Priļežajeva Marija

Puškina valsis

Marija Priļežajeva

Puškina valsis

Kāpnēs pustumsa. Viņi lēnām kāpa uz olro stāvu, apstādamies gandrīz vai uz katra pakāpiena un runādami. Pie durvīm viņš noskūpstīja viņu. Bridi abi stāvēja un klusēja.

— Es tevi mīlu … Tici?

Viņš teica to vakar, aizvakar. Nezin cik reižu.

Un vienmēr: «Nastja, tici?»

—    Atmini, Nastja, ko es domāju!

—     Ko?

—     To, ka es nevaru bez tevis dzīvot!

—     Es tāpat. Tikai klusāk. Māmiņa izdzirdēs.

Viņa pielika pirkstu pie lūpām.

—            Lai dzird. Tieši labi, ka izdzirdēs. Jāpasaka viņiem, Nastja! Piezvani, pateiksim tūlīt.

—     Ko pateiksim?

—            Visu. Ir taču izlemts? Tu jau zini, kā ar mani ir. Pats netieku gudrs. Sāku ko domāt, bet prātā … Pat lasīt nevaru. Naslja, ja viņi sāks atrunāt, tu neatlaidīsies?

—     Droši vien lūkos atrunāt.

—    Kādē|?

—            Teiks: par agru vēl. Vispirms jānostājas uz savām kājām. Japarbauda jūtas.

—     Es tevi mīlu, — viņš stingri pateica.

—            Briesmīgi nopietns! — viņa iesmējās. — Zini, kā meitenes tevi sauc? Par Antistilīgo. Anti! Taisni bail.

Viņa skāra ar kļavas zaru tā vaigu.

Viņš no jauna viņu apskāva, neveikli, baidīdamies pārāk tuvu sev piekļaut.

—            Ej, Dima, -teica Nastja, viņu viegli atvairīdama. — Arī es.. . Arī man ir labi, labi! Dimuk, man ir neizsakāmi labi. Rīt septiņos pie Kraujas.

—            Nevis rīt, bet šodien. Rītdiena jau sākusies. Nastja, atnāc piecos, ja? Vai drīkstu uz atvadām tevi noskūpstīt?

—     Dimuk, par ko tu mani esi iemīlējis?

—            Nezinu. Par visu! Tu esi gudra. Ar tevi ir interesanti par visu ko parunāt, ne tā kā ar citām

meitenēm: ai, izsauks vai neizsauks fizikā! Ai, dejas! Ai, Ivs Montāns! Ne ar vienu nav tik interesanti runāt kā ar tevi! Tu esi jautra. Kad tu smejies, no smiekliem nevar atturēties, tik jocīgi tu smejies. Tā ir neizsakāma līksme! Gribas klausīties mūziku, sēdēt un klausīties, nu vienkārši brīnums! Tu esi skaista!

—     Tās nu ir blēņas.

—     Skaista! Zini, kādi tev mati? Kā lai to pasaka … Gaiši… Man patīk visa tava ģimene. Nastja, vai tiešām tu mani mīli? Patiešām, mīli?

—     Dimuk, jocīgais …

Viņi nostāvēja vēl krietnu pusstundu.

—     Dimuk, ej, uz redzēšanos. Rīt piecos pie Kraujas.

Viņa pagaidīja, pār margām pārliekusies, kamēr kāpnēs apklusa so|i, tad atslēdza durvis un uz pirkstgaliem iegāja iekšā. Klusums. Var dzirdēt, kā deniņos pulsē asinis.

Istabā rītausma. Atvērtajā logā raugās rožainas debesis. Jau rīts. Viņa izliecās pa logu un skatījās lejup. Tā ir, stāv lejā!

«Garš, vājš. Atspiedies pret papeli un stāv. Apbrīnojama dzīve, Dimuk, — vai nav tiesa? Iedziedājās putns. Kas par putnu mūsu pagalmā? Cik savādi, pagalms tukšs, tikai Dima un papelēs putns.»

Viņš pamāja ar roku un aizgāja.

«Paskaties vēl!» domās teica Nastja. Viņš paskatījās.

«Dimuk. Mīlu.»

Viņa nolēca no palodzes. No lielā bezietvara spoguļa pie sienas raugās izbrīnījusies meitene, šauriem pleciem, katūna kleitiņā. Mazliet uzrauts deguntelis, vaigu kauli tikko manāmi, pie lūpu kaktiņiem bedrītes. Acis šauras. Kā japānietei.

Atvadies no savas jaukās istabiņas, kur tev guļasvieta dīvāns, kur grāmatu plaukts (nabaga grāmatu plaukts, arī no tevis jāšķiras!), uz galdiņa Majakovska biste, Gaļinas Ulanovas ģīmetne.

Un raugi, arī saule augšā. Sveicināti! Uzlēkusi un spīd tieši logā, un laiž uz sienām savus zaķīšus.

«Majakovski var paņemt līdzi, bet Gaļina IJlanova varbūt arī pati pie mums atbrauks. Nē, es esmu pārāk laimīga! Aiz laimes nevaru aizmigt. Di-mit-rijs Lavrovs! Skaists vārds! Tomēr labāk Dima. Dimuk, ar tevi kopā brauktu pat uz Antarktīdu, ne nu vēl uz jaunceltnēm! Vai tiešām vairs tikai divas dienas palikušas? Bet šodien piecos pie Kraujas. Dimuk, tu atnāksi agrāk, es zinu. Atnāksi, bet es jau būšu priekšā. Paslēpšos aiz berza. A-ū! Es pati tevi noskūpstīšu. Es gribu tevi, Dimuk, noskūpstīt. Cik ilgi vel līdz pieciem, — divpadsmit stundas! Kaut drīzāk, kaut drīzāk aizritētu šīs stundas! Nemaz neiešu gulēt, tikpat neaizmigšu. Ko nu vairs par aizmigšanu! Varbūt tikai tāpat atgulties »

Viņa atgūlās un aizmiga. Kleitiņa nomesta uz krēsla. Kļavas zariņš nokritis uz grīdas. Lapas novītušas. Istaba pilna saules.

Naslja cieši aizmigusi, atsviedusi no kailajiem pleciem palagu un nedzird, ka ienākusi māte un stāv pie dīvāna. Stāv jau labu laiku.

Pēkšņi Nastja pamodās.

—     Māmulīt, labrīt! Jau diena?

, — Dzirdēju, ka tu vēlu pārnāci, Nastja?

—     Tev, māmiņ, bezmiegs?

—     Varbūt…

—     Bet tā taču nedrīkst, tā nedrīkst, nedrīkst!

Visi dodas prom, pēc kaut kā traucas. Meklē romantiku, grib izmēģināt spēkus. Visi miisējie sapņo par lielām lietām. Bet es? Māmulīt, bet ir vēl kaut kas — ļoti svarīgs. Māmiņ, es… atmini.

Viņa pacēlās sēdus, uzvilkusi palagu līdz zodam, un raudzījās ar savām .šaurajām japānietes acīm uz māti. Māte noliecās, pacēla no grīdas Nastjas nomesto kļavas zariņu. Klusums.

«Tēvi un dēli — šausmīga problēma! Pareizāk gan būtu teikt — mātes un bērni. Jo ļaunāk, ja esi meita. Nē, pašreiz nav vērts viņai stāstīt par Dimu, tā jau es paredzēju. Ir gan nelaime, no visa iztaisa traģēdiju,» domāja Nastja.

—            Vakarā parunāsim. Par daudz ko jāiunā, — māte teica.

—            Māmulīt, tētuku es paēdināšu. Man viņš ātri ( ceļas. Darbā iet kā traktors, bet mājās ar miegu kaujas. Mēs, māt, pašas sev par postu esam viņu izlutinājušas.

—     Tētes nav. Klīnikā … Nakts dežūra.

—            Es jau saku: iet kā traktors. Mūžīgās dežūras un dežūras! Institūts un institūts …

—     Līdz vakaram, Nastja, — pārtrauca māte.

Viņa pakavējās pie spoguļa, vērīgi nolūkojās vēl

jaunajā, smalkajā, bezmiega nakšu izmocītajā sejā ar skumīgi uz leju nolaistiem lūpu kaktiņiem. Tad vēlreiz atkārtoja:

—     Līdz vakaram.

«Esmu gan egoiste!» nodomāja Nastja, palikusi viena gultā sēžot, ceļgalus ar rokām aptvērusi. «Pēdējās dieniņas, bet tēvu un māti esmu pilnīgi pametusi. Šodien palikšu pie viņiem mājās visu vakaru. Arī rīt. Vēlu atjēdzos. Tikai divi vakari vairs palikuši.»

Viņa pārmeta sev egoismu, bet pēc maza brīža atkal domāja par to, kas viņai stāv priekšā.

«Kas mfis tur sagaida? Skaudrs kontinentāls klimats, kā rakstīts ģeogrāfijas mācību grāmatā. Protams, ja vajadzētu vienai braukt, būtu mazliet bail, bet kopā ar visu klasi nekā briesmīga nav. Vesels bars — divdesmit četras galviņas plus Ņina Sergejevna. Lai nu kas, bet Ņina Sergejevna gan ir ko vērts. Kaut gan, patiesību sakot, kas viņai ko zaudēt! Divdesmit astotais gads, vientuļa, dienu dienā tikai stundas un stundas, — kuram tad negribētos pārmaiņu? Braucam uz komjauniešu jaunceltnēm, — urā! Var jau būt, ka teltīs salsim, — bet kas par to! Visi sākumā salst, kur tad bez tā! Kādas vēl grūtības mūs gaida? Lai, nu lai, man nav baiļu. Līdz pieciem, kad būšu pie Kraujas, pavisam maz laika vairs palicis!»

Nastja izlēca no guļasvietas un krekliņā vien, kailām kājām aizskrēja uz virtuvi uzvārīt pienu.

Dzīvoklis viņiem gaišs. Viss pilns saules. Virtuvē grīda karsta saulē sakarsusi. No pagalma dzirdamas bērnu klaigas, zvirbuļu čivināšana. Pats vasaras vidus, jūlijs. Patiesībā gan no jūlija maz kas vairs palicis. Kamēr aizbrauks, arī augusts būs klāt. Un paskat vien, arī lapas jau sāks dzeltēt…

Priekšnamā zvanīja tālrunis. Nastja pameta uz plītiņas kastroli ar pienu un aizskrēja pie talruņa.

—     Hallo! Nastja? Pasauc Arkādiju Pavloviču.

—     Sveicināti, Serafima Ignatjevna. Tētes nav.

No jums, no klīnikas, viņš aizgāja tieši uz institūtu.

—            Kāpēc no klīnikas? Klīnikā viņš nemaz nav bijis.

—            Kā tad nav bijis, Serafima Ignatjevna? Kā tad nav bijis, kad bija? Viņam bija nakts dežūra.

—            Beidz jokot, Nastja! Vai nu es nezinu, kad kuram dežūra? Kādēļ tu nerunā, Nastja? —

Nastja, ak tu tētīt! Nastjeņķa!

Serafima Ignatjevna kaut ko nomurminājaapjuka, nezinādama, ko sacīt.

Klausulē sāka rūkt. No virtuves nāca kodīga deguma smaka: piens pārskrējis pāri. Jāizslēdz plītiņa. Kas vēl? Ak tā, jāapģērbjas.

Vakardienas kleitiņa nomesta uz krēsla. Novītis zariņš…

Viņa iegāja vecāku istabā. Te kaut kas nebija (

tā, kā parasts. Viņa pūlas saskatīt pārmaiņu. Jā!

Uz tēva rakstāmgalda nav parastās kārtības. Kas nu par kārtību, uz tā gandrīz nekā vairs nav.

Tikai tintnīcas.

«Kas noticis? Nevar būt.»

Nastja drebošiem pirkstiem steidzas aizpogāt apģērbu. Viņš jau sen kaut kur arvien aizbrauc, aiziet. Vai dieniņ! Mūžīgi dežūras. Tēti, mīļais, viņa kaut ko saputrojusi, tā tava Serafima Ignatjevna, tu taču šodien biji klīnikā, tu taču nemelosi.

Nastja brītiņu pastāvēja, vēl neko īsti nesaprazdaina, un izskrēja lauka. Pār pagalmu skrēja skriešus, tikusi ai/ vārtiem, gāja lēnām, pēkšņi nobijusies no tikšanās ar māti. Viņa taču manīja, ka ar māti kaut kas nav kārtībā! Manīja. Nebija laika padomāt. Egoiste, īsta egoiste! Tev nav laika. Tev savas domas, savas darīšanas. Bet mātei? Māmu|a tāda kā apdzisusi. Klīst kā ēna. Vai arī, kājas pierāvusi, sēž uz tahtas un smēķē. Tētis izbraukumos. Tētuk, pat tad, ja tu esi izbraucis uz īsu laiciņu, bez tevis ir skumji. Tu mums esi gudrs, cēls, tu esi lielisks, tēti, tēti, mēs ar māmiņu lepojamies ar tevi! Dievinām tevi. Tu esi mūsu mī|otais, dārgais. Es neticu, nekas nav noticis! Serafima Ignatjevna saputrojusi. Vel nesen (tas taču bija aizvakar!) tētis pa tālruni kliedza uz viņu par to, ka vienam slimniekam klīnikā bija izrakstīta cita deva. «Jūs esat vecākā māsa, jus nedrīkstat kļūdīties!» Kā viņš kliedza! Kad noskaidrojās, ka Serafima Ignatjevna nav vainīga un nav kļūdījusies, sākās paškritika. Taisni nekur likties no smiekliem. Tik neprātīgs, nesavaldīgs raksturs ir musu tēvam. Pagaidiet, ja tikai aizvakar viņš pa tālruni strostēja Serafimu Ignatjevnu, bet pēc tam ar dūri sila sev pa pieri: «Nolādētais stulbenis!…» Nekas nevar būt noticis. Ar tēti nekas «tāds» nevar notikt. «Bet māmiņa? Bet kā tad māmiņa? Bet es?»

Nastja iegāja V. G. Koroļenko bibliotēkā, pamāja ar galvu pazīstamām meitenēm, kas sēdēja pie grāmatu saņemšanas un izdošanas, un nozuda šaurajos gaitenīšos starp grāmatu plauktiem, kur mazliet ož pēc putekļiem un acu priekšā ņirb grāmatu muguriņas. V. G. Koroļenko bibliotēka ir pirmrindas

bibliotēka, ar brīvu pieeju pie plauktiem. Lasītāji paši staigā gar grāmatām un izvēlas tās vai arī lūdz padomu konsultantiem.

Māmiņa stāvēja ar muguru pret Nastju, cirtaino zēngalviņu mazliet atpakaļ atliekusi.

Jauns cilvēks rūtainā, virs biksēm pārlaistā kreklā, vēl tīrais zēns, tik garš, ka māmiņai, viņā raugoties, jāatliec galva, runāja nevērīgi, garlaikotu sejas izteiksmi:

—            Dodiet kaut ko interesantāku. Tikai, lūdzu, nedodiet audzinošu. Vai «Sieviete baltā tērpā» ir?

—     Izdota.

—     Protams! Kas tad ir?

—            Aleksejs Tolstojs, Tendrjakovs. Ņemiet Tendrjakova stāstus, labi stāsti.

—     Neesmu gan dzirdējis. Piedzīvojumu?

—            Nē, bet tā, zināt, tāda grāmata… Pati dzīve.

—            Tad jau audzinoša. Ražošana, darba procesi, nu nē, paldies! Dodiet kaut ko par diversantiem.

—             Jauno cilvēk!… — Neizteikusi līdz galam, māmiņa neviļus paskatījās atpakaļ tin ieraudzīja Nastju. Mātes sejai pārlija bezpalīdzīgs sārtums.

—     Kas tev? — saraukusi uzacis, viņa vaicāja.

—     Vajadzēja. Man tev kas jāpasaka.

—            Pagaidi skvērā, es iziešu, — māte atbildēja vilcinādamās, vaicājoši Nastjā raudzīdamās. — Ņemiet šo grāmatu, es jums ieteicu …

«Apjuka…» domāja Nastja, pastaigādamās pa ošu aleju skvērā pie bibliotēkas. «Ļoti bikli viņa to aģitēja. Būtu pateikusi skaidri un gaiši: nejēga, bezkauņa. Tu, māmiņ, esi pārāk kautrīga. Nemaz neproti uzstāt. Ai, cik nemierīga un skumja sirds!»

Caur retajiem kokiem varēja redzēt, kā māmiņa iznāk uz bibliotēkas lieveņa, pastāv, vairīdamās no saules, pieliek plaukstu virs acīm un steigšus nāk pāri ielai. Vējš plivina raibo kleitu. Kas tev kait, māmiņ? Kā tu esi novājējusi! Acis iekritušas. Seja noslēgta. Nu jau klāt. «Neteikšu,» Nastja pēkšņi nolēma. Taču izbailes viņu nodeva.

—     Kādēļ tu atnāci? — māte vaicāja.

—            Serafima Ignatjevna zvanīja. Tētis klīnikā nav bijis, — Nastja čukstēja.

Māte tvēra pie kakla un, nekā neteikusi, noslīga uz sola. Nastja apsēdās uz sola galiņa, baiļu pārņemta par mātes klusēšanu un tomēr neticēdama tam, ko neviļus bija atklājusi Serafima Ignatjevna.

Resna vecīte, baltu lakatiņu galvā, stūma pa celiņu bērnu ratiņus.

Aijā, aijā, ai-jai-jā,

Čuči saldā miedziņā.

No volejbola laukuma atskanēja bumbas sitieni. Spēlēja radio. Klusi pārraidīja mūziku.

—     Kur viņš bijis? — atkal čukstēja Nastja.

Māte pameta uz viņu izbaiļu pilnu skatienu un

novērsās.

—     Nav taisnība? Māmiņ, nav taisnība?

—     Taisnība. Viņš aizgāja.

—             Kādēļ? — Nastjai paspruka. Viņai krūtīs noslāpa vaids aiz nicinājuma pret sevi. Neattapīgā!

—     Reiz visam vajadzēja beigties, — teica māte.

Viņa spieda plaukstu pie kakla, balss aizsmakusi, acis sausas, bez mirdzuma. Naslja sēdēja uz sola galiņa un trīcēja kā drudzī.

—    Vai tad dežūras klīnikā bija meli?

Māte klusēja.

Bet kā tad? Par ko? Kādēļ tik pēkšņi, ne no šā, ne no tā, kā zibens no skaidrām debesīm? Kādēļ es nezināju? Jūs no manis slēpāt? Kādēļ?

—            Es centos tevi pasargāt. Tāpat tētis. Domājām — viss nokārtosies. Vakar izrunājāmies un nolēmām, ka jāizbeidz. Nekā nevar darīt, jāizbeidz.

—     Un tās dežūras bija meli? Sen jau?

—            Liekas, ne. Nē, tomēr sen. Katrā ziņā jau maijā .. /

«Maijs, jūnijs, jūlijs…» domās skaitīja Nastja. «Tieši maijā māmiņa sāka strādāt bibliotēkā.»

—            Kā viņš varēja aiziet, ja pēc divām dienām man jābrauc prom? — viņa vaicāja.

Sī doma viņu satrieca. Viņa nekādi nevarēja saprast, kā tēvs varēja aiziet tieši tagad, kad viņai sākas jauna dzīve, pilnīgi jauna, nopietna, laimīga dzīve! Viņa neticēja.

—     Neticu! Neticu!

Mātei acīs saskrēja asaras un palika tur.

—            Es esmu vainīga, — viņa ātri sāka runāt.

—     Vajadzēja samierināties, nelikties ne zinis. Samierinājos jau, klusēju. Tad pēkšņi izlauzās. Visu viņam pateicu. Aizmirsu par tevi. Abi pilnīgi aizmirsām par tevi. Esat mani izmocījuši! Ejiet prom, brauciet! Atstājiet visi mani!

Viņa izņēma no somiņas papirosu un aizpīpēja. Papiross dzisa, māmiņa nervozi švirkstināja sērko

ciņus. Viņa nesen saka smeķet un viebās no dumu rūgtuma.

—             Būtu viss noticis vēlāk, kad tu būtu bijusi projām. Viņš atnāks, Nastja, tevi pavadīt. Tēvs paliek tēvs.

—     Man tāds tēvs nav vajadzīgs.

—     Kāds?

—            Viņš aizgājis ne tikai no tevis. Arī no manis viņš aizgājis.

—     Tādās reizēs reti kad bērni spēj aizkavēt.

—     Par to jau es runāju.

—     Tu taču esi jau liela, Nastja.

—            Aizgāja un ne vārdiņa nepateica? Aizgāja — un vairs it nekā. Aizmirsa, it kā manis nemaz nebūtu. It kā es viņam nekas nebūtu. Pameta. Aizgāja, ne vārda nepateicis!;

—            Viņš tevi nav pametis. Viņš iemīlējis citu sievieti. Meitai to grūti pateikt.

—     Vieglāk aizbēgt paklusām?

—     Tu neko nesaproti. Tu vēl esi bērns.

—            Nē, tu teici, ka es esmu pieaugusi. Māmiņ, tev slikti? Tu viņu nicini?

Māte aizrijās ar dūmiem un klepoja nedabiski ilgi, seju no Nastjas slēpdama.

—            Laiks iet uz bibliotēku, — viņa pieceldamās sacīja.

Neredzēdama, kur tuvumā iemest papirosu, viņa to iebāza somiņā un bezspēkā piespieda pieri pie somiņas.

—         Neraudi! — Nastja aizstājās mātei priekšā, 16

lai večiņa, kas stūma ratiņus, viņu neredzētu. — Iztiksim bez viņa. Ja aizgājis — aizgājis. Nē, es neticu, ka viņš mūs vairs nemīl! Tevi nemīl? Tas nevar būt! Neraudi, māmiņ, (audis skatās…

2

Ko darīt?

Pirmā doma bija — pie Dimas! Nastja skrēja pa vistaisnāko ce|u — pa šķērsieliņāin un caurstaigājamiem pagalmiem. Beidzot sāka iet lēnāk. Neaizgājusi līdz parādes durvīm, viņa pagriezās atpakaļ un drāzās uz māju. Kauns. No kā īsti kauns? Kas ar viņu noliek? Dvēselē pilnīgs haoss.

«Tēvs aizgājis. Pametis māmiņu. Pametis mani. Pametis, Dima, — tu vari to saprast?»

Viņa pati nemanīja, kā pārnāca mājās. Atjēdzās tikai priekšnamā, kad stāvēja pie tālruņa.

«Varbūt tā nemaz nav? Protams, protams! Tāpat vien sastrīdējies ar māmiņu, bet tagad nožēlo un lauza galvu, kā samierināties, lai nekaitētu patmīlībai. Tu, tēti, esi briesmīgs patmīlis.»

Viņa nocēla klausuli. Šķiet, ap šo laiku tēvs ir lekcijās. «Ja būs lekcijā, piezvanīšu vēlāk. Zvanīšu, kamēr sazvanīšu. Ir gan jocīgi, kā mazi bērni. Sanīstas — un ej nu mierini viņus, paši nespēj samierināties,» Nastja domāja, uzgriezdama institūta numuru.

—     Hallo! — viņa pazina tēva balsi.

—     Tēti, es!

Klusums. Tas bija tik savādi un neparasti, ka Nastju pārņēma gurdums, it kā asinis no dzīslām butu izlijušas. Kajas ļima. Viņa noslīga uz krēsla un aizvēra acis. Tā laikam mirst.

—      Esmu aizņemts, man sēde, — klausulē vainīgi skanēja svešāda balss. — Pēc divām stundām bušu brīvs, tad parunāsim. Satiksimies šeit, institūtā. Es jau pats gribēju …

Nastja nolika klausuli. Kļūdas nav, aizgājis. Nu viņa to zināja.

Tālrunis tūlīt atkal zvanīja. Zvanīja ilgi, neatlaidīgi un apklusa.

Kaut kas jādara. Nastja nevarēja atcerēties, kas jādara. Viņa bija kā no sliedēm izsista.

Viņas skatiens neviļus uzdūrās mugursomai priekšnama kaktā — jaunai, ar dzeltenām siksnām, līdz pusei piebāztai. Krūzīte, arī jauna, piesieta pie plecu siksnas.

Viņu pārņēma izmisums. Viņa ieskrēja vecāku istabā, steigā atrāva vaļā citu pēc citas tēva galda atvilktnes. Dažās bija papīri, pierakstīti bloknoti, burtnīcas. Bloknotu vairs nav tik daudz, papīru arī mazāk. Citas atvilktnes tukšas.

Nastja rakās pa papīriem, meklēdama manuskriptu «Sirds reimatisko slimību profilakse un ārstēšanas metodes». Tētes doktora disertāciju. Viņš drīzumā to aizstāvēs. Manuskripta nav. Paņēmis līdzi. Uzvalku no skapja nav ņēmis, bet disertāciju paņēmis. Kas dārgs, to nav pametis.

Nastjas galva noslīga uz atrautās atvilktnes, un viņa pilnā balsī sāka raudāt. Bērnībā viņa bijusi liela brēkule. Viņai birušas asaras kā pupas, ja kāds kaimiņu bērns pagalmā nodarījis pārestību. Norau

dājusies viņa skrējusi mājās mokiet mierinājumu. Tēvs viņu paņēmis klēpī:

«Ak tu manu mazo raudulīti! Izmācīsimies vienreiz par stipriniekiem.»

«Par stipriniekiem? Tas nozīmē kauties?»

«Tas nozīme nebūt zaķapastalai.»

«Es neesmu zaķapastala.»

«Tas nozīmē aizstāvēt sevi. Tāpat citus, vājākos. Tas vēl svarīgāk.»

«Vienmēr viņus aizstāvēt?»

«Ja redzi, ka viņiem nodarīta pārestība.»

«Vai tu aizstāvi?»

«Cenšos, cik nu manos spēkos.»

Māmiņa mierināja citādi. Māmiņas mierinājumi padarīja jūtelīgāku, vēl vairāk kļuva sevis žēl.

Tēvs dusmojās: «Izaudzēsim tikai tādu siltumnīcas stādiņu!»

Naslja atbalstījās ar elkoņiem uz atrautās galda atvilktnes un sēdēja nekustīgi, galvu plaukstās iespiedusi.

«Iedomāsimies cilvēku ar spēcīgu raksturu: ko viņš darītu manā vietā? Iedomāsimies Dimu.»

Visu pavasari, kad bija nolemts, ka desmitā klase brauks uz jaunceltnēm, viņi sapņoja un lūkoja iedomāties skarbās dzīves ainas kaut kur ziemeļaustrumos — svešā malā. Viņi liks pirmos akmeņus pirmās mājas pamatā jaunai pilsētai, kādas vēl nekur pasaulē nav! Rakt būvbedres, likt pamatus, būvēt cehus. Viņi iztēlojās, kādas viņu pilsētā būs ielas, izdomāja tām nosaukumus. Ar šiem nosaukumiem

iznāca lielu lielie smiekli. Tur būs Doktora Aikāsāp iela un Laikas iela. Atceraties pinkaino šuneli ar prātīgo purniņu, kurš ar raķeti pirmais uzlidoja kosmosā?

Bus Kosmosa iela jeb, labāk, Kosmosa laukums, kurā būvēsim skaistākās celtnes. Būs Bērzu iela — māju, Kraujas, birztalas atcerei, lai neaizmirstos retā, kupli salapojusī birztala, kur visi mūsējie gāja pastaigāties, norunāja likšanās.

Iestādīsim bērzus. Vēss pakrēslis mūsu Bērzu ielā! Vai dzirdat, kā šalc lapotnes?

Tur būs Miera aleja, Fantāzijas aleja, Draudzīgo un drosmīgo iela un Krietno iela. Ja saņemsi dzīvokli, tev gribot negribot jākļūst krietnam par godu savai ielai. Būs Tūkstoš deviņi simti piecdesmit devitā gada iela. Lai zina mazbērni, ka 1959. gadā mēs beidzām skolu un aizbraucām būvēt!

Diezgan patālu no pilsētas — labi redzamā vietā — mūsu rūpnīca, ar stikla sienām, bez dūmiem (dūmeņu galos dūmtveri), mūsu skaistule rūpnīca slīgst dārzos. Mēs tur iestādīsim dārzus.

Uzcelsim teātri un uz atklāšanu ielūgsim Gaļinu Ulanovu vai arī Jeļenu Rjabinkinu, jauno baleta slavenību, pavisam jauniņu, kurai tieši pienāksies dejot mūsu teātrī.

Visa dzīve tā aizies! Nezinu, kā nu kuram, bet man ir interesanti. Es nekā cita negribētu kā celt mūsu pilsētu — rūpnīcu, tādu, kādu mēs ar Dimku to esam iztēlojuši. Tās dēļ mēs esam viens otru iemīlējuši…

Jā, viss no tā sākās. Gājām ar Dimu no skolas līdz mājām, turp un atpakaļ, un sapņojām par savu pilsētu. Kā gribētos, lai tā būtu jo sevišķi skaista, tāda, kādas otras pasaulē vairs nav!

Esmu ar mieru to celt piecus gadus. Par betonētāju? Krāsotāju? Vienalga. Tur būs visi mūsējie. Arī Dima …

Tad pēkšņi Nastja atcerējās, kas noticis. Atkal viņu pārņēma izmisums. Neveiksminiece! Ikdienišķa, caur un cauri neapdāvināta personība. Ne jau personība, kas nu par personību! Apstākļu produkts.

Tev neveicas, neveicas, neveicas! Un tu nekā tur nevari darīt.

«Un tomēr — vai tas var būt, ka viņš patiešām aizgājis? Cik nav dzirdēts, ka tā aiziet, bet mans tētis, mans tētis… Aizgāja kā svešinieks. Visi bija tik tuvi un mīļi un pēkšņi… Tēti, bet kā es tagad varu braukt uz jaunceltni? Tāds nu ir jautājums, — kā es varu braukt, kad viņš mūs pametis? Ko tagad darīt? Nekādi netieku gudra. Nē, es braukšu! Braukšu! Esmu komjauniete. Man ir sabiedrisks pienākums. Kā mēs ar Dimu sapņojām! …»

Asaras viņu smacēja. Izrādās, tagad viņa nepavisam nav mazāka raudule kā bērnībā. Un nav nekāda stiprinicce. Viņa nezina, kā cīnīties ar šo nelaimi, kas tik pēkšņi uzkritusi.

—     Es braukšu. Neceriet uz. upuriem. Nē, nē! — viņa atkārtoja vienu un to pašu. Taču ar katru reizi nepārliecinošāk. Viņa centās sevi apmānīt, labi zinādama, ka viss jau izlemts.

Atstāt māti vienn pašu mājās?

«Atsevišķs divistabu dzīvoklis ar virtuvi un vannu, velns būtu viņu parāvis! Kluss kā kapā. Nabaga māmiņa, tu nobeigsies aiz bēdām. Tu kautrējies, ka viņš aizgājis? Tu esi lepna, tu nobeigsies viena.»

Nastja piecēlās, aizgrūda galda atvilktnes un iegāja vannas istabā nomazgāt saraudāto, uztūkušo seju.

«Man jāaizmirst mani mērķi un plāni, Laikas iela, mūsu pilsēta, kas pēc pieciem gadiem droši vien būs slavena visā Padomju Savienībā. Jāšķiras no Dimas, no citiem draugiem… Kaut kāda iemesla dēļ tas jādara.»

Saule vairs nespīdēja istabā, kļuva vēsāks, papeļu lapu smarža, kas nāca no pagalma, bija vēl stiprāka.

Nastja ar izbrīnu ieraudzīja, ka pulkstenis jau pāri diviem. Atcerējās, ka no rīta nebija paguvusi paēst brokastis. Viņa uzcepa olas un automātiski apēda.

—     Ko tagad darīt? — viņa sev vaicāja un aizgāja uz skolu.

Vēl tikai pirms dažām dienām, vēl tikai vakar viņi ar Dimu klaiņoja pa šo ieliņu, un viss te bija tik jauks. Tur ūdens sūknis. Acīm redzot, tai slīpajā mājiņā pāri pretim ūdensvada nav. Drīz tevi, nabadziņ, metīs lūžņos. Ir tevi, ir tavu veco žogu un koka soliņu pie vārtiem, kur vakaros pensionāri spēlē dambreti. Blakus otra māja — solīda, biezām sienām, uz balkoniem liesmo kliņģerītes, vējš plivina veļu. Šī māja vēl ilgi kalpos, līdz komunismam noturēsies. Tur mūzikas skola, pa atvērtiem logiem skan «do-re-mi». Un tur maizes veikals ar baranku un bulku piramīdām vitrīnā. Un tur . ..

Viņi ar Dimu tc staigāja, kad tas viņu pavadīja no skolas vai no Kraujas, un atvadījās: «Palieciet sveiki, palieciet sveiki! 2ēl jūs, pagalmiņi ar papelēm, soli pie vārtiņiem, balkoni ar kokgriezuma treliņiem, zaļās ceļmallapas pa akmeņu starpām. Mēs aizbraucam, žēl tevis, mūsu vecā pilsēta ar līkloču ieliņām, strupceļiem, tirgus laukumu, pa kuru vējainās dienās vāliem veļas putekļi, ar baznīciņām bez krustiem, ar Krauju upmalā un jauniem kvartāliem, kur ir ķieģeļu korpusi un panīkušu puķu dobes, mazliet skumji tevi pamest… Mūs gaida jauna pilsēta, brīnišķīga pilsēta

Komitejā Nastja sastapa sekretāri Taņu Bašilovu un Ņinu Scrgejevnu. Taņa Bašilova, ļoti kārtīga meitene, it kā nupat būtu nomazgājusies, pie loga sēdēdama, cītīgi ņēmās uz ceļgaliem ar rokām gludināt savus īsos zvanveida svārciņus un ar vainīgu un samulsušu skatienu sekoja garajai, slaidajai, enerģiskajai skolotājai, kas staigāja pa istabu.

—     Tu vari iedomāties, Vjačeslavs Abakašins nebrauc, — Ņina Sergejevna paziņoja, ar saltu pārmetumu caur brillēm paskatīdamās uz Nastju, it kā tieši Nastja būtu vainīga, ka Abakašins atteicies braukt.

—    Tā apmānīt pēdējā mirklī! Pilsētas komitejā, izglītības nodaļā — visur zināms…

—     Bet viņš taču vienīgais… — nedroši pārtrauca Taņa Bašilova. Būdama komitejas sekretāre, viņa jutās vainīga par komjaunietim nepiedienīgo

Vjačeslava izturēšanos. Tomēr Ņina Sergejevna pārāk smagi reaģē. It kā nezin kāda nelaime būtu notikusi. Kas tur tik briesmīgs, ka Abakašins atteicies? Citi taču brauks? Tikai par vienu cilvēku mazāk, un tas ir viss.

—     Pilsētas komitejā, pilsētas izglītības nodaļā — visur zināms, ka brauks visa desmitā klase, — Taņā neklausīdamās, turpināja Ņina Sergejevna. — Tieši tur jau tā jēga, ka visa klase! Viens atteicās, nu vairs nav tā iespaida! Tas vairs nav tas.

Viņa nikni staigāja pa istabu. Viņas ziedošajā, pareizi veidotājā sejā ledaini spīgujoja aceņu stikli.

—      Taņa, tu, būdama komitejas sekretāre, esi ieņēmusi nepareizu pozīciju, — viņa teica, katru vārdu kā skaldīt noskaldīdama. — Tu izsaki komjauniešu noskaņojumu, jums ir samierniecisks noskaņojums. Nedrīkst, jums nav tiesību! Vajag Abakašinu ietekmēt, izteikt sašutumu, kā pienākas komjauniešiem! Tūlīt vajag kaut ko darīt, nevis sēdēt saliktām rokām, nevis samierināties ar dezertēšanu un kopēja pasākuma izjaukšanu.

—     Ko tad darīt? Vjačeslavs apgalvo, ka viņam esot iemesli, — bikli piebilda Taņa.

—     Dezertieris vienmēr atradīs sev attaisnojumu.

—     Tomēr, Ņina Sergejevna, brauc taču labprātīgi. Un galu galā mēs iztiksim bez viņa! Ja negrib, negrib, — atbildēja Taņa, no skolotājas ledainā toņa vēl vairāk apjukdama.

Viņa nezināja, kā ietekmēt Abakašinu, jo pati taču nebrauca uz jaunceltnēm! Viņa tikai vēl beidza devīto klasj. Nastja gan, arī nav komitejas locekle, varētu Slavu paaģitēt. Vai arī Dima Lavrovs, tas ir brigadieris. Skaties, Dima tieši nāk — kā saukts!

Dima atskrēja slapjiem matiem un ap vidu apjoztu slapju dvieli. Droši vien tikko peldējies, skrējis tieši no upes. Ieskrien un pēkšņi apstājas. Dima, tu it nemaz neproti noslēpt savas jūtas. Tās var nolasīt no tavas brūni iedegušās, vājās, bērnišķīgi atklātās sejas kā no grāmatas!

—     Nastja! Nemaz nevarēju iedomāties tevi te sastapt!

—     Pienāktos gan vispirms sasveicināties ar skolotāju, — N'na Sergejevna strupi aizrādīja.

—     Atvainojiet, Ņina Sergejevna, sveicināti! Labdien, Taņa! Es tāpat vien pa ceļam ieskrēju. Kas jums te jauns?

Taņa apmulsusi papurināja galvu: «Ak, labāk neprasi!» — un pagriezās pret logu.

—     Vjačeslavs Abakašins atteicās braukt, tādi mūsu jaunumi, — pavēstīja Nina Sergejevna, pret Dimu savas acenes zibinādama.

—     Ak tādas tās lietas, — viņš apjucis novilka, visus piecus celdams uz galvvidu, bet pusceļā apturēdams. Aizturēja Nastjas acu izteiksme. Viņa lūkojās tik bēdīgi, asaras valdīdama, it kā būtu kaut ko briesmīgu nogrēkojusies. Viņš iztrūkās.

—     Nastja! —viņš pasauca.

Nu ari Taņa ar Ņinu Sergejevnu pamanīja, ka Nastja pilnīgi pārvērtusies.

Nastja gāja uz skolu, domādama, ka komitejā pastāstīs par tēva aiziešanu. Visu ceļu viņa ņēmās sev iekalt: «Tikai neraudāt. Tikai noturēties un nesākt raudāt.» Taču, uzzinājusi par Vjačeslavu Abakašinu un ieraudzījusi skolotāju, viņas ledainās acenes, saprata, ka nespēj pateikt. Lai vai nosit — nespēj.

Viņa stāvēja istabas vidū, it kā tiesas spriedumu gaidīdama, rokas gar sāniem nolaidusi, un Ņina Sergej evna, acenes sakārtodama, nervozi iesmiedamās, sacīja:

—     Kā noprotu, jauns pārsteigums!

—     Kas tev ir? — iedams klāt Nastjai, vaicāja Dima.

Iedegums nodzisa no viņa sejas, vaigu kauli izspīlēja bālo ādu un redzamāks kļuva vājais, kā zosulēnam izstieptais kakls.

—     Nastja?!

Dima nāca viņai virsū, viņa neviļus atkāpās uz durvīm.

—     Runā! Kas ir? — viņš rupji uzkliedza.

—     Arī es nebraukšu, — viņa teica.

Viņai paspruka «arī»! Pār visu miesu pārskrēja saltas trīsas, lūpas cieši sakniebās.

—     Tā taču izgāšanās! — vaimanāja Ņina Sergejevna, nožēlojami apmulsusi. — Tieši pirms aizbraukšanas! Rītdienas avīzē bija paredzēts raksts. Pilnīga izgāšanās! Tas jau izplatīsies kā gripas epidēmija. Rīt uz vilcienu neieradīsies neviens. Kas mums te notiek? Draudzēšanās, mīlināšanās. Bet darbs? Bet komjaunieša gods?

—     Nastja! Iesim! — Dima klusi pasauca. Viņš paņēma meiteni aiz rokas, piesardzīgi kā slimu.

—, Vēl nekas nav zināms, neceliet paniku, pagaidiet. — Tas attiecās uz Ņinu Sergejevnu. — Iesim, Nastja.

Dima izveda Nastju no komitejas istabas un, viņas roku neatbrīvojis, sāka skriet, vilkdams viņu sev līdzi, lejup pa kāpnēm, vestibilā, ārā no skolas un prom pa ielu.

3

—     Nopietni?

—     Jā.

Dima atlaida Nastjas roku, atraisīja no vidukļa dvieli un noslaucīja pieri, kas bija norasojusi sviedru lāsītēm. Viņš vienā mirklī bija kļuvis neglītāks, tiklīdz apdzisa rosme, viņš kļuva nepievilcīgs.

Abi gāja klusēdami un paši nemanīja, ka pa vecam paradumam dodas uz Krauju. Pie Kraujas upe spēji pagriezās un aizlīkumoja no pilsētas pa ziltajām, svelmainas dūmakas klātajām pļavām. Virs Kraujas balsnī bērzu birztalas šmaugie stumbri. Pat rāmās dienās te velk vējiņš, uzpūzdams upes svaigumu.

—      Nedusmojies uz Ņinu Sergejevnu, viņa ir pasausa, tomēr lietišķa. Uz viņu var paļauties nopietnos jautājumos, — teica Dima. — Varbūt tev kāds par tenkām sastāstījis?

—     Par kādām tenkām?

—     Nu par tādām, ko Ņina Sergejevna teica… par mīlināšanos. Neņem vērā. Sanervozējusi, un te uzreiz pārsteigums aiz pārsteiguma. Paga! — viņš iesaucās. — Tu «viņiem» esi visu izstāstījusi, «viņi» nobijušies un baidās tevi laist? Tādēj?

—     Neko es «viņiem» neesmu stāstījusi.

—     Kas tad? Kāda muša tev iekodusi! Pēc visa … tu vari nebraukt, pēc visa?

«Pateikt?» Nastja skumīgi domāja. Mēle neklausīja. Tagad — nē. Veltīgi viņa aizskrēja uz skolu. Pilsētas komitejā un pilsētas izglītības nodaļā zina, ka brauks visa desmitā klase, un veltīgi viņa sastapa Ņinu Sergejcvnu. Vakarā varbūt Nastja pateiks Dimam. Vai arī rīt. Viņa vēl nav apradusi ar to, ka tētis aizgājis. Jāpierod. Nekādi to nevar skaļi pateikt. Cik grūti, cik grūti to pateikt Dimam! Viņam svētdienās patika atnākt ciemā, kad visa Nastjas ģimene bija kopā. Viņš uzvilka labāko kreklu un aplika kaklasaiti, atnāca saposies, rūpīgi saglaudis matus, ļoti apmierināts, kad viņam izdevās kā pieaugušam pafilozofēt ar tēvu par kādu nopietnu tematu.

«Cik pie jums ir labi! Gudrība, draudzība… Taisni var apskaust!» viņš teica Nastjai.

Viņam taču nav tēva, bārenis jau no dzimšanas, no kara pirmā gada …

—     Es tomēr parunāšu ar Arkādiju Pavloviču, — pēc īsa klusuma brīža apņēmīgi teica Dima.

—     Nekādā ziņā! — Nastja šausminājās.

—     Noteikti parunāšu. Es viņu cienu… Atceries, pavasarī mēs klausījāmies viņa lekciju par ārsta misiju. Es toreiz pat nožēloju, ka mani medicīna nevelk, goda vārds, tik vilinoši viņš stāstīja!

Toreiz cs pārliecinājos, ka bez romantikas nav dzīvošana, bet nīkšana. Viņš mani stingri pārliecināja. Viņš ir patiesi idejisks, bet galvenais — juti, ka nav formālists. Ja pat viņam darbi nesakrīt ar vārdiem …

—     Mani neviens neatrunāja, — Nastja viņu pārtrauca. — Pati sapratu, ka nevaru.

Viņai bija kauns, klausoties Dimas vārdos, un briesmīgi sāpīgi, — gribējās aizskriet, noslēpties, neviena neredzēt! Kas par cilvēku ir viņas tēvs? Šorīt no rīta viņas līdzšinējais priekšstats par tēvu sabruka. Nastja nezināja, kāds viņš ir.

—     Vai patiešām tu nebrauksi? — Dima vaicāja.

Viņi stāvēja pie Kraujas malas. Apakšā laiski

zilgoja upe; zvejnieka laiva atsitās pret krastu, zvejnieks ar salmu platmali galvā izskatījās pēc sēnes. Kluss, rāms. Dzidra, glāsaina diena.

—     Bet viss, par ko mēs sapņojām? — Dima vaicāja. — Domāju, ka tu esi vislabākā meitene pasaulē, neparasta! Arī citas meitenes nebaidās grūtību, bet tevi es uzskatīju par visneparastāko. Ja tu esi vīlusies manī… taču jauncelsme paliek? Tā rīkoties var tikai slikts cilvēks. Tikai nepatiess cilvēks. Tikai nelietīgs, — neskanīgā balsī izteica Dima, šausmīgi nobālēdams, pat lūpas viņam kļuva pelēcīgi bālas. — Nelietīgs!

Viņš nogrieza visus ceļus. Nu vairs neviens viņu nepiespiedīs stāstīt par to, kas noticis, viņa vairs nelūkos aizstāvēties!

—     Man jau bija aizdomas, ka tu neesi tāda, kā izliecies, — viņš runāja, pilnīgi zaudēdams sajēgu.

—     Kadeļ tad tu runāji citu, ja tev bija aizdomas? — iebilda Nastja.

—     Saprotams! Nav jau nekas jauns. Vienīgā meitiņa, tērpi, omulīga istabiņa. Sīka mietpilsone tu esi, vairāk nekas, nevis draugs! — neklausīdamies, nekā vairs neapjēgdams, kliedza Dima. — Nobijies! Tad tiešām tu nobijies? Bet par ko mēs visu ziemu sapņojām, kur tas viss tagad? Mums bija mērķis … Kur tavs mērķis? Pēc kā tu tiecies? Tu ne pēc kā netiecies? Kāda tad jēga dzīvot? Ja tu tāda… ja tu … Es atsakos no tevis! Samīdu visu, kas bijis. Paliec, veģetē purvā! Kārpies pa dūņām, bet mēs celsim komunismu!

—     Vai tad jūs vien celsiet komunismu un šeit ne? Varbūt šeit cita valsts?

—     Joko vien. Slēpies aiz sīkiem jokiem! Divi nodevēji no visa kolektīva: Abakašins un tu. Pateicos par skaistiem sapņiem un atmodu. Pateicos. Viss ir beigts uz visiem laikiem!

Viņš drāzās kā neprātīgs lejā pa Krauju, savas garās rokas vēcinādams, lai noturētu līdzsvaru. Dvielis traucēja. Viņš to savīstīja, aizsvieda un griezās atpakaļ, līzdams augšup gandrīz četrrāpus.

—     Nastja, tu joko? — viņa jautājumā skanēja lūgums, viņš izslējās slāvus, taču klāt nenāca.

—     Aprunāsimies. Izrunāsimies atklāti, Nastja, ko? Es taču jūtu, ka noticis kaut kas, tikai nevaru saprast, kas tā vienas nakts laikā varēja gadīties? Ja viņi baidās tevi laist, es pierunāšu. Uzņemšos uz sevi! Tava māmuļa nobijusies. Tas jau parasti. Māmuļa. Viņas visas vienādas. Mana tāpat, tikai

es viņu pārliecināju. Aiziesim tūlīt abi pie viņiem, Naslja, ko? Es izlūgšos… Vai tad viņi sēdēja vienā vietā, kad bija jauni, vai tad viņiem tā iesildītā vieta bija svarīgāka nekā drosmīgā, patstāvīgā dzīve? Rija karš, viņi gāja uz fronti. Iesim tūlīt pat, es viņai pateikšu —

—     Nē, nē.

—    Tad visas cerības uz Arkādiju Pavloviču …

—     Uz viņu neceri, — atbildēja Nastja.

—            Kam tad ticēt? — Dima izmisis jautāja.

—    Vai tiešām arī tavi vecāki, kurus es uzskatīju par visideālākajiem cilvēkiem mūsu pilsētā …

—             Ideālu nav, — atbildēja Nastja. Sis rīts viņu bija pārvērtis. Viņa smējās par sevi, vakarējo sapņotāju, kas bija iemīlējusi savu fantāzijas pilsētu, Dimu un tēti.

Viņa iesmējās skaji kā uz skatuves:

—     Ha-ha!

Dima raudzījās viņā kā apstulbis.

—            Es neiešu prom, iekams tu nebūsi man visu izstāstījusi, — viņš teica.

—     Nekā es nestāstīšu.

Ja šinī brīdī viņš būtu piegājis pie Nastjas, saņēmis viņas roku, — nevis iztaujājis, bet klusēdams saņēmis viņas roku, — viņa visu būtu izstāstījusi. Būtu kauns, tomēr būtu visu izstāstījusi. «Redzi, kāds mans tēvs, Dima! Bet tev viņš šķita ideāls!»

Taču viņš nepiegāja pie Nastjas. Viņš noliecās, izrāva ar visu sakni zāles kušķīti, izpurināja un aizsvieda.

—            Vai tu vari aptvert, ko tu esi izdarījusi? Tu iznīcināji manī ticību cilvēkiem.

Viņš nobružāja zemes no pirkstiem un skrēja pa stāvumu lejup, kājas sāniski likdams, vājš, tievu vidukli, vējā izžuvušu un izpurušu matu ērkuli.

Nastja gaidīja, ka viņu izsauks uz komjaunatnes komiteju, kauninās, lūkos pārliecināt, pārmetīs par neapzinību.

Tomēr nē. Uz komiteju nesauca. Neviens nemēģināja pierunāt. Neviens neatnāca atvadīties.

Viņa bezmērķīgi staigāja pa tukšo dzīvokli, gaidīdama, ka varbūt kāds piezvanīs. Dima piezvanīs. Noteikti piezvanīs. Viņš taču varētu vismaz piezvanīt …

«Te nu bija — atmini! Dima, tagad tu man esi kā uz delnas. Kādēļ es toreiz tev nepateicu? Tu mani nosauci par mietpilsoni. Vēl ļaunākā vārdā tu mani nosauci. Izrāvi uzreiz, ar visām saknēm. Bet man ir grūti visu par sevi noklusēt, nepanesami! Kādēļ gan cs toreiz tev nepateicu?»

Vai tiešām it neviens no visas klases viņu neatcerējās! Pat Katja Lazorina? Viņas taču bija draudzenes. Kamēr nebija Dimas, viņas bija gandrīz nešķiramas. Abas gāja uz kino, apmainījās grāmatām. Vienmēr viņas disputēja par literatūru.

Laikam būs piezvanījusi, kamēr Nastja aizgāja uz veikalu. Vajadzēja kāpostu, un Nastja bija aizgājusi uz sakņu veikalu. Ak tā, un tad vēl gāja pēc petrolejas, un tas bija diezgan ilgi, jo līdz petrolejas veikalam ir labs gabals. Sinī laikā meitenes viņai būs zvanījušas. Bet viņas nebija. Nu un vakarā viņām vairs neiznāca …

Tas viss nu ir garām. Viņi ir aizbraukuši.

Preču vilciens, dekorēts ar sarkanu audeklu, jau brauc — brauc prom no pilsētas. Tas ir speciālvilciens, iet uz jaunceltni ārpus saraksta. Var apstāties, kur iepatīkas, — kādā mazā pieturā stepē un palaist garām vilcienus, kuri iet pēc saraksta. Zēni ai/.klaiņo, meitenes plūc stepju zāli, dzied kādu dziesmu: «Tad sveika, pilsēta dārgā —»

Debesis augstas augstas, plašas un svelmainas, kādas mēdz būt tikai virs stepes. Nastja atkal un atkal ņemas iztēlot nekad neredzēto pieturas vietu, kādēļ viņai šī aina acu priekšā kā dzīva. Stacijas ēka ķieģeļu, platforma, vienādas sliežu lentas. Karsts stepes vējš.

Svilpiens. Vilciens dodas tālāk.

Priekšnamā zvanīja tālrunis… Nastja drāzās turp. Sirds sita neprātīgi. Vēl nav aizbraukuši. Vilciena atiešana nav sarakstā, vēl būs bijis kāds kavēklis.

—     Klausos!

Klausuli viņa no visa spēka piespiedusi pie auss.

—    Nastja, sveika, dūjiņ! — tuvu tuvu ierunājās tik labi pazīstama, samtaina balss, tēva balss.

—     Meituk, man nepieciešams tevi sastapt. Es tevi gaidīju, kādēļ tu neatnāci? Mums katrā ziņā jāsatiekas. Nastjuk, tu dzirdi?

Sirds sažņaudzās. Tēti! Viņa tā ilgojās kaut vismaz viņa balsi dzirdēt. Viņa visiem spēkiem turējās, lai nekliegtu: «Tēti! Mums ir grūti bez tevis!»

—     Nastja, mums jāsatiekas. Tūlīt! — Viņš sevišķi uzsvēra vārdu «tūlīt». — Satiksimies institūta bulvārītī, tu dzirdi?

Nastja klusēja.

—     Meituk! Nu iznāc, es gaidu.

Viņa nolika klausuli. Tālrunis atkal sāka zvanīt. Nastja stāvēja, seju plaukstās iespiedusi. Aicina uz bulvārīti! Vai tad šīs viņš vairs neuzskata par mājām? Baidās atnākt. No kā viņš baidās? Un tas ir tēvs…

Tālrunis nepārstāja zvanīt. Pēkšņi arī pie durvīm zvanīja. Skanēja pārmaiņus abi zvani. Nastja pacēla klausuli, nometa uz sviras un atvēra durvis. Atnācis Vjačeslavs Abakašins. Viņš nekad nebija nācis pie Nastjas, tomēr viņa nebrīnījās par Vjačeslava atnākšanu. Viņi taču divi vien no visas klases bija palikuši. Kādēļ lai viņš nebūtu atnācis?

Vispār viņš bija ļoti nesabiedrisks, grāmatā vien gulēja. Viņš lasīja Merimē, Edgaru Po, Kiplingu, zināja no galvas Majakovski, Nazima Ilikmeta dzejoļus. Skolā viņš bija izslavēts par oriģinālu, apdāvinātu.

Viņš bija neliela auguma, bāls, grumbās sarauktu pieri, izklaidīgu smaidiņu uz plānajām lūpām.

—     Cik tev te skaisti, jauki gan tu dzīvo! —Vjačeslavs teica, sekodams Nastjai viņas istabiņā, ko svētdienīgu darīja raibie aizkari pie loga.

Nez kādēļ nosarka, to teikdams, un, savilcis pieri grumbās, piemetināja:

—     Es personīgi iekārtai nepiegriežu vērību. Lasīji, ko par šiem raksta?

Viņš izvilka no kabatas sarullētu avīzi.

Raksts bija nosaukts «Uz lielu dzīvi». Paska

ļām frazem laja bija stāstīts, ka vakar desmitklasnieki aizvadīti uz tālajām celtnēm.

Nastja pārlaida acis pār rakstu, sākot no pirmās rindas līdz parakstam — Anna Ņebilova. «Esi sveicināta, mūsu varonīgā jaunatne!» rakstīja Anna Ņebilova. Par to, ka klasē bijuši dezertieri, kā Ņina Sergejcvna nosauca Vjačeslavu un Nastju, rakstā nebija minēts.

Nastja ar avīzi piegāja pie loga, vēlreiz visu pārlasīja tā uzmanīgi:

«… Dmitrijs Lavrovs, kolektīva dvēsele, tipisks mūslaiku varonis.»

—            Nodeldētas frāzes, — teica Vjačeslavs, it kā uzminēdams, ka viņa apstājusies tieši pie šīm rindiņām.

Viņam bija klusa balss, it kā ar ciešanu pieskaņu. Nastja pagriezās pret Vjačeslavu. Viņš sēdēja uz dīvāna, vienu kāju pār otru pārlicis, ceļgalus aptvēris ar sakrustotiem pirkstiem — slaidiem, gariem kā mūziķim. Savādi, viņš šķita pilnīgi pieaudzis, kaut gan vēl bija gluži zaļš.

—     Kādēļ tu nebrauci? — vaicāja Nastja.

—            Kādēļ visiem jādzīvo vienādi? Kā ganāmpulkam? — Vjačeslavs atbildēja ar jautājumu.

—     Vai tad mūsu biedri ir ganāmpulks?

Nastju kaitināja Vjačeslava klusā balss un uz

leju vērstais skatiens.

—            Es gribu dzīvot tā, kā man patīk, — viņš teica, palaizdams gar ausīm viņas izsaucienu.

—     Ne es zogu, ne dzeru, ne pīpoju. Pat šaurās bikses nevalkāju, kaut gan tās tagad atļautas, pat universālveikalos pārdod… Es gribu darīt to, kas man patik.

Viņš apklusa un iegrima domās, ievilkdams pierē stāvu grumbu, it kā sevišķi grutu jautājumu risinādams.

—     Kas tad tevi visu laiku tā nomoka? — Naslja brīnījās.

—     Es varu aiziet, ja tev nepatīk mans izskats.

Viņš grasījās piecelties.

—     Nē, nedusmojies, Vjačeslav, es tāpat pajokoju. Bet kas tev, Vjačeslav, patīk? Par ko tu interesējies? Nu, kas tā sevišķi tevi interesē? Tu saproti, tā sevišķi!

—     Daudz kas man tā sevišķi patīk. Tikai, protams, ne mūrēšana un krāsošana. Starp citu, interesējos par mākslu. Par mākslas jaunākajiem virzieniem.

—     Man patīk Serovs. «Meitene ar persikiem».

—     Nu, vai zini… vecmodīgi… — Vjačeslavs atcirta. Viņš atkal pārlika vienu kāju pār otru, ar tievajiem pirkstiem aptverdams ceļgalus. — Maskavā festivālā bija rietumu mākslas izstāde. Un vispār — ja meklē ko jaunu, tad atrod. Cerēju, ka vismaz tu nedomā pēc šablona. Parasti jau visi vienādi. Pēc vidusskolas iet par apmetējiem, un neviens nebrīnās — laikmetīgi. Turpretim pētīt jaunos meklējumus glezniecībā — pasarg dievs, atombumbas sprādziens!

—     Mājās meklējumus neatbalstīja? — Nastja saprotoši pasmaidīja.

—           Iesīkstējis konservatīvisms. Viņiem tikai viens mērs: visam jābūt ta kā citiem. Profesija. Nākotnes izredzes. Tas viņu ideāls.

—     Un kāds tev, Vjačeslav, ideāls?

Lēnām uz priekšu šūpodamies, viņš dziedošā balsī nolasīja:

Man maz ko vajag —

Doniņu maizes un piena krūzīti,

Mākoņu maliņu, debesu slimti.

Ar galvas mājienu viņš norādīja uz logu. Pa logu bija redzami viegli, balli mākoņi, kas lielām kupenām stāvēja pie zilajam debesīm.

«Nu patiešām, kādēļ katrā ziņā jādzīvo un jadomā tā kā visi? Ja tikai mazdrusciņ būs kas cilādi, it sevišķi jaunietim, tūlīt uzliks stampu — oriģinālo negatīvā nozīmē. Bet viņš ir talantīgs un, protams, paceļas citiem pāri,» tādas domas iešāvās prātā Nasljai.

—     Tu zini, ka Ņina Sergejevna pavēlējusi visiem mūs pilnīgi aizmirst? — Vjačeslavs vaicāja.

—     Domu aprobežotības paraugs. Vai nu jā, vai nē. Vai nekrietnība, vai varonība. Un Dima? Uz mata Ņina Sergejevna! Tāpat taisns kā telefona stabs. Ņina Sergejevna viņu strostēja tevis dēļ, ka aizrāvies ar tādu tukšu meiču! Atteicās braukt uz jaunceltnēm un uzreiz kļuva tukša. Bet es stilīgais. Kādēļ lai pametu to, kas man visdārgākais — varbūt dzīves mērķis, aicinājums?

—     Ja tev ir aicinājums… — Nastja nedroši iebilda.

—     Vismaz man nav aicinājuma dzīvot pēc citu norādījumiem. Tev vajag to darīt un nevajag to

darīt! Es neciešu vārdu «vajag». Kādēļ man vajag? — viņš teica, aiz satraukuma pirkstus lauzīdams. — Es neieredzu šablonu, neciešu, ja visus mērī ar vienu olekti, ja visi domā un runā vienādi. Ņemsim kaut vai to pašu rakstu par mūsējiem, ko uzrakstījusi tā korespondente — nu kā viņu sauca?… Anna Ņebilova. Visus iztaisījusi pēc vienas šnites. Pēc sen sen pazīstamā, no pirksta izzīstā paraugportreta!

«Viņam taisnība,» klausīdamās Vjačeslavā, domāja Nastja. «Ko viņa tur raksta par Dimu? «Kolektīva dvēsele.» Viņam taču dvēseles nemaz nav, ja tā varēja aizbraukt! Nekā nesaprata, kā ar cirvi nocirta…»

Vjačeslavs ar savu indīgo kritiku Nastjai sāka patikt. Viņai patika Vjačeslava atklātība.

—     Ja kādam galva iekārtota labāk, tad nepielīdziniet viņu visiem, — teica Vjačeslavs.

Un, sapņaini smaidīdams, viņš vēl sacīja:

—     Ir labi! Ej lasītavā, ņem, kas labāk iet pie sirds. Nevis eksāmeniem vai kādiem praktiskiem mērķiem. Tikai pašu zināšanu dēļ. Jauki! Katram ir savs dzīves plāns. Arī tu taču ej pret straumi?

—     Kas tev to teica? — Nastja protestēja.

Priekšnamā atskanēja jauns zvans.

4

—     Paliec tepat, kamēr es atveru durvis, — teica Nastja. \

Viņa apmulsa. Varbūt labāk izlaist Vjačeslavu? Bet dzīvoklim tikai viena izeja. Likteņa ironija:

tikšanās ar tēti sveša cilvēka klātbūtnē, ar kuru lāču viņa runājas pirmo reizi visā skolas laikā! Kā Dostojevskim. Cilvēki sastopas neparastos apstākļos, un viss sagriežas kā viesuli…

Diezin kādēļ iešāvās prātā Dostojevskis, — varbūt tādēļ, ka viņa nesen bija kinoteātri noskatījusies «Idiotu».

Viņa stāvēja pie durvīm, satvērusi rokturi un baidīdamās elpot, lai tur neizdzirdētu. Viņa bija pārliecināta, ka atnācis tēvs. «Es tevi ienīstu,» viņa ņēmās sev iegalvot. Un bezcerīgi vaicāja: «Tētiņ, kas tagad būs?»

Viņa stāvēja varbūt tikai pāris mirkļu. Pa šiem mirkļiem acu priekšā atausa kāda aina, tik labi tā bija iespiedusies atmiņā, visos sīkumos! Kādēļ vajadzēja atcerēties to svētdienas talku, uz kuru tēvs viņu paņēma līdzi? Taču nekas sevišķs tad nenotika. Bija nolemts pie institūta klīnikas iestādīt dārzu. Pie logiem auga pāris desmit vecu liepu ar grumbuļainiem zariem, bet tālāk bija neapbūvēts laukums un tajā divas dziļas bedres, 1941. gadā (

nomesto bumbu pēdas. Bija nolemts šo laukumu pārvērst par dārzu.

Silta pavasara diena, pie debesīm reti mākonīši, smaržo zeme, kas pēc sniega nokušanas nav paguvusi nožūt, ļaudīm rokās grābekļi. Sāp nepieradusī mugura, tomēr ir labi! Patīkams arī vējš.

Visi ir jautri.

Nastjas un tēva skatieni sastopas, tēva acis runā: cik labi ir dzīvot! Viņš strādāja izveicīgi, no studentiem neatpalika. Candrīz teciņus viņš ar soļiem atmērīja vietas, kur jāstāda kociņi, grāba kaudzēs

drazu, bera ciet bumbu izrautās bedres. Viņam bija pelēks svīteris, žokejcepures nags aizgriezts uz pakausi, apbrīnojami jauneklīgs! Nastja jūsmoja par viņu. Patiešām jauks! Cik gudra seja tētim, augsta piere un divas dziļas rievas gar muti, gudra, jauka seja! Tēti, tēti! Kas toreiz notika? Nekas… Bet varbūt gan… Nastja it kā zemapziņā juta, ka tētis patīk cilvēkiem, un tādēļ tas arī viņai vēl vairāk patika. Izdomājot ieganstu, ik brīdi pie viņa pienāca kāds students vai studente, visi vienā balsī tie atsaucās uz viņa jokiem, bet viņš izturējās vienkārši. brīvi. Viņš necentās pēc tā, lai viņu mīlētu, tas iznāca pats no sevis. Mans tēvs! Nastjai šķita, ka viņš ir tās īpašums.

… Zvana. Ilgi ilgi. Atvērt vai neatvērt? Ko nodomās Vjačeslavs? Kāds zvana, bet es nelaižu iekšā. Vjačeslavs nedrīkst uzzināt. Kamēr ļaudis nezina, var izlikties, ka nekas nav noticis, ka tētis uz laiku aizbraucis — Zvans. Atkal zvans. Bez pārtraukuma. Nu … lai ir kas būdams.

Nastja atvēra. Krūtīs kaut kas it kā pārtrūka, viņa pēkšņi sajuta skumju tukšumu visā ķermenī. Tas nebija tēvs, bet Serafima Ignatjevna. Protams, ne viņš! Nastja tikai tagad saprata, ka veltīgi tā uztraukusies. Tētim droši vien ir palikusi dzīvokļa atslēga, viņš, ja vien vēlas, kaut kurā laikā var ienākt bez zvanīšanas.

—     Ak tu mūžs, ko tu tā ieslēgusies kā cietoksnī! Domā, es nezināju, ka esi mājās? Jau no pagalma caur logu ieraudzīju, ka stāvi.

Serafimai Ignatjevnai balss dziedoša pat tad, kad viņa dusmīga. Viņa ir liela, smagnēja, glu

do

diem, sirmiem matiem, sārtiem, tukliem vaigiem, dedzīgām acīm — melnām kā oglītes.

—     Lepna esi, no tēva slēpies? Viņš tevi meklē, zvana, nezina, ko darit…

Sinī mirklī no Nastjas istabas iznāca Vjačcslavs Abakašins, apmulsis, ar bažīgām grumbām pierē.

—     Tur es … tur var dzirdēt…

Viņš nevēlas dzirdēt citu noslēpumus. Viņš gribēja to pateikt ar pašcieņu, bet, ieraudzījis sasārtušo, veco sievieti ar kareivīgi uzlocītām baltās jaciņas piedurknēm, nezin kādēj apjuka.

—     Tur var dzirdēt… Vai man iet projām? Vai varbūt… pagaidīt? …

—      Ko nu tā mīņājies! Kas tev te ko gaidīt, ej vien projām! — Serafima Ignatjevna bez kādām ceremonijām rādija uz durvīm.

Viņš nokaunējies kāpās atpakaļ, pameta sāņus uz Nastju līdzjūtīgu skatienu un nesakarīgi kaut ko murmināja, ka vēlāk pienāks …

—     Murkšķis, — Serafima Ignatjevna vienaldzīgi noteica. — Vai tad tas spēj saprast? Dievs ar t viņu.

Viņa piegāja pie Nastjas, saņēma rokās meitenes galvu un strauji piespieda pie savām lielajām, siltajām krūtīm. Abas stāvēja patumšajā priekšnamā, kur bija pamesta neizkravātā mugursoma ar dzeltenajām ādas siksnām.

—     Man jūsu žēl, — Serafima Ignatjevna teica,

—    žēl māmuļas. Tēva. Zel tevis. Visu. Bet palīdzēt nevaru. Nav arī ko vainot.

Nastja strauji atrāvās, atbrīvojās no viņas mīksto roku skavām.

Serafima Ignatjevna nopūtās:

—     Apsēdīsimies.

Viņas apsēdās. Serafima Ignatjevna uz krēsla pie tālruņa. Nastja attālāk — uz mugursomas.

—     Ko tu blisini tik dusmīgas acis uz mani? Es jūsu mājai neesmu nekāds ienaidnieks, — Serafima Ignatjevna teica.

Tā jau ir. Serafima Ignatjevna ir sens draugs. Kad 1942. gadā tēti iesauca armijā, viņa «glāba» māmuļu un Nastju.

Nastja neatceras, kā tas bija, bet māmiņa atceras. Ar siksnu pārsietus malkas sainīšus, kurus Serafima Ignatjevna stiepa cauri visai pilsētai, lai varētu iekurināt salto krāsni. Simt gramu konfekšu vai sarūsējušu siļķi, ko viņa saņēma uz liesās kalpotāja kartītes. Viņa uzmundrināja māmiņu ar savu možo, lietišķo izturēšanos.

«Kas par lielisku ministru būtu!» jokoja tēvs par Serafimu Ignatjevnu. «Tikai diploma nav, citādi ministrs gatavs!»

Liela, tukla — viņa sēdēja pretī Nastjai krēslainajā priekštelpā un, apaļīgajiem pleciem uz priekšu gumstot, dziedošā balsī runāja gaužām bēdīgus vārdus:

—     Tēvs mani sūtīja pie tevis. Gribēja pats, bet es atrunāju. Tu, Nastasja, esi nesavaldīga. Tāpat arī viņam kāds kuru reizi tas prāts. Jūs pašreiz nedrīkstat tikties. Mūžīgs naids var izcelties jūsu sasodīto raksturu dēļ. Tagad viņš vairāk klusē. Šķiet, nevar pierast un savādi… Tu, Nastja, to nezini, bet mēs ar māmuļu gan — cik daudz viņš cieta, iekams nolēma izdarīt tik cietsirdīga lūzumu dzīvē…

—     Kas man par daļu! — iesaucās Nastja, pietrūkdamās kājās, grasīdamās bēgt kaut kur projām no Serafimas Ignatjevnas vārdiem. — Bet es? Bet kas ar … mani?

Nastja ar kurpes purnu paspēra mugursomu. Apaļa monpansjē kārbiņa, kas bija piebāzta ar lāpāmo diegu kamoliņiem, spolītēm un citiem ceļa piederumiem, izvēlās no mugursomas un paripoja zem krēsla.

—     Kam tad tas lūzums ir? — raudzīdamās uz ripojošo kārbiņu, Nastja jautāja. — Kā vaina tā ir, ka es nebraucu uz jaunceltnēm? Ka man viss ir izjucis? Ka es …

—     Klusāk, klusāk, — mierīgi, gandrīz vai vienaldzīgi viņu apsauca Serafima Ignatjevna. — Ja arī kas izjucis… Varbūt likās, ka mīlestība? Septiņpadsmit gadu vecumā mīlestība ir kā negaiss pavasarī. Nozibsnī, norūc, un debesis atkal skaidras. Nebrauksi uz jaunceltnem? Arī tas nav nekāds upuris. Jaunceltņu pietiks visam tavam mūžam, pagūsi — dabūsi vēl celt, cik vien sirds kāros. Šoreiz jau gan kaut kā iztiks bez tevis. Mātei ir grūti. Lai nu kā kuram, bet viņai gan. Vai tad māti var tādās bēdās pamest? Vai patiešām var? Kara taču nav. Ir jādzīvo. Kā tu domā dzīvot? Esi izlēmusi?

Nastja apklusa no Serafimas Ignatjevnas skaudrā jautājuma. «Kā tu domā dzīvot?» Agri vai vēlu vajadzēs izlemt. Jādzīvo ir. Tas nozīmē, ja Serafimas Ignatjevnas domas izsaka lietišķā valodā, jāiekārtojas darbā. Kādā? Kur? Kādā specialitātē?

Varbūt iestāties institūtā? Kadeļ institūtā? Kadā institūtā? Ko vispār var darīt cilvēks pēc skolas beigšanas?

Lai cik savādi, Nastjai nebija tā, ko sauc par aicinājumu. Skolā viņa aizrāvās gan ar šo, gan to, bet ne ar ko tā no visas sirds. Par nākotni nebija daudz ko domāt: tas jautājums atrisinājās pats no sevis, kad radās ideja, ka visai klasei jābrauc uz jaunceltnēm. Ko viņi tur darīs?

«Cels!» ar to viss pateikts. «Cels komunismu,» kā sapulcēs mēdza runāt Ņina Sergejevna. Tur, uz celtnēm, daudzi atradīs savu aicinājumu. Droši vien Nastjai tur iemācītu derīgu darbu, varbūt interesantu. Droši vien viņa kļūtu par vajadzīgu, pat nepieciešamu mūsu lieliskās sabiedrības locekli, kā patika izteikties tai pašai Ņinai Sergejevnai.

Viss bija pārdomāts, izlemts arī saskaņā ar sirdi!

Pēkšņi… izsit no segliem, kad zirgs skrien pilnos auļos. Ko darīt? Kā dzīvot?

—     Uzreiz jau neatradīsi, — nolasīdama Nastjas domas, kas, starp citu, nebija grūti, teica Serafima Ignatjevna. — Neskrien, kur pagadās. Tēvs piekodināja, lai pasaku, ka tu palikšot viņa apgādībā tāpat kā līdz šim, iekams nebūšot nostājusies pati uz savām kājām.

—     Vai pa-tie-šām? — Nastja tik savādi vaicāja, katru balsienu uzsvērdama, ka Serafima Ignatjevna nesaprata.

—     Ko «patiešām»?

—     Tieši tā piekodināja pateikt, ka apgādībā?

—     Ko nu pieķeries kā dadzis, — Serafima Ignatjevna nezin kālab samulsa. — Nu viņam tā izteicās.

Neko nepiekodināja, kāds vārds gadījās, to pateica …

—     Bet jūs viņam pasakiet… — Nastja iesāka, aizelsās un turpināja, neskanīgi čukstēdama, — pasakiet, ka es viņa naudu izsviedīšu atkritumu bedrē. Neaizmirstiet, tieši tā pasakiet: saplēsīšu un — atkritumos! Atkritumos! Atkritumos!

Serafima Ignatjevna atslēja savu tuklo ķermeni pret krēsla atzveltni un klusēdama klausījās.

Noklausījusies viņa piecēlās.

—     Pusdienas laiks beidzies, darbs negaida. Saimniece ar kafiju nepacienāja! Pateikšu, kā vēlēji, ka tēvam pieteici karu.

Jau satvērusi durvju rokturi, viņa, galvu pret Nastju pagriezusi, vaicāja:

—     Vai tad par «šo» ne vārdiņa nepavaicāsi? Nemaz negribas zināt?

Veltīgi viņa ieminējās par «šo». Viņa dabūja redzēt tādu skatienu, tik pilnu sašutuma, ka sagrauztu sirdi nopūtās:

—     Ak tu tētīt! Lepnuma gan jums abām ar māti dievs devis neskopodamies. Grūti jums klāsies.

Viņa aizgāja. Nastja palika viena pati ar savām atriebības domām. Naida pilnā sirds krūtīs sažņaudzās. «Cer sagaidīt ziņkārību? Nesagaidīs! Man pilnīgi vienalga, kas viņa ir, tā zemiskā sieviete, kaut viņu piemeklētu visbriesmīgākās bēdas! Es nevēlos zināt viņas vārdu. Nevēlos viņu redzēt! Nevēlos domāt par viņu!»

Patiesībā Nastja nevarēja atbrīvoties no domām par viņu un lauzīja galvu, kur varētu viņu sastapt, lai pārliecinātos, ka viņa ir izkrāsotā lelle, nenozīmīga būtne. «Tu, tēti, vēl nožēlosi!»

Ar neapklusināmām dusmām Nastja izdomāja notikumus, kuros tēvs kļuva par nodevības upuri. Tā avantūriste viņu pamet. Viņš paliek nelaimīgs, pazemots. Tad pie viņa atnāk Nastja. «Dzīve pierādīja, kas ir mans īstais draugs,» saka tētis. Nē, tā viņš neteiks. Viņš teiks kaut ko jocīgu un skumju. «Neprātīgā raudulīte, nobrēkusies tā, ka deguntelis uztūcis. Dima mūs vairs nemīlēs. Mīl skaistus. Vai vismaz jautrus.»

Nastja vāļājās pa dīvānu un citu pēc cita izdomāja bēdīgus notikumus, kuros tēvs bija nelaimīgs, bet viņa pati cēlsirdīga.

Un tomēr jādzīvo. Raudi vai dziedi, jādzīvo. Un kaut kas jādara. Jādara tūlīt, bez kavēšanās. Varbūt uzkopt dzīvokli? Nastja pietrūkās augšā.

Viņas skatiens atdūrās pret mugursomu ar dzeltenajām siksnām. Viņa notupās un sāka izkravāt mantas. Vatenis! Nastja to izvilka un aplūkoja gluži kā brīnumu, taustīja, glāstīja. Pilnīgi jauns vatenis, viņi ar Dimu to iegādāja kādā mazā veikaliņā pilsētas nomalē. Tagad vairs tas Nastjai nebūs vajadzīgs. Un gumijas zābaki nebūs vajadzīgi. Un lakats ar sarkanu puķu pušķiem, kāds ir jaunajai sievai Kustodijeva gleznā.

Notupusies pie mugursomas, viņa tā aizdomājās, ka nodrebēja aiz pārsteiguma, izdzirdot atslēgas skrapstēšanu durvīs. Māmiņa pārnākusi no bibliotēkas. Nastja norāva no galvas «Kustodijeva» lakatu.

Cik vien spēdama viņa centās māmiņas acīs izlikties jautra. Ari māmiņa, nākdama iekšā, pateica kaut ko priecīgu. Māmiņa atnesa pudeli piena, gabaliņu siera vakariņām un divas tumši sarkanas peonijas.

—     Es tomēr iespiedu tam puisim Tendrjakova stāstus, atceries, tam izlaidīgajam! — moži, varbūt mazliet paskaļi viņa ienākot sacīja. — Vai atceries, Nastja?

—    Atceros. Viņam bija rūtains krekls, atceros.

—     Jā. Sīs peonijas man atnesa viena lasītāja. Iedevu viņai palasīt «Dāmu ar sunīti». Un viņa ņem un atnes man peonijas. Viņai ļoti patikusi «Dāma ar sunīti»!

Māmiņa nepievērsa uzmanību gumijas zābakiem, kas bija nomesti priekštelpā pa kājām, pat neapstājusies viņa iegāja istabā un no turienes tikpat ska]i sacīja:

-Izrādās, viņš strādā rūpnīcā par metinātāju. Vai zini, Nastja, kas tas metinātājs tāds ir?

—     Diezin kā vis nevaru iedomāties. Laikam kvalificēts darbs.

—     Zini, viņš nemaz nav tik slikts. Spēlē ciniķi, bet, ja ielūkojas dziļāk, nav slikts puisis, pat ļoti labs. Interesanti, kādēļ viņi izliekas vīlušies, kad dzīvi vēl nemaz nepazīst?

Viņa apklusa. Nastja ielūkojās istabā.

Māmiņa stāvēja pie rakstāmgalda, roku ar kuplajiem peoniju ziediem nolaidusi uz leju. Nastja klusītiņām kāpās atpakaļ.

—     Muterīt, jānāk ēst, — viņa aicināja, tad, brītiņu pagaidījusi, drošības dēļ vēl pa ceļam

uzmetusi uz galdiņa telefona grāmatu, iegāja pie mātes.

Māmiņa uzlika uz galda puķes un gurdi pogāja vaļā jaciņu. Seja viņai novājējusi, vaigi iekrituši.

—            Istaba neuzkopta, putekļi. Kauns, Nastja. Nevar tā nolaisties, — viņa teica.

—            Labi, māmiņ, saņemšos… Kā būtu, ja es iestātos pie tevis bibliotēkā?

Māte aši pacēla uz viņu savas satumsušās acis, zem kurām bija zili riņķi.

—            Tu neesi mācījusies par bibliotekāri. Turklāt nav brīvas štata vienības.

—     Kur tad lai eju? — vaicāja Nastja.

—            Tas viss mums tā uzvēlies. Arī es nezinu, kur, — sacīja māmiņa, galvu šūpodama.

Nastja bija ievērojusi, ka māmiņa pasākusi šūpot galvu, it kā izbrīnījusies, it kā vēlētos ko saprast, bet nesaprot.

—            Vai tad galu galā nav vienalga? — Nastja bezrūpīgi sacīja. — Jānopelna iztikai, un tas ir viss. Kaut kur jau iekārtošos.

Māmiņa nedzirdami novilka svārkus un uzmeta uz pleciem katūna halātu.

—            Serafima Ignatjevna, no tevis nākdama, iegriezās pie manis, — it kā starp citu viņa pateica, sasiedama jostiņu, un skatījās spogulī, ko Nastja teiks.

—            Tad tu zini… par ko mēs runājām. Tu man piekrīti? — Nastja vaicāja.

Cik nedabiska bija viņu saruna! Viņām pašām būtu daudz vieglāk, ja viņas necenstos klusēt par to,. kas lik krasi izmainīja viņu dzīvi. Taču abas klusēja par to.

—            Tad tu zini, — Nastja atkārtoja. — Man tagad jādomā par to, kā nopelnīt gabalu maizes, — vai tā nav?

—            Protams, ka ir. Bet nevar domāt tikai par peļņu. Tas ir briesmīgi, kad cilvēks domā tikai par peļņu.

Nastjai pēkšņi kaklu aizžņaudza asaras, un viņa atbildēja:

—            Kad es posos uz jaunceltnēm, tad domāju par citu.

Māmiņa sasēja jostu, sakārtoja halāta ieloces, nesteigdamās, katru atsevišķi, sērīgi smaidīdama — to Nastja pamanīja spogulī.

—            Tu taču man nepārmetīsi? Starp citu, es varbūt — es patiešām esmu vainīga. Vajadzēja paciest.

__ Ilgi, ar izmisumu Nastja atcerēsies šos

vārdus!

5

Autoremonta darbnīcās viņu darbā nepieņēma. Nav pilni astoņpadsmit? Mums nevajag. Saņem pusaudžus un raudi. Kas nu tas par remontstrādnieku!

Mīksto rotaļlietu fabrikā tieši otrādi — ņēmās pierunāt, lai paliek. Meiteņu darbs. Lentītes, lupatiņas!

Desmit gadus mācīties ģeometriju un ekonomisko ģeogrāfiju un beidzot šūt lellītem priekšautiņus, — kā jums tas patīk? Tā taču nejēdzība!

Bezalkoholisko dzērienu rūpnīcā Nastja neiegriezās. Pastāvēja pie vārtiem. «Ir taču mākslinieki, ģeologi, komjauniešu pilsētu celtnieki… bet es?»

Patiesībā gan neviens Nastju nedzina uz bezalkoholisko dzērienu rūpnīcu, tā nejauši pa ceļam gadījās.

Vakarā, stāstot māmiņai par saviem sāpju ceļiem, Nastja bija pat asprātīga:

—     Ja vēl bulu alkoholiskie dzērieni, bcl aveņu sīrupi, — vai tad tas kāds darbs?

Viņas pierada jokot par savām neveiksmēm. Viņas izmantoja katru izdevību, lai viena otrai ko pateiktu ar humoru.

Nākamajā dienā piezvanīja Serafima Ignatjevna:

Pilsētas izpildu komitejā strādā komisija, kas rūpējas par absolventu ievietošanu darbā. Ievieto. Ja. Tieši absolventus, jā, darbā! Pat to jūs nezinājāt? No meness nokritušas, vai?

Tā Nastja dabūja pilsētas izpildu komitejas norīkojumu uz pulksteņu rūpnīcu. Solīda rūpnīca, nevis kaut kāda rotaļlietu vai mēbeļu fabrika. Arī tuvu pie mājām.

Vjačeslavs bruņnieciski pavada Nastju. Ik rītus, saposies uz lasītavu, viņš sastop Nastju tieši tai brīdī, kad viņa iznāk no mājām meklēt darbu.

Viņš izliekas izbrīnījies, tiešām necerējis Nastju sastapt, griežas atpakaļ un pavada viņu.

—     Darīt to, kas it nemaz neinteresē, nozīmē nogalināt savu «es». Kādēļ? Tā ir varmācība pret personību, — filozofē Vjačeslavs. — Ja vispār dzīvē ir kas interesants, tad tas ir — attīstīt savu

«es». Es gribu dzīvot tā, kā tas man ir interesanti. Man! Saproti?

Tādā garā viņš filozofē katru rītu. Nastja klausās. Viņam viegli prātot — tēvs inženieris, dzīve bez rūpēm. Ūdens mutē nesmeļas! Nastja pamana, ka Vjačeslavam kājās novalkātas sandales ar mazliet cauriem purngaliem.

—     Ai, ai Vjačeslav, sandales drīz zobus rādīs. Kad nojuks pavisam, kas pirks jaunas? Tēvs?

—     Prozaiski sīkumi! Gribēju tev palasīt Vitmena dzejoļus, vakar lasītavā uzdūros… Nu un kas tur ļauns, ja tēvs? Galu galā viņiem ar māti vienīgā dzīves jēga …

—     Tu?

—     Nesaprotu! Kas tur smieklīgs?! — Vjačeslavs iekaisa. — Tev nepiestāv būt atskabargainai. Es līdz šim domāju, ka tu esi poētiska … Jā, ja tev tā patīk. Es. Ja runāsim skaidri, — kas tad cits viņiem vēl palicis? Kas tad ir svarīgāk, — vai tas, lai dēls pelna sandales, ko tēvam nopirkt ir tīrais sīkums, vai tas, lai viņš atklāj sevi lielumā, es vēl nezinu, kādā, taču …

Viņš atcerējās, ka Nastjai ir sevišķi apstākļi, samulsa un apklusa.

—     Vēlies, palasīšu Vitinena dzejoļus! — pēc brīža viņš atkārtoja.

—     Negribu.

—    Ļaunākais tas, ka vairums cilvēku vispār iztiek bez dzejas.

Viņš sabozās. Taču atpakaļ griezties ir nedomā, viņš aizvainots soļos Nastjai līdzās, iekams viņa nepateiks: «Diezgan!»

Viņi nosoļoja rlivas ielas, pēo tam vienu sānieliņu, pēc lani vēl vienu ielu un nonāca pie rūpnīcas, ko apjoza ķieģeļu siena.

—             Ko Gadījuma kungs dod, to ņem, — teica Vjačeslavs, apstadamies pie vārtiem, virs kuriem bija uzraksts — «Pie ieejas jāuzrāda caurlaide».

—            Nevis Gadījuma kungs dod, bet pilsētas izpildu komitejas komisija, kas rūpējas par iekārtošanu darbā, — māksloti iesmējās Nastja.

Brīžiem viņa ienīda Vjačeslava kritizētāja toni. Protams, pulksteņu rūpnīca ir tīrs gadījums viņas dzīvē, bet ko lai dara, ja tev nav nekāda talanta un ēst vajag? Turklāt taču jādara kas sabiedrībai derīgs.

—     Vispārīgi vārdi!

—     Klausies, Vjačeslav, kādēļ tad vērts dzīvot?

—            Vai nu tiešām tādēļ, lai kļūtu par strādnieci, regulētāju vai vēl par ko tamlīdzīgu? Tavā vietā bus desmit citu, kas darīs to derīgo darbu.

—     Bet ko tad lai es daru?

—     To, ko nevar citi.

—     Es nesaprotu. Man jānopelna uzturs.

Viņš paraustīja plecus.

—            Pelni, ja vajadzīgs, bet bez tā idejiskā pamatojuma. Vārdi, vārdi!

No Vjačeslava kritikas kļuva smaga sirds. Nastja stāvēja pie rūpnīcas vārtiem. Iekšā iet negribējās.

Vjačeslavam laikam sametās žēl viņas.

—             Iespējams, arī man draud kaut kas līdzīgs, — viņš teica, cerēdams Nastju nomierināt. — Novalkāšu sandales. Mans tēvs arī ir cietpauris, kā jau visi veči. Vēl nevar zināt… kā pagriezīsies…

Pulksteņu rūpnīca tomēr nav tas sliktākais variants. Zini, kas bija pulksteņu meistars? — viņš vaicāja. — Bomaršē savas literārās slavas plaukumā.

—     Bomaršē? Brīnums! Kas to varēja domāt? Nu, ja jau Bomaršē bijis pulksteņu meistars, tad man to pats dievs novēlējis.

Par atvadīšanās zīmi Nastja atsveicinoties pacēla roku un pakustināja pirkstus kā aktrise, kas uz skatuves spēlē fabrikas meiteni lugā, kurā attēlots ražošanas process. Un atvēra vārtus.

Kadru daļā maza auguma strupdegunis cilvēciņš izlasīja viņas gatavības apliecību un norīkojumu. Apliecību viņš atdeva atpakaļ, bet norīkojumu nolika sev priekšā uz galda.

—     Organizētā jaunās paaudzes komplektēšana tekošajā gadā pabeigta, tā tās lietas. īsi sakot, absolventu pieņemšanas norma dotajā momentā izpildīta.

Pēc tāda ievada Nastjai zuda katra patika palikt šai birokrātiskajā kantorī, un viņa paņēma no galda norīkoj umu.

Cilvēciņš satvēra papīriti aiz stūra un nedeva to Nastjai.

—     Briesmīga patmīlība, vidējās izglītības rezultāts! Var taču būt, ka mums paredzēts normas pārpildīt?

—     Tad nu gan, — Nastja piekāpās.

Kadru daļa nav nekāds caurlaižu birojs, kur tikai par caurlaidēm domā, teica cilvēciņš, pievilkdams tuvāk norīkojumu. Te pētī personību tikpat kā fotogrāfs. Taisa secinājumus. Tā tās

lielas. Institūtos lagad ņem stingri. Rekomendācija par ražošanas praksi jānopelna. Daža meitiņa, beigusi skolu, atkuļas uz rūpnīcu stāža dēļ, bet nebeidz skatīties atpakaļ uz tēvu un māti.

—     Varat neuztraukties, es esmu patstāvīga, Nastja iebilda.

—            Patmīlība! cilvēciņš apmierināts atkārtoja.

—     Vai montāža jums ietu pie sirds, biedrene Andronova? Rakstiet…

Viņš jau stūma Nastjai klāt papīra lapu, lai raksta iesniegumu.

Viss nokārtojās neticamā ātrumā. Vai patiešām Nastjai būs lemts kļūt par pulksteņtaisītāju?

—     Raksti: lūdzu ieskaitīt… — diktēja mazais kadru priekšnieks. — Tā tās lietas. Lai būtu iespaidīgāk, var piemetināt: pulksteņu ražošana mani interesē. Izglītība. Adrese. Citus datus mēs neprasām. Jo vairāk tāpēc, ka zvanīja no izpildu komitejas. Anketu? Neprasām. Tā tās lielas. Autobiogrāfiju? Jaunam cilvēkam, kas tikko nācis no skolas sola, arī tā netiek prasīta. Kur tev šī ir? Tikai gatavības apliecība.

Viņš piezvanīja uz cehu brigādes meistaram.

—     Vasilij Arhipič, hallo! Pieņem mācekli. No vidusskolas, kā tad citādi! Ko, ko? Nevajag? Nem virs normas, Vasilij Arhipič, apskaužams kadrs, ieteicu. — Bet Nastju draudzīgi pamudināja: — Ej iekšā rūpnīcā, vēro tehniku. Ar veco tehniku sen vairs neķēpājamies. Pat Šveice par mums lagad brīnās.

Viņš labu laiku trieca par pulksteņu rūpnīcas lielisko tehniku, par moderno montāžas konveijeru, par kuru šveicieši aiz skaudības mutes vien ieplētuši, bet tas bija tieši tas, par ko Nastjai lielas jēgas nebija. Viņa taču nepazina veco konveijeru un tādēļ nevarēja pietiekami novērtēt jauno. Toties viņu pārsteidza baltums Vasilija Arhipoviča brigādē. Balti aizkari logiem, balti virsvalki, lakatiņi. Gar lēni slīdošo, garo konveijeru pie galdiņiem, kas atgādināja skolas solus, sēdēja meičas, kuru rokas neiedomājami veikli rīkojās ar pincetēm, knaiblītēm un citiem smalkiem instrumentiem. Lenta virzījās no sāniem, pasniegdama arvien tālāk un tālāk meiču darinājumu; konveijera galā nonāca gatavs pulkstenis. Knik-knik, knik-knik, — klusi knikšķēja pulksteņa regulēšanas aparāti, — knik-knik.

Uz galdiņiem te iedegās, te atkal nodzisa gan zaļas, gan sarkanas spuldzītes, bet Nastja nesaprata, ko tās nozīmē. Viņa stāvēja durvīs un neiedrošinājās iet tālāk.

—     Andronova?

Kāds vīrs baltā virsvalkā, ar lupu uz pieres, pēkšņi atrazdamies Nastjai līdzās, stingri vaicāja:

—     Biedrene Andronova?

—     Mani sūtīja pie Vasilija Arhipoviča.

—     Es tas esmu.

«Tas nu gan ir, tad ta VasiHjs Arhipovičs!» domās iesaucās Nastja.

Brigādes meistars izskatījās ne vecāks par divdesmit diviem gadiem. Viņam bija sārti, apaļi vaigi, apaļš zods. Un ļoti barga sejas izteiksme.

—     Nāciet man līdzi.

Viņš veda Nastju gar konveijeru, dziļāk telpā. Tur bija viņa «kapteiņa tiltiņš», no kurienes viņš vadīja savu komjauniešu un jauniešu brigādi. Parasts galds, ar tālruņiem, ar burtnīcu un mapju kaudzīti.

—       Jauna strādniece! — Nastja izdzirda. Viņa juta sev pievērstus ziņkārīgo skatienus. Kā skolā.

Noskanēja zvans. Konveijers apstājās, aparāti apklusa.

—      Desmit minūšu pārtraukums, — Vasilijs Arbipovičs teica. — Jūsu valodā starpbrīdis.

Pie «kapteiņa tiltiņa» žigli vien sapulcējās meitenes, ar turbānveidīgi apsietiem, iestīvinātiem marles lakatiņiem galvā. Jaukas, kā izlasītas (vai tādas viņas darīja jaunība vai baltie turbāni?), daudzām krāsotas lūpiņas, kurpītes augstiem papēdīšiem. Strādnieku šķira?

—      Sveicināta, jaunā maiņa! Ar gatavības apliecību? Stāžu iegūt!

—      Ardievu, bērnība, sapni bezrūpīgais! Ražošanas plāns! Skaidrais prāts!

—       Sacerējumi par Majakovski, kur jūs paliekat? Viss izgaisis ka dūmi no baltām ābelēm. Dienas kārtībā montāžas tehnoloģija.

—      Vasilij Arhipič, sūtiet viņu pie mums par mācekli, pie balansa asītes. Mums trūkst cilvēku, palīdziet mums.

—     Kā jūs sauc? — viena jautāja.

Nastja.

Dzirdiet, meitenes, Nastja! Mums četras Tamaras, trīs Irinas, bet Nastjas nebija nevienas, pirmā.

—     Nebaidies, Nastja. Lodes drosmīgo netrāpa.

—    Nu, izklīst, izklīst! Ka zvcru dārzā. Ne mazākās smalkjūtības! — meistars uzsauca.

īstā laikā atskanēja zvans. Meistars pagrieza konveijera sviru. Lēni slīdēja lenta. Virs galdiņiem iedegās zaļās un sarkanās uguntiņas. Knik-knik, knikknik, — sāka knikšķēt aparāti.

—     Nevar vien aizmirst skolas ieradumus, — meistars teica par savas jauniešu brigādes čalīgumu. — Puse brigādes vēl tagad mācās vai nu kādā institūtā, vai tehnikumā. Es pats perspektīvā esmu inženieris. Mums šeit tikai retais dzīvo bez perspektīvas, stingt sasalšanas punktā nevienam nav ne mazākās patikas. Es jūs iepazīstināju vispārējos vilcienos… Par pavadoņa lidojumu ap zemeslodi interesējaties? — viņš pēkšņi pavaicāja.

—     Jā … Kaut gan, atklāti sakot, ne sevišķi, — Nastja atzinās, pūlēdamās aptvert, ko meistars ar to domā.

—     Es gan pat signālus centos uztvert. Pi-pī… Reiz pat redzēju, kā viņš lido. Stāvu uz Kraujas, pie upītes, bet šis lido. Viegli, mazliet iesarkans, var nodomāt, ka zvaigzne. Novelk loku gar debess jumu un aizlido. Lido un lido dienām un naktīm, arī šobrīd kaut kur joņo. Padomājiet labi, vai tad šis lidotu …

Viņš nepabeidza domu. Viņa sejā atkal ievilkās skarbu rūpju izteiksme. Viņš gāja pie konveijera un spalgā balsī, aprauti deva ruporā aizrādījumu:

—     Korzinkina! Saucu pie kārtības! Ar pļāpāšanu nodarbojaties? Jūs graujat darba disciplīnu. Vajadzētu kaunēties, Korzinkina!

Sakauninājis Korzinkinu, viņš atgriezās pie Nastjas un turpināja ar tādu pašu dedzību:

—     Padomājiet labi, vai viņš varētu lidot ar tādu precizitāti līdz sekundes simtdaļai, ja nebūtu mūsu produkcijas — pulksteņu? Iedomājieties, ka pulksteņi pazuduši! Viss sajucis, nekārtība, pilnīgs haoss. Kā varētu zināt, kad jāizlido lidmašīnām? Kad jāatiet vilcieniem? Viss dzelzceļa transports saietu dēlī! Bez pulksteņa pat temperatūru slimniekiem būtu grūti mērīt. Vai arī iedomājieties tādu gadījumu (tas, protams, būs joks), — ar jums grib norunāt satikšanos. Pulkstenis ir cilvēku dzīves regulētājs, tāda, redzat, pulksteņa nozīme!

Var jau būt, ka Vasilijs Arhipovičs daudzkārt turējis tādas aģitācijas runas, taču Nastja to visu dzirdēja pirmo reizi. Viņai ne prātā nebija nācis, ka «Gadījuma kungs» viņu atvedīs tik svarīgā rūpniecības nozarē. Jūs redzat, kā laimējies!

Vasilijs Arhipovičs, juzdams, ka aizkustinājis savu klausītāju, aizmirsa cienīgumu un aizveda Nastju iepazīstināt ar montāžu. Nevar zināt, vai vienmēr un katru jaunu mācekli viņš pieņēma ar tādu uzmanību, bet Nastjai viņš tik aizrautīgi skaidroja konveijera darbu, it kā viņa būtu ārvalstu delegācija.

—    Tehnoloģiju apgūsiet vēlāk. Tagad vispārējs pārskats.

Viņi apstājās pie darbgalda, kas atradās konveijera sākuma. Montētājas pirksti kustējās fantastiskā ātrumā. Kaut ko izdarīja. Viens, divi, trīs — platīna pa konveijeru dodas tālāk. Un viņi virzījās līdzi platīnai no viena darbgalda pie otra. Platīna apauga ar tiltiņiem, ritentiņiem, atsperītēm, matiņiem, uieliktņiem. Radās mehānisms.

Viņi nonāca līdz pēdējai operācijai. Mehānisms ietērpts korpusā. Pulkstenis tikšķ. Kas viņā tikšķ?

Meistaram, redzams, patika Nastjas brīnīšanās, jautājumi un izsaucieni, kas rāda, cik dzīva ir cilvēka fantāzija. Uz mirkli viņš nozuda, atnesa mazītiņu zeltītu ritentiņu.

—     Balanss. Pulksteņa sirds.

Nastja paturēja pulksteņa sirdi uz plaukstas.

Viņš nolēma vēl vairāk iekvēlināt šīs šauraces skuķes iztēli, jo viņa par visu tā brīnījās, ka gribējās viņai pavērt visas ražošanas ainu kopumā, kaut arī tāds uzdevums neietilpa meistara tiešos pienākumos.

—     Paskatīsimies, kā gatavo balansu.

Viņš ieveda Nastju cehā, kur izgatavo balansu.

__ Iedomājieties, desmitiem darbgaldu un pus-

automātu pūlas, lai apstrādātu vienu zeltītu ritentiņu, ko sauc par balansu! Urbj, virpo, iegriež vītnes skrūvītēm kniepadatas galviņas lielumā. Montēšanas cehā balansu uzliek uz platīnas, iedarbina, un viņš tad skrien trīsdesmit sešus kilometrus diennaktī!

—     Man to visu tagad vajag sagremot, — Nastja žēli sacīja. Viņa tikko turējās kājās.

Meistars savu bija panācis. Nastjai šķita neaptverams tas milzums darba, ko prasīja pulksteņa izgatavošana. Daudzveidīga, smalka, precīza darba kā pats pulkstenis.

Bet montētāja izdara vienu operāciju. Vienu un to pašu šodien, rit, parīt, vienmēr. Kopumā ņemol, apbrīnojami interesanta rūpnīca! Bet montētāja izdara tikai vienu operāciju! Zināma pretruna. Kur te romantika, kad visu mužu jādara viens un tas pats? Vispār romantika, bet tev personīgi kaiia proza. Diendienā liec uz platīnas tiltiņu vai atsperīti, tik maziņu, ka tikai ar lupu var saskatīt. Ārkārtīgi interesanta rūpnīca! Nastja aizgāja no rūpnīcas pavisam satraukta. Ne veltīgi Bomaršē bija pulksteņtaisītājs, tikai žēl, ka galmā. Tādi laiki. Bet kas vēl rūpnīcā labi — daudz ļaužu!

«Ar ko man parunāt?» domāja Nastja. «Ja būtu Dima! Dimuk, tu man esi ļoti ļoti vajadzīgs! Tu man tūlīt esi vajadzīgs. Tu nezini, kur es šodien biju, nezini, ka pulksteņi regulē dzīvi. Droši vien arī tu būtu aizrāvies, jo, vispār ņemot, tur ir interesanti! Man skumji bez tevis. Arī pēc pulksteņu rūpnīcas nav vieglāk. Šķiet, nav īstas dzīves…»

Ar savām domām aizņemta, Nastja nemanot aizgāja līdz mājām un trokšņainajā pagalmā, ko ēnainu darīja papeles un kas bija pilns bērnu un māmuļu ar ratiņiem, viņa sastapa tēvu. Jau no tālienes viņa pazina tā žiglo gaitu un muguru pelēkajā žaketē. Tēvs gāja mājās.

6

Viņa izbijās. Tā izbijās, ka apstājās pagalma vidū un stāvēja, kamēr tēvs nozuda parādes durvīs. Tad viņa sāka skriet. Parāties durvīs uz taburetes sēdēja sētniece un grauza saulencs. Nastjai, jūtot viņas ziņkārīgo un līdzjūtības pilno skatienu, sirds pamira.

„— Skrien ašāk, tēvs pārnāca. Vai māte mājā? Nelaid projām, kamēr māte pārnāk, neparko nelaid!

Zina. Tātad visā sētā jau zināms. Nastja pagāja sētniecei garām taisna, kā olekti norijusi. Mazais nabaga cilvēciņ, par ko tev tā sit sirds? Viņa tā uztraukusies, ka nevar atslēgt durvis — slēdzene neklausīja. Taču, izrādījās (ak, uzreiz kļuva mazliet vieglāk ap sirdi), māmiņa bija mājā. Viņi runājas māmiņas istabā. Runā tēvs — skaļi, gandrīz vai kliedz. Ko tas nozīmē? Jāiet iekšā. Vismaz jāpieklauvē, lai zina, ka viņa ir te. Varbūt noslēpties vannas istabā?

Nastja stāvēja priekšnamā, kājas neklausīja, kā svina pielietas. Tēvs runā un aši soļo pa istabu. Tēvam tāds ieradums — skraidīt, kad stipri uztraucas. Prātu zaudējis: ielauzies svešās mājās un ālējas!

—      Izlēma? Viņai nemaz nav tiesību izlemt. Pārestība viņu mudina uz muļķībām. Vai tad es nesaprotu? Saprotu, zinu, mokos! Vai tiešām jūs domājat, ka es samierināšos, ja jūs iztiksiet ar tavu niecīgo algu, ko tu saņem bibliotēkā, bet es? … Vai tiešām jūs domājat, ka es esmu pilnīgs bezsirdis, bezgodis? Man taču žēl viņas, saproti… un tevis. Saproti, žēl! Jūs man nemaz no prāta neizejat. Varbūt jums arī šobrīd vairs nav naudas, rēķins, rau, nesamaksāts. Kādēļ nav samaksāts? Jūs gribat panākt, lai jums noslēdz elektrību? To jūs gribat panākt?

—      Mitējies, Arkādij, — māmiņa viņu pārtrauca, un pēc balss varēja manīt, ka viņa smaida.

Tā ar smaidu viņa vienmēr aizstāvējās, kad tēvs viņu rāja par nesaimnieciskumu. Ari viņš pats nebija visai saimniecisks, bet, kad māmiņa bija aizmirsusi laikā samaksāt elektrības rēķinu, tēvs klaigāja, ka tā ir bezkaunība, ka par visu jārūpējas viņam, ka viņš nav nekāds nastu nesējs ēzelis!

—             Es saku, — viņš turpināja, — ja tā noticis… Es nevaru pieļaut, ka jums jācieš trūkums. Vai viņa ir man meita vai nav?

—     Nezinu, — atbildēja māmiņa.

—     Ko nezini?

—     Varbūt vairs nav tev meitas.

Iestājās klusums. Nošvirkstēja sērkociņš. Māmiņa aizpīpēja.

—             Met nost to pīpēšanu! Esi novājējusi. Tieviņa kā piecpadsmit gadus veca meitene. Kad pīpē, ātrāk noveco. Novecosi.

—     Viss vienalga.

—             Velns lai parauj! Ja tu būtu zemiski ķildīga, kaut vai draudētu, sūdzētos, kā tas parasti mēdz būt, ja tev būtu kaut kripatiņa nekrietnības…

—            Tev būtu vieglāk. Diezgan, Arkādij. Kā tev ar disertāciju?

—             Pie deviņiem velniem visu disertāciju! Nemaz negribas par to domāt. Kādēļ tu no galda novāci manas grāmatas? Tukšs rakstāmgalds. Nelāgi! Istaba kā izkarota. Ko Naslja saka?

—     Nekā nesaka. Stājas darbā.

—     Zinu. Viņai butu labāk, ja viņai paliktu tēvs.

—            Var jau būt. Vai nu mazums bērnu bez tēviem, ne jau viņa vienīgā.

—     Tā jau domāju, ka tas nāk no tevis! Aiz lep-

nības tu esi gatava mūsu meitai sagādāt grūtības, uzvelt lieku slogu. Savas nenormālās, neciešamās lepnības dēļ!

—             Nav taisnība, nav taisnība. Es neko viņai neesmu iegalvojusi. Un tomēr, ja es būtu viņas vietā, rīkotos tieši tāpat. Izsviestu tavu naudu atkritumos, kā viņa teikusi Serafimai Ignatjevnai. Mēs nevēlamies palikt par lavām apgādājamām.

—            Neizturami smagi raksturi! — kliedza tēvs, sizdams duri uz galda. — Uzliek sodu sev un citiem.

Lai nu citiem, bet sev!

—            Viņai sapostīta visa dzīve. Saproti, visa dzīve, — bēdīgi noteica māmiņa.

Nezin kādēļ Nastjai negribējās tālāk klausīties.

Viņa klusītiņām atvēra durvis, tad no visa spēka aizcirta, it kā tikko būtu ienākusi, un pilnā balsī uzsauca:

—     Māmiņ, ū-ū!

Tēvs izskrēja priekštelpā. Spēcīgi satvēra viņu aiz pleciem un purināja:

—            Nastja! Sveika, Nastjuk! Japānīt! Stūrgal- ( vīt! Sveika!

Nastja cieši saknieba lūpas un klusēdama raudzījās tēvam acīs. Tēvs paturēja viņu aiz pleciem un atlaida. Viņa pagāja garām tēvam un apsēdās uz tahtas līdzās mātei.

Māte piecēlās.

—    Došu jums tēju. Arkādij, vēlies tēju?

Viņa izgāja virtuvē.

—     Nastja, kādēļ tu tā? — tēvs vaicāja.

Viņš stāvēja meitas priekšā apmulsis, noklusis.

Uz mirkli meitai kļuva ļoti žēl tēva. Tomēr viņa

♦

nespēja vairs būt pret to tāda kā senāk. Kaut kā neveikli, bija pierasts pie viņa drošās rīcības, un tagad nevareja saprast, kā pret viņu izturēties. Ka sasaistīta.

—     Nastjuk, man gribētos, lai mēs paliktu draugi, — tēvs sacīja.

Viņa novērsa acis. Viņai bija neērti.

—     Tu iestājies pulksteņu rūpnīcā?

—     Jā.

—     Redzi, es zinu. Šķiet, labākā rūpnīca pilsētā. Viskulturālākā rūpnīca. Lieliska tehnika! Pāris gadus pastrādāsi un varēsi iestāties institūtā, kādā vien vēlēsies. Saprotams, ja vēlēsies mācīties. Tur visi mācās. Uz vietas stāvēt taču nevar!

Viņš atkārtoja to, ko Nastja jau tika dzirdējusi no meistara Vasilija Arhipoviča. Viņa neklausījās, bet domāja par to, kā tēvs pārvērties. Viņš bija tāds nemierīgs, senāk nekad viņš tāds nebija, ar vainīgu smaidu. Palikt draugiem? Savāds cilvēks. Viņa pat nezina, ko ar viņu runāt. Senāk varēja tā brīvi, viegli, bet tagad tāda neveiklības sajūta, un nevar taču ar viņu runāt par pulksteņu ražošanu!

Nastja raugās tēvā un domā:

«Tēti, tu taču vairs neesi jauns, tev matos jau sirmums, pierē grumbas. Vai tiešām tu esi iemīlējies svešā sievietē, ak kungs, tas taču smieklīgi, ka tu esi iemīlējies! Vai pasaulē vispār ir mīlestība? Laikam gan ne, nekas nav pastāvīgs, mūžīgs. Šodien ir draudzība, rīt tās vairs nav. Visur neuzticība. Tu, tēti, biji vistuvākais, bet esi atsvešinājies un runā ar mani nevis par pašu svarīgāko, ko es nesaprotu, bet par pulksteņu rūpnīcas lielisko tehniku.»

—     Dzīve ir sarežģīta, — tēvs pēkšņi ieteicās.

—            Vai tam, kas cilvēku nogalina, arī ir sarežģīta dzīve? — Nastja vaicāja.

—     Ļaunā skuķe! — tēvs uzkliedza.

—     Tu esi labs?

Viņš apsēdās meitai līdzās, apskāva to un cieši piespieda sev pie krūtīm, Nastjai gandrīz elpa aizrāvās.

—     Tu nedrīksti mani nemīlēt! Dzirdi? Nedrīksti.

—     Pieradīsi, — Nastja atbildēja.

—            Es esmu tavs tēvs, neaizmirsti. Nevar teikt, ka vissliktākais.

—     Kādi ir vissliktākie?

Nastja juta, ka viņa rokas atlaidās. Viņa nekustējās. Tēvs piecēlās.

—            Vai es varu tev ko lūgt, Nastja? pēc klusuma brīža viņš sacīja. ^

—     Lūdz.

—     Esi mīļa pret māmiņu.

—     Par to tev nav jābaidās.

—            Viņa ir tāds cilvēks… kā lai tev to pasaka … Viņai nemaz nav praktiskās dzīves ķēriena, it nemaz, tas mani dara nemierīgu.

—     Nekas, ncpazudīsim arī bez ķēriena.

—            Kas tu esi par radījumu? Es redzu, ka tevi nemaz neesmu pazinis, — brīnījās tēvs.

—     Arī es tevi neesmu pazinusi.

—            Arkādij! Nastja! Tēja gatava, — sauca māmuļa.

Viņi dzēra tēju virtuvē. Māmuļa stāstīja par savu

bibliotēku. Glābšanas temats! Viņa stāstīja par lasītājiem, par kādu gudru jaunekli, vārda pilnā nozīmē enciklopedistu, kas lasa milzum daudz grāmatu. Pieklīip pie plaukta un pāris stundu ņemas, kamēr izvēlas pēc sava prāta. Interesanta mums ir jaunatne! Strādā, mācās, arvien ar kaut ko aizņemta. Protams, var jau visādus sastapt. Tomēr vairumā laba jaunatne, ar plašām interesēm. To var redzēt pēc abonementiem. Paņem kartīti un lasi, kas kuru interesē.

Viņa runāja ilgi un tikai par savu bibliotēku, bet tētis izklaidīgi piemetināja: «Jā, jā» — un ar karotīti maisīja leju.

—     Vai var palūgt karstu? — viņš pasniedza neizdzertu glāzi, kas bija atdzisusi. Ari otro glāzi viņš neizdzēra. Senāk viņam nebija stāvās grumbas pierē. Nastja nebija ievērojusi šo nemiera grumbu un bija gatava derēt, ka tās viņam nav bijis!

Māmuļa nogura, stāstīdama par bibliotēku, un apklusa.

—     Vari iedomāties, māmiņ, Bomaršē bijis pulksteņtaisītājs, — teica Nastja. *"

Viņa atcerējās Bomaršē, lai palīdzētu māmiņai. Māmiņa bija nogurusi.

—     Redzi, kā? Nu pareizi, kā tad ne, atceros! — tēvs piebalsoja. — Es kaut kur lasīju, pat smalks meistars bijis! Ko es lasīju? Pagaidi. Tas Bomaršē, kam «Seviļas bārddzinis», marķīzei Pompadūrai gredzenā akmens vietā ielicis pulkstentiņu.

Nastja pieklājības pēc brīnījās, paraustīja plecus. Viņa nezināja, kas tā marķīze Pompadūra tāda

bijusi. Un lomēr viņi nerunaja par to, par ko vajadzēja. _

—            Vai drīkst, man jāpaskatās papīros^ — vaicāja tēvs.

Māmiņa nosarka, viņai gandrīz asaras saskrēja acīs, ar bezpalīdzīgu kustību viņa pielika pie kakla plaukstu. Protams, drīkst. Kādēļ tad nedrīkst!

—     Ej parunājies ar tēti, — viņa sūtīja Nastju.

Tēvs atvilka rakstāmgalda atvilktnes, aizgrūda, —

viņam nekā no tiem papīriem nevajadzēja!

Nastja sēdēja uz labtas un šķirstīja grāmatu. Kas tā par grāmatu? Viņa izlasīja nosaukumu un tūlīt aizmirsa.

Tēvs izcēla no atvilktnes biezu sējumu un kādu mapi un uzlika uz galda.

—    Lai tā stāv.

—             Lai, — atbildēja Nastja. — Tu varēji to rakstāmgafdu ņemt pie sevis. Kam tas mums vajadzīgs?

—            Nastja! Bērnībā tu biji kā ziediņš. Maiga! Es atbraucu no frontes, bet tu saki — «Tēti». Es tevi atstāju tikko piedzimušu. Bija interesanti pēc kara ar tevi iepazīties.

Drīz viņš gāja^projām.

Nastja pavadīja viņu priekštelpā, bet māmiņa bija iegājusi savā istabā un laukā neiznāca.

—            Nekā nevar darīt. It nekā nevar darīt, — teica tēvs.

Viņš neuzdrošinājās atvadoties Nastju noskūpstīt.

Nastja atgūlās uz sava dīvāna un sāka raudāt rūgtām rūgtām asarām. Asaras nedeva mierinājuma. Viņa raudāja par to, ka pasaulē nav

uzticības, cilvēki ir sīki, maziski, mīl tikai paši sevi, domā likai par savām personīgajām iegribām, savu personīgo baudu. Laime izirst. Tik viegli izirst laime! \nņa raudāja par to, ka tik naidīgi runājusi ar tēvu.

7

«Starp mums viss beidzies. Nicinu sevi par to, ka tev rakstu. Atbildi negaidu, tādēļ vēstule būs bez nosūtītāja adreses. Pats nezinu, kādēļ es rakstu.

Mēs braucām piecas dienas. Ņina Sergejevna ieviesa tādu kārtību, ka vakaros pirms gulētiešanas rezumēja, kā aizvadīta diena, un vienā tādā vakarā viņa vēlreiz analizēja tavu un Slavkas rīcību. Jūs esot balasts, vēloties ņemt no sabiedrības visus labumus un nekā negribot dot pretī. Es iebildu, sacīdams, ka nevar likt vienlīdzības zīmi starp tevi un Abakašinu. Ņina Sergejevna noskaitās un sāka pierādīt, ka es tevi idealizēju. Viņai ir paradums pamācīt, no tā viņa netiek vaļā. Nezin kādēļ man tagad bieži vien tik ļoti gribas viņai iebilst, it sevišķi tad, kad viņa runā augstā stilā. Piemēram, tāds gadījums: kad mēs atbraucām, izrādījās, ka nav padomāts par mūsu naktsguļu. Ļaudis šurp brauc un brauc, mītņu trūkst, un sākumā cilvēki pārguļ, kur pagadās, ja tikai jumts virs galvas. Mums ierādīja istabu klubā (pagaidu klubs jau uzcelts). Meitenes savai pusei aizstiepa priekšā palagus, bet matrači — viens uz trim. Skaidrs, mēs savus matračus atdevām meitenēm. Vai tiešām tā ir augsta apzinīguma izpausme, kā teica Ņina Sergejevna?

Ka mums nav pagādāta pienācīga naktsmītne, tā taču nejēdzība! Interesanti būtu zināt, kurš no vietējiem varasvīriem te vainīgs, droši vien kāds birokrāts. Ņina Sergejevna apvainojās un teica: «Lūdzu nenodarboties ar demagoģiju par vietējiem varas orgāniem; mēs zinājām, ka mūs sagaida grūtības.»

Bet kādēļ ciest novēršamas grūtības, kāda tūļas nevērību pret cilvēkiem?!

Pilsētas vēl nav, bet celtniecība rit pilnā sparā. Izrādās, te nav kaila stepe, bet diezgan gleznains apvidus: graviņas, ezeriņi, pakalni un bērzu birztalas, kas izskatās kā saliņas kviešu laukos.

Seit būvē nevis rupnīcu, bet milzīgu elevatoru un dzirnavas. Visapkārt simtiem kilometru talu stiepjas kviešu lauki. Te būs agroindustriāla pilsēta.

Mums bija sāni atspiesti, guļot uz kailās grīdas, un viens otrs jau krita panikā. Borka Levitovs bija pavisam sašļucis. Ņinai Sergejevnai nav humora. Kādreiz varētu arī pajokot un katru minūti neatgādināt par apzinīgumu!

Borku mēs zobojām, kaut gan vārtīties uz kailas grīdas nevienam nav nekāda prieka.

Drīz vien mūs sadalīja grupās un norīkoja darbā. Astoņus visstiprākos puišus, to skaitā arī mani, aizsūtīja vissteidzamākā darbā — būvēt graudu pagaidglabātavu.

Zēl, ka pilsētas un elevatora celtniecība jau sākusies. Interesantāk būtu bijis atbraukt pašiem pirmajiem, kad vēl nav nevienas mājas! Nevienas! Tikai daba. Un tad sākas… ka mes abi centāmies iztēlot.

Taču klons glabātavai jāiztaisa mums vieniem pašiem. Mūsu brigāde to uzņēmās izdarīt. Jāved māli, jāizlīdzina, jānoblietē, jānobruģē ar akmeņiem un jāpārlej ar cementa javu.

Sešas dienas mēs krāvām pašizgāzējos mālus. Jāatzīstas, pēc divām trim stundām mani spēki izsika. Kauns atzīties, ka tik ātri. Nevienam neteicu, cietu, zobus sakodis. Borka iedūra lāpstu mālos un ceļmalā apgūlās. «Kur mūsu izslavētā mehanizācija? Pirmatnējs darbs!»

Mehanizāciju mums nedeva. Visa mehanizācija koncentrēta pie elevatora būves. Un mēs krāvām pašizgāzējos mālus ar lāpstām. Viss mans «inteliģentais» organisms (intelbcņķītis, kā saka mūsu brigadieris) protestēja pret neierasto nodarbību.

Jābrīnās — kādēļ mums nedeva mehanizāciju? Pašizgāzēji iekrautu paši, bet mēs tikai pagrieztu kloķi. Pie elevatora ir milzīgi transportieri, bet pie mums esot pārak niecīgs darbiņš, tā mums paskaidroja. No paskaidrojumiem mums vieglāk netiek: svied ar lāpstām mālus pāri par galvu!

Borkam mēs neko neteicām, nelikāmies ne zinis, ka viņš pārguris. Pagulšņāja pa zālīti un atkal ķērās pie darba.

Pašreiz mēs cementējam graudu glabātavas klonu. Mēs nolejam to ar kaļķu javu un staigājam noķēpājušies kā apmetēji, pareizāk, kā vienkāršie būvstrādnieki, kas mēs patiesībā arī esam. Kaļķi žļurkst zem lāpstas, šņāc, rūc, it kā mēs būtu

iztraucējuši kāda fantastiska nezvēra mieru, nu tāda ka pasakā «Sārtais ziediņš».

Redzi, es pierodu pie fiziska darba, strādādams pat varu domāt ko citu, ne tikai to, kā līdz vakaram izturēt.

No mūsu brigadiera citu neko nedzirdam kā tikai «intelbeņķīši». Mūsu brigadiera īpatnība ir tā, ka viņš nicina inteliģenci: sauc mūs par tarkšķiem, neprašām, kas par sevi esot augstās domās!

Mēs pastāvīgi ar viņu diskutējam. Vai tad visi ir tarkšķi, neprašas un augstprātīgi? Kas tad izgudroja pavadoni? Un atomu skaldīšanu? Vai, teiksim, «TU -114»? Vai arī Sostakoviča simfoniju?

Reizēm man neizsakāmi gribas atrasties mūsu mājīgajā pilsētas filharmonijā. Nak prātā, kā pirms koncerta uzskaņo vijoles, pat sirds iesmeldzās aiz skaudības, vairāk gan nekā nav žēl. Nemaz nav žēl.

Iedomājos tavu mierīgo, parasto dzīvīti. Nekā slikta. Un nekā jauna. Ikdienišķi. <

Ja tu būtu te, tu iepazītos ar grūtu, mutuļojošu dzīvi! Viss milzīgs! Paraugies uz kviešiem — kvieši līdz pat apvārsnim!

Vakar pēc vakariņām, ejot gulēt, redzējām grandiozu ainu. Pusi milzīgās debess aizklāja baigs, gandrīz pilnīgi melns padebesis, bet otrā pusē liesmoja sarkans saulriets.

Padebesis un saulriets stāvēja viens pret otru, it kā spēkus mērīdami, — sak, kurš uzvarēs. Padebesis tika saraustīts gabalos un izkliedēts pa debess jumu, un negaiss pagāja garām.

Pašreiz mums, protams, ir grūti, tāpēc ka neesam pieraduši. Toties mēs uzcēlām graudu glabātavu. Toties mēs uzcelsim pilsētu. Bet tu?

Ardievu. Droši vien uz visiem laikiem.

D m i t r i j s Lavrovs.»

8

Māceklei montāžas cehā pirmais svarīgais uzdevums ir apsiet galvu. Ir apstiprināts fasons, kā apsiet lakatiņu, lakatiņa uzsiešanas tehnoloģija, un nekādas cirtiņas un sprodziņas uz pieres nav atļautas! Jātaisa manikīrs. Pie rūpnīcas montētājām ir speciālas manikīres.

—     Vispirms, mīlulīt, nadziņi jātur kārtībā. Atskabarga var aizķert dctaļiņu — ej tad ņemies! Tāpat, ja matiņš iekrīt mehānismā, — brāķis. Smalks darbs! Tas pats, kas hirurgam, mīlulīt!

Brigādes tehnoloģe, apaļa sieviete, gadus četrdesmit veca, ar bedrītēm vaigos, atgādināja jautru ārsti. Čaukst iecietinātais virsvalks, bez traipiņa, paraugs visai brigādei.

Nastjai izsniedza tādu pašu virsvalku. Iemācīja lakatiņa apsiešanas tehnoloģiju.

Viņa iegāja mazgāšanās istabā paskatīties spogulī. Lakatiņš viņai piestāv. Zēl, ka nedrīkst mazliet izlaist matus. Viņa stāv pie spoguļa, raugās sevī, tīrā tīrā meitenē, un domā: «Tas tev grandiozo ainavu vieta, grūtās un mutuļojošās dzīves vieta!»

Tomēr viņai patīk pašas kartīgais izskats baltajā virsvalkā un fantastiskajā turbānā.

Viņai iedeva biezu kladi kalikona vākos, kurā bija aprakstīta visu operāciju tehnoloģija, un lika to izmācīties. Nastja vispirms izlasīja, tad sēdās pie montētājām pārbaudīt, vai precīzi atceras operācijas gaitu.

—     Iedziļinieties un stingri pārdomājiet savu likteni uz visiem laikiem. Pulksteņu ražošana nav būvniecība, ķieģeļu stiepšana. Tas ir daļēji garīgs darbs, prasa kvalifikāciju, meistars bargi klāstīja.

Aizmuguriski meitenes meistaru sauca par Vaseņku.

—     Mūsu Vasenka ārdās, — meitenes teica, kad viņš sāka kādu strostēt. Viņš vienmēr kādu strostēja un ļoti dusmojās.

Vaseņka pirmo gadu ir brigādes meistars un ne jau nu gluži parastas brigādes; te ir jauns konveijers, bet montētājas gandrīz visas beigušas vidusskolu, visas ar izglītoto kaprīzēm. Tādēļ meistars izturas stingri.

Sevišķi daudz nācās saņemt Korzinkinai.

—     Korzinkina! Anekdotes stāstāt? Pie lentas nav tā vieta, kur ar tērzēšanu kaimiņienēm jākavē laiks. Nav jau skolas sols.

—    Korzinkina! Jūs staigājat bez virsvalka, pieputināsiet mehānismu.

—     Korzinkina! Rociņas pūtināt? Kauns, Korzinkina! — tā vien skanēja ruporā.

Korzinkina nesatricināmā mierā pasmējās pretī:

—     Es esmu brigādē zibeņnovedējs. Vaseņka uz mani izlādē sirdi.

Viņa sēdēja pie enkura dakšiņas montāžas. Viņas dēļ konveijeram nebija jāstāv. Taču meistars nezin kādēļ uz viņu nepaļāvās. Viņš vienmēr no Korzinkinas gaidīja kādas nepatikšanas.

Kad Nastja, izlasījusi enkura dakšiņas montāžas tehnoloģiju, pienāca novērot operāciju, šķita, ka Korzinkina viņu tieši būtu gaidījusi.

—     Aizņemies un atnes man lufti! — viņa norūpējusies sacīja. — Es nevaru iet, Vaseņka mani speciāli uzrauga. Izpalīdzi!

Viņa iespieda Nastjai ievārījuma burciņu un žigli atkal uzlika uz acs lupu. Pincete sāka strādāt. Enkura dakšiņas montāža ir svarīga operācija, kaut gan visas operācijas svarīgas, bet šī ir arī ļoti patīkama. Dakšiņa sīka sīciņa, ar diviem sārtiem rubīniņiem. Dakšiņu uzliek uz platīnas, ar aparātiņu pārbauda, vai pareizi uzlikta, un ar kalibru izmērī uzstādījuma augstumu. Cik ātri un precīzi!

Nastja iztēlojās sevi par virtuozu, pie konveijera darīja brīnumus, kaut ko vēl neredzētu visā pulksteņu rūpnīcā! Vārdu sakot, sacerēja pasakas par savu slavu, kā to mēdz darīt visi, kam vien ir kaut cik fantāzijas.

Ko tu tā kā sastingusi? — Korzinkina neapmierināta vaicāja. — Gan jau vēl pagūsi izskatīties! Ej pēc luftes uz balansa asītes montāžu. Vai tu zini, kur ir balansa montāža?

Nastja šo to jau zinaja. Si operācija bija vēl interesantāka nekā enkura dakšiņas montāža. Te ir projektors. Ekrāns četrdesmit reižu palielina uz platinas uzlikto dakšiņu, tad var redzot dakšiņas stāvokli mehānismā un noregulēt.

Seit nav nekāda joka tehnika, ne jau veltīgi Šveice brīnās.

—            Lūdzu, aizdodiet lufti, — Nastja laipni lūdza, sniegdama balansītei ievārījuma burciņu.

—            Ko? Ko? — balansiste izbrīnījusies pagriezās no ekrāna pret Nastju. — Meitenes, klausieties, viņai ievajadzējies luftes!

—     Ha-ha-ha! — sāka smieties kaimiņiene.

Tas aizvēlās pa visu konveijeru.

—     Ha-ha! Jaunā grib aizņemties lufti!

Izdzirda meistars. Tas ar lupu uz pieres aljo-

ņoja notikuma vietā kā uz ugunsgrēku. Pēc maza brīža dārdēja ruporā:

—             Kauns tā ņirgāties par jaunu biedru! Korzinkina, jums patiešām ir pārak bieza āda! Jūs ar saviem jociņiem paliksiet pie cauras siles kā Puškina pasakā! Brīdinu, tie joki nenāks par labu!

Nastja atgriezās ar burciņu pie Korzinkinas.

—            Neattapīgā! — viņa teica. — Gribēju pārbaudīt, kā tev ar apķērību. Nabadzīte, tās tev gan nav visai augsts procents.

Smiekli viņu smacēja nost, bet žiglie pirksti ņirbēja bez apstājas.

Tieši tai mirklī ieradās tehnoloģe un līdzjūtīgi — kā slimniecei skaidroja Nastjai:

—            Lufte nozīmē sprauga jeb telpa starp detaļām. l)n tu lūdzi, lai burciņā ieliek telpu, ai, ai! Nu nekas, nenokar degunu, kad iemācīsies, visu zināsi! Bet tu, Korzinkina, gan esi sūrene!

Viņa pārmetoši palocīja galvu, un gar konveijeru nograbēja viņas stīvinātais virsvalks.

—     Labāk sūrs nekā skābs! — spurkšķēja Korzinkina. — Dusmojies? Nedusmojies vis. Tā jau mācās. Un kā lu doma? Visi tik briesmīgi nopietni, prāta aptumsums! Visu tikai pa nopietnam, lej kā ar liešanu, it sevišķi Vaseņka. Vai tev pulksteņu rūpnīcā patīk?

—     Tā nekas.

—     Tā ne-kas? Tad ta teiciens! Ne šis, ne tas, ne cepts, ne vārīts, tad nu gan labi esi vērojusi! Kur tu vēl citur tādu konveijeru esi redzējusi? Un brigāde? Atsevišķa telpa, aizkari, puķes! Mūsu laboratoriju redzēji? Tā tak ir kas sevišķs. īsts progress! Pasēdēsim.

Viņa atspiedās ar elkoņiem uz galdiņa un bezrūpīgi atbalstīja seju plaukstās.

Savācējs bija pilns. Brīdi pastāvēja, tad lēnām virzījās uz priekšu un aizveda mehānismu uz nākošo operāciju.

—     Tūlīt kliegs, ka es neiekļaujos ritmā, — burkšķēja Korzinkina.

Taču rupors klusēja. Pa konveijera reni pienāca jauna taras porcija — sārtas plastmasas kārbiņas ar mehānismiem iekšā.

—     Laižam tālāk, — Korzinkina teica, uzlikdama uz acs lupu.

Nastjai nezin kādēļ kļuva jautri, viņa paņēma tabureti un apsēdās pie galdiņa.

—     Tu sen strādā pie konveijera? — viņa vaicāja, lai uzsāktu valodas.

—     Otru gadu. Pabeigšu tehnikumu, tad ardievu, konveijeri Būšu tehnoloģe. Tad neviens nestrostēs, pati būšu slrostētāja. Vai arī uz laboratoriju — ražošanas smadzenēm. Pazuhina! — viņa uzsauca skaistai meičai, kas lepnā gaitā gāja garām. — Pazuhina, papēdis caurs!

Meiča aši paskatījās uz papēdi. Zeķes veselas. Saīgusi par savu mudīgumu, viņa iekoda lūpā un neatrada par vajadzīgu pat atbildēt uz tik muļķīgu izlēcienu.

—    Kauns, Korzinkina! — Korzinkina pati sev teica.

—     Pirmā klase, pa nopietnam, — viņa smējās nopakaļ nesatricināmajai skaistulei Pazuhinai.

—     Tādēļ jau arī cildina. Paņēmuši vienu Pazuhinu un nu ceļ vai debesīs! Prasies pie viņas par mācekli. Nezaudēsi. Drīz vien tiksi par pirmrindas sausiņu.

Beidzot bija pagājis divu nedēļu pārbaudes termiņš un pienācis laiks, kad praktiski jāapgūsl viena noteikta operācija.

Nastja izvēlējās pie Korzinkinas.

Meistars brīnījās un neslēpa savu vilšanos jaunajā māceklē, ko no pirmās tikšanās bija turējis par saprātīgu personu. Taču vajadzēja redzēt, ka viņam ar Korzinkinu attiecības saspīlētas.

Viņš izņēma no galda disciplināro sodu grāmatu un pierakstīja Korzinkinai, ka viņa izdarījusi nepiedienīgu izlēcienu, ņirgājusies par jaunu mācekli.

—     Pēc tādas ņirgāšanās jūs gribat pie šīs nedisciplinētās personas? Viņai nekas cits nav prātā kā tikai zobgalības un replikas. Vai tāds cilvēks der strādnieku šķirai? Nekādā ziņā ne.

Viņš ilgi, sizdams dūri sev pa krūtīm, lai bīītu ticamāk, baidīja Nastju ar Korzinkinu. Tomēr Nastjai gribējās tikt tieši pie viņas apmācībā.

Meistars vai sastinga. Pašķirstīja disciplināro sodu grāmatu. «Smējās», «Pļāpāja», «Rupji atbildēja», «Sapulcē mētājās ar nepiedienīgām replikām».

Pretīgi lasīt!

Citu argumentu pret Korzinkinu, izņemot neapmierinātību ar viņas zobgalīgo, patstāvīgo dabu, meistaram nebija.

—     Ja jums ir vēlēšanās uz enkura dakšiņas montāžu, es neatturu, — viņš salti pateica. — Mēs neko neuzspiežam, tieši otrādi — stimulējam ikviena tieksmes. Ja jau tā, tad iesim.

Jaunās mācekles uzstāj īgums aizvainoja Vasiliju Arhipoviču. Meistara autoritātei mācekles stūrgalvība nenāk par labu. Meistaram ar autoritāti jāpaliek pie sava. Tomēr Vasilijs Arhipovičs neuzdrošinājās grožus pārāk stingri pievilkt. Izbazūnēs pa visu brigādi par personības apspiešanu, demokrātijas apspiešanu! Tāda Vasilijam Arbipovicam tā brigādīte ir!

Tādēļ meistars saīdzis pieveda Nastju pie Korzinkinas un oficiālā tonī paziņoja:

—     Pie jums tiek norīkota mācekle. Jums viņai jānodod sava pieredze.

Korzinkina pacēla uz augšu it kā no pēkšņām izbailēm piesārtušo seju un paraudzījās uz Nastju.

Un jāaizmirst savi skolas niķi, — Vasilijs Arlitpovičs bargi piebilda. — Lieciet vērā, jums ir parādīta uzticība.

Korzinkina paskatījās uz meistaru. Un iesmējās:

—     Iedomājies!

Sākumā nekas nemainījās. Nastja sēdēja uz tās pašas taburetes un tāpat ka līdz tam vēroja montāžas gaitu, slepus pamezdama acis uz skolotāju.

Korzinkina bija neliela, drukna, bet glīti noaugusi. Viņas možā, mūsainā, nesamērīgā seja ar īsām, enerģiskām uzacīm izteica visu viņas zobgalīgo, nemierīgo raksturu un brīžiem bija pavisam neglīta, brīžiem atkal nezin kādēļ tik pievilcīga. Varēja redzēt, viņu mulsināja meistara uzticība. Viņa nezināja, kā izturēties skolotājas lomā, un nolēma nemaz neievērot savu skolnieci.

Par laimi, drīz atskanēja zvans. Konveijers apstājās. Regulatoru vienmērīgais «knik-knik» apklusa. Maiņa beidzās.

—     Vari saskaitīt detaļu pārpalikumus, lai var nodot, ja jau esi mācekle, — Korzinkina, nepieradusi rīkot, māksloti teica.

—     Rau, kur mūsu avīzes literārais līdzstrādnieks ieradies aprakstīt šo svarīgo notikumu! — viņa atviegloti iesaucās, laimīga par jaunu izdevību pavilkt uz zoba. — Bet kur nu tas! Tas jau tev aprakstīs! Vispirms aizies konsultēties ar priekšniecību. Un tā neatļaus.

Pie durvīm, brīnies vai nebrīnies, stāvēja Abakašins. Kaklasaite priekšā, mati mākslinieciski pajukuši, zīmulis, bloknots — tipisks literārais līdzstrādnieks. Viņš nesasveicinājās ar Nastju. Kaut kādu augstu apsvērumu dēļ viņš to nepazina. Montētājas izlēciena aizskarts, viņš ātri kaut ko atzīmēja bloknotā un vairāk brigādē neuzkavējās.

Kad Nastja izgāja laukā, viņai pretim steidzās Abakašins.

Viņš patiešām ir rūpnīcas avīzes līdzstrādnieks. Nē, viņš nav mainījis savus uzskatus, viņš grib būt brīvs kā putns. «Bez ierobežojumiem sekot brīvā gara aicinājumam!»

Apstākļi… Precīzāk, tēvs piespieda iestāties darbā.

—     Tu it kā paredzēji, atceries, toreiz par tām novalkātajām sandalēm? Tēvs pilnīgi nomocīja ar morāles sprediķiem par drosmīgo jaunatni pilsoņu kara laikā! Iztikuši ar kumosu maizes. Septiņpadsmit gadu vecumā ar šautenēm gājuši pret baltajiem. Vārdu sakot — audzināšana.

Vjačeslavs runāja it kā atvainodamies, it kā taisnodamies, ka viņš, apdāvināts, radošs cilvēks, strādā kādā nenozīmīgā avīželē. Līdzstrādnieki kā izlasīti — cits par citu viduvējāks. Labāk par Repinu gleznot nav iespējams! Citādi — nedrīkst. Viss, kas ir citādāks nekā Repinam, tiek saukts par formālismu. Pat Ņiska industriālās peizāžas viņiem ir formālisms. Gara nabadzība, banalitāte!

Tomēr viņš, Vjačeslavs Abakašins, uzņemts draudzīgi, varot droši sacīt, ka ar sevišķu sajūsmu viņš uzņemts. Viņam uzkrāvuši mākslas lappusīti un satīras un humora stūrīti. Iejūguši pamatīgi. Sak, izvelc, biedri Abakašin, avīzīti no pelēcības dūksnāja! Pusstundas laikā viņiem uzrakstījis rakstu par amatieru fotoizstādi Kultūras namā. Rakstu uz

rakstīt viņam esot tīrais nieks — tikpat ka putnam dziesmu nodziedāt.

Abakašins runāja un runāja, bet Nastjai kļuva arvien garlaicīgāk un garlaicīgāk.

Kādēļ ar Dimu nekad nebija garlaicīgi? Dima būtu apskrējis visus cehus. Dima arī avīzītei būtu atradis kaut ko interesantu. Dima būtu pavaicājis, kā viņai veicas pie konveijera. Viņa atcerējās un salīdzināja.

—     Vai tu nezini adresi… kur mūsējie? — pilnīgi nevietā, kad Vjačeslavs bija pašā stāstīšanas karstumā, vaicāja Nastja. Viņa pierē ievilkās grumbas par Nastjas netaktiskumu. Adresi viņš zināja. Nastja pie sevis atkārtoja adresi vairāk reižu, kamēr iegaumēja. Nezin kādēļ. Vienkārši tāpat. Viņai bija kauns no Vjačeslava par savu netaktiskumu. Tikai tādēļ, lai izlīdzinātu neveiklo situāciju, viņa apsolīja kopā ar Vjačeslavu aiziet uz pilsētas Kultūras namu. Tur bija noorganizēts korespondentu pulciņš. Abakašins, Nastju pēc maiņas ilgi gaidīdams, aizkavējies. Viņa tātad dubulti pret Vjačeslavu vainīga, bet viņš pat nelikās to manām. Taisni otrādi, viņš vaļsirdīgi atzinās:

—     Es pulksteņu rūpnīcā iestājos tevis dēļ. Tēvs gribēja iekārtot savā rūpnīcā, bet es atnācu šurp. Man prieks, ka tu te esi, ir ar ko parunāt —

Pulciņā viņi ieradās pie pašām nodarbības beigām: bija neērti iet iekšā, taču Abakašins katrā ziņā gribēja ieiet un piereģistrēties. Avīzītē šausmīgi ievēro formalitātes. Droši vien viņš tur par visiem tas izglītotākais (vari iedomāties, «Miera balodis» — 1as viņiem viss Pikaso!), I)ct viņam liek celt kvalifikāciju. Birokrāti, činavnieki.

Kādi divdesmit rūpnīcu avīžu literārie līdzstrādnieki bija sapulcējušies lielā istabā, kas atgādināja klasi, ar gariem galdiem un soliem, pat ar klases tāfeli, uz kuras vēl bija palikuši nenodzēsti, ar krītu rakstīti stilistisku vingrinājumu fragmenti.

Nodarbības vadīja jauna sieviete uzkrītoši košu seju, pilnīgām, ļoti sarkanām lūpām. Viņa stāvēja kājās. Ienākot uzreiz dūrās acīs viņas staltais, sportiskais augums. Viņa kaut ko runāja un pameta ar roku, apturēdama Abakašina atvainošanos.

Kastaņbrūnie mati ar vara vizmojumu smagās cirtās: slīdēja viņai uz ausīm, uz pieres, ietverdami seju kā oreolā.

—     Zini, kas tā ir? — čukstēja Abakašins, nosēzdamies Nastjai līdzās pēdējā solā. — Anna Ņebilova… Apgabala laikraksta «Vilnis» žurnāliste. Atceries rakstu par mūsējiem?

—     Kādēļ tad tu man neteici? — Nastja tāpat čukstus vaicāja.

—     Vai nav vienalga? Kāda tam nozīme? Klausies.

Ņebilova teica nodarbības noslēguma runu. Korespondenta darbā galvenais ir dzirkstelīte. Vairieties no saltuma. Vairieties kļūt par aukstasiņu dzīvniekiem. Dzīve ir brīnišķīga. Mīliet to. Mīliet jaunradi, meklējumus, lieliskus cilvēkus! Korespondents ir izlūks, pirmais jaunā atklājējs. Viņš tiecas dzīvē, meklē tās iespaidus. Meklējiet arī vārdus — svaigus kā rīta rasa zālē …

—     Par mūsējiem viņa diez cik svaigi neuzrakstīja, — Nastja čukstēja.

Gadījuma rakstiņš. Droši vien redaktors sabojājis, — lietpratēja tonī iebilda Abakašins un, paliecies uz priekšu, aizgriezās no Nastjas, lai tā viņu netraucētu.

Ņebilova vēl ilgi un aizrautīgi tēloja ainas no korespondentu darba un atcerējās savus studiju gadus Maskavā un žurnālistu namu, kur viņai iznācis redzēt un dzirdēt dažādus ievērojamus cilvēkus, pat Erenburgu.

Tad pēkšņi viņa paskatījās pulkstenī un lietišķā steigā, gluži citā tonī, nekā bija teikusi savu temperamenta pilno runu, nobeidza:

—    Nākamreiz apspriedīsim labāko korespondenci šinī nedēļā. Uz redzēšanos, biedri.

Pulciņa dalībnieki izklīda, bet Vjačeslavs vēl* uzkavējās pie parādes durvīm.

—     Man jāparunā ar viņu. Varbūt tas ir aicinājums. Parādīšu viņai kādu savu ierakstu, — viņš teica, šķirstīdams bloknotu un gaidīdams Ņebilovu. Uz tramvaju viņi gāja trijatā.

Žurnāliste un Abakašins sarunājās, bet Nastja gāja viena pati, mazliet iepakaļ. Šķita, Vjačeslavs viņu it kā atvairīja no žurnālistes, baidīdamies, ka Nastja neiejaucas viņu sarunā par mākslu un žurnālista aicinājumu.

Tuvumā Ņebilova izskatījās vēl neparastāka. Kastaņbrūnie mati vēl vairāk izcēla sejas baltumu un smalko sārtumu, valdonīgo un kairi sievišķīgo pievilcīgumu.

Bija vēss, vējains septembra vakars. Steidzas

mākoņi, smidzināja smalks lietiņš, aprima. Viņa bija bez cepures, kā Maskavā parasts, īsā mētelī, rokas kabatās sabāzusi. Mēteļa apkakle uzslieta, galva virs tās pacēlusies kā zieds.

«Laikam viņai ir brīnišķīga dzīve!» domāja Nastja. «Viss veicas, viss ir skaists, elegants. Brauc, kur vēlies, — visi ceļi vaļā šai talantīgajai, dzīves priecīgajai Annai Ņebilovai.»

Viņi aizgāja līdz tramvaja piestātnei un nostājās zem laternas. Atkal sāka smidzināt slīps, rets lietiņš. Lietus lāsītes, nokļūdamas laternas gaismā, meta sudrabainas mirgas.

Žurnālistes slapjie mati taisni nokarājās gar lietū noplukušajiem vaigiem. Viņa bozās, vilkdama galvu apkaklē.

—     Nastja, vai tev nav iebildumu, es pavadīšu? … — Abakašins vainīgi jautāja, redzēdams, ka nāk tramvajs.

—     Kā jūs sauc? — Ņebilova ātri pagriezās, tikai tagad ievērodama Nastju.

—     Nastja Andronova! — Abakašins skaļi izkliedza tramvaja klaudzoņas un dārdoņas troksnī.

—     Kāpiet ātrāk, viņai nav uz to pusi, kāpiet, viņai tepat netālu! Nastja, līdz rītam!

Viņš ielaida Ņebilovu, kas, tikusi uz tramvaja platformas, vēl arvien skatījās atpakaļ, atbīdīdama no vaigiem slapjās matu cirtas.

—     Kāds rets vārds …

Tramvajs aizgāja. Iela bija tukša. Smidzināja lietus. I’a notekas caurulēm no jumtiem skrēja ūdens. Zem kājām šļakstēja. Bija klāt rudens. «Dzīve ir brīnišķīga,» saka Anna Ņebilova…

«Zini, Dima, ko es atcerējos? Vienu vakaru. Mēs abi pēc stundām atnācām manās mājās, un pēkšņi sāka snigt. Sniegs nāca un nāca, leni, lielām pārslām, un papeles pagalmā kļuva baltas, drīz vien viņas vairs nevarēja redzēt, viņas it kā kaut kur ieslīga: tik biezs sniegs sniga klusi un noslēpumaini. Bet tālu pie vārtiem cauri sniegam varēja manīt uguntiņu, tā bija laterna. Viss bija noslēpumains. Mēs istabā nodzēsām uguni un raudzījāmies pa logu. Pēkšņi tu sacīji: «Tūlīt es tev visu pateikšu!» Un aizskrēji projām. Es redzēju, kā tu skrien pa pagalmu, bez cepures, bet sniegs nāk un nāk, tev kļuva balti pleci un galva, un tu izgaisi.

Es stāvēju pie loga un domāju: «Kas tagad būs?» Bija dīvaini, neparasti. Kā sapnī.

Tu atgriezies, viss apsnidzis. Tu atnesi plati ar Prokofjeva «Puškina valsi» un teici, ka Prokofjevs ir visdižākais mūslaiku komponists. Es nezināju, ka Prokofjevs ir liels, un pūlējos uzminēt, ko tu gribi man pateikt. Mēs uzlikām plati un klausījāmies mūziku. Visu laiku sniga, bet mēs klausījāmies mūziku. Ta mazliet sērīga, smeldz sirds, tā ir par mīlestību, tik skaistu, ka man gribējās raudāt, ne aiz bēdām, bet aiz līksmes, savādi maigas laimes. To tu man pateici ar šo plati!

Un tomēr mūžīgas mīlestības nav pasaulē. Mūžīga mīlestība ir tikai grāmatās un mūzikā. Vēl varbūt tādām neparastām un talantīgām sievietēm ka žurnāliste Anna Ņcbilova. Bet man ir pelēcīga dzīve. Tu pats raksti, ka man ir pelēcīga dzīve, un tādēļ cs tagad domāju tikai par mūsu konveijeru un par to, lai drīzāk apgūtu montāžu un pelnītu naudu. Es domāju tikai par vienu: kādēļ tu uzreiz no manis novērsies? Tu pat nepadomāji…»

Nastja nenosūtīja Dimam vēstuli. Tā nemaz nebija uzrakstīta. Nastja to izdomāja galvā, kamēr, lietiņam līņājot, nonāca līdz mājām.

9

Agrā rītā, kad viņa virtuvē steidza ēst brokastis, bet māmuļa pirms iešanas uz bibliotēku gatavoja uz petrolejas pavarda pusdienu, zvanīja tālrunis.

—     Nāc, tevi sauc, — teica māmiņa.

Nepavaicājusi, kāpēc viņu, Nastja palēkdamas

izskrēja priekštelpā. Viņa bija piecēlusies jautra. Viņai bija iepaticies iet uz rūpnīcu, tādēļ piecēlusies jautra.

—            Nastjuk, sveika, japānīt! — atskanēja tālruņa klausulē.

Kā arvien, sirds pamira, it kā sagaidot nelaimi. Kļuva skumji.

—     Sveiks, tēti.

Viņa nezināja, kā runāt. Viss iznāca smagi — vēsums, saraustītas frāzes, neapmierinātības pauzes.

—            Piezvanīju tā paagrāk, lai sastaptu. Vai atceries, kas šodien par dienu?

—     Nē.

—            Kā tad tā?… Kaut gan — nav jau nekas sevišķs… Mana dzimšanas diena. Aprit četrdesmit deviņi. Ko lai saka? Tikai viens gads līdz pussimtam.

—     Apsveicu, tēti.

—             Ir jau ar ko apsveikt! Nastjuk, par godu tik izcili svinīgam gadījumam atļaujies uzklausīt manas pavēles, neizgrozīsies, tev tas jādara. Šovakar atnāc pie mums… Pie manis, dzirdi, princese Nopietnība? Tu atnāksi pie tēva, kam šodien aprit četrdesmit deviņi gadi un kas — dzirdi? (viņa balss apsīka) — nevar bez tevis iztikt, nejaukais ledus gabaliņ, jo sevišķi šodien! Vai māmiņa vesela?

—     Jā.

—     Pasveicini viņu. Atnāksi?

—     Nevaru, tēti. Es vakarā esmu aizņemta.

—             Tu aiztrieksi pie velna visas savas darīšanas un nodarbības un noteikti atnāksi. Pretējā gadījumā tev tēva nav. Jeb arī… Nastja! Ļoti lūdzu!

—     Paldies, tēti.

—     Jā?

—     Nē.

Viņš nosvieda klausuli. Nastja brīdi pastāvēja, paklausījās aprautajos pīkstienos.

—             Nastja! — no virtuves sauca māte. Mazliet pagriezusies no petrolejas pavarda, viņa nogaidoši raudzījās Nastjā.

—     Tētis zvanīja. Tu zināji?

—     Man tā šķita, — māte atbildēja.

—     Šodien viņam dzimšanas diena.

—     Jā, protams, tā ir …

—     Viņš liek tevi sveicināt.

Māmiņa sparīgi turpināja ar karoti maisīt kastrolī. Nastja no sāniem redzēja viņas mazo, sasārtušo ausi, smalko profilu un kakla kontūru — viņa taču vēl pavisam jauna.

—     Ko tētis teica?

—     Lika tevi pasveicināt.

—     Nekā slikta par tavu tēti nevaru teikt, it nekā, — galvu šūpodama, atbildēja māmiņa. — Izņemot to, kas noticis…

Viņas lūpu kaktiņi noslīdēja uz leju bezpalīdzīgā aizvainotības smaida.

Nastja atceras: māmiņa stāv sasarkušiem vaigiem pie petrolejas pavarda — uz tā uzlikts vara kastrolis, kas visu ziemu stāvējis pieliekamajā uz augšējā plaukta līdzās citām nevajadzīgām lietām; viņa sakrata kastroli, turēdama to aiz garā koka kāta, un uzdzied dažādās meldijās: «Deg lēna uguns, ievārījums vārās.»

Jau sen viņa gribēja iestāties darbā bibliotēkā, kur bija strādājusi kara laikā.

—     Tirāni, nu atlaidiet mani uz bibliotēku!

Tirāni nelaida. Viņiem, tiem tirāniem, nebija

laika, viņiem bija stundas, institūti, sēdes, viņiem patika. lai mājās būtu omulīgi, jautri, lai kaut kurā brīdī var atskriet un pateikt: «Galdiņ, klājies!» — un galdiņš uzklājās.

Nastja piegāja pie mātes, klusēdama pieglaudās pie viņas pleca.

—     Tu man maz stāsti, Nastja. Skaties, lūdzu, ka neizlaidies, dzirdi! Kur tu vakar aizkavējies?

—     Nebaidies, māmiņ, neizlaidīšos. Ai, jau vēls, laiks iet uz rūpnīcu. Vakar man nejauši gadījās tikt Kulturas namā.

Ja nebūtu rūpnīcas, trakam būtu jāpaliek no māmiņas klusēšanas un smaidiem, kas visu sirdi sagriež otrādi, un tēva lūdzošās balss. Zaudēt cerības uji izsamist — un beigas būs. Visnedrošākais dzīvē ir cilvēku personīgās saites. Visnejaušākās un bezjēdzīgākās.

Māmiņa ir gudra, laba. Viņā ir elegance, lepnums, pat viņas pazemojošajās bēdās. Ja gribētos kādam līdzināties, tad tikai māmiņai! Bet laime un nelaime ir nesaprātīgas. Nekā nevar par labu vērst.

Tā Nastjai saka viņas īsā un bīstamā dzīves pieredze. Viņa skrien no mājām uz rūpnīcu kā uz patvērumu. Tur viņa atraisīsies no sastinguma, kādā ietrieca teva talruņa zvans. Sarunu ar ļļēvu izmetīs no galvas kā nebijušu! Par laimi, rūpnīcā viņai savu rūpju līdz kaklam. Brigādē viņa vairs nav jauna, bet Korzinkinas mācekle, un gluži nemanāmi, bez vārdiem, viņām abām radies uzdevums: pierādīt meistaram Vasilijam Arhipovičam, ka viņas ir vairāk vērtas, nekā viņš domā, izaicināt izslavināto, nepārspēto Pazuhinu!

Patiesībā gan par izaicinājumu Pazuhinai pagaidām vēl agri runāt. Pagaidām Nastja ir tikai sagatavošanas klasē, un Korzinkina, lai cik drosmīga, tomēr klusībā baidās.

Tīrās bēdas! — viņa burkšķ un šķendējas.

—       Uzdod tev teorēmu! Nem un apmāci jaunu kadru, bet jāvaicā, ar kādām metodēm? Ja tev, debesu brīnumiņ, nav apķērības, kā es manīju, tad iesēdīsimies peļķe. Būs kauns pār visu ģīmi. Nu? Uzliksim lupu. Ņemam ar pinceti detaļu.

Korzinkinas pedagoģiska metode ir tada, ka viņa ar lielu prieku brīnās par savas skolnieces visniecīgāko veiksmi.

—    Lupu uzlikusi! Tā uzreiz ņēmi un uzliki? Tu nu gan esi veikla, bet es domāju …

Kas nu par veiklumu! Rokas neklausa, nekādi nevar pierast pie pincetes. Nastja bola aci lupā, uz pieres izspiežas sviedri, bet detaļu viņa neredz. Viņa redz tikai savus palielinātos pirkstus, resnus kā sprunguļus, un brīnās, cik tie neveikli. Pirkstu apskatīšanai aizrit minūte. Korzinkina beigusi vienu operāciju, piestiprinājusi etiķeti un nolaidusi mehānismu savāktuvē. Nastja groza galvu, pūlēdamās ar lupu saskatīt vajadzīgo detaļu. Kur viņa palikusi, tā nolādētā detaļa? Lupa neuzķer vajadzīgo, taustās veltīgi. Nastja nezina aiz kauna, ko iesākt.

Beidzot detaļa pati piebrauc pie pincetes, Korzinkinas instrumenta virzīta. Līksms izsauciens:

—     Notvēri! Pavingrinies aizķert!

Nastja ar pinceti dzenas pakaļ enkura dakšiņai. Desmit, piecpadsmit, trīsdesmit reižu. Jāpanāk, lai ikviena kustība būtu nekļūdīga, viegla, gandrīz automātiska. Vingrinies, vingrinies! Tā! Viņai sāk smelgt pleci. Mazliet par ātru no tāda nieka! Trausliņa, bet, ja tev vajadzētu uz jaunceltnēm maisīt bedrē nedzēstos kaļķus, kādu dziesmu tad tu dziedātu? Pleci smeldz un smeldz. Viņa baidās vaicāt, kad būs pārtraukums. Pamazām viņai sāk veikties, taču nu sāp krusti kā sešdesmit gadus vecai sieviņai.

Pēkšņi atskan zvans. Konveijers apstājas. Desmit minūšu pārtraukums.

Nastja pielec kājās, juzdama neatvairāmu prasību kustēties, vicināt rokas, staigāt. Ar baudu viņa pastiepjas un platām acīm raugās apkārt. Pa logu redzams rūpnīcas žogs, aiz žoga iela met kūkumu, redzami māju jumti, klajāki kļuvušie dārzi aiz žogiem, sarkanie pīlādžu ķekari. Pēc lupas noņemšanas viss šķiet licis.

—     Ja varētu paskraidīt! — Nastja skaudīgi runā, redzēdama pa logu divus puišeļus, kas bez mazākās steigas čāpo uz skolu.

—     Kāpēc ne? — bez apdomāšanās piekrīt Korzinkina. — Aizlaidīsim pārmaiņas dēļ uz ēdnīcu, paķersim pa barankai, tikai divas trepes!

Bet meistars norīkoja:

—     Lūdzu palikt savās vietās un noklausīties paziņojumu.

Viņš iznāca priekšā pie konveijera sākuma, noklepojās un pateica, ka pirmrindas montētāju iniciatoru grupa izsakot priekšlikumu pēc maiņas pašiem uzkopt telpas, bet apkopēja lai strādājot balansa cehā, kur vajadzīgas sagatavotājas un kur viņa iegūšot specialitāti. Beidzis savu īso ziņojumu, viņš deva vārdu Pazuhinai.

Pazuhina bija pieradusi pie panākumiem, tādēļ pašpārliecinātā mierā daiļrunīgi sāka attīstīt domu, ka tiešām viņas nākot ar tādu priekšlikumu, ka atteikšanās no apkopējas liecinot par jaunām attiecībām brigāde…

—     Mēs jau skolā pašas uzkopām telpas, iedomājies! — izsmējīgi pārtrauca Korzinkina.

—     To nu vairs nevar paciest! Vai tiešām jūs nevarat reiz izbeigt savas replikas? — meistars kliedza, nikni uzstumdams uz pieres lupu.

—     Caļina, Gaļina! — kāda balss pārmetoši iesaucās.

—    Dāvids Semjonovičs atnācis! atskanēja saucieni no konveijera.

—     Labdien, Dāvid Semjonovič!

—     Dāvid Semjonovič, iznāciet priekšā, pasakiet autoritatīvu vārdu! — lūdza meistars.

—    Pateikšu no šejienes, — Dāvids Semjonovičs atbildēja, stāvēdams pie konveijera aiz Korzinkinas galdiņa.

Nastja pirmo reizi viņu redzēja. Tas bija garš, vājš, ļoti salīcis, vecs vīrs ar paprāvu degunu, kas atgādināja liela putna knābi, un melnām, valgām acīm kā mazgātām melnām plumēm. Sajās iekritušajās, skumjajās acīs zem sārtajiem, iekaisušajiem plakstiem slēpās savāds nemiers.

—    Kas tā par dzīvi! — viņš sāka runāt viņa augumam nepiemērotā falsetā, krūtīm čirkstot un gārdzot. — Vai nu jūs varat šo dzīvi saprast! Apkopējai iespējams apgūt tik apskaužamu profesiju! Pasakiet man vēl otru profesiju, kas cilvēkiem tik derīga un sagādā tik daudz ērtību! Senāk ierēdņi staigāja ar pulksteņiem. Vēl tirgonis pārlaida pulksteņķēdi pār vēderu. Bet tagad katram pulkstenis. Kas tas par cilvēku bez pulksteņa! Un apkopēja var iegūt tik skaistu un derīgu profesiju!… Ja senāk man to stāstītu, es atbildētu: nē, par to var tikai sapņot. Lai dievs tev dotu, Gaļina, saprast šo jauno dzīvi, tad tu iekostu mēlē un nebalstītu uz visām pusēm savu muļķīgo «iedomājies», kas sirdi no krūtīm rauj laukā. Kāda vajadzība senāk bija apkopēju vilkt uz augšu? Kam tas interesēja?

—    Pareizi! — meistars piebalsoja.

Viņš bija apmierināts ar Dāvida Semjonoviča

izteiktajām domām, taču zinādams, ka runa var ieilgt veselu stundu, pārtrauca to, jo desmit minūtes kija pagājušas.

—        Viss skaidrs? Atbalstāt pirmrindnieču iniciatīvu?

—     Atbalstām.

Ar to sapulci slēdza, un konveijers sāka savu gaitu.

—      Mēs abas tāpat varētu kādu labu priekšlikumu izdomāt. Nekādas iniciatīvas, — teica Korzinkina.

Par večuka pamācībām viņa nemaz nebija apvainojusies.

—     Kas viņš tāds ir? — Nastja vaicāja.

—       Kontrolieris. Mēs ar viņu esam pazīstami sakarā ar dažādām darīšanām. Es dažreiz pie viņa mājās aizeju. Viņš daudz ko zina pastāstīt par pagājušajiem laikiem. Dažreiz ņemas stāstīt pāris stundas, sēdi tikpat kā kultūras universitātē, — Korzinkina teica un bez kādas sakarības piebilda: — Vari mani saukt par Gaļinu.

—     Gaļa …

—     Nevis Gaļa, bet Gaļina.

—     Gaļina?

—     Jā, taisni tā.

Viņas apklusa, jo ieraudzīja Vasiliju Arbipoviču. Tas pēc pārtraukuma izgāja no brigādes. Taču nezin kādēļ tūlīt atgriezās un devās tieši pie viņām satrauktu un norūpējušos izskatu.

—       Ja es piemirsīšu mēlē iekost, uzmin man uz kājas, — Korzinkina čukstēja. — Man apnikušas viņa pamācības!

—     Biedre Andronova, — Nastju oficiāli uzrunāja Vasilijs Arhipovičs, izejiet gaitenī aprunāties ar

laikraksta korespondenti, kas interesējas par apmācīšanas stilu pulksteņu ražošanā.

—            Stilu? Hi-lii! — nosprauslājās Koizinkina.

—      Ko tie korespondenti tevi aplido? Ka tikai man arī kompānijas dēļ neiznāk nokļūt avīzē! Tad nu gan būtu joki!

—      Ejiet, biedre Andronova, — nereaģēdams uz Gaļinas zobgalībām, mudināja meistars, — ejiet, un, ja uzdod tādus jautājumus, kas jūsu sagatavotībai nav pa spēkam, pasauciet mani, es paskaidrošu. Noņemiet lupu.

Nastja noņēma lupu un gāja laukā.

—      Paskaties spoguli, varbūt tur arī fotogrāfs tevi gaida, tādu slavenību! — Gaļina sauca nopakaļ.

Nastjai iešāvās prātā — vai tikai nebūs laikraksta korespondente Anna Ņcbilova (droši vien Abakašins vakar par viņu būs žurnālistei sastāstījis kādas pasaciņas), un patiešām, gaitenī bija Anna Ņebilova. Viņa sēdēja uz sola pie sienas, tikai pavisam citāda nekā iepriekšējā dienā. Viņas sejā vairs nebija možuma, bet tā vietā iegulusi drūma ēna, viņā bija savāda sasprindzinātība, kas darīja viņu neglītāku, vecāku, viņa vairs nebija tik apburoša.

—     Labdien, — Nastja sveicināja, šaubīdamās, vai sniegt roku vai ne, un beidzot nepasniedza. Viņa apsēdās uz sola gala. Tā kā žurnāliste klusēja, nopietnu skatienu pētīdama viņu, kā droši vien korespondenti pētī objektus savam aprakstam, Nastja sāka nesakarīgi taisnoties, skaidrot, ka tas esot pārpratums, patiesībā nebijis vērts nākt, kam tas esot vajadzīgs.

—           Goda vārds, es nekā nevarēšu pastāstīt! Un

nav taču nekā ko stāstīt. Es vdl neesmu tehnisko minimumu nolikusi, un praktiski… Kādēļ jūs izraudzījāties mani? Labāk varējāt parunāt ar Korzinkinu, ar Gaļinu. Viņa tikai šķiet tāda asa, bet patiesībā ir ļoti laba un strādā un varbūt tikai drusciņ sliktāk par Pazuhinu, bet varbūt ne drusciņ sliktāk, nevaru iedomāties, kādā ziņā sliktāk. Konveijeram tiek līdzi, kas tad viņai sliktāks? Jums laikam Abakašins par mani ko samelsis? Viņš ir izdomājis, viņš taču arī mums ir korespondents, nu un izdomā, kā patiesībā nemaz nav.

Viņa attapās, ka izteikusies par daudz, varbūt apvainojusi žurnālistiku, un apklusa. Lai vaicā pati, kas viņai vajadzīgs. Kādēļ tik neomulīgi ar Annu Ņebilovu? It kā sēdētu tiesas priekšā, kad uz tevi raida neizprotamu, neuzticīgu skatienu. Viņai ir zaļganpelēkas acis ar melnām zīlītēm. Gaišas ar melnām zīlītēm. Kādēļ viņa atnākusi? Kas viņai vajadzīgs?

Nastja klusēja, viņai kļuva ļoti neomulīgi.

—    Vai tiešām jus nezināt, kas es esmu? — Anna Ņebilova pēkšņi vaicāja, lūkodamās Nastjai tieši acīs, un nevarēja saprast, ko šis skatiens izteica: lūgumu, piesardzību?… Vai arī reizē kā vienu, tā otru.

Nastja parāvās atpakaļ. Viņa tā apmulsa aiz pārsteiguma, ka pirmajā mirklī nekā nesaprata, tikai izbijās no kaut kā briesmīga, bet drīz vien aptvēra, ka «tā» sieviete atnākusi un atzīstas viņai, un nu kļuva vēl šausmīgāk. Nastjai tas šķita pazemojums, ka «viņa» ir tā pati Anna Ņebilova, kas vakar bija tik jauka un cēla un visiem šķita apburoša! Arī

Nastju viņa bija apbūrusi, un Nastja viņu nepazina. Viņa ari tagad bija jauka ar saviem īsi apcirptajiem matiem, kuros vizmoja vara nokrāsa, ar smalko ādu un spēcīgo, vingro sportistes augumu.

«Knik-knik» — pa atvērtajām durvīm bija dzirdama klusa knikšķēšana. Pa gaiteni šad tad viņām garām aizgāja cilvēki. Aizskrēja jauns inženieris atkarenām ausīm, garām kājām, ar rasējumu rulli padusē. Pagriezās, nomērīja Ņebilovu ar vīrietisku skatienu.

—    Vai tad jūs nezinājāt? — Ņebilova teica, kad inženieris bija nozudis. — Redzams, neesat zinājusi. Mīļā! Tagad redzu, ka jūs esat mīļa, tīra, naiva meitene! Es gribu jūs mīlēt, es jūs mīlēju, vēl neredzējusi, par to . . . — satraukta, aizkustināta viņa runāja.

—     Nevajag! — Nastja viņu pārtrauca, pavirzīdamās uz sola galu.

—     Labi, nerunāsim par to, — Anna Ņebilova teica, lēnām atbīdīdama no vaiga matu sprogu.

—     Es atnācu jūs lūgt. Es tā gatavojos šodienas svinībām! Pirku ziedus, ilgojos, gaidīju! Cerēju, ka tēva dzimšanas dienā Nastja atnāks, mēs iepazīsimies, iedraudzēsimies… Es gribu tikai vienu — ticiet, ticiet! — es gribu tikai vienu: lai Arkādijs Pavlovičs būtu laimīgs. Viņš ir īpatnējs cilvēks. Maigs, piekļāvīgs, un vienmēr un vienmēr viņam ir kāds pienākums. Viņš nekad nav mierīgs, tādēļ ka visa viņa dzīve ir pienākums. Es vēlētos, lai viņš būtu mierīgs un laimīgs. Tikai viņa miers un laime var būt mana laime, jo es viņu mīlu. Redzat, es esmu atklata. Viņš teica, ar jums esot jābūt atklātai, nedrīkstot slēpties. Es atbraucu pie jums uz pilsētu strādāt un domāju, ka tas biis neilgs laiciņš, tns obligātie gadi pēc augstskolas, gan jau kaut kā novilkšu. Vai es varēju iedomāties, ka te mani sagaida mans liktenis? Kur? Institūta klīnikā! Aizgāju uz klīniku gatavot materiālu aprakstam, nu un… Jūs vēl esat naiva meitene, jūs to nezināt, jūs nevarat saprast, es viņu mīlu, un nevienam nav tiesību mani nosodīt…

Viņa aprāva savu kvēlo, nesaprātīgo runu, atguvās un, klusi atbīdījusi no vaigiem matus, ar bažām lūkojās Nastjā. Šķita, ka viņa bija runājusi pavisam ko cilu, nekā nodomājusi, nākdama šurp, pie šīs meitenes, viņa meitas. Viņa taču nāca lūgt, kaut ko nokārtot, saglabāt.

—     Tēvs pēc jums skumst, — Ņebilova teica.

—     Arī es skumstu. Un māmiņa skumst.

—     Ak dievs, ak dievs! — iesaucās Ņebilova, spiezdama pirkstus pie deniņiem. Viņa bija gaidījusi saltumu un naidu, bet varbūt ari žēlastību, tikai ne to. Tas viņu atbruņoja.

—     Jus nevarat saprast, jus esat meitene_______ jūs____

—     Nē, jus veltīgi domājat, ka es nesaprotu, es visu saprotu, — nobālēdama atbildēja Nastja.

Viņa tik ilgi bija iztēlojusies šo tikšanos, kalusi tik neželīgas atriebības plānus, un tagad pēkšņi aizmirsa visus skarbos vārdus, kādus klusībā bija izdomājusi, cerēdama Ņebilovu uz visu mūžu aizvainot! Viņai aizrāvās elpa, viņa vairs nevarēja tos vārdus atcerēties.

—     Ja jūs patiešām būtu tāda — cildena… ja jūs… Jūs būtu aizbēgusi! Aizbēgusi uz citu pasaules malu! Jums ir vienalga, ko jūsu mīlestība citiem nodarīs, ka tā citiem sagādās nelaimi. Jūs atņēmāt… Jūs, jūs…

—      Meitenīt! Ņebilova steidzās Nastju pārtraukt, baidīdamās, ka viņa tūlīt var pateikt ko tādu, kura dēļ viņas vairs nevarēs sēdēt uz viena soliņa un nekad viņām vairs nebūs iespējams tikties. — Meitenīt, skaidri redzams, ka jūs dzīvi iedomājaties ļoti abstrakti. Tieši tas jūsos ir jauks, jauks jūsu skaidrais bērnišķīgums!

Viņa pasniecās pēc Nastjas, taču roka nedroši noslīga atpakaļ. Ņebilovai bija bēdīga seja, ļoti bēdīga un rāma.

—     Ne jau sevis dēļ es pie jums atnācu. Man no jums nekā nevajag. Es atnācu viņa dēļ. Ieprieciniet tēvu! Viņš gaida! — lūdza Ņebilova. — Jums trūkst reālisma izjūtas. Kas noticis — noticis, tur nekā vairs nevar darīt. Dzīve ir sarežģītāka, nekā mēs to vēlētos. Sirdij nevar pavēlēt…

«Viņa ir jauka, jauka!» ar izmisumu domāja Nastja. «Janka un briesmīga. Bet kādēļ viņa ir briesmīga? Tikai tādēļ, ka mums atņēma tēti? Vai kaut kā cita dēļ?»

Acis piemiegusi, Nastja raudzījās uz Annu, uz viņas pilnīgo, ļoti balto kaklu un važiņā pakārto breloku dzeltenzaļā džempera dziļajā izgriezumā un domāja, ka džempera nokrāsa labi piestāv viņas matiem ar vara vizmojumu.

«Ienīstu tevi! Pilnīgi, pilnīgi! Tu esi riebīga, zemiska ar visu savu balto kaklu! Tu man esi pretīga. Tevis dēļ tētis man kļuvis svešs. Tevis dēļ es viņu vairs nemīlu,» domāja Nastja. Ņebilova notvēra

Nastjas skatienu un mehāniski satvēra breloka važiņu. Viņas sejā ielija spējš sārtums kā ugunsgrēka atspīdums, kakls pārklājās sārtiem plankumiem.

Atmiņa no mājām, no Maskavas. Kad es braucu no Maskavas uz šejieni strādāt, tad mājās man uz atvadām to uzdāvināja par piemiņu. Dāvana no mājām! — viņa atkārtoja, ar pūlēm slēpdama bezspēcīga niknuma uzplūdumu pret šo skuķi, ko viņa patiešām bija gribējusi mīlēt un žēlot. Ņebilovai šķita, ka šī skuķe, kas nebija atsaucīga pret viņas sirsnību, ka tikai tā traucē viņu, stāv ceļa viņas pilnīgai laimei.

Nastja novērsa acis no breloka. Viņa priecājās, ka Ņebilova jutās pazemota, taču nezin kādēļ skumjas uzmācās vēl lielākas.

Vasilijs Arhipovičs, nesagaidījis aicinājuma, ieradās pats laikraksta korespondentei dot paskaidrojumus sakarā ar brigādes darbu un panākumiem. Viņš nebija varējis paļauties uz Korzinkinas mācekli un ieradās pats, bargs, samulsumā vēl bargāks nekā citkārt.

—     Ja jums ir jautājumi…

Nastja piecēlās un, žurnālistei tieši sejā raudzīdamās, sašutušajam un pārsteigtajam meistaram atbildēja:

—     Vasilij Arhipovič, šī avīzes «Vilnis» korespondente neinteresējas par jauno strādnieku apmācīšanas stilu un darbu rūpnīcā. Es nezinu, ko viņai šeit vajag. Te ir kāds pārpratums…

Ņebilovai spītīgi iepletās nāsis, kā rudenīgi ūdeņi iezalgojās acis, taču viņa pašsavaldīgā mierā atbildēja:

—            Uz redzēšanos, Nastja. Visu vajadzīgo man pateiks Vasilijs Arhipovičs.

Nastja atnāca brigādē un apsēdās līdzās Gaļinai.

—             Viegli gan viņiem iznāk: viens, divi — un slava rokā. Tad jau drīz par miīsu entuziasmu lasīsim laikrakstā? — Gaļina vaicāja.

Pēkšņi viņa uzgrūda lupu uz pieres.

—     Ko tu kā rēgs?

Nastja gribēja izvairīties ar jokiem, taču viņas sejā kas ietrīsējās, viņa iekoda lūpā.

—             Kas ir? Kas tev ir? Ko viņa tev nodarīja? — Gaļina satraukti čukstēja. — Se, pasūkā ledenīti, pāries. Sūkā. Man tās vienmēr palīdz. Es aizskriešu un tavā vietā viņai sadošu, ko?

Sinī dienā sākās viņu draudzība.

10

«Pie vakariņu galda puiši kliedza «urā» un ar karotēm un alumīnija bļodiņām spēlēja tušu. IVina Sergejevna teica, ka mēs uzvedoties kā mežoņi, bet vēlāk pieprasīja, lai par notikušo kāds sniedz ziņojumu.

Kāda jēga, ja visi jau par to vien runā un arī tušu tādēļ spēlēja?

Pēc vakariņām mēs aizgājām uz lauka. Pie vagoniņiem daudz hektāru labības jau novākts. Spīd mēness, tik balts, ka rugāji tā gaismā izskatās pēc sniega.

Mēs tagad uz mēnesi raugāmies citādām acīm. Vakar, 1959. gada 14. septembrī, otrā padomju

kosmiskā raķete sasniedza Mēnesi! Esmu pārsteigts! Mēness šodien tāds sevišķs, fantastisks, tur ir vulkāni, krāteri, Mēness jūras — tur kaut kur ir mūsu vimpelis.

Man ir pacilāts noskaņojums. Es nākotnē gribētu kaut ko sasniegt mehanizācijas laukā. Katrā ziņā ko sasniegšu. Es ceru, ka sasniegšu.

Pašreiz novācam labību. Mūs apvienoja vienā brigādē un nosūtīja pie ražas novākšanas. Sākumā visi dumpojās, ka mus svaida no viena nokavēta darba pie otra. Tagad mēs jau esam sapratuši, ka veltīgi uzstādījām ultimātu Ņinai Sergejevnai. Labība taču negaida! Un Ņina Scrgejevna nav noteicēja. Mūs norīko komjaunatnes rajona komiteja.

Mēs apspriedāmies un nolēmām, ka mums Ņinai Sergejevnai jāatvainojas, citādi mēs esam galīgi bezgoži. Ņina Sergejevna uzreiz atmaiga un noņēma brilles. Izrādās, bez brillēm viņai acis tādas nedrošas. Bet es visu sabojāju. Nezin kas mani dīdīja pateikt, ka viņa bez vajadzības mums visu skaidro un pastāvīgi mūs vada.

Mēs dzīvojam sešdesmit kilometru no mūsu pilsētas, vagoniņos, ļoti ērti. Tikai viens ļaunums — odi ēd nost! Dienu viņi guļ, bet vakarā sākas viņu plēsonīgā odu dzīve.

Mēs dzīvojam lauka vidū. Visapkārt lauki, lauki un milzīgs daudzums lauksaimniecības tehnikas, Ceļabinskas traktoru un jaunu, pilnīgi apskaužamu kombainu. Kādu desmit kilometru attālumā ir centrs. Tur ir kultūra: pirts, elektrība, pasts un veikaliņš ar izkārtni «Būs skābbarība — būs piens». Veikaliņā pārdod maizi, produklus, lietus mēteļus un šampanieti.

Es strādāju pie gubošanas.

Gubotājs ir liela kaste uz riteņiem, kas piekabinātā pie kombaina. Kaste bez pārtraukuma krīt salmi. Salmi ar dakšām jāpalīdzina un laiku pa laikam jānospiež pedālis: salmi izkrīt no kastes, uz nopļauta lauka paliek guba. Tiltiņš, uz kura stāv gubotājs, tas ir, es, kratās un ļogās: kombains iet lēnām, tomēr no apdullinošā trokšņa un no tā, ka gar acīm nepārtraukti krīt salmi, paliek iespaids, ka tu kusties straujā gaitā.

Sākumā man piekabe pat sapnī rādījās. Es bez apstājas ar dakšām raušu salmus, bet salmi krīt un krīt, un es nevaru tos pieveikt, līdz pamostos viss vienos sviedros.

Reiz mūsu lauku darbu dzīvē bija šāds gadījums. Pie mums atbrauca kinooperatori uzņemt dokumentālu filmu «Komjaunieši vecainēs». Vienā mirklī visas meitenes sāka skatīties spoguļos, izvilka no čemodāniem košus lakatiņus, krelles un brošas. Borka Ļevitovs tūlīt lipa klāt režisoram un sāka diedelēt, lai viņam dod solīdāku lomu un uzņem viņu lielā mērogā. Režisors Borku izbrāķēja, bet meitenēm krelles atstāja, kaut gan, pēc manām domām, tas runā pretī reālismam.

Mūsu uzdevums bija tēlot nevis varonīgu darbu, bet atputu un liriku. Vienam liriskam skatam operatori izvēlējās mani. Viss skats bija tāds: es sēdēju traktora ēnā un griezu patafonu, ko operatori bija speciāli uzņemšanai atveduši, bet man līdzās, pēc režisora ieceres, bija jāsēž meičai, jāmeklē plate un maigi uz mani jāskatās. Liktenīgi sagadījās, ka meitene bija Ļiļa Siņajeva, ar kuru man jau no devītās klases ir principā dažādi uzskati visos jautājumos. Ļiļa nelaimīgi manī skatījās un čukstēja: «Tagad nu visā Padomju Savienībā nodomās, ka es esmu tevī iemīlējusies.»

Kad mūsu jautrības un atpūtas uzņemšana beidzās un operatori aizjoņoja tālāk, puiši sāka taisīt jokus un tēlot humoristiskus baleta numurus. Visi smējās, pat Ņina Sergejevna smējās locīdamās.

Te katru dienu dabū zināt ko jaunu, nedzirdētu.

Te redzi to, ko pilsētā nekad visu mūžu nevar dabūt redzēt: lēveņiem lēcējpeļu, lauka peļu, zaķu, zebiekstu, lapsu! Naktī klusums tikai šķietams. Arvien kaut kas čab, uzsvilpj, nopūšas un elpo.

Reiz šoferis Petja pasauca mani no nakts maiņas: «Evā! Aizšausim uz lauka izvēdināt plaušas.»

Mēs laidām pa iebraukto lauka ceļu, riteņi it kā peld, neviena grumbulīša, bet visapkārt kā milzīga jura bez krastiem, pie bezgalīgajām debesīm vientuļš mēness.

Mēs drāzāmies kā autosacīkstēs amerikāņu filmā un pēkšņi uz ceļa lukturu gaismā ieraudzījām lapsu. Tā skrēja pa priekšu, ruda, ar garu, rudu asti, gandrīz vai lidoja pa zemi. Mēs ar Petju iekritām azartā un kā prātu zaudējuši dzināmies tai pakaļ. Taču viņa bija par mums gudrāka un pašāvās no ceļa nost, bet mēs aizjoņojām uz priekšu. Tad es biju aizmidzis un gulēju kā beigts, bet no rīta mežonīgi gribējās ēst un nezin kādēļ visu dienu bija jautrs prāts. Te visi ir jautri, kaut gan darbs nav viegls. Grūti, bet jūti sevī možumu un neatlaidību.

Es rakstu kā «Komsomoļskaja pravdai», atliek tikai nobeigt ar aicinājumu — «Brauciet pie mums uz vecainēm!»

Viena nelaime gan — reti izdodas ko palasīt. Tikai vienu grāmatu esmu izlasījis un to pašu pateicoties lietum. Ilgu laiku spīdēja karsta saule un pēkšņi sāka līt lietus — lija veselu dienu. Nopriecājāmies, ka varēsim izgulēties, bet tad es vienam puisim gultā ieraudzīju grāmatu un — caps! Izrādījās dzejoli. Es lasīju pie sevis un ska|i, bez gala. Puiši apklusa, un mūsu vagoniņā ienāca pārdomas, bet lietiņš lija un lija.

Nevaru aizmirst rindas:

Man senās dienas atmiņā,

Un sirds pēc tevis mūžam tiecas .. .

Tā putns brīvs,

Ko lode ķer,

Vēl, spārniem trīcot, traucas lidot.

Ar jauno zemju sveicienu I) in i t r i j s L a v r o v s.»

11

Dimas vēstules Nastja nēsāja virsvalka kabatā vai arī somiņā, kad pēc maiņas virsvalku atstāja ģērbtuvē. Tās vienmēr bija viņai klāt.

Arī šai vēstulei nebija nosūtītāja adreses. Pilsētā viņu nav.

… Lauka nometne sešdesmit kilometru no pilsētas. Uz visām pusēm no nometnes kvieši cilvēkam līdz pleciem, simtiem hektāru tikai kvieši un kvieši. Cik vien tālu acis sniedz, dzeltena jūra, un Dimas kombains iet un iet…

Bet Ļiļka Siņajeva tomēr muļķe. Vispār — lai tik viņa pamēģina iemīlēties Dimā! Starp citu, tas ir visiem pazīstamais Ļiļas paņēmiens: izbolīt acis un pateikt ko pārdrošu, bet patiesībā izmest makšķeri. Viņai mūžīgi uz mēles: «Zēni!» — un cita nekā prātā nav.

Kādēļ, kādēļ, kādēļ Nastjas tur nav, kaut gan viņai tā gribas pārlāpstot izkulto labību, dzīvot vagoniņā un klausīties, kā naktīs kaut kas čab un nopūšas nopļautaja druvā un mēness pār to lej ballu gaismu, tik baltu, it kā pār rugājiem būtu nokritusi sarma? Gribas strādāt tur pie labības lāpstošanas vai kombaina, vai kur citur, bet naktī kopā ar Dimu sēdēt Petjas automobilī un triekties pakaļ rudai lapsai, un runāt par otro kosmisko raķeti. Nastja taču nevar aizmirst, kā Dima viņu uz kāpnēm skūpstīja.

Viņa bezgalīgās variācijās iztēlojās Dimas aprakstītās ainas un izdomāja tām turpinājumus, nekādu vērību neveltījot Ļiļai Siņajevai, kaut gan varbūt drīz vien šo Ļiļu Siņajevu pēc kinofilmas pazīs visā Padomju Savienībā.

Nastja bija iegrimusi savās domās, tādēļ pie Gaļinas Korzinkinas galdiņa valdīja klusums. Abas cītīgi strādāja: montēja enkura dakšiņas. Piecu minūšu laikā Gaļina paveica piecas operācijas, Nastja — vienu. Māceklei tas ir pietiekami, gandrīz labi.

«Pie ražas novākšanas jūs atkal sūtīs uz atpalikušu vietu, kādreiz jau tiksiet pie mūsu pilsētas

celšanas, bet vēstules tu raksti bez nosūtītāja adreses.»

Nastja domāja, domāja, bet sirdī skanēja kā mūzikas akords: «Man senās dienas atmiņā …» — un viņa klusībā smējās, kaut arī tālāk sekoja skumjas rindas. Vēl tālāk —■ traģiskas par brīvu putnu, ko lode ķer.

Drīz būs vēls rudens, sniega kamanās atbrauks ziema, un Dimas Vecaiņu pilsēta kļūs arvien tālāka, arvien nesasniedzamāka! Bet atnāks atkal jauna vasara! Dimam nav pat viņas fotogrāfijas. «Man senās dienas atmiņā …» Taču nē, ir jābūt reālistam. Uznāks ziema, un pamazām viss aizmirsīsies. Nē, es nekad neaizmirsīšu. Es atcerēšos «Puškina valsi».

Nastja sāka dziedāt klusi klusi, gandrīz nedzirdami. Droši vien pavisam citādi. Tur iekrīt vijoles, un sirds pamirst aiz liegas laimes.

—     Kas tev noticis? — brīnījās Gaļina.

Sinī brīdī atskanēja Vasilija Arhipoviča rupors:

—     Atzīmēju, ka šodien konveijers strādā apmierinoši.

Viņš varēja arī teikt «teicami», taču no vispārākās pakāpes atturējās. Vasilijam Arhipovičam tāda taktika: labāk pietiekami nenovērtēt nekā pārslavēt.

—     Atzīmēju, ka paaugstinājusies montētājas Korzinkinas darba kvalitāte, viņu auglīgi ietekmējusi mācekles piesaistīšana, paaugstinājusi atbildību.

Līdz šai dienai tādas uzslavas jo bieži bija saņēmusi Pazuhina. Pa konveijeru aizšalca čuksti. Skatieni pievērsās Gaļinai.

—     Meitenes! Korzinkina uzņem augstumu!

—     Gaļina, turies līdz uzvarai!

—     Gaļina, nepacel degunu!

Uz mirkli Gaļinas pirksti apstājās, īsās uzacis uzrāvās tieši pierē. Bet tikai uz mirkli.

—            Iedomājies! — viņa nevērīgi noburkšķēja, jāatzīst gan, klusu, jo dzirdēja tikai Nastja. — Ak tad tā, izrādās, tu mani esi ietekmējusi, bet es to nemaz nemanīju! Nu žirgtāk, gliemezi! Kāds gliemezis uz mana kakla!

Gaļinai jauns pedagoģisks paņēmiens. Diezgan saudzēts, nu viņa sāka skubināt mācekli ne sliktāk kā pats Vasilijs Arhipovičs.

Tā kā Nastjai tikai septiņpadsmit gadu, viņa strādāja sešas stundas maiņā. Tieši stundu pirms visas maiņas beigām meistars aizvien paziņoja:

—            Biedre Andronova, jūsu darba laiks beidzies, pārtrauciet!

Ilgāk pie konveijera sēdēt viņš Nastjai neļāva. Kam tad rūpnīcā darba aizsardzība, ja ne tādēļ, lai ķertu meistarus pie likuma pārkāpšanas? Atbildi nu par pusaudžu pārstrādināšanu! Pazemīgi pateicamies!

Bez tam pēc mācekles Andronovas nedzirdētā izlēciena pret laikraksta «Vilnis» korespondenti meistars turēja ausis un acis vaļā. Nostrādāja tādu numuru — ne sliktāku kā Korzinkina! Korzinkinas mācekle meistaram bija neizprotama persona.

—     Jūsu sešas stundas notecējušas. Beidziet.

Nastja novāca instrumentus un palika brigādē.

Attālāk no konveijera, pie kontrolgalda, kur tiek

izlabotas kļūdas gatavajiem pulksteņiem, sēdēja

Dāvids Semjonovičs. Salīcis, ar melnu lupu uz acs — viņš Nastjai atgādināja alķīmiķi no kādas sen izlasītas bērnu grāmatas.

Rūpnīcā Dāvidu Semjonoviču sauca par «mūsu pulksteņmeistaru». Jau pirms revolūcijas viņš bijis par pulksteņmeistaru Odesā, patiesībā gan tad viņš bijis māceklis. Nodarbībās Dāvids Semjonovičs stāstīja, kā viņam klājies. Dažreiz viņu uzaicināja uz tehniskā minimuma nodarbībām, bet dažreiz viņš atnāca pats bez aicinājuma un, kaktā apsēdies, garās kājas zem galda izstiepis, gaidīja, kad varēs uzsākt pārrunas.

—     Vai jūs esat dzirdējuši par «Raudošo puisēnu»? Nē, neesat. Kur nu jūs to varat zināt! Kāds savādnieks grieķis grieķu zemē, kur ļoti karsta saule un kur senāk bijuši dievu mājokļi, iztaisījis pulksteni «Raudošais puisēns». Ūdens pulksteni. Riteņu sistēma iedarbina ūdeni, un ūdens pa pilītei tek no puisēna acīm. Asara pēc asaras. Puisēna asaras bijušas laika rādītājas. Skumjš rādītājs, es jums teikšu.

Nastja bija visvērīgākā Dāvida Semjonoviča klausītāja, jo citiem viņš jau bija apnicis. Viņai viss vēl jauns un nebija garlaicīgi klausīties senajos notikumos, gandrīz pasakās par to, kā sirmā senatnē ļaudis ar dažādiem līdzekļiem centušies mērīt laiku.

—     Tad vēl bija pulkstenis — svece. Kārļa Lielā galmā katru dienu iededzināta svece. Kad tā izdegusi līdz svītrai — stunda pagajusi. «Pulkstenis divpadsmit!» karaļa galma velvēs atskanējusi laika ziņotāja balss. «Pulkstenis divpadsmit!» Vai jums interesē?

Protams, Nastjai interesē! Un kas vēl atklājās: ne tikai Bomaršē — arī ievērojamais Voltērs bijis aizrautīgs pulksteņu amatieris. Ja tā padomā, visi ievērojami vīri nākuši no pulksteņmeistariem! Voltēram apritējuši 60 gadu, kad viņš apmeties Šveices ciematiņā Fernejā un licis tur pamatus pulksteņu ražošanai. «Es gribu iemācīt Eiropu zināt, cik pulkstenis,» teicis Voltērs. Viņš daudz ko gribējis Eiropai iemācīt.

Par visu to Dāvids Semjonovics Nastjai stāstīja kaut kurā laikā pēc darba. Viņš nesteidzās mājās. Arī Nastjai nebija ko steigties. Māmiņa bibliotēkā, ko mājās darīs?

Beigusi savu maiņu, viņa piegāja pie kontrolgalda. Dāvids Semjonovics vienmēr kaut ko pie sevis murmināja, viņa lupas kustējās, bet ar instrumentiem viņš bakstīja atvērto pulksteņa mehānismu.

Kad Nastja pienāca pie kontrolieru galda, večuks, uz viņu nepaskatījies, ar savu garo knābi gandrīz skardams mehānismu, sāka murmināt skaļāk. Krūtis viņam čīkstēja.

—      Jums interesē zināt, kādēļ man negribas sēdēt pensijā, ko man valsts piešķīrusi, lai nodrošinātu manas vecuma dienas? — dzirdēja Nastja. — Kādēļ es, kaut gan saņemu solīdu pensiju, nāku šurp pastrādāt divus mēnešus gadā, kā to atļauj likums? Ek! Vai nu jūs to varat saprast, ka vecs cilvēks tīko pēc ļaudīm, kad viņš palicis viens ar pagātnes ēnām. Dzīvoju savā labi iekārtotajā istabā ar centrālo apkuri un gaidu tos divus mēnešus, kad varēšu nākt uz rūpnīcu — pakārt numuriņu un ar visiem kopā pastrādāt. Jūs jautāsiet, — man varbūt pensija

pārāk maza? Nedod dievs man tādu nepatiesību runāt par valdību! Pensija ir pieklājīga, maizes kumoss sātīgs, ar sviestu vecuma dienās. Ja vēlētos, varētu piepelnīt ar pulksteņu labošanu privātā ceļā, tik, pasarg dievs, lai neuzzina finansu inspektors! Jūs jautāsiet, — kam lādam vecam cilvēkam kā es vajag skopoties un krāt kapitālu? Vajag! Bet man labāk patīk piepelnīt pie pensijas šeit, rūpnīcā, ko es pazīstu no pašas tās dibināšanas, no šā briesmīgā kara pēdējā gada, kurš mani iztrieca no dzimtās pilsētas Odesas. Jūs esat redzējusi Odesu? Kā nu var Odesu neredzēt! Bet šeit man ir otras mājas. Rūpnīcas direktoru Viktoru Petroviču Silovu es saucu vienkārši par Vitju, kad viņš vēl bija tikai regulētājs un, ticat vai neticat, prasīja man padomus. Ļaudis tiek tālu, ja viņiem galvā labi iegrieztas skrūvītes, ne tā kā šim pulkstenim, kas jālabo kādas nevērīgas montētājas vainas dēļ. Vai tad drīkst nevērīgi izturēties pret tik smalku mehānismu, kad darba diena ir tikai septiņas stundas? Kas tad ir septiņas stundas? Ziemas dienā saule vēl nav nogājusi, kad jūsu septiņas stundas jau galā! Vecos laikos, kad biju par mācekli Ļeva Samoiloviča montāžas darbnīcā, kuram nesa labot paša gubernatora sievas pulksteni (ja jūs būtu redzējusi, kas tas bija par pulksteni! Astoņpadsmitais gadsimts, gaišzila emalja ar sievietes profilu, kā dieviete Atēna!), šajos mācekļa laikos man uz visu mūžu salīkuši pleci… Ahā! Tur jau ir! Rokā gan, turpat jau ir tas joks. Matatspere niķojas, ai, ai, kāds kauns nevērīgajai montētājai! Vai tad drīkst atļauties kaut mazāko nevērību pret savu

(Urbu mūsu kulturālajos apstākļos? Nav tak tā kā tajos laikos, kad par mazāko nieku Ļevs Samoilovičs saņem tev ausi kā stangās un plēš, kamēr tev asaras sāk birt?… Keiz pirms kara pie mums Odesā rādīja varenu lugu «Kremļa kuranti». Nelaiķe Varvara Stepanovna pēc šās izrādes nevarēja gulēt. «Vareņka,» es teicu, «ja Ļevs Samoilovičs būtu cēlsirdīgs pulksteņmeistars kā «Kremļa kurantos»! Bet kur nu, Ļevs Samoilovičs ir pilnīgs pretstats. Man nemaz netīk viņu saukt par pulksteņmeistaru. Viņš bija kapitālisma hidra, kā es atceros, deviņpadsmitajā gadā uz plakātiem zīmēja revolūcijas ienaidniekus. Tā, nu šis pulkstenis kārtībā, nedarīs kaunu mūsu rūpnīcai.

Viņš pielika izlaboto mehānismu pie auss, klausījās, papurināja, atkal klausījās ar vienu un ar otru ausi un, saudzīgi to ielicis plastmasas kārbiņā, ņēma nākamo.

—       Varbūt jums interesē, kādus pulksteņus izgatavoja Ļeva Samoiloviča montēšanas darbnīcā? — viņš turpināja, vēl joprojām uz Nastju nemaz nepaskatījies. — Taisni jāsmejas, prata tikai labot Šveices pulksteņus. Visā Krievijā prata taisīt tikai sienas pulksteņus ar vienu bumbu, — dieviņ tētīt, nu tik rupjus, neglītus! Un tas notika tolaik, kad Krievijai Katrīnas laikā jau bija bijis lielais pulksteņmeistars un mehāniķis Ivans Petrovičs Kuļibins, kura priekšā cepuri noņemtu pats Galilejs! Pēc Kuļibina līdz pat revolūcijai sienas pulksteņi ar bumbām — ai, ai! Bet tagad? Nu, tagad! Padomju Savienībai ar pulksteņiem gan iet uz roku, ārzemnieki kļuvuši domīgi. Nu laikam es jūs esmu nogurdinājis? Kādreiz jums pastāstīšu, kāds pulkstenis bija Maratam. Uz ciparnīcas bija uzraksts: «Klausīt tikai likumu, mīlēt tikai dzimteni.» No tādiem vārdiem sirds kļūst jaunāka. Tā, zvans arī. Tik ātri zvans? Kas nu tās septiņas stundas ir! Diena vēl nav vakarā, vakars vēl tālu, bet jāiet mājās. Skrieniet! Jums žiglas kājas, skrieniet! Ari es iešu. Kādreiz es jums pastāstīšu par ģeniālo Galileju un lielo Kuļibinu.

Brigādē pēc zvana sacēlās troksnis un kņada. Meičas steidzās nokopt galdus un nodot pārpalikušās detaļas, dežurējošās, aptinušas slotas ar mitrām lupatām, slaucīja grīdas, brigadieris aizzīmogoja gatavās produkcijas skapi, konveijers uz dažām minūtēm līdz otrai maiņai stāvēja tukšs, bet vecais pulksteņmeistars vēl kavējās un iznāca pēdējais.

Tumšpelēku filca platmali galvā, vilnas šalli ap kaklu aptinis, salīcis, galvu nodūris, vecmodīgās gumijas botēs pa ietvi šļūkdams, čāpoja pulksteņmeistars.

Nastja stāvēja pie rūpnīcas sienas, gaidīdama Gaļinu, un noraudzījās pakaļ Dāvidam Semjonovičam.

—     Mēs aiziesim pie viņa ciemā! — nolēma šodien Gaļina. — Man viņam jāprasa padoms. Ieskriešu gastronomijas veikalā. No mūsu Dāvida Semjonoviča pacienāšanu nav ko gaidīt. Tēju neizlūgsies. Tipisks I’ļuškins. Viņš jau drusku tāds kā ķerts, neesi ievērojusi?

Viņa pagrozīja pirkstu pie deniņiem un aizdrāzās uz gastronomijas veikalu.

No rūpnīcas nāca laukā strādnieki. Dažus gaidīja sievas ar bērniem. Izskrēja meičas ar košiem lakatiņiem vai cepurītēm galvā, papēdīši vien noklaudzēja. Iela pilna ļaužu. Iznāca Vjačeslavs Abakašins.

Pēdējās dienas viņš necentās sastapt Nastju, kā tas bija agrāk, un neaicināja viņu uz Ņebilovas semināru, kaut gan pēc izteicieniem Nastja noprata, ka viņš tur iet.

—      Korespondenta darbs prasa drosmi, — atklātības brīžos dažkārt prātoja Vjačeslavs. — Ir svarīgi riskēt, pateikt pirmo vārdu. Dot vaļu fantāzijai! Pieteikt sevi.

—     Sevi?

—     Sevi! Montētāja var būt bez sava vārda. Korespondenta bez vārda nav. Ir nepieciešama sensācija. Kaut kas līdzīgs pērkona grāvienam.

—     Par ko tas grāviens lai būtu? — Nastja nedroši vaicāja.

Nav tik svarīgi, par ko. Talants — personības pašizpausme. Es gan nezinu … Iespējams, ka es sevi vēl neesmu atradis. Man vairāk interesē māksla nekā dzīve… šeit rūpnīcā. Es gribu redzēt mākslu! Runāt par mākslu. Par glezniecību, par krāsu un līniju valodu!

—     Māksla bez dzīves? — Nastja nespēja saprast. Abakašina klātbūtnē viņa kļuva pārsteidzoši liela nepraša.

—     Tas ir primitīvisms! Veca dziesma! — viņš vaibstījās.

Sarunāties viņi sāka arvien retāk.

Ieraudzījis Nastju pie rūpnīcas ārdurvīm, Vjačeslavs sataisīja skābu ģīmi.

«Garlaicība, garlaicība!» bija lasāms viņa bālajā sejā ar ziliem riņķiem zem acīm.

—     Sis vecais ebrejs izkāpis no Rembranta gleznas, — viņš teica, noskatīdamies pulksteņmeistaram paka). — Vai ne? Tev tā neliekas? Nu! Kur nu Rembrants!

Uz brīdi viņš apklusa, gaidīdams jautājumus. Tomēr Nastja neko nejautāja.

—     Es nevaru piemēroties! — pirkstus knaukšķinādams, ierunājās Abakašins. — Viens un tas pats, viens un tas pats! Šodien pulksteņi, rīt pulksteņi! Vai arī raksti par ražošanas pirmrindniekiem. Šodien pirmrindnieki, rīt pirmrindnieki! Vai arī izskaust nebūšanas!

—     Vai tiešām tu te neesi atradis nekā interesanta? — Nastja brīnījās.

—     Kas tad te ir interesants?

Daudz kas! Cilvēki. Pulksteņu taisīšana.

—     Pulksteņu taisīšana! — Abakašins iesmējās. Viņš smējās dīvaini, plānās lūpas nepavērdams.

—      Ja būtu iznācis, nu, teiksim, kā mūsējiem, uz vecainēm novākt ražu? Urā vecainēm! Kur tad individualitāte? Bezpersoniskums, vairāk nekas! Man trūkst elpas, un cs nemaz to neslēpju. Uz redzēšanos, Nastja! — viņš steidzīgi izmeta.

Pie viņiem pieskrēja Gaļina, ar sarkanu cepurīti uz vienas auss, mētelis vaļā, maisiņus sabāzusi kabatās. Abakašins gribēja aizmanīties no šīs zobgalīgās montētājas, bet nepaguva.

—     Sveiks, māksliniek! — viņa uzsauca, pieskriedama klāt. — Māksliniekam diezin kā neveicas? Dzirdēju, kā tu esot mocījies un ne rindiņas

avīzītei neizmocījis. Labāk atnāc pie mums uz brigādi, tuvinies masām. Varbūt dabūsi ko vērtīgāku. Varu iedomāties: gandrīz jau ražošanas teicamnieks, sākot ar šo dienu atzīts par likumīgu. — Viņa norāva cepurīti, pagrozīja virs galvas un atkal uzmauca uz vieniem sāniem. — Ko tu, māksliniek, vaibsties? Tev vajadzētu iepotēt pret melanholiju.

—     Es neciešu standarta optimismu! — viņš atcirta.

—     Bet mums no činkstētājiem kļūst nelabi!

—     Bet man jūsu kroņa sajūsma līdz kaklam.

Abakašins spēji pagriezās un aizgāja.

—     Aiztramdīju tavu pielūdzēju, — Caļina smējās. — Dusmojies?

Nastja nezināja, ka Abakašinam redakcijā neveicas. Kādēļ tas tā ir, viņš taču apdāvināts? Bet varbūt patiešām viņš nevar dzīvot bez mākslas? Bet kādēļ viņš mūžīgi rūc, it kā nevienu nemīlētu, nevienu cilvēku? Kam tad māksla? Un ko viņam vajag mākslā? Kā viņš teica: «pieteikt sevi»?

—     Es neciešu činkstētājus! — Gaļina teica, enerģiski purinādama galvu. — Činkst un činkst! Visi viņiem slikti, tikai paši tie labie!

Viņas gāja pa veco bulvāri. Bulvāris veda uz pilsētas centrālo laukumu, no kura kā stari uz visām pusēm stiepās mazas ieliņas. Vienā tādā ieliņā dzīvoja pulksteņmeistars.

Cik ļoti jūtams rudens! Koki dzelteni un rāmi. Caur puskailajiem zariem blāvo vēsās debesis. Zem kājām čab lapas. Zāle nakts salnās norūsējusi. Melnajās puķu dobēs, robainos vainagus nokārušas, vientulīgi skumst dālijas.

Dāvida Semjonoviča ieliņai, kas apbūvēta jaunām celtnēm, kurām vēl nav atlupis apmetums un uz jumtiem reti kur redzamas televizoru antenas, viens gals stiepjas līdz upei. Redzams upes otrs krasts un līču pļavas, kurās šur un tur slienas tumšas siena kaudzes. Pilsēta pie upes beidzas, un pļavas vējš klaiņo pa šo kluso ieliņu, kur nekūp fabriku dūmeņi un tramvaju zvani no centra tikko dzirdami.

Gaļina ieveda Nastju kādas jaunas mājas pagalmā zem arkas. Pagalms bija šaurs un pielauzāts ar būvmateriāliem, skaidu, ķieģeļu, šķembu un smilšu kaudzēm. Dziļāk slējās veca ķieģeļu māja, vienstāva, ar mezonīnu, ar modelējuma rotājumu paliekām frontonā un bijušo parādes durvju akmens kāpņu pusloku. Ieeja nelika slēgta ciet. Muižnieka savrupmāja, kas bija pārbūvēta par komunālu dzīvokli, ar garo, šauro gaiteni pa vidu atgādināja viesnīcu. Gaitenī veda ar vaska drānu vai tūbu apsistas vai arī neapsistas durvis. Uz katrām durvīm bija numurs un dzīvokļa saimnieka vēstuļu kastīte.

Pulksteņmeistars viņas nebija gaidījis un, rokas izplētis, devās viņām pretī, izbrīna iesaukdamies:

—     Ai, ai, kas man par prieku!

Viņam kājās bija nošķiebtas čības un pār izbalējušo kreklu veci bikšturi; no atpogātās krekla apkakles rēgojās laukā vecs kakls ar ļenganu ādu. Bez savas melnās lupas, bez virsvalka un iestīvinātās cepurītes, kas rūpnīcā viņam piešķīra nozīmīgumu, Nastjai viņš šķita neinteresants večuks, pat nevīžīgs. Baltie, plānie mati virs pieres izslej ušies. Pats viss likās tāds kā saņurcīts. Viņš izņēma no maisiņiem Gaļinas atnesto ciema kukuli — puskilo desas, skumbrijas tomātos, kārbiņu sārtās pastilas un runāja:

—     Ai Gaļina, tu alkal mani lutini. Rūpējies par mani kā par savu vectētiņu. Dzīrosim un spriedīsim par jautrām lietām. Ek! Pasaulē ir jautras lietas, kā, piemēram, tev, Gaļina. Zinu, kā tev, meit, iet! Tu gribi apgūt visas konveijera operācijas un ierosināt kustību, ka ierosina kustību visi nemierīgie un zinātkārie. Vienā jaukā dienā viņi sadomā soļot tālāk. Pateiksi meistaram, sak, es izmācīšu savu mācekli, šo pašu vērtīgo skuķēnu, kas prot rātni klausīties, un sēdīšos pati mācekles krēslā, kamēr izstudēšu visu konveijeru, lai izprastu visu pulksteņa dzīvi kā īsts pulksteņmeistars, kurš visu zina un kuram arvien kas jauns ienāk prātā.

—     Domājat, nevaru? — Caļina bezbēdīgi iesaucās. — Man ir divi mēteļi, trīs pāri kurpju, palikšu par mācekli — ar mācekles algu un izmācīšos visu konveijeru, iedomājies tik! Ak tu mūžiņ, kas te par netīrumiņiem!

Viņa notupās pie bufetes, atvēra apakšējās durvis, izvilka nemazgātos šķīvjus, krūzītes un ievārījumā burciņas.

—     Dāvid Semjonovič, jūs te parazītus audzējat, jums te peles laikam veseliem bariem ganās! Jāizmazgā!

—      Izmazgā, ja jau vajag, — viņš vienaldzīgi piekrita. — Bet jums es kaut ko gribu parādīt, — viņš teica Nastjai. — Jums es paradīšu to interesanto pulksteni, kas piederējis Marata draugam Luijam

Ābramam Bregam, par kuru Puškins rakstīja: «Kamēr tam bregets paziņo, ka pusdienas jau gaida to.» Sī senatnīgā bregeta stundu sitieni ir tik dzidri un melodiski kā mūzika, šķiet, it kā laiks dziedātu. So bregetu es izglābu, kad mēs bēgām no Odesas, glābdamies no fašistiem, un atstāšu to rūpnīcai.

Gaļina aiznesa uz virtuvi traukus. Dāvids Semjonovičs, ar čībām šļūkdams, piegāja pie apkaltas dzelzs lādītes, kas atradās pie bufetes, ilgi pūlējās, kamēr atslēdza, un tad ņēmās meklēt senatnīgo bregetu. Nastja aplūkoja istabu.

Istabai bija viens logs. Masīva bufete aizņēma pusi sienas, vidū kvadrātveida galds, uz kura nekārtībā samestas grāmatas, uz malas uz avīzes atradās nokvēpusi tējkanna un krūzīte, neapēstas rupjmaizes gabaliņš un Gaļinas ciema kukulis; iepretim bufetei, tuvāk pie durvīm, divguļama gulta, kurā pāri spilvenam un palagam nevērīgi pārmesta vatēta sega; logam priekšā vecs, gluži pelēks, pieputējis tila aizkars.

Tā būtu parasta istaba, varbūt drusku nolaista, sievietes roku neskarta, tomēr parasta, ja vien

Pēkšņi pulksteņmeistars, pārliecies pār savu lādīti, it kā ar muguru pamanīja Nastjas satraukto skatienu, lēnām, ļoti lēnām izslējās un, rokas nolaidis, pagrieza galvu sānis un arī sāka raudzīties sienā pie loga, no kurienes Nastja nevarēja acis novērst.

Pie sienas karājās divi portreti. Vienā bija attēlota pajauna sieviete, gludi sasukātiem, uz taisnā celiņa pāršķirtiem matiem, gaišām acīm, nenoteiktiem sejas pantiem un pastrupu degunu, bet baltos zobus

atklāja tik jauks smaids, ka gribējās smaidīt viņai pretī.

Otrs portrets — gadus sešpadsmit veca meitene. Ar pirmo acu uzmetienu varēja pateikt, ka šī meitene ir viņas meita — tik pārsteidzoši liela līdzība: tās pašas gaišās acis, tā pati bezrūpība smaida, tikai viss smalkāks, jaunāks, valdzinošāks; aizkustinoša skaidrība un nevainība bija viņas ir bērnišķīgajā, ir tai pašā laikā jaunavīgajā tēlā, viņas garajā, tievajā kaklā ar melno samta lentīti ap to.

Tomēr ne jau Dāvida Semjonoviča sievas un meitas portreti pārsteidza Nastju. Pie sienas bija kāda fotogrāfija, ko uzlūkojot Nastjai saltas tirpas pārskrēja pār kauliem un sirds iesmeldzās.

Fotogrāfija karājās zem meitas portreta. Kaut kas nepasakāmi mokošs bija šai tuvajai saskarei — jaukajam, jaunavīgajam tēlam un melnajiem, četrkantīgajiem stabiem, kas bija redzami fotogrāfijā. Dzeloņstieples kārtām aptītas ap šiem melnajiem stabiem, kuru četrstūrainie gali kā snuķi bija izstiepti uz garo, apnicīgi vienveidīgo kazarmju pusi.

—   Kas tas ir? — Nastja čukstēja.

—   Es jums gribēju parādīt bregetu … — pulksteņmeistars murmināja.

—   Kas tas ir? Kādēļ jūs to piekārāt? Kas ar meiteni noticis? Kur viņa ir?

Kaklā sakāpa nelabums. Viņu smacēja riebums. Un šausmas.

No virtuves atgriezās Gaļina, atnesa nomazgātos traukus, sakopa bufeti.

—       Vai es jums neteicu? Kādēļ jūs viņu te pieka

rāt, tikai nevajadzīgi uztraukumi, — viņa drūmi teica.

Večuks klusi aizvēra lādītes vāciņu, apsēdās un neērti atlieca galvu, smailo zodu uz priekšu izsliedams.

—    Varvara Stcpanovna pielika, kad mēs uzzinājām par Ļenočku. Nedrīkst ņemt nost. Varvara Stcpanovna vēlējās. Pane Marina no Polijas atsūtīja mums fotogrāfiju. Pane Marina bijusi ar mūsu Ļenočku «tur». Viņa bijusi Ļcnočkai kā māte, aukstumā apsegusi viņu. Mcs ilgi nezinājām, ilgi, tā ka sāka jau pierimt. Bet tad uzzinājām. Labāk nebūtu uzzinājuši! Bijām apraudājuši Ļenočku, bija pagājis gandrīz piecpadsmit gadu, visu nezinājām. Varvara Stepanovna neizturēja. Cik tas bija briesmīgi, kad Varvara Stepanovna to dabūja zināt! Jūs jautājat, — kā tas sākās?

—   Nu pietiek, Dāvid Semjonovič, beidziet sevi mocīt! — pārtrauca Galina.

—    Jūs jautājāt, kā sākās, — nepievērsdams uzmanību Gajinai, pulksteņmeistars runaja, bet krūtīs viņam sēca un čerkstēja. — Sākās naktī. Seit.

Viņš izstiepa roku visā garumā un rādīja ar pirkstu uz gultu, kas bija pārklāta ar vatēto segu.

—    Seit. Naktī. Es guļu, bet neesmu aizmidzis un dzirdu. Varvara Stepanovna arī nav aizmigusi un dzird, ka es esmu nomodā. Es baidos pat elpot, arvien kaut ko gaidu kā nāvi vai tiesas spriedumu. Arvien gaidu un baidos. Vienu reizi Varvara Stepanovna tumsā runā, katru vārdu atdalīdama, svešādā balsī, nesaprotamā balsī: «Ļenočku sadedzināja, bet mēs esam dzīvi. Vai tas dzirdēts, ka dzīvas meitenītes dedzina? Viņai vel nebija septiņpadsmit gadu. Ka viņa tur giija, visa miesiņa trīc, saltums stindzina kauliņus! Viņa taču vēl bērns, laikam sauca «māmiņ!», bet viņu sadedzināja. Bet es esmu dzīva. No rīta dzeru kafiju ar pienu. Bet viņas dedzināja miljoniem. Bet es dzeru kafiju. Negribu.» Pūlos viņu nomierināt, bet trūkst vārdu. Neko nespēju pateikt, tikai zobi klab: z-z-z. Tik briesmīgi izklausījās par to kafiju. Viņa piecēlās sēdus, balta kā marmors, un nekustas, un man tāda sajūta, ka tā nav viņa, tas ir kāds cits, bet ne viņa. «Negribu.» Brītiņu klusē un tad atkal: «Negribu.» Un tā visu nakti. Un, sākot ar to nakti arvien sliktāk un sliktāk, un man vajadzēja aiziet pensijā. Ar viņu bija |oti slikti. Bakstīju panei Marinai, lai izstāsta, ka ar Ļenočku varbūt gluži tā nebija, varbūt Varvarai Stepanovnai kļūtu vieglāk? Atbilde neatnāca, un viņa nomira. Bet ko es viens?

Viņš salīka un sāka uz lādītes šūpoties, dūres iespiedis starp kaulainajiem ce|galicm; seja tiem gandrīz klat skārās, bet sejā trīsuļoja smaids — nesaprotošs, žēls.

No sienas smaidīdama lūkojās rudmatainā sieviete un tāda pati gaiša un mierīga, it kā saulstaru apmirdzēta, meitene ar tievo kakliņu un melno samta lentīti ap to.

—    Viņu bija aizdzinuši no Voroņežas apgabala. Varvara Stepanovna tieši pirms kara sākšanās aizsūtīja Ļenočku uz laukiem pie radiem, — Dāvids Semjonovičs teica.

Nastja kā sastingusi raudzījās uz fotogrāfiju, uz žogu no četrkantīgajiem stabiem, kas apstiepti ar

dzeloņstieplēm, draudīgi izstiepuši trulos, četrstūrainos purnus.

—    Parādīšu jums, kas man tai lādītē! — pulksteņmeistars ierunājās, žigli no lādītes nolēkdams.

—    Daudz par to nevar domāt. Nakti jāguļ. Kad naktī neguļ un domā, šķiet, ka dzīvs guli kapā aprakts. Sīs lādītes saturu es novēlu rūpnīcai. Ē! Te ir kāda senatnīga lietiņa, kādu pat Maskava nav redzējusi, īsts dārgums, ja gribat zināt! «Dāvid!» kādreiz teica Varvara Stepanovna savos jaunības gados. Viņai patika skaisti apģērbties un papriecāties tāpat kā jau visām. Odesā mūsu ielā visas modes dāmas noskatījās Varvarai Stepanovnai nopakaļ! «Dāvid, mēs varētu kļūt bagāti, ja tu nezin kam neglabātu to savu muzeju.» — «Vareņka,» es atbildu, «te glabājas vēsture un māksla.» Un viņa nestrīdējās. Viņa bija krieviete, drosmīgs draugs manās nebaltās dienās… Nu un te ir pulkstenis. Nekur citur jūs tādu pulksteni nevarat dabūt redzēt kā tikai Dāvida Semjonoviča muzejā!

Ieliņa ar abažūru krāsainajām atblāzmām logos un tumšiem apstādījumu siluetiem gar ietvi bija tukša, kad Nastja ar Galinu izgāja no Dāvida Semjonoviča mājas arkas. Bezzvaigžņu debesīs spīdēja liels mēness, sārtens, no vienas puses mazliet jau sācis dilt. Klusā mēness gaisma, klusie logi, klusās apstādījumu ēnas — viss bija rāms. Neticami rāms. Un Nastja kā par glābiņu priecājās par šo jauko, kārtīgo ieliņu, nakts saltumu un siena smaržu, kas plūda no aizupes pļavām. Viņa bija kā no mur-

giem atmodusies, kad tevi pa sapņiem kads žņaudz, tu gāzies melnā bezdibenī, mirsti.

Labi, ka līdzās Galina. Nastja spiedās pie Ga|inas.

Viņas gāja, rokās saķērušās.

«Mīļā!» Nastja ar maigumu domāja. «Arī viņai skumji un baigi, arī viņa mīl šo ielu un ir priecīga, ka mēs abas rīt iesim uz rūpnīcu.»

Viņas iznāca pie kraujas. Pie pašas ar stiepļu žogu apjoztās kraujas māllēpju lapās, kas brūniem plankumiem klāja sarkanīgo mālu, rāma gulēja upe, kurā mēness gaisma meta sudraba mirgas.

Viņā krastā pa visu plašo, blāvi palso pļavu zvilnēja izmētātas siena kaudzes. Kaut kas majestātisks un pievilcīgs bija šai plašumā, šai siena kaudžu mēmajā klusumā.

Gaļina pievērsa Nastjai domīgu skatienu unsacīja:

—   Tagad mēs abas laikam būsim nešķiramas.

Nastja metās Gaļinai ap kaklu un nezin cik reižu ņēmās skūpstīt viņas nakts dzestrumā atvēsušos (

vaigus. Viņas abas jutās viena otrai pateicību parādā par to. ka nebija vientuļas. Abām gribējās sniegt otrai labāko, kas viņām bija. Viņas stāstīja viena otrai par saviem nākotnes sapņiem un kvēli uzliesmojušo draudzību.

Otrā dienā viņas pašas nemaz nevarētu atcerēties, ko šeit pie kraujas malas bija runājušas. Runāts tika par visu. Kāda jēga dzīvot? Kas ir dzīves mērķis? Kādēļ pasaulē ir ļauni cilvēki? Viņas nosprieda, ka viņu rūpnīcā nav ļaunu cilvēku. Vismaz ne par vienu nevar sacīt, ka viņš būtu vārda tiešā nozīmē negatīvs tips. Pat ar Pazuhinu visumā var

samierināties, un, patiesību sakot, Gaļina viņai veltīgi piesienas. Bet vai ir dzīvi ideāli? Viņas nevarēja atcerēties dzīvus ideālus cilvēkus, tomēr viņas ir pārliecinātas, ka tie kaut kur ir! Viņas runāja par daudziem un dažādiem jautājumiem un nevarēja vien izrunāties. Tikai pulksteņmeistaru viņas vārdos nepieminēja.

Atgriežoties no upes, viņas nonāca pie Dāvida Semjonoviča mājas. Vārtu arka rēgojās kā melna ala. Pulksteņmeistars aizmidzis vai arī bez miega guļ divguļamajā gultā un domā.

Ejot garām pulksteņmeistara mājai, viņas apklusa. Bija vēls. Logi pilsētā dzisa cits pēc cita.

12

Konveijers vēl stāvēja, kad Nastja ienāca rūpnīcā. Brigadieri taisīja vaļā aizzīmogotos skapjus un gatavoja montētājām detaļas, meistars pārbaudīja savu kanceleju, brigādē vēl neviena nebija, tikai Dāvids Semjonovičs atnācis. Sabāzis zem cepurītes savus baltos, izpūrušos matus, piestiprinājis uz pieres lupu, viņš ar lietišķu apņēmību aizgāja līdz «kapteiņa tiltiņam» pie Vasilija Arhipoviča. Saņēmis meistara virsvalka podziņu, viņš kaut ko ņēmās tain skaidrot, rādīdams uz konveijera pusi, bet šis ar nepieejamības izteiksmi apaļajā sejā paraustīja plecus un papurināja galvu, it kā sacīdams: «Šaubos. Sakiet, ko gribat, bet es šaubos.»

Nojauzdama, par ko viņi runā, Nastja pastaigājās gar konveijeru, pie Vasilija Arhipoviča gald|ņa soļus palēninādama. Runāts tika par to. Par Gaļinas ieceri apgūt visas montāžas operācijas.

—    Labi, paskatīsimies, kaut gan negribas ticēt. Dialektisks lēciens attīstības virzienā. Dāvid Semjonovič, jūsu ietekme bijusi pozitīva uz šo pilnīgi anarhistisko personu.

—   E-e! Bet mani atkal pozitīvi ietekmē viņas labsirdība.

Brigādē sāka ierasties ļaudis. Montētājas, baltos lakatiņus koķeti, bet stingri pēc tehnoloģijas noteikumiem apsējušas, sārtiem vaigiem pēc nakts miega un svaigā gaisa visas jau sēdēja pie konveijera un gaidīja, kad to iedarbinās; dzirdama tehnoloģes bažīga dudināšana: «Dārgumiņ, dārgumiņ, bet kā ar plānu?» Pusotras minūtes, minūte, pusminūte — un lenta sāks slīdēt, aizdegsies signālspuldzītes, sāks knikšķināt regulators — knik-knik, bet Gaļinas nav.

Naslja vai desmito reizi drebošu sirdi pārslaucīja instrumentus, bet Gaļinas nav. Meistars pāris reižu pagāja garām enkura dakšiņas montāžai, drūmi uz durvīm paraudzīdamies. Gaļinas nav.

—    Atsūtiet rezerves montētāju pie lentas… — kā tiesnesis, kas pasludina, ka «spriedums nav pārsūdzams», pateica tehnoloģei Vasilijs Arhipovičs, bet Korzinkina atskrēja. Skrienot vilkdama virsvalku, viņa iedrāzās brigādē gluži aizelsusies. Tieši tai mirkli atskanēja zvans, un konveijers sāka kustēties.

Gaļina steidza siet lakatiņu, bet savāktuve stāvēja tukša un spuldzīte signalizēja: «Kavējums, kavējums,» — taču Vasilijs Arhipovičs neizteica vis

Gaļinai rājienu, bet izlikās neko neredzam un aizsteidzās uz konveijera otru galu.

Pēc dažām minūtēm, raudama trakā ātrumā, Galina iekļāvās konveijera ritmā. Vēl pēc dažām minūtēm viņa pagriezās pret Nastju un satraukuma zibošām acīm strupi izgrūda:

—   Pastrādā viena!

Tas bija galīgs absurds — apsēdināt pie konveijera neiestrādājušos mācekli, taču Gaļina nepacietīgi Nastju mudināja:

—   Pārsēdies manā vielā! Uz mazu laiciņu. Sēdies!

Pie vecā konveijera nebija iespējams tik viegli apmainīties vietām, bet šeit katra montētāja pie sava darbgalda atrodas savrup, un Nastja paklausīgi apsēdās, bet za|ā spuldzīte viņai jau signalizēja, tieši viņai: «Nesnaud! Turies ritmā! Lielāku ātrumu!»

Tieši ātrums bija tas, kas Nastjai pagaidām nebija sasniedzams. Viņai karsts pārskrēja par kauliem, viņa uztraucās, sāka steigties, kautrējās, paļaudamās uz Gaļinu, apbrīnodama viņu un domās atkārtodama operācijas gailu un kārtību, ko sen bija no galvas izmācījusies. Viņa bailīgi paskatījās uz spuldzīti, ik mirkli gaidīdama trauksmes signālu, bet klusībā briesmīgi baidījās krist kaunā, atpaliki no Gaļinas, viņa vēlējās paspīdēt. Pat paspīdēt vēlējās! Savāktuve aizveda pa lentu viņas mehānismus. Veiklāk! Ātrumu, lielāku ātrumu! Pirksti zibēja. Urā!

Bet Gaļina? Caļina piemetās no sāniem uz mācekles taburetes un, zodu uz delnas atspiedusi, la

sīja, lasīja alkatīgi, steidzīgi, un kaut kas gaišs, izmisīgs un rūgts pārskrēja viņai pār kaismīgi koncentrēto seju ar cieši sakniebtām lūpām un nesapratnē saraukto pieri. Tā pagāja labs brīdis. Nastja laida pa lentu mehānismus citu pēc cita, sākdama jau brīvāk uzelpot un arvien vairāk baidīties par Caļinas neprātību. Ieraudzīs meistars, tad dārdinās ruporā pa visu brigādi: «Korzinkina! Tā ir nejēdzība! Darba disciplīnas graušana! Kaut kas nedzirdēts!»

Beidzot Gaļina pāršķīra pēdējo lappusi un vienaldzīgu skatienu gari izdvesa:

—   Nu?

«Granātu aproce», Nastja izlasīja uz vāka grāmatas nosaukumu.

—    Nu? — atkārtoja Gaļina, vēl īsti neatgriezusies reālajā dzīvē, ar nopūtu iebāzdama virsvalka kabatā grāmatiņu lētā brošējumā.

—    Pārbaudījumu izturēji, brīnums, — viņa vienaldzīgi pateica, nosēzdamās savā vietā pie konveijera. — Pamodos šorīt — tumšs, miegs nenāk, sāku lasīt. Nepaguvu nobeigt, kad bija jāsteidzas uz darbu. Tā mēdz būt dzīvē? «Ko var zināt, varbūt lavu dzīves ceļu šķērsojusi īsta, patiesa, pašaizliedzīga mīlestība?» — viņa pēc atmiņas citēja.

—   Mēdz būt? Pašreiz, mūsu laikā, mūsu rūpnīcā, kā raksta Kuprins «Granātu aprocē», mēdz būt tāda mīlestība? Patiesa? «Šķērsojusi tavu dzīves ceļu…»

Mīļā Gaļina!

Nastjai gribējās, tāpat kā vakar, mesties viņai ap kaklu, apskaut cieši cieši, izdarīt kaut ko

Gaļinas labā, kaut ko bīstamu, grūtu, ļoti bīstamu, lai pierādītu savu draudzību.

—   Nesaprotu, kādēļ ir tik labi! — brīnījās Gaļina.

Te pēkšņi viņas izdzirda iecielinātā virsvalka pazīstamo čabēšanu, un viņu priekšā satraukta parādījās tehnoloģes apaļīgā figūra.

—    Dārgumiņ! Kas ar jums noticis? Ko tas nozīmē? Dakšiņa nošķiebta, nošķiebta, nošķiebta! Vēl, vēl…

Viņa lika uz Korzinkinas galdiņa sārtās kārbiņās iekārtotus mehānismus, kurus pa lentu nesen bija aizsūtījusi Naslja. Mehānismi tika sūtīti atpakaļ no projektora. Enkura dakšiņas montāžas brāķis! Brāķis, brāķis, brāķis!

Telinoloģe iztukšoja virsvalka kabatas un sašutumā sasila rokas:

—   Jūs, dārgumiņ, esat prātu zaudējusi!

Nastjai sirds sastinga no visa šā neticamā un neapšaubāmā fakla. Tuvojās katastrofa. Sabrukums. Brigāde cietīs zaudējumus.

Pārskaities ātriem soļiem tuvojās Vasilijs Arhipovičs.

—    Korzinkina?! Ak tad tik tālu gan! Brāķa sērija. Nedzirdēti kliedzošs fakts! Bet Dāvids Semjonovičs par jums bija rožainās domās… Un es tikko nenoticēju!… Nepārtrauciet, nav laika klausīties jūsu replikās!

—    Vasilij Arhipovič! — Gaļina pārtrauca, dedzīgi rokas uz krūtīm sakrustojusi. — Esmu vainīga, piedodiet, izlabošu, palikšu pēc darba laika, visu pārtaisīšu!

Tik ļoti Korzinkinai neatbilstoša bija šī paļāvīgi lūdzošā balss un apgarotais satraukums sejā! Vasilijs Arbipovičs apjuka.

Korzinkina rupji neatcirta, necentās izvairīties, neizmeta patmīlīgas replikas. Vasilijs Arhipovičs nezināja, ko iesākt, tā sakot, ar tik pretdabisku Korzinkinas izturēšanos.

—    Ak tad tik tālu gan! — viņš nomurmināja, nezinādams, kā reaģēt uz vainu un Gaļinu Korzinkinu, kas atzina savu vainu.

Tā kā jus savu kļtidu esat atzinusi… — pašam pilnīgi negaidot, viņš iesāka un strostēšanas vietā, Korzinkinas apkaunošanas vietā brigādes kopsapulcē, ceha priekšnieka pavēles «Izteikts stingrs rājiens ar brīdinājumu» vietā …

Lai brāķis tiktu izlabots! — viņš strupi pateica. Un tūlīt gāja projām. Arī tehnoloģe gāja projām, mazliet izbrīnījusies par Vasilija Arhipoviča liberālismu.

Tas viss notika pārāk ātri. Nastja nepaguva iejaukties. Nastja arī nevarētu iejaukties, jo tā kā (

tā atbildīga Gaļina. Tu vēl neesi iemācījusies strādāt, atbild Gaļina. Tu neesi iemācījusies, tu neko neproti un pirmajā mirklī, kaut arī uz mirkli, tu aiz bailēm biji izmisusi par savu vainu. Bet Gaļina neizbijās. «Vainīga? Atbildēšu.»

Un brīnums! Cik mīļa viņa kļuva Nastjai!

—    Iekritām mēs abas, — Gaļina mulsi smaidīja. — Vai kļūt par pozitīvu tipu — tādu kā Pazuhina, ko? Būs jāpasēž pēc maiņas. Mūsu Vaseņka šodien tāds savāds, izbrīnījies— Jā, un viņš saka: «Es viņu mīlu tāpēc, ka pasaulē nav nekā

viņai līdzīga, nav nekā labāka, nav ne zvēra, ne stāda, ne zvaigznes, ne cilvēka skaistāka un maigāka par jums.» Vai tā ir dzīvē?… Bet tu tikai pamēģini man vēlreiz izdarīt kaunu! Es neesmu Vaseņka, man ir cieta sirds…

Un tieši šodien Nastja nevar palikt pēc maiņas kopā ar Galinu izlabot savu brāķi. Māmiņa lika pēc darba nākt mājās. «Tūlīt pēc* darba, pulksten trijos, lai noteikti bulu mājās, tieši trijos, lūdzu, neaizmirsti, Nastja!»

Mainiņai šodien brīvdiena — iespējams, tādēļ viņa ko sadomājusi. Iespējams, ka viņa iekārojusi reiz pa visu nedēļu tā svētdienīgāk divatā paēst pusdienas un aiziet uz kino vai arī uz veikalu, vai uz dekoratīvo audumu izstādi, kas nesen no Maskavas šurp atvesta. Nastjai dekoratīvie audumi bijuši nebijuši, tomēr viņa aizskries mājās tieši tai minūtē, kā lūgusi māmiņa. Atskries jautra un pajokos. Tā viņu attiecības ievirzījušās, ka visu nopietno un grūto, kas viņai dzīvē gadās, — savu īsto dzīvi Nastja no māmiņas slēpj. Viņa nestāstīs par tikšanos ar Ņebilovu, par Dāvidu Semjonoviču, par Dimas vēstulēm un diezin vai pastāstīs par šīs dienas neveiksmi.

—   Ej vien! — Gaļina atlaida.

Nastja aizdrāzās kā vējš. Un vajadzēja gadīties, ka pie durvīm viņu alkal, tāpat kā pagājušo reizi, panāca Abakašins! Patiesībā gan tikko nepaskrēja garām, tikai aiz pieklājības apstājās. Šķita, viņš sevišķi iepriecināts nebija, sastopot Nastju. Viņš steidzās uz tipogrāfiju. Tipogrāfija pa ceļam, un viņi neviļus sāka iet reizē, juzdami atsalumu pēc Vja

česlava un Gaļinas vakardienas saskriešanās. Protams, savās neveiksmēs Vjačeslavs sevi nevainoja, bet stulbeņus un birokrātus redakcijā. Viņš vainoja šos cilvēkus par to, ka viņam tik maznozīmīga, patiesībā nenozīmīga loma šai pilnīgi prozaiskajā rūpnīcas avīželē! Viņu nelutināja par apdāvinātību kā skolā. «Viņi» nav spējīgi saprast. «Viņiem» trukst fantāzijas. «Viņi» ir ierēdnīši. Viņu tur melnajam darbam, viņam uzdod nenozīmīgus sīkumus: aizej uz cehu, uzzini, par cik procentiem izpildīts plāns tādā un tādā sektorā. Vai arī cik trūkst no izpildes. Viņš, Vjačeslavs Abakašins, divu galvas tiesu augstāks par visiem saviem klases biedriem, daudz lasījušais prātnieks Vjačeslavs Abakašins par izsūtāmo rūpnīcas avīželē, kur neviens nezina, kas ir Renuārsl

Viņš rauca pieri un aizvainotībā kodīja lūpas: viņa garenajā, kalsnajā sejā iegulusi grūtsirdība. Nastjai nebija nekādas vēlēšanās viņu mierināt, un viņi soļoja klusēdami.

Tomēr ne ilgi. Aizvainojums lauzās laukā. Viņš neieredzēja Korzinkinu! Tā viņu vakar Nastjas priekšā bija pazemojusi. Viņu mocīja doma, ka Nastja varbūt līdzjūtīgi žēlo viņu vai arī kopā ar Korzinkinu smejas, ka viņa rakstus izbrāķē. Bet kaut arī tā! «Viņiem» vajadzīgs standarts un šablons, viņš standartu un šablonu nīst. Bet ir viena … viens cilvēks… ir cilvēki, kas viņam tic! Protams, ne šeit, mūsu rūpnīcā. Šeit ir «korzinkinas». Pabeidza vidusskolu, aizvēra grāmatas, apsēdās pie konveijera — un mērķis sasniegts. Konveijera piedēklis — vairāk nekas, tāda ir Korzinkina.

—   Tās ir muļķības! — kliedza Nastja, kāju piecirzdama.

Viņa apstājās un nikni raudzījās uz Abaka.šina vārgo augumu un bālo seju. Viss oreols no viņa pagaisa. Ņurga, kaut arī vesela enciklopēdija galvā. Ļauns ņurga! Nastja nevēlējās dzirdēt viņa gānīšanos par Galinu. Viņa pateiks šim ņurgam visu, ko domā par viņu un par Galinu. Lai zina, kāda Galina ir patiesībā, cik labi viņš to izpratis. «Aizvēra grāmatas»?! Bet viņa raud, sapņo pie grāmatas un bezbailīgi atzīst, kad ir vainīga, uzņemas visu vainu uz sevi…

—    Kas tā par grāmatu? — ar acīs iezagušos ziņkārību vaicāja Abakašins. Viņš bija galīgi izbrīnījies par Nastju. Viņš neko nesaprata. Viņš nesaprata, ka Gaļinai ir dedzīga sirds.

—    «Granātu aproce»? Tad nu gan jaunums! — viņš augstprātīgi iesmējās.

—    Bet tu, tu, tu ar saviem jaunumiem, tu nejūti un neredzi cilvēkus!

—   Man pret cilvēkiem ir savas prasības.

—   Tev ir tādas prasības, lai par tevi jūsmotu.

—    Es jau nu nepieļaušu kaut kādai Korzinkinai sevi pazemot… Kādai pilnīgi nenozīmīgai Korzinkinai … Pagaidiet tikai, es jums pierādīšu!

—   Ko nu tu pierādīsi! Intelbeņķi!

Nastja nevarēja sāpīgāk iedzelt viņa patmīlībai. No viņa atgaiņājās kā no mušas! Viņu ne par ko netur! Viņu uzskata par nulli. «Intelbeņķis!» Kādu vārdiņu palaiduši! Viņu aizvaino. Tā Korzinkina! Tas viņas izgudrojums. Nastja ir zem Korzinkinas tupeles.

—     Pirmrindnieki! Optimisti! — ar iznicinošu ironiju novilka Vjačeslavs. — Gandrīz jau ražošanas teicamnieks?! Tad tā ir tā dzīves patiesība, lia-ha-ha! Sapulcēs aģitācijas runas, bet pie konveijera …

—   Tu nesaproti…

—   Es visu saprotu! Un neklusēšu.

Viņš bija tā saniknots, ka nespēja savaldīties un tālāk iet kopā ar Nastju nevēlējās. Viņam jāsteidzoties uz redakciju. Viņš sadošot tur tādu sutu.

Viņš panākšot…

Neatvadījies Vjačeslavs aizsoļoja atpakaļ uz rūpnīcu.

«Lūdzu, panāc! Varbūt izsauksi mūs ar Gaļinii uz divkauju?!» Nastja domās pasmējās.

Pēkšņi viņa otrpus ceļam uz ietves ieraudzīja Annu IVebilovu.

Ņebilova gāja ļoti ātri, galvu domīgi noliekusi.

Viņa izskatījās nospiesta un noraizējusies un Nastju nepamanīja. I

Nastja deva kājām vaļu un laidās uz mājām. Viņa sargājās raudzīties atpakaļ, lai nesastaptu IMebilovas skatienu, un pagrieza galvu tikai tad, kad bija pie durvīm, taču atkal viņu ieraudzīja, tikai jau pagalmā.

Pulkstenis bija bez piecām minūtēm trīs. Tagad saprotams, kādēļ māmiņa bija likusi pārnākt tieši trijos. Ņebilova nāk pie viņām. Kāpēc, kāpēc?

Nastja no viņas baidījās. Nastja nekad no citiem cilvēkiem nebaidījās. Viņa baidījās no šīs valdonīgās, skaistās un svētdienīgi saposušās sievietes ar

sarkanām lūpām un vara brūnajām cirtām gar viegli sārto sejas ovālu.

Izārdījusi un arvien vēl ārda un ārda Nastjas dzīvi!

Trīcošām rokām Nastja atslēdza durvis. Māmuļa tās atvēra. Viņa Naslju sagaidīja priekštelpā, laikam bija stāvējusi pie durvīm un klausījusies, vai kāds nenāk pa kāpnēm.

—   Viņa! —• Nastja izbijusies čukstēja.

—    Paldies, ka atnāci! Es negribēju būt ar viņu divatā. Paldies, ka tu atnāci. Nekas, nekas! — māmiņa runāja, aukstiem pirkstiem glāstīdama viņas roku, nemaz nebrīnīdamās, ka Nastja visu zina, žēlodama, drošinādama viņu, it kā nevis pašai, bet Nastjai stāvētu priekšā šī tikšanās. Jau atskanēja zvans.

—   Ej manā istabā, — māte teica.

Nastja aizgāja un nostājās pie loga, sirds stipri sita sāpēs un žēlumā pret māti.

—    Mēs neesam vienas? — Ņebilova, ieraugot Nastju, vīlusies pateica. — Es domāju…

—   Lūdzu, sēdieties, māte atbildēja. — Ne, šeit ne.

Viņa nerādīja uz krēslu, kas atradās pie tēva galda, uz kura neskarta stāvēja viņa mape ar papīriem. Viens krēsls bija nolikts istabas vidū. Māmiņa norādīja uz to.

—   Seit? — Ņebilova apjuka.

Viņa jutās neveikli un muļķīgi, sēžot uz speciāli viņai istabas vidū noliktā krēsla. Viņa sakārtoja kleitu, nezinādama, kur likt somiņu, un pakāra to plecā. Te nu viņa ir visā godībā! Un zināmā atstatumā.

«Ahā, tu neesi vis nekāda zostiņa!» nepārprotami rtināja viņas pilnīgi noskaidrojies skatiens. Nāsis viņai izplētās platākas un trīsēja. Viņa pūlējās izlikties mierīga.

—   Es jūs lūdzu … Man prieks tikties ar Nastju.

Tomēr tāda saruna… Es negribētu par to. . .

Nastjas klātbūtnē, — viņa saraustīti runāja.

—   Kā jums tīk, — māmiņa atbildēja.

«Gudrā māmuļa! Redz, kas, izrādās, ir spēcīgs un drošs — mana nevarīgā, klusā māmulīte un nevis šī greznā, sārti baltā sieviete, kas tev nāk virsū gluži kā tanks.»

Nastja ar greizsirdības nemieru vēroja māmiņu.

Māmiņa nepīpēja. Labi, ka viņa nepīpēja. Viņai pīpēšana nepiestāv. Viņa apsēdās uz tahtas maliņas un gaidīja. Viņa izskatījās trausla melnajā kleitā, viņas pozā bija vārdos nepasakāma grācija.

—         Jūs gribat, lai tas kairā ziņā noliktu Nastjas klātbūtnē? — Ņebilova vaicāja, pūlēdamās, bet nespēdama noslēpt satraukumu. Divi sārti plankumi kvēloja uz viņas vaigiem. (

Māmiņa klusēja. Ņebilova izaicinoši atmeta galvu.

—         Dariet, kā zināt. Man tas jums jāpasaka. Tas neattiecas uz mani vien… uz mums visiem un Arkādiju Pavloviču, mana nākošā — zināt…

Viņa gribēja pateikt: «Zināt, man būs bērns.»

Viņa vēloties bērnu. Viņa vēloties pilnīgu sievietes laimi. īstu laimi. Kādēļ gan citām esot mājas, vīrs, ģimene?

—   Zināt, — Anna piesmakušā balsī atkārtoja.

Nastja redzēja, ka māmiņas seja kļūst ļoti bāla,

il ka viņa kaut ko būtu starp vārdiem sapratusi. Pat lūpas viņai nobāla.

—   Kas tad man jāzina? — pēc mazas pauzes vaicāja māmiņa.

—    Jums galu galā jāzina un jāsaprot: tas ir nopietni, uz visiem laikiem! Mans vīrs… Arkādijs Pavlovičs…

Nastja žigli atgāja no loga, piegāja pie māmiņas un apsēdās līdzās.

—   Nastja šeit man ka pārmetums! — Ņebilova nervozi iesmējās.

—    No viņas nekas nav jāslepj, māmiņa teica, ar saviem vēsajiem pirkstiem noglāstīdama Nastjas vaigu.

Nastja satvēra māmiņas roku un klusēdama to noskūpstīja. Viņa māti neprātīgi mīlēja, dievināja, žēloja, viņas krutis smacēja raudas.

—    Tas ir nopietni, — Ņebilova atkārtoja. Kaut kas nežēlīgs iezagās viņas stingajā sejā, bet tai pašā laikā viņu urdīja nemiers, piesardzība. — Arkādijs Pavlovičs ar jums tiekas. Es to zinu. Nesen viņš bija pie jums bibliotēkā. Viņš neslēpj, man viss zināms. Tomēr viss ir izlemts…

Māmiņa klusēja. Viņas klusēšana Ņebilovu pazemoja. Ņebilova ar izmisumu juta, ka viņas nāciens nav attaisnojies. Nekā viņa nav panākusi. Tikai ar šausmām saprata, ka viņas laimei bīstams spēks slēpjas šai trauslajā, n#>vairs jaunajā, bet jaukajā sievietē — pat viņas vītums bija jauks kā domīga rudens diena. Un šī meitene līdzās ar nesaudzīgām, dīvaini šaurām acīm. Un šī māja, kur viņam viss ierasts un dārgs, viņa galds, viņa grāmatas…

Pēkšņi Ņebilova briesmīgi apvainojās, ka viņa mājā lai jāsež istabas vidū kā uz apsūdzēto sola un jāizlūdzas tas, uz ko viņai ir tiesības. Miers, lepnums, visu atzinība un — galvenais, galvenais un vēlreiz galvenais! — paļāvība uz to, ka laime nodrošināta.

—    Jūs domājat, ka Arkādijs Pavlovičs, ka viņš … viņš nevar atteikties no ieradumiem … jūs turat Arkādiju Pavloviču ar mājām. Bet šīs ir viņa mājas! Viņa pūliņi! Sī istaba, tahta, grāmatas, Vrubelis pie sienas, Vrubeļa kopija — viss, viss… Tas viņu velk šurp — ieraduma spēks. Nekas vairak. Taču šis mājīgums un ieradumi nepārspēs mani. Viņš pārvarēs. Es tos pārspēšu.

—    Man šķiet, nu pieliks, — māmiņa teica pieceldamās.

—   Jūs mani dzenat prom?

—   Mēs esam skaidrībā.

—    Jūs tēlojat cēlsirdību, bet, ja kāds ir cēlsirdīgs, tad tas ir viņš, turklāt pārāk, pārāk cēlsirdīgs. Tomēr jums būs jādod piekrišana laulības šķiršanai! — Ņebilova kliedza. Tai pašā mirklī viņa pati izbijās no pateiktā un spieda pirkstus pie deniņiem. — Nenosodiet mani, — galvu noliekusi, viņa pateica. — Vai nu es šeit stāvētu, ja nebūtu zinājusi par jums, ka jūs neesat mietpilsone, bet cēla sieviete? Es iebraucu jūsu pilsētā un kā viesulis… Jūs esat daudz vecāka, saprotiet! «Dievs man atsūtījis mīlestību.» Dzīve pilnīgi pārvērtusies, viss manī apskaidrots. Man vairs nav savas gribas. Esmu bezspēcīga. Sirdij nevar pavēlēt.

Atpakaļ atgriezt nav iespējams. Esmu bezspēcīga, bezspēcīga! Saprotiet mani!

Viņa bikli pacēla acis. Māmiņa stāvēja atturīgi, vienaldzīgu seju, ar plaukstu kaklu sažņaugusi.

IVebilova gaidīja, viņas acīs pavīdēja it kā lūgums, it kā glaimi. Kaut kādas vel cerības.

—   Saprotiet mani!

Atbildes nebija.

—        Ja tā … — Ņcbilova teica, katru vārdu atdalīdama.

Viņas vaigos saskrēja sārtums, acis dzēlīgi iedzirkstījās. Viņa uzpūtīgi atmeta galvu:

—   Ja tā … 11u vismaz es visu zinu.

Viņa piecēlās, atkal augstprātīga un nevainojami skaista, un izgāja no istabas, negaidīdama, ka viņu izlaidīs. Priekštelpā noklaudzēja āra durvis, iestājās klusums.

Māmiņa nolika krēslu pie sienas. Nastja trīcēja kā drudzī.

—        Ko viņai no tevis vajag? Kadeļ viņa bija atnākusi?

—   Aiz laimes nenāktu, — māte atbildēja.

Nastjai šķila, ka viņa būtu pamanījusi mātes

acīs uzvaras līksmi. Māmiņa aizdedzināja papirosu un nepacietīgi pīpēja.

—        Sī sieviete ir ņo tāiii, kas prot atvairīt visus šķēršļus, — viņa teica.

«Kādēļ tad tētis viņu iemīlējis?» Nastja drūmi nodomāja.

—        Zēl viņa, — it kā izdzirdusi Nastjas domas, atbildēja māmiņa.

Viņa žēloja un nevainoja lēvu. Naslja vainoja, nepiedeva, nevarēja viņu mīlēt kā senāk. Nav bijušā tēva. Ir nevarīgs, nomaldījies cilvēks, bez savas stingras pārliecības. Nav tā cilvēka, ar kuru Dimam patika runāt par politiskiem jaunumiem, kad svētdienās, uzvilcis labi izgludinātas bikses, viņš te atnāca ciemos. Viņiem bija vīru intereses. Viņi apsprieda starptautisko stāvokli. Nastjai par starptautisko stāvokli diezcik lielas skaidrības nebija, viņa tad vairāk klusēja, brīnīdamās par Dimas erudīciju politiskajos jautājumos. Tētis sēdēja te, šinī krēslā, pie sava galda, bet Nastja līdzās, aplikusi viņa roku ap savu kaklu. «Putnēns zem spārna,» tētis teica, bet Dima raudzījās Nastjā uzticīgām, mīlas pilnām acīm. Cik viņiem bija labi! Kur tu paliki, jaukā, skaidrā dzīve, kur tu paliki?

Naslja nespēja saprast, cieta, kaunējās, ka tētis, kuram jau pilni četrdesmit deviņi gadi, kuram sirmi deniņi un divas dziļas rievas gar muti, aizgājis pie svešas, skaistas sievietes ar baltu kaklu!

—    Nejēdzīgi, ka viņi ir garīgi sveši. Viņš ir maigs, godprātīgs, bet viņa… Cik alkatīgi viņa traucas uz mērķi! Kas tur iznāks, nevar zināt, — māmiņa teica.

Māmiņa bija satraukta, bez apstājas pīpēja vienu papirosu pēc otra, nodrukšināja pelnus un staigāja pa istabu no viena kakta otrā un runāja par to, ka šī sieviete ir tēvam sveša, ka tēvam neklāsies labi, jo tālāk, jo ļaunak. Ai, šīs alkatīgās bezkauņas!

Māmiņu bija nomocījusi klusēšana, viņai vajadzēja izlādēties. Tomēr uzvaras apziņa, ko Nastja pamanīja māmiņas acīs, vairs neizgaisa. Viņa apstājās pie spoguļa un ilgi lūkojās savā attēlā. Pašūpoja galvu.

—   Viņš nebūs ar to laimīgs.

«Ko var zināt, varbūt tavu dzīves ceļu šķērsojusi īsta, patiesa, pašaizliedzīga mīlestība,» Nastja atcerējās. Un atcerējās gaišo nemieru Gaļinas acīs. «Vai dzīvē tā mēdz būt?…» Grāmatās, Gaļina! Pavaicā manam tēvam, viņš pateiks. Tikai grāmatās.

Vakarā viņa izņēma no pasta kastītes vēstuli. Uz aploksnes bija nosūtītāja adrese. Nastja izlasīja vairāk reižu, savām acīm neticēdama. Vēstule ar nosūtītāja adresi. Ar treknu svītru pasvītrots: Dmitrijs Lavrovs. No māmuļas slēpdamās, Nastja klusi iezagās savā istabā un ieslēdzās.

Lūk, kas bija rakstīts vēstulē.

«Nastja, es visu uzzināju! Vjačeslavs Abakašins sarakstās ar Borjti Ļevitovu un viņam izstāstījis. Ņina Sergcjevna lido ar «TM-104» uz mājām (viņa izsaukta uz apgabala apspriedi, varbūt pavisam) un aizvedīs šo vēstuli. Arī viņa zina, un visi cili zina. Es ļoti steidzos, Ņina Sergcjevna lejā staigā gar vagoniņu, dzirdu, kā viņa staigā un gaida. Nastja, es neticēju, bet Boriss man parādīja pretīgo Vjačeslava vēstuli. Es mazliet atceros Annu Ņebilovu, viņa rakstīja par mums, kad mēs braucām uz jaunceltnēm. Man jau toreiz šķila, ka viņa tāda klīrīga un izliekas par nezin ko.

Sī ziņa man bija kā āmurs pa pieri. Vai simtiem reižu biju gan dzirdējis, gan lasījis laikrakstos par pamestām ģimenēm, bet no Arkādijā Pavloviča, ko es uzskatīju par cilvēka cēlāko paraugu (izņemot visā zemē slavenos varoņus ar plaši pazīstamiem vārdiem), — vai tad to varēja gaidīt?… Nolaižas rokas, zūd ticība cilvēkiem, ja pat Arkādijs Pavlovic.s pametis visuzticamāko draugu … Nav vairs jaunais un nodzīvojis lielo pusi mūža … Bet ja būtu jauns? Mīlēt var tikai vienreiz. Es tevi mīlu. Es ne mūžam nemīlēšu nevienu citu! Kādēļ es rakstu? Galvā juceklis. Esmu zemisks nelietis. Toreiz neko nesapratu! Pareizi dari, ka mani nicini. Ņina Sergejevna sauc, lai ātrāk. Neiznāk uzrakstīt līdz galam … Nastja, es tevj lūdzu kā cilvēks un bijušais biedrs (tu, protams, nevari pēc visa tā mani par biedru saukt), — ja tev vajadzīga palīdzīga roka, uzraksti! Nevaru iedomāties, ko tagad darīt. Citi domā, ka vajagot pieprasīt, lai tu brauc pie mums. Te ir bibliotēka, tava māmuļa varētu… Ņina Sergcjevna steidzina, beidzu. Tomēr pat pēc Arkādijā Pavloviča es ticu uzticībai un uzticīgiem cilvēkiem … Bet kā tad pats, bet pats? Pareizi dari, ka nicini mani. Pilnīgs baoss, šausmīgs noskaņojums! Muļķis, stulbenis, esi dabūjis pēc nopelniem, tā tev vajag! Visi tev sūta sveicienus. Pie mums uzsnidzis sniegs, viss ir balts. Skumji. Lūdzu, Nastja, atraksti! Kaut vienu vārdu! Gaidīšu. Ja tūlīt uzrakstīsi, vēstuli saņemšu pēc piecām dienām. Nastja, atbildi!

D m i t r i j s Lavrovs.»

Māte klauvēja pie durvīm.

—   Kādi jauni jaunumi, no manis ieslēgusies! Atver! Dzirdi, atver! — māte nepacietīgi klauvēja.

Nastja pabāza vēstuli zem spilvena un ielaida viņu.

—    Kā tev, Nastja, šķiet, — māmiņa satraukti iesāka, — ja viņu saista ieradums un viņš zvana, atnāk, ja viņš ilgojas pēc sava rakstāmgalda un mājīguma, viņš mums nav vajadzīgs! Arī šis Vrubelis mums nav vajadzīgs! Šķiršanās? Lai. E.s nekā nevēlos ar varu. Mēs par šķiršanos netikām runājuši, mēs runājām par to, kas noticis. Bet, Nastja, viņa nemaz tēti nepazīst. Viņa cenšas sevi apmānīt.

Māte glāstīja Nastjas matus, nesaprazdama, kāpēc Nastja smejas un raud, seju piespiedusi pie viņas pleca.

—    Viņi man ir nodarījuši lielu pārestību, bet man viņa žēl, Nastja, — māte teica. — Nekad es viņam nevarētu piedot! Nepiedošu. Sevis un tevis dēļ nepiedošu! Tomēr man žēl viņa. Viņš nebūs laimīgs ar šo sievieti. Gandrīz vai priecājos. Un žēl man viņa.

13

Vasilijs Arhipovičs stāvēja brigādes durvīs, saņemdams vakara maiņu, pareizāk, dienas maiņu: bija bez ceturkšņa divi. Ar stingru noteiktību aizbāzis labo roku aiz virsvalka, viņš murmināja:

—   Labdien. Ejiet vien.

—    Vasilij Arbipovič, nu ir gan pārsteigums! Vasilij Arbipovič, desmit minūšu pārtraukumā apspriedīsim?

—   Ejiet, ejiet!

Viņš neskatījās tieši sejā, un meičas, it kā par kaut ko nokaunējušās, pasteidzināja soli; pie kon

veijera pulciņos sastājušās, viņas drudžaini sačukstējās, ik mirkli acis uz durvīm pamezdamas. Atnāca Nastja, čuksti apklusa. Konveijers vēl nestrādāja, regulatori vēl neknikšķināja savu vienmuļo «knik-knik», iestājās sasprindzināts klusums.

Visiem bija dzirdams, kā meistars teica:

—   Biedre Andronova, aizejiet pie mana galda un pagaidiet.

—   Kādē|, Vasilij Arhipovič?

—   Lūdzu bez iztaujāšanas pakļauties meistara pavēlēm.

No tālienes meiteņu pulciņā Nastja ieraudzīja Caļinu. Gaļina aizgriezās. Runāšana apklusa, kamēr Nastja gāja gar konveijeru līdz tam tālīnajam stūrim, kur atradās galds, kabinets, kanceleja un Vasilija Arhipoviča «kapteiņa tiltiņš». Telinoloģe, savā grabošajā virsvalkā atgādinādama labsirdīgu ārsti, satiekoties vainīgi nodūra acis un viņu par dārgumiņu nenosauca.

Pazuhina, tieši otrādi, atturīgi, bet ziņkārīgi pamāja ar galvu. Tas viss bija dīvaini un nesaprotami. Nastja baidījās, ka paklups.

Viņa pataustīja virsvalka kabatu. Dimas vēstule bija pie viņas. Tomēr viņa baidījās, ka paklups.

Zvans. Sākās brigādes ikdienas dzīve. Katrs darīja savu darbu. Meistars vēl nenāca.

«Kāda nelaime vēl mani sagaida!» nesaprata Nastja, sēdēdama pie galda, kur bija pavēlēts, un pati neticēdama nelaimei, kaut gan pazīmes bija ļoti satraucošas, it sevišķi tas, ka Gaļina aizgriezās.

Meistars nesteidzās uz savu vadošo vietu rupora tuvumā. Nastjai jau šķita, ka viņš tīši vilcinās, pā

rāk ilgi uzkavēdamies gan pie vienas, gan otras operācijas. Viņa centās domāt par Dimu un viņa neprātīgo vēstuli (mīļais Dima!), taču uztraukums un apjukums pieauga. īsinādama laiku, viņa sāka apskatīt mapes, kas atradās uz Vasilija Arhipoviča galdiņa, un ieraudzīja izklātu laikrakstu.

«Konveijers vai lasītava?» acīs dūrās ar sarkanu zīmuli pasvītrotais virsraksts.

Nastja nobālēja. Sirds sāka sist lēni, truli, it kā gribētu pār.šķelt krūtis.

«Visam beigas. N11 ir visam beigas! Vairs nav iespējams dzīvot. Visam beigas,» bez kādas sakarības viņai jaucās pa galvu, kamēr, neuzdrošinādamās avīzi ņemt rokā, viņa pūlējās iedziļināties Abakašina feļetonā, kurā viņš izgāza savu sašutumu un trina zobus sakarā ar slaveno (pēdiņās) montētāju Gaļinu Korzinkinu, kas vakar izcēlās (pēdiņās). Ko mēs, kas nesen iestājušies rūpnīcā, varam no tā mācīties, kādu piemēru var ņemt mācekle, no kuras mēs uzzinājām …

Un tālāk tādā pašā garā.

«Vairs nav iespējams dzīvot! Jāiet prom! Jābēg!»

Tomēr Nastja nekustējās ne no vietas. Viņu pārņēma trulums. Beigas, beigas, beigas… «No kuras mēs uzzinājām …»

Visā rūpnīcā lasa Abakašina feļetonu. Te nu ir tas grāviens. Redz, kas par putniņu tā Korzinkinas mācekle! «Galina, es nevaru vairs dzīvot. Visā nopietnībā nevaru. Vispār nevaru, ne tikai šeit rūpnīcā.»

Viņa nezināja, cik ilgi bija tā sēdējusi uz taburetes pie Vasilija Arhipoviča galdiņa ka pārakmeņojusies. Beidzot viņš pienāca, droši vien savu rūnu apdomājis.

—    Biedre Andronova, — nevis bargā, bet neparasti kautrīgā tonī viņš iesāka, apsēzdamies Nastjai pretī un izvairīdamies raudzīties viņai acīs, bet notēmējis stingru skatienu pieres vidū vienā punktā.

—     Biedre Andronova, jums ir tiesības izmantot presi, lai atmaskotu un cīnītos Pats esmu komjaunietis un zinu preses un principiālas cīņas nozīmi… un izdaru savus secinājumus… Es jau domāju, Korzinkina sāk iet uz augšu… taču šis kliedzošais fakts, kas apgaismots avīzes slejās… Kaut gan Korzinkina brāķi izlaboja … tomēr — taču…

Izrādījās, viņš nebija sagatavojis savu runu. Viņam galvā bija liaoss — viņam trūka savas nostājas, savas autoritatīvas domas, viņam tikai pretīgi, pretīgi, pretīgi, un tas bija viss! Nevajadzēja toreiz kadru daļas priekšnieku klausīt, iesmērēja viņam tādu odzi. «Tev vajadzēja stādīt jautājumu tieši brigādes un tās pašas Korzinkinas priekšā, bet tu paklusām uz redakciju. Kas tad tev lika klausīt Korzinkinu, ja redzēji, ka skuķei vējš galvā? Kas tev lika viņu atvietot, kad rokas stīvas kā sasietas? Korzinkina nu viena pati strebj to putru, bet tu paliec maliņā, tev gar to nekādas daļas, tu esi bez vainas, eņģelītis.» Viņš pastūma lupu uz pieres un, nikni noraudzīdamies Nastjas pierē, teica:

—   Tomēr nekrietni!

—    Nekrietni! — kliedza Nastja. — Vasilij Arhipovič, mīļais, labais, pamāciet, — ko darīt?

Viņš izvalbīja acis.

SinT brīdī sāka spēlēt radio. Pārraidīja mūziku darba vingrošanai. «Rokas sānos! Viens, di-vi. Pietupiens. Viens, di-vi…» patīkami un skanīgi komandēja diktora tenors. Uz desmit minūtēm brigāde kļuva par vingrotavu. Vasilijs Arhipovičs cītīgi pietupās līdz ar visiem, pagriezās ar ķermeni un izbrīnījies blenza uz Nastju, kas vienīgā palika sēžot. Pār viņas vaigiem lēnām ritēja lielas asaras. Vasilijs Arhipovičs juta pēkšņu atvieglojumu, neizprotamu vieglumu. «Odze» raud!…

Visu šo dienu cits pēc cita sekoja negaidīti notikumi. Vingrošana turpinājās. «Rokas augšā, noliekties uz sāniem. Uz labo, uz kreiso, viens, divi, trīs!» komandēja dzīvespriecīgais tenors, kad mūzikas vidū atskanēja Gaļinas skaļā balss:

—   Biedri! Kur mūsu Dāvids Semjonovičs?

Vecā kontroliera nebija.

—   Korzinkina, netraucējiet veselības vingrinājumus! — stingri apsauca meistars.

—    Iedomājies, vingrinājumi! Kur viņš ir? Kādēļ viņa nav? — Gaļina pameta vingrošanu un, ložņādama starp vingrotāju līgano roku mežu, gāja pie Vasilija Arhipoviča galdiņa.

«Lūdzu necelt nekārtību, biedre Korzinkina!» Vasilijs Arhipovičs jau gribēja kliegt, bet nekārtība vienā mirklī jau bija izcēlusies.

—    Ko nu tu, Gaļina, izliecies, ka tā rūpējies par Dāvidu Semjonoviču, — aukstasinīgi un svarīgi, kā arvien, pateica Pazuhina. — Labāk būtu parūpējusies, lai mūs visas rūpnīcas acīs neapkauno.

Gaļina spēji apgriezās. Viņas mūsiņas nobāla.

—   Tevi, Pazuhina, neviens nespēj apkaunot, tu jau mums esi monuments.

—    Ne jau par mani ir runa, bet par brigādi. Vai tad pēc šīsdienas raksta avīzē mums ir tiesības ziņot, ka cīnāmies par komunistiskā darba brigādi? Tevis dēļ traips visai brigādei.

Ar to sākās. Nezin kas pirms laika bija aizgriezis radio, visa vingrošana izputēja; ja tai brīdī iegrieztos ceha priekšnieks vai kāds cits no priekšniecības, uzticība Vasilijam Arhipovičam būtu sagrauta, neglābjami sagrauta! Nobeigs viņu šī labiņā brigāde ar savu vidējo izglītību un patvaļību!

No visām pusēm atskanēja kliedzieni un replikas, kas Vasilijam Arhipovičam tik ļoti nepatika.

—   Netrāpīji mērķīj Pazuhina!

—   Viņai prieks, ka Gaļinai iezāģēts. Ko viņai vēl vajag?

—   Viņa avīzei pretī nedrīkst runāt: tajā drukā viņas bildes.

—    Pazuhinai arī komunistiskā darba brigāde tikai tādēļ vajadzīga, lai pati izceltos. Ar Andronovu uz vienu roku. Mēs jau tie neattīstītie.

—    Lai mums pasaka, vai komunistiskā darba brigādei vajag tikai normas pārsniegt vai vēl ko citu arī. Mēs vēl pagaidīsim.

Vārdu sakot, Vasilija Arhipoviča brigādē sāka trakot stihija. Sarkans kā vēzis viņš nesaprata, kā šo uzliesmojušo strīdu apklusināt, kamēr attapās palaist konveijeru.

—    Jautājumu par komunistiskā darba brigādi apspriedīsim komjauniešu sapulcē! Stāties savās vietās! Iedarbinu konveijeru.

Ґ

Konveijers sāka strādāt, un brigādē nodibinājās kārtība. Tikai Gajina aizkavējās pie meistara galdiņa. Stāvēja neglīta, apakšlūpu atkārusi, un ar pirkstu zīmēja uz galdiņa līkumus.

—   Gaļina! — Nastja pasauca.

—        Korzinkina, — neskatīdamās izlaboja Gajina.

—  Veikli gan tu mani atmaskoji!

—   Gaļina! Komjaunieša goda vārds, netīši.

—   Netīši?! Un sēdi un klusē, kā pavēl meistars, un nekliedz, lai dzird viss cehs, bet es lai domāju, ko gribu par mūsu bijušo draudzību … Lai pūlos uzminēt, kas tu tāda esi. Kas tu esi? Vai tev var ticēt? — Gaļina vaicāja, īsās uzacis izbrīnā saraukusi.

—   Tici! Rīt es visu pateikšu komjauniešu sapulcē.

—   Es pati visu pateikšu. Brīnums, kādēļ Dāvida Semjonoviča nav? — Gaļina piebilda ar koncentrētu sejas izteiksmi. Un aizgāja pie konveijera.

Vasilijs Arhipovičs šorīt bija pilnīgi galvu zaudējis. Ko iesākt ar Gaļinas Korzinkinas mācekli? Likt pie līdzšinējās operācijas — montēt dakšiņas? Sāks izskaidroties, sabrūvēs brāķi. Pārcelt pie citas operācijas? Uzņems ar dusmām, kas darba apstākļos nav pieļaujams, un tāpat būs brāķis: taču dzīvi cilvēki, ar savu psiholoģiju. Nav jau automāti.

«Viņa nebūs skrējusi uz redakciju, lai paklusām izstāstītu par Korzinkinu,» saīdzis prātoja Vasilijs Arhipovičs. «Tas korespondents te skraidelē… Pēc visas taisnības Korzinkinai jāiegriež rājiens, jāpaņem uz grauda komjauniešu sapulcē. Tas ir jāizdara. Tā izlaidusies, ka pie konveijera sāks romānus lasīt! Redakcija pareizi darījusi, ka ņēmusi un nostrostējusi par tādu izlaidību. Ko tad man tagad darīt?»

Vasilijs Arhipovičs, pieri saraucis, pārrevidēja savu kanceleju un bez vajadzības šķirstīja sodu grāmatu, ar dusmām pakavēdamies pie K burta lappuses, kas bija pierakstīta ar Gaļinas Korzinkinas grēkiem, kad pēkšņi viņam galvā iešāvās laba doma. Jāaizsūta mācekle pie Dāvida Semjonoviča! Izlemts. Apmeklēs brigādes vārdā. Nav gan īsti pēc noteikumiem darba laikā, tomēr Vasilijs Arhipovičs šoreiz atmeta noteikumiem ar roku. Vēsi un atturīgi viņš paskaidroja biedrei Andronovai, kas un kā, un atviegloti uzelpoja, kad noliektu galvu biklais augumiņš nozuda aiz durvīm. Tai pašā laikā viņš skumji nopūtās. «Kas jums nekaiš mehāniskajos un automātu cehos, kur strādā kadrinieki ar lielu stāžu un proletārisku apzinlbu,» viņš domāja par citiem meistariem. «Būtu jums jāņemas kā man ar jauno paaudzi! Bet viņa tomēr šai jokā nav vainīga. Viņa tikai iekritusi!»

Dusmodamies par savu mīkstsirdību un loģikas trūkumu, Vasilijs Arhipo^čs visu maiņu bija satraukts, piekasījās, meklēja vainas un staigāja kā melns mākonis.

Arā sala. Laiks bija pārmainījies vienā naktī. No rīta bija skaidrs, uz ietvēm zem kājām kraukšķēja aizsalušās peļķes, bet pašreiz debesis aizvilkās ar pelēkiem mākoņiem, un sāka krist kā putraimi sausas, retas sni^a pārslas.

Izgājusi no rūpnīcas, Nastja domāja, ka vajadzētu iegriezties redakcijā un visiem dzirdot pateikt

Abakašinam, ka viņš rīkojies nelietīgi, ļaunāk nekā zaglis. Ka viņš mīl dzeju un mākslu, bet ir sliktāks par zagli. Jārunā ar viņu nicinoši, kā māmiņa runāja ar Ņebilovu, un jānoturas bez raudāšanas. Un vajadzēja vingrošanas laikā ātri paskaidrot, kā viss iznācis, bet viņai aiztrūka balss, sāka plūst asaras un uzreiz vairs negribējās dzīvot. Tiklīdz kaut kas tāds gadās, viņai vairs negribas dzīvot. Citi drosmīgi metas cīņā. Bet viņa ir tāda, ņemiet par labu! Vāja, bez gribas spēka. Vienmēr viņai vajag, lai kāds aizstāvētu. Bet pati ne sevi, ne citus pret netaisnību aizstāvēt nespēj.

«Jāpasaka komjauniešu sapulcē, ka Gaļina ir vainīga, bet es vēl vairāk nekā Gaļina. Gaļina aizrāvās ar «Granātu aproci», bet man nevajadzēja to pieļaut. Tad nebūtu bijis brāķa. Pateikšu vēl, ka gribu panākt, lai būtu komunistiskā darba brigāde, ka Gaļina ir novatore, viņa apgūs visas operācijas un nevis noņemsies visu laiku ar vienu un to pašu enkurdakšas montāžu. Un to, ka esmu saradusi ar rūpnīcu. Ja pēkšņi es atkal būtu viena, bez mūsu brigādes? Viena? Bez brigādes? Nē, nē! Rīt pamodīšos un priecāšos, ka ir rūpnīca. Un to, ka pat mūsu piekasīgai^Vaseņka man patīk.»

No šīm domām, kas pamazām nomierināja Nastjas satraukto prātu, un sala, kas pieņēmās, sārtojās viņas vaigi un mazliet sūrstēja deguns, viņa kļuva možāka. Viņai vairs negribējās raudāt, bet rīkoties. Drīzāk izkliedēt neskaidrību, izkulties no tās laukā! Un uzrakstīt Dirnam.^

«Ko es viņam rakstīšu? Kas bus tālāk? Ko mēs iesāksim? Nezinu, nezinu. Zinu tikai to, ka mīlu

Dimu. Un viss ir labi. Atceros Dimu — un uzreiz ir labi un nav bail. Tas nozīmē, ka es viņu mīlu. Palūgšu padomu Dāvidam Semjonovičam. Dāvids Semjonovičs būs dusmīgs par «Granātu aproci». Lai dusmojas, lai rājas! Lai uzstājas komjauniešu sapulcē. «Jūs nevarat saprast šo jauno dzīvi,» viņš teiks sapulcē.»

Nemanot Nastja aizskrēja līdz ieliņai, kuras viens gals atdūrās upes kraujā. Ieliņa pa šo nakti bija kļuvusi kaila. Salna nokodusi pēdējās jauno papeļu lapas, un pļava aiz upes bija labāk redzama, it kā pienākusi tuvāk. Siena kaudzes salnā nosirmojušas. Kaut kas skumīgs bija šajā siena kaudžu vientulībā zem tumšajām debesīm.

Nastja izskrēja cauri mazajam, pielūžņotajam pagalmam. Gaitenī, kas bija garš kā viesnīcā, neredzēja neviena cilvēka. Viņa pieklauvēja pie pulksteņmeistara durvīm, tur neviens neatsaucās. Pieklauvēja stiprāk un, atbildi nesagaidījusi, pavilka durvis. Tās atvērās.

Pulksteņmeistars, tāpat kā pagājušo reizi, ar bikšturiem pār rūtainu kreklu, vaļēju apkakli, sēdēja pie galda, galvu pret dūrēm atbalstījis, sakumpušu muguru, kurā kā ķīļi bija izspiedušās lāpstiņas. Šķita, viņš bija aizmidzis.

—   Dāvid Semjonovič! — Nastja uzsauca.

Viņš satrūkās un nepazīdams vienaldzīgi un truli

viņā paskatījās.

—   Abā, — viņš novilka. r

Viņam priekjj^ uz galda atradās papīra lapiņas. Vārgām kustībām viņš pulējās tās savākt un sabāzt aploksnē, bet lapiņas slīdēja no rokām laukā.

—    Jūs esat slims? Dāvid Semjonovič, kādēļ jūs nerunājat? — Nastja vaicāja.

Viņš neatbildēja. Nastja pamanīja, ka tās fotogrāfijas, par kuru viņa toreiz tā šausminājās, šodien vairs nebija pie Ļenočkas portreta. Fotogrāfijas vietā uz sienas tumsa neizbalējis tapetes plankums.

Pulksteņmeistars notvēra Nastjas skatienu, bet neko neteica, tikai bez skaņas kustināja lūpas. Uz zoda un iekritušajiem vaigiem bija sadīguši reti, sirmi bārdas rugāji, kas visu seju padarīja pelēku.

—    Dāvid Semjonovič, jūs esat slims, liecieties gultā, es jums palīdzēšu, lūdzu, ejiet! — nobijusies par viņa sastingumu, teica Nastja.

—   Palīdzi ar, — viņš piekrita.

Nastja saliecās zem Dāvida Semjonoviča kaulainā ķermeņa smaguma, kas bezspēkā slīga uz viņas pleca. Ar pūlēm viņa to aizveda līdz gultai, noāva čības un apsedza ar segu. Viņš nopūtās un aizvēra acis.

«Jāuzvāra tēja, jāsasilda, viņš ir ledaini auksts. Varbūt piezvanīt uz rūpnīcu vai pateikt kaimiņiem, viņš taču ir ļoti slims,» Nastja prātoja.

—   Neej projām. Atsēdies, — pulksteņmeistars teica.

Nastja nedroši apsēdās pie gultas. Visprātīgākais būtu piezvanīt uz brigādi, lai atsūta ārstu, vai vismaz uzvārīt tēju.

—   Neej projām. Tā ir labi, — viņš atkārtoja.

Viņš gulēja aizvērtām acīm. Sienas pulksteņa

svārsteklis koka skapītī vienaldz^ šūpojās, skaitīdams sekundes. Vienaldzīgi un svarīgi. Pulksteņmeistars gulēja nekustēdamies. Nastja nodomāja, ka viņš aizmidzis, un klusītiņām gribēja iziet gaitenī un pateikt kaimiņiem, l’ēkšņi viņš atvēra acis.

—   Pane Marina no Krakovas atradās.

—    Dāvid Semjonovič! Es jau tā domāju, ka jūs esat ko sevišķu uzzinājis! — Nastja iesaucās.

Patiešām, ieraudzījusi tumšo plankumu uz tapetēm, viņa saprata, ka noticis kas svarīgs. Bet kas? Kas?

Viņa pieskārās pulksteņmeistara grumbotajai, zilām dzīslām klātajai rokai, kas bija izstiepta uz segas, un nepacietīgi jautāja:

—   Ko jus uzzinājāt?

—    Pane Marina atrakstīja vēstuli. Man ir jādzīvo, bet es k|uvu nespēcīgāks. Nekas nesāp, bet spēki atstājuši. Reibst galva, visa pasaule griežas riņķī, jākrīt gar zemi, — viņš teica, drudžaini pirkstus pa segas virsu kustinādams. — Man jātiek uz Poliju. Osvencima, bloks numurs deviņi. Krāju naudu, krietni vien esmu sakrājis. Zvērēju Varvarai Stepanovnai, ka sakrāšu naudu, aizbraukšu uz Poliju, aizvedīšu Ļenočkai puķes un lakatiņā sauju dzimtenes zemes. Bet cik tagad pulkstenis? Vecs cilvēks nedrīkst padoties laiskumam. Vecam cilvēkam jāturas, jāpārvar vājums, citādi vājums pārvarēs viņu. Laiks doties uz rūpnīcu, ko es guļu? Vecam pulksteņmeistaram kauns aizmirst rūpnīcu! Padod man svārkus, laiks uz maiņu.

Viņš traucās celties augšā un šķita murgojam. Nekā jauna viņš nebija uzzinājis. Viņš murgoja un atkal bezspēkā atslīga spilvenā.

Tomēr fotogrāfija no sienas noņemta. Uz galda tomēr ir atplēsta aploksne …

—   Sēdi, — pulksteņmeistars teica. — Kad tu te esi, es redzu šeit savu Ļenočku. Bet kur ir Gaļina? Kādēļ Gaļinas nav? Viņai laiks būt. Pane Marina uzrakstījusi visu taisnību. Tu dzirdi, ko viņa uzrakstījusi? Ļenočka nav sadedzināta krematorijā. Tu dzirdi?

Viņš čukstēja aizsmakušā balsī, it kā baidīdamies, ka nepagūs, krūtīs viņam sēca un gārdza, viņš drudžaini tvēra segu. Uz pieres viņam izspiedās sīkas sviedru lāsītes — kā rasa.

—    Pane Marina no Krakovas bijusi aizbraukusi, tādēļ nebijis vēstuļu. Tagad atgriezusies un atrakstīja man atbildi. Ļenočka iespļāvusi fašistam ģīmī. Tu dzirdi? Tā raksta veca poļu sieviete, cēlsirdīga sieviete, labā pane Marina, kas bijusi mūsu Ļenočkai mātes vietā un visu savām acīm redzējusi. Parbaudes laikā Ļenočka izgājusi no ierindas un iespļāvusi fašistam ģīmī. Viņš izrāvis revolveri un Ļenočku nošāvis. Pastāsti visiem. Lai zina visi! Nekā cita viņa ar saviem vārajiem bērna spēkiem nevarēja, viņa iespļāva fašistam ģīmī. Kāds man tas ir atvieglojums! Ja Varvara Stepanovna būtu dabūjusi šo vēstuli! Viņa raudātu, taču tādas asaras neizkrimstu acis, ja ar meitas nāvi vari lepoties. Pastāsti visiem.

Viņš bija noguris, plaksti aizvērās. Pirksti pārstāja taustīt segu. Viņš gulēja nekustīgi. Caur segu varēja manīt garu, vāju ķermeni. Atgāztā galva ieslīgusi spilvenā; zods ar sirmiem bārdas rugājiem izslējies uz augšu. Šķita, viņš laidās miegā.

—   Dāvid Semjonovič, jūs aizbrauksiet uz Poliju, satiksieties tur ar pani Marinu, — Nastja klusāni runāja, glāstīdama segas mal». — Bet tagad atpūtieties. Jūsu Ļenočka bijusi drosmīga. Cik žēl, ka es viņu nepazinu! Man gan šķiet, ka es viņu esmu pazinusi. Es pastāstīšu visiem. Rīt pastāstīšu komjauniešu sapulcē. Bet jus atpūtīsieties un drīz izveseļosieties. Es jums uzvārīšu tēju …

Viņš atvēra acis, un kā no akas dibena no viņa acu dobumiem uz Nastju vērās dziestošs skatiens.

—   Gaļina, es mirstu, — viņš skaidri pateica, ar izbrīnu kaut ko klausīdamies.

Nastja uzlēca kājās un tik briesmīgi iekliedzās, ka pati to neapjēdza, un izskrēja no istabas.

—   Palīgā, palīgā!

Viņa saprata — Dāvids Semjonovičs mirst. Palīdziet, glābiet viņu! Glābiet, glābiet! Viņa kliedza un skrēja pa gaiteni, klauvēdama pie svešām durvīm.

Durvis sāka klaudzēt. Parādījās cilvēki. No virtuves izskrēja izpurusi sieviete melniem matiem, čigānisku seju un neprātīgi šaudījās, kastroli pie krūtīm spiezdama:

—    Vai die, un es domāju, ka viņš rūpnīcā. Dzirdu — kluss un nepiegriezu vērību, ka no rīta virtuvē viņa neredzēja!

—   Kam ir validols? Iedodiet viņam validolu! Dodiet viņam sirdij validolu, — kāds skaļi pieprasīja.

Resns vīrietis pliku pakausi, raga brillēm uz acīm stingriem soļiem aizgāja līdz Dāvida Semjonoviča istabai, bet iekšā negāja. Paskatījās no sliekšņa un, pagriezies pret Nastju, nosodoši vaicāja:

—     Ko jūs stāvat? Kādēļ neskrienat pēc ārsta? Pāri ielai veikalā ir automāts. Žigli!

Nastja aizskrēja pāri ielai uz veikalu. Viņa bija aizmirsusi mēteļa kabatā naudu. Tā kleitiņā vien viņai bija tik dīvaini drudžains izskats, ka apkārt sapulcējās ļaudis un līdzjūtīgi iespieda viņai rokā kapeikas un mulsināja ar padomiem.

—     Zvani, meitiņ, ātrai palīdzībai, atskries vienā mirklī.

—     Atskries jau gan tev tā ātrā! Tā tikai no ielas uzlasa, bet, ja gultā mirst, tā nav viņas darīšana.

—     Rajona ārstu vajag saukt. Zvani uz rajona poliklīniku.

—     Uz rajona nav vērts! Atsūtīs skuķi ar bankām. Vajag speciālistu, solīdu.

Rajona poliklīnikas telefonu neviens neatcerējās, neviens nezināja, kur dabūt speciālistu.

—     Mans tēvs strādā institūta klīnikā, — Nastja ieminējās.

No visām pusēm viņai uzbruka:

—     Nu saki viens cilvēks, pašai savs speciālists, bet viņa vēl nezin ko gudro, aplamniece! No bailēm esi pazaudējusi atmiņu? Zvani tūlīt un nevelc garumā! Paskat vien, mājās savs ārsts, bet viņa… vai nu gluži apdullusi?

Nastja pavisam nosodāmi par tēvu bija aizmirsusi, bet večuks mirst. Viņa piezvanīja uz institūta klīniku.

—     Vecākā māsa klausās, — viņa pazina Serafimas Ignatjevnas dziedošo, glābiņu nesošo balsi.

—     Serafima Ignatjevna! Lūdzu, tēti! Nelaime, tēti! — Nastja lūdzās.

Otrā galā balss notrūka, iestājās kapa klusums.

—        Ne ar māmiņu, Scrafima Ignatjevna, tēti! — Nastja mocīdamās pieplaka ar galvu pie tālruņa galdiņa. — Serafima Ignatjevna, ne ar māmiņu.

—        Vai die, vai die! — klausulē nošalca. — Gāž kā ar milnu pa galvu, cik ilgi ta to var izturēt.

—   Tēti! Tēti! — pieprasīja Nastja.

Tēva klīnikā nav. No rīta bijis, pašreiz nav. Institūtā? Arī tur nav, lekcijas beigušās. Varbūt mājās? Vai die, vai die, kur viņa mājas?

Serafima Ignatjevna kaut ko viņai stāstīja, vairāk reižu atkārtoja tālruņa numuru.

—   Iegaumē. Atkārto. Nastja, vai atceries?

Viņa neatcerējās. Visi cipari sajuka, tiklīdz viņa

piekāra klausuli. Skaidrs, ka arī tur nebūs, — ir jau vakars, būs kaut kur izgājis, — viņa izbijās un aizmirsa tālruņa numuru. Labāk jāizsauc rajona ārsts. Laiks steidzas, būs par vēlu.

Tālruņa būdas durvis palikušas plaši atvērtas, pie tām stāvēja cilvēki un klausījās viņas sarunu ar Sera fimu Ignatjevnu un par visiem pateica priekšā aizmirsto tālruņa numuru.

—   Sveika, Nastja! — izbrīnījies atsaucās tēvs.

Nastju tā bija satraucis pulksteņmeistara dziestošo

acu nomācošais skatiens, ka, izdzirdusi tēvu, viņa nebija spējīga uzreiz sākt runāt.

—   Nastja! Kur tu esi? — tēvs sauca.

—   Tētiņ, tētiņ! Brauc ātri! Glāb viņu!

—        Apmierinies, Nastja. Tūlīt atbraukšu, — tēvs īsi atbildēja.

Sveši cilvēki Nastju pavadīja atpakaļ pār ielu un pagalmu līdz senatnīgajam lievenim ar izdeldētiem,

pusapli veidotiem pakāpieniem. Kāds uzmeta viņai uz pleciem lakatu. Kāds žēloja pulksteņmeistaru:

—    Izcieties, nabadziņš, dzīvē! Kad nomirs, nebūs pat kas atceras. Viens kā koks.

Gaitenī staigāja uz pirkstgaliem. Izpūrusī sieviete ar čigāniski melnīgsnējo seju norūpējusies nesa Dāvidam Semjonovičam termoforu.

—    Kur ārsts? Kādēļ nav ārsta? Nekad nevar laikā atnākt! — uztraucās plikgalvis ar raga brillēm. Viņš soļoja šurpu turpu, rokas aiz muguras salicis, un viņa acis, apaļas un dzeltenas kā ūpim, izbijušas raudzījās caur briļļu stikliem.

Drīz vien ieradās tēvs. Viņš ienāca ātriem soļiem, pa ceļam gaitenī uz krēsla nometa mēteli.

—   Kur var nomazgāt rokas?

Viņu ieveda virtuvē mazgāt rokas, un briļļainais plikpauris žigli soļoja nopakaļ, nesdams viņa čemodāniņu, kaklu staipīdams un klausīdamies, ko tēvs runā.

—    Kad notika? Kāda palīdzība sniegta? Vai agrāk sirds lēkmes bijušas? — ātri un aprauti vaicāja tēvs.

No virtuves viņš nāca tikpat steidzīgi, rokas dvielī slaucīdams. Nastja stāvēja pie durvīm. Tēvs iedeva viņai dvieli, ne vārda neteikdams. Varbūt nemaz viņu neievēroja. Viņš paņēma no plikgalvja savu čemodāniņu. Ļaudis viņam pašķira ceļu uz istabu, kur zem vatētās segas divguļamā gultā gulēja pulksteņmeistars atgāztu galvu, pelēku seju, miglainām acīm raudzīdamies griestos.

—   Aizveriet durvis, — rīkoja briļļainais plikgalvis. — Te tu, cilvēks, dzīvo, te tev pēkšņi… —

viņš alkal sāka soļot pa gaiteni uz priekšu un atpakaļ, -un bija redzams, ka viņam ir skumīgi un baigi.

Nastja paņēma no krēsla tēva mēteli un apsēdās. Viņa turēja mēteli klēpī, spiezdama pie krūtīm. Mētelis bija pazīstams, vecs, velūra drapa, pelēkā krāsā, un bija patīkami pieskarties tā zīdainajam, siltajam uzkārsumam. Mīļais mīļais mētelis!

Tēvs ir pulksteņmeistara istabā, izrādās, ar slimnieku tik bezcerīgi nemaz nav. Radās cerība. Cik droši viņām ar māmiņu bija, kad tētis dzīvoja mājā! Kad uznāca liksta, viņas abas nezināja, ko iesākt, bet tētis rīkojās un neapjuka.

Tik ilgi nenāk laukā! Bet briļļainais plikgalvis tikai soļo un paklusām tausta zem svārkiem krūtis.

—    Jūs šā ārsta adresi zināt? — viņš vaicāja, apstādamies pie Nastjas krēsla. — Šķiet, solīds speciālists? Kā jus virtu pazīstat?

Pulksteņmeistara durvis atvērās, parādījās tēvs un izpūrusī melnmate, kas uztraukusies uzvilka vilnas jaciņu un klausījās tēvā, galvu atmetusi, viņā raudzīdamās. Tēvs viņai skaidroja, kur zvanīt un izsaukt māsu un kādas zāles vajadzīgas. Viņa vērīgi klausījās, lai tūlīt visu vajadzīgo varētu izdarīt. Tēvs izrāva no bloknota lapiņu, kaut ko uzrakstīja un iedeva viņai, un viņa teciņus vien aizskrēja.

—   Lai būtu tūlīt, bez kavēšanās! Atsaucieties uz mani! — tēvs sauca vēl nopakaļ.

—   Labi. Arī uz rūpnīcu paziņošu.

Briļļainais plikgalvis, atvairīdams kaimiņus, piespraucās pie tēva.

—   Nu? Kas ir? — viņš jautāja, pieskardamies pie tēva piedurknes.

—    Kas tad šajos gados mēdz būt? Parasta parādība. Infarkts, — kāds atbildēja.

—    Tad jau beigas, — vājā balsī teica briļļainais vīrietis un pabāza roku zem svārkiem.

—    Zināt, ka… jums vajadzētu iedzert baldriānu, — tēvs teica, aplikdams ap kaklu šalli.

14

Satumsis, bet pagalms kļuvis balts. Sniedziņš noklājis skaidu un būvgružu kaudzes, un viss bija tīrs, gaisā jūtams ziemas pirmās dienas īpatnais svaigums.

—   Tev, Nastja, auksti? — tēvs vaicāja.

—   Nē, nav auksti. Tēti, vai viņš nemirs?

—    Ko var zināt… Varbūt izķepurosies. Es, protams, darīšu visu, kas manos spēkos.

Viņi pastaigājās pa pagalmu gar vecās mājas logiem, kur cita pēc citas zem krāsainiem abažūriem iedegās ugunis. Pulksteņmeistara logā bija tikko manāma gaisma, dega nespodra galda lampa. Kāds no kaimiņiem bija palicis pie viņa, kamēr atnāks māsa.

—     Es viņu pazīstu tikai mazu laiciņu, bet ar viņu saistīts kas ļoti svarīgs. Viņš sagaidījis vēsti. Labi, ka sagaidīja, vai ne, tēti? Viņš teica, ka esot atvieglināts. Bet ar mani notikusi pārvērtība. Es ne no kā negribu baidīties. Es nebaidos no komjauniešu sapulces, nekā, nekā es nebaidos! Tēti, nesauc mani vairs par raudulīti…

—   Tu neesi raudule.

—      … Un dzīve man šķiet ļoti nopietna. Es, tēti, sapratu. Varbūt Ļenočkas liktenis palīdzēja? Varbūt kas cits? Pateikšu Gaļinai, viņa ticēs, es zinu, viņa ir draugs. Un Dima man ir visuzticamākais draugs. Un es esmu priecīga, tēti, ka mēs satikāmies! Toreiz man šķita, ka mēs izšķiramies uz visiem laikiem.

—   Mēs neizšķīrāmies, — tēvs teica.

—    Kad es aizgāju uz rūpnīcu, nodomāju: ikdiena, Gadījuma kungs. Tā teica Abakašins. Arī es tā domāju. Tomēr tur nav ikdiena. Un man šķiet, ka nākotnē mani sagaida kaut kas liels un neaptverams kā neskartās zemes. Es nezinu, kas. Tikai ne ikdiena. Kādēļ man tā šķiet, tēli? Tiklīdz atceros Abakašinu — skumīgi. Kad ar viņu runā, viss šķiet skumīgs, niecīgs un nevar saprast, kādēļ vajadzīga māksla, kaut gan viņš pastāvīgi prāto par mākslu. Klausoties viņā, viss šķiet pelēks kā miglaina rudens diena. Un vēl, tēti, tikai nedusmojies, es pateikšu…

Taču tēvs uzlika roku viņai uz pleca un pārtrauca:

—   Vēl ne.

Viņš ieraudzīja Nastjas pierē stāvo, bargo rieviņu un nojauta, ko viņa grib teikt.

—   Manu mīļo japānīt, vēl ne!

Pagalmā ieskrēja izpūrusī melnmale ar adīto jaciņu mugurā un metās pie tēva kā pie veca paziņas.

—   Sazvanīju, kā jūs likāt! Atnāks māsa. Kāda Serafima Ignatjevna. Viņa teica, nevienam neuzticēšot, pati atbraukšot. Arī zāles atvedīs!

—   Tad ir labi, — tēvs teica.

—   Kad jūs esat, pat slimība nebaida. Cits atnāk sadrūmušu seju, kurā skaidri lasāms: beigas ir. Bet, kad jūs esat, nekādu baiļu.

—        Paldies. Iesim, Nastja, mani gaida, — tēvs teica.

Viņi izgāja no arkas, melnas kā naktī, uz spodras, it kā tikko u/.koptas ielas ar tās mirdzošajiem logiem, jauko kociņu kuplajām zarotnēm un siena kaudzēm tālumā aiz upes. Tur virs siena kaudzēm valdīja miers, no turienes nāca klusums.

Uz ieliņas tēvu gaidīja vieglais auto — gaišzils, švīls «Moskvičs», kurā aiz šofera lodziņa bija gumijā pakārts plīša merkaķītis. Jaunums. Senāk tēvam nebija automobiļa.

Gar automobili šurp turp pastaigājās Anna Ņebilova, ietinusies zvērādas kažokā un smalku šalliti ap kaklu. Droši vien gaidot piekususi un noskaitusies.

—        Mīļais! Tik ilgi, vesela mūžība! Mēs esam nokavējuši, visu laiku nervozēju.

Viņa pamanīja Nastju aiz tēva muguras un aprāvusies klusēdama sasveicinājās.

—   Viņš ir slims, — teica tēvs. — Smagi slims.

—   Kas tas par viņu?

—   Vecais pulksteņmeistars.

Viņa izbrīnījusies paraustīja plecus.

—        Vecumā visi slimo, — viņa filozofiskā mierā pateica. — Vai tev obligāti bija jābūt?

—   Jā. Obligāti.

—         Ak mīļais, tik daudz pienākumu, tik daudz slimnieku! Un nevienam nav nekādas daļas, ka tu esi noguris, ka varbūt tu pats esi slims. No tevis prasa, prasa palīdzību, visi tikai prasa! Nu brauksim. Drīzāk. Nokavēsim.

—        Es nevaru šodien iet uz teātri, — tēvs atbildēja.

—   Arkādij, tu joko?

—   Nē. Man jāparunājas ar Nastju.

Vin.š atvēra automobiļa pakaļējās durtiņas.

—   Kādēļ… tā?

Viņa bija pārsteigta, ka viņu neaicina sēdēt līdzās. Šķita, tas viņu pārsteidz vairāk nekā atteikšanās no teātra.

—        Pie manis sēdēs Nastja, mēs sen neesam tikušies, — tēvs paskaidroja.

Viņa lēni atbīdīja no augstās, baltās pieres malu šķipsnu un, cieši viņā lūkodamās, vaicāja:

—   Tu jokoji, ka nebrauksi uz teātri?

—   Nejokoju. Sēdies. Un tu arī, Nastja, sēdies.

—        Bet tu taču zini, cik ļoti man gribas, lai tu brauktu uz teātri! Šodien pirmizrāde.

—   Sēdies, Nastja.

—        Teicu režisoram un laikraksta atbildīgajam redaktoram, ka tu būsi. Viņi vēlas iepazīties. Mūs gaida. Man neērti. Es apsolīju, ka mēs…

—   Sēdies, Nastja! — tēvs neganti uzsauca.

Viņš iesēdās «Moskvičā» un, iedarbinādams motoru, zemu noliecās pār stūri; viņa sejā ar divām asajām rievām no deguna uz muti zvēroja dusmas.

Ņebilova iesēdās klusēdama un cieši ietinās kažokā.

Nastja atvirzījās no tēva kaktiņā. Tuvība, kas viņu bija pārņēmusi, soļojot gar sētas mājas logiem, izgaisa. Viņa atkal bija kā sasaistīta.

Pa ceļam neviens neteica ne vārda.

Tēvs piebrauca automobili pie teātra, izkāpa laukā, atvēra Annai durvis.

Līdz izrādes sākumam bija palikušas dažas minūtes. Teātra vestibilā bija dzīva rosība. Apgaismotās

ieejas kolonas, balsis, smaidi, uzposušās sievietes un sniegpārslu rāmā virpuļošana laternu gaismā piešķīra visam laukumam romantisku un svētdienīgu izskatu.

—   Atvaino, Anna, ka es tev veltīgi liku gaidīt, — tēvs teica. — Man šodien negribas ne teātrī, ne iepazīties…

—   Nu saprotams, saprotams, saprotams! — viņa iesaucās, acumirklī piekāpdamās un, piegājusi tuvāk, aizbāza aiz viņa mēteļa malas savu cimdoto roku.

—   Sīkums, tā tikšanās nav nevienam vajadzīga. Es visu izdomāju. Man par izrādi jāraksta. Tu atnāksi? Nekas, ja uz pirmo cēlienu nevari.

—  Nē. Atvaino.

Viņa atņēma nost roku no viņa krūtīm un raudzījās viņā ar pamazām atdziestošu skatienu. Tad pēkšņi sāka smieties, bezbēdīgi galvu purinādama.

—   Tas nav pats dīvainākais mūsu dzīvē, ar ko es samierinos. Tu esi priecīgs, ka Nastja… beidzot atradusies? Neskumsti bez manis, mīļais.

Viņa pagriezās uz papēdīšiem un žigli ieskrēja teātrī. Viņa aizmirsa no Nastjas atvadīties. Bet varbūt negribēja.

Līdz rūpnīcai viņi aizbrauca klusēdami. Tēvs vadīja mašīnu, ar visu ķermeni saliecies uz priekšu un tik sasprindzināti vērodams ceļu, it kā tur priekšā būtu sagaidāmas bedres.

—   Es tevi, Nastja, pagaidīšu, — viņš teica.

Nastja necerēja brigādē kādu sastapt. Vakara

maiņa bija beigusies, naktī rūpnīca nestrādāja. Darbgaldi un konveijeri stāvēja mierā, strādnieki bija aizgājuši. Meistari, uzskaitveži un kontrolieri gan vēl šur tur aizkavējušies, bet sardze pārbaudīja atslēgas un lakas zīmogus, un pa pievērtajām rūpnīcas komitejas durvīm tumšajā gaitenī bija izšāvies gaismas kīīlis un atskanēja balsis. Nastjai šķita, ka dzird Vasilija Arhipoviča balsi. Viņa iegāja iekšā. Vasilijs Arliipovičs bija tur.

—   Tā jau es domāju, ka pēc notikušā nelaimes gadījuma jūs uzskatīsiet par nepieciešamu iegriezties rūpnīcā, biedre Andronova! — viņš teica stingrajā priekšnieka balsī, kādā parasti runāja ar savas jauniešu un komjauniešu brigādes montētājām, it sevišķi cilu ļaužu klātbūtnē. — Rūpnīcai paziņots, darīts viss iespējamais. īsi sakot, rūpnīcas vecākajam pulksteņmeistaram un veterānam, kas mūsu brigādē pozitīvi ietekmējis strādnieku šķiras jauno paaudzi, tiks sniegta vajadzīgā palīdzība. Dalību ņēma pats rūpnīcas direktors.

Noturēdams šo oficiālo runu, Vasilijs Arliipovičs paspieda roku rūpnīcas komitejas priekšsēdētājām un citām personām, kas šeit atradās, vēlīgi palaida Nastju pa priekšu un, māksloti klusēdams, pavadīja viņu pa gaiteņiem, kāpnēm un rūpnīcas pagalmu līdz caurlaižu biroja mājiņai. Kad viņi iznāca uz ielas, oficiālais tonis nozuda, viņš aiz paraduma pataustīja pieri, jo satraukumā parasti stumdīja un grozīja lupu.

—    Man viņa žēl kā cilvēka, biedre Andronova! — viņš teica ar cilvēcīgu līdzjūtību balsī.

—  Es redzu viņā netiešu fašisma upuri. Es domāju — viņa bojā gājušās meitas dēļ. Kaut gan piecpadsmit gadu aizritējis pēc mūsu uzvaras, manās dzīslās strāvo naids pret tiem neģclīgajiem cilvēces ienaidniekiem! Tādēļ es cienu mūsu rūpnīcu un man rup mūsu brigāde.

Uz mirkli viņš apklusa, lai pārliecinātos, vai Nastjai saprotamas viņa jūtas, un, ieraudzījis kon-centrēto uzmanību viņas sejā, nosprieda, ka saprotamas.

—    Tādēļ es vēlos, lai mums viss ritētu labi, lai valdītu skaidrība, skaistums! — viņš steigšus ierunājās. — Lai mēs butu lieliski cilvēki lieliskā valstī! Kas «viņiem», fašistiem, — jūs saprotat! — ir pieņemts par normālu, tas mums neder, tas mums ir zaimi. Jūs saprotat? Es sapņoju par kaut ko sevišķu! Lai ne mazākais traipiņš, ne mazākais gruzītis… Jūs smejaties, biedre Andronova?

—   Nē. Nesmejos.

—   Es neticu, biedre Andronova jeb, īsāk sakot, Nastja! Es neticu, Nastja, ka sīkas šaursirdības dēļ jūs būtu spējīga ziņot par savu draudzeni redakcijai, kaut gan trūkumu atklāšana ir mūsu tiešais pienākums, taču atklati, bez noslēpumiem. Nevis aiz muguras, tas, redzat, mani satrauc. Tādēļ, ka es sapņoju, lai mūsu brigādē valdītu skaidrība un draudzība. Jūs saprotat mani? Un es jums ticu.

—   Bet Gaļina?

—   Kaut gan Gaļinā Korzinkinā vēl mājo anarhisms… Uzticība ir mūsu komunistiskās draudzības likums. Gaļina ir biedrs. Ar to viss pateikts.

—   Paldies, Vasilij Arhipovič!

—   Ne par ko! — viņš aizkustināts teica.

Un ieraudzīja «Moskviču». Tīrs, gaišzils automobilis ar plīša mērkaķīti, kas nebēdīgi gumijā šūpojās pret šofera lodziņu, stāvēja tukšajā ieliņā netālu no caurlaižu biroja, kādu gaidīdams, kaut gan visi, ko tā varētu gaidīt, — direktors, galvenais konstruktors un cili, — sen bija aizgājuši. No kurienes tā radusies? Kādēļ un pēc kā? Vasilijs Arhipovičs labi pazina šo rūpnīcas ieliņu, te ar automobiļiem maz braukāja.

—   Hm, ko viņa te pie rūpnīcas kvern? — domīgi vaicāja Vasilijs Arhipovičs. Viņa dzīvā fantāzija lika domāt par nakts detektīvu.

—   Tas ir mana tēva auto, — atbildēja Nastja.

Vasilijs Arhipovičs apmulsis ieklepojās un aizāķēja blūzes apkakli. Detektīvu viņš vēl varēja savās domās pieļaut. Uz vienu mirkli, šermuļiem pār muguru skrienot, viņš pat iedomājās sevi Serloka Ilolmsa lomā. Bet lai viņa brigādes māceklei biedrei Andronovai brauktu pakaļ mašīna?! Viņš apjuka. Mācekli, kas vēl nav pat montētāja, parastu mācekli ved uz rūpnīcu ar gaišzilu «Moskviču», — vai daudz tādu gadījumu? Taču tāds gadījums ir un tieši viņa jauniešu brigādē! Tieši viņam kadru daļa iegrūž tik apskaužamu strādnieku šķiras papildinājumu, tādas luteklītes, kam tikai ilgviļņi prātā, bet viņa uzdevums tām ieaudzināt strādnieka pašapziņu, izkaldināt strādnieka lepnumu!

—    «Moskvičs» ir tēva, tomēr tam ir sakars ar jums, — viņš teica kā apsūdzētājs tiesas procesā, juzdams, ka viņu starpā radusies jauna barjera — gaišzilais «Moskvičs».

—   «Moskvičs» ir tēva, tomēr tam nav sakara ar mani.

Viņa jau tā sārtie vaigi pietvīka vēl sārtāki. Viņa melo! Viņš nolieca galvu. Viņam bija sāpīgi no jauna vilties šai smuidrajā meitenē ar šaurajām acīm, mīļu, maigu mutīti un tik jaukām bedrītēm pie lūpu kaktiņiem, šai nopietnajā un piemīlīgajā meitenē, kas bieži viņam nav saprotama.

—   Vispār tēvs ar savu «Moskviču» mani pavizina, ja es to vēlos, — Nastja teica. — Un kas tad ir? Vai es tādēļ esmu pazudis cilvēks?

—   Jūs esat sarežģīta personība, biedre Andronova, jums nepieciešama individuāla pieeja. Rīt komjauniešu sapulce, divas stundas pirms maiņas sākuma. Lūdzu nenokavēt. Līdz rītam, biedre Andronova!

Viņš sacēla apkakli un sabāza rokas kabatās.

—   Cik viegli, Vasilij Arhipič, kad var cilvēkam ticēt! — Nastja iesaucās.

Viņa uzsmaidīja tam savu atklāto smaidu, no kura Vasilijam Arhipovičam kļuva gaiši un viegli ap sirdi, un aizskrēja pie tēva.

Tēvs, domās nogrimis, sēdēja pie stūres, ar elkoņiem pret to atspiedies.

—   Zini, Nastja, kāda aina atausa manā atmiņā, — tēvs iesāka, it kā turpinādams sarunu, kas bija notikusi viņam pašam ar sevi, kamēr Nastja bija projām. — Viss stāv acu priekšā… Mēs ar māmiņu gaidījām tevi, bet man kaut kuru dienu jāiet prom uz fronti. Varbūt pat jau rīt. Māmiņa kravā kareivja somu, no vecām drānām jau šuj tev autiņus, visādus krekliņus. Un tad kāds vakars. Kā par spīti, sprēgā sals, nolādētais janvāra sals, grādu četrdesmit! Logi no ledus zaļgani kā jūras dibens. Elektrības nav, kūp kvēpene, kaktos tumšs. Viņa satinās lakatā un atgūlās, bet es lasīju viņai priekšā avīzi, Alekseja Tolstoja rakstu par Jasnaja Poļanu, kā to apgānījuši fašisti. Es to rakstu vēlāk paņēmu līdz, glabāju visu laiku, kamēr biju frontē! Reižu piecdesmit lasīju un pārlasīju, līdz šim laikam atceros no galvas: «… šeit radušās lappuses, par kurām mēs esam gan smējušies, gan raudājuši, no kurām mācījušies būt labāki, kā bijuši. Te stāvēja viņa krievu sirdsapziņas vājība — zemnieka spīļarkls …» Viņa klausās klusi, sevišķi vērīgi. Sākumā nesapratu, kāpēc viņa tik uzmanīga. Bet, kad beidzu lasīt, viņa smaida un saka: «Man arī piemīt krievu sirdsapziņas vājība. Kad viņš piedzims, mēs viņam dosim ļoti krievisku vārdu, īstu zemnieka vārdu…» Viņai savāda seja, apbrīnojami gaiša. Tajā ir ciešanas, bet līdz ar ciešanām it kā laime. Tai naktī tu piedzimi.

—   Tēti, tu atcerējies to vēstuli?! — Nastja iesaucās. — Tu to īpaši atcerējies? Tu arī uz izrādi tādēļ neaizgāji? Tā stāv tev acu priekšā? — šausmīgā satraukumā vaicāja Nastja.

—    Pārlasi to tagad, — teica tēvs. — Vai tas puisis, ar ko tu runājies pie caurlaižu biroja, arī ir tavs draugs? — viņš pēkšņi iejautājās.

—   Jā, — atbildēja Nastja.

—   Tev daudz draugu. Tas ir labi.

—   Vai tev viņu maz?

—   Dažreiz vajadzīgs tikai viens.

«Nabaga tētis!» nodomāja Nastja.

—    Brauksim tomēr, — teica tēvs. — Šķiet, milicijas postenis ieintriģets par musu uzkavēšanos.

Posteņa milicis patiešām sāka nervozēt. Viņš patrulēja gar rūpnīcas sienu un arvien vairāk saīsināja maršrutu, galvu pagriezis ka pēc komandas «pa kreisi līdzināties» vai arī «pa labi līdzināties», citiem vārdiem, neizlaida no acīm noslēpumaino, gaišzilo auto, kas tik vēlā stundā kavējās pie rūpnīcas. Šodien droši vien ne tikai Vasilijam Arbipičam rēgojās detektīvs.

—   Brauksim tomēr, — atkārtoja tēvs.

Viņa acīs bija manāms mulsums.

—    Bet māmiņas nav, — teica Nastja. — Viņai lasītāju konference. Lasītāji nolēmuši sapulcēties, lai apspriestu, kādas grāmatas kuram patīk. Māmiņa bija norūpējusies, vai konference izdosies. Man šķiet, izdosies.

Tēvs neatbildēja.

Ar «Moskviču» viņi aizlaida līdz mājām, ka nebija ko redzēt, te jau arī kājām ne vairāk kā piecpadsmit minūšu gājiens.

Viņi atkal apstājās. Tēvs klusēja, turēdams stūri, it kā būtu aizmirsis, ka Nastja sēž līdzās un gaida. Nastja gaidīja, pati nezinādama, ko, kādu tēva galīgo vārdu, pēc kura viss kļūtu skaidrs un viegls. Viņa sažņaudza rokas dūrēs aiz nepacietības un mīlestības pret tēvu. Pasaukt viņu? «Iesim, tēti, mājās.»

—   Pasveicini māmiņu, — teica tēvs.

Viņa pēkšņi ierāvās sevī, noslēdzās.

—   Uz redzēšanos, tēti.

Viņa izkāpa un salīkusi ātriem soļiem iegāja pagalmā.

—    Nastja! — tēvs skaļi uzsauca. Viņš nolaida uz leju stiklu un izliecās pa «Moskviča» logu — bāls, bez cepures.

Viņa skriešus atskrēja atpakaļ.

—    Pasveicini mūsu miļo māmiņu! Nastjuk! Japānit!

Nastja iebāza galvu lodziņā un noskūpstīja tēti.

Mājās kluss. Māmiņa lasītāju konferencē. Lasītāji apspriež kādu jaunu, ļoti populāru romānu, cildina autoru par aktuālu tematu un kritizē par to, ka nav pietiekami dziļi atspoguļota dzīve. Māmiņa klausās lasītāju runas un nervozē, jo viņai būs konference jānoslēdz. «Musu mīļā māmiņa.»

Mājās kluss un tukšs. Nastja staigā pa dzīvokli un visur iededzina ugunis. Priekštelpā, virtuvē, māmiņas istabā, savā raibajā istabiņā ar raibajiem aizkariem un Gaļinas Ulanovas ģīmetni. Visur viņa uzgrieza elektrību. Kļuva gaišs un klusums vēl dīvaināks.

Sinī klusumā Nastja izvilka no skapīša kārbu un atvēra — parastu cepumu kārbu, tikai ļoti lielu. Tajā glabajās svarīgas lietas: komjaunieša biedra karte, pase, skolas burtnīca lielām rūtiņām, ar aritmētikas stabiņiem, tēva fotogrāfija, kurā viņš uzņemts karavīra šinelī, dienasgrāmata, kas iesākta rakstīt jau sen — septītajā klasē un pamesta.

Kārbas dibenā vēstule, ko tēvs rakstījis pirms aiziešanas uz fronti, tai naktī, kad Nastja dzimusi.

Vēstulei septiņpadsmit gadu un deviņi mēneši — tieši tik, cik Nastja nodzīvojusi pasaulē. Lappusītes locījumos nobružātas, dažus vārdus nevar vairs salasīt.

«Manu mīļo meitiņ!

Kad tu lasīsi šīs rindiņas, ar pūlēm burtodama gadu gaitā izdzisušās rindas, mēģini iedomāties tālo laiku, padomā par cilvēkiem, kas šinī 1942. gada janvāra naktī gaidīja tavu nākšanu pasaulē»

Tu piedzimi pirms pusotrām stundām. Maziņa, bez uzacīm — tu droši vien vēl neproti pat raudāt. Es nezinu, kāda tu būsi. Neviens nezina, kas tu būsi, kāds bus tavs liktenis. Vai mani vārdi sasniegs tavu sirdi? Vai tu iepazīsi mani? Vai es kādreiz tevi redzēšu?

Mīļo meitiņ, tu dzīvosi brīnišķīgā laikā! Tu būsi laimīga. Cilvēkiem dārgi maksāja tava laime. Mēs cīnāmies un mirstam par to.

Tu izlasīsi manu vēstuli varbūt vakarā gaišā istabā.

Kad vēlā naktī es iesāku šo vēstuli, mūsu pilsēta, aiz loga noslēpusies, bija drūma, saspringusi. Logiem priekšā melni maskēšanās aizklāji. Karš. Bēdas, ciešanas, asinis.

Aculieciniek un laika biedri, es tev atgādinu: tu esi grūta un varonīga laika meita. Lai atmiņas par šo laiku tev palīdz atrast sevi, savu raksturu, savus ideālus.

Vēl ko, meit.

Vienmēr, sākot ar tavas dzīves pirmo mirkli, līdzās tavai sirdij pukstējusi tavas mātes sirds. Kā viņa, tā es — mēs ilgojāmies pēc tevis, gaidījām tevi. Pašreiz tu, nepazīstamais cilvēk, esi nākusi pasaulē. Cik es esmu priecīgs un laimīgs!

Tu raudāsi, slimosi, smaidīsi, mācīsies runāt un staigāt, rotaļāties ar lellēm, iesi skolā, sāksi lasīt grāmatas un domāt par nopietnām lietām. Bet vienmēr un visur atceries māti!

Esi viņas cienīga, savas lepnās un skaidrās mātes, manas uzticamās draudzenes cienīga. Ja es nepārnākšu, mīli viņu manā vietā.

Esi laimīga, meit!

Tavs tēvs.»

Nastjai reibst galva aiz noguruma un saviļņojuma, trauksmaini pukst sirds. Viņa nespēj vārdos visu izteikt, ko jūt, kas viņu tā satrauc. Viņai gribas raudāt, acis pilnas asaru, bet viņa smaida.

Tēvs teica: «Izlasi šodien to vēstuli.»

«Tevi māc rūgtums, tēt, kauns un rūgtums, tu ciet, tu esi dziļi kļūdījies.»

Nastja domā par tēvu un par māmiņu, par pulksteņmeistara meitu, ko viņa nekad nav redzējusi, par savu draudzeni Gaļinu, par rītdienas komjauniešu sapulci.

Viņa domā par to, ka nekas viņas dzīvē nav izšķirts. Un viņai nav bail.

Pēkšņi viņai rodas kāda vēlēšanās. Viņa ieiet māmiņas istabā un uz zemā galdiņa, kas iesaukts par mūzikas galdiņu, plašu kaudzītē sameklē «Puškina valsi». Viņa no tiem laikiem ne reizi to nav uzlikusi. Viņa uzliek «Puškina valsi». Sirdi skar skumjās un kaislīgās vijoles skaņas. Viņa stāv satriekta, jo vēl nekad neko nav dzirdējusi tik skaistu un skaidru, valdzinošu un maigu kā šīs skaņas. Viņa tās atceras. Tikai tagad tās ir vēl skumjākas, vēl maigākas.

Viņa aizklāj seju ar plaukstām un klausās, acis aizvērusi, klusi šūpodamās.

Kad plato izskanējusi, Nastja paceļ aizkaru un nemaz nav pārsteigta par brīnumu. Visu dienu bija snidzis rets sniedziņš, viegls un smalks kā pūkas. Bet tagad, tāpat kā toreiz, kad Dima apsnidzis atnesa viņai šo plati, spēcīgi, lielam pārslām krita biezs ziemas sniegs. Pagalmā uz soliem izaugušas kupenas, virs lieveņiem slīpi uzkritušas irdenas cepures, papeļu zari zem sniega smaguma noliekušies. Pēkšņi uznākusi ziema.

Pieri pie rūts piespiedusi, Nastja raudzījās, kā snieg sniegs. Raudzījās ilgi, un viņai šķita, un viņa gaidīja ar aizturētu elpu: tūlīt no pagalma viņa gala, kur caur nepārtrauktajām, baltajām strāvām tikko saredzamas laternas, tūlīt, tāpat kā toreiz, izskries Dima.

М. Прилежаева ПУШКИНСКИЙ ВАЛЬС Советский писатель Москва 1901 Латвийское государственное издательство На латышском языке

M. P r i ļ e ž a j e v a PUSKINA VALSIS

Redaktors A. Lielais. Māksi, redaktors V. Šelkovs. Tehn. redaktore E. Kirule.

Korektore A. Dombure.

Nodota salikšanai 1962. g. 6. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 1G. janvāri. Papīra formāts 70X90/32. 5,5 fiz. iespiedi.; 6.49 tizsk. iespiedi.; 6,80 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 30 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16202-J1569. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 1910.

K2

Content

Priļežajeva Marija Puškina valsis