņiem, it īpaši Sandersam. Viņš bija ar mieru atstāt Ziļenkovu Minhenē spiegošanai. Žiļenkovs kļuva par Maksimovu. Viņš ļoti priecājās par savu veiksmi un visu laiku ņirgājās par bijušo šefu Vlasovu:

—   Iekrita, idiots, kā tāds akls kaķēns! Neprata, stulbenis, laikus aizlaisties! …

Lai kā amerikāņi slēpa Žiļenkovu un Mališkinu, mūsējie tomēr viņus atrada un pieprasīja, lai izdod.

1946. gada pirmajā maijā Žiļenkovu un Mališkinu atveda uz apmaiņas punktu. Acīm redzot, lai izvairītos no liekām klapatām, amerikāņi bija teikuši Ziļenkovam un Mališkinam, ka viņus vedīs reprezentēties pie priekšniečības, hpģērbuši jaunās drēbēs, iedevuši jaunus naudas makus un ielikuši katrā pa simt dolāriem. Mališkins, uzzinājis, kur viņš atvests, nobālējis, bet Ziļenkovs, ieraudzījis padomju virsniekus, meties bēgt. Viņu panākuši un veduši atpakaļ — viņš gājis, aiz bailēm tikko kājas vilkdams, drebējis un kliedzis: «Negribu! Nebraukšu!» Tad nomierinājies un palūdzis atļauju pēdējo reizi parunāt ar majoru Sandersu.

—   Ak tad tā gan — izspiedāt kā citronu un tagad metat prom?

Amerikānis paraustījis plecus un atbildējis:

—   C'est la vie … Tāda ir dzīve!

Sanderss palūdzis no Mališkina un Ziļenkova naudas makus. Tie bez vārda runas atdevuši. Amerikānis izņēmis naudu, nesteigdamies iebāzis savā kabatā, bet tukšos makus atdevis atpakaļ, lietišķi piebilzdams:

—. Iespējams, kungi, ka tie jums vēl noderēs.

Un, padevis godu padomju virsniekiem, aizsoļojis pie mašīnas, kas viņu gaidījusi.

\ ;

1946. gada 2. augustā agri no rīta man piezvanīja Alek-, sejs Ivanovičs Orlovs.

—   Labdien, Andrej Mihailovič. Vai šodienas «Izvesti ju» esi redzējis?

—   Vēl ne. Kas tur ir?

—   Tad paklausies: «Nesen PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija izskatījusi Vlasova A. A., Žiļenkova G. N., Truhina F. I., Zvereva G. A. un citu apsūdzības lietu, apsūdzot viņus Dzimtenes nodevībā un spiegošanā, jo viņi, būdami Vācijas izlūkošanas orgānu aģenti, veikuši aktīvu spiegošanas un diversionistisku darbību pret Padomju Savienību. Visi apsūdzētie atzinuši sevi par vainīgiem… Kara kolēģija piespriedusi visiem nāves sodu pakarot. Spriedums

s izpildīts.» Tagad nu gan viss ir cauri, Andrej Mihailovič. Ko tu par to teiksi?

Ko es varēju viņam atbildēt? Es teicu:

—   Vai atceries mūsu sarunu Berlīnē? Vij, cik garu valdziņu vīdams, tik un tā reiz galam jābūt…

Kopš neaizmirstamajam 1945. gada maija dienam pagājuši daudzi gadi. Droši vien tāpēc viss, ko es pieredzēju

un pārcietu ienaidnieka aizmugurē — Berlīnē, Lecenē, Dobendorfā, Vlasova štābā, — tas viss tagad šķiet tik ļoti tāls. Laikam jau tā ir tā pati «pagātnes migla» …

Pagātnes ēnas man parādījās vēl vienu reizi.

1967. gada oktobra beigās man piezvanīja Aleksejs Orlovs.

—   Vai tu, vecais, negribētu aizbraukt uz Monreālu, apskatīt Vispasaules izstādi? Mēs taču esam tagad brīvi cilvēki. Ierakstīt tevi tūristu grupā? Lidosim, vai ne?

Šeremetjevas lidostā kāds pirms iesēšanās pajokoja:

—   Cik ļoti viss pārvērties. Pirms kara par šādu pārlidojumu mums visiem piešķirtu Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Bet tagad mēs pabrokastojam Maskavā, pusdienojam lidmašīnā, bet vakariņosim jau Monreālā!

Monreālā mēs dzīvojām Sankatrīnas ielā nelielā mājā, ko padomju paviljona administrācija bija noīrējusi mūsu tūristu mitināšanai. Blakus atradās metro stacija «Popine», un tas bija ļoti ērti — desmit minūtēs vilciens nogādāja mūs izstādē.

Tai pašā un blakus mājā dzīvoja ne vien tūristi, bet arī mūsu paviljona darbinieki, korespondenti, turpat apmetās arī aktieri un mūziķi, kas uzstājās koncertos. Vakaros te bija trokšņaini — gāja cits pie cita viesos, visur skanēja krievu valoda, krievu dziesmas, it kā mēs atrastos nevis Kanādā, bet gan Maskavā, Ļeņingradas prospektā. Trūka vienīgi domino kauliņu spalgo blīkšķu pagalmā un spēli zaudējušo pensionāru niknās sūkstīšanās.

Pase zilajos vākos, ko izsniedz tūristiem paviljona apmeklēšanai, bija vienos zīmogos — desmit dienās biju paguvis izstaigāt trīsdesmit divus paviljonus.

Mūsu paviljonā iegriezos no rīta — lai uzzinātu, kas noticis pasaulē, pārskatītu jaunākās avīzes. Pa galveno ieeju nebija cerību iekļūt: izstādi pēc dažām dienām bija paredzēts slēgt, bet apmeklētāju straume vēl nebija apsīkusi — milzīga rinda sastājās jau ilgi pirms atklāšanas, un šķita, ka tai nebūs gala.

Padomju paviljona administrācija laida savus tūristus pa dienesta ieeju. Bet arī pa to iekļūšana nemaz nebija tik viegla — arī šeit durvis apsēda desmitiem cilvēku, lūdza ņemt viņus līdzi, sniedza pases, lūdza iespiest padomju zīmogu.

28. oktobra rīts bija vēss. No Svētā Labrenča upes pūta auksts, pavisam rudenīgs vējš. Parasti mēs ar Alekseju

Orlovu aizbraucām ar metro līdz stacijai «EKSPO», kas atradās netālu no ASV paviljona, tad gājām kājām pa «kosmisko» pāreju, kas savienoja Santelēnas salu ar Notrdamas salu. Līdz mūsu paviljonam tur bija minūtes desmit, ko iet. Arī šoreiz gājām pa ierasto maršrutu. Bijām jau garām «kosmiskajai» pārejai un pagriezāmies uz Tunisijas paviljona pusi. Apburoša meitene uzspieda manai pasei zīmodziņu, novēlēja patīkami pavadīt laiku, iepazīstoties ar viņas zemi… Es drīz vien aizgāju prom, bet Orlovs palika.

Būtu zinājis, kāda tikšanās mani gaida, iespējams, arī es būtu pakavējies. Kaut gan nē, es katrā ziņā būtu aizgājis prom vēl ātrāk.

Pie mūsu paviljona dienesta durvīm kā vienmēr stāvēja desmitiem cilvēku. Bija tikai viens paņēmiens, kā bez kavēšanās tikt cauri pūlim — izņemt padomju pasi un iet, turot šo pasi rokā, — cilvēki labprāt pašķīra ceļu un lūdzoši skatījās acīs (padomju tūristam bija brīv ņemt līdzi vienu viesi).

Tikko biju pacēlis virs galvas sarkano grāmatiņu, kāds pieskārās manam plecam:

—   Kungs, vai drīkstu jūs mirklīti aizkavēt?

Tas tika pateikts krieviski, tīri, bez akcenta.

Cilvēkam bija gadu sešdesmit, platā, kvadrātveidīgā

seja vienās krunkās, deniņi un uzacis sirmas. Lai gan rīts bija vēss, viņš bija bez cepures, tumši zilā kreklā, kas iebāzts saburzītās ar sarkaniem diegiem šūtās dzeltena buraudekla biksēs. Manu uzmanību pievērsa apvalkātās plastikāta kurpes.

—   Piedodiet, kungs, — viņš sacīja, — es nezinu jūsu vārdu un tēva vārdu. Ceru, ka neatteiksities izpildīt nelielu sava tautieša lūgumu?

—   Atkarībā no tā, kāds šis lūgums būs.

—   Tīrais sīkums. Esmu no Skuomišas, tā, ja jūs zināt, atrodas otrā krastā, netālu no Vankuveras. Esmu pazudis tur kā pele labības laukā. Bet dzimis esmu Krasnodarā. Vārdu sakot, krievzemietis — Ščeglovs Ivans Petrovičs. Apsolīju savējiem kaut ko nofotografēt izstādē, protams, es atvainojos, mūsējā — padomju paviljonā. Man ir puišelis. Ļoti lūdza. Bet vai tad te iespējams tikt iekšā! Ju protat fotografēt — lūdzu, visu, kas ienāk prātā, visu filmiņu. Es pagaidīšu …

Viņš pasniedza pirms kara ražotu «Fedu» vecā, apdilušā apvalkā.

—   Protams, ja jums nav bail…

Paskatījos viņam acīs — to atklāti ļaunais skatiens man nepatika. Tāds tips ir spējīgs ielikt fotoaparātā sprāgstvielas.

—       Diemžēl nevaru. Neprotu fotografēt. Baidos, ka samaitāšu jums filmu.

Vēlreiz es viņu ieraudzīju viensliežu dzelzceļa pieturā. Viņam blakus stāvēja pavecāks labi ģērbies cilvēks ar resnu spieķi.

Pamanījis mani, cilvēks ar spieķi steidzīgi iekāpa vagoniņā.

Taču es viņu pazinu un nožēloju, ka man blakus nav Alekseja Ivanoviča Orlova.

Tas bija Maikopskis.

Bijām norunājuši ar Orlovu šai pieturā satikties. Es gaidīju, taču viņš vēl arvien nenāca.

Tas, kurš uzdevās par Ivanu Ščeglovu, neatkāpās no manis un nenolaida dzēlīgo skatienu.

—   Vārdos jau jūs visi esat vareni!

Bija skaidrs, ka viņš grib sacelt traci.

Pienāca Orlovs.

—       Atvaino, ieskrēju Venecuēlas paviljonā … Kas tev, vecais, lēcies?

Parādīju uz steidzīgi aizejošo Ščeglovu. Orlovs atmeta ar roku:

—        Vecs paziņa. Vai tad neatceries? Tas taču Ļimonovs, bijušais vecākais policists no Pleskavas, pēc tam Vlasova komandanta rotas feldfēbelis. Velns ar viņu, braucam skatīties labirintu.

2. novembrī mums vajadzēja izlidot uz Maskavu. Taču Intūrista pārstāvis palūdza, lai es atdodot savu vietu kādam mūsu paviljonā darbiniekam — viņam vajadzēja lidot uz mājām pie saslimušās sievas. Es paliku. Sūtniecība uzaicināja mani nosvinēt Oktobra piecdesmito gadadienu Otavā.

Sestajā es jau biju Kanādas galvaspilsētā.

Kad piebraucu pie mūsu sūtniecības, pie tās ārdījās, auroja un vicināja cepures, lietussargus un spieķus ļaužu pūlis. Uz ēkas baltajām sienām melnēja sašķīdušu dubļu pikas. Garš stādaigs brūnā svīterī trāpīja ar burku sūtniecības parādes durvju pusloka jumtiņā. Pašķīda sarkana tinte un sāka tecēt pa sienu lejā.

Kāds aizsmakušā balsī pārrīklis kliedza krievu valodā:

—   Mēs jums sarīkosim svētkus!

—   Vāķieties prom uz savu Maskavu!

Mazliet patālāk, pret sienu atspiedies, dirnēja cilvēks ar resnu spieķi — Maikopskis. Viņam blakus, ar muguru pret mani stāvēja gara.auguma vīrietis ar platiem pleciem. Kad viņš pagriezās, es viņu tūdaļ pazinu. Kā gan lai es nepazītu Oto fon Roni, SS grupenfīreru, kaut arī viņš bija stipri pārvērties: aptaukojies, nosirmojis. Pāri labajam vaigam stiepās mezglaina zilgana rēta.

Pie viņiem ik pa brīdim pieskrēja dažādi cilvēki, uzklausīja strupas komandas un drāza pēc «munīcijas».

No pūļa iznira arī Ivans Ščeglovs. Oto fon Rone iegrūda viņam kaut kādu saišķi.

Policisti mierīgi stāvēja maliņā. Pēc tam pieskrēja virsnieks, un policisti sāka dzīt pūli prom.

Piebrauca melns fords. Maikopskis satvēra durvju rok-, turi.

Tad, lūk, kur tu esi aizkūlies, bijušais Kijevas otrās juridiskās konsultācijas advokāt, «natūrfonda» priekšniek un Berlīnes gestapo aģent? Es nezinu, kāds patlaban ir tavs uzvārds un kur tu dzīvo — Monreālā, Otavā, Toronto? .. . Varbūt tu esi atlidojis šurp paālēties no Losandželosas, Briseles vai Madrides? Iespējams, ka tava pastāvīgā dzīves vieta ir Frankfurtē pie Mainas vai Minhenē? . ..

Galveno es tagad zinu. Zinu, ka tu vēl esi dzīvs, un tādēļ man nav tiesību aizmirst Fučika vārdus:

—   Cilvēki, esiet modri! …

Mēs nolaidāmies Šeremetjevā precīzi paredzētajā laikā. Uz balkona stāvēja mana mazmeita Katja un māja man ar lakatiņu.

Es no lejas uzsaucu:

—   Kā klājas, zīlīt?

Katja smaidīdama atsaucās:

—   Ļoti labi! Es tā priecājos, tā priecājos …

AUTORA PĒCVĀRDS

Es ilgi meklēju 25. tanku korpusa 162. brigādes motorizētā strēlnieku bataljona komandieri kapteini Mihailu Ivanoviču Jakuševu, to pašu Jakuševu, kurš izvilka no mašīnas Dzimtenes nodevēju Vlasovu. Man ļoti gribējās redzēt drosmīgo virsnieku un parunāt ar viņu. Taču visas manas pūles bija veltīgas. Atzīstos, jau biju galīgi zaudējis cerības tikties ar viņu un, ko tur liegties, jau sāku domāt, ka Mihaila Ivanoviča laikam vairs nav starp dzīvajiem: vai tad maz kas varēja notikt divdesmit četros gados, kas apritējuši kopš kara beigām?

Nesen pie manis atnāca glīts pulkvedis un draiski noziņoja:

—   Kapteinis Jakušovs! Ieradies pēc jūsu izsaukuma ,..

—   Atvainojiet, bet es neesmu saucis …

—   Izsaucāt gan! — un viņš parādīja man laikrakstu «Izvestija» ar mana romāna fragmentu. — Jūs, biedri autor, esat kļūdījies: es neesmu Jakuševs, bet Jakušovs. Nevis «e», bet «o».

Tā es tikos ar Mihailu Ivanoviču Jakušovu, bijušo kapteini.

Mihails Fjodorovičs Lukins dzīvo Maskavā, Ļeņingradas prospektā, netālu no manis. Ģenerālim daudz laika paņem sabiedriskais darbs Kara veterānu Padomju komitejā.

Par spīti cienījamam vecumam, Mihails Fjodorovičs ir enerģisks, mundrs, militāri iznesīgs un «štābista krūtis» tā arī nav uzaudzējis. Tikšanās ar viņu sagādā man lielu prieku: man patīk klausīties Mihaila Fjodoroviča

stāstos. Reiz, iedams no viņa prom, pajautāju par Padomju Savienības Varoņa lidotāja apakšpulkveža Vlasova turpmāko likteni.

— Nikolajs Ivanovičs aizgāja bojā Mauthauzenā trīs mēnešus pirms uzvaras. Viņš uz mūžīgiem laikiem uzņemts Sarkankarogotā Gvardes pulka sarakstos. Bet viņa Zvaigzne glabājas šeit, Maskavā.

Mihails Ivanovičs parādīja man izziņu: «Padomju Savienības Varoņa Zelta Zvaigzne Nr. 756, kas piederējusi Nikolajam Ivanovičam Vlasovam, nodota PSRS Aizsardzības ministrijas Kadru pārvaldei.»

Atvadīdamies es paspiedu ģenerāļa Lukina roku ciešāk ne"kā parasti.

Ar šiem vārdiem beidzas romana pirmā publikācija žurnālā «Moskva» 1969. gadā.

Mēs joprojām tikāmies ar Mihailu Fjodoroviču Lukinu.

—   Sagādājāt man vēl vairāk darba! — Mihails Fjodorovičs reiz teica un parādīja uz galdu ar pamatīgu vēstuļu kaudzi.

Prieks un mulsums skanēja šā vīrišķīgā cilvēka balsī. Visu mūžu viņš bija domājis nevis par sevi, bet par Dzimteni un nepavisam nebija cerējis, ka tik daudz cilvēku pazīst un atceras viņu, dziļi ciena un mīl.

—   Raksta no visām mūsu Dzimtenes malām, — viņš turpināja un it kā lūdza piedošanu. — Izrādās, ka daudzi manis komandēto armiju kareivji un virsnieki uzskatījuši mani par kritušu … Te ir leitnanta Puhova vēstule — viņš tagad ir agronoms, raksta, ka meita apprecējusies; bet šo te atsūtījis kapteinis Pjotrs Kalašņikovs no Orlas puses — pošas braukt uz Maskavu, lūdz atļauju iegriezties pie manis. Protams, es ļoti priecāšos! Frontinieku draudzība saglabājas līdz kapa malai. Tas nedrīkst saukt sevi par cii-

.vēku, kurš aizmirst frontinieku, kas lējis asinis par mūsu Dzimteni… Atbildēšu visiem. Katrā ziņā!…

Ar lielu patiku izlasīju laikraksta «Ļiteraturnaja gāzētā» 1970. gada 6. maija numurā Padomju Savienības Maršala, četrkārtējā Padomju Savienības Varoņa G. 2ukova rakstu «Daži vārdi par biedriem». Puse tajā veltīta

Mihailam Fjodorovičam. Georgijs Konstantinovičs ar mīlestību raksta, ka M. Lukins «karavīru vidū bija labi pazīstams kā Oktobra revolūcijas dalībnieks, partijas biedrs kopš 1919. gada, prasmīgs, daudz pieredzējis komandieris. Vienmēr un visur viņš bija paraugs — priekšzīmīgi pildīja savu pienākumu, bija izcils komandieris un bezgala uzticīgs Komunistiskajai partijai un padomju tautai.»

Georgijs Konstantinovičs raksta par M. Lukina lielo ieguldījumu Lielajā Tēvijas karā. Piemēram, pašā kara sākumā, 1941. gada jūlijā, «Lukins septiņas dienas aizturēja ienaidnieka pārspēku. Starp citu, tā laika ziņojumos mūsa daļas, kas cīnījās pie Šepetovkas, sauca par «Ģenerāļa Lukina operatīvo grupu». Tagad, gandrīz pēc trīsdesmit gadiem, gribas papildināt šo oficiālo apzīmējumu vēl ar šādiem vārdiem: par lieliska padomju karavadoņa un patiesi bezbailīga varoņa grupu. Aizturēt toreiz ienaidnieku uz septiņām neatsverami dārgām diennaktīm, bez šaubām, bija varoņdarbs.»

Rakstu par M. Lukinu Georgijs Konstantinovičs nobeidz ar šādiem sirsnīgiem vārdiem:

«. .. Pavisam nesen mēs tikāmies ar Mihailu Fjodoroviču. Protams, izrunājāmies par pagātni par pieredzēto. Atzīstos: esmu vienmēr apbrīnojis viņa izturību un vīrišķību. Viņš pārcieta kara nedienas, neciešamas fiziskas mokas un palika tāds pats, kāds bija, — vienkāršs, mazrunīgs, īsts Tēvijas kara un mūsu uzvaras varonis.»

Mūsu uzvaras divdesmit piektajā gadadienā es piezvanīju Mihailam Fjodorovičam un apsveicu viņu svētkos.

—   Paldies, liels paldies.

—   Vai jau-lasī jā t?

Lukina balss notrīcēja, es sajutu, cik viņš ir aizkustināts.

—  Lasīju. Man nav ko teikt… Georg i ja Konstantinoviča atzinība man ļoti dārga .. . Ļoti dārga. Ļoti. . .

Kādā no mūsu sarunām Mihails Fjodorovičs sacīja:

—   Vajag plašāk pastāstīt, ka Padomju Armija sīvi cīnījās arī kara pirmajos mēnešos. Hitlerieši saņēma no mums tādus triecienus, kādus nebija saņēmuši, izsoļoāami cauri visai Eiropai. Protams, arī gūstā lielākā daļa padomju cilvēku parādīja patriotismu, vīrišķību, izturību, taču uzvaru, pats par sevi saprotams, pgdomju tautai izcīnīja mūsu Aktīvā armija — tie kareivji un komandieri, kas aizgāja ar kaujām līdz Berlīnei. Viņi un tikai viņi ir daudzu zemju tautu glābēji no fašisma. Viņi ir mūsu slava un mūsu lepnums!

Dažas dienas pēc Uzvaras svētkiem piezvanīju Mihailam Fjodorovičam — mums vajadzēja norunāt tikšanos. Gribējām turpināt sarunu par kara sākuma posmu, man konkrēti gribējās noskaidrot Smoļenskas kaujas detaļas.

— Atnāciet rīt, — Mihails Fjodorovičs labprāt piekrita. — Man tieši rīt ir brīvs vakars.

Novēlēju viņam labu nakti. Taču tā nebija laba. ' Mihails Fjodorovičs rītu vairs nesagaidīja.

Nekrologā, kas 1970. gada 28. maijā bija nodrukāts laikrakstā «Krasnaja zvezda» un ko parakstījuši M. Zaharovs, S. Budjonnijs, S. Sokolovs, I. Pavlovskis, A. Vasiļevskis, A. Jeremenko, G. Žukovs, I. Koņevs un citi slaveni karavadoņi, bija teikts: «Mūžīgi saglabāsim savās sirdīs gaišu piemiņu par Mihailu Fjodoroviču Lukinu, prasmīgu un vīrišķīgu ģenerāli, uzticamu Komunistiskās partijas un padomju tautas dēlu.»

Jā, mūsu padomju tauta saglabās piemiņā savus varoņus, savus uzticamos dēlus — viņu vārdi uz mūžu mūžiem ierakstīti Tautas Varoņdarbu Vēstures Diženajā Grāmatā.

Arkādijs Nikolaja d. Vasiļjevs PULKSTEN VIENOS, JOSU EKSELENCE,., I. Laudurgas apdare

Redaktore V, Klumele. Māksi, redaktors V. Grants. Telin. redaktore J, Mazu re. Korektore A. Pavlovska. Nodota salikšanai 1972. g. 18. maijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 15. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, .formāts 84X108/32. 16,66 fiz. iespiedi.; 27,98 uzsk. iespiedi.; 31,37 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 7 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25306/D-35S. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt, Nr. 322.

[1] ktak — krievu tautas atbrīvošanas komiteja.

[2] autors grozījis Vlasova sievu vārdus un uzvārdus.

[3] «smertj špionam» — Nāvi spiegiem. Tā kara laikā sauca pretizlūkošanas daļu.

Content

Vasiļjevs Arkādijs Pulksten vienos, Jūsu Ekselence…

AUTORA IEVADVARDI

PIRMĀ GRĀMATA

DZĪVA MIRONE

ZIŅOJUMS

VISIEM, VISIEM, VISIEM …

BAIDOS, KA NENOVALDĪŠOS

1918. GADA MARTS

KUR SADABŪT NAUDU?

VAINĪGAIS SAŅEMS SODU …

MES ATRADAM JŪS.

NAKTS KA JAU NAKTS …

APRĪLIS

NĀKT LAUKĀ PA VIENAM!

VIKTORS IVANOVICS

ŠOPENA VALSIS

CILVĒKI IR DAŽĀDI

OTO FON RONE

AUTORA PIEBILDE

LIKA JŪS SVEICINĀT …

VĀRDS VLADIMIRAM IĻJIČAM

MAIJS

PAALEJAMIES — UN PIETIEK!

DZEJNIEKU KAFEJNĪCA

VIKTORS IVANOVICS MAINA KURSU

ES NEESMU IVANOVS, BET KŅAZS MEŠKOVS…

NE JAU MAIZĪTI VIEN

JŪNIJS

SVĒTA TEVA JOANNA NEVEIKSMĪGAIS DARĪJUMS

ŠTĀBA KAPTEINIS BLAGOVEŠČENSKIS

MĒĢINĀJUMS

JŪLIJS

GĀJUSI VIENĀ ISTABĀ, NOKĻUVUSI CITĀ

PIE MUMS SACELŠANĀS!

PULKVEDIS PERHUROVS NODIBINA KĀRTĪBU

MAN IR MALĀRIJA

IZJUKA

ATKAL GRIGGRIJS DEŅEŽKINS

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

MANI SAUC ALFRĒDS ROZENBERGS

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

OTRĀ GRĀMATA

1943. GADA MARTS

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

VĀCU ZABAKI

HILGERA KUNGS PAVELK. SVĪTRU

BERLĪNE

EJ NU IZDIBINI, KAS ES ESMU

UN TEV NAV KAUNA?!

ĢENERĀLIS LUKINS

MASKAVA

STAIGĀ VIEN, VLASOV, STAIGĀ TĀLĀK…

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

PELEKAIS RĪTS

MUMS VIŅŠ VAJADZĪGS DZlVS

VLASOVS TAISAS PRECĒTIES

AR SVEŠU VARDU

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

KĀ TU TĀ VARĒJI, AĻOŠA?

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

VAI TAD TE VAR AIZMIGT

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

KATRS PRIECĀJĀS, KĀ PROT

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

BIJA 1945. GADS …

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

BEZ VESTS PAZUDUŠAIS

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

PADOMJU KARASPĒKS PIENĀCIS PIE ODERAS

NO ANDREJA MlHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

PĒDĒJĀ NAKTS VILCBURGAS CIETOKSNI

NO ANDREJA MIHAILOVIČA MARTINOVA ATMIŅĀM

ATMAKSA

NO ANDREJA MIHAILOVlCA MARTINOVA ATMIŅĀM

AUTORA PĒCVĀRDS