Burlaks Boriss

Rīgas bastions

Boriss Burlaks

Rīgas bastions

Romāns

Cilvēku sastapšanās ir dažādas: mēdz teikt, ka bieži vien negaidītas. Bet vai gan var nosaukt divu frontinieku sastapšanos par negaidītu, ja viņi bieži domājuši viens par otru! …

Uz rīta pusi jūra kļuva rāma. Pāri Rīgas jūras līcim pacēlās saule. Bet migla vēl nebija izgaisusi. Caurspīdīga, gaišo oranžkrāsas toņu piesātināta, tā slīga pār krastmalu. Miglā klaigāja kaijas. To kliedzienos skanēja nemiers un prieks, it kā austu nevis augusta, bet marta rīts — laiks, kad putni atgriežas Baltijas jūras piekrastē. Kaijas trokšņaini metās seklaja ūdenī, kur tām bija vieglāk medīt zivju bariņus, un peldēja ātri, trauksmaini. Sajā jautrajā putnu kņadā bija tik daudz pavasarīgas trauksmes, ka šķita, līcis tikai vēl vakar atbrīvojies no ledus. Tā tomēr bija Baltijas vasara.

Kāpu priedes aprimušas. Sur tur piekrastes mežā izbārstīti pīlādžu krūmi, spilgti deg to ogu ķekari. Šodien mežs rāmi klusē, diezgan izrunājies ar jūru vētrainajā naktī. Varena ir Rīgas Jūrmala rīta stundā! Lūk, vieglā migla izplēnējusi, kaijas aizlaidušās tālāk no krasta, kļuvis pavisam kluss. Pie apvāršņa iznirst kuģis; dūmus veldams, tas virzās uz Daugavas grīvu. Pa labi un kreisi no kuģa parādās zvejnieku laivas. Tās peld taisni uz nakts lietus noskalotā krasta pusi. Kaut kur tālāk, rietumos, apdzisušas Kolkas, Ventspils un Liepājas bāku ugunis, un Baltijas jūru sveic jauna diena, klusa un miermīlīga. No slavenās Ļeņina pilsētas līdz pat Kaļiņingradai — visā plašajā padomju krastā — sākusies darba dienas pirmā maiņa.

Mārtiņš Liepiņš soļoja pa Rīgas Jūrmalas dienvidu krastu no Bulduriem uz Pumpuru pusi. Viktors Nikolajevs soļoja no Dubultiem uz Bulduriem. Jūra, kas brāzmoja visu cauru nakti, tagad nogurusi, bezspēcīga atkāpās. Vienīgi smiltīs palika trakojošo viļņu pēdas — šauri, līkumaini sanesumi, līdzīgi virsotņu horizontālēm topogrāfiskajās kartēs. Vietumis melnoja sanesto jūras zāļu ļēšķes, visur bija izkaisīti trauslie gliemežvāciņi. Liepiņš noliecās un pacēla neparastu akmentiņu, vieglu un mirdzošu.

—     Dzintars … — viņš smaidīdams noteica. Mārtiņa platajā plaukstā gulēja bangaino viļņu malā iznestais dzintara gabaliņš; tas blāvi vizmoja kā oglīte un, šķita, sildīja roku. «Dzinlarkrasts …» domāja Liepiņš. «Netālu no šejienes, pie Slokas, ievainoja korpusa inženieri pulkvedi Nikolajevu. Kur gan viņš tagad? …» Mārtiņš apsēdās uz baltā sola, uzsmēķēja un uzmanīgi pavērās tālumā. Migla bija pavisam izgaisusi. Kurzemes krastu varēja redzēt skaidri. Šķiet, nekas nav mainījies: tās pašas glītās vasarnīcas meža piekalnē, tas pats līkums piekrastē, kur 1945. gadā pirmā līnija sīksti cirtās jūrā. Kopš tām dienām aizritējuši pieci gadi. 1944. gada rudenī trieciena karaspēks, kas cīnījās par Baltijas atbrīvošanu, ielauzās Tukuma rajonā — pa labi un Klaipēdas apkaimē — pa kreisi. Izveidojās pazīstamais «Kurzemes katls», kurā iekļuva 22 hitleriešu divizijas. Toreiz korpusa štābs atradās gandrīz blakus frontes līnijai. Politdaļas priekšnieks pulkvedis Liepiņš kopā ar ģenerāli augas dienas, no rīta līdz vakaram, uzturējās pulkos — tur ritēja aizsardzības darbi. Korpusa inženieris Nikolajevs negulēja trešo nakti pēc kārtas. Rītausma sastapa inženieri zvejnieka mājiņā krastā. Un tur arī Liepiņš atsveicinājās no viņa. Bet līdz ar saullēktu sākās cīņa — hitlerieši uzsāka pretuzbrukumu. Vakarā politdaļas priekšnieks no labā flanga divizijas saņēma steidzīgu ziņojumu. Tajā bija teikts: «Mūsu vienības stingri tur pozicijas. 1520 smagi ievainots pulkvedis Nikolajevs, kas personīgi vadīja piekrastes zonas mīnēšanu. Pulkvedis nosūtīts uz aizmuguri . . .» Laiks ritēja. Sākumā Liepiņš saņēma no ievainotā biedra īsas vēstulītes; pēc uzvaras viņi pazaudēja viens otru no redzes loka, kaut gan bija norunājuši aizvien turēties kopā .. .

Mārtiņš piecēlās no soliņa un sāka soļot uz priekšu. Tagad viņš gāja lēnāk, bieži apstājās vietās, kur viļņi bija sanesuši veselu gliemežvāciņu birumu un jūras zāles. Liepiņām bija jau pilna sauja dzintara drumstaliņu, taču viņš nevarēja atrauties no šīs zēniskās nodarbošanās. Ar līkumu apgājis zvejnieku laivu piestātni, viņš nenogriezās uz ciemata pusi, kā bija domājis, bet turpināja iet pa liedagu. Ieraudzīdams priekšā platu jūras zāļu vērpeti, Mārtiņš jautri nodomāja: «Te man noteikti veiksies!» — un pietupies sāka ar zīmuli rakņāties pa zālēm. Garām gāja tuvāko sanatoriju atpūtnieki. Viņi jautri smējās par pusmūža cilvēku, kas tik cītīgi meklēja dzintaru. Liepiņš viņus neievēroja. Viņš pacēla vienu akmentiņu, pēc tam otru, lielāku, un piecēlās.

Viņa priekšā stāvēja — Nikolajevs, spēcīgs, stiegrains, īsi apcirptiem matiem un pastāvīgo smaidu sejā.

—     Sveicināts, laimes meklētāj! — Nikolajevs pateica to tādā tonī, it kā viņi būtu šķīrušies tikai vakar, un, platā solī tuvodamies Liepiņām, sniedza roku.

—     Viktor, tu!… — pārsteigts iesaucās Liepiņš.

—     Es, es, — tikpat mierīgi atbildēja Nikolajevs.

Nu, rādi dzintaru!

—     Nē, pagaidi, brāl! … — izsaucās Liepiņš un cieši apkampa savu frontes biedru.

—    Mārtiņ, ne tik strauji, ne tik strauji! — Nikolajevs iesmejās.

—     Tikko par tevi domāju!

—     Vilku piesauc, vilks klāt.

—     No kurienes? Kad? Kādēļ nerakstīji? Mārtiņš steigdamies prašņāja un, atkāpies soli atpakaļ, noskatīja draugu no galvas līdz kājām.

—     Ilgi jāstāsta. Apsēdīsimies.

Ko tu te dari, atpūties?

Tieši tā. Bet tu?

Es arī. Iesim pie manis uz vasarnīcu!

Pasēdēsim tepat, Mārtiņ, mazliet. Kāda dienah

Ak Vitja, Vitja! Ir gan sastapšanās …

—     Un kur vēl! — Nikolajevs atsaucās.

Viņi apsēdās.

—     Nu, Viktor, es klausos.

—     Varbūt sāksim ar tevi?

—     Ziņojiet, ziņojiet, pulkvedi! — labsirdīgi, ar tēlotu stingrību pavēlēja Mārtiņš.

—     Ja jau tā, jāstāsta man pirmajam!

Viktors Nikolajevs runāja lēni kā aizvien.

Pat frontē, karsto cīniņu laikā, viņa lietišķie ziņojumi bija nesteidzīgi, bet «visu aptveroši», kā mēdza teikt ģenerālis — korpusa komandieris. Gadījās, divizijas iet uzbrukumā, viss atrodas kustībā, cīņā, — un ļaudis runā steidzīgi, aprauti. Ģenerālleitnants pirms uzbrukuma izsauc pie sevis uz apspriedi štaba virsniekus, un katrs cenšas visu pasacīt divās trīs minūtēs. Bet Nikolajevs aizvien ziņoja piecas, septiņas minūtes, «dvēseli vilka ārā» — tā daudziem likās, taču viņa ziņojums bija līdz sīkumiem precizs, un korpusa komandierim gandrīz nekad nevajadzēja vēl ko jautāt. Arī tagad Nikolajevs sēdēja blakus draugam un rūpīgi izraudzījās vārdus. Liepiņš viņu nepārtrauca. Nikolajevs stāstīja, kā ārstējies hospitālī kādā no Pievolgas pilsētiņām, kā pēc tam negaidīti viņu nozīmējuši par okupacijas karaspēka inženieru brigādes komandieri, kā viņš ilgi un bez panākumiem meklējis rokā Mārtiņu un kā pavisam nesen, maijā, viņš demobilizēts sliktās veselības dēj. Un, tādēļ viņš — «brīvais kazaks» un «otrās pakāpes hipertoniķis» — nolēmis mazliet atpūsties Rīgas Jūrmalā.

—     Bet man tieši tevis trūka, — vērodams jūru, piezīmēja Liepiņš. — Man, draudziņ, vajadzīgs cilvēks ar galvu.

—     Mārtiņ, es taču esmu celtnieks.

—     Es tev nemaz nepiedāvāju sakt pogu ražošanu.

—     Kas tad tu tāds esi, ministrs, vai?

—     Kāp zemāk! — Liepiņš pasmaidīja. Sekretārs.

•  — Rajona komitejas?

—     Tagad kāp augstāk!

—     Pilsētas komitejas?

—     Beidzot uzminēji, — smejas Liepiņš. — Un tā nu iznāk, ka tu esi nokļuvis teritorijā, kur man ir drusku teikšana. Ņem to vērā!

—     Es esmu demobilizēts karavīrs, un man ir eksterilorialitates tiesības, — tādā pašā tonī atsaucās Nikola-

jevs.

—     Viktor, saproti, mums vajag labu vadītāju vienam celtniecības trestam, — Mārtiņš ierunājās pavisam nopietni.

—     Vissavienības pakļautības?

—     Protams! Es zinu, ar sīkām lietām tu nekad neesi nodarbojies, — Mārtiņš pasmaidīja. — Nu kā, esi ar mieru?

—     Mārtiņ, es par to neesmu pat domājis.

—     Nu padomā!

—      Es pat Rīgu neesmu redzējis — no vienas stacijas uz otru.

—     Apskaties! Paskat, kā iznāca: meklēju dzintaru, bet atradu celtniecības priekšnieku!

—     Mārtiņ, nepriecājies par gadījuma atradumiem!

Viņi piecēlās un devās uz Lielupes pusi.

—     Apprecējies vēl neesi? — Mārtiņš ievaicājās.

—     Nav liktenis velējis.

—      Rīgā apprecināsim, kā likts. Man laba līgava padomā …

Draugi soļoja pa Rīgas jūras līča dienvidu krastu. Virs viņiem gaišajās augusta debesīs slaidi riņķoja kaijas. Bija jau pusdienas laiks.

PIRMĀ DAĻA

1

Celtnieki ir mazliet slavas izlutināti un aizvien apskauž tos, kas atrodas uz «galvenās līnijas».

Nikolajevs bija pieradis pie lielām celtnēm, kur diennaktī veiktā darba vērtību skaita miljonos rubļu. Protams, viņš labi zināja, ka blakus gigantiem eksistē tūkstošiem mazu jaunceltņu, kas tāpat valstij ļoti vajadzīgas. Un tomēr Nikolajevs parasti centās nokļūt tur, kur izšķīrās piecgadu likteņi. Turpat divdesmit piecus gadus bija veltījis mīļotajam darbam. Pat frontē būdams, viņš nekaroja, bet būvēja. Celtnieku aprindās Nikolajevu jau pazina. Jāsaka, ka celtnieki labi pazina cits citu, ja arī ne personīgi, tad pēc biedru stāstiem, laikrakstiem. Sarunājoties tie vaicā cits citam: «Vai ir nācies strādāt Magņitogorskā?», «Ar ko bijāt kopā uz Baltās-Baltijas jūras kanala?», «Ko darījāt Dņeprostrojā?».

Celtnieki pieraduši klejot no vienas malas uz otru; it sevišķi hidroteehniķi nemīl sēdēt vienā vietā.

Nikolajevs ilgi nevarēja pierast pie sava jaunā amata. Viņš vadīja trestu, kas cēla visu — gan vidējas jaudas rūpnīcas, gan operetes teātri, gan dzīvojamās mājas

Rīgas nomales kvartalos. Būvlaukumu bija daudz, objektu vēl vairāk, bet diennakts darbu apjoms tik tikko sasniedza divi simti tūkstoši rubļu. «Krietns remontu kantoris,» tā Nikolajevs mēdza saukt savu trestu. No sākuma viņš bija mazliet sarūgtināts, ka norīkots uz šejieni, taču centās to slēpt no pilsētas komitejas sekretārā Liepiņa. Nikolajevs domāja, ka šādu trestu varēs vadīt viegli, «rotaļājoties», taču drīz vien viņš saprata, ka mazām jaunceltnēm ir.savas īpatnības un ka šeit jābūt divkārt izveicīgam un operativarn. Jā, te, protams, nav plašas betondarbu frontes, toties bezgala daudz neskaitāmu sīkumu.

Šodien Nikolajevam vajadzēja braukt uz mašīnbūves rūpnīcas jaunceltni. Ap astoņiem no rīta viņš izsauca šoferi un, neiegriezies trestā, devās uz objektu — kā celtnieki sauc jebkuru jaunceltni, vienalga, vai tā ir liela vai maza.

Rīga mostas agri. Pirmie ceļas sētnieki. Viņi notīra mitro sniegu no kluso ielu asfalta, nokaisa ietves ar jūras smiltīm. Pēc tam ceļas tramvaju, autobusu un trolejbusu vadītāji. Ielās rodas dzīvība. Nākamie ir strādnieki, skolēni. Bet astoņos rītā visa pilsēta jau ir kājās un verd dzīvā kustībā.

Nikolajevs brauca «Pobedā» un vēroja pilsētu, kurai drīz būs jau 750 gadu. Sena pilsēta. Un, kā visas senas pilsētas, izaugusi no cietokšņa. Rīga daudzkārt bija stājusies «pasaules iekarotāju» ceļā. So pilsētu apmirgo latviešu strēlnieku slava. Tādu Nikolajevs Rīgu pazina no grāmatām, tādu redzēja to šodien. Mašīna šķērsoja Daugavu, — tās labajā krastā gaisā slējās sirmie torņi. Šoferis ar grūtībām lavierēja pa šauru, līkumainu ieliņu, līdz izlauzās uz platā prospekta, kas šķērsoja Rīgu no rītiem uz vakariem. Pa kreisi garām paslīdēja parks, pilsētas kanals, un «Pobeda», uzņemot ātrumu, viegli traucās pa trokšņu pilnā prospekta asfaltu. Pēc desmit minūtēm celtniecības priekšnieks jau atradās būvlaukumā.

Nikolajevs uzkāpa rūpnīcas galvenajā korpusā. No šejienes pavērās plašs skats uz apkārtni. Pa labi skatienam atklājās jūras ostas panorama. Ostā stāvēja kāds okeana tvaikonis, un pāri tam debesīs slējās ostas celtņu garās, smailās izlices. Nikolajevs saskaitīja veselas desmit.

Rīgas centra sniegoto plašumu visos virzienos šķērsoja bulvāri. Pa kreisi bija redzami augstie rūpnīcu dūmeņi, ceclīu korpusi, tur aizvijās dzelzceļa stiga, pa kuru pašlaik traucās vilciens no Ļeņingradas. Bet Nikolajevam aizmugurē ēnojās meži, kas auga gluži tuvu pie pilsētas. Un pāri visai Rīgai pletās blāvās janvara debesis, kurās peldēja vieglas dūmu grīstes — pelekas, tumšas un gluži melnas. Nomalēs grīstes saplūda nelielos mākonīšos, un nemierīgā vēja pūsmas dzina tās prom uz rītiem, uz mežu pusi.

Pa kāpnēm uzkāpa arī rūpnīcas direktors Muriņš, pamaza auguma sīks cilvēks, kustīgs un veikls.

—     Priecājaties par skaisto skatu? — viņš vaicāja.

—     Priecājos, — Nikolajevs atbildēja.

—     Pareizi darāt, — jautri teica direktors, nostādamies Nikolajevam blakus, un pēc neliela? pauzes piebilda: — Skaista pilsēta.

—     Pilsēta skaista, tikai mūsu darbi nav skaisti, — piezīmēja Nikolajevs.

Muriņš saausījās un zaglīgi pavērās celtniecības priekšniekā.

—     Kā lai to saprotu, Viktor Ivanovič?

—     Vakar izlasīju jūsu ziņojumu ministram. Nepatika.

Rūpnīcas direktors iesmējās.

—     Gaumes ir dažādas, — vienam patīk māte, otram meita.

—     Par to rakstīt nav nekādas vajadzības, — Nikolajevs sausi attrauca.

—     Uzrakstīts, skatoties pēc spējām.

—     Es saprotu. Uzņēmums strādā un vienlaicīgi veic celtniecības darbus, — tas, protams, ir neērti. Neērti jums — uzņēmuma pastāvīgiem lietotājiem — un arī mums — celtniekiem. Nav ko strīdēties. Atceros, Kazachstanā montažnieki celtņus montēja virs virpotāju un tēraudlejēju galvām. Cechu vēl nebija, bet tai pašā laikā rūpnīca tomēr deva produkciju. Tas viss labi zināms, biedri Muriņ. Par to rakstīja arī kara laikā.

Runāsim konkrēti, Nikolajev. Man vajadzīgs otrs mechaniskais cechs.

—     Saprotu.

—     Kāpēc šī cecha vēl nav?

—     Man ir valsts plāns, pēc kura objekti jālaiž darbā. Plānā paredzēts, ka otrs mechaniskais cechs ekspluatācijā jānodod rudenī, bet liešanas cechs — jūlijā. Acīm redzot liešanas cechs vairāk vajadzīgs.

—     Man vajag kā vienu, tā otru, — direktors pārtrauca. — Jā, jā, kā vienu, tā otru!

—     Bet man nepietiek ne mūrnieku, ne materialu, lai izvērstu tik plašu darbu fronti.

—     Un tomēr jūs ceļat jaunas mājas, — steidzīgi atgādināja Muriņš.

—     Mēs ceļam pat operetes teātri.

—     Mechaniskais cechs un operetes teātris! — Muriņš nedabiski iesmējās. — Kā to lai saprot, Nikolajev? Es zinu, tūlīt jūs mēģināsiet pierādīt, ka viss tas ir svarīgi, nepieciešami…

—     Neko es nemēģināšu pierādīt, — mierīgi atbildēja Nikolajevs.

—     Nav vērts, — tā jūs domājat. Sak, tam Muriņam kaut ko pierādīt ir velti izšķiests darbs!

—     Šķiet, ka tā, — Nikolajevs atturīgi piekrita, juzdams, ka ilgi vairs nespēs savaldīties.

—     Manas rūpnīcas darbu īpatsvars jūsu plānā sastāda lauvas tiesu. To neaizmirstiet, Nikolajev! Derētu arī atcerēties, ka es esmu jūsu galvenais pasūtītājs.

Nikolajevs noskaitās.

—     Titulsarakstos es gan jūsu uzvārdu neesmu pamanījis.

—     Ko jūs man galvu jaucat ar saviem titulsarakstiem! — skaļi un aizkaitināti iesaucās Muriņš. — Tātad jūs nolēmāt pārtraukt darbus mechaniskajā cechā?

—     Jā, līdz aprilim. Visus spēkus pārsviedīs uz lietuvi.

—     Es sūdzēšos! — Muriņš iekliedzās.

—     Sūdzēšanās aizņem daudz laika, — joprojām klusi teica celtniecības priekšnieks. Bet Muriņš zināja, ka skaļi Nikolajevs runā tikai tad, kad ir labā noskaņā.

-     Lai pilsētas komiteja izlemj, kam taisnība, kam ne! — tikko valdīdamies, nobeidza rūpnīcas direktors un neatsveicinājies gandrīz skriešus devās lejup pa kāpnēm.

«Paskat, kāds karstasinīgs,» Nikolajevs nodomāja.

Kantorītī bija silti. Nikolajevs lika izsaukt pie sevis celtniecības pārvaldes priekšnieci Krūmiņu un, noņēmis no sienas grafiku, rūpīgi — rūtiņu pa rūtiņai sāka to labot. Viņam patika strādāt šādos kantorīšos, kas patīkami smaržoja pēc svaigām priedēm. Sājos kantorīšos aizritēja viņa dzīves labākie gadi. Darbu vadītāju kantorfši izgaist tikpat ātri, kā parādās; to iemītnieki, pēc tam kad uzcēluši rūpnīcas, elektrostacijas vai ciemu, aiziet uz jaunu vietu. Bet pamēģiniet piedāvāt vecam, piedzīvojušam celtniekam apmainīt savu kantorīti pret ērtu kabinetu rūpniecības pārvaldē, — viņš nebūs ar mieru. Celtnieki — īpatnēji ļaudis. Visbiežāk viņi paši dzīvo barakās, bet būvē daudzstāvu namus. Viņi strādā šaurajos kantorīšos, bet veido pilis. Turklāt galvenais nemaz nav tas, ka viņi pieraduši pie neērtībām. Galvenais ir tas, ka bez neērtībām nevar celt.

Pie tādiem cilvēkiem piederēja arī Anna Krūmiņa, kuru Nikolajevs pašlaik nepacietīgi gaidīja.

Viņa ienāca, ģērbusies siltā puskažociņā, biezu dūnu lakatu ap galvu.

Nikolajevs piecēlās un enerģiski paspieda Annas nelielo, bet spēcīgo roku. Anna atpogāja kažociņu, atbīdīja lakatu uz pleciem un, mazliet sakārtojusi linbaltos, viegli cirtainos matus, apsēdās pie galda un pameta skatienu uz sīkā rokrakstā piepildīto celtniecības-montažas darbu grafiku.

—     Es te bez jums saimniekoju, — Nikolajevs ieteicās, pamanījis Annas skatienu.

—     Vai ir kas jauns? — viņa ievaicājās.

—     Plāns paliek tas pats. Bet grafikā jāizdara daži labojumi. Muriņš steidzina.

—     Viņš šodien nav labā omā. Pagāja garām un pat labdienu nepateica.

Nikolajevs pasmaidīja.

—     Droši vien uz pilsētas komiteju steidzās.

—     Atkal sūdzēties?

—     Nekas, nekas, biedrene Krūmiņa!

—     Es pie Muriņa esmu jau pieradusi, kaut ari viņš ir sevišķi untumains.

—     Vai jūs strādniekus no mechaniskā cecha pārcēlāt uz citu? — celtniecības priekšnieks negaidot vaicāja.

—     Vēl ne.

—     Nav labi. Pavēles jāizpilda precizi.

—     Es gribēju parunāt. ..

—     Pavēles nemēdz apspriest, — neapmierināts iebilda Nikolajevs.

—     Rīt pārcelšu, — Krūmiņa atbildēja, un viņai tumši pietvīka vaigi, pēc tam visa seja.

—     Muriņš pieradis, ka celtnieki viņu lutina. Direktoru nemaz neinteresē darbu pašizmaksa. To viņš uzskata par tresta «iekšēju lielu». Mums vēl būs jāpakaro ar Muriņu, biedrene Krūmiņa.

—     Viņš jau tā visur sūdzas, ka mēs viņam «uzbrūkot».

—     Tikai kara laikos celtnieki aizsargājas, — pus pa jokam iebilda Nikolajevs. — Tad viņi rok prettanku grāvjus, būvē dzotus un visādas citas ierīces. Bet miera laikā celtnieki aizvien iet uzbrukumā.

Anna klausījās celtniecības priekšniekā, un viņai šķita, ka Nikolajevam patīk izgreznot savu runu ar skaistiem vārdiņiem, patīk skanoši salīdzinājumi.

—     Tātad norunāts, biedrene Krūmiņa, — Nikolajevs no jauna pārgāja uz lietišķu toni, — sākot ar rītdienu, otro mechanisko cechu uz laiku iekonservējam. Betonu dot tikai lietuvei. Mechanismus un strādniekus uz mechanisko cechu nenorīkot. Atstāt vienīgi sargu pie cementa noliktavas. Darba fronte gan būs šaurāka, toties mēs ātrāk virzīsimies uz priekšu.

—     Baidos, ka mums nepiekritīs, — Anna uzmanīgi ieminējās.

—     Tādā gadījumā man personīgi te nav ko darīt, — teica celtniecības priekšnieks un strauji piecēlās, it kā gribēdams aiziet no šejienes uz visiem laikiem. Taču Anna zināja, ka šodien viņam jāapskata vēl divi celtniecības laukumi.

Iziedams no kantora, Nikolajevs uzsauca: — Dzīvojiet veseli! — Anna piegāja pie loga un vērīgu skatienu noraudzījās, kā «Pobeda» izbrauca pa rūpnīcas vārtiem. «Kas gan ar mani notiek?» viņa domās vaicāja pati sev.

Annas Krūmiņas dzīve bija sarežģīta. Annas tēvs, Arturs Krūmiņš, īsi pirms Oktobra revolūcijas aizbrauca uz Petrogradu, piedalījās Ziemas pils ieņemšanā. Pilsoņu kara sākumā Arturs Krūmiņš kopā ar Mārtiņu Liepiņu nokļuva Austrumu frontē. Cīnījās pret Kolčaku pie Buguruslanas, Buguļmas, Ufas. Kādā cīņā kapeliešu virsnieku pulks ielenca Mārtiņa Liepiņa nelielo cīņas vienību. Annas tēvu divreiz ievainoja. Latviešus izglāba Capajeva divizijas kavalēristi, un kopā ar čapajeviešiem viņi forsēja Belajas upi. Frunze augsti novērtēja Liepiņa vienības cīņu panākumus. Vienību papildināja ar sarkanarmiešiem un pārorganizēja pulkā. Vēlāk pulku pārcēla uz Dienvidu fronti. Tas notika laikā, kad Rīgā jau saimniekoja buržuāziskie nacionālisti.

Annai toreiz bija tikai seši gadi, taču uz visu mūžu atmiņā iespiedās deviņpadsmitā gada vasara: kratīšanas vecajā mātes mājiņā, salauztās rotaļlietiņas un aina, kā virsnieks saplēsa druskās tēva fotogrāfijās. Nekad viņa neaizmirsa šaudīšanos pa naktīm, piedzērušos virsniekus, badu un bailes. Bet Austrumos, ieņēmis Orlu, Deņikina karaspēks tuvojās Tulai. Korņiloviešu, markoviešu un drozdoviešu brīvprātīgo vienības gatavojās ieņemt Maskavu. Tai pašā laikā Liepiņa pulks ieradās Serpuchovā un tam vajadzēja doties uz fronti. Rīgas atslēdznieks Arturs Krūmiņš, apbruņojies ar karabini, stāvēja pie štaba durvīm, aiz kurām dzima ievērojamais Dienvidu intervencijas sagrāves plāns.

Vēlāk Krūmiņš piedalījās karagājienā uz Varšavu, cīnījās pret maršala Piļsudska ulaniem. 1920. g. oktobrī Liepiņa pulku pārcēla uz ziemeļu Tauriju. Plecu pie pleca ar krieviem latvieši sturmēja Turku valni. Oktobra revolūcijas trešajā gadadienā Arturs Krūmiņš krita, pēc nāves viņu apbalvoja ar toreiz augstāko valdības balvu — Sarkanā Karoga ordeni. Drīz pēc tam ar tifu nomira Annas māte. Pirms nāves viņa teica meitenei: «Man ļoti žēl, ka nesagaidīju kara beigas, — aizvestu tevi pie tēva . ..» Anna auga bērnu patversme. 1925. gadā viņu atrada kāda attāla radiniece no mātes puses. Anna mācījās cītīgi, pabeidza ģimnāziju un iestājās universitātē. Brīvdienās strādāja par desmitnieci pie bagāta darbu uzņēmēja, kas Rīgas Jūrmalā cēla vasarnīcas. Anna mācījās bez brīvdienām un strādāja bez atvaļinājumiem.

Bet tad atnāca četrdesmitā gada vasara. Drīz pēc padomju varas nodibināšanās Latvijā Annu izsauca uz ministriju un aizsūtīja uz jaunorganizēto celtniecības trestu. Tur viņa sastapās ar galveno inženieri Aleksandru Vesņinu. Šie bija skaistākie mēneši Annas dzīvē. Līdz ar Rīgā ienākušo brīvību Annas dzīvē ienāca laime — viņa iemīlēja Vesņinu un drīzumā kļuva tā sieva.

Anna ar Aleksandru apprecējās pavasarī, bet jūnijā sākās karš. Aleksandrs aizgāja uz fronti. Anna evakuējās uz Uraliem, strādāja par darbu vadītāju dažādos celtniecības objektos. Darba biedri Annu cienīja, rūpējās par viņu. Uralos Annu uzņēma partijā.

Tas bija smags laiks. Aleksandrs Vesņins krita kaujās pie Dņeprodzeržinskas 1943. gada rudenī. Pēc dažiem mēnešiem nomira Annas mazais dēliņš, kam vectēva piemiņas dēļ bija dots vārds Arturs. Anna atkal palika viena …

Viņa stāvēja pie loga, skatījās rūpnīcas pagalmā un nezin kāpēc atkal atcerējās agrāko. Zaudēt vecākus, vīru un dēlu bija smagi, bezgala smagi. Un mierinājumu Anna rada vienīgi darbā. Darbs — vislabākās zāles, tas izdziedē visas kaites, atsvaidzina prātu un sirdi. Darba dzīvinošo spēku juta arī Anna Krūmiņa.

«Kas ar mani notiek?» viņa no jauna vaicāja pali sev un atgāja no loga.

Uz galda gulēja rūpīgi izlabotais grafiks. Anna jau bija pieradusi pie Nikolajeva rokraksta. Celtniecības priekšnieks rakstīja skaidri, salasāmi, burtu pie burta, tā nebija skolnieciska maniere, bet pie skaidrības un noteiktības pieraduša, piedzīvojuša inženiera ieradums. Un, ja par cilvēka raksturu var mazliet spriest pēc tā rokraksta, tad Nikolajevs bija noteikts, drosmīgs, valdonīgs un ātras dabas; ja pielaidīs kļūdu — to ievēros jebkurš, tik ļoti tā duras acīs, gluži kā šis nevietā iespraustais komats; ja formulē galveno domu, tad teikums uzrakstīts sevišķi centīgi, gandrīz vai skolnieciski, kā šī frāze vecās, izbalējušās kopējamās lapas stūrī: «Visus spēkus — lietuves cecham!»

Krūmiņa stāvēja pie galda un pētīja Nikolajeva izdarītos labojumus. To saturs bija vienkāršs: celtniecības darbi mechaniskajā cechā līdz apriliin tiek pārtraukti, un visus spēkus koncentrē uz lietuves cechu; maijā sākas lietuves cecha inontaža un iekārtošana, un tai pašā laikā ar pilnu jaudu sāksies celtniecības darbi mechaniskajā; tādā kārtā izvērsīsies ne vien celtniecības, bet arī montāžās darbi. Būlu pieticis, ja Nikolajevs izmainītu tikai termiņus, bet darbaspēka un materialu izvietojuma aprēķinus Varētu izdarīt celtniecības pārvaldes inženiertechniskie darbinieki. Bet viņš pats pārrēķināja visu grafiku — tāds bija Viktora Ivanoviča ieradums.

«Laikam ilgi gaidīja mani un garlaikodamies sāka nodarboties ar aritmētiku,» nodomāja Anna. Viņa ataicināja rasētāju, atdeva tam izlaboto «direktivo grafiku» un teica:

—     Pavairojiet un izsūtiet darbu vadītājiem, montāžās un specializētajām celtniecības organizācijām!

Pēc tam Anna nesteigdamās aizpogāja savu puskažociņu, sasēja ciešāk lakatu, paņēma lauku somu ar lietuves cecha rasējumiem un izgāja pagalmā. Lēni krita sniegs. Blakus kantorītim apstājās ar betonu piekrautais Minskas pašizkrāvējs. Sniega zvaigznītes lēni krita uz betona un, saskārušās ar to, tūlīt izkusa.

Anna nepamanīja, ka pienāca Muriņš, un satrūkās, izdzirdusi viņa skaļo balsi:

—     Ir gan atsūtījuši jums priekšnieku, biedrene Krūmiņa!

—     Nepatīk? — Anna ievaicājās, vērodama krītošās sniega pārslas.

—     Bet jums patīk?

—     Man vienalga.

—     Diez vai! Sievietes pret saviem priekšniekiem nekad nav vienaldzīgas, — tās vai nu mīl viņus, vai neieredz.

—     Muļķīgi.

—     Es neapvainojos, biedrene Krūmiņa .. .

Anna sāka iet uz būvlaukuma pusi, bet Muriņš viņu atturēja.

—     Vai tā ir patiesība, ka Nikolajevs nolēmis pārtraukt darbus otrā mechaniskajā cechā?

—     Jūs taču šodien pats tikāties ar Nikolajevu, biedri Aluriņ, — Anna atgādināja.

—     Es vēl aizvien domāju, ka priekšnieks dzen jokus.

—     Bet es domāju, ka viņš jokus nemīl.

—     Jūs, protams, to labāk zināt, — Muriņš daudznozīmīgi piebilda.

—     Piedodiet, man jāsteidzas.

—     Jauna slota jau aizvien tīri slauka, — viņai nopakaļus nosauca Muriņš.

Anna neatbildēja. «Kāds viņš tomēr sīkumains,» viņa nodomāja. «Nikolajevs tāds nav! Viņš ir prasīgs pret citiem, bet taisnīgs. Šodien pat — gluži īgni runāja ar mani, bet es neapvainojos. «Sievietes pret saviem priekšniekiem nevar būt vienaldzīgas,»» Annai iešāvās prātā Muriņa izteiciens. «Cik muļķīgi! Nikolajevs padotos rāj negribīgi, apstākļu spiests, bet Muriņš uz visiem klaigā ar labpatiku, var redzēt, ka tas viņam sagādā prieku.» Ejot uz būvlaukumu, Krūmiņa domās salīdzināja mašīnbūves rūpnīcas direktoru un tresta vadītāju. «Bet kāpēc gan es agrāk domāju, ka Muriņš ir citāds?» viņai negaidot ienāca prātā. Anna apjuka. Viņa atcerējās Muriņa uzmanības pierādījumus, to, ka viņš bieži, izdomādams visdažādākos ieganstus, nāca uz iecirkņa kantorīti, reizēm pavisam nevietā taisīja piezīmes par viņas vientulību. «Labi, ka atbrauca Viktors Ivanovičs,» nolēma Anna. «Jā, bet kāda te nozīme Nikolajevam? Un kas ar mani īsteni notiek?… Nikolajevs, protams, ir gudrs, enerģisks cilvēks, bet arī Muriņš nav zemē metams — pusotra gada laikā tādu rūpnīcu atjaunoja! Un nav nekādas nozīmes personīgām simpātijām — tās parasti kavē objektivi spriest. Bet, ja jau runā par raksturiem, tad jāsaka, ka Nikolajevs arī ir skarbs, reizēm pat rupjš. Nē, nē, es liekuļoju,» viņa domās iebilda. «Nikolajevs katrā ziņā ir daudz labāks nekā Muriņš,» Anna sprieda, tuvodamās betona rūpnīcai. Tajā dienā viņa daudzkārt

strīdējās pati ar sevi, meklēja un atrada Nikolajevā aizvien jaunas negativas īpašības, atcerējās vissīkākās Muriņa priekšrocības, nu, kaut vai to, ka viņš prata skaisti runāt. Un, jo vairāk Anna domāja par Muriņu un Nikolajevu, jo skaidrāk saprata, ka Viktors Ivanovičs viņai ar kaut ko ir kļuvis tuvs un dārgs. Velti Anna pūlējās noskaidrot savas attieksmes pret Nikolajevu. Par mīlu sarakstīts daudz nemirstīgu darbu, taču pat dzejniekiem lielu jūtu rašanās ir un paliek noslēpums tādēļ, ka katra mīlestība sākas citādi un ir neatkārtojama.

Muriņš izbrīnījies noraudzījās Annai nopakaļus, — tādā tonī viņa vēl nekad nebija ar to runājusi. Direktors devās uz celtniecības pārvaldes pusi. Viņš jutās nelāgi. Saraušanās ar Nikolajevu, neveiksmīgā saruna ar Annu — viss kopā lika viņam justies aizvainotam. Muriņam grūli nācās atšķirt savu personīgo attieksmi pret cilvekiem no to lietišķajām īpašībām. Viņš, protams, zināja, ka tās ir divas dažādas lietas, ka personīgā simpātijā vai antipatija pret vienu vai otru darbinieku nedrīkst būt noteicošā. Un tomēr bieži personīgais viņā ņēma virsroku. «Paspējuši sadziedāties,» direktors nodomāja. «Viena kompānijā.» Muriņš rūgti iesmējās. Anna viņam patika. Reiz viņš pat bija ievaicājies Liepiņām: «Vai savu svētību dosi, sekretar?» Liepiņš arī bija atbildējis ar joku: «Savdabīga līgava.» Tagad Muriņš arī pats saprata, ka Anna tiešām ir savdabīga. Un viņš vainoja Nikolajevu par to, ka Anna sākusi pret viņu sliktāk izturēties. «Parādījās te Rīgā tāds nopelniem bagāts pulkvedis un nu sāk visu kārtot pēc sava prāta,» īgni domāja Muriņš. «Bet sievietēm patīk šādi izskatīgi karavīri, sievietes ir godkārīgas. Anna arī tāda.» Viņš juta, ka nav patiess, saprata, ka nav labi tā runāt par Krūmiņu, taču aizvainojums bija stiprāks par prāta spriedumu.

«Ja karot, tad karot!» nolēma direktors un, piesēdies pie galda, sāka rakstīt sūdzību pilsētas komitejai.

Daudzas reizes Muriņš sevi jau agrāk rāja par nevajadzīgu karstgalvību, par nelāgo ieražu rakstīt darījumu dokumentus acumirkļa iespaidā. Bet pašlaik viņš no šī paraduma atteikties nevarēja.

—     Nekas, nekas, gan mēs vēl ar jums, celtnieki-brīnumdari, pacīnīsimies, redzēsim, kam būs taisnība, kam ne, — formulēdams savus apvainojumus, pie sevis noteica Muriņš.

Sūdzība iznāca gara un ļauna.

2 .

Katram darbam, lai cik sarežģīts tas arī būtu, ir sava specifika, savas tradīcijas. Partijas darbinieka darbam nav robežu, un tā specifiku sastāda pati dzīve visā tās daudzveidībā.

Ja spriež formāli, tad Liepiņām nebija nekādas profesijas; viņš nebija ne inženieris, ne saimniecisks darbinieks, ne karavīrs. Gandrīz visu savu dzīvi, trīsdesmit gadus no piecdesmit, viņš bija atdevis partijas darbam. Pilsoņu kara gados Liepiņš bija armijā nevis par komandieri, bet par komisāru. Pēc tam darbojās rūpnīcā — ne kā direktors, bet kā partijas komitejas sekretārs. Vairākus gadus pavadīja lielās jaunceltnēs ne kā inženieris, bet kā Centrālās Komitejas partorgs. Tēvijas kara laikā Liepiņš piedalījās grandiozās operācijās, taču ne kā karavadonis, bet kā gvardes korpusa politdaļas priekšnieks. Pēc kara viņam uzdeva Rīgas rūpniecības atjaunošanu, un viņš darbojās nevis saimnieciska darbinieka lomā, bet tika ievēlēts par partijas pilsētas komitejas sekretāru.

Liepiņam bija savs noteikts dienas režims. Viņš centās ilgi nesēdēt kabinetā, nemīlēja garas apspriedes un cēlās septiņos no rīta arī tad, ja iepriekšējā vakarā nebija varējis atbrīvoties pirms pusnakts. Viņš uzskatīja, ka partijas darbiniekam jābūt fiziski spēcīgam un norūdītam, citādi tam nav iespējams izturēt darba slodzi.

Šodien Liepiņš pilsētas komitejā ieradās astoņos no rīta. Uz rakstāmgalda atradās jaunās avīzes. Ar laikrakstu caurskatīšanu sekretārs parasti sāka savu darba dienu. No rīta Liepiņš lasīja svarīgākās telegramas, bet starptautisko apskatu, aprakstus un recenzijas atlika uz vakaru. Un iznāca tā, ka pilsētas komitejas sekretārs divreiz dienā nodarbojās ar laikrakstiem. Taču šodien,

izlasot «Pravdas» ievadrakstu par deputātu kandidatu izvirzīšanu Augstākajai Padomei, Liepiņš nevarēja nociesties, neizlasījis arī otru rakstu — par Michaila Vasiļjeviča Frunzes 65 gadu dzimšanas dienas atceri.

I.iepiņš piecēlās un piegāja pie loga. Pa Kirova ielu plūda vesela straume automobiļu — «Pobedas» un «Moskviči». Starp tiem retumis pavīdēja arī kāda «Opela» firmas mašīna un «Mersedess», bet to bija maz. Sīs mašīnas vilka sava mūža pēdējās dienas un vairāk stāvēja remontā nekā ripoja pa Rīgas ielām. Uz tīri noslaucītajām ietvēm krita sniegs, sētnieki no jauna ķērās pie lāpstām un slotām. Iepretim pāri ielai pie automobiļu veikala pulcējās desmitiem pircēju. Liepiņš negaidot atcerējās pirmās dienas atbrīvotajā Rīgā: tad bija rindas pēc maizes. Kaut ari maizi deva uz kartītēm un tās aizvien pietika, taču maz vēl toreiz bija veikalu šajā pussagrautajā pilsētā. Tagad viņam katru dienu nācās novērot garo automobiļu pircēju rindu. Un pagājuši taču tikai pieci gadi.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—     Vai drīkst, biedri sekj-etar?

Liepiņš atskatījās, — durvīs stāvēja pilsētas komitejas instruktore Iļjina.

—     Ienāciet, Katja! — aicināja Liepiņš un atgriezās pie galda.

—     Es jums gribēju parādīt lekcijas konspektu.

—     Dodiet, paskatīsimies!

Liepiņš apsēdās. Viņam bija spēcīgs, plecīgs augums, atklāta piere, matos sirmums. Kad viņš apsēdās pie galda, galds šķita izskatāmies mazāks, zemāks. No malas raugoties, likās, ka aiz galda Liepiņām aizvien ir par šauru.

—     Nu, ko jūs te esat sarakstījusi? — viņš vaicāja un, paņēmis zīmuli, sāka lasīt.

Iļjina apsēdās iepretim un, kaut arī nebija augumā maza, šķila nogrimstam mīkstajā ādas krēslā. Iļjinu varēja saukt par skaistu. Iesarkanie, cieši atpakaļ saglaustie mati vēl vairāk izcēla augsto, apaļo pieri. Viņai bija ļoti mainīgas, zaļgani brūnas acis. Mirkļos, kad Katja dusmojās vai bija satraukta, tajās iezvīļojās sīkas, dzel

tenas uguntiņas, redzokļi iepletās, kļuva tumši un lieli. Bet, kad Kaija smējās, viņas smiekli skanēja tik sirsnīgi un aizraujoši, acis ieguva tik gaišu un līksmu izteiksmi, ka pat atturīgajam, nosvērtajam Liepiņām bieži vien bija jāpasmaida līdz. Sēžot krēslā, Iļjina gan izskatījās vairāk pēc skolniecītes, kas gaida skolotāja spriedumu.

—     Nu, jāsaka, labi, — Liepiņš teica, pārskatījis konspektu. — Uzrakstīts ar prasmi. — Viņš piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu. — Piemēru gan ir par maz. Bet, kā jau jūs zināt, pārliecināt vajag ar tādiem faktiem, kas cilvēkam tuvi. Jums derētu sastapties ar Muriņu un Nikolajevu. Aprunājieties ar vecajiem strādniekiem. Radīsies daudz salīdzinājumu. Rūpnīca taču agrāk ražoja sīkus dzelzs preču izstrādājumus, bet tagad dod mašīnas. Un kādas mašīnas!

—     Ņemšu to vērā, biedri sekretar, — Katja atsaucās.

—     Jā, starp citu, kā Muriņam veicas darbi? Labu laiciņu neesmu bijis.

—     Par janvara otro dekādi ziņu vēl nav. Bet viņš ir atsūtījis iesniegumu, lūk, — Iļjina sniedza sekretaram aktu vākus. — Man šķiet, ka iesniegumam jāpievērš liela uzmanība, — viņa piebilda.

—     Izlasīsim, — Liepiņš teica, atvērdams vākus.

Viņš lasīja nesteidzīgi; Iļjina ievēroja, ka domās viņš

vairākkārt atgriezās pie jau izlasītajām lappusēm. Atbalstījis galvu pret brīvo roku, sekretārs lasīja, reizēm viegli purināja galvu, un gandrīz nepārtraukti viņa platā plauksta slīdēja pār iesirmajiem matiem. Iļjina domās nopriecājās, ka viņas piezīme par iesnieguma svarīgumu acīm redzot saskanējusi ar sekretārā domām. Rūpnīcas direktors sūdzējās par Nikolajevu, asi pārmeta viņam «pretvalstisku rīcību», tāpēc ka viņš licis pārtraukt darbu otrajā mechaniskajā cechā. Muriņa sūdzība beidzās ar neatlaidīgu lūgumu izskatīt jautājumu pilsētas komitejas birojā un norādīt Nikolajevam uz «principiālām kļūdām». Izlasījis pēdējo rindkopu, Liepiņš pasmīnēja un piecēlās.

—     Jā-a, tad tādas tās lietas, — viņš novilka.

—     Varbūt man aizbraukt uz rūpnīcu un pārbaudīt visu uz vietas? — Iļjina ierosināja.

Paskatījies instruktore, Liepiņš atbildēja ar pretjautājumu:

—     Ko tur vajag pārbaudīt, Jekaterina Pavlovna?

—     Tomēr. Bez pārbaudes neērti ierosināt jautājumu birojā apspriešanai.

—     Domājat, neērti?

—     Neērti, biedri sekretar. ,

—     Man turpretim šķiet, ka jums sūdzībām par Nikolajevu nāksies speciālus aktu vākus iekārtot, — teica pilsētas komitejas sekretārs un pamāja ar galvu uz Muriņa iesnieguma pusi.

Iļjina apjuka vēl vairāk. Viņa saprata, ka Liepiņš pajokojis, izlikdamies, ka nopietni un norūpējies lasa Muriņa uzrakstīto sūdzību. Bet viņa tūlīt arī atcerējās, ka sekretārs aizvien rīkojas nosvērti un nesteidzīgi katra, kaut ari mazsvarīga jautājuma apspriešanā. Bieži ļaužu pilnajās biroja sēdēs viņš sēž klusi un tikai klausās, ko saka citi. Reizēm šķiet, ka viss jau skaidrs, atliek vienīgi pieņemt lēmumu, taču Liepiņš nesteidzas un lūdz izteikties visus. Sākumā Iļjinai tāda kārtība nebija pa prātam. «Viss iet tik nedzīvi, bez kvēles,» viņa sprieda. Bet tad piecēlās Liepiņš — viņš neprata runāt, sēžot aiz galda,— un uzstājās ar īsu, teicami argumentētu runu, ar tādiem secinājumiem, kas, pavirši skatoties, šķita nesaskanam ar iepriekšējo runātāju ierosinājumiem. Taču Liepiņa secinājumos lielākā vai mazākā mērā aizvien bija ņemtas vērā biroja locekļu domas. Un visi viņam piekrita — piekrita tādēļ, ka tas nebija tikai sekretārā priekšlikums, bet vienkāršā, skaidrā formā izteikts vairākuma priekšlikums.

—            Muriņam nav taisnība, — Liepiņš turpināja.

—     Mēs viņu esam izlutinājuši. Mēs paši teicām, ka Muriņš — labākais saimnieciskais darbinieks Rīgā, ka viņš «izrāva no atpalicības lielāko republikas rūpnīcu» un tā tālāk. Muriņš tagad ir pārliecināts, ka visiem jāstrādā «viņa» rūpnīcai: celtniekiem vispirmām kārtām jāceļ viņa cechi, pilsētas izpildu komitejai vispirmām kārtām jārūpējas par viņa strādnieku dzīves apstākļiem, bet Valsts Plānu komisijai vispirmām kārtām jāapmierina visas

viņa prasības pēc materialiem un pusfabrikātiem. It kā pilsētā citu rūpnīcu nebūtu.

• — Ko darīt ar šo iesniegumu? — I)jina vaicāja.

—     Piešujiet pie lietas, — Liepiņš labsirdīgi pasmaidīja, pamādams ar galvu uz aktu vāku pusi. — Noderēs.

Iļjina neatbildēja.

—      Nikolajevam ir valsts plāns, kas nosaka, kad katram cecham jāuzsāk darbība. Visus spēkus un līdzekļus viņam vajadzēja koncentrēt uz izlaides objektiem. Cik es saprotu, tad viņš tā arī rīkojas.

—     Tātad man nav jābrauc uz rūpnīcu? — vaicāja Iļjina.

—      Kāpēc ne? Brauciet! Paskatieties, kā tur strādā aģitkolektivs, palīdziet. Un nesteidzieties, padzīvojiet rūpnīcā pāris dieniņu. Jums, Katja, aizvien biežāk iznāk pildit inženiera-kuratora un rūpniecības bankas inspektora pienākumus. Bet mēs taču esam partijas darbinieki!

—      Labi, es jūs sapratu, — Iļjina atbildēja, piecēlās, atsveicinājās un steidzīgi izgāja no kabineta.

«Laikam apvainojās,» Liepiņš nodomāja.

Pēcpusdienā pilsētas komitejā ieradās arī Muriņš. Viņš nenoģērbās garderobē, kas atradās pirmajā stāvā, bet tūlīt kā pašu cilvēks iegāja Liepiņa pieņemamajā istabā, novilka tur mēteli, noņēma pelēko karakula cepuri un, nosalušās rokas berzēdams, vaicāja:

—     Saimnieks savā istabā?

—      Ir, ir, ejiet vien iekšā, biedri Muriņ, — viņu laipni sagaidīja sekretārā palīgs.

Liepiņš stāvēja pie atvērta grāmatu skapja, turēdams rokās biezu sējumu.

—     Direktors ciemos atbraucis! Sveiks! — viņš teica un piegāja pie galda.

—     Braucu garām, nolēmu iegriezties.

—     Apsēdies!

—     Ko tu — enciklopēdiju studē?

—      Vakar saņēmām pirmos divus sējumus. Bagātīgs izdevums. Starp citu, daudz jaunu vārdu. Skaties tik, ka Muriņš arī neiekļūst enciklopēdijā, — sekretārs jokoja.

—     Līdz manam burtam vēl tālu.

—     Nav tik traki. Trīs četrus gadiņus pagaidīsi — un …

—     Neizturēšu, Liepiņ. Tu par mums, saimnieciskajiem darbiniekiem, aizvien smejies. Bet mūsu darbs visnepateicīgākais.

—     Būs tā kā par stipru teikts, — Liepiņš nepiekrita.

—     Paklausies taču! Kas tad ir rūpnīcas — kaut arī vislielākās — direktors? Gadījuma darba strādnieks, kā plānotāji saka. Viss viņam jādara, par visu jāatbild, bet, tiklīdz kāja mazliet paslīd, tā ministra pavēle klāt — un sveiki! Četras piecgades, divdesmit gadu pēc kārtas vari pārsniegt plānu, bet divdesmit pirmajā neizpildīsi un — pazudīsi kā sniegs pavasarī. Nē, saimnieciska darbinieka darbs visnepateicīgākais. Ar to vis enciklopēdijā netiksi!

—     Tev šodien laikam nelāga oma.

—     Redzi nu, rūpnīcas direktors pat mazliet pafilozofēt nedrīkst.

Liepiņš iesmējās.

—     Kāpēc tā? Runā droši, nebīsties!

—     Daudzi mana kursa biedri sen ir aizstāvējuši kandidata disertāciju, vienam nesen piešķīra technisko zinātņu doktora grādu. Starp maniem biedriem ir pat cienījami laureati. Vienīgi man nelaimējās — kļuvu par direktoru.

Liepiņš sevī nodomāja: «Ieradās gan laikam ar nolūku uzzināt, kā pilsētas komiteja skatās uz viņa strīdiem ar Nikolajevu. Un tikai izliekas, ka, garām braucot, iegriezies.»

Vēl pāris minušu pasūrojies par direktora likteni, Muriņš piecēlās, atvainojās par savu pļāpīgumu un taisījās iet.

—     Bet ko tu man īsteni gribēji teikt? — Liepiņš vaicāja.

—     Vai tad pilsētas komitejā nevar iegriezties tāpat vien, lai satiktos ar cilvēku?

—     Protams, var, — Liepiņš apstiprināja; šķelmīgi paskatīdamies rūpnīcas direktorā.

Tā Muriņš aizgāja, neatgādinājis savu ziņojumu, un arī Liepiņš viņam to neatgādināja. Muriņam tas nepalika. Krūtīs no jauna uzbangoja pirmītējā naidīgā

netīksme pret Nikolajevu, kuram pilsētas komitejas sekretārs acīm redzot tagad pievērsa vairāk uzmanības nekā viņam, Muriņam.

Liepiņām savukārt kļuva mazliet žēl šī enerģiskā, kustīgā cilvēka. «Izkapts pret akmeni atsitusies,» viņš domāja par Muriņu un Nikolajevu. Abi strauji, grūti pierunājami. «Vajadzēs ar viņiem aprunāties.» Liepiņš mīlēja Nikolajevu, bet arī Muriņš viņam bija tuvs, — ar to viņš strādāja kopā kopš pirmajām Rigas rūpnīcu atjaunošanas dienam.

Sekretārs piezvanīja Krūmiņai uz celtniecības iecirkni.

—     Anna, atnāc pie mums šovakar, — Liepiņš aicināja.

—     Kas noticis? — Krūmiņa atvaicāja.

—     Ņina lūdz tavu padomu attiecībā uz jaunā mēteļa piegriezumu.

—     Aizvien jūs kaut ko sagudrojat!

—     Saproti, modelis ir ļoti sarežģīts, bez tavas iejaukšanās galā netiks! — smējās Liepiņš.

.. . Vakarā, atlaidis šoferi, sekretārs kājām devās uz dzīvokli. Viņam patika vakaros pec darba pastaigāties pa klusajām Rīgas ielām. Gar sirmo parku, jautri skandinādami, traucas tramvaju vagoni. Bastejkalnā rotaļājas bērni. Kalna piekājē klusi stāv kailās kļavas, pārliekušās pār kanalu, kas beidzot tomēr pārvilcies ar plānu ledus kārtiņu. Pār kanalu stiepjas tilti: smagie, rnasivie — pilsētas transporta vajadzībām, bet vieglie, rakstainie, kā šis liektais tiltiņš — gājējiem. Bastejkalns, Pulvera tornis tam blakus, Zviedru vārti un senatnīgā pils — tas ir gandrīz viss, kas palicis pāri no kādreizējā Rīgas cietokšņa. Cietokšņi dzīvo samērā īsu laiku, bet pilsētas — mūžīgi.

Liepiņš uzkāpa Bastejkalnā un apsēdās uz veca soliņa. Ar saimnieka aci viņš vēroja rotaļu laukumu, bērni izbrīnā skatījās, viņi nekādā ziņā negaidīja, ka šis lielais krusttēvs apsēdīsies te un traucēs viņus. «Sis kalns kā radīts braukšanai ar ragaviņām!» Liepiņš domāja. «Bet blakus tam slienas augšup pilsēta, no jauna iekārto

tas, no jauna izremontētas rūpnīcas, fabrikas, kombināti …»

Nokāpis no Bastejkalna, Liepiņš pagāja garām Pulvera tornim, kura priekšā stāvēja nachimoviešu ierinda, un iegriezās pazīstamās namdurvīs.

Liepiņa nelielā ģimene jau bija mājās. Sieva Ņina pirms stundas atbrauca no Vagonbfives rūpnīcas, kur šovakar lasīja lekciju par starptautisko stāvokli. Aņa tikko atgriezusies no institūta. Liepiņš noģērba meteli un tūlīt iegāja savā kabinetā — tas nozīmēja, ka viņam ir steidzams darbs, un tādos gadījumos neviens viņu netraucēja ar atgādinājumiem, ka jāēd vakariņas.

—     Laikam atkal ziņojumam gatavojas, — Aņa piezīmēja. Viņu parasti sauca par «Annu jaunāko», jo viņa līdzinājās Liepiņu ģimenes senajai paziņai — Annai Krūmiņai.

—     Rīt Rīgā būs priekšvēlēšanu sapulces, — māte teica.

—     Māmulīt, — Aņa apsēdās mātei blakus uz dīvana un čukstot turpināja, — rīt es runāšu. Esmu tā uztraukusies! …

Ņina Aleksandrovna paskatījās meitā, kura tikko bija sasniegusi astoņpadsmito dzīvības gadu, pasmaidīja laimīgu, klusu smaidu un paretam pameta skatienu uz meitu. Agrāk viņai šķita, ka Aņas profils mainās ik gadu. «Atmini nu, kā viņa izskatīsies pēc astoņpadsmit gadiem,» māte domāja. Bet tagad meitenes sejas vaibsti bija skaidri iezīmējušies: taisna pieres līnija, mazliet uzrauts deguns, apaļš zods un cietas, mazliet pašauras lūpas. Aņas seja bij^ stipri pārmainījusies. Augums palicis tāds pats, it ka pēdējos trijos gados viņa nemaz nebūtu augusi. Krūmiņa mēdza jokot: «Nekas, mīļā, tavā rīcībā ir mūžība!» Bet ari tagad Aņa jau atgādināja sievieti. «Tāda pati kā tu,» Mārtiņš reiz sacīja sievai.

—     Es savu runu sākšu tā, — Aņa piecēlās un piegāja pie galda, kas tagad atvietoja viņai tribini. — Klausies, māt… Biedri! Esmu dzimusi 1932. gadā pilsētā, kas atrodas tālu no Rīgas. Mani vecāki stradaja pie rūpnīcas celšanas. Darbs kūsāja, cilvēki stradāja ar sajūsmu. Atceros dienu, kad rūpnīcas korpusi bija uzcelti, kad

strādnieki pirmoreiz iegāja jaunajās, gaišajās telpās. Sis notikums dziji iespiedās manā atmiņā. Toreiz man bija trīs gadi. Šodien, tāpat kā toreiz, visapkārt rit celtniecības darbs. Šodien, tāpat kā toreiz, sirdī līksme. Tālu no Rīgas esmu dzimusi, bet Rīgā pirmo reizi nodošu savu balsi par mūsu labākajiem ļaudīm. Un es ierosinu, biedri… — Aņa aprāvās. No kabineta iznāca Liepiņš.

Kas tad te, ģenerālmēģinājums?

Aņa apmulsa, piesteidzās tēvam klāt, apkampa viņu un noskūpstīja. Liepiņu ģimenē sarunas par politiskiem jautājumiem nebija retums, un tajās piedalījās visi: atturīgais, spriedumos precizais Liepiņš, viegli satraucamā, novērtējumos sevišķi steidzīgā Ņina, jūsmīgā, kvēlā filoloģijas fakultates studente «Anna jaunākā».

Galvenā runātāja parasti bija Ņina Aleksandrovna, bet vīrs iemeta šad tad pa īsai piezīmei. Bet, ja sarunā iejaucās Aņa, tad starp māti un meitu parasti sākās strīds un Liepiņš, atmetis ar roku, devās savā kabinetā, garām ejot, nosacīdams: «Sākas!» Viņš piederēja pie tiem vīriešiem, kas, vai nu viņi to grib, vai negrib, tomēr skatījās mazliet «no augšas» uz sieviešu strīdiem politiskajos jautājumos.

—     Aņa, ja vēlies, es tev izstāstīšu jautru notikumu! Tu taču pazīsti Ošu Pēteri? — Ņina Aleksandrovna griezās pie meitas.

—     Jā, pazīstu, — Aņa kļuva uzmanīga.

—     Jauks zēns. Strādā par motoristu celtniecības pārvaldē pie Krūtniņas.

—     Jā, esmu dzirdējusi par viņu, māt.

—     Viņš mācās politpulciņā, kura nodarbībā man nesen gadījās būt.

—     Viņš ir komjaunatnes organizācijas sekretārs.

—     Klausies! Mani interesēja pulciņa dalībnieku konspekti. Sēžu, pārskatu burtnīcas. Pienāca Oša rinda. Viņš pasniedza biezu bloknotu. Labs konspekts. Es viņu uzslavēju. Pēteris samulsa, kā jau tādos brīžos parasti gadās. Bet, kad nodarbības beidzās, viņš panāca mani uz kāpnēm un sāka atvainoties. Izrādās, ka Osis nopircis konspektu no kāda studenta par simt rubļiem! — Ņina Aleksandrovna iesmējās.

—     Nopircis? Par simt rubļiem? — Aņa bija pārsteigta.

—     Tieši tā, nopircis! Un zini, no kā? No Kaulu Jāņa.

—     Nē, tas gan nevar būt! — Aņa stipri nosarka un pagrieza seju uz loga pusi. — Neticu!

—     Osi es, protams, sabāru, — māte turpināja, izlikdamās, ka nemana meitas mulsumu. — Bet Pēteris tomēr mazāk vainīgs nekā Kauls. Cik zinu, viņš uzaudzis bez vecākiem, maz mācījies un viņam iet grūti. Bet es nesaprotu, kā universitātes students var spekulēt ar saviem vecajiem konspektiem.

—     Nezinu, māt.

—     Kā nu tu nezini? Man stāstīja, ka viņš pievēršot tev uzmanību.

—     Mamma!…

īsi ieskanējās zvans. Aņa izskrēja atvērt durvis. Ienāca Krūmiņa.

—     Sveika, mazā māsiņa! — jau uz sliekšņa viņa apkampa meiču.

Ņina aicināja Annu sēsties pie galda, bet tā atteicās un jautājoši pavērās Liepiņā, kas pašreiz ienāca ēdamistabā.

—     Gaidīju, gaidīju. Labi, ka iegriezies. Iesim, Anniņ, parunāsimies, — teica Liepiņš.

Krūmiņa noģērba puskažociņu («Anna jaunākā» to veikli satvēra) un devās uz Liepiņa kabinetu.

Aņa ar nožēlu noraudzījās Annai nopakaļus un pārsteigta pavērās mātē, it kā jautādama, kas tad šodien Krūrniņai lēcies — pat neaprunājās. Māte smaidot paraustīja plecus un sāka novākt traukus no galda.

—     Klausos, Mārtiņ, — Anna ierunājās pirmā.

—     Es turpretim taisījos klausīties tevī, Anniņ.

—     Tu aizvien joko. Bet man joki nemaz vairs nav prātā.

—     Kas jums tur ar Muriņu noticis? — Liepiņš pārgāja uz lietišķu toni.

—     Karojam.

—     Karojat?

—    Jā. Bet ar Nikolajeva ierašanos karš vēl saasinājis, — Anna pasvītroja, atcerēdamās savu pēdējo sastapšanos ar rūpnīcas direktoru.

—     Kāpēc jūs nolēmāt pārtraukt darbus otrajā mechaniskajā cechā? — ievaicājās Liepiņš un vērīgi paskatījās Krūmiņā. Pēdējos mēnešos viņa bija mazliet pārvērtusies: kļuvusi jautrāka, un acis — tikpat dzidras kā «Annai jaunākajai» — mirdzēja dzīvāk.

—     Manuprāt, par to pat runāt nav vērts, tāpat viss skaidrs.

—     Tātad celtniekos pilnīga vienprātība, — Liepiņš piezīmēja un, nenogaidot atbildi, vaicāja: — Bet kāpēc jums nepadomāt par to, lai uz republikas desmito gadadienu nodotu ekspluatācijā gan lietuves, gan mechanisko cechu, ko? Tā tik būtu dāvana!

—     Mums, Mārtiņ, līdz desmitgadei jāpaveic vēl daudz. Jāpabeidz trīs nami, rūpnīcas klubs, bērnudārzs, piestātne.

—     Muriņam, kā pats saka, trūkstot elpas bez otrā mechaniskā cecha.

—     Tā nav taisnība, — iebilda Anna.

—     Baidos, ka tu, Anniņ, neesi lietas kursā. Rūpnīcai plāns palielināts gandrīz par divdesmit pieciem procentiem !

—     Rūpnīcai ir rezerves. Lūk, es šodien aprēķināju, paskaties, kas iznāca, — Anna sniedza Liepiņām aprakstītu papīra lapu.

Liepiņš apsēdās pie galda, izvilka no atvilktnes brilles un sāka lasīt aprēķinu. Tam bija pievienots ari darbā esošā pirmā mechaniskā cecha plāns.

—     Redzi, Mārtiņ, pirmajā mechaniskajā cechā Muriņš var papildus novietot desmitiem darbgaldu. Vairāk nekā sešsimt kvadrātmetru viņš ir aizņēmis ar noliktavām, kantorīšiem un pat iedomājies atdalīt simt metru vieglo mašīnu garažas ierīkošanai. Vai tad tā jāizmanto galvenie resursi! — Anna noteikti teica.

Liepiņš pavērās viņā un tikko manāmi pasmaidīja.

—     Dedzīgi gan tu savu priekšnieku aizstāvi!

—     Maskavieši katru metru izmanto, bet pie mums katrs dara, kā patīk, — Krūmiņa turpināja, nepievēršot

uzmanību Liepiņa jokam. — Cel, cik gribi, tādam direktoram vienmēr būs par maz.

Liepiņš atbīdīja aprēķinu un plānu pie malas, noņēma brilles un piecēlās.

—     Nu, un kā tu ar jauno priekšnieku sastrādā? — viņš ievaicājās un apsēdās Annai blakus.

—     Viņš ir skarbs.

—     Tāds jau celtnieku raksturs.

Krūmiņa neatbildēja.

—    Ja gribi, es tev pastāstīšu par kādu notikumu frontē.

—     Jā, taču man jāsteidzas, Mārtiņ.

—     Uzklausi, kad vecāki cilvēki runā!

—     Tev šodien labs garastāvoklis.

—     Man aizvien ir labs garastāvoklis. Bet nu paklausies. Atceros tādu gadījumu. Tas bija 1943. gada vasarā. Mēs toreiz gaidījām vāciešu pretuzbrukumu. Korpusa inženierim bija uzdots nostiprināt labā flanga divizijas aizsardzības līniju. Inženiera rīcībā bija divi sapieru bataljoni. Darbu izpildes laiks bija ļoti īss — trīs vai četras dienas, ne vairāk. Un, lūk, mūsu inženieris, kā šodien atceros, devās uz labā flanga diviziju. Tur viņu sagaidīja divizijas komandieris, — es labi atceros šo komandieri, viņš ilgu laiku bija kara skolas priekšnieks Vidusāzijā. Mūsu inženieris iepazīstināja viņu ar aizsardzības darbu plānu. Iedegās strīds par to, kādi darbi jāveic pirmām kārtām. Divizijas komandieris uzstāja, lai vispirms iekārtotu labas zemnīcas novērošanas punktiem, bet korpusa inženieris gribēja vispirms ierīkot prettanku aizsardzības rajonus. Abi pulkveži stipri sastrīdējās, piezvanīja korpusa komandierim, bet tas negadījās stabā. Inženieris sāka darbus pēc paša sastādītā plāna. Divās naktīs viņš ar saviem ļaudīm izraka visu divizijas iecirkni. Bet trešās dienas rītā hitlerieši pārgāja uzbrukumāt Sākās smaga kauja. Labā flanga divizijas komandierim vairākkārt nācās mainīt savu novērošanas punktu. Bet, kad kauja beidzās, korpusa komandieris izsauca korpusa inženieri pie sevis un stingri noprasīja: «Kāpēc jūs, pulkvedi, neiekārtojāt rezerves novērošanas punktus?» Inženieris paskaidroja, ka bijis aizņemts ar steidzamākiem darbiem,

tin iekaisis piemetināja: «Es, biedri ģenerāli, neesmu dzīvokļu celtniecības speciālists, man nav gadījies būvēt mājīgas zemnīcas ar desmit nosegumiem.» Ģenerālis viņu pnrtrauca, teikdams, ka vajadzējis paspēt visu izdarīt laika. Bet, kad inženieris izgāja no staba zemnīcas, viņš griezās pie manis pēc padoma, ar kādu ordeni vajadzētu apbalvot inženieri. Šķiet, mēs toreiz ierosinājām apbalvot viņu ar Tēvijas Kara Pirmās Pakāpes ordeni. Vēlāk, pie vakariņu galda, korpusa komandieris teica: «Tu vari iedomāties, Mārtiņ, kas būtu noticis, ja mūsu inženieris vispirms būtu ķēries pie novērošanas punktu iekārtošanas? Tādā gadījumā mēs pašlaik šajā zemnīcā vis nesēdētu.» Un, brītiņu klusējis, piebilda: «Piecgades iemācījušas mūsu ļaudis no simtiem steidzamu darbu izvēlēties pašus galvenos…» Lūk, kāds gadījums bija ar tavu priekšnieku!

—     Bet dzīvokļu celtniecību viņš arī šodien diez kā nemīl, — Anna piezīmēja.

—     Piespiest hidroteehniķi celt mājas ir apmēram tas pats, kas ūdenslīdēju pārvērst sapierī, — iesmējās Liepiņš.

Viņi piecēlās un izgāja ēdamistabā, kur tos jau gaidīja sieva un Aņa.

Ar Liepiņiem Anna bija iepazinusies pirmajās kara dienās. Viņi kopā vienā ešelonā brauca uz austrumiem.

Liepiņām bija norīkojums uz Uraliem, bet Anna vēl nezināja, kurp viņu liktenis aizvedīs. Ar Liepiņa sievu Anna sastapās neparastos apstākļos — viņas abas slēpās no vācu lidmašīnu ložmetējiem pie dzelzceļa uzbēruma Veļikije Lūkos. Kad trauksme beidzās, Ņina Aleksandrovna teica Annai: «Tu taču gaidi bērniņu, tev grūti but vienai. Nāc uz mūsu vagonu!» Liepiņš sāka interesēties par jauno ceļabiedreni, viņš sāka Annu iztaujāt par to, kas viņa ir, kur vecāki, vai ir gadijies būt Maskavā. Anna ļoti izbrīnījās, kad Liepiņš, pacietīgi noklausījies viņas stāstā par tēvu, pēkšņi apkampa viņu un noskūpstīja. «Visu pilsoņu karu mēs ar tavu tēti vienā pulkā esam nodienējuši!» Liepiņš priecājās. «Arturs katru dienu tevi atcerējās. Bet tu, izrādās, tagad esi pavisam liela! . ..» Kopš tā laika viņi kļuva draugi. Kopā ar Ņinu

3 Rīgas bastions

33

Aleksandrovnu Anna apraudāja sava vīra, kapteiņa Aleksandra Vesņina, nāvi. Kopā lasīja Mārtiņa vēstules no tālās frontes. Un kopīgi atgriezās tikko atbrīvotajā Rīgā. Krūmiņa sirsnīgi apskauda Liepiņu laimi: visa viņu dzīve bija tik vienkārša un skaidra. Liepiņu ģimenē Anna jutās bezgala labi. Liepiņi nebūt nebija bezrūpīgi, vieglprātīgi ļaudis. Taču uz visām neveiksmēm viņi reaģēja ar tādu dzīvespriecīgu, jauneklīgu draiskumu, kas Annā aizvien radīja izbrīnu. «Ja man kādreiz būs ģimene,» viņa domāja, «es visur centīšos atdarināt Ņinu.»

Aņa iegāja savā istabā gatavoties nodarbībām. Ņina izvilka no somiņas vēstuli un nolika to vīram priekšā uz galda.

—     Izlasi!

—     Kas tur ir? — viņš izbrīnījies vaicāja un pavērās Annā.

—     Lasi, lasi! Uzzināsi, — Ņina Aleksandrovna atbildēja.

—     Kāpēc tu, Ņina, spied mani lasīt svešas vēstules?

-   Šķiet, tā adresēta tavai meitai.

—     Tieši tā — meitai. Un kas man gar to daļas?

—     Izlasi, Mārtiņ! — nopietni atkārtoja Ņina Aleksandrovna.

—     Tāda tu esi — vienmēr dzen uz noziedzīgiem darbiem, — Liepiņš pajokoja, līdzinādams četrkart salocīto sārto papīru.

—     Nu, kas ir? — sieva ievaicājās, kad Liepiņš, vēstuli izlasījis, ielika to atpakaļ aploksnē.

—     Mīlestība, protams! — Liepiņš jautri atsaucās.

—     Visam mums laika atliek, Mārtiņ, tikai ne meitas audzināšanai.

—     Nu, nu!…

—            Nē, bet saproti, Anna, — Ņina pievērsās Annai,

—     mūsu skuķenam raksta mīlestības vēstules!

—     Šī vēl tikai mīlestības ieskaņa, — Liepiņš viņu pārtrauca.

—     Un, spriežot pēc visa, — Ņina turpināja, — viņa atbild.

—     Pagaidi, pagaidi, — no jauna iejaucās Mārtiņš.

Tu, šķiet, esi aizmirsusi, ka pati apprecējies astoņpadsmit gadu vecumā.

Tas ir slikts piemērs, — Ņina dusmīgi atbildēja.

—     Ļoti mīļi, ka tu esi atklāta, — vīrs smējās.

Taisnība vien būs sakāmvārdam, ka ābols no ābeles

talu nekrīt, — viņš nerimās.

—    Es gribēju ar tevi parunāt nopietni, — Ņina pārtrauca.

—     Par ko te runāt? — Liepiņš izbrīnījās. Puisis iemīlējies meitenē, raksta vēstules. Kas tur sevišķs?

—     Tu esi slikts tēvs, Mārtiņ.

—     Sākas atkal, — Liepiņš labsirdīgi atmeta ar roku.

—     Vai esi tādu tēvu redzējusi? — Ņina atsāka, griezdamās pie Annas.

—     Domāju, ka par manu vārda māsu nav ko raizēties, — Anna iebilda. — Viņa ir prātīga meitene.

—     Ā, zināms, tu vienmēr būsi Mārtiņa pusē!

—     Paskat, visus pret sevi sacēlusi. Ņina, Ņina! — Liepiņš iesmējās.

Krūmiņa smaidīdama klausījās šo draudzīgo strīdu un nodomāja: «Viņu laime ir tik cieši saistīta ar dzīvi, ka viņi paši, šķiet, to pat neievēro.»

—     Jā, bet gadiņi iet un iet, — no jauna domīgi ierunājās Liepiņš. — Šķiet, pavisam nesen, Ņina, mēs kopā ar tevi maršējām jauniešu pulkos pēc vētrainām komjauniešu sapulcēm, devāmies pārgājienos, dziedājām dziesmu par Mūsu lokomotivi, kas traucas uz priekšu. Piedalījāmies maizes sagādē, organizējām pirmos kolehozus, pēc tam sākām būvēt Magņitku… Taisnība, Ņinuci, tas taču bija nesen?

—     Sapņotājs, — Ņina negribīgi atsaucās.

—     Par pagātni nesapņo, to var tikai atcerēties, — vīrs piezīmēja. — Astoņpadsmit gadu! . . . Trīs piecgades, pēc tam karš, pēc tam ceturtā piecgade. Daudz paveikts šajos astoņpadsmit gados! Bet tu, Ņinuci, vēl aizvien domā, ka Aņa ir maziņa, jā?

—     Vai nu ar tevi par ģimenes lietām var runāt, — neapmierināti iebilda Ņina.

Izvadīdama Annu, viņa pačukstēja:

—     Aprunājies ar Aņu!

Krūmiņa piekrītoši pamāja ar galvu, atvadījās un izgāja. Viņa bija labā garastāvoklī. Tādā omā Anna parasti aizgāja no Liepiņiem. Gribējās domāt tikai par nākotni.

3

Jaukas ir februara naktis Rīgā! Pavasaris vēl nav atnācis, bet tā elpa jau jūtama — no līča puses pūš silts, trauksmains vējš. Pilsēta it kā ieklausās tālajā troksnī, kas nāk no jūras; šis troksnis — pavasara vēstnesis. Kaut arī Daugava vēl pārklāta ar ledus kārtu, kaut arī parkos biezum biezā sniega sega, Rīgai tomēr jau tuvojas pavasaris, un pa naktīm tā izlūki šad un tad ielaužas pilsētā, saceļ troksni, bet līdz ar rītausmu atkal nozūd, atstādami izkusušus plankumus Bastejkalnā. Šie naksnīgie pavasara uzbrukumi vienkārši nav iedomājami kaut kur stepēs vai austrumos, taču rīdzinieki tos pazīst labi.

Pēc ražošanas apspriedes vakarā Anna uz mājām nebrauca. Viņai bija neatliekamas darīšanas celtniecības laukumā.

Anna sēdēja siltajā kantorītī un pārbaudīja iecirkņu darbu vadītāju mēneša plānus. Viņa mīlēja kārtību. Viens otrs inženieris pazobojās: «Krūmiņa ir farmaceits, nevis celtnieks.» Bet Nikolajevs vakar atkal pārlaboja grafiku, un viņai tagad ar nokavēšanos jāizdara labojumi mēneša plānos. Anna labi saprata, ka celtniecības priekšnieks rīkojās pareizi, bet viņš taču varēja savus labojumus izdarīt ātrāk, nejaukt operativos plānus. «Kas viņam vainas,» Anna īgni domāja, «atbrauca, sasvītroja grafiku un aizbrauca, bet tev te jāsēž līdz pusnaktij.» Viņai nepatika, ka izjuka viņas pašas ievestā dienas kārtība.

Izskatījusi mēneša plānus, Anna parakstīja tos un gatavojās jau aiziet, kad pēkšņi atskanēja tālruņa zvans.

—     Jā, es klausos, — viņa negribīgi atsaucās.

—     Betona rūpnīcā avarija!

—     Ko? Ko? … Betona piegāde pārtraukta? — Anna uztraukta pārvaicāja.

—     Jā, jā, viss apstājies! — ziņoja jauniešu krāvēju

brigādes brigadieris. — Apstājies pēdējais betona maisītājs!

Tūlīt eju! — Krūmiņa iesaucās, nenoklausījusies brigadieri līdz galam.

Viņa izgāja rūpnīcas pagalmā. Bija pusnakts. Otrā maiņa aizgājusi, un cechos dega tikai «dežurlampiņas». Vienīgi vecais lietuves cechs mirdzēja gaišās ugunīs, tālāk, pagalma stūrī, slējās augšup jauno cechu korpusi, — tur dienu un nakti ritēja betona darbi.

Anna ātri pārskrēja pār pagalmu un piegāja pie betona rūpnīcas. Rūpnīca — pārāk skaļš nosaukums diviem fīOO litru betona maisītājiem. Tiem blakus stāv akmeņu skaldītājs, turpat atrodas maza cementa noliktava, akmens drumstalu un smilšu kaudzes — lūk, viss, ko nelielā celtniecībā sauc par betona rūpnīcu. Surp brauc autotnašīnas-pašizkrāvēji, uzņem betona kravu un ved to uz vajadzīgo vietu. Vienkārša, nesarežģīta ierīce. Bet betona rūpnīciņa ceļ īstas rūpnīcas, sagatavo to pamatus, korpusus, pārsegumus. Un kas par troksni, kad šāda rūpnīciņa strādā! Dard akmeņu skaldītājs, virs tā aizvien klājas pelēks granita putekļu plīvurs, bet saulē mirdzošo, zvīņveidīgo akmens drumslu kaudze iztālēm atgādina dārgakmeņus, kas lieliski derētu kādas pils izrotāšanai. Bet cementa noliktavas priekšā reizi pa reizei līdzīgi sprādzieniem uzliesmo un izplēnē zaļganie cementa dūmi. Putekļi pārklāj mašīnas, cilvēkus. Paliek iespaids, it kā betonētāji aizvien atrodas ceļā un viņu ceļam nav gala. .

Taču pašlaik te viss bija kluss.

Krūmiņu sagaidīja betonētājs Augusts Kauls. Viņš bija sliktā omā. Kaula brigāde apņēmās pirms termiņa pabeigt pamatu betonēšanu zem kolonām lietuves cechā, bet te — avarija.

—     Elektromotors sabojājies, un rezerves motora nav, — Kauls skaidroja. — Pavisam slikti.

—     Kur ir dežurējošais elektriķis? — Anna vaicāja.

—     Viņš ir slims, biedrene Krūmiņa, — betonētājs atbildēja un ar cerību pilnu skatienu pavērās viņā, it kā Anna vienīgā varētu viņam palīdzēt nelaimē.

—     Gatavosim betonu ar rokām! — mazliet vilcinājusies, Anna nolēma.

—            Jā, jā, ar rokām, ar rokām! — priecājās Kauls.

—    Man tas ir prātā neienāca! Redz, kā galvu pazaudēju!— viņš spriedelēja. — Izlutinājuši mūs esat ar mašīnām!

—     Mēs nedrīkstam pārtraukt betonēšanu.

—     Skaidrs, ka nedrīkstam! — vecais jautri piekrita un devās pie brigādes. — Kastes, dod šurp kastes! — garām ejot, viņš uzsauca otram brigadierim — Ivanam Sokolovam.

Anna uzkāpa uz estakades. Ap motoru rīkojās motorists Osis.

—     Nu, Pēteri, kā ir? — Anna vaicāja.

—     Slikti, — aprauti atbildēja Osis. — Nāksies motoru apmainīt.

—     Kā tā? — Anna raizējās.

—     Nezinu, — Osis klusi turpināja, — nesen no remonta pieņēmu, pats pieņēmu, bet redziet…

—     Labi, ej palīdzi betonētājiem!

—     Eju,Јju, — motorists labprāt piekrita un noskrēja pa koka kāpnītēm lejā.

Anna atcerējās Ņinas stāstīto, ka Osis no kāda universitātes studenta nopircis konspektu partijas vēsturē, un pasmaidīja. «Kāds jocīgs,» viņa nodomāja. Anna motoristu turēja par spējīgu puisi un rūpējās par viņu kā māte. Krūmiņa stāvēja uz estakades, vērodama, kā betonētāji uzstāda kastes betona maisīšanai, veido dēļu celiņus, pa kuriem vest betonu ķerrās.

«Vai zvanīt celtniecības priekšniekam vai ne? …» Anna svārstījās. Bet tad nolēma, ka Nikolajevam zvanīt nav vērts, līdz rītam jāpabeidz divu plākšņu betonēšana, bet no rīta jāapmaina motors un jācenšas iedzīt nokavēto laiku.

Kaula brigādē bija astoņi cilvēki, tiem vēl pievienojās četri strādnieki no Ivana Sokolova brigādes, kas apkalpoja betona rūpnīcu. Bez tam Krūmiņa palūdza talkā arī šoferus: pašizkrāvēji pašlaik nebija vajadzīgi. Lielāko da|u brigādes Anna nosūtīja betona sagatavošanas darbos, pie betona likšanas atstājot vienīgi Sokolovu, un «triecienuzbrukuma nakts» sākās.

Kauls pats strādāja pie dozēšanas. Betona sastāvdaļas — cements, smiltis un akmens drumstalas. Vajag samaisīt tās stingri noteiktās proporcijās, un Kauls skatījās, lai inženiera-projeklētāja «recepte» tiktu izpildīta visos sīkumos precizi — «kā aptiekā».

Sirmais betonētājs iekarsa; viņš palīdzēja saviem puišiem sabērt kastēs drumstalas un smiltis, jautri uzsaukdams FRA skolas audzēkņiem, kas strādāja pie dozēšanas:

—     Ei draudziņ, dod smiltiņas!

—     Piesvied šķembas, lādas rupjākas!

Jaunie betonētāji, brigadiera iejūsmināti, strādāja dūšīgi. Bet Kauls grozījās viņu vidū smiedamies un jokodamies. Te pieskrēja klāt neveiklam zēnam un palīdzēja viņam izgāzt smilšu mēru lielajā kastē, te ķērās pie lāpstas un pāris vēzienos piepildīja citu mēru ar akmens šķembām, te apstājās, vērodams savu brigādi.

—      Izlutinājuši mūs ar mašīnām, puiši, izlutinājuši,— viņš reizi pa reizei noteica.

Garais, salīkušais, kustībās parasti tik nesteidzīgais brigadieris bija pārvērties — kļuvis ātrs, kustīgs, it kā jaunību atguvis.

Otrs brigadieris — Ivans Sokolovs strādāja pie betona likšanas. Tas ir grūts darbs, kam vajadzīga sevišķa patika. Ivans veikli klāja betonu un, tāpat kā vecais Kauls, aizvien biežāk mudināja pievedējus, kas viņam likās pārāk gausi.

Motoristu Ošu Pēteri brigadieris Kauls norīkoja pie vešanas — gluži kā atriebdamies par avarējušo elektromotoru. Osis domāja, ka bīdīt ķerru ir pavisam viegli, vismaz ta viņam likās, skatoties no malas. Bet dzīt ar betonu līdz malām piekrautu ķerru pa šauru, dēļiem izliktu taciņu nemaz nav vienkārša lieta. Pirmo kravu Osis neaizveda līdz galam, bet izgāza Sokolovam tieši pie kājām. Un, kaut gan viņi bija draugi, Ivans dusmīgi uzkliedza Pēterim: «Ir gan lācis!» Pēc tam Osis ķerru bīdīja daudz uzmanīgāk un pret rītausmu galīgi apguva šo māku — skraidīja brīvi un viegli. Sokolovs, to pamanījis, uzslavēja biedru: «Tu, Petja, esi īsts virtuozs.»

Anna apstājās pie kastēm, kurās gatavoja betonu, pēc

tam iegāja cechā, kur, veikli rīkodamies ar vibratoru, strādāja Sokolovs. Viņa redzēja, kā centās vecais Kauls, — pār pieri un iekritušajiem vaigiem ritēja lielas sviedru lāses, bet acīs dega jauneklīgs, draisks mirdzums. Kad Krūmiņa, dozēšanu vērodama, tuvojās viņam, Kauls uz minūti atlieca muguru, izvilka no bikšu kabatas lielu kabatas lakatu un, pieri slaucīdams, atkārtoja vienu un to pašu:

—     Izlutinājusi esat mūs ar mašīnām, biedrene Krūmiņa, izlutinājusi! …

Anna labsirdīgi smaidīja un so|oja tālāk. Viņa redzēja, kā Osis, neveikli balansēdams, skrēja pa dēļiem. Pamanījis garām ejošo Annu, viņš, gribēdams parādīt ātruma «klasi», strauji metās uz priekšu, gandrīz apgāza savu vezumu, bet par laimi pēdējā mirklī paspēja atgūt līdzsvaru un, stipri nosarcis, mierīgi turpināja ceļu. Krūmiņa labpatikā vēroja, cik precizi, aprēķinādams katru kustību, strādāja Sokolovs — spēcīgs vidēja auguma puisis ar apaļu seju un mazliet ironisku skatienu. Visapkārt bija pazīstami ļaudis, un Anna redzēja, ka šodien viņi ir neparasti satraukti.

Pār Rīgu cēlās rītausma. No līča puses peldēja migla, smaga un pelēka. Stepēs migla ir balta un viegla kā dūnas, bet Baltijas piekrastē tā līdzīgi sabiezējušam pienam līst pa piejūras pilsētu ielām. Rīgas jūras līcis modās negribot, it kā domādams — vai ir vērts? Bet pilsēta jau bija kājās. Gariem svilpieniem sasaucās rūpnīcas. Mājās iedegās ugunis — cita pēc citas, cila pēc citas, it kā tealra apgaismotājs ieslēgtu vienu strāvsledzi pēc otra. Ausa gaisma, un ugunis šķita nespodras. Pāri būvlaukumam pretī austošajai dienai aizlraucās pasažieru lidmašīna ceļā uz Maskavu. Lidmašīnas spārnam divreiz pārmirdzēja saules stars. Pēc tam stari iedegās seno torņu smailēs. Migla jau peldēja ātrāk un sāka klīst. Cēlās vējš. Sakustējās mākoņi savās naktsguļas vietās. Visur dabā sākās kustība un steiga.

Kaula jauniešu brigāde beidza betonēšanu. Krūmiņa atkal uzkāpa uz estakades. Seit elektriķi ņēma nost sabojāto motoru. «Kaut Nikolajevs šodien neatbrauktu,» Anna nodomāja. «Viņš taču reizēm nerādās rūpnīcā divas trīs

dienas pēc kārtas. Nu, bet, ja ari atbrauks, — nekas sevišķs pie mums nav noticis.» Un viņai jau gribējās, kaut Nikolajevs atbrauktu, paskatītos.

—     Kur priekšniecība? — Anna negaidīti izdzirda pazīstamo balsi.

Viņa apgriezās. Estakadei tuvojās celtniecības priekšnieks melnā aitādas kažociņā.

—     Ko jūs te darāt? — skaizdamies vaicāja Nikolajevs un, nenogaidot atbildi, dusmīgi turpināja: — Sturmējat? Kā Voropajevs. Atceraties, Pavļenko «Laimē»?

—     Sveicināti, biedri Nikolajevl — Anna teica.

—     Sveicināti! — Nikolajevs sarauca uzacis un novērsās.

Anna ziņoja par notikušo. Nikolajevs pacietīgi noklausījās un piemetināja:

—     Šie ir zelta kubikmetri, biedrene Krūmiņa. Pašizmaksu aizmirsāt.

Un, kāpdams lejā pa līgojošām koka kāpnītēm, piebilda maigāk:

—     Ejiet atpūsties, par rezerves motoriņu es pats parūpēšos …

Nekustēdamās no vietas, Anna pavadīja viņu ar skatienu līdz mašīnai, pastāvēja vēl dažas minūtes un, klusi smaidīdama, devās uz kantorīti. Viņa bija gandrīz vai pārliecināta, ka Nikolajevs, piebraukdams pie būvlaukuma, arī domāja par viņu, varbūt tai pašā minūtē, kad viņa par to. Un rīts viņai šķita neparasti skaidrs, gaiss — neparasti smaržīgs.

4

Pēteris Kostenko ieņēma amatu, kāds nemaz nebija paredzēts tresta štatu sarakstos. Kostenko bija galvenais dispečers. Nikolajevs pats apstiprināja šo amatu uz ražošanas daļas «štata vienības» rēķina. Celtniecības priekšnieks ļoti augstu vērtēja dispečeru darba nozīmi un nevarēja iedomāties, kā bez dispečera var vadīt celtniecību. Pārņēmis trestu, Nikolajevs pēc nedē|as izsauca pie sevis plānu nodaļas ekonomistu Pēteri Kostenko un pašrocīgi «iecēla galvenajos dispečeros», — kā smējās

pārējie darbinieki, nevarēdami saprast, kāpēc Nikolajevs izvēlējies tieši Kostenko.

Pēterim Kostenko vajadzēja strādāt bez palīgiem (ierindas dispečeru pienākumus izpildīja tresta pārvaldes dežuranti), un nebija saprotams, kāpēc Nikolajevs viņu sauca par galveno dispečeru. Acīm redzot celtniecības priekšnieks ar to gribēja pasvītrot, ka galvenais dispečers viņam tikpat nepieciešams, cik nepieciešams ir galvenais inženieris, galvenais mechaniķis vai galvenais grāmatvedis.

Kostenko plašā kabineta sienas bija no vienas vietas nokārtas ar ģeogrāfiskajām kartēm. Par to galveno dispečeru bieži vien zoboja, taču viņa kabinetā aizvien bija trokšņaini: šeit aizvien iegriezās inženieri, ekonomisti, grāmatveži, strādnieki, lai sameklētu kartē laikrakstā izlasītu sarežģītu pilsētas nosaukumu vai arī pie kartes pārspriestu notikumus Ķīnā, pārrunātu par vēl neatbrīvotajām Taivanas un Peskadoru salām. Kostenko sevišķi glabāja Dienvideiropas un Balkanu pussalas karti — kara laikā viņam kā prettanku artilērijas diviziona komandierim nācās būt sešās ārvalstīs: Rumānijā, Bulgārijā, Dienvidslāvijā, Ungārijā, Austrijā un Cechoslovakijā. Pēteris samērā labi pārzināja šīs valstis, gandrīz tikpat labi kā Pievolgu, kur pavadīja savas bērnības un jaunības dienas. Nikolajevs pa jokam dēvēja Pēteri par «Balkanu speciālistu». Galvenā dispečera kabinetā bija arī Latvijas topogrāfiskā karte, kas aizņēma gandrīz pusi sienas. Kartē bija atzīmēta katra mājiņa, pat sīkās taciņas. Un, kaut arī Kostenko pats nebija redzejis šīs vielas, skatoties kartē, viņš skaidri iztēlojās Kurzemes mežu masivus, zaļās Siguldas gravas, caur kalnājiem traucošās Gaujas sēkļus, Latgales ezerus, Jelgavas zemieni un plato, gandrīz kā Donava pie Vīnes, * Daugavu, — īsi sakot, viņš redzēja visu Latviju — no Rēzeknes līdz Liepājai, redzēja tā, kā prot redzēt tikai tas, kas pieradis pie grūtiem pārgājieniem no Volgas vai Terekas līdz Elbai vai Vltavai. Latvijas topogrāfiskā karte bija izraibināta piezīmēm: lūk, cirsmas, kur sagatavo kokmateriālus celtniecības iecirkņiem; lūk, smilšu un grants raktuves, no kurienes uz celtniecības laukumiem devās šaur

sliežu dzelzceļa vagoniņi; lūk, akmens lauki, kur spridzinātāji gatavo akmeņu šķembas betonētājiem; lūk, rūpnīcas, kas piegādā sarkanos un silikātu ķieģeļus apriņķu pilsētiņu atjaunošanai; bet te, drūmajā silā, ar apaļiem i iņķīšiem atzīmētas vietas, kur atrasti bidrotechnisko kokmateriālu krājumi — vecas, augstas priedes. Galvenais dispečers to visu sauca par celtnieku aizmugures rezervēm.

Kostenko vienlaicīgi bija arī inženieris ekonomists, transporta pārzinis un sagādes daļas vadītājs. Par to Nikolajevs viņu vērtēja augstu.

Kostenko bija kalsnējs, neliela, bet spēcīga auguma. Pāri kreisajiem deniņiem stiepās garena rēta — pie Belgradas dabūtā ievainojuma sekas. Viņš valkāja pusmilitaru formu un izcēlās ar savu kareivīgo stāju. Kostenko ģērbās ar to artileristiem piemītošo eleganci, kas sevišķi piedien gadus trīsdesmit vecam slaidam vīrietim.

Atgriezies trestā, Pēteris nolēma sastādīt nedēļas uzdevumu plānu autotransportam. Mājās iet viņam negribējās: Pēteris dzīvoja viens un necieta vientulību, tādēļ bieži vien viņš palika darbā ilgāk, nekā tas bija vajadzīgs. Šad un tad, gatavodamies eksāmenu sesijai (Kostenko mācījās Ļeņingradas industriālā institūta neklātienē), viņš nosēdēja kabinetā līdz diviem trim naktī.

Nikolajeva trestā nebija. Pēteris pagāja garām atbildīgajam dežurantam — inženierei Ausmai Kaulai, kas šodien strādāja sekretariātā, pavērās viņā un atvēra sava «ģeogrāfiskā kabineta» smagās durvis. Ātri novilcis virsdrēbes, viņš apsēdās pie galda un tvēra pēc «Pravdas».

Katrs cilvēks laikrakstu lasa savādāk. Kostenko bija savs ieradums — viņš parasti «Pravdu» lasīja, sākot no pirmās lappuses beidzamās slejas: te bija ievietotas telegramas no tautas demokrātijās valstīm. Šajās telegramās Pēteris bieži sastapa pazīstamu pilsētu un ciemu nosaukumus, — vietas, kur viņa divizija trešās Ukrainas frontes sastāvā bija kara laikā. Daudzas rumāņu, bulgāru, ungāru un čechu pilsētas viņam bija tikpat tuvas kā dzimtās — Ckalova, Uļjanovska, Kuibiševa. Šodien «Pravda» ziņoja par Donavas—Melnās jūras kanala celtniecību Rumānijā un metalurģiskā kombinātā būvi

Ungārijā. Šis vietas bijušais prettanku artilērijas diviziona komandieris labi pazina. Paņēmis irbuli, viņš piegāja pie kartes. Tad pasmaidījis atvēra durvis un uzsauca:

—     Ausma, panāciet šurp!

Meitene ienāca un vaicājoši paskatījās galvenajā dispečerā.

—     Jums patīk ceļot, Ausma?

—     Esmu bijusi Cēsīs un Liepājā, biedri Kostenko, — viņa atbildēja.

—     O, attālums tiešām liels! — Kostenko iesmējās.

Ausma bija glīta, tumšmataina meitene, mazliet

smagnēja, nesteidzīga — tāda pati kā viņas tēvs. Sapratusi, par kādu ceļojumu ir runa, viņa tuvojās kartei.

—     Jūs uz Balkaniem pošaties? — meitene vaicāja. Krievu vārdus viņa izrunāja ar mīkstu akcentu, kas nezin kādēļ Pēterim šķita ļoti pievilcīgi.

—     Jā, uz Balkaniem. Lūk, «Pravda» ziņo par Donavas—Melnās jūras kanala celtniecību Rumānijā. Sī ir Ziemeļu Dobrudža. Te Cernovodas pilsēta, — Kostenko irbulis apstājās virs Donavas, — te mūsu divizions trīs dienas atpūtās. Zeme tur bieži izkalst. Ceļu nekādu, karstums. Labi vēl, ka naktis tur dzestras, tas arī bija vienīgais glābiņš. Tagad Ziemeļu Dobrudžā būvē kanalu, tas būs, lūk, šeit. — Irbulis pārslīdēja pār zemes masiviem, kas atradās starp Donavu un Melno jūru. — Karavīru velk uz tām vietām, kur nācies cīnīties, — Pēteris domīgi nobeidza. — Bet tagad ceļosim tālāk, — viņš turpināja, un irbulis, viegli uzvarējis Transilvanijas Alpus, apstājās Ungarijas līdzenumā. — Šeit, Ausma, ceļ metalurģisko kombinātu. 1944. gada rudenī visa zeme te bija izrakņāta…

—     Ierakumi? — Ausma pārtrauca.

—     Ierakumi. No šejienes mēs sākām uzbrukumu Budapeštai. Mūsu pozicijas stiepās cauri vīna dārziem. Trešo Ukrainas fronti mēs toreiz saucām par «vīnogu fronti».

—     Skaisti.

Jā, skaisti, — galvenais dispečers atkārtoja tonī, kādā frontinieki parasti runā ar cilvēkiem, kuri karu pa-

/ist vienīgi no kinofilmām. — Agrā rītā izej no zemnīcas: lietutiņš smidzina, retumis sprāgst šāviņi, bet pār tranšejām liecas sārti, bālgani un tumšsarkani vīnogu ķekari. — Kostenko pasmaidīja un apklusa. Tad viņš pēkšņi kļuva nopietns. — Ungarijas līdzenumā krita mans draugs, Ausma. Viņš bija mīnmetēju baterijas komandieris … Tagad tajā vietā ceļ lielu rūpnīcu, jaunu pilsētu.

—     Vai jūs esat bijis Budapeštā? — Ausma vaicāja.

—     Divas reizes. Pirmoreiz tad, kad tur notika cīņas. Otrreiz, kad bijām ceļā uz dzimteni.

—     Ļoti interesanti. Es jūs tiešām apskaužu, — Ausma piezīmēja.

—     Ja izlasi laikrakstā, — viņš turpināja, — pazīstamas vietas nosaukumu — neizturami gribas no jauna būt tur, paskatīties… -Kostenko nolaida irbuli un atgāja no kartes. — Nākošreiz ceļosim pa Bulgāriju. Vai esat ar mieru? Taisnību sakot, es esmu slikts stāstītājs. Gribēju pastāstīt interesanti, bet nekas neiznāca.

—      Iznāca, iznāca, — Ausma steidzīgi iebilda, divreiz atkārtodama grūti izrunājamo krievu vārdu. Viņa bieži vien atkārtoja vārdus divreiz, it kā baidīdamās, ka viņu nesapratīs.

Blakus istabā ieskanējās tālrunis. Ausma steidzīgi izgāja no kabineta. Kostenko apsēdās uz vecā ādas dīvānā un kļuva domīgs. Atmiņā atausa pēdējais vakars pirms izbraukšanas no Kraguevacas. Pulki, kas ieņēma plašās aizsardzības līnijas, nodeva tās citām daļām un bija gatavi maršam ziemeļu — Belgradas virzienā. Divizijas komandieris tikko pasniedza viņam, Kostenko, Sarkanās Zvaigznes ordeni. Noskaņa bija svētdienīga. Mājiņā pilsētas nomalē cits pēc cita ieradās viņa draugi artileristi, lai apsveiktu savu majoru ar valdības apbalvojumu. Bet vēlāk, kad ciemiņi izklīda un pilsēta iegrima snaudā, jaunā saimniece Vida ievaicājās: «Tātad jūs jau aizejat? …» Pēteris pamanīja tās balsī satraukumu un paskatījās jaunajā sievietē. «Aizejam,» viņš atbildēja un smagi nopūtās. Vairāk šajā pēdējā vakarā viņi nerunāja ne vārda. No rīta Vida pavadīja Pēteri līdz tuvākajai kalniešu mītnei. Saules gaismā kalni atvizēja ceriņzilos

krāsu toņos. Piekalnē viņi apstājās. Karaspēka daļas pamazām nozuda skatienam Belgradas šosejas likumā. «Ardievu. Vida …» Pēteris teica, sniegdams roku. Vida maigu skatienu pavērās viņā, satvēra Pētera roku un zemu nolieca galvu. Ceļa ielokā iznira ģeneraļa automašīna. Vida satrūkusies atskatījās, taču mašīna neapstājās. Kostenko izslējās un salutēja divizijas komandierim. «Ardievu,» viņš atkārtoja un sāka soļot uz priekšu. «Pagaidiet, pagaidiet, apstājieties!» Vida paklusi iesaucās, piesteidzās viņam klāt, satvēra aiz rokas un steidzīgi teica: «Es tevi mīlu, mīlu. Ai Petr, Petr! .. .»

Kostenko atguvās. Blakus istabā Ausma latviešu valodā jautri sarunājās pa tālruni, laikam ar brāli. Viņa smējās. «Kāpēc Ausmai ir tik tumšas acis un melni, gandrīz zilganmelni mati?» Pēteris nodomāja. «Vairums latviešu — zilacainas gaišmates. Bet viņa kā dienvidniece.»

Pēteris piecēlās, brīdi pastaigāja pa istabu, apstājās pie drēbju pakaramā, gribēja jau ģērbties un doties pro-

•       jām, bet pārdomāja. Apsēdās pie galda un sāka zvanīt uz celtniecības iecirkņiem. Izsaucot celtniecības iecirkņus citu pēc cita, izveidojās arvien pārskatāmāka šīs parastās februara nakts aina. Pirmajā iecirknī apmetēji un krāsotāji beidza iekšdarbus divās gandrīz jau gatavās dzīvojamās mājās. Otrajā pie pamatu rakšanas strādāja ekskavators. Trešajā milzīgie pāļdziņi un «dixeļlielgabali» dzina pāļus — te būvēja piekrasti. Ceturtajā — tā saucamajā Liepājas iecirknī — šefu-montētāju brigāde jaunā cechā montēja velmju stāvu. Piektajā — Daugavpils vārdā nosauktajā iecirknī — aulokolona veda ārā no celtniecības laukuma akmeņu drumslas un gruvešus; tur, sagrautā kvartala vietā, drīz pacelsies jaunas trīsstāvu ēkas. Un tikai sestais iecirknis — tuvākais un lielākais nezin kāpēc neatbildēja. Vairākas reizes Kostenko izsauca sesto iecirkni, taču tālruņa klausule palika mēma. Viņš, protams, nevarēja ne iedomāties, ka sestajā iecirknī bija «trieciena nakts» un ka Anna Krūmiņa visus, arī dežurantu, bija mobilizējusi pie betona darbiem. Pēteris nikni nosvieda klausuli un neapmierināts nodomāja: «Guļ kā lāči ziemas miegu.»

Galvenais dispečers bridi soļoja pa istabu, tad nomierinājās un atkal apsēdās dīvana stūri. Viņš gribēja padomāt par to, kas rit jādara, bet nevarēja: sāka mākt miegs. Atspiedis galvu pret atzveltni, Pēteris negaidīti aizmiga. Pavisam tuvu, sev blakus, viņš redzēja Ausmu. Viņa uzmanīgi klausās stāstījumā par Donavas—Melnās jūras kanala celtniecību, vaicā, vai viņš bijis Budapeštā un Vīnē . . . Bet tad pēkšņi, kā jau tas parasti mēdz būt sapnī, parādījās Vida. Netālu no Siguldas viņi trijatā kāpj kalnā. Pie senām pilsdrupām apstājas un ilgi skatās šaurajā, gleznainajā Gaujas lejā, kas ir tikpat skaista kā dienvidslāvu Moravas upes ieleja. Cik labi stāvēt kalnā un raudzīties tālē! «Nu, kurš ātrāk?» sauc Ausma un skriešus dodas pa stāvo nogāzi lejā uz upi. Ar neparastu, tikai sapnim raksturīgu vieglumu viņa pārslīd pāri smalkam, sudrabā vītam tiltam, paceļas kalnā un māj viņiem ar lakatiņu, sauc sev līdzi. Bet Vida stāv viņam blakus, tur aiz rokas un domīgi saka: «Kādi kalni! Kā pie manis, dzimtenē. Vai ne, Petr?»

Svīda gaisma. Kostenko uzlēca kājās, sakārtoja karavīra blūzi, pieglauda matus. Izmeta papirosu galus no masivā pelnutrauka papīrkurvī, nopūta putekļus no galda stikla. Viņš jau pacēla klausuli, lai piezvanītu uz sesto iecirkni un izrātos ar dežurantu, bet, atcerējies Ausmu, atstūma aparatu un ieklausījās. «Aizmigusi,» viņš nodomāja, ieiedams sekretariātā.

Jā, Ausma gulēja, atspiedusi vaigu atvērtajā grāmatā uz galda. Melnie mati bija izjukuši, sprādzite nokritusi blakus grāmatai. Ausma elpoja viegli, tikko dzirdami, viņa smaidīja miegā, un tad labajā vaigā iezīmējās maza bedrīte. Pilnīgās lūpas mazliet trīcēja. Spēcīgos sejas vaibstus šķila apstarojam šis smaids. Pēteris tikai tagad ievēroja, ka Ausmas skropstas daiļi uzliektas uz augšu. Viņš uzmanīgi pieskārās tās plecam.

—      Laiks celties, — Pēteris paklusi teica, taču viņa balss šķita pārāk skaļa šajā tumšajā istabā, kurā jau bikli gaismojās krēslainais ziemas rīts.

Ausma sakustējās, matu cirtas izjuka pa galdu, uzkrita uz acīm. Atbildīgais dežurants saldi snauda.

Kostenko brītiņu stāvēja viņai blakus, tad, sadzir

dējis koridorā apkopējas krustmātes Martas smagos soļus, sāka no jauna meiteni modināt.

—     Celieties, Ausma! Celieties taču! … — viņš vairākkārt atkārtoja.

Ausma pacēla galvu, izklaidīgi pavērās Pēteri. Tad, pēkšņi sapratusi, kur atrodas, ātri piecēlās, steidzīgi sakārtoja matus.

—     Labrīt, — galvenais dispečers klusi iesmejas.

—     Atvainojiet mani… Nelāgi iznāca, — Ausma mulsumā nosarka, — nelāgi. Un kā es tā aizmigu? — viņa turpināja, aizvērdama grāmatu.

Lai netraucētu meitenei savest kārtibā tualeti, Kostenko iegāja savā kabinetā. Koridorā viņš nejauši sastapās ar Nikolajevu.

—     Ko tu te dari, nakts putns? — Nikolajevs sausi vaicāja.

—     Darīšanas bija, — Pēteris nenoteikti atbildēja.

—     Darīšanas, darīšanas, — pirmo reizi Nikolajevs viņu pārmēdīja. — Sturmētāji! Pieraduši sturmēt!

«Kas par sturmētājiem? Kāpēc viņš tā runā?» dispečers izbrīnījās un sāka stāstīt Nikolajevam par stāvokli iecirkņos. Viņš runāja skaļi, nesteidzīgi.

—     Bet kas jauns sestajā? — Nikolajevs vaicāja, un viņa lūpu kaktiņos pavīdēja ironija.

—     Nevarēju sazvanīt, — Pēteris atzinās.

—     Skaidrs.

—     Vairākas reizes mēģināju izsaukt.

—     Labs gan mans galvenais dispečers, labs gan, — celtniecības priekšnieks teica bez ļaunuma pieskaņas balsī un devās savā kabinetā. Kostenko viņam sekoja.

Ausma runāja ar kādu pa tālruni, — garām ejot, Nikolajevs meiteni sveicināja un, kā Pēterim šķita, no jauna pavīpsnāja. Celtniecības priekšnieks ātri novilka melno aitādas puskažociņu, izvilka no kabatas papirosus, aizsmēķēja, nosēdās pie galda un veselu minūti skatījās jau atmodušās pilsētas trokšņainajā ielā. Tas viņu acīm redzot nomierināja. Kostenko jau agrāk bija ievērojis, ka Nikolajevs aizvien satraukuma brīžos skatās pa logu laukā.

—     Dodiet ziņas par dekādi! — viņš nepagriezdamies pavēlēja dispečeram.

—     Tūlīt, — Pēteris steidzīgi atsaucās un aizsteidzās 11/. savu kabinetu pēc ziņām. «Būs skandals,» viņš nodomāja, atcerēdamies, ka februara pirmajā dekādē celtnieiibas-remontu darbu plāns izpildīts divu miljonu vietā tikai par miljonu astoņi simti tūkstošiem rubļu.

Nikolajevs uzmanīgi lasīja ziņojumu, salīdzināja to ar iepriekšējo — pa atsevišķiem celtniecības iecirkņiem, objektiem, darbu veidiem.

—     Sestais novilka mūs uz leju, — Pēteris piezimeja.

—     Es pats jūs novilku uz leju, — pēc nelielas pauzes atsaucās Nikolajevs.

—     Nesaprotu.

—     Ļoti vienkārši. Otrajā mechaniskajā cechā darbi pārtraukti, bet tur bija augstas izmaksas darbi — dzelzsbetons.

—     Toties vēlāk iedzīsim, Viktor Ivanovič.

Celtniecības priekšnieks pavērās dispečerā un pavīpsnāja.

—      Ar jums neiedzīsim! Kā jūs iedomājaties šo «iedzīšanu»? — viņš vaicāja un tūlīt pats atbildēja:

—    Atkal slurmēšana. Bet man tie sturmētāji vienkārši apnikuši. Panākt nokavēto var ar labu darba organizāciju. — Un viņš sāka stāstīt par pagājušās nakts notikumiem sestajā iecirknī. — Nu labi, motors sabojājās. Vajadzēja atlaist betonētājus, līdz rītam sagatavot otru motoru un nākošās dienas laikā tiešām iedzīt nokavēto. Bet ko Krūmiņa izdarīja? Vai jūs zināt, ko viņa izdarīja?

—     Apmēram uzminēju, — Kostenko apmulsis atsaucās.

—     Redzu, redzu, ka uzminējāt. Sturmētājs sturmētāju pa gabalu pazīst! Viņa izsludināja trauksmi — visi augšā! Šoferus, motoristus, pat dežurantu norīkoja betonēšanas darbos, — tādēļ jūs nevarējāt sazvanīties ar sesto iecirkni, biedri galveno dispečer. Un kāds rezultāts? Kā jūs domājat, cik viņi nobetonējuši?

Pēteris paraustīja plecus.

—      Divdesmit divus kubikmetrus. Lūk, cik daudz! Uri četrpadsmit cilvēki uz veselu diennakti padarīti darba

Visas šīs pēdējās nedēļas gāja smagi, pat ļoti smagi, Anna, tādēļ manas vēstules bija tik retas un īsas. Bet Tu jau zini, ka es aizvien domāju par Tevi. <.

Šodien negaidīti sastapos ar ģenerāli. Kad viņš ienāca, es tikko biju sācis rakstīt Tev šo vēstuli. Mēs visi piecēlāmies. Ģenerālis sasveicinājās un pienāca pie galda. Uz manas atvērtās lauka kara somas atradās Tava fotogrāfijā, es nepaspēju to noslēpt. Atceries, uzņēmums saulainā vasaras dienā uz jachtas? Ģenerālis paņēma attēlu, klusēdams brītiņu pētīja to, tad nolika atpakaļ uz galda un domīgi teica: «Glabājiet labi, kapteini.»»

Anna simtiem reižu bija pārlasījusi šo vēstuli un aizvien lasot raudāja. «Kā gan es varēju pat iedomāties par Nikolajevu?» Anna rāja sevi. Viņai šķita, ka tā nogrēkojusies pret vīra gaišo piemiņu. «Viena pati, viena pati būšu visu mūžu,» viņa centās pārliecināt sevi. «Mārtiņš reiz pārmeta man inteliģentisku pašuzupurēšanos. Smieklīgs pārmetums. Mārtiņam viegli skatīties no malas un pārmest. Bet varbūt viņam tomēr taisnība? Nē, nē, nav vis. Viņa profesija tāda — viņš ir optimists. Nikolajevs taču arī zaudēja ģimeni un līdz pat šim laikam dzīvo viens, lai gan vīriešiem daudz vieglāk uzsākt jaunu dzīvi nekā sievietēm. Un ne jau tādēļ, ka vīrieši mazāk pārdzīvotu tuva cilvēka zaudējumu nekā sievietes. Nē. Vīrieši prot cīnīties ar sevi, savām bēdām. Ai, tas tomēr nav tas, nav tas! Un kāda te nozīme Viktoram Ivanovičam? Kāda man daļa gar Nikolajevu?»

Debesīs iedegās raķešu ugunis, pāri Daugavai uzliesmoja artilērijas zalves atblāzma un atlidoja pirmais lielgabalu šāviena grandiens. Visapkārt kļuva gaišs. Mirdzošas strēles slīdēja pa tumšās istabas sienām — uz augšu un leju, uz augšu un leju. Kad raķetes uzvijās augstu pār pilsētu, Anna redzēja milzīgo ļaužu drūzmu ielās, bulvāros, laukumā. Raķetes dziestot krita zemē un koku zaros, bet februara debesīs jau vijās desmitiem citu. Tas, viegli sprakstēdamas, izira gaisā, dzirksteles dzisa debesīs. Rīga salutēja Padomju Armijai tās trīsdesmit otrajā gadadienā.

Nodimdēja pēdējā salūta zalve. Pāri pilsētai sakrustojās zilganie prožektoru stari. Kļuva kluss, «kluss kā tālā

aizmugurē», Anna atcerējās vīra vārdus. Viņa ilgi sēdēja pie loga, vērodama staru rota|u debesīs. Gaišās strēles reizēm saplūda kopā cita ar citu, apmirdzot kādu vientuļu mākonīti, tad no jauna sāka slīdēt pār horizontu, radot iespaidu, ka mākoņi milzīgā ātrumā traucas pār sirmo Rīgu. Kad dārdēja salūta šāvieni, Anna it kā atdzīvojās, kļuva līksmāka, bet tagad, raugoties zilgano uguņu rotaļā debesīs, viņai no jauna, ar vēl lielāku smeldzi mācās virsū skumju un vientulības sajūta. «Vai tiešām būs karš?» Anna domāja, vērodama, kā prožekloru stari skrien, skrien, savijas krusteniski, mirkli sastingst un atkal traucas tālē. «Vai tiešām atkal … Arī Mārtiņš aizies uz fronti. Arī Nikolajevs, Kostenko, visi, visi? Nē, to nedrīkst pieļaut!…»

Nemierīgās pārdomas pārtrauca skaļš, priecīgs zvans. Anna piecēlās atvērt durvis. «Kas gan varētu nākt pie manis?» viņa nobrīnījās.

—     Ariniņ, es atnācu tev pakaļ . .. Negaidīji? — Uz sliekšņa stāvēja Ņina Liepiņa.

—     Jāatzīstas, tiešām negaidīju, — Anna atbildēja.

—     Mūsu frontinieki sarīkojuši veselu banketu par godu svētkiem, — Ņina turpināja. — Atsūtīja tev pakaļ.

—     Kas tie tādi ir — mūsu frontinieki?

—     Kas gan cits kā Mārtiņš un Viktors.

—     Paldies, bet es nejūtos labi, Ņina.

—     Nekā nebūs, tūlīt brauksim! — Ņina nenoģērbdamās apsēdās krēslā.

—     Saproti taču, Ņina, es neesmu vesela, un vispār nav vēlēšanās …

—            Nu gan tu visu sajauci, Anna, — Ņina iesmējās.

—    Te neesi vesela, te negribas! Ģērbies tikai ātrāk un nestrīdies pretī. Es gaidīšu! — Ņina apņēmīgi iesēdās ērtāk krēslā. — Man pacietības daudz.

Viņas bija ļoti dažādas gan ārēji, gan rakstura ziņā. Anna vidēja auguma, plecīga un vingra. Jaunībā, studentes gados, Annu dēvēja par universitātes labāko sportisti, «mākslas vingrošanas meistari». Jaunība bija aizgājusi, taču Annas kustībās palika agrākais vieglums un pievilcība. Viņai bija zilas acis un ļoti gaiši mati, apaļa seja ar smalkiem vaibstiem un mazliet jau manāmām

pirmajām sīkajām grumbiņām. Anna tomēr izskatījās jaunāka par saviem trīsdesmit sešiem gadiem. Viņa smējās maz, bet, kad smējās, tad jautri, skanīgi. Annas skatiens aizvien staroja, un, ja var par cilvēku spriest pēc tā acu izteiksmes, tad viņa bija atklāta un patiesa.

Ņina Liepiņa bija pilnīga sieviete, gara auguma, daudz vecāka par Annu. Ņinai — lielas acis, tumši mati, pīnē savīti ap galvu, palieli sejas vaibsti un jautrs smaids. Viņas soļi bija klusi, un Liepiņš mēdza teikt, ka viņa nevis staigājot, bet nedzirdami slīdot. Vēl vairāk Ņina atšķīrās no Annas rakstura ziņā. Reizēm Anna varēja būt skumji maiga, citreiz iedegās pasvītroti lepnā patstāvībā. Visi turēja viņu par ļoti jūtīgu, viegli aizvainojamu. Anna bieži iekarsa par sīkumiem, ko vēlāk aizvien nožēloja. Tādēļ viņa, zinādama šo savu nenosvērtību, parasti centās izvairīties no dažādām sieviešu sarunām. Ņina turpretim bija mierīga, pat ļoti mierīga, atsaucīga un sapņaina. Viņa bija laba, maiga māte. Anna bieži centās noslēpt citiem savus iekšējos pārdzīvojumus, bet Ņina vienmēr juta nepieciešamību dalīties domās ar tuviem cilvēkiem. Anna uzskatīja, ka Ņinai ir zelta daba. Viņas mīlēja viena otru. Par ko Ņina Liepiņa īsteni mīlēja Annu? Nez vai viņa varētu pasacīt vairāk nekā to, ko parasti mēdza teikt: «Man patīk Anna tāda, kāda tā ir.» Anna savukārt labi apzinājās, kādēļ Liepiņa tai tik tuva: Ņina bija viņai vecākās māsas vietā.

Anna steidzīgi izgludināja jauno, zilo kleitu. Viņa aizvien nēsāja pagarus tērpus, nedomādama par to, vai tie moderni vai ne. Ņina vēroja Annu un apskauda to. Sievietes dažādi apskauž cita citu. Ņina apskauda tikai jaunību. Viņa skatījās ziedošajā draudzenē, vēroja, kā tā ātrām, prasmīgām kustībām kārtoja matus, kā turēja zobos matu sprādzītes un mīļi, mazliet jocīgi rauca uzacis. Annas manierē sakārtoties bija kaut kas meitenīgi glezns, un šis «kaut kas» Ņinu valdzināja ar savu patiesīgumu. «Sievietes bieži uz visu mūžu saglabā meitenes ieradumus,» viņa domāja. «Ar vīriešiem ir citādi, tie gadu gaitā izmainās līdz nepazīšanai.»

—     Kur tu tik centīgi posies? — Ņina ievaicājās.

—     Tiešām gan, ko esmu sadomājusi? — nolaizdama rokas, Anna piekrita.

—     Tu šodien izskaties kā līgava! — draudzene iesmējās.

—     Varbūt tiešām nevajag …

—     Nedusmo, Annullt. Tu nāksi tieši šajā tērpā, — Ņina piecēlās, piegāja pie spoguļa, sakārtoja kādu kroku Annas apģērbā un pieglaudās viņai. — Es pajokoju, mīļā, vai tad tu mani nepazīsti. Tikai, lūdzu, mazliet ātrāk.

Kad Anna izgāja otrā istabā pēc jaunajām kurpēm, Ņina ieraudzīja Vesņina vēstuli uz rasējamā dēļa un iebāza to galda atvilktnē. Anna to pamanīja, bet, neko neteikdama, nolika rasējamo dēli pie malas.

—     Iesim, iesim, šie būs nogaidījušies! — Ņina steidzināja.

Ielas bija ļaužu pilnas. Mašīna ilgi laipoja caur svētku drēbēs tērpto raibo publiku. Daudzi nesa bērnus uz rokām, mazie skaļā balsī izteica savus spriedumus par salutu. Mākoņainajās debesīs vēl aizvien klaiņoja starmešu strēles. Anna sēdēja blakus šoferim un klusībā domāja: «Ai Ņina, cik tu esi laba, cik laba! .. .» Viņai bija viegli un gaiši ap sirdi, kā toreiz, pēc «trieciena nakts».

* *

*

Vēlā vakarā Nikolajevs kopā ar Annu aizgāja no Liepiņiem. Viktors nemīlēja stāstīt par sevi, par savu dzīvi, taču šovakar viņam nezin kādēļ gribējās parunāties par to ar Annu. Bet neizdevās — Anna pirmā sāka stāstīt, kur strādājusi kara laikā. «Iniciativu atņēma!» Viktors jautri nodomāja. Viņš izklaidīgi klausījās, reizumis piezīmēja, ka pazīstot to vai citu inženieri, ar kuru Annai bija iznācis sastapties Uralos. Viņa izbrīnījās:

—     Kur jums tāda plaša pazīšanās?

—     Jau pirmā piecgade mūs visus iepazīstināja, — Nikolajevs atbildēja. — Celtnieki, tāpat kā jūrnieki, — te sastopas lielās ostās, te atkal izšķiras. Starp citu, vai jūs esat bijusi pie Volgas?

—     Nav gadījies.

—     Volga, tā ir vesela enciklopēdija. Brauc uz kuģa un lasi: «Vera Fignere», «Roza Luksemburga», «Stepans Razins», uz augšu un uz leju peld pasažieru kuģi, velkoņi. Slīd liellaivas: «Moldavija», «Azerbaidžana», «Cerkesija», «Ukraina». Var sastapt tankkuģus — «Kamu», «Vetlugu», «Uralu», «Jeņiseju» … Pabraukāsi kādu mēnesi un kļūsi par izglītotu cilvēku.

Anna iesāņus pavērās Nikolajevā.

—     Mēs novirzījāmies sāņus. Stāstiet tālāk.

Bet viņai vairs nelikās runāt par sevi, viņa labprāt paklausītos Nikolajevā.

—     Apsēdīsimies, — Viktors aicināja, apstādamies pie soliņa krāšņā kanala malā.

—     Vēlu, — Anna iebilda.

—     Jā, laikam gan vēlu, — Viktors negribīgi piekrita, un viņi turpināja ceļu.

Pavadījis Annu līdz mājām, Nikolajevs lēnām nogriezās uz tresta pusi. «Vēlu,» prātā atausa Annas iebildums. «Varbūt tiešām pārāk vēlu. Jā, vēlu .. . Vēlīna, aizkavējusies mīlestība. Viņai tikai trīsdesmit seši, bet man jau četrdesmit septītais. Kaut gan pašlaik šī starpība vairs nav krasa. Pusmūža ļaudīs ne katrreiz var pamanīt gadu starpību. Bet vai gadi ko nozīmē? Viss atkarīgs no jūtu dziļuma un spēka, jā, vienīgi no tā.» Pēc ģimenes bojā ejas Nikolajevs reti domāja par savu nākotni, un tā viņam šķita ļoti nenoteikta. Viņš nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas vienkārši un ātri iekārto savu dzīvi no jauna — apprecas un audzina bērnus. Nikolajevam tas viss šķita sarežģīti, grūti, pat neiespējami, un viņš šad tad pārmeta sev rakstura vājumu.

Anna pat nedomāja, vai šī mīlestība ir vēlīna vai ne. Šovakar viņa jutās iemīlējusies un ilgi nespēja aizmigt. Atcerējās visus Viktora teiktos vārdus, kaut arī to bija gaužām maz, nožēloja, ka atteikusies pasēdēt uz soliņa kanala malā. «Viss tāpat kā jaunībā,» viņa domāja. «Gan mazsvarīgā saruna, gan mulsā kautrība, gan tieksme izlikties vienaldzīgai. Viss tāpat, kā bija ar Sašu.» Atceroties viru, Annas noskaņa strauji izmainījās. «Ko gan es te sasapņojos?» viņa neapmierināta domās vaicāja pati sev. «īsta skuķe! Un kā es drīkstu domāt par

laimi, kad Saša ir miris, kad es zaudēju dārgāko, ko sieviete var zaudēt — ģimenes pavardu. Jā, bet viņš taču ari palika bez ģimenes,» Anna iebilda, domās atgriezdamās pie Nikolajeva. «Bet viņam daudz vieglāk, viņš ir vīrietis.» Anna, tāpat kā daudzi, bija tajās domās, ka vīrietim vieglāk nodibināt ģimeni. Viņa maz pazina Nikolajevu un maldījās. Bet Liepiņš, labi pazīdams draugu, teica sievai: «Šie abi tik viegli vis kopā nesaies, viņiem noteikti vajag pamocīties. Bet, ja saies kopā, — tad uz mūžu.» Ņina, sirsnīgi raizēdamās par Annas likteni, saīgusi atsaucās: «Tu visu par daudz sarežģī. Vai tad tu tiešām neredzi, ka Anna mīl tavu stūrgalvi, bet to, izņemot hidrotechniku, nekas neinteresē.»

6

Pilsētas komitejas biroja sēde ieilga. Ritēja dedzīgas pārrunas par masu darbu Muriņa vadītajā mašīnbūves rūpnīcā. Saprotams, ir grūti novilkt robežu starp politiskiem un saimnieciskiem jautājumiem, šī robeža ir ļoti elastīga.

Sākumā Muriņš negribēja runāt, bet vēlāk aizskarts neizturēja un lūdza vārdu.

—     Mani te sabāra, — viņš teica. — Pretim nestrīdēšos. Gribētos tikai pasacīt, ka mani traucē organizēt sacensību. Kāpēc pie manis ir maz trieciennieku? Es šo to esmu darījis pirmrindnieku pieredzes popularizēšanā. Bija lekcijas, techniskie pulciņi, inženieru un strādnieku radošās sadarbības brigādes.

—     Bija, — Liepiņš apstiprināja.

—     Bet nopietnai sacensībai vajadzīga materialā baze.

—     Baze vajadzīga, — sekretārs klusi piebilda, domādams par kaut ko citu.

Rūpnīcas direktors pameta skatienu uz pilsētas sekretāru un pacēla balsi.

—     Es varbūt neizteicos īsti precizi. Paskaidrošu. Plāns rūpnīcai palielināts par divdesmit pieciem procentiem! Biedri, tas nav joks! Bet ko šajā laikā dara celtnieki? Mūsu cienījamais darbu izpildītājs Nikolajevs pār

trauca darbus otrajā mechaniskajā cechā. Es sūdzējos par to, bet…

—     Bet kāds tam sakars ar apspriežamo jautājumu? — Iļjina neapmierināta ievaicājās.

—     Netraucējiet, — pilsētas komitejas sekretārs aizrādīja.

—     Jā, es sūdzējos, — Muriņš atkārtoja. — Bet manam ziņojumam nepievērsa uzmanību. Es nesaprotu, kas aizstāv cilvēkus, kuri nerēķinās ar republikas lielākā uzņēmuma valsts plānu? Es runāju ar Nikolajevu, — Muriņš tieši paskatījās Nikolajevam acīs, — un celtniecības priekšnieks man paziņoja, ka viņam vienalga — vai celt mechanisko cechu vai operešu teātri. Es vaicāju, biedri: kas tad ir svarīgāks — mechaniskais ceclīs vai operete? Operete vai mechaniskais cechs?

Klausītāji smaidīja, un Muriņš, greizi saprazdams šos smaidus, iekarsa vēl vairāk.

—     Lieta nonāca tiktāl, ka biedrs Nikolajevs izteica rājienu inženierei Krūmiņai tikai par to, ka viņa naktī, kad sabojājās betona maisītājs, pavēlēja lietuves cecha pamatu betonēšanu turpināt ar rokām. Lūk, kā biedrs Nikolajevs rūpējas par Rīgas pirmrindas uzņēmumu! — iesaucās Muriņš. — Es uzskatu, ka šiem faktiem ir tiešs sakars ar apspriežamo jautājumu vismaz attiecībā uz sacensības organizāciju un 1950. gada valsts plāna izpildi, — viņš nobeidza un veikli apsēdās krēslā.

Visi skatījās Nikolajevā, bet celtniecības priekšnieks, šķiet, nemaz nedomāja pieņemt izaicinājumu un mierīgi noteica: — Diemžēl, slikti pārzinu politisko darbu rūpnīcā. — Tagad Muriņš pavīpsnāja, — viņš bija pārliecināts, ka notriecis pretinieku pīšļos un Nikolajevs atkāpjas bez cīņas.

Piecēlās Liepiņš.

Rūpnīcas direktors apmierināts uzmanīgi klausījās sekretārā, kas izsmeļoši runāja par mašīnbūves rūpnīcas partijas organizāciju, ne reizi nepieminēdams viņa vārdu.

—     Tas ir viss, ko gribēju sacīt, — Liepiņš teica un apklusa. — Taču aina būs nepilnīga, — sekretārs negaidīti turpināja, — ja mēs atstāsim neievērotu direktora uzstāšanos.

Muriņš nevilšus sarauca pieri un, paraudzījies apkārt, sastapās ar Nikolajeva skatienu.

—     Muriņa runa vērtīga tāpēc, ka tā ir atklāta, — Liepiņš turpināja. —.Viņš teica, ka viņam neesot daļas gar politisko darbu rūpnīcā. Tā es sapratu. Tiesa, mēs arī agrāk domājām, ka tā laikam ir gan. Bet tagad zinām skaidri. īsi atbildēšu Muriņam. Darbi otrajā mechaniskajā cechā pārtraukti ar nodomu — ātrāk nodot cechu ekspluatācijā. Liekas paradoksali? Bet nav vis. Celtniecībai ir savi iekšējie likumi. Celtnieki nav rūpnīcas piedēklis, bet patstāvīga organizacija. Un viņiem jāstrādā tā, kā pieņemts labākajās zemes jaunceltnēs — pēc plūsmas-trieciena metodes, koncentrējot uzmanību uz izlaides objektiem. Tāpēc jūsu ziņojumu, biedri Muriņ, atstāja bez ievērības, turpretim šim ziņojumam pilsētas komiteja ir veltījusi daudz uzmanības, to mums nevar pārmest. Tad vēl mazliet par to, kas svarīgāks — mechaniskais cechs vai operešu teātris? Celtniekiem jāpabeidz kā viens, tā otrs. Tādā veidā, kā jūs to darāt, vispār šos jautājumus nedrīkst aplūkot. Arī Krūmiņu nevietā atcerējāties. Pāris vārdu par materialo bazi. Paraudzīsimies, kā pie jums tā izmantota. Pēc mūsu ziņām, pirmajā mechaniskajā cechā seši simti kvadrātmetru aizņem noliktavas, kantorīši, pat vieglo mašīnu garažas. Vai tas ir saimnieciski? Nē, es neesmu vienis prātis ar jums, biedri direktor, nekādā ziņā neesmu, — Liepiņš nobeidza savu runu.

Kad sākās otra jautājuma apspriešana, Muriņš piecēlās un izgāja pieņemamajā istabā. Viņš nolēma nogaidīt sēdes beigas un vienatnē izskaidroties ar Liepiņu. Smēķēdams vienu papirosu pēc otra, viņš satraukts pārdomāja sekretārā pārmetumus. «Atradis demagogu,» viņš sarūgtināts domāja. «Pirmo reizi dzirdu, ka man pārmet demagoģiju.» Bet, atcerēdamies nelaimīgos seši simti kvadrātmetrus, nervozi saviebās. «Kā gan agrāk to neievēroju?» viņš domāja. «Tieši degunā iebāza. Te nu bija — labākais saimnieks!» viņš ironizēja pats par sevi. Var pļāpāt par visu ko: gan par demagoģiju, gan iedomību, gan to, ka direktoru Muriņu izlutinājusi uzmanība, kādu pievērš rūpnīcai, var piedēvēt dažnedažādus grēkus, un viss tas ir tikai skaistu vārdu dēļ. Bet te uz

reiz skaitļi: seši simti kvadrātmetru neizmantotas platības! Tas ir nopietns pārmetums. Kā daudzi saimnieciski darbinieki, Muriņš ļoti cienīja skaitļus, ar skaitļiem nedrīkst nerēķināties.

Rūpnīcas direktora nepatīkamās pārdomas pārtrauca Nikolajevs. Viņš apsēdās Muriņam blakus tā, it kā nekas nebūtu noticis.

—     Vai nu esi apmierināts? — direktors vaicāja, un Nikolajevs viņa balsī saklausīja ļaunuma pieskaņu.

—     Ar ko tad man jābūt apmierinātam?

—     Kā, ar ko? Tavs pasūtītājs publiski izpērts.

Nikolajevs uzmanīgi paskatījās Muriņā un neatbildēja.

—     Jā, publiski izpērts, — Muriņš skaļi atkārtoja.

Pirmo reizi pa visiem pieciem ar pusi gadiem, kurus

dzīvoju Rīgā.

—     Tas mums visiem noderīgi, — Nikolajevs teica.

—     Visiem? — ar mākslotu izbrīnu direktors pavērās Nikolajevā.

Nikolajevs pasmaidīja.

—     Domāju, ka visiem.

—     Jā, visiem, visiem, — Muriņš ātri piekrita un apstiprinoši vairākas reizes pamāja ar galvu. — Bet es tomēr ar daudz lielāku labpatiku mācītos no tavām kļūdām.

—     Lūdzu, manas kļūdas — tavā rīcībā, — Nikolajevs jautri atsaucās.

—     Zobojies vien, Viktor. ..

Sastapdamies ar celtniecības priekšnieku, Muriņš jutās dīvaini. Aiz muguras viņš nekautrēdamies visādi rāja Nikolajevu. Bet, līdzko salikās ar to aci pret aci, mulsa un klusībā apzinājās, ka viņam nav bijusi taisnība. Arī patlaban Muriņš jutās neērti un pats sev nevarēja izskaidrot šīs sajūtas iemeslus. Par to, ka izlēcieniem pret Nikolajevu iemesls varētu būt viņa paša aizskartā patmīlība, «republikas labākais saimnieciskais darbinieks», protams, neiedomājās. Muriņš necieta patmīlību, uzskatīja to par bezprincipialitates, gļēvuma izpausmi. Un tomēr pats Muriņš bija patmīlis. Viņš sasirga ar šo kaiti nemanot, kā sasirgst ar tuberkulozi vai vēzi.

—     Vai sēde drīz beigsies? — Muriņš vaicāja sekretārā palīgam.

—     Pēc stundas, ne agrāk, — tas atbildēja.

—     Vajadzēs braukt — nav laika, — Muriņš teica, ne pie viena konkrēti negriezdamies, un negribīgi izgāja no istabas. Sarunāties ar Nikolajevu viņam bija grūti. Saruna neveicās, bieži pārtrūka kā slikts vērpums.

Kad biroja locekļi izklīda, kabineta durvīs parādījās nogurušais Liepiņš. Viņš aicināja Nikolajevu pie sevis. Viktors apsēdās pie galda, bet Liepiņš sāka soļot pa zaļo grīdceliņu no loga līdz durvīm un atkal atpakaļ.

—     Dzīvojam vienā pilsētā, bet tik reti sastopamies.

—     Laika maz, darba daudz, — Nikolajevs atbildēja.

—     Zinu, dzirdēju. Vai esi pieradis? Kā tev tīk Rīgā? Latvijā? Pastāsti!

—     Pierodu. Pusgada laikā esmu sastapies ar daudziem cilvēkiem, bijis daudzās rūpnīcās…

—     Teātros arī esi bijis? — Liepiņš pārtrauca.

—     Biju — operešu teatra celtniecībā.

—             Pamaz! — Liepiņš iesmējās un soļoja tālāk.

—     Nāksies uzņemties šeflbu par tevi. Uzdošu to Ņinai. Turpini, lūdzu.

—     Tu droši vien gribi zināt, kas man sevišķi dūrās acīs?

—     Jā, tu te esi jauns cilvēks.

—     Ātrums. Ātrums visur: kaislē, ar kādu cilvēki apgūst politisko kulturu, rūpniecības attīstībā, acu priekšā aug un nostiprinās kolchozi, trauksmaini attīstās kultura. Ātrums un vēlreiz ātrums, — lūk, ko es, Mārtiņ, šo mēnešu laikā ieraudzīju Latvijā.

—     Piekrītu, — Liepiņš domīgi teica.

—     Ja gribi, minēšu pāris piemēru.

—     Piemērus? Lūdzu.

—     Pie manis kādā iecirknī strādā vecs betonētājs, Augusts Kauls vārdā. Droši vien zini?

—     Kauls? Jā, pazīstu gan, — Liepiņš apstiprināja.

—     Vienreiz ienāk pie manis, kā pats saka, «personīgā lietā» un sāk klāstīt savu betondarbu organizācijās plānu lietuves cechā. Priekšlikums vispār nav jauns, bet nc jau tas ir svarīgākais. Kad es viņam teicu, ka tā nav nekāda

«personīga lieta», bet sabiedrisks jautājums, vecais iecirtīgi atbildēja: «Es esmu betonētājs un atnācu runāt par betonu.» Vajadzēja piekrist: betons patiešām ir betonētāja un nevis akmcņlaužu «personīgā lieta».

—     Lūk, kā! — sekretārs pasmaidīja.

—     Plānu daļā pie manis strādā Kaula meita Ausma. Jauka meitene. Vakar ieraudzīju uz viņas galda burtnīcu ar uzrakstu «Transporta darbu organizacija». Painteresējos. Izrādās, ka par šo jautājumu Ausma vāc materiālus visās Rīgas jaunceltnēs. Un ne tikai vāc, bet ari apkopo, atspoguļo tabulās, izdara teorētiskus secinājumus . . . Vai neesi noguris, Mārtiņ?

—     Turpini, — Liepiņš atmeta ar roku.

Bet visvairāk mani pārsteidza motorists Ošu Pēteris. Reiz sēdējām komjauniešu sapulces prezidijā un garlaikojāmies: orators bija pagadījies pārāk garlaicīgs. «Paskatieties, Viktor Ivanovič,» Pēteris pēkšņi pievēršas man, «vai es pareizi uzrakstīju.» Kā tu, Mārtiņ, domā, ko viņš tur bija sadzejojis? Viss viņam sadalīts pa gadiem un mēnešiem: kad technikurns neklātienē jābeidz, kad un kur jāiegūst mašīnu ekspluatācijās un remonta mechaniķa kvalifikācijā. Redzi, pats sev sastādījis valsts plānu.

—     Bet Muriņš par cilvēkiem neinteresējas, — Liepiņš domīgi piemetināja.

—     Mums palaimējās, Mārtiņ, — Nikolajevs turpināja. — Mums divas jaunības jādzīvo. Vēl atmiņā svaigas pirmās piecgades, bet tagad te Latvijā otro jaunību pieredzam. Saka, ka jaunība neatgriežas, bet mums abiem tā tiešām atgriezusies.

Liepiņām patika garīgais možums, kādu pārdzīvoja viņa pulka biedrs. Nikolajevu viņš labi pazina vēl no frontes laikiem. Frontinieki ir atklāti ļaudis. Un patlaban, klausoties drauga vārdos, Liepiņš atcerējās, cik stipri Viktors pārvērtās toreiz, kad saņēma ziņu, ka viņa ģimene ar nokavēšanos izbraukusi no Dņepropetrovskas un gājusi bojā. Nikolajevs kļuva drūms, nerunīgs, īgns. Pie Liepiņa kā pie korpusa politiskās daļas vadītāja ar savām sāpēm un pārdzīvojumiem nāca ne tikvien virsnieki, bet arī kareivji, viņš bija daudzu nelaimju aculiecinieks.

Frontē pulkvedis Liepiņš bija cilvēku dvēseļu ārsts. Taču Viktors Nikolajevs bija pārāk slims… Un, lūk, tagad pilsētas komitejas sekretārā priekšā sēž pavisam cits Nikolajevs. Patiesību sakot, īstais Nikolajevs — dzīves priecīgs, sapņains. Viņš, protams, neko nav aizmirsis. Aizmirst svarīgāko mūža daļu vispār nav iespējams. Bet viņš ir ne tikvien ar prātu,bet arī ar sirdi atskārtis to, ka viņa personīgās bēdas ir tikai sīka daļiņa no tām lielajām mokām, kādas pārcietusi tauta.

Liepiņš apsēdās blakus draugam, silti paspieda viņa roku un pavērās tā tumšajās acīs.

—     Tu pareizi teici par otro jaunību, Viktor. Bet pastāsti, kā tu pats dzīvo!

—     Labi.

—     Bet drusku konkrētāk?

—      Sākt no dzīvokļa? Dzīvoklis gaišs, silts un ērts. Taisnību sakot, neesmu pieradis pie tādiem dzīvokļiem. Varu to piedāvāt kādam biedram ar ģimeni.

—     Pašam būtu laiks ar ģimeni apgādāties.

—     Man? — Nikolajevs pārjautāja un uzreiz drūmi ierāvās sevī.

Liepiņš maigi paskatījās viņā.

—      Viktor, atceries, tu man reiz stāstīji par kādu priekšnieku, kas celtniecības darbos pieņēmis vienīgi ģimenes cilvēkus. Un, kad viņam iebilduši, ka ģimenes grūti izvietot, viņš atbildējis: «Toties ar ģimenes cilvēkiem vieglāk strādāt. Neprecētie kā putni — paceļas spārnos un projām ir, bet ģimenes cilvēks — drošs strādnieks.»

—     Kas tev gan ienāk prātā!

—     Pamācošus stāstus es neaizmirstu, Viktor.

—     Tas bija sen. Tajos gados mēs cīnījāmies ar darbaspēka nepastāvību. Toreiz Sergo Ordžonikidze manu priekšnieku uzlielīja, taču teica: «Bet neaizmirstiet arī jaunatni, bez jaunatnes nedrīkst.»

—      Mēs jaunatni nemaz neaizmirstam, — Liepiņš atjokoja, — viņam gribējās uzlabot drauga omu. — Bet, sekojot tava priekšnieka piemēram, vajadzētu tevi apprecināt, lai tu no Rīgas neaizbēgtu!

—     Varens precinieks atradies!

—   Dažādi darbi jādara — sākot no rūpnīcu rekonstrukcijas darbiem līdz sairušo ģimeņu atjaunošanai.

—   Jā, amats tev nemierīgs.

—   Labi jau, labi, bet tagad, vecpuisi, brauksim pie manis vakariņās, — Liepiņš piecēlās.

—   Nevaru, — Viktors atsacījās. — Deviņos saruna ar Maskavu, — priekšniecība izsauc.

—   2ēl.

Viņi izgāja no pilsētas komitejas nama. No Rīgas jūras līča puses pūta silts vējš: tātad rīt atkal būs miglains.

Saruna ar Nikolajevu mazliet nomierināja sekretāru, kuru stipri satrauca Muriņa uzstāšanās biroja sēdē. Un tomēr tovakar Liepiņš ilgi vēl domāja par rūpnīcas direktoru, kura liktenis viesa aizvien vairāk nemiera. Liepiņām bija grūti mainīt uzskatus, kas veidojušies gadu ritumā. Protams, viņam gadījās vilties vienā otrā darbiniekā, gadījās izslēgt no partijas rindām pat personīgi tuvus, kādreiz cienītus ļaudis. Dažādi gadījumi bijuši Liepiņa dzīvē. Un viņš iemācījās cilvēku vērtēt pēc tā darba, nevis pēc prasmes skaisti runāt sapulcēs. Muriņu sekretārs uzskatīja par strādīgu cilvēku, kaut arī direktoram reizēm tikās pozēt ar žestu vai skaistu provinces pilsētiņas oratora frāzi. Pilsētas komitejas sekretārs augsti vērtēja saimnieciskos darbiniekus, pret viņu kļūdām bija uzmanīgs. Gadījās, ka viņam pārmeta «nevajadzīgu» labsirdību, taču Liepiņa kadros bija vismazāk «nederīgo». Varbūt tas bija izskaidrojams ar to, ka sekretārs mīlēja cilvēkus, ticēja viņiem, neapnika ar sīkiem padomiem, un daudzi darbinieki, jūtot viņa mīlestību, pareizi saprotot viņa taktu, kļuva vēl veiksmīgāki, ierosmes bagātāki. Tā vienu laiku bija arī ar Muriņu, kuru pilsētas komitejas sekretārs daudzkārt stādīja citiem par piemēru. Taču talanti ir dažādi. Vieni, neapmierināti ar panākumiem, meklē ko jaunu, mokās, bieži krīt izmisumā, taču ne uz ilgu laiku, aizvien no jauna ķeras pie darba un beidzot gūst vēl vienu uzvaru. Ir talanti, kas neko nevar sasniegt bez iedvesmas. Taču te ir nelaime, jo iedvesma ir tikpat mainīga kā laiks. Nevar taču darboties tikai saulainajās dienās, sevišķi Baltijas piekrastē, kur mākoņainu dienu vairāk, nekā vajag. Bet Muriņš piedereja

tieši pie tādiem ļaudīm, kas labā omā spēj paveikt visu, bet bezpalīdzīgi nolaiž rokas, tiklīdz garastāvoklis sabojājas. Muriņa labo omu uzturēja slava, autoritate Rīgā. Liepiņš to daļēji uzminēja jau agrāk un tagad, līdz ar Nikolajeva atbraukšanu, sāka nopietni domāt par rūpnīcas direktora nākotni. Salīdzinot šos abus cilvēkus, sekretārs ar rūgtumu konstatēja, ka Muriņa novērtēšanā, pašam nemanot, viņš skatās no republikas, nevis visas valsts mēroga pozicijām. «Varbūt es kļūdos,» viņš domāja. «Muriņam savas kaprizes, — tas visiem zināms. Ar laiku pāries. Ar lepniem cilvēkiem visādi notiek.» Liepiņš atcerējās sarunu par enciklopēdiju un klusi iesmējās: «Jā, grūti saimnieciskam darbiniekam iekļūt vēsturē!»

7

Pilsētā visi atmodās kaut kā vienā reizē, lai gan neviens tos necēla, — fabriku sirēnas klusēja. Bija svētku diena.

Pēteris Kostenko gāja pa Komunaru bulvāri uz savu vēlēšanu iecirkni. Dienas gaismas vēl nebija. Kļavas, liepas, ozoli un kastaņas, atbrīvojušās no sniega, viegli purinājās un šalca rīta vējā. Klusi līgojās ielu spuldzes. Retumis skraidīja autobusi, trolejbusi un tramvaju vagoni, līdz beidzamajam pārpildīti ar aģitatoriem — jaunekļiem, meitenēm, vecākiem ļaudīm. Aģitatori cēlās agrāk par visiem, daži no tiem vispār negulēja, palīdzot iecirkņu komisijām veikt pēdējos sagatavošanās darbus. Vēlēšanu iecirkņu ieejas durvis bija spoži apgaismotas. Dzīvokļos iedegās gaisma vienlaicīgi daudzās vietās. Rīdzinieki, neatkarīgi no to parastās svētdienas kārtības, šodien cēlās reizē.

Pretī nāca vēlētāju grupas veselām ģimenēm. Starp nācējiem bija arī pusaudži, — nekas tos nevarēja noturēt šorīt mājās.

Jā, tas bija svinīgs rīts. Tam nopietni gatavojās, to nepacietīgi gaidīja, sevišķi tic, kam nesen palika astoņpadsmit gadu. Un, lūk, viņš atnāca — šis jautrais, skanīgais rīts — un neparasti agri uzmodināja pilsētu.

Kostenko iegāja skaisti dekorētajā, plašajā vēlēšanu iecirkņa zālē. Apmēram desmit minūtes stāvēja rindā, līdz saņēma biļetenu ar Augstākās Padomes deputātu kandidata Mārtiņa Pētera dēla Liepiņa vārdu. Tad Pēteris devās pie urnas. Abās urnas pusēs stāvēja divas meičas latviešu tautas tērpos. Viņas šķita kā jaunās, augošās Latvijas simbols. Pēteris paskatījās meitenēs, pasmaidīja un nesteidzīgi iemeta biļetenu urnā. Viņam gribējās ilgāk pabūt šajā zālē, viņš pavirzījās sāņus un ilgi vēroja vēlētājus. Šeit bija gan paši jaunākie, gan visvecākie ļaudis. «Jaunatne un vecīši — vienādi nemierīgi,» Pēteris nodomāja.

Aģitatoru istabā karājās liela papīra loksne ar vēlētāju uzvārdiem. Gāja uz beigām tikai otrā vēlēšanu stunda, bet vairums vēlētāju uzvārdu jau bija atzīmēti. Aģitatori, drūzmēdamies saraksta priekšā, runāja cits caur citu.

—   Manējie nobalsojuši, — teica vecāks vīrs ar raga brillēm uz acīm.

—   Man trīs vēl palikuši, — atsaucās jauna meitene.

—   Manai vecenītei nāksies urnu aizvest uz mājām.

Manējie nobaisos līdz astoņiem, gan redzēsiet!

Zālē, kur notika balsošana, valdīja svinīgs klusums, bet šeit, aģitatoru istabā, bija troksnis un kustība. Visi bija satraukti — komjaunieši un partijas darbinieki, Lauksaimniecības akadēmijas studentes un pavecās strādnieces no tekstilkombinata. Pēteris stāvēja un raudzījās saraksta lapā. Iecirkņa komisijas sekretārs svītroja aizvien jaunus un jaunus uzvārdus. Un, jo mazāk palika nenosvīlroto uzvārdu, jo nemierīgākas kļuva aģitatoru sejas.

—   Man vienīgi Kostenko nav nobalsojis, kāds vīrietis teica dispečera aizmugurē.

• Kostenko — miegamice, mīl pagulēt! — sievietes balss atsaucās.

Pēteris atskatījās. Vīrieša balss piederēja Osim, sievietes — Ausmai. Ieraugot Kostenko, Ausma nosarka.

Peteris piegāja, sasveicinājās un apsveica svētkos.

—    Pirmkārt. — viņš teica, — es nobalsoju pirms pusstundas.

—    Kāpēc viņi neatzīmē? — Osis iesaucās un apmulsis aizskrēja meklēt komisijas sekretāru.

—   … un, otrkārt, Ausma arī ir miegamice! — Pēteris smiedamies piemetināja.

Ausma, atcerēdamās, kā viņa bija aizmigusi dežūras laikā, nosarka vēl vairāk.

—   Es pajokoju, biedri Kostenko!

—   Es arī pajokoju!

Ausma bija tautas tērpā — baltā izšūtā blūzē, garos, tumšzilos svārkos ar krāsainām svītrām gar apakšmalu, ar saktu pie krūtīm.

—    Es iešu, biedri Kostenko. Man palicis vēl viens vēlētājs, viņš nesen iebraucis Rīgā.

—   Varbūt nav vērts modināt, atnāks vēlāk, — teica Kostenko.

—   Mēs norunājām, ka viņš būs astoņos.

Viņi kopā izgāja garderobē. Pēteris pasniedza meitenei mēteli, un viņi izgāja uz ielas.

Kad Osis ieskrēja aģitatoru istabā, lai izsvītrotu Kostenko no saraksta, Ausmas un Pētera tur vairs nebija. «Izmantoja gadījumu,» viņš ar nožēlu nodomāja.

Pēteris satvēra Ausmu zem elkoņa, un viņi ātri aizsoļoja pa vienu no centralajām ielām. Bija jau gaišs. Pretim nāca vēlētāji, bet Pēteris vairs tos nevēroja. Viņš iesāņus skatījās Ausmā, un meitene, juzdama viņa skatienu, neviļus palēnināja soļus,

Kostenko frontē iemācījās sapņot. Par ko tikai viņš tad nesapņoja! Par inženiera profesiju, kaut gan pirms kara gribēja kļūt par agronomu, par savu personīgo laimi, par sastapšanos ar vecajiem biedriem un pat par to, cik -labs tēvs dienās viņš būs un kādi viņam būs jauki bērni. Protams, arī pirms tam viņš domāja par nākotni. Bet agrāk viņš domās redzēja tikai to, kas būs, turpretim frontē iztēle veidojās konkrēti — tā, kā viss bus īstenībā. Pēteris nekad nebija ar Ausmu runājis par laimi, bet domās viņš jau sen bija radījis viņu abu kopējās laimes ainu un droši ticēja šai laimei. Taču nekad vēl Pēteris nebija redzējis šo ainu tik tuvu kā šodien.

—   Cik labi! — viņš teica.

Ausma klusēja.

—   Mums vēl tālu?

Ausma vaicājoši pavērās viņā, taču nepasmaidīja kā parasti.

—   Mēs jau aizgājām garām …

—   Lūk, kā! — Pēteris izbrīnījās.

Viņi atgriezās pie nelielas divstāvu mājiņas un kopā uzkāpa pa kāpnēm. Ausma ar pirkstu tik tikko pieskārās zvana baltajai podziņai, taču tā ieskanējās asi, griezīgi. Meitene steidzīgi atrāva roku, it kā to'būtu skārusi elektriskā strāva, un uzsmaidīja Pēterim jaunu, lidz šim neredzētu smaidu. Starp citu, viņā viss šodien likās jauns, sevišķs un nozīmīgs.

Aiz durvīm noskanēja stingri, noteikti soļi, un durvis plaši, viesmīlīgi atvērās.

—   A-a! Mans aģitators ciemos atnācis! — basā ierunājās gara auguma vīrietis karavīra formā un, nepaskatījies Ausmas ceļabiedrā, piemetināja: — Ienāciet, lūdzu!

—   Biedri pulkvedi! Nepazīstat? — Pēteris iesaucās un paspēra soli uz priekšu.

—   Acīm ticēt nevaru!. .. Pēteris? Kā tu te gadījies? Ak tu!… — pulkvedis priecīgi runāja un, satvēris Kostenko aiz pleca, spēcīgi sapurināja.

Pēc tam viņi abi, it kā tikai tagad pārliecinājušies, ka tie ir tiešām viņi, apkampās — neveikli un spēcīgi, kā jau vīrieši. Ausma atkāpās patālāk, — ko var zināt, no šī prieka dabūs vēl viņa kādu belzienu! Garais, redzams, labsirdīgais virsnieks stingri piespieda pie krūtīm kalsnējo, nelielo Pēteri un neparko negribēja atlaist, kaut gan Pēteris jau lūdzās žēlastību.

—   Ienāciet, lūdzu! — palaidis Pēteri, pu-’kvedis atkārtoja, pievērsdamies Ausmai, un, pamanījis meitenes nedrošību, piemetināja: — Es zinu, jūs steidzaties. Bet mēs tūlīt mazliet iedzersim, tikai mazlietiņ, lūk, tikai tik daudz, — viņš pacēla īkšķi un rādītāja pirkstu, rādīdams glāzītes apmērus. — Un tad kopā iesim balsot.

Pēteris un Ausma apsēdās pie apaļā galdiņa, bet pulkvedis izgāja blakus istabā. Viņš drīz atgriezās ar portvīna pudeli un bumbieriem.

—   Atvainojiet, es jūs tā uz ātru roku, pa vecpuišu modei pacienāšu, — pulkvedis teica.

—   Pagaidi, es tevi vēl neesmu iepazīstinājis, — Pēteris iesaucās, — Ausma Kaula, — viņš jautri iepazīstināja savu cejabiedreni, pēc tam neviļus piemetināja:

—   Inženiere-ekonomiste.

—   Nokavējies, Pēterlt! — pulkvedis iesmējās. — Aģitatore un vēlētājs sen jau pazīstami. Ausma, apstipriniet!

—   Uz sastapšanos! — pulkvedis pacēla glāzi.

Izdzēra reizē. Damburgs cienāja Ausmu ar bumbieriem, teikdams:

—   Paša audzēti. Es taču tikko atbraucu no dienvidiem. Lūdzu, ņemiet, Ausma, lūdzu!…

Pēteris iepildīja glāzēs vīnu.

—   Tagad uz Ausmas veselību! — svinīgi teica Darnburgs.

Pēc tam abi frontes biedri sāka atcerēties kopīgos paziņas, nosauca desmitiem uzvārdu, desmitiem pilsētu — bulgāru, ungāru, dienvidslāvu, čechu. Ausma klausījās un brīnījās — kāda viņiem laba atmiņa! Viņai, protams, bija sveši karavīru atmiņas noslēpumi, kas ir drošāki par jebkuru dienasgrāmatu.

—   Nikolajevski atceries? — pulkvedis vaicāja.

—   Kur viņš tagad ir? — atvaicāja Kostenko.

—   O, viņš tālu ticis! — Damburgs iesaucās. — Frunzes vārdā nosauktās akadēmijas pedagogs.

—   Bet kur ir mūsu divizijas komandieris?

—   Arī akadēmijā. Vecākais pasniedzējs …

Ausmai šķita, ka draugi pavisam aizmirsuši viņu, un

viņa negaidīti atskārta, ka ir greizsirdīga uz šo garo, jauko vīrieti karavīra formā — tādēļ, ka visa Pētera uzmanība pieder viņam.

—   Mūs gaida, — viņa klusi atgādināja savu klātbūtni un cieši paskatījās pulkvedī.

—   Ejam! — viņš atbildēja un sāka ģērbties.

*               *

*

Rīga Damburgam iepatikās, kaut arī viņu bija grūti ar kaut ko pārsteigt: viņš bija audzis Maskavā, dienējis daudzās pilsētās, redzējis gandrīz visas Eiropas atbrīvoto

valstu galvaspilsētas. Divdesmit armijā pavadītajos gados pulkvedis iemācījās atri pierast pie jauniem apstākļiem. Rīgā viņš ieradās agrā marta rītā. Migla vēl nebija izklīdusi, un pilsēta izskatījās mākoņaini viegla, gandrīz gaisīga. «Rīgas sejā ir arī kaut kas no Ļeņingradas vaibstiem,» pulkvedis domāja. «Tikai viss miniatūrā: laukumi — mazi, pilsētas kanals — sekls, tilti pār kanalu — zemi, bet galvenais prospekts, kaut arī mazliet atgādina Ņevas prospektu, taču nav ne plašs, ne taisns. Un ir šeit arī kaut kādi Maskavas vaibsti, sevišķi, kad skaties uz Vecrīgu iztālēm, no Daugavas kreisā krasta.»

Pulkvedis ilgi staigāja pa centralajām ielām, vērodams lielo namu kvartalus, vērodams ļaudis.

«Rīdzinieki ceļas agri,» viņš ievēroja, «kā jau rūpniecības centra iedzīvotāji.» Damburgam patika parki, kas arī martā bija skaisti, patika rūpīgi noslaucītie celiņi parkos, robainie žogi, mazās laternas slaidajos stabiņos, laikrakstu kioski, akuratie trotuāri, ielu krustojumos iezīmētie gājēju celiņi, ķēdītēm iežogotie ielu līkumi un daudzas citas detaļas, kas Rīgu atšķīra no daudzām citām, agrāk redzētām pilsētām. Rīgas ārienē bija kaut kas mākslinieciski smalks, tēlains, un šo «kaut ko» Damburgs uzskatīja par latviešu nacionalo īpatnību. Vēl viens kontrasts pulkvedi pārsteidza jau pirmajā dienā: blakus krāšņiem, klusiem pilsētas stūrīšiem, tādiem kā Bastejkalns, nepārtrauktā virknē dūca automašīnas. Viss tas jauki harmonēja, papildināja iespaidu, bija mazliet neparasti cilvēkam, kas redzējis milzu pilsētas ar to galveno maģistraļu grandiozo kustību.

Katrreiz, kad Damburgs brauca uz ministriju, viņš pamanīja jaunas izmaiņas savā ceļā: te skolas jaunceltne diennaktī paaugusies mazliet lielāka, te topošās rūpnīcas pagalmā parādījušies jauni pāļu balstu koki, te negaidīti kāda kvartala priekšā izaugusi jaunu kociņu rinda, kaut arī pilsētā jau bez tās zaļumu bezgala daudz. Pulkvedi iepriecināja šīs kūsājošās dzīves ainas — dzīves, kuru viņš sargāja jau divus gadu desmitus. Varbūt no viņa būtu iznācis labs celtnieks vai dārznieks, taču viņš kļuva par izmeklētāju. Neko nevar darīt, — kamēr ir ienaidnieki, kādam celtnieki jāaizsargā …

Damburgs bija dzimis Rīgā, bet pirmā pasaules kara sākumā vecāki viņu aizveda uz Kubaņu. Toreiz Andrejam bija tikai pieci gadi, un Rīgu viņš pazina vienīgi pēc nostāstiem un laikrakstos lasītā. Bet tagad šī pilsēta viņam jāiepazīst labi, tik labi, kā sargs pazīst katru krūmu un taku sava posteņa apkaimē. Netālu aiz pilsētas — jūra, bet aiz jūras — cita pasaule ar saviem vilku likumiem, spiegu kursiem, diversantu un teroristu skolām — tumsas spēku pasaule, ar kuru ne reizi vien aci pret aci bija sastapies Damburgs. Kara gados, kad dārdēja lielgabali, frontes pirmās līnijas bija spilgti apgaismotas, pār tām naktīs mirdzēja tūkstošiem raķešu un krustojās ložmetēju ugunīgās strēles. Bet miera laikā cīņas pirmo līniju ar neapbruņotu aci neieraudzīsi un ari noteiktas frontes līnijas nav. Un tomēr Damburgs aizvien jutās kā frontē. Tas, protams, nav viegli, bet pie viegla darba viņš arī neķertos. Jaunais Damburgs paklausīja Majakovska poētiskajam padomam un veidoja savu dzīvi pēc Fēliksa Dzeržinska parauga, — ne tikai pārnestā, bet arī tiešā nozīmē — viņš kļuva čekists.

«Rīga, Rīga …» Damburgs domāja, vērodams pilsētu no savas darba istabas loga. «Te es kādreiz, četrgadīgs puišelis, kā stāstīja māte, tik tikko nepakļuvu zem tramvaja; labi, ka kāds vecs strādnieks laikā notvēra aiz krekliņa. Te es mācījos spert pirmos soļus…» Damburgs aizsmēķēja papirosu un apsēdās uz palodzes, smaidot vērodams, kā pāri ielai, rociņās saķērušies, nevienādā rindiņā svinīgi soļoja bērneļi no kaimiņu bērnudārza. Pulkvedis mīlēja bērnus un ar jautru skatienu pavadīja mazos rīdziniekus, domās iztēlodamies, kā viņa paša mazās atvasītes — Miša un Rita — viens otru pārtraukdami, diktē mātei vēstuli uz tālo pilsētu Baltijas piekrastē.

8

Ja vairākas nedēļas no vietas rit sagatavošanās darbi, no malas skatoties, liekas, ka neko prātīgu celtnieki nedara. «Cik ilgi viņi te ķēpājas, — ceļ, ceļ un nekā nevar uzcelt» domās novērotāji. Bet tad, kad uz gatavajiem

pamatiem ātri sāk augt cecha vai nama sienas, tas pats novērotājs brīnīsies: «Lūk, cik veicīgi mūrnieki un montētāji, viņiem darbs sokas pavisam citādi nekā zemes racējiem un betonētājiem.» Novērotājs-nespecialists parasti redz un prot novērtēt tikai to, kas izaudzis virs zemes.

Nikolajevs labi prata savu darbu, bet arī viņam tikās vērot metalkonstrukciju montēšanu. Ar pieredzējuša celtnieka skatienu viņš stāvēja un vēroja lietuves cecha tapšanas ainu.

Pienāca Kostenko. Viņi apsēdās un aizsmēķēja. Nikolajevs bija tumšzilā virsvalkā. Viņš nemīlēja ierasties darbā gaišos uzvalkos un necieta, ja to darīja arī citi inženieri.

—   Iet pēc grafika, — Kostenko teica, vērodams lietuves cechu, kur dārdēja montētāju pneimatiskie āmuri.

—   Jāiet grafikam pa priekšu, — Nikolajevs piezīmēja. — Pasauc, lūdzu, Krūmiņu!

«Iecirtīga,» Nikolajevs domāja par Annu, «un lepna!» Viņam gribējās atrast Annas raksturā ko tādu, kas attaisnotu to pasvītroti oficiālo toni, kādā viņš parasti runāja ar Krūmiņu. Ir ļaudis, kas pret draugiem un paziņām, darba biedriem izturas ļoti iecietīgi, bet ir ari tādi cilvēki, kas saviem draugiem uzstāda vēl stingrākas prasības nekā pārējiem. Tāds bija arī Nikolajevs. Atskārtis, ka Anna viņam kļuvusi tuva, viņš sāka izturēties pret to vēl stingrāk nekā agrāk. Taču tā bija īpaša stingrība, kam vīrieša un sievietes attiecībās parasti seko tuvināšanas.

—   Krūmiņa saslimusi, — Pēteris, atgriezies no kantora, teica.

—   Kad?

—   Šorīt.

—   Un es nekā nezinu. Tā nav kārtība. Uzziniet, kā viņa jūtas. Ja vajadzīgs, izsauciet ārstu.

—   Sveiciens milžiem! — kopā ar Muriņu pienāca Liepiņš.

—   Nesmejies vis! — Nikolajevs atsaucās. — Vai tad Kostenko līdzinās Iļjam Muromietim? — Un viņš smaidot pavērās savā dispečerā.

—   Lūk, kādu milzeni esat pacēluši! — Liepiņš pamāja uz lietuves cecha pusi. — Iet labi?

—   Slikti vēl iet, Mārtiņ.

Kostenko nobrīnījās: viņam šķita, ka viss ir kārtībā un Nikolajevs ar visu apmierināts. «Ko gan viņš ar to domā?» ienāca prātā.

—   Negribu ticēt, — Liepiņš jokoja. — Kad saulīte sāk sildīt, tad celtniekiem vienmēr labāk veicas.

—   Saulīte mūs arī pārsteidza nesagatavotus, — Nikolajevs nopietni piebilda.

Viņi četratā apsēdās uz priežu baļķiem. Liepiņš smaidīdams atsāka:

—   Te par jums, celtniekiem, atkal sūdzība atsūtīta.

—   Esam jau pieraduši, — Nikolajevs negribīgi attrauca.

—   Nu, tad saki, kas uz sirds, — Liepiņš pievērsās Muriņam.

Direktors zināja, ka nekas labs no tādas «konfrontēšanas» nebūs, taču atkāpties bija par vēlu.

—   Es smoku nost bez skābekļa, biedri Liepiņ.

—   Bez skābekļa ikviens nosmaks, — Liepiņš pārtrauca.

—   Rūpnīca izaugusi, bet skābekļa stacija aizvēsturiska. — Muriņš mīlēja šo vārdu — aizvēsturiska. — Man vajadzīga jauna skābekļa stacija, bet celtniecības priekšnieks pēdējo brigādi noņēma no stacijas būves. Es vakar biju spiests telegrafēt ministram, — viņš iekarsa. — Es tā neatstāšu, es …

—   Mierīgāk, mierīgāk, — Liepiņš viņu apturēja.

Nikolajevs klusēja. Kostenko vēroja savu priekšnieku

un brīnījās par to, ar kādu mieru viņš reaģēja uz visiem uzbrukumiem. Viņš gaidīja Nikolajeva atbildi.

—   Nu, ko tu teiksi? — Liepiņš vaicāja.

—   Muriņam varbūt taisnība.

—   Skaidrs, ka taisnība! — rūpnīcas direktors dedzīgi iesaucās.

—          Varbūt gan, — Nikolajevs domīgi turpināja.

—   Varbūt es, viņa vietā būdams, tāpat spriestu.

Pēteris bija pārsteigts: pirmo reizi Nikolajevs bija vienis prātis ar Muriņu.

—   Tā ir lietas viena puse. Bet, ja jūs, biedri Muriņ, neapmierina «aizvēsturiskā» skābekļa stacija, tad mūs, celtniekus, tāpat neapmierina «aizvēsturiskā» ražošanas baze, kuru mēs mantojām no Ulmaņa kunga.

—          Tas uz mani neattiecas, — Muriņš protestēja.

—  Es ar Ulmaņa kungu nebiju pazīstams.

—   Pagaidi taču! — Liepiņš nepacietīgi pamāja.

—   Jūs jautājat, kāpēc es noņēmu strādnieku brigādi no stacijas būves. Un jautājat tikai tagad, kad jau esat uz Maskavu telegramu aizsūtījis. Varējāt pajautāt arī agrāk — dzīvojam kaimiņos. Bet ko darīt, — tāds jūsu stils. Es noņēmu brigādi tādēļ, ka man tā vajadzīga dzelzsbetona darbnīcas pabeigšanai. Jūs teiksiet, — man nav daļas gar šo darbnīcu! Bet bez tās mēs nevarēsim laikā nodot ne lietuves, ne otro mechanisko cechu. Lūk, redziet, — Nikolajevs enerģiski pamāja uz montētāju pusi, — pēc nedēļas viņi pabeigs metalkonstrukciju montēšanu. Vajadzēs dzelzsbetona plāksnes. Nav labi runāt sliktu par saviem priekštečiem, taču jāsaka, ka mans priekštecis, visus spēkus koncentrēdams rūpnīcas objektos, neko nav darījis tresta uzņēmumu celtniecībā. Pavasaris klāt, bet mums nav pabeigta dzelzsbetona darbnīca, nav gatavs kokapstrādāšanas kombināts, nav mechanizēts smilšu-grants karjers. Vārdu sakot, mēs esam palikuši bez spēcigas aizmugures …

Muriņš neiebilda. Plecus raustīdams, viņš klausījās ar tādu sejas izteiksmi, kas šķita sakām: «Tie visi ir teorētiski spriedelējumi, bet man vajadzīga skābekļa stacija.»

—   Es saprotu, — Liepiņš teica. — Bet, lūdzu tevi, — pasteidzies arī ar skābekļa stacijas būvi.

—   Jūnijā nodosi ekspluatācijā? — Muriņš piecēlās un pastiepa roku.

Nikolajevs paskatījās Muriņa izstieptajā rokā un atbildēja:

—   Augustā nodošu.

—   Iesim uz kompromisu, — Liepiņš iejaucās. — Jānodod jūlijā.

—   Jūlijā būs grūti, — Nikolajevs, brītiņu padomājis, atbildēja.

—   Labi, labi, netiepies, — Muriņš paspēra soli uz priekšu. — Nu, sit saujā! — viņš draudzīgi atplēta plaukstu.

—   Lai notiek! — Nikolajevs piecēlās un noteikti sniedza Muriņam roku.

* *

*

Piedzīvojis neveiksmi pilsētas komitejā, Muriņš ieročus nenolika. Drīz par viņa nesaskaņām ar Nikolajevu k|uva zināms arī Centralajā Komitejā. Lielā pilsētā ir kam pažēloties, — nepalīdzēs rajona komiteja, var griezties pilsētas komitejā, — ja arī tur neveiksies, — CK blakus. Ar rajona komitejas vadības domām Muriņš sen jau nerēķinājās, taču pilsētas komiteju līdz šim neapgāja. Tagad viņš aizvien biežāk sāka braukāt uz CK, kaut gan daudzus jautājumus viegli varēja izšķirt arī rajonā.

Reiz pirms biroja sēdes CK sekretārs Eduards Bērziņš koridorā sastapa Liepiņu, kas bija ieradies agrāk par citiem.

—   Ienāciet, parunāsimies par kādu biedru, — viņš aicināja.

Liepiņām šķita, ka sekretārs runās par celtniekiem. Bet Bērziņš negaidot vaicāja:

—   Kas ar Muriņu notiek?

—   Nekas sevišķs, — Liepiņš atbildēja.

—   Un tomēr?

—   Visi zina, ka viņš — patmīlis. Un patmīļi šad un tad ir kaprizi, taisa izlēcienus.

—   Direktors bieži nāk uz CK, sūdzas, raksta ziņojumus. Kas ar viņu noticis?

Liepiņš sāka stāstīt pēc kārtas par to, ko pilsētas komiteja nesen aizrādīja Muriņam. Sekretārs klausījās pacietīgi, bet īgnums viņā auga. Liepiņš to manīja no tā, kā viņš nemierīgi sagrozījās savā sēdeklī, it kā viņam būtu neērti, neierasti. Sirmais, sūro dzīves skolu izgājušais pagrīdnieks Eduards Bērziņš bija labs pret visu labo, bet arī nepielūdzams pret cilvēku sliktajām īpašībām. Tādus raksturus dod nevis daba, bet ilgi bargu cīņu gadi.

—   Mēs vēl slikti audzinam vadošos darbiniekus, — sacīja CK sekretārs.

Liepiņš pārprata šo viņa secinājumu un iebilda:

—   Muriņš — tomēr pieredzes bagāts administrators.

—   Es nerunāju par Muriņu, bet par tiem, kas nepieciešamības gadījumā var nomainīt Muriņu.

—   Nomainīt? — Liepiņš izbrīnījās, jo tāda doma viņam nekad nebija ienākusi prātā. — Tādu cilvēku kā Muriņš pie mums par nožēlošanu nav daudz. Muriņš atjaunoja sagrauto rūpnīcu, organizēja jaunas produkcijas serijveida izlaidi, rekonstruēja gandrīz visus cechus.

—   Tas viss — pagātnē, bet es runāju par nākotni, — viņu pārtrauca CK sekretārs. —Formālā anketveida kadru izlase ar to arī atšķiras, ka ievēro vienīgi pagātnes sasniegumus. Bet pagātnes sasniegumi ne katrreiz dod pareizu vadošā darbinieka izaugsmes prespektivu. Par darbu ceturtajā piecgadē Muriņam jāsaka paldies. Bet. kā viņš tiks galā ar saviem uzdevumiem piektajā piecgadē, — jautājums.

—   Tiks galā, — noteikti teica Liepiņš.

—   Ar tādiem paņēmieniem — diez vai.

—   Redzēsim, — Liepiņš izvairīgi atbildēja.

—   Ko tu domā par Līkumu?

—   Līkums — labs galvenais inženieris, bet direktora dotību viņam maz, viņš — vājas gribas cilvēks.

—   Varbūt, — CK sekretārs piekrita. — Bet gadās dzīvē arī tā: izvirza cilvēku lielā darbā, — skaties, arī raksturs un gribas spēks rodas.

—   Es tomēr domāju, ka Muriņam vēl veiksies pašam.

Bērziņš paskatījās pulkstenī un lēni piecēlās.

—   Iesim uz sēdi, bet par Muriņu parunāsim citreiz..

Kāpdams lejā pa kāpnēm, Liepiņš ieraudzīja Muriņu.

Direktors skumīgi stāvēja pie laikrakstu kioska, acīm redzot kādu gaidīdams. Viņš izlikās, ka neredz Liepiņu, un steidzīgi pagriezās pret krāsaino plakatu ar laimestu sarakstu. Taču Liepiņš neaizgāja garām.

—   Ko tu te studē? — viņš vaicāja.

—   Ā, Liepiņš! — samulsis atsaucās direktors.

—   Izrādās, ka tu cītīgi seko laimestu tirāžām? Ne

steidzies, to nākotnē daudz! — viņš iesmējās, tad nopietni vaicāja: — Kādēļ atbrauci?

—   Ir šādas tādas darīšanas jānokārto, — nenoteikti novilka Muriņš.

—   Kas tās par darīšanām?

—   Mani starpnieki palaidņojas, aizkavē pusfabrikātu piegādi.

—    Ar taviem starpniekiem tiksim galā pilsētas komitejā. Braucam!

—   Vai tad man Centralajā Komitejā ieiet nav brīv?— Muriņš apvainojās. — Es tevi nesaprotu, Mārtiņ! Tu aizvien uzbrūc man, vajag taču zināt mēru!

—   Braucam! — Liepiņš atkārtoja, iedams uz durvīm.

Muriņš neziņā paraustīja plecus.

—   Paskaidro, lūdzams, ko tas nozīmē, — viņš teica, apsēzdamies blakus sekretaram.

—    Tu nerēķinies ar savu rajona komiteju, nerēķinies ar pilsētas komiteju, atzīsti tikai CKTā tās lietas neies.

—    Paši vainīgi. Ir dienas, kad rūpnīcā reizē ierodas trīs instruktori — rajona komitejas, pilsētas komitejas un CK. Kam klausīt, ja tāds paralēlisms.

—   Kas par paralēlismu? — Liepiņš dusmīgi atmeta ar roku. — Runa ir par tavu «vertikalismu» — visu laiku uz augšu lien.

—   Ja tevi nepazītu, Mārtiņ, varētu domāt, ka tu esi kritikas apspiedejs, — Muriņš iesmējās.

—   Ar jokiem galā netiksi, — Liepiņš piezīmēja.

Un Muriņš apklusa. •

9

Ziņa par to, ka amerikaņu «lidojošais cietoksnis» parādījies Liepājas apkaimē, satrauca visus.

Inženieris Valters todien bija celtniecības laukumā. Viņš atbrauca pārbaudīt martā izpildīto darbu apjomu. Šeit viņš ieradās nolūkā sastapt Annu Krūmiņu; ja nebūtu šā iemesla, Valters tikpat labi varētu braukt uz kādu citu celtniecības iecirkni. Uzzinājis, ka Anna saslimusi, viņš jutās vīlies. «Veltīgi dienu te pazaudēšu,» inženieris nodomāja.

Milzīgajā rūpnīcas pagalmā pusdienas laikā sastapās metālisti un celtnieki. Viņi satraukti apsprieda tikko pārraidīto TASS ziņojumu.

—   Jeņķi nekaunīgi palikuši!

—   Lai neaizmirst, ka te nav Dānija!

—   Pavisam izlaidušies!

—   Karotāji atradušies! Es pie Elbas redzēju…

Valters piegāja betonētāju grupai, kas bija sapulcējusies ap moloristu Osi.

—   Dzirdējāt, biedri? — Osis teica. — Netālu no Liepājas mūsu teritoriju pārlidojis amerikaņu bumbvedējs B-29. Mūsu iznīcinātāji to laikā sastapa. Protams, amerikaņu lidotāji nebija nomaldījušies. Viņi zināja, uz kurieni lidoja. Bet šī te ir Liepāja, nevis Kopenhāgenā.

—   Te nav nekāda Dānija, — piebalsoja Augusts Kauls.

—   Un nav arī Benilukss, — kāds strādnieks iesaucās.

Celtnieku bariņš pieauga, tiem pievienojās arī arod-

skolēni. «Patīk gan viņiem tie mītiņi, arī neēduši klausīsies,» Valters nodomāja. Nez no kurienes pienāca Kostenko, sasveicinādamies viņš katram sniedza roku.

—   Dzirdējāt? — viņam vaicāja vecais Kauls.

—   Dzirdēju.

—   Ko jūs par to sakāt? — pie dispečera griezās arī Sokolovs.

—   Paklausīsimies, puiši! — apsēzdamies uz dēļa gala, teica Kauls.

—   Viss jau ir skaidrs, biedri Kaul, nav nekā ko pārspriest, — Kostenko teica, taču viņam bija tāds noskaņojums, ka gribējās runāt. «Iznāks vēl vesels mītiņš,» Pēteris domāja. «Un gadījums nav tāds, ka to vajadzētu. Pārāk liels gods amerikaņiem.»

—   Mēs klausāmies, — Kauls atgādināja.

—   Labi, — Pēteris piekrita. — Nāk atmiņā tāds gadījums: es ar kādu ungāru stāvēju Balatona ezera krastā. Ezermala bija stāvgrūdām pilna ar sadegušiem hitleriešu «tīģeriem». Ungārs teica: «Pēc tāda negaisa saule spīdēs mūžīgi.» Man palika atmiņā šie vienkāršie ungāru zemnieka vārdi. Un tagad, lasot laikrakstus, es bieži domās

redzu savu ceļabiedru, ar kuru kopā toreiz devos uz fronti…

Pēteris runāja vienkārši, viņš jutās neērti, ka nevar atrast kaut kādus sevišķus vārdus un kaut kā sevišķi tos pasacīt. Visi klausījās viņā uzmanīgi, jo zināja, ka Kostenko ar ieroci rokās nogājis smagu cīņu ceļu no Staļingradas līdz Pragai.

Iedūcās sirēna. Kauls piegāja pie galvenā dispečera un paklusi, pacilāti teica:

—   Mana brigāde stājas miera sardzē. Paziņojiet Nikolajevam! Domāju, arī Sokolova brigāde neatpaliks ..

Atskanēja piekrišanas saucieni.

Valters, visu laiku vērojis šo scēnu, lēnām apgriezās un aizsoļoja uz kantora pusi. Spēcīgs reproduktors pie vecā lietuves cecha sveica strādniekus, kuri steidzās uz darba vietām. Spēcīga balss skandēja vīrišķības un drosmes pilnos vārdus:

Sājos bargajos gados …

«Bargie gadi,» Valters domāja. «Jā, bargi gan .. . Bet ko šis večuks gan var izdarīt ar saviem puišeļiem, ar savu miera sardzi?» Viņš atcerējās Kaulu un tā brigādi. «Desmit liekus kubikmetrus betona maiņā, un viss. Fatalisti. Bet šis galvenais dispečers, pareizāk, «galvenais telefonists», te sāka runāt par astoņi simti miljoniem. Viņi aizmirst, ka starp šiem miljoniem ir tūkstošiem tādu kā mēs. Mums arī ir nācies karot. .. Un atkal viss sākas no I.iepājas, kā četrdesmit pirmajā gadā. Liepāja stāv uz lielā ceļa. «Lidojošā cietokšņa» vizite ir tikai viegls izlūkgājiens, tā, sākumam. Bet izlūkgājienam aizvien seko uzbrukumi. Tātad drīz drīz …»

Tieši no iecirkņa Valters aizbrauca uz Krūmiņas dzīvokli. Pa ceļam nopirka pāris kuplu rožu un šokolādes kārbu. Ar Annu viņš sastapās bieži, gan celtniecības laukumā, gan trestā. Taču šodien Valters nolēma parunāt ar viņu vienatnē. Viņš sagaidīja, ka Anna šo viziti uzņems vēsi, un tomēr brauca.

Tiešām, Anna izbrīnā pat pakāpās atpakaļ, ieraudzījusi Valteru. Inženieris apstājās uz sliekšņa.

—   Ienāciet! — Anna negribīgi aicināja.

—          Piedodiet, es tikai uz minūti, — Valters teica.

—   Tas — jums. — Viņš nolika ziedus un šokolādi uz galda.

—   Kāpēc? — Anna dusmīgi vaicāja un izgāja blakus istabā.

Valters paskatījās apkārt. Istabas iekārta bija vienkārša, viss mirdzēja tīrībā un spodrumā. No portreta Arvīdā Valterā skatījās Aleksandrs Vesņins. Viņš bija karavīra formā ar Sarkanās Zvaigznes ordeni pie krūtīm. Sastapies ar viņa caururbjošo, vērīgo skatienu, Valters mazliet notrīcēja. «Dzimtenes aizstāvētājs,» inženieris pavīpsnāja un novērsies sāka pētīt Annas ģīmetni. Anna bija tai pašā baltajā kleitā, kurā viņa dejoja universitātes ballē izlaiduma vakarā.

—   Ko jūs vēlaties? — atgriezusies no blakus istabas, vaicāja Krūmiņa.

—   Ienācu apciemot.

—   Pateicos.

—   Bez tam gribēju pateikt, ka aktus es šodien parakstīju un nosūtīju uz rūpniecības banku, — Valters turpināja. — Varat būt mierīga, — viņš piebilda.

—   Kas vēl?

—   Rietumu frontē bez pārmaiņām, — Valters atdzīvojies turpināja. — Jā, vēl viens jaunums. Gandrīz aizmirsu. Priekšniecība šovakar izbrauc uz Liepāju. Citādi viss pa vecam … Par amerikaņu bumbvedēju «vizīti» dzirdējāt?

—   Dzirdēju.

—   Nē, kāda nekaunība! Gaišā dienas laikā blandīties Liepājas tuvumā, — tas nu ir par daudz!

—   Domāju, ka viņus atradinās pārkāpt Latvijas robežu.

—   Atradinās, — Arvīds steidzīgi piekrita. — Man šķiet, ir jau atradināti, — viņš jautri paskaidroja, raudzīdamies Annas sejā, kuru bālums darīja vēl pievilcīgāku.

«Ko viņam vajag no manis?» Krūmiņa īgni domāja un, paņēmusi rokdarbu, sāka izšūt, — varbūt tad viesis ātrāk aizies. Valters piecēlās, lēniem soļiem tuvojās viņai.

—   Anita! …

—    Ko jums no manis vajag, Valter? — Anna skaļi vaicāja, ātri piecēlās no krēsla un atkāpās sāņus.

—    Anita, mums beidzot jābūt kopā. Tu dzirdi? — viņš draudīgi teica, aizsprostodams tai ceļu uz durvīm.

—   Ejiet prom! Tūlīt! — Krūmiņa iesaucās.

Valters spēcīgi saspieda viņas plecus.

—   Ne-ģē-lis! — viņa iekliedza tam sejā.

Valtera rokas atslāba, viņš automatiski paņēma cepuri un devās uz durvīm.

«Kaut taču ātrāk, kaut ātrāk,» Valters domāja, kāpdams leja pa kāpnēm. «Tad viņa man dancotu. Es viņiem tad parādītu! .. .» Sajā mirklī viņš ienīda visus, ari amerikāņus. «Karotāji! Zaķapastalas, ne kareivji,» viņš do māja. «Ardenos sadeva viņiem pa zobiem. Lidot neprot, kā nākas. Miega miķeļi! …»

Valters paņēma taksometru un aizbrauca uz Meža parku pie ulmaņkliķes virsnieka atraitnes Rasmas Eidemanes, pie kuras aizvien pavadīja nemierīgas naktis.

Rasmai Eidemanei šķita, ka viņas dzīves labie laiki beigušies, bet Valters vēl aizvien cerēja. Rasma neticēja «Amerikas balsij», dzēlīgi smējās par aizokeana radiostaciju ziņām, bet Valters aizvien lika tās vērā, priecājās par dzirdēto. Bet viņi abi bija viena tipa ļaudis, starpība bija tikai tā, ka Rasma dzīvoja pagātnei un neticeja nākotnei. Arvīds ticēja nākotnei, kuru iedomājās kā atgriešanos pagātnē. «Vāja sieviete,» Valters domāja laba noskaņojuma brīžos. «Mātīte,» viņš teica par viņu īgnumā. «Sapņotajs un — kā visi sapņotaji — zaķapastala,» tā par savu paziņu savukārt sprieda Rasma Eidemane. Taču viņi nevarēja viens bez otra iztikt. Citos laikos viņi abi varbūt nemaz nesastaptos uz viena ceļa, — tik dažādas bija to gaumes, intereses, ieražas. Bet pēc kara viņi meklēja viens otru, meklēja tādēļ, ka Rīgā bija maz viņiem līdzīgu ļaužu. Viņi kļuva tuvi pagātnes, nevis nākotnes vārdā. Tā nebija mīlestība, jo mīlestība bez nākotnes nav iedomājama. Tā bija divu sen no sliedēm izsistu cilvēku kopdzīve.

Pēc tam kad Rīga ienāca padomju karaspēks, Rasma Eidemane pārcēlās uz Meža parku. Viņai patika klusais, krāšņais stūrītis Ķīšezera malā. Šeit viņā nekas neradīja

īgnumu. Tur, pilsētas centrā, — automašīnu virknes, miliči ielu krustojumos, jautrie jauniešu bari, maršējošās pionieru rindas, — tas viss svešs un naidīgs viņai. Bet Meža parkā klusi, sevišķi ziemā; šeit reizumis var sastapt vienu otru no agrākajiem paziņām. Seit var mierīgi pasēdēt priežu ēnā, parunāties par visu, pat par vīru — Kārli Eidemani, kuru nošāva par spiegošanu hitleriešu labā.

Visu nākošo dienu Valteram bija lieliska oma. Pēc pusdienām viņš aizbrauca no Meža parka nolūkā paklaiņot pa pilsētu vienatnē. Parasti Arvīds ar nepatiku ņēma līdz Rasmu, viņam šķita, ka tā pievērš sev pārlieku uzmanību ne tikai ar skaistumu, bet arī ar saviem tērpiem, — sievietes skatījās uz viņu tā, it kā Rasma tikko būtu nokāpusi no modes žurnālā vāka. Rasma Arvīdam eksistēja tikai mājās, uz ielas tā viņu traucēja. Valteram bija glīts augums, viegla gaita un ļoti jauna seja, viņš ģērbās izmeklēti un nevareja ciest lētu šiku — gaišās cepures, platplecainos, garos svārkus un kliedzošās kaklasaites. Staigājot pa ielu, viņš nereti pamanīja uz sevi vērstus ātrus skatienus, taču izlikās tos neievērojam. Viņš centās būt neatkarīgs, un no malas viņa neatkarība ari izskatījās dabiska, nevis demonstratīva.

Rīgu Valters mīlēja savdabiski. Viņš ar prieku apstājās pie benzina tanka Dzirnavu ielā, lai pamestu skatienu uz izbalējušo angļu akciju sabiedrības naftas piegādes punktu schcmu Latvijā. Dīvaini, ka šī schema bija saglabājusies uz lielā nama sienas, acīm redzot krāsotājiem vēl nebija iznācis laika to aizkrāsot. Pēc tam Valters gāja uz staciju, kur uz kāda veikala sienas brīnumainā kārtā bija saglabājusies viņa tēvabrāļa, bekona tirgotāja, uzņēmuma reklāmā. Bet ar sevišķu satraukumu Valters kāpa pār trokšņpilnās krājkases slieksni, — te agrāk bija banka, un to faktiski vadīja viņa tēvs, kaut arī viņš oficiāli skaitījās tikai bankas darbinieks. Te Arvīds ik sestdienas no labā papiņa saņēma pa krietnam naudas žūksnim kārtējā piknika vajadzībām. Tagad šurp nāca noguldītāji, sapņodami par «moskvičiem» un atvaļinājumu Kaukāzā. Inženieris zem jaunajām^ universālveikalu izkārtnēm, iestāžu nosaukumiem, pārdēvēto

ielu un bulvāru numuriem redzēja agrāko, ierasto pilsētas seju. Pilsētas centrs bija maz mainījies. Vēl mazāk bija izmainījušies parki, — tiem desmit gadi taču neko nenozīmēja.

Tomēr Valters reti. sastapās ar pirmspadomju laika paziņām. Tas viņu mulsināja, kaut gan viņš zināja, ka pilsētā ir tādi ļaudis, kurus komunisti sauc par buržuāziskajiem nacionālistiem. Viņam nebija nekas pretim, ka šos ļaudis piedēvē buržuazijai, bet, kādēļ tos sauc par nacionālistiem, viņš nekādi nevarēja saprast: parasti šie ļaudis tikai no maija lidz septembrim dzīvoja savās villās Rīgas Jūrmalā, pārējo laiku braukāja pa Vakareiropu, bet kara laikā pavisam pārcēlās uz Skandinavijas pussalu. Bet domā par «Latviju līdz Somu jūras līcim». Kas to nu dos. Nekā nav palicis, izņemot pēdējo pajumti Botnijas līča krastā … Tā spriezdams, Valters vienīgi sevi turēja par īstu nacionālistu, gatavu grūtību pārvarēšanai. Tomēr šī kareivīgā noskaņa bija ļoti nepastāvīga, bieži mainījās ar negaidītu depresiju, un Valters tad bieži stāstīja Rasmai par tiem, kas, pec visām zīmēm spriežot, kaut ko darīja Rīgā. Viņam par katru cenu vajadzēja pieredzēt labākas dienas, un savu bezdarbību viņš centās attaisnot ar trestā dzirdēto krievu parunu: «Viens kara laukā nav karotājs.»

Valters uzmanīgi sekoja laikrakstiem. Nesen «Cīņā» viņš izlasīja garu rakstu par buržuāziskajiem nacionālistiem. Visos locījumos tika minēts pazīstama profesora vārds. Līdz četrdesmitajam gadam profesors gandrīz vai pieslējies boļševikiem, bet tagad pēkšņi izrādījies, ka tas ir nacionālists. Pārdomājis zinātņu vīra likteni, Valters teica Rasmai: «Jaunizcepts moceklis. Tādi kungi pie visiem režimiein — mocekļi. Tas viņiem neko nemaksā, — sliktākā gadījumā noliegs lasīt lekcijas. Sis profesors ir pļāpa, nevis nacionālists.» Taču slepenībā Arvīds apskauda šos «pļāpas» — viņiem ir autoritate zinātnieku aprindās, un viņi ar to spekulē, mētādami savu autoritati te vienā, te otrā svaru kausā. Ierindas inženierim nekas cits neatliek kā būt slepenajam informatoram, bet par šādām lietām izmet ne tikai no universitātes katedras, bet arī no dzīves. Un tomēr vajadzēja kaut ko darīt, kaut vai

tādēļ, ka ienaids necieš bezdarbību. Valters nolēma pagaidām izpētīt Rīgas rūpniecību. Viņš toreiz vēl nezinaja, cik atri viņam tas noderēs.

*

*

Pulkvedis Damburgs uzmanīgi izlasīja inženiera Valtera personīgo lietu un, nolicis to pie malas, atvēra pieņemamās istabas durvis un palūdza ienākt celtniecības tresta kadru daļas priekšnieku.

—   Iepazīsimies: pulkvedis Damburgs, — viņš griezās pie ienācēja.

—   Sporovs,—kadru daļas priekšnieks stādījās priekšā.

—   Sēdieties! — Damburgs viņu aicinaja. — Es tikko pārskatīju inženiera Valtera personīgo lietu. Ko jūs par viņu varat pastāstīt?

—   Viņš, biedri pulkvedi, ir man apnicis, — Sporovs atsaucās, — vajag aizdzīt no tresta, lai strādā kaut kādā artelī…

—   Pagaidiet, pagaidiet! — Damburgs pārtrauca.

Ar ko apnicis, kādēļ atlaist?

—   Tikai pēdējā laikā pārstāja sūdzēties, bet agrāk visu laiku tik vien zināja kā žēloties visās malās.

—   Drošsirdīgs biedrs.

—   Uz ministriju rakstīja, uz CK, uz Augstāko Padomi. Divreiz liku priekšā celtniecības priekšniekam atlaist Valteru, bet viņš nepiekrita.

—   Karstgalvīgs biedrs, — Damburgs piezīmēja.

—   Kas viņš par biedru?

—   Tas jāpasaka jums, — Damburgs pasmaidīja.

—   Nesaprotu, — Sporovs apmulsa.

—   Kā tad ne? Atlaist nekad nav par vēlu. Bet par ko atlaist?

—   Liela bankas darbinieka dēls, — viens; bija okupētajā teritorijā, — divi; māsīca aizbēga līdzi hitleriešiem, — trīs, — viņš skaitīja Valtera grēkus, noliekdams labās rokas pirkstus.

—   Pamaz, biedri Sporov. Ko jūs zināt par Valtera darbību okupētajā Rīgā?

—   Pagaidām neko. Es ievācu ziņas, bet . . .

—   Bez rezultātiem? Slikti.

—   Ko lai ar viņu dara, biedri pulkvedi?

Damburgs aizsmēķēja, ievilka dūmu, dažas sekundes

klusēja, tad, pamājis uz aktu vākiem, teica:

—   Rēbuss. Mēģināsim kopīgi atšifrēt. Valters pie jums strādā vienkāršu darbu. Lai strādā vien.

—   Skaidrs, biedri pulkvedi. Drīkstu iet? — Sporovs piecelies nostājās karavīra stājā.

—   Jā, protams. Pie viena paķeriet līdz šo dzīves stāstu, kurā Valters izskatās kā hitleriskās okupacijas laika moceklis.

Sporovs paņēma aktu vākus, atsveicinājās un izgāja no kabineta.

«Jauns, nepiedzīvojis vēl,» nodomāja Damburgs, «ienaidnieku redzējis tikai no divizijas novērošanas punkta, binoklī.»

Damburgs interesējās par Valteru ne gadījuma pēc. Pirms dažām dienām arestēja sen meklētu buržuāzisko nacionālistu, kas 1945. gada ziemā nodeva gestapo rokās grupu Kurzemes partizaņu. Viņu meklēja visur. Izrādījās, ka noziedznieks strādāja par mežzini blakus rajona centram. «Pēdējais mohikānis,» Damburgam jautri ziņoja palīgs. «Mohikānim» bija piezīmju grāmatiņa, kurā starp mazsvarīgam piezīmēm atradās vairāki tālruņa numuri. Visi tālruņi, izņemot vienu, bija darba vietās — mežsaimniecības ministrijas nodaļās.

—   Kam pieder šis tālrunis? — Damburgs vaicāja «mežsargam».

Tas, saprazdams, ka nav nozīmes melot, atzinās.

—   Sis ir celtniecības tresta inženiera Valtera dzīvokļa tālrunis.

—   Jūsu sens paziņa?

—   Ne, agrāk es viņu nepazinu, — «mežsargs» noteiktā balsī atbildēja. — Iepazinos pērngad. Valters bija Kurzemē un lūdza mani painteresēties par hidrotechnisko kokmateriālu cirsmām. Atstāja tālruni. — «Pēdējais mohikānis» vairāk par Valteru neko neteica. Damburgs ie

vāca ziņas; izrādījās, ka tajā laikā inženieris celtniecības priekšnieka uzdevumā tiešām bija braucis kokmateriālu sagādes jautājuma dēļ.

«Tiec nu gudrs,» pulkvedis domāja, «ko Valters meklēja pierobežas zonā: vecās priedes vai savu veco paziņu. Velns, cik sarežģīti! …» Piegājis pie loga, viņš ilgi skatījās snaudošajā pilsētā. Bija klusa, pavasarīga nakts. Tadā naktī cilvēkam tīkas paklaiņot pa parku, pasapņot. Bet Damburgs sasprindzināti domāja par inženieri, kas varbūt nekādu pārkāpumu nebija izdarījis. Par to, ka samezglotu cilvēka likteni nevar atstāt bez ievērības, pulkvedis sen bija pārliecinājies. Viņš priecājās, kad viņa aizdomas neatrada pamatu, jo viņš cienīja cilvēkus, kas prata visu saraut ar veco pasauli. Viņš priecājās arī tad, kad viņa aizdomas piepildījās, — priecājās ar tautas laimi un mieru sargājoša cilvēka prieku.

*               *

*

Liepājā Nikolajevs iebrauca vēlu vakarā un apmetās mazā viesnīciņā pilsētas centrā. Par amerikaņu lidmašīnas uzlidojumu Liepājas apkārtnē viņš dabūja zināt pa ceļam, Tukumā, kur apskatīja smilšu un grants karjeru. Liepājā atradās samērā neliels celtniecības iecirknis, un Nikolajevs jau sen tīkoja to apmeklēt.

Viņš pamodās agri un devās apskatīt sirmo latviešu pilsētu. Nikolajevs bija daudz dzirdējis par varonīgās Liepājas strādnieku vienību varonību hitleriešu uzbrukuma pirmajās dienās. Viņš bija dzirdējis arī par latviešu jaunās gvardes vadoni, bezbailīgo Sudmali, Kurzemes partizaņiem.

Burvīgs ir apriļa rīts piejūras pilsētā! Dzestrs vējš dzen jūras viļņus pret lēzeno, smilšaino krastu; atpakaļ veldamies, viļņi atstāj plašajā pludmalē sīkas, saulē mirdzošas dzintara dzirkstis. Ūdens masas triecas pret viļņlauža akmens sienu, un baltas ūdens šļakatas augstu paceļas tai pāri, saules staru apmirdzētas; ik brīdi mainošās ūdens kaskades atgādina kristālu. No vakariem atgriežas smagu kravu piekrautie zvejas kuģi. No jaunās

Polijas, demokrātiskās Vācijas krastiem pienāk kuģi: citi dodas uz Liepājas ostu, citi turpina ceļu uz Rīgu, Tallinu, Ļeņingradu. Liepāja stāv lielā jūras ceļa vidū.

Nikolajevs soļoja pa krastmalu garām zvejnieku ostai ar sārti balto bāku. Viņš aizgaja līdz pilsētas nomalei tās dienvidu daļā un, pagriezies pa kreisi, šķērsoja veco parku — ne visai plato aizsardzības joslu pret vējiem. Lūk, arī pati pilsēta: akmens namiņi augļu dārzu ielokā (kādā no tiem savā laikā apmeties Pēteris I), liepu alejās tērptās ielas, bruģētie laukumi, rūpnīcu sarkanie ķieģeļu korpusi, Liepājas ezers. Jautri zvanīdami, skraida tramvaju vagoni, — tik maziņus Viktors redzēja pirmo reizi mūžā. Izbrīnījies viņš apstājās ielas stūrī un skatījās vagoniņos. «Kā radīti komunālās saimniecības muzejam,» viņš nodomāja, atcerēdamies, ka tramvaju Liepājā iekārtoja vēl pagajušā gadsimta beigās — 1898. gadā.

Liepāju piemeklēja viena nelaime pēc otras. Deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē, izveidojusies par Krievijas lielāko jūras ostu, kurā saplūda visa dienvidaustrumu maizes labība, Liepāja drīz vien sajuta pirmā pasaules kara smagos triecienus. Tiem sekoja ekonomiskās krizes — ulmaņkliķes valdīšanas laika neizbēgamais lāsts. Tikai vienpadsmit mēnešus par Liepāju plīvoja sarkanais karogs. Atkal karš, vēl nesaudzīgāks, briesmīgāks. Liepāja saņēma pirmos fašistu bumbvedēju triecienus … Tā tika atbrīvota kā pēdējā no visām padomju pilsētām. Berline bija jau kritusi, bet Liepājā vēl turējās ienaidnieks. Kads gan brīnums, ja 1950. gadā pa Liepājas ielām brauc tikai vecmodīgi tramvaju vagoni? Starp tiem bija arī jauni, ne sevišķi lepni, taču būvēti turpat Liepājā, ērti un glīti. Viņi it kā vēstīja pilsētas atmodu.

Nikolajevs palaida garām vienu no jaunajiem vagoniem, ar svinīgu sejas izteiksmi pagaidīja, līdz pieripoja un apstājās vecais vagoniņš, saliecies iekāpa tajā un apsēdās blakus kādai meitenei. Vagona bija tikai seši sept; ņi cilvēki.

—   Vai jūs nezināt, kur jāizkāpj, lai nokļūtu metalurģiskajā rūpnīcā? — Nikolajevs vaicāja.

—   Es tieši tur izkāpšu, — meitene atbildēja.

Atskanēja zvaniņš, un vagoniņš sāka slīdēt uz priekšu.

Nikolajcvs skatījās lodziņā, un smaids rotāja viņa seju. Viņi nobrauca gar centrālo laukumu, garām paslīdēja Goda plāksne ar pirmrindnieku attēliem, tramvajs rāpās augša uz kanala tiltu. Pa kreisi skatienam atklājās zvejnieku osta un jūras osta: tur stāvēja okeana tvaikonis, pāri tam stiepās celtņu krāni; pa kreisi, kārtīgās rindās izvietojusies, stāvēja vesela zvejas kuģu un kuteru flotile; blakus tiltam pie piestātnes sienas stāvēja koši baltais burinieks «Biedrs». Gar to pulcējās ekskursanti skolēni; pari ostai vijās dūmaka, bet aiz tas pletās atklata jūra.

—   Jūs pirmo reizi Liepājā? ievaicājās Nikolajeva kaimiņiene.

—   Pirmo reizi, — viņš atbildēja. — Jauka pilsētiņa.

—   Nevis pilsētiņa, bet pilsēta.

—    Protams, pilsēta, protams! — viņš smaidīdams atsaucās.

—   Mums jāizkāpj, meitene pieceldamās sacīja.

Nikolajevs tai sekoja. Viņi izkāpa piestātnē, kas atradās tieši pretī metalurģiskajai rūpnīcai, un atsveicinājās.

—   Jums uz to pusi, — meitene pamāja uz rūpnīcas korpusiem.

—    Pateicos! — Nikolajevs atbildēja un sāka soļot uz vārtiem.

Direktora nebija. Nikolajevs nolēma apskatīt cechus. Kāds laipns inženieris pieteicās pavadīt, taču Nikolajevs atteicās, teikdams: Man jau dzīvē ir gadījies klaiņot pa līdzīgiem uzņēmumiem.

Tā bija vienīgā metalurģiskā rūpnīca Baltijas piekraste. Rūpnīca auga kopā ar pilsētu un kopā ar to kļuva vecāka. Lielas rūpnīcas nosaka pilsētas seju. Liepājnieki lepojās ar savu metalurģisko rūpnīcu.

Nikolajevs iegāja materialu pagalmā. Te no dzelzceļa platformām izkrāva dažnedažādus lūžņus: Krupa lielgabalu salauzītās lafetes, smago automašīnu šasijas, mīnmetēju stobrus, lādiņu cauršauto vācu tanku korpusu atliekas, sliežu galus, samudžinātus armatūras kamolus. Magneta celtnis grāba metala lūžņu pakas un nesa uz martenkrāsnīm ugunī.

—   No kurienes ved lūžņus? — Nikolajevs vaicāja

jaunam izkrāvējam, kas, darbu beidzis, apsēdās uz lielgabala lafetes un aizsmēķēja papirosu.

—   No dažādām vietām, — puisis atsaucās.

—   Visvairāk gan laikam no «Kurzemes katla»?

—   «Kurzemes katlu» mēs, dārgais biedri, esam jau pārkausejuši. Lai gan «katliņš» bija diezgan prāvs, — ir piecgadei nepietika! Tagad nāk lūžņi no Latgales, Lietuvas un Veļikije Lūkiem. Lūžņu vēl pietiks! — puisis skaidroja.

Iekraušanas mašīna pildīja krāsni. Garš metala snuķis ar tvertni galā grozījās šurp un turp, grāba lūžņu paku, meta krāsnī, no jauna griezās atpakaļ pēc nākošās porcijas.

Liesmas mirkli laizījās ap lūžņiem, tad aprija tos kā nebijušus. Nikolajevs raudzījās, kā pazuda mīnmetēju caurules, lafetes, un domāja: «Pēc pāris stundām šie lūžņi pārvērtīsies metala plāksnēs, no kurām prasmīgi ļaudis izgatavos jebkuru metala šķirnes «profilu». Var gadīties, ka daļa šī metala nonāks pie mums, celtniecībā, varbūt Krūmiņas iecirknī. Un tā nāves ieroči martenu ugunīs būs pārvērtušies par noderīgu celtniecības materialu.» Nikolajevam tikās stāvēt pie martena krāsnīm, vērot tēraudkausētāju darbu. Bet nekad viņš nebija redzējis tik saistošu darba ainu kā šeit, šajā mazajā rūpnīcā. Viņa acu priekšā ieroči pārveidojās miera celtņu tēraudā, un tas ļoti saviļņoja Nikolajevu.

Apskatījis martenu cechu, Nikolajevs devās pie.velmētājiem.

Liepājas velmētāji bija slaveni ar savu meistarību, par to Viktoram vēl frontē bija stāstījis Liepiņš.

Pec stundas Nikolajevu pieņēma rūpnīcas direktors Peteris Zvirbulis.

Starp svešiem ļaudīm lietišķas sarunas sākas dažādi. Starp saimnieciskajiem darbiniekiem tās aizvien sākas vienkārši un dabiski.

—   Jums patīk mūsu rūpnīca? — Zvirbulis vaicāja Nikolajevam, kad viņš apsēdās krēslā pie direktora galda un aizsmēķēja.

—   Kārtīga, glīta, maziņa, — teica Nikolajevs.

—   Jā, maziņa gan. Salīdzinot ar Magņitku, būs tikpat maziņa kā Latvija, salīdzinot ar Krieviju.

—   Vai jums gadījās būt Magņitogorskā? — painteresējās celtniecības priekšnieks.

Ar to tad arī sākās viņu saruna. Sastopot cilvēku, kas bija piedalījies lielo rūpnīcu celtniecībā, Zvirbuli negaidīti aizrāva atmiņas par pirmajām piecgadēm. Nikolajevs klausījās ar patiku, raudzīdamies šajā pusmūža cilvēkā ar iesirmiem matiem, jautrām, gudrām acīm. Runāja par Dņepropetrovsku, par dienvidu metalurģiskajām rūpnīcām, kur pirms kara bija strādājis latviešu strēlnieks Zvirbulis, atcerējās sastapšanos ar Sergo Ordžonikidzi. Dzīvi pārsprieda jaunās pasaules tapšanas laiku, kura aktivi līdzdalībnieki viņi bija.

—   Pēc tam nācās atkāpties. Atceros, kā atkāpāmies no Dņepras. Kur jūs tajā laikā bijāt? — direktors vaicāja.

—   Kazachstariā, būvēju dzelzs kausēšanas rūpnīcu, — celtniecības priekšnieks atbildēja.

—   Jā, bet mēs atkāpāmies… — Un rūpnīcas direktors sāka stāstīt, kā tas viss noticis.

Jo vairāk viņi atcerējās pagājušo, jo kļuva tuvāki. Radās kopīgi paziņas, kopīgi mīluļi starp pazīstamajiem saimnieciskajiem darbiniekiem, — tas viss viņus tuvināja vēl vairāk. Un starp kopējo paziņu, kopējo mīluļu vārdiem viņi dziļā cieņā minēja tā cilvēka vārdu, kuru tauta devēja par padomju rūpniecības virsvadoni. Tas bija Sergo Ordžonikidze. Zvirbulis ar viņu bija sastapies daudzkārt un līdz pat šim laikam glabāja pulksteni — Sergo dāvanu. Ar lautas komisāru savā laikā bija ticies ari Nikolajevs.

—   … Uzvaras dienā es ierados Liepājā, — direktors turpināja. — Norīkoja strādāt šajā rūpnīcā. Sākumā bija grūti pierast.

—   Saprotu, — Nikolajevs piezīmēja, atcerēdamies, ar kādām grūtībām pats bija pieradis pie sava tresta.

—   Staigāju pa cechiem un domāju: te taču viss miniatūrā. Šķiet, tā nemaz nav rūpnīca, bet rūpnīcas makets, kuru es apskatu projektu darbnīcā. Bet vēlāk pieradu.

—   Man šīs izjūtas nav svešas, — Nikolajevs teica.

—   Jo labāk. Tādā gadījumā jūs mani sapratīsiet.

—   Un tomēr jūsu mazā rūpnīciņa dzīvo lielu dzīvi, — Nikolajevs pasvītroja, atcerēdamies martenu cechā redzēto plakatu: tas cildināja ātrkausēšanas meistarus-pirmrindniekus.

—   Cenšamies neatpalikt. Kaut arī atrodamies tālu no Magņitogorskas, bet sakarus uzturam.

«Vēl viens dzīves rituma pieauguma piemērs jaunajā republikā,» Nikolajevs nodomāja un sāka stāstīt direktoram novērojumus, par kuriem jau bija ieminējies Liepiņām. Uzmanīgi noklausījies, Zvirbulis piekrita. Tad viņš piecēlās, piegāja pie rūpnīcas plāna un, irbuli paņēmis, teica:

—   Bet paplašināties mēs domājam, lūk, tā …

Rūpnīcas direktors un celtniecības priekšnieks viens

otram blakus stāvēja pie perspektīvā plāna. Viņi bija vienāda auguma, spēcīgi, tikai Zvirbu|a matos jau vijās sirmums, turpretī Viktoram bija jauneklīgi tumšs, biezs matu cekuls. Direktors stāstīja par to, kādai jābūt rūpnīcai pēc pieciem sešiem gadiem, nosauca nākamo cechu darba jaudas rādītājus, runāja par jauno ražošanas kulturu. Zvirbulis skaidri redzēja acu priekšā rekonstruēto, spēcīgo metalurģisko rūpnīcu. Bet celtniecības priekšnieks savukārt runāja par to, cik vajadzēs materiala, kādi mechanismi būs nepieciešami, kas darāms kadru sagatavošanā, — ar vārdu sakot, iztēlē zīmēja nākošās celtniecības aptuveno ainu. Zvirbulis domās jau rīkojās ar to, kas celtniekam vēl tikai jārada, bet Nikolajevs meklēja līdzekļus, kā sasniegt to, pēc kā tīkoja. TādēJ arī runas tonis katram bija citāds: direktora balsī skanēja pacilātība, celtniecības priekšnieka — vienkāršība, pat sausums. Zvirbulim, kā jebkuram pasūtītājam, nepatika Nikolajeva pasvītroti lietišķais tonis; direktoram šķita, ka celtniecības priekšnieku pārāk maz saviļņo viņa uzmestā nākošās rūpnīcas aina. Nikolajevam, kā ikvienam darbu izpildītājam, likās, ka direktora tonī ir mazliet tā kā par daudz pacilātības, ka celtniecības praktiskie jautājumi direktoru pārāk maz nodarbina. Tā nebūt nebija divu raksturu sadursme, kaut arī abu šo cilvēku raksturi patiešām stipri atšķīrās viens no otra. Rūpnīcas direktoram aizvien gribas pēc iespējas ātrāk pabeigt celtniecību un ķerties pie

darba, bet celtniecības priekšniekam, nākas ne mazums galvu lauzīt, lai pasūtītāja velēšanās tiktu izpildīta.

Nikolajevs juta, ka Zvirbuļa plāni sniedzas tālu uz priekšu un ka divu trīs gadu laikā tos izpildīt nebūs iespējams. Taču direktors viņam iepatikās tieši tādēļ, ka prata saskatīt nākotnes perspektivu. Ar tādiem pasūtītājiem celtniekiem viegli strādāt — celtnieki pieraduši domai par perspektivu, lieliem izmēriem.

«Tas nav Muriņš, Zvirbulim darbs veiksies,» atgriezies viesnīcā, Nikolajevs nosprieda.

10

Kaula ģimene sanāca kopā vēlu vakarā. Pati pirmā no tresta pārradās Ausma. Nelielajā ģimenē viņa bija vienīgā sieviete. Ausmas māte īsi pirms Rīgas atbrīvošanas, 1944. gadā, nomira ar plaušu karsoni. Kopš tās dienas Ausma pildīja visus grūtos saimnieces pienākumus. Viņa cēlās agri no rīta, gatavoja brokastis un tikai tad devās uz trestu. Ari mājās Ausma centās pārnākt pirmā, lai sagaidītu savējos ar garšīgām vakariņām. Zinādama, ka brālim un tēvam patīk viņas rūpība, Ausma bija gatava darīt viņu labā visu iespējamo. Kad trestā viņai reizēm pārmeta «atraušanos no sabiedriskās dzīves», Ausma gan pārdzīvoja nepatīkamus brīžus, taču nekādas izejas no šī stāvokļa neredzēja.

Šodien Ausma pārnāca vēlāk nekā parasti (viņu aizkavēja inženieris Valters ar saviem aktiem) un tūlīt ķērās pie saimniecības darbiem.

Kaulu ģimene apdzīvoja nelielu četristabu mājiņu kādā no klusajām, krāšņajām ielām Pārdaugavā. Ap mājiņu auga jaunas ābelītes, jāņogu un ērkšķogu krūmi. Izgājusi dārziņā, Ausma noglāstīja briestošos pumpurus un apsēdās paelpot svaigu gaisu. Tad, atcerējusies vistas, klusībā rādama sevi, skriešus devās uz piebūvi. Pabarojusi vistas, Ausma iekurināja krāsni, uzlika sildīt vakariņas uz tēva iemūrētās jaunās plītiņas un iegaja savā istabā. Te viss bija sniegbalts: austā sega un vieglais gultas pārklājs, apaļā galdsega, platais celiņš uz kurno-

des, tila logu aizkari, pat mīkstā krēsla audekla pārvalks. Uz vecās kumodes blakus ovalajain spogulim grebumiem rotātā koka rāmītī atradās Ausmas mātes portrets. Ausma viņai stipri līdzinājās. Virs galdiņa pie sienas karājās Valmieras varones, buržuāzisko nacionālistu nomocītās komjaunietes Elzas Aurēs ģīmetne. Ausmai bija daudz māsīcu, taču vecāko no viņām — Elzu Auri, par kuru tik bieži mēdza stāstīt tēvs, meitene cienīja un mīlēja visvairak, turēja to par pašaizliedzības un varonības paraugu.

Pie durvīm pieklauvēja. «Tētis,» Ausma nodomāja. Viņš ienāca priekšnamā panēsātā mētelī, tādā pašā cepure un ātri noģērba virsdrēbes. Garš, mazliet salīcis, parasti nesteidzīgs un mierīgs, viņš šodien likās neparasti kustīgs un dzīvs; platā piere ik pa brīdim saraucās sīkās, vēdekļveidīgās grumbiņās, — tas nozīmēja, ka tēvs kaut kur mazliet iedzēris un ir labā garastāvoklī.

—          Gribēju ciemiņu atvest, bet nekā, — tēvs runāja.

—   Kautrīgs ciemiņš, — viņš piemetināja.

—   Kas tas bija? — Ausma painteresējās.

—   Tu viņu nepazīsti? — šķelmīgi pavērdamies meitas acīs, tēvs turpināja. — Mūsu galvenais dispečers!

—   Ak tā, dispečers!… — Ausma novilka un izgāja virtuvē.

—   Mēs ar Pēteri drusciņ iemetām, — tēvs runāja skaļi, tā, lai Ausma virtuvē dzirdētu. — Nu, un aprunājāmies tā no sirds. Kur vīnu dzer, tur valodas raisās. Uzmini, par ko runājām! — tēvs ierunājās vēl skaļāk un nostājās virtuves durvīs. — Par tevi, meit, runājām Pēteris tevi liela, un man, vecam vīram, tas gluži labi patīk. Un ne jau tādēļ patīk, ka jauns puisis tevi liela, bet…

—   Iesim vakariņās, tēt, — Ausma pārtrauca.

—   Paga, paga, ļauj izsacīt līdz galam. Patīk tādēļ, ka krietns darbinieks uzslavē. Ja cilvēks pats neko neprot, tad viņa uzslava nav ne graša vērts. Viņš ilgi par tevi runāja. Laikam jau tu viņam patic …

—   Tēt!

—   Pagaidi taču!

—   Vakariņās, tētiņ, vakariņās!

—   Jāni vajag pagaidīt. Drīz atnāks.

—   Jānis vienmēr, nokavējas.

—   Nekas, pagaidīsim … Par ko tad es runāju? Eh, sajauca valodu… Ak jā, — es tomēr domāju, ka tu viņam patīc. Tu nemaz nerunā pretī! Sievieši, tie vienmēr prot mīlestību noslēpt sevī, noslēgties kā tava māmuļa, piemēram …

—   Kāpēc tu, tēt, par to runā, es nesaprotu! — Ausma no jauna mēģināja viņu apturēt.

—          … Bet vīrieša cilvēks nav tāds, — tēvs turpināja.

—   Vīrieša cilvēkam viss kā uz delnas. Ja ir iemīlējies, tad visiem redzams, — cilvēks iemīlējies. Tā gan.

Ausma gribēja iebilst, ka tā nav taisnība; Nikolajevam patīk Anna Krūmiņa, bet, izņemot viņu, Ausmu, neviens to nezina. Bet viņa sakautrējusies klusēja, — bija patīkami klausīties tēva neparastajos vārdos.

—   Bet man, vecam muļķim, ir sapņos nerādās, ka meitai, tā vien skaties, drīz būs vīrs, — tēvs turpināja liekuļotā izmisumā. — Nemaz nav acu pierē! Bet kā tev pašai patīk mūsu'dispečers? — tēvs negaidīti vaicāja.

Ausma paskatījās tēvā platām, izbrīnītām acīm un neko neatbildēja.

—   Iesim aprunāties! — viņš satvēra meitas roku savā sausajā delnā un vilka uz ēdamistabu kā bērnu. — Sēdies, aprunāsimies, meitiņ!

Viņi apsēdās uz dīvāniņā pie galda.

—   Aprunāsimies, meitiņ, — vecais atkārtoja.

—   Es tevi, tēt, nekad vēl tādu neesmu redzējusi! — Ausma klusi iesmējās.

—   Tu mani vispār slikti pazīsti, — tēvs labsirdīgi atmeta ar roku. — Jā gan. Man kā tēva, tā mātes pienākumi jāizpilda, — viņš teica, tad brītiņu apklusa, domīgi kodīdams garo, apdegušo ūsu galus. Pēc tam dzīvi turpināja: — Ar ko tādas sarunas ved? — Ar mātēm. Protams, māte meitai ir tuvāka nekā tēvs. Tas — likums. Tā aizvien iznāk. No mātes tēvs tikai uzzina visus jaunumus par meitu. Jā. Bet tu man tomēr atbildi taisnību, — vai tu tiešām mīli Pēteri Kostenko? Viņš tev patīk, vai, kā saka? — Kauls paskatījās nosarkušajā meitenē, novērsa skatienu un sāka pētīt vecu gleznu ar Rīgas silueta attēlu.

Ausma klusēja.

—   Nu, ko tu teiksi?

—   Es nezinu, ko lai tev atbildu, — Ausma satraukta atbildēja un ari sāka skatīties gleznā.

—   Ne-zini? — tēvs pasmaidīja. — Tad jau skaidrs, ka mīli. Zini, noslēgsim abi līgumu, norunāsim tā: pret tavu mīlestību man iebildumu nav. Nav nekādu. Jā gan. Bet no mājas es tevi ārā nelaidīšu, lai viņš nāk pie mums dzīvot.

—   Tēt, kāpēc tu? … — Ausma galīgi apmulsa.

—   Tā gan. Esi ar mieru? Es jau nezinu, kas jums tur ir, kas nav. Mīlestība mēdz būt dažāda.

—   Tēt, es tevi šodien pavisam nesaprotu! — Ausma notvīka.

—   Nebaidies, es nekā slikta nedomāju. Es saku, ka mīlestība mēdz būt dažāda. Viena veidojas un briest strauji, dažās nedēļās — kā betons.

—   Ir gan salīdzinājums! — Ausma negribot iesmējās.

—   Salīdzinu ar to, ko zinu. Bet ir mīlestība, kas aug ilgi, gadu, varbūt pat divus, trīs, pat vairāk. Es tev to ne velti stāstu: kad nospriedīsiet abi dzīvot kopā, tad Pēteris lai pārnāk pie mums. Ar prieku saņemšu …

Pie durvīm klauvēja.

—   Jānis mājās! — Ausma priecīgi aizskrēja atvērt durvis.

«Zvirbulēns,» ar maigām skumjām nodomāja tēvs, raudzīdamies meitai pakaļ. «Iemīlējusies, pēc acīm redzu, ka iemīlējusies. Tā, lūk, izjuks Kaulu ģimene…»

Istabā ienāca atlētiska sportista auguma puisis elegantos zābakos, divkrāsainā «vēja blūzē» ar ālrslēdzēju..

«Tas bez mātes pavisam nedarbos palaidies,» Kauls nodomāja par viņu.

Pie vakariņu galda tēvs teica dēlam:

—   Es dzirdēju, tu universitātē ar referātu esot uzstājies.

—   Zinātniskās biedrības sēdē, — Jānis ātri atbildēja.

—   Ak tā? — tēvs likās izbrīnījies. — Par mācītu vīru esi kļuvis …

—   Tā ir studentu zinātniskā biedrība, — Ausma paskaidroja.

—   Mācīts, mācīts, — tēvs nomurmināja; dusmu dzirkstis šķila iedegušās viņa acīs.

Vērīgā Ausma uzmanīgi ievaicājās:

—   Ar ko tad tu esi neapmierināts, tētiņ?

—   Pavaicā mūsu «zinātniekam», par ko viņš tur runāja!

—   Es lasīju referātu par kulturas namu projektēšanu.

—   Nekautrējies, Jāni, stāsti, stāsti! Lai ari māsa paklausās, viņa kā nekā inženiere-ekonomisle, kaut ko saprot arī no projektiem.

Jānis pavīpsnāja:

—   Protams, bet tikai — kaut ko.

—   Kā tu tā drīksti runāt par viņu! — tēvs iekliedzās un stipri uzsita ar delnu uz galda.

—   Ko tu, tētiņ? — Ausma izbijusies paskatījās viņā.

—   Tu viņas pirksta neesi vērts! — tēvs turpināja.

—   Viņa ir ekonome, nevis ekonomiste, — Jānis nikni atņirdza.

—   Muti ciet! — tēvs iekarsa vēl vairāk. — Tev pat prātā nevar ienākt, ko mūsu «zinātnieks» tur samuldējis, — viņš teica meitai.

Jānis piecēlās un gribēja iziet savā istabā.

—   Sedi! — tēvs viņu apturēja. — Vakar es sastapu profesoru Videnieku, — viņš turpināja jau klusāk.

—  Mes esam veci draugi, kopā Smoļnijā sardzē stāvējām. Videnieks man pastāstīja par mūsu «zinātnieka» referātu. Zini, meit, par ko universitātē runāja mūsu Jānis? viņš stingri pavērās dēlā. — Architekti, viņš saka, esot mākslinieki, radoša darba ļaudis, bet celtnieki — tikai «mūsu plānu» izpildītāji. Redzi, kāds! Mūs, saka, nākošos inženierus-architektus ierobežo, mūs nesaprot! Redzi, Ausma, kāds tev brālis!

—   Tā es nerunāju, — Jānis iebilda.

—   Labāk klusē! — tēvs atkal pacēla balsi. — Es tev vēl ragus aplauzīšu!

—   Tētiņ! … — Ausma izbijusies piecēlās no galda; viņa necieta asas sarunas ģimenē.

—   Nejaucies starpā! tēvs teica. — Klausies talak!

Profesors piedāvājis mūsu «zinātniekam» strādāt pie kolchoza ciemata projekta. Bet ko uz to atbildēja tavs brālītis? Es, saka, universitātē nestājos tādēļ, lai cūkkūtis un staļļus projektētu. Jūs, profesor, aizmirstat, ka es vēlos kļūt architekts, nevis darbu uzraugs. Redzi, kāds!

—   Kā tu varēji atteikties no tāda uzdevuma? — Ausma klusi vaicāja.

Jānis nolieca skaisto galvu, ierāvās sevī, caur pieri skatīdamies māsā un tēvā.

—   Inženieris, — Kauls ironiski teica. — Individuālists tu esi. Kas tu par inženieri? Tev pat gaumes nav. Paskaties, Ausma, kāds viņš staigā. — Viņš piegāja pie drēbju uzkaramā, jioņēma no vadža dīvainu ārzemju piegriezuma naģeni un pacēla to virs galvas. — Kauns skatīties! — Viņš nosvieda naģeni uz krēsla. Tā ka lai es vairāk neredzētu tavā galvā šo putnu biedēkli, saproti?

Vecais satraukts brītiņu staigāja pa istabu, tad no jauna apsēdās pie galda. — No kurienes viņam šie ieradumi? No kurienes, Ausma?

Meitene neziņā paraustīja plecus.

—   Nav mātes acs, kas pieskata. Bet es ievedīšu kārtību ģimenē. Jā. Izlutinājis tevi esmu. Uz universitāti par agru aizlaidu. Tev gadiņus divus trīs vajadzēja pastrādāt par betonētāju, jā, jā, betonētāju. Inženieris kāds atradies! Aizlaidu uz Maskavu metro apskatīt, bet nekā tu tur neesi sapratis. īsts inženieris-arehitekts zemes racējam, ne tikai betonētājam padomu prasīs. īsts inženieris strādnieku ciena. Kad pie mums pēdējo reizi bija architekts no Maskavas, tad viņš ar mani, vienkāršu brigadieri, veselu stundu runāja. «Jūs, August Martinovič, daudz māju Rīgā esat uzcēlis. Es gribu jums padomu paprasīt, — kā jūs domājat par to, ja Kolchoznieku namu projektētu kā augstceltni?» Lūk, tas ir architekts! Bet tu, — pienapuika, individuālists!

—   Viņš sapratīs savu kļūdu, tēt, — Ausma teica.

—   Bet, ja nesapratīs, — no mājas iztriekšu.

—   Pats aiziešu, uz kopmītni aiziešu, — Jānis, nikni iesaukdamies, piecēlās. — Tūlīt varu aiziet.

—   Sēdi, kundziņ, klausies, ko tēvs saka! — Kauls uzkliedza dēlam.

Jānis smagi atšļuka krēslā, aizklāja seju rokām. Viņam bija tādas pašas platas plaukstas kā tēvam.

—    Taisnībai neizbēgsi! No saules gaismas var paslēpties, bet no taisnības ir zemē nenoslēpsies. Rīt pat aiziesi pie Kārļa Videnieka, atvainosies un strādāsi pie kolchoza ciemata projekta. Tāda ir mana pavēle. Es ar Kārli kopā desmit gadu esmu nostrādājis, cik jaunu namu Rīgā neesmu uzcēlis! Vai tu maz zini, kā viņš līdz profesoram tika? Astoņpadsmitajā gadā aizgāja uz fronti un palika Krievijā. Pēc pilsoņu kara vēl trīs gadus par betonētāju strādāja, pēc tam kļuva par brigadieri, tad izmācījās par techniķi, vēlāk — inženieri. Un tā — līdz profesoram … Ja es toreiz Valmierā ne'būtu aizķēries, nebūtu palicis Rīgā, tad es arī droši vien šodien būtu profesors. Lūk, tā vajag dzīvot! — tevs nobeidza, viegli piecēlās un iegāja savā istabā. Saruna ar dēlu bija viņu satraukusi. Ausma ilgi nevarēja aizmigt. Gulēdama viņa skatījās arā pa logu kaimiņu mājas šifera jumtā. Zvīņainais jumts mirgoja maigajā mēnesnīcā līdzīgi milzīgai sudiraba zivij. Aprija nakts debesis bija zilas kā jūra. Tad mākonītis aizsedza mēnesi, un «zivs» nogrima nakts tumsā. Ausma domāja par pavadīto vakaru. Tas sākas labi — tēvs runāja par Pēteri, — bet beidzās ar strīdu. «Nez kādēļ tētis Jāni nemīl?» viņa domāja. «Kļūdījies puisis, bet kas tad tur sevišķs? Labosies.» Viņa šodien jutās laimīgāka par visām pasaules sievietēm, un tādēļ laikam viņai gribējās, lai arī visi apkārtesošie ļaudis būtu laimīgi un dzīvotu saticīgi. Domās Ausma nostādīja Pēteri blakus Jānim. Cik dažādi ļaudis! Viņa mēģināja tos salīdzināt, taču neizdevās, acu priekšā stāvēja vienīgi Pēteris. Pirms pusgada Pēteris viņai bija pavisam svešs, bet tagad, — tagad viņš Jāni nobīdījis otrā vietā, kaut gan brāli Ausma ļoti mīlēja … Lūk, Peteris pieiet pie kartes, paņem irbuli kā jebkurš skolotājs, bet viņa, Ausma, kā skolniece skatās kartē, tad atkal Pēterī. Viņš šķietami neievēro viņas skatienus, taču viegls smaids trīc viņa lūpās. Par ko viņi toreiz runāja? Jā, par Donavas—Melnās jūras kanalu un par metalurģisko kombinātu Ungārijā. Pēteris tur karoja. Viņš bija pie Donavas, Maricā, Tisā. Viņš ir bijis visur. Varbūt tādēļ Nikolajevs reiz nosauca viņu par piedzīvo

jumiem bagātu cilvēku. Piedzīvojumiem bagāts? «Krieviski tas acīm redzot skan labi, turklāt tas spilgti izsaka Pētera raksturu,» Ausma domāja. «Pieredzējis cilvēks,» viņa, klusi smaidīdama, atkārtoja. «Un tētis viņu mīļo, loti ļoti.mīļo …» Domās acu priekšā veidojās viņas nākošās, laimīgās dzīves ainas. Lūk, vakars, viens no tiem, kādu būs tik daudz: no darba pārnāk tēvs, tad Pēteris, nomazgājas, paēd vakariņas un, apsēdušies blakus uz dīvana, iegrimst savās vīriešu sarunās par celtniecības darbiem, strīdas, iekarst, bet viņa, istabas uzkopdama, klausās abu tik mīļo cilvēku balsīs. Tik viegli un līksmi…

No rīta Kaulu tēvs aizgaja uz darbu bez brokastīm — Ausma aizgulējās, un tēvam bija žēl meiteni modināt. Viņa tik tikko nenokavēja darbu. Koridorā, negaidīti sastapdamās ar Kostenko, viņa nosarka.

—   Labrīt, Ausma! — Pēteris sveicināja.

—   Labrīt! — meitene steidzīgi atsaucās un iesteidzās plānu daļā.

Dīvainā kārtā Pēteris viņai šodien likās pasvītroti vēss, uzmanīgs pieklājības pēc, pavisam ne tāds, kādu satrauktās domas tai veidoja viņu pagājušajā bezmiega naktī. «Muļķības, vairāk nekas,» viņa īgni nodomāja. «Sadomājusies diezin ko.» Viņa izvilka no skapja aritmometru, skaitāmos kauliņus, aktu vākus ar dažādām zinām un sāka sastādīt dekādes atskaites ministrijai. Ausma strādāja rūpīgi, akurati, ieveroja katru pielaisto kļūdu. Nikolajevs daudzkārt teica plānu daļas priekšniekam: «Labi, ka ar atskaitēm pie jums nodarbojas Ausma.» Pēc stundas Ausma jau aizmirsa neveiklības sajūtu, kas .viņu pārņēma, sastopoties ar Kostenko. Aizrāvusies darbā, viņa kļuva jautrāka. «Tā ir labāk,» viņa teica pati sev, kārtīgi pārrakstīdama šifrēto telegramu ar Maskavas adresi. '

*               *

*

Bija aizritējis pusgads, kopš Nikolajevs pieņēma trestu. Lai iepazītos ar darbiniekiem tuvāk, viņš bieži mēdza izsaukt ļaudis pie sevis kabinetā, pie kam ne tikai tos, kuriem nācās dot jaunus norīkojumus darbā, bet arī tos,

kas palika iepriekšējos amatos. «Bet ar mani ne runāt negrib,» ironizēja Arvīds Valters. Taču šorīt, kad pārvaldes sekretāre piezvanīja un paziņoja, ka celtniecības priekšnieks lūdzis viņu ierasties, Valters uztraucās. «Kādā sakarībā mani pēkšņi atcerējās?» viņš satraukti domāja. «Varbūt grib pārcelt uz iecirkni? Jeb atlaist pavisam?»

Valters sakārtoja uzvalku, nomierinādamies pastaigājās pāris reižu pa gaiteni, tad) noteiktiem soļiem devās Nikolajeva kabinetā.

—   Jūs mani izsaucāt? — viņš, durvis atvēris, vaicāja.

—   Lūdzu atnākt, — celtniecības priekšnieks atbildēja. — Sēdieties!

Sasveicinājies Valters apsēdās krēslā.

—   Jūs esat apmierināts ar savu darbu? — Nikolajevs viņam vaicāja.

—   Pateicos, galā tieku, — inženieris atturīgi atbildēja.

—   Jūs sen šajā amatā?

—   Apmēram gadu. Biju techniskās nodaļas vadītājs, bet apstākļi sagadījās tā, ka mani nomainīja …

—   Kāpēc?

—   Biogrāfijās dēļ.

—   Kas jūsu biogrāfijā nelāgs? Pastāstiet!

«Komēdija, — visu labi zina, bet izprašņā vēl,» Valters nikni nodomāja un sāka stāstīt par sevi. Viņš bija pieradis pie anketas jautājumu stingrās secības, tik bieži viņam nācās stāstīt par sevi, ka reizumis viņam likās: runa nemaz nav par viņa, Arvīda Valtera, dzīvi un darbu, bet par pavisam svešu inženieri. Valtera dzīves stāsts četrās anketas lappusēs neiekļāvās.

—   Līdz šim laikam nevaru piedot sev, ka neaizbraucu no Rīgas tai pašā dienā, kad sākās karš, — Valters nobeidza.

—   Simtiem tūkstošu nepaspēja izbraukt, — Nikolajevs piezīmēja. — Tas nav galvenais.

—   Tomēr traips visai dzīvei, — inženieris iebilda.

—   Mana ģimene arī nepaspēja aizbraukt… — Nikolajevs domīgi teica.

—   Dzirdēju, — Valters ātri atsaucās.

—   Bet ko jūs darījāt šajos vācu laika gados?

—   Ko gan varēja darīt? — Valters atjautāja un kā neziņā izpleta rokas. — Rūpnīcas tad necēla. Pārdevu tēva lietas — no tā dzīvoju. Pēc tam mobilizēja kokmateriālu sagādē, — tik tikko aizlaidos no turienes.

—   Jūs neviens nevajāja?

—   Glāba tēva vārds. Tomēr vienreiz pieķērās: kādēļ līdz četrdesmitajam gadam neesot nekādās partijās sastāvējis? Laikam likās aizdomīgi…

Nikolajevs neticēja nevienam inženiera vārdam, tomēr centās sarunāties ar to vienkārši, bez vēsuma pieskaņas balsī. Bet Valters pašlaik neieredzēja Nikolajevu, kaut arī runāja ar viņu pirmo reizi, un centās slēpt savu ienaidu. Viņi bija ienaidnieki, taču Nikolajevs to varēja vienīgi nojaust, turpretim Valters to zināja skaidri un jutās salauzts, noguris.

—   Kā saprast šo audienci? — inženieris vaicāja.

Nikolajevs negribot pasmaidīja.

—   Vienkārši —gribēju tuvāk ar jums iepazīties. Tāda kārtība eksistē.

—   Saprotu, tas ietilpst jūsu pienākumos.

—   Es domāju, mēs vēl kopā pastrādāsim. Vai jūs neesat patmīlīgs? — Nikolajevs negaidīti vaicāja.

—   Nekad neesmu izcēlies ar lielu patmīlību, — inženieris apmulsis atbildēja.

—   Ne visai augstais postenis jūs neaizvaino?

—   Nē, kāpēc? Es visu saprotu, — Valters steidzīgi atbildēja, likdams saprast, ka atņēmis Nikolajevam pārāk daudz laika.

Inženieris izgāja.

«Nekas, lai kādu laiciņu vēl nodarbojas ar pagaidkrāsnīm. Tās nevienu sevišķi neinteresē.»

Bet Valteru šī miermīlīgā saruna vēl vairāk pārliecināja par to, ka celtniecībā viņš ir īslaicīgs darbinieks — agri vai vēlu atlaidīs. «Neko darīt, — nāksies paciesties,» viņš dziļi nopūtās.

Rīga gatavojās lieliem svētkiem.

Jau otro dienu pilsēta tērpās pirmsmaija svētku rotā. No milzīgajiem portretiem rīdziniekos vērīgu skatienu raudzījās Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Vienā uzņēmumā — 11jičs stāv saules pielietajā Kremļa laukumā; notālēm izskatās, it kā Iļjičs stāvētu tepat pie Daugavas, Komjaunatnes krastmalā. Te atkal viņš soļo pa ēnainas birztalas aleju Maskavas tuvumā, bet izskatās, it kā viņš ietu gar sirmo Vērmaņparku kā toreiz 1900. gada pavasarī, kad no Rīgas stacijas Iļjičs devās pie sava drauga, bijušā trimdinieka.

… Pilsētas komitejas sekretārs no rīta apbraukāja Rīgas rajonus. Katrs cilvēks citādi orientējas pilsētā, katram savi pieturas punkti: celtniekam — jaunie dzīvojamo ēku kvarlali, dārzniekam — skvēri un parki, studentam — institūti un technikumi. Partijas darbinieks pilsētā orientējas pēc rūpnīcu un fabriku atrašanās vietām, — tur koncentrēti labākie spēki. Rūpnīcas — padomju pilsētu slava. Senos laikos pilsētas veidojās ap cietokšņiem. Tā dzima arī Rīga. Mūsu jaunās pilsētas aug blakus rūpnīcām. Tā dzima Magņitogorska.

Liepiņš vērīgi pētīja strādnieku kvartalus. Vienu otru reizi viņš apstājās pie kādas rūpnīcas vārtiem, izsauca partijas organizācijās sekretāru un deva padomu, kā glītāk izdekorēt galveno korpusu. Cechos viņš iekšā negāja, šodien sekretāru interesēja pilsētas svētku tērps. Taču pie celtniekiem iegriezās. Vakar, pārskatīdams ziņojumu par ražošanas plāna izpildi pilsētā, Liepiņš apmierināts atzīmēja, ka visi Nikolajeva iecirkņi pirms termiņa izpildījuši apriļa plānu. Pirmajā vietā bija sestais celtniecības iecirknis, kuru vadīja Krūmiņa. «Nikolajevs pārgājis uzbrukumā,» sekretārs jautri nodomāja.

Krūmiņu viņš sastapa pie kantora.

—   Nu, vai vēl sturmējam? — Liepiņš vaicāja.

—   Nē, — Anna atbildēja.

—   Zinu.

—   Vakar uzsākām maija plāna izpildi. Pēc nedeļas sāksim lietuves cecha iekārtas montāžu.

—   Skabekļa staciju būvējat?

—   Jā, norīkojām trīs brigādes.

—   Glābiet Muriņu, viņš bez skābekļa taču smok nost! — Liepiņš iesmējās. — Bet tagad parādi iecirkni, kaut gan ekskursanti tev krietni vien apnikuši.

—   Ekskursanti ne tik daudz kā korespondenti.

—   Kur celtniecība, tur žurnālisti. Laikraksts — celtniecības atspulgs un organizētājs, tātad celtnieki bez žurnālistiem pat iztikt nevar! — Liepiņš jokoja. — Tu, Anniņ, nedari pāri avīžniekiem!

Viņi apstājās pie lietuves cecha. Liepiņu aizvien satrauca jaunceltņu ainavas. Ir patīkami raudzīties milzīgajā cecha plašumā: virs garām darbgaldu rindām, augstu pār galvu, līgani virzās meiteņu vadītie celtņi. Skaists skats atklājas, raugoties trokšņainā dzelzceļa stacijas ainavā: te desmitiem sliežu ceļu, vagoni traucas no vienas puses uz otru, acu priekšā izaug maršruta vilcienu sastāvi, kas naktī dosies uz dienvidiem, rietumiem, austrumiem un ziemeļiem. Vareni izskatās kolchozu lauki augusta pēcpusdienā: cits aiz cita pa rudzu lauku slīd kombaini, pa ceļiem traucas svaigiem, smaržīgiem graudiem piekrautās automašīnas. Taču nav nekā skaistāka par jaunceltni: ekskavatori laiku pa laikam ceļ tvertņus, — un zeme straumē plūst pašizkrāvēju tilpnēs; dārd akmeņskaldītāji, betona maisītāji — pašizkrāvēji cits aiz cita ved samaisīto javu uz būvbedrēm; augstu pāri laukumam pacēlušies cecha tērauda karkasi, no turienes dzirdama pneimatisko āmuru dunoņa — te strādā montētāji. Viss te ir kustībā, viss virzās uz priekšu. Ne velti vārds «celtnieks» — visietilpīgākais vārds. Ne tikai galdnieku, bet arī agronomu, virpotāju, laukstrādnieku, skolotāju, partijas darbinieku sauc par celtnieku . .. Uzsākdami jaunu darbu, mēs sakām, ka esam likuši pamatus. Visi mūsu priekšstati par dzīvi ir saistīti ar vārdu «celt». Nav spēcīgāka vārda par vārdu «celtnieks», jo šis vārds ietver sevī mūsu laikmeta saturu.

—   Esi gan izvēlējusies sev profesiju! — Liepiņš teica, pievērsdamies Annai.

Krūmiņa smaidot paskatījās viņā.

—   Vissenākā profesija. Mūžīga, — Liepiņš pasvītroja.

—          Tev šodien tieksme filozofēt, — Anna piezīmēja.

—   Pirmssvētku noskaņa.

Pienāca Augusts Kauls, Sokolovs, Osis un pārējie betonētāji.

—   Interesējaties par celtniecību? — Kauls apsveicinājies vaicāja,

—   Interesējos, August, — Liepiņš atbildēja.

—   Pavasaris, taisni paradize, — brigadieris teica, meklēdams brezenta blūzes kabatā savas iemīļotās cigaretes «Prima».

Liepiņš, sastapdamies ar strādniekiem, vairījās no standarta jautājumiem: «Kā iet?», «Kā klājas?» vai «Kas jauns?». Viņš necieta aizbildniecisku toni.

—   Mēs ar biedreni Krūmiņu runājām par celtnieka profesiju, — viņš teica.

—   Profesija tāda pati kā citas, — Kauls atmeta ar roku, — nekā sevišķa nav. Atslēdznieku māca arodskolā divus gadus, bet celtnieku — tikai sešus mēnešus. Jā, bet kādēļ tas tā? — brigadieris negaidīti ievaicājās.

—   Acīm redzot par atslēdznieku grūtāk izmācīties, — Liepiņš teica.

—   Ē-e, tas nav pareizi! — Kauls iebilda. — Es nepiekrītu. Te kaut kas nav izdomāts, kā vajag. Kas iznāk? Celtniekus liela, bet māca tik maz. Paskatieties, kāda mums te technika! Sešu mēnešu izglītības nepietiek. Jā, nepietiek.

—   Kāpēc tad jūs neceļat trauksmi?

—   Es paļaujos uz darba rezervju ministru.

—   Veltīgi to darāt, — Liepiņš iebilda. — Par šo jautājumu jāspriež valstiski, jāuzstājas presē.

—   Uzstāšos, noteikti uzstāšos. Tās sešu mēnešu «universitātes» man omu maitā.

—   Kādas skumīgas valodas iesācis, — komjaunatnes organizācijās sekretārs Osis piemetināja.

—   Nemaisies! — večuks īgni attrauca un apsēdās uz priežu bluķa. — Mums te vēl viens jautājums nedod miera. t

—   Runā, es klausos! — Liepiņš atsaucās.

—   Mēs ejam uz komunismu, — tas skaidrs. Bet vai komunismā laidīs iekšā, teiksim, cienījamo biedru Muri-

ņu vai ne?

—   Komunismā caurlaižu nebūs, — Osis steidzīgi iemeta starpā.

—   Pēter, liecies tu mierā! — Kauls sarauca pieri.

—   Dzīvē ir tā, — brigadieris turpināja, — pieiet cilvēks pie glītas mājas durvīm, noslauka vispirms kājas, tad tikai sper soli pār slieksni. Tā ir dzīvē, jā …

Liepiņš un Anna arī apsēdās uz bluķiem. «Kādi viltnieki,» Liepiņš domāja. «Visu zina, bet izliekas, ka strīdas.»

—   Pareizi, August, — sarunā iejaucās arī Sokolovs,

—   dzīvē tā ir: atnāc no darba, skaties, istaba izmazgāta, paklājs noklāts tīrs, tur gribot negribot sāksi mazgāties arī pats!

Betonētāji sāka smieties.

—   Tīrībai liela nozīme, tas tiesa, — Kauls mundri turpināja. — Ikvienam netīrelim būs neērti tīrā mājā soli spert. Tas likums. Psicholoģisks likums. Bet kā ar dvēseli? — viņš pievērsās Liepiņām. — Dvēselē neieskatīsies, kāda tā.

Celtnieki smaidīdami skatījās sekretārā. Viņš juta to skatienus un domāja, ka šie prātīgie strādnieku ļaudis paši var dot atbildi uz brigadiera jautājumu, taču nesteidzas, gaida, ko sacīs priekšniecība.

—   Es tā saprotu, — Kauls iekarsa, — biedru Muriņu kopīgiem spēkiem vajag pāraudzināt. Jā.

—   Kas par lietu? — Anna vaicāja.

—   Vakar Muriņš pavēlēja mums izvākt no rūpnīcas noliktavas savu cementu.

—   No kādas noliktavas? — Anna neizpratnē vaicāja.

—   No tās, kas atrodas blakus skābekļa stacijai. Saka, jūs rūpnīcā ieplētušies kā savās mājās. Vajadzētu viņam pasacīt, lai liek mūs mierā. Citādi — kas tad iznāks? — Iznāks, ka mums speciālā noliktava jābūvē, kaut arī tā vajadzīga tikai diviem trim mēnešiem.

—   Mēs ar direktoru taču norunājām, — Anna atcerējās.

—   Viņš slikti pilda norunas! — Kauls, dusmīgi saraucis uzacis, atmeta ar roku.

—   Man arī ir viena piezīme, — Osis ierunājās.

—   Vai drīkst?

—   Saki droši! — Liepiņš pamudināja.

—    Vakar pie mums pienāca biedrs Muriņš. Mēs apsēdāmies tāpat kā tagad, uzpīpējām, sākām runāties. Un, saprotams, ka direktoru interesē, kā viņš izteicās, «darba tautas domas» par mechaniskā cecha ātrcelsmes metodēm.

—   Jā, jā, tas ir interesanti, — Kauls apstiprināja.

—   Turpini, Pēter!

—    Mēs viņam izstāstījām visu pēc kārtas. Bet šis saka: «Te būs jāpielieto izlabošanas koeficients» …

Liepiņš raudzījās celtniekos un gaidīja, ko Osis teiks tālāk.

—    Maskaviešiem iznāk. Bet pie mums Rīgā tā jauna lieta. Jūs trijos menešos tādu cechu neuzcelsiet, vajadzēs pielietot «izlabošanas koeficientu» uz mazās pieredzes rēķina, — lūk, kā viņš runā.

—   Redziet, kā pie mums iet! — Kauls izplēta rokas.

—    Redzu, ka direktors jums dara pāri, — Liepiņš teica. — Varbūt tiešām nāksies pielietot «izlabošanas koeficientu», bet tikai attiecībā uz pašu Muriņu.

Celtnieki saskatījās, apmierināti ar sekretārā slēdzienu.

Liepiņš piecēlās. Viņi sirsnīgi atsveicinājās. Krūmiņa devās uz savu kantorīti, betonētāji pa darba vietām.

Kantoritī Anna starp dažādiem darījumu dokumentiem atrada personīgi viņai adresētu vēstuli. Anna uzreiz pazina Valtera sīko rokrakstu, un garastāvoklis viņai sabojājās. «Ko viņam vajag? Kādēļ viņš mani izseko?» viņa sadrūmusi atplēsa aploksni. Vēstulē bija tikai dažas rindas, taču Anna uzreiz atskārta, ka Valters ilgi rakstījis to, meklēdams ļaunākos, aizskarošākos vārdus. Viņš rakstīja:

«Izrādās, celtniecības priekšnieks tev kantējas klāt. Es, muļķis, to nepamanīju. Nesen viņš mani izsauca un ilgi pratināja. Jā, tieši tā, — pratināja! Nikolajevs nav slikts izmeklētājs. Acīm redzot tu pastāstīji par manu

viziti todien, kad biji slima. Jeb varbūt pastāstīji par to, kā mēs abi pēc balles universitātē klaiņojām līdz rītausmai. Atceries? … Cik ļoti tu esi pārvērtusies, Anna.»

—   Nelietis! — Anna iesaucās un, saplēsusi vēstuli, iemeta to papīrkurvī.

Tajā mirklī viņa ienīda Valteru. «Santažists,» Anna domāja. «Tiešām vajag visu pastāstīt Nikolajevam, un tad viņš tūlīt, tajā pašā minūtē, Valteru atlaidīs. Jā, bet ko stāstīt? Ka mēs kopā mācījāmies, ka Valtera tēvs bija atbildīgs bankas darbinieks? Nu, un tad? Tādu nav maz. Nikolajevs pasmiesies, un viss. Vajadzēs paciesties, neko citu neizdarīsi,» Anna nolēma, taču saprata, ka nolēmusi nepareizi. Augu dienu viņa domāja par Valteru, atcerējās studentes gadus, meklēja iemeslu sarunai ar Viktoru, bet neatrada. «Viņš ir vienkārši intrigants,» Anna atgriezās pie iepriekšējā slēdziena. Valters nekļūdījās: Anna kaunējās atklāt savu pazīšanos ar viņu un nevienam neko neteica par aizskarošo vēstuli.

Liepiņš tobrīd domāja par Muriņu. «Lūk, tev divi saimniecisko darbinieku tipi — Nikolajevs un Muriņš. Viens runā par ātrcelsmes ceļu, uz kāda nostājusies Latvija, otrs — par izlabošanas koeficientu. Viens spriež kā politiķis, otrs — kā normētājs. Abi — gudri, pieredzes bagāti. Acīm redzot te runa nav tikai par Muriņa «izlutināšanu». Nē, viņš nesaprot, ka nav tā kā trīsdesmitajos gados: ka tagad Latvija iet pa iztaisnotu ceļu. Ātrcelsmes nepieciešamības neizpratne, — lūk, kur slēpjas Muriņa kļūdu sakne. Interesanti, vai viņš mācās kaut ko vai ne? Kā es aizvien aizraujos ar saimnieciskiem jautājumiem!» īgnā neapmierinātībā domāja Liepiņš. Viņš nolēma pēc svētkiem nopietni pievērsties Muriņam. «Bet kā aug mūsu ļaudis!» viņš ar prieku atcerējās betonētājus. «Tauta aizvien ievēro, kas no mums, komunistiem, atpaliek. Jā, bet kādēļ es pats tik ilgi nepamanīju Muriņa atpalicību? Izpilda plānu — labi. Bet viņš laikam sen jau strādā pēc inerces; inerces spēka, protams, pietiek pāris nelielu uzkalniņu pārvarēšanai, taču pret augstu kalnu tas izkusīs, izkusīs …»

Vakarā Liepiņš pastāstīja savus iespaidus sievai.

—   Nepiekrītu, — Ņina teica. — Dzīve ir daudz sarež

ģītāka, nekā mums liekas. Man nepatīk, ka pie mums visus vadošos darbiniekus dala divās kategorijās: tie ir labi, tie — slikti…

—   Tu runa pavisam par ko citu, — vīrs neapmierināts iebilda.

—   Kāpēc par ko citu? Pirms trim mēnešiem visi, ari tu, Muriņu lielījāt vienā balsī. Tagad pēkšņi Muriņš — atpalicis! Kā lai to saprot? — Ņina iekarsa. — Viens no diviem: vai nu jūs, priekšnieki, esat pārāk devīgi uzslavās tad, kad jāievēro mērs, vai arī esat pārāk stingri pret cilvēku, kam gadījies kļūdīties. Stingrībai arī jābūt labvēlīgai.

—   Tev viss iznāk ļoti vienkārši, — Liepiņš piezīmēja.

—   Toties tev — viss pārāk sarežģīti. Tu katrai cilvēka kļūdai vai atrunai meklē filozofisku pamatu. Kur tas tevī radies? Agrāk tu biji citāds.

—   Kāds tad? — Liepiņš pasmaidīja.

—   Atturīgs un uzmanīgs cilvēku novērtēšanā, re, kāds!

—   Saproti, man Muriņš ir mīļš, velns viņu būtu parāvis!

—   Kad mīl, tad netaupa. Tu piecus gadus taupīji viņa lielmanību, bet tagad — palīgā, glābiet! Muriņš atpalicis! Vai tad tā mīl? Vai tāda ir mīlestība? Es nekā briesmīga neatrodu faktā, ka Muriņš ar Nikolajevu sastrīdējies. Nekā noziedzīga neredzu gadījumā, ka viņš, iepriekš nepārdomājis, sāka runāt ar betonētājiem par izlabošanas koeficientu.

—   Tas nav svarīgākais.

—   Ko tad tu no manis gribi? — Ņina aizskarta vaicāja.

—   Neko negribu, — Liepiņš piecēlās un iegaja savā istabā.

«Apvainojās, it kā es būtu vainīga,» Ņina domāja. «Aizvien tā. Liberalizē, pēc tam pats ņem pie sirds.»

Liepiņš tiešām to stipri ņēma pie sirds. Muriņš šajā priekšsvētku vakarā sēdēja mašīnbūvētāju svinīgās sapulces prezidijā, klausījās cechu priekšnieku svētdienīgajos ziņojumos, dalīja pirmrindniekiem prēmijas, pat dejoja ar meitenēm — konstruktoru biroja techniķēm — un bija

lieliskā omā, turpretī Liepiņš tajā pašā laikā, staigādams pa savu darba kabinetu, saspringti domāja par Muriņa turpmāko likteni. Muriņš turēja sevi par nevainīgu, bet Liepiņš centās rast skaidrību tā kļūdās, un viņam sāpēja sirds — smagi ir vilties cilvēkā, kuru tu esi aizvien atbalstījis, uzslavējis, stādījis citiem par piemēru.

—   CK sekretārs — tālredzīgs cilvēks, — Liepiņš skaļi teica, atcerēdamies neseno sarunu pirms biroja sēdes.

—   Tāpēc viņš ari ir CK sekretārs …

Liepiņš atskatījās, — durvīs stāvēja Ņina.

—   Ko tev vajag? — viņš neapmierināts vaicāja.

—   Ienācu izvēdināt istabu, zilu esi piekvēpinājis. Kaut gāzmasku liec galvā!

—   Gāzmaska, gāzmaska, — aizvien tu kaut ko izdomā!

Ņina piegāja pie vīra, apkampa viņu.

—   Labi jau, labi, liecies nu gulēt, rīts gudrāks par vakaru, — viņa mierinoši teica. — Tavs Muriņš sen jau

guļ.

—   Ņina, saproti, dikti savādi taču iznāk, — Mārtiņš ierunājās. — Cilvēks varbūt pirmo reizi dzīvē tiecas uzzināt darba tautas domas, un šīs domas, izrādās, nav viņam labvēlīgas.

—   Ai, liec nu tu viņu reiz mierā! Kas tev par raksturu?

—   Saka, ka mīksts.

—   Viktors tavā vietā vienkārši noņemtu Muriņu no darba, un viss. Tam roka nedrebēs. Viņš droši vien ari sievai izteica brīdinājumus ar pavēli.

—   Tu veltīgi izsmej Viktoru.

—   Kā tad lai tevi izkustina! — Ņina jautri iesaucās.

OTRA DAĻA

1

Sokolovs un Iļjina viens otru iemīlēja frontē. Katja bija četrus gadus vecāka par vīru. 1943. gadā, būdami aktivajā armijā, viņi sastapās un kopš tā laika nešķīrās. Viņu mīla bija vienkārša un skaidra. Pirmajā laikā, taisnību sakot, Sokolovu mulsināja tas, ka Katja zina daudz vairāk par viņu, un viņš šad un tad izbrīnā vaicāja sev, par ko Katja viņu iemīļojusi. Kādā grāmatā viņš bija izlasījis, ka sieviete vīrietī vispirms mīl tā prātu un zināšanas, un šis teiciens Ivanam šķita dziļdomīgs. Ari Katja bieži notvēra sevi pie mēģinājumiem pamācīt vīru, aizrādīt viņam. Taču vēlāk viņa kļuva pret Ivanu uzmanīgāka un taktiskāka.

Pamazām izlīdzinājās arī nelielā gadu starpība un starpība zināšanās. Palika tikai viens: Katja bija atbildīga darbiniece, bet Ivans — betonētājs.

Viņi nāca no dažādām vietām. Jekaterina līdz karam dzīvoja kopā ar vecākiem Rostovā pie Donas, bet Ivans — nelielā pilsētiņā Maskavas tuvumā. Pēc uzvaras viņi nolēma kādu gadiņu pastrādāt Latvijā, pēc tam aizbraukt uz Rostovu vai arī uz Ivana dzimto pusi. Taču drīz vien pierada pie Rīgas, iemīļoja to, un tā īslaicīgi darbinieki

no viņiem neiznāca. Bez tam — partijas biedriem nav tik vienkārši ceļot no viena zemes stūra uz otru. Tā viņi abi kļuva rīdzinieki — tāpat kā daudzi citi frontinieki kļuva par izmailiešiem, užgorodiešiem, kaļiņingradiešiem. Padomju ļaudis ieraduši strādāt tur, kur ir grūtāk, un labprāt dodas uz jaunajām republikām un apgabaliem. Kas gan jaunībā nav ceļojis, aizklīdis tālu no dzimtā ciema vai pilsētas! Padomju jaunatne atklāja Magņitogorsku un Dudinku, Komsornoļsku pie Amūras un Kuzņecku, Mončegorsku un Karagandu. Kara gados padomju karavīri atklāja pasaulei daudz jaunu valstu: Rumāniju un Bulgāriju, Ungāriju un Cechoslovakiju, Poliju un Albāniju … Aiz viņu soļiem sākās dzīve.

Sokolovs strādāja un mācījās. Pēc gada viņam vajadzēja beigt institutu un saņemt inženiera-celtnieka diplomu. Arī Katja mācījās. Tagad Ivans turēja sevi par līdzīgu Katjai — mācās vienā un tai pašā kursā. Reiz, tas bija drīz pēc kara beigām, Katja iesāka runāt par Tolstoja «Karu un mieru». Ivanam netikās atzīties, ka šo grāmatu viņš visu nav izlasījis. Saruna iznāca vienpusīga: Ivanam nācās visur piekrist sievas domām, apstiprināt viņas slēdzienus par kņazu Andreju Bolkonski un Natašu Rostovu. Nākošajā dienā viņš pārnāca vēlu, teicās, bijis aizņemts. Pēc tam šie nokavējumi atkārtojās. Katja ticēja vīr.arn, taču bija nemierīga. Viņš pārnāca skaidrā prātā, bet neparasti satraukts. Katja bija neizpratnē, — kas Ivanam noticis? Kādā apriļa vakarā, atgriezdamās no darba partijas rajona komitejā, Katja, garām ejot, iegriezās bibliotēkā, lai apskatītu kādu izstādi. Lielā pārsteigumā viņa ieraudzīja zāles stūrī Ivanu, kas aizrautīgi lasīja. Katja klusiņām piegāja pie vīra, pār plecu ieskatījās atvērtajā lappusē. Sokolovs lasīja Annas Kareņinas un Vronska sastapšanās aprakstu Bologojes stacijā sniegputeni.

—   Skat, ar ko tu nodarbojies! — Iļjina klusi iesmējās.

Ivans ātri piecēlās, apmulsis pavērās sievā.

—   Ak tu esi aizņemts darbā, mīļo vīriņ!

—   Cik spēcīgi uzrakstīts, — apmulsušais Ivans izdabūja pār lūpām.

Katja satvēra viru zem rokas, un viņi kopā devās pie

bibliotekāres, pavecas sievietes, ar kuru Iļjina bieži tikās partijas rajona komitejā.

—    Sis cilvēks ir manā audzināšanā, — Katja smaidīdama paskaidroja un sāka pētīt Ivana kartīti. Tajā bija atzīmēti gandrīz visi Ļeva Tolstoja darbi, to saraksts sākās ar «Karu un mieru». «Kāds blēdis,» Katja nodomāja, «sacīja taču ka, vēl puika būdams, esot lasījis «Karu un mieru»!»

—   Laiks doties mājās, — viņa pievērsās vīram.

—    Var, protams, protams … Ejam, — Ivans steidzīgi posās ceļā, nodeva grāmatu vecenītei-bibliotekarei un saņēma no viņas pelēko grāmatiņu — celtniecības iecirkņa caurlaidi.

—    Kāpēc tu man neteici taisnību? — Katja ievaicājās, kad viņi bija iegājuši no bibliotēkas.

—   Neērti bija, kauns.

—   Ko tu, Vaņa? … — Katja maigi pavērās vīrā.

Kopš šī laika Sokolovs lasīja mājās. Triju gadu laikā

viņš izlasīja tik daudz grāmatu, ka Katjai gribot negribot nācās viņu apskaust. Sokolovs lasīja aizrautīgi, jūsmodams un skaizdamies. Nekad viņš nevarēja par grāmatu pateikt vienaldzīgi: «Jā, izlasīju.» Ivans brīnījās par cilvēkiem, kas tā var atsaukties par grāmatām, un bieži rāja sevi par to, ka nebija sācis lasīt agrāk.

*               *

*

Šodien pēc demonstrācijās pie Sokoloviem ieradās viesi. Ivans uzaicināja atnākt Kostenko un Osi, bet Katja savukārt bija ataicinājusi Ausmu un Aņu. Ijjina mīlēja šīs meitenes un izturējās pret viņām ar labsirdīgu aizbildniecību, kas parasti raksturīga jaunu, precētu sieviešu attieksmē pret meitenēm.

Visu pirmssvētku nedēļu pūta svaigi jūras vēji un laiks bija vēss. Taču pati svētku diena iegadījās reti skaidra, klusa un karsta. Sokolovs un Kostenko sastapās Uzvaras laukumā. Viņi abi bija apvilkuši formas tērpus, pie blūzēm mirdzēja ordeņi un medaļas.

Orķestris sāka spēlēt maršu. Pa labi, zirgā, parādījās parades pieņēmējs — armijas ģenerālis Bagramjans.

—   Viņš taču vecs kavalērists, — Sokolovs teica dispečeram.

—   Dzirdēju, — Kostenko atsaucās.

—   Mūsu virspavēlnieks kopā ar viņu karoja, — turpināja Sokolovs.

Kostenko pavērās draugā un pasmaidīja. «Parādes laika pat pieredzējuši cilvēki sajūsminās tā, ka atgadina bērnus,» viņš nodomāja, lai gan arī pats juta apmēram tādu pašu sajūsmu.

No vienas laukuma malas līdz otrai, aizvien pieaugot, līgoja «Urā!».

Pabeidzis karaspēka vienību skati, ģenerālis uzkāpa tribinē. «Klausieties visi!» dziedāja fanfaras. Laukums apklusa. Ģenerālis teica īsu runu, tad atkal augstu uzbangoja gaviļu vilnis, atskanēja lielgabalu salūta zalves, bet pāri visam līksmi un spēcīgi skanēja mī)ais, pazīstamais valsts himnas rnotivs. Kostenko pamanīja, ka Sokolovs neveikli norausa no vaiga asaru. «īsts karavīrs,» viņš sirsnīgi nodomāja.

—   Svinīgajam maršam! … — valdonīgi traucās pār laukumu parādes komandiera pavēle.

—   Svinīgajam maršam! … — kā simtkārtīga kalnu atbalss pavēle aizvirmoja tālāk, — to atkārtoja pulku un bataljonu komandieri.

Un svinīgais maršs sākās.

Kādas kolonas priekšgalā aiz gara auguma ģeneraļa sojoja pulkvedis Damburgs. Kostenko viņu pazina, — Damburgs, kā visi, gāja parādes solī, taču kaut kā sevišķi viegli. «Skaisti iet,» Kostenko atzinīgi noteica sevī.

Aiz strēlnieku vienībām aizsoļoja jūrnieki, kvadrātveidīgās kursantu kolonas. Tad parādījās artilērija, kā aizvien baterijās, — ass pie ass. Klusi aizbrauca motorizēto kājnieku vienību mašīnas. Aizslīdēja tanki… Laukumam tuvojās bezgalīgās demonstrantu rindas.

Pēc parādes Kostenko uzmeklēja pulkvedis Damburgs. Dispečers viņu iepazīstināja ar Sokolovu, nevarēdams atturēties no piezīmes: «Betonētājs — mūsu varonis.» Nogaidījuši, kamēr kāda rajona priekšgalā aizso-

ļoja gar tribini celtnieku kolona, frontinieki devās uz pilsētas centru. Ar grūtībām viņi virzījās uz priekšu pa demonstrantu pārpildītajām ielām. Jautrās sarunās aizritēja laiks, un tā viņi nemanot nonāca pie mājiņas, kurā dzīvoja Sokolovi.

—   Lūdzu, ienāciet pie mums! — Ivans laipni aicināja pulkvedi.

—   Pateicos, bet. ..

—   Nedomā atrunāties, Andrej! — Kostenko iesaucās.

—   Iesim, iesim!

Trijatā viņi iegāja mājīgā pagalmā, aiz kura sākās ābeļu dārzs.

Dārzā tobrīd Ausma un Osis sprieda par notikušo parādi un demonstrāciju. Meitene runāja dedzīgi, bet Osis bieži atbildēja nepareizi, zagšus skatījās Ausmā, domādams pavisam ko citu. Ausma pamanīja sarunu biedra izklaidību, taču viņai netikās domāt par tās iemeslu, bez tam negribējās arī atrauties no iesāktās sarunas. Ausma bija gaišā, vasarīgā tērpā, kas sevišķi izcēla viņas zilgani melnos matus un tumšās acis. Osis bija jaunā uzvalkā, Ausma ievēroja, ka viņš vēl nebija pie tā pieradis un jutās mazliet neveikli.

—   Tu redzēji, kā mūs sveica no tribines, kad gājām garām? — Ausma vaicāja.

—   Protams, redzēju, — Osis domīgi atsaucās. ,

Nočīkstēja vārtiņi, kāds ienāca pagalmā.

Osis piecēlās no soliņa, cieši paskatījās Ausmā. Meitene droši sastapa viņa skatienu, taču viņas uzacis notrīsēja un izbrīnā pacēlās uz augšu.

—   Ausma …

—   Kas tev, Pēter? … — Ausma bikli vaicāja un apklusa, saprazdama, ko Osis viņai teiks.

—   Es tevi mīlu! … — Osis izgrūda, saņēmis visus spēkus, un no jauna apsēdās uz sola.

—   Kā tad tā? — Ausma apmulsusi teica, tad paskatījās Osī maigu, nožēlas pilnu skatienu. «Kāpēc viņš to pateica tieši šodien?» viņa skumji nodomāja. — Klausies, Pēter, tu vēl esi jauns. Un dzīvē nāks tāda sastapšanās, kad tu ar smaidu atcerēsies šo atzīšanos. Tici man. Es zinu.

Osis raudzījās koku lapotnē. Viņi sēdēja uz plata soliņa, kuru pirms svētkiem Ivans Sokolovs bija nokrāsojis par jaunu. Atspiedusies pret atzveltni, Ausma ar interesi vēroja, kā strazdi svieda āra no sava vecā būrīša niknu, izspūrušu zvirbuli. Tas neparko negribēja pamest ziemā aprasto mājas vietu un sacēla tādu brēku, ka kastaņā salaidās vesels bars zvirbuļa radu un draugu. Bet Osis, galvu noliecis, redzēja tikai smiltis un to, ka pa smiltīm, apdzīdami cits citu, skraidīja kaut kādi kukainīši. Osis centās nomākt savu mulsumu, taču nevarēja un, juzdams, ka karsts sārtums iedegas sejā, apmulsa vēl vairak.

—          A-a, tepat jau viņi ir! — atskanēja Katjas balss.

—   Kāpēc jūs nenākat uz istabu? — viņa vaicāja, apstājusies soliņa priekšā. — Tad ta ciemiņi!

—   Tūlīt, — Ausma atguvusies teica.

Iļjina mirkli raudzījās Osī, ar nemaldīgu sievietes nojautu saprata, kas te noticis, un vaicājoši pavērās Ausmā.

—   Mēs jūs gaidām, — Katja pasmaidīja un jautri nodomāja: «Kāda viņiem gan daļa gar mani!»

—   Ejam, — Ausma atbildēja, izņēma no somiņas spoguli un sāka kārtot matus, kaut gan tie bija lieliskā kārtībā.

—   Man vēl jāiegriežas mājās, — Osis smagi piecēlās. Viņarn šķita, ka pēc nolikušās sarunas viņš nevar palikt te, kur ir Ausma.

—   Nē, draudziņ, nekur tu neiesi, jau vēls, — Katja aizstājās Osim ceļā.

—   Protams, — Ausma piebilda.

—   Kas noticis? — Katja klusi vaicāja, kad Osis pirmais aizsoļoja uz mājas pusi.

—   Posts man ar viņu …

Katja uztvēra Ausmas vienaldzīgā toņa mākslotību un iesmējās.

—   Mīlestība nekad nav bez sava posta! …

Visi bija sanākuši: Kostenko, Sokolovs, Aņa, Damburgs. Ieraugot pulkvedi, Ausma viegli pietvīka, tad droši piegāja viņam klāt un sasveicinājās kā ar vecu paziņu.

Nekad Ausma nebija redzējusi Kostenko tik brašu kā šodien. Katra sastapšanās viņai atklāja jaunas iezīmes.

sīkumus, kurus agrāk, šķila, viņa nebija ievērojusi. Sie atklājumi Ausmai sagādāja prieku. Pēterim Kostenko bija tumši za|š, labi šūts armijas uzvalks, uz blūzes pleciem bija saglabājušās šaurās lenliles uzpleču piestiprināšanai, taču uzplečus viņš pie šīs blūzes acīm redzot nēsājis nebija. Vingrs, neliela auguma, cieši sajozies ar platu ādas siksnu, spoži nospodrinātos zābakos, viņš nepiespiesti staigāja pa gaismas pielijušo istabu, laiku pa laikam šķērsodams saules celiņus uz grīdas. Pie viņa krūtīm mirdzēja Sarkanās Zvaigznes un Sarkanā Karoga ordeņi, vairākas medaļas, starp tām medaļas par Donavas galvaspilsētu — Belgradas, Budapeštas un Vīnes ieņemšanu. Kostenko šodien izskatījās jaunāks par Sokolovu, jaunāks pat par Osi. Ausma tīksminājās, vērodama viņu, zagšus tvēra Pētera skatienu, kad tas pagriezās pret viņu. Katja to pamanīja, un viņas lūpās nedzisa smaids. Iļjinai kā precētai sievietei šķita, ka viņa ir vecāka par visiem un ka viņai ir tiesības atbalstīt vai nosodīt Ausmas izvēli.

Kad Osis, Katja un Ausma iegāja istabā, Damburgs spēlēja šachu ar Liepiņu Aņu. Galvu pacēlusi, Aņa izbrīnījusies pavērās apmulsušajā, neveiklajā Osī un no jauna noliecās pār šacha galdiņu. Atspiedusies uz elkoņiem, viņa aizklāja vaigus ar plaukstām un cītīgi skatījās šacha figūrās, jo ar tām, lūk, viņa varēja rīkoties, kā patīk.

«Ko es te darīšu, kāpēc gan Katja mani uzaicināja?» viņa domāja. Bet Iļjina bija apmierināta ar sanākušo kompāniju un raizējās vienīgi par to, vai pulkvedim nebūs garlaicīgi. Taču Damburgs, kurš aizvien mīlēja jauniešu sabiedrību, pat nedomāja garlaikoties, jo vairāk tādēļ, ka viņam blakus sēdēja Pēteris Kostenko.

—   Draugi, lūdzu pie galda! — Katja aicināja.

—   Piedodiet, mēs izspēlēsim partiju, — Damburgs protestēja.

—  Vai nevar to izdarīt vēlāk? — Ausma vaicāja, tuvodamās spēlētājiem.

—   Nu ko, esat ar mieru? — pulkvedis pievērsās savai partnerei.

—   Ar mieru. Jo vairāk tādēļ, ka es tik un tā paspēlēšu, — Aņa skaļi atsaucās.

Trokšņodami un smiedamies viesi devās ēdamistabā.

Aņa sēdēja starp Osi un pulkvedi, kas bija pret viņu ļoti uzmanīgs. Osis bieži skatījās uz pulkveža pusi, taču, līdzko viņš novērsās no saviem kaimiņiem, puiša skatiens neizbēgami sastapās ar Ausmas acīm. To izteiksme runāja: «Dzīvē būs tāda sastapšanās, es zinu…» Taču Osis nesaprata, nevarēja saprast to, ko teica Ausmas skatiens, viņš redzēja vienīgi mīļoto meiteni smejošu, laimīgu, jautru un uz mirkli piemirsa sarunu dārzā. Osim pat prātā neienāca pavaicāt sev, kāpēc Ausma šodien izskatās tik skaista un laimīga. Vienīgi Iļjina ievēroja visu, -■ cik svinīgi pie galda sēdēja Pēteris Kostenko, cik bikli Ausma raudzījās viņā. Katja pamanīja arī to, ka Aņa, jautri tērzēdama ar Damburgu, aizvien biežāk skatījās uz kreiso pusi, kur sēdēja Osis. Katja ievēroja visu un kā prasmīgs diriģents vadīja šo smaidu un skatienu spēli. Tad, kad viesi izdzēra divas trīs glāzītes, troksnis un dzīvība vēl pieauga.

Uzsauca daudz un dažādus tostus. Bet, kad piecēlās Damburgs, visi apklusa. Pulkvedis izslējās, pacēla glāzi un uzsauca:

—   Draugi, iedzersim uz Kostenko un Ausmas laimi!

Katja redzēja, ka nosarka Ausma un kā sarāvās Osis. «īsts karavīrs — nocirta kā ar zobenu,» viņa domāja. Damburgs, Sokolovs un Aņa — visi skatījās Ausmā, kuras rokā trīcēja mazā glāzīte. Tikai Osis nespēja pacelt acis. Kaijai kļuva viņa žēl.

Kostenko iekarsa. Nogaidījis, līdz aprima troksnis, viņš uzsāka tīrā, skanīgā balsī savu mīļāko dziesmu:

Kur gan tagad jūs, jūs, mana pulka draugi,

Cīi,iu biedri drosmīgie …

Damburgs un Sokolovs uztvēra:

Apklusuši visi kaujas lauki.

Ta kā maija pērkons zuda tie.

Tik daudz izjūtu slēpa sevī šis pārdomu pilnais motivs, ka tas aizrāva visus. Osis piemirsa sarunu dārzā, Damburga tostu. Bet, kad dziesma bija nodziedāta, no jauna uzmācās vientulība, un viņš uzsāka citu dziesmu. Kamēr dziedāja, bija viegli ap sirdi, bet, līdzko dziesma

beidzās, atgriezās skumīgās pārdomas par Ausmu. Tādēļ tovakar Osis bija viscentīgākais dziedātājs mazajā, draudzīgajā viesu korī. Ausma un Katja saprata puisi, vienīgi Kostenko, neko nenoprazdams, jautri smējās: «Es tiešām nedomāju, ka tu tik labi dziedi! . ..»

Pavadīdama Liepiņu Aņu, Katja vaicāja:

—   Kā tev patika Ošu Pēteris?

Aņa iesmējās:

—   Jocīgs puisis. Te dzied, te klusē. Runāt laikam nemaz neprot.

—   Bet vai jums Damburgs patika? — Aņa painteresējās savukārt.

—   Damburgs? — Katja izbrīnījās. — Interesants, — viņa nenoteikti atbildēja, pamezdama skatienu meitenē. Brītiņu klusējusi, viņa vaicāja: — Aņa, tu kādu mīli?

Aņa atkal iesmējās:

—   Māte saka, ka man vēl agri iemīlēties!

—   Man tavos gados jau bija aizraušanās, — Katja piezīmēja.

—   Aizraušanās — tā vēl nav mīlestība, — Aņa cieti teica, atkārtodama mātes vārdus.

—   Par to var strīdēties, — Iļjina protestēja.

—   Es arī tā domāju.

—   Bet tu, meitenīt, izvairies no atbildes!

—   Man drusku patīk Kaulu Jānis, — Aņa atzinās; viņai nezin kāpēc gribējās dalīties domās ar Iļjinu.

—   Viņš mācās architekturas fakultatē. Ausmas brālis.

—   Es viņu pazīstu.

—   Gudrs, simpātisks.

Viņas apstājās centra ielu krustojumā.

—   Vēlu tev visu labu, Anniņ, sekmes vēlu, — Katja teica.

—   Pateicos! Pateicos par visu! Uz redzēšanos! — Aņa atturīgi teica.

«Kāda meitene vēl,» Iļjina domāja. «Mēs visas bijām tādas.» Katja iegriezās parkā, apsēdās pirmajā solā, viņai gribējās pabūt vienai svaigā gaisā. Svētdienīgā, skaļā pilsēta mirdzēja ugunīs. Šonakt Rīga negulēs līdz rītam!

Katja sēdēja kanala malā, ar tīksmi raudzīdamās sir-

rriajā parkā. Pār ūdeni liecās liepu, vītolu un kļavu zari. Pēc īsa laiciņa pumpuri izplauks lapās, parks ietērpsies zaļumā, kļūs jaunāks. Ziedes ceriņi un jasmini. No ziemas stinguma modīsies dūmaini zilganās eglītes. Maigi stādiņi plauks puķu dobēs. Un dzidri bērnu smiekli skanēs ap strūklaku rotaļu laukumiņā. Šodien pavasaris pirmoreiz ienācis parkā, siltais maija vējš vēl nedroši pastaigājas alejās, taču šis varbūt ir pats burvīgākais laiks. Lai arī nav vēl zaļuma, puķu, ziedošu krūmu, — nu, ko, zaļums, puķes un krūmi greznos Rīgu visu vasaru līdz pirmajām salnām. Toties tagad tāda steiga, trauksme ik solī, cik daudz kaislīgas dzīvotgribas katrā dabas stūrītī: putni vēl nav iedzīvojušies jaunajās vietās un līksmā nemierā klaigā augu dienu, vēl nav apklusušas pavasara palu straumes, upes nav atgriezušās savos vecajos krastos, no egļu galotnēm uz smilšainajiem celiņiem krīt pērnā gada čiekuri, bet valgmes piebriedušajai smaržīgajai zemei laužas cauri maigi, bālzaļi zāles asniņi. Dzīve traucas uz priekšu steidzīgi, skaļi, tiec tikai tai līdz! Nē, pirmo pavasara dienu burvība ir neatkārtojama! Ja palaidīsi garām nepamanītas, — gaidi nu veselu gadu. Šīs dienas līdzīgas dziesmas visskaistākajiem vārdiem, — lai izjustu to burvību no jauna, dziesma jāsāk no paša gala. Un tu dziedi no gala, — lūk, ilgotie vārdi, lūk, to gaidītā atbalss, taču dziesma, tāpat kā dzīve, ne mirkli nespēj stāvēt uz vietas … Katja viegli sarāvās, — egle nometa smagu bronzas krāsas čiekuru viņai blakus. Iļjina noliecās, satvēra čiekuru, pašūpoja saujā un smaidīdama ielika somā.

Uz blakus sola apsēdās vīrietis un sieviete, abi lietus mēteļos. Katja pameta nevērīgu skatienu un nodomāja: «Tādi paši dabas mīļotāji kā es!»

Vīrietis aizsmēķēja, tad teica savai ceļabiedrei:

—   Ar Nikolajevu mēs tā arī nevienojāmies …

Izdzirdusi celtniecības priekšnieka vārdu, Katja saspringa uzmanībā.

—   Ko tu nolēmi? — sieviete vaicāja.

Vīrietis iesmējās.

—   Neko nenolēmu! Projektēšu nojumes, noliktavas, estakades, ugunsdzēsēju šķūņus. Tā man arī vajag.

Katja paskatījās kaimiņos, abi bija viņai sveši, kaut arī sievietes seju viņa labi saskatīja brīdi, kad tā noliecās, lai piesmēķētu papirosu.

—   Jā, aizmirsu pateikt tev, nabaga Muriņš cietis fiasko — mans priekšnieka kungs, šķiet, nokantējis viņam Krūmiņu, — pasmiedamies teica «šķūņu un noliktavu projektētājs».

—   Kura tad šī mīlestība viņai būs pēc kārtas? — sieviete arī iesmejās.

Katja piecēlās un gāja mājās. «No kurienes šis te uzrādās?» viņa niknumā nodomāja.

2

Muriņš, likās, domāja, ka viņš prot analizēt savas kļūdas. Un kļūdas viņam bija.

1933. gadā, strādādams par mūrnieku, viņš sasniedza augstus izstrādes tempus. Par Muriņa rekordu daudz rakstīja, Uralu un centralajos laikrakstos zibēja viņa ģīmetnes. Slava reibināja galvu. Vēlāk, kad celtniecības vadītājs gribēja viņu izvirzīt par jauno darbu metodu instruktoru, Muriņš atteicās. Viņu asi kritizēja partijas sapulce, pēc tam aizsūtīja mācīties. Institūtā Muriņu arī dēvēja par patmīli, kaut ari viņš mācījās teicami.

Muriņš pierada pie panākumiem: pirms kara īsu laiciņu strādāja par vecāko inženieri kādā Uralu rūpnīcā, bet jau 1941. gada beigās viņu nozīmēja galvenā inženiera amatā. Pusgadu vēlāk viņš kļuva direktors. Rūpnīca izpildīja frontes pasūtījumus. Direktoru partijas apgabala komitejā lielīja, — Muriņš prata strādāt. Bet, kad 1944. gada rudenī viņš posās uz Rīgu, apgabala komitejas sekretārs atvadoties it kā starp citu teica: «Neaizraujies vienīgi ar ražošanu, esi tuvāks cilvēkiem.» Muriņš brauca uz vakariem, domāja par sekretārā novēlējumu un bija spiests atzīties, ka pārāk maz pazina savu kolektivu, kaut gan tieši kolektivs deva viņam «darba frontes varoņa» slavu. Muriņš atcerējās arī atteikšanos no instruktora posteņa un ironiski pasmaidīja: «Paskat, kāds «ērglis»!» Ienāca prātā arī augstprātīgā izturēšanās in-

stituta, biedru cenšanās izlabot viņa netikumus. Un sekretārā piezīme — «esi tuvāks cilvēkiem» — pēkšņi izskanēja kā nopietns pārmetums. Jā, viņš slikti pazina darba frontes ierindniekus. Direktors brauca uz Rīgu ar ciešu apņemšanos nekad vairs neatkārtot vecās kļūdas.

Sākumā tā ari bija. Viņam likās, ka viss te ir ļoti vienkārši: rūpnīca maza, trīs, varbūt pat četras reizes mazāka par to, kurā viņš strādaja Uralos; inženieri prasmīgi, «no Savienības», kā viņš mēdza teikt; ar daudziem viņš jau agrāk bija ticies vai nu Maskavā, vai Uralos; strādnieku lielākā daļa — pieredzes bagāti latviešu meistari, bet jaunatne — dedzīga, fronte saliedēta. Ko gan vēl vajag? Un drīz vien par Muriņu izplatījās labākā saimnieciskā darbinieka, talantīgākā direktora slava.

Slava aizvien sekoja Muriņa pēdās; bez slavas viņš neprastu strādāt. Savus palīgus direktors saprata pusvārda, viņa pavēles bija precizas, viņa lūgumi aizvien tika izpildīti, — viņš zināja, kā veikt savu jauno un, kā šķita, ne visai grūto uzdevumu.

Un pēkšņi vakar Liepiņš teica viņam skarbi un atklāti:

—   Tu esi atpalicis, biedri Muriņ.

—   Atpalicis? — viņš bija pārsteigts.

—   Jā, atpalicis. Padomā par to, kamēr nav par vēlu …

Uz rūpnīcu direktors atbrauca agrā rītā, icsled/.ās

kabinetā un ilgi staigāja pa plašo, kvadrātveidīgo istabu. Viņš tā darīja aizvien, domādams un lemdams par kādu ražošanas procesu. Un tagad tāds dīvains jautājums, — pats direktors atpalicis. «Tas viss Nikolajeva nopelns,» bija pirmā doma. «Filozofs atradies!» viņš rūgti iesmējās, taču nākošajā mirkli izrāja pats sevi: «Spriežu tāpat kā tajos gados, kad uzstādīju rekordus ķieģeļu mūrēšanā. Kada te Nikolajevam daļa?» Muriņš smagi apsēdās krēsla. Skaidrs, ka viņam nebija taisnība lietišķajās attiecībās ar Nikolajevu: sacēla traci par otrā mechaniskā cecha būves nobeigšanas termiņiem, bet turpat deguna galā, pirmajā mechaniskajā cechā simtiem kvadrātmetru aizņemti ar garažu un noliktavām. «Pareizi, ka taisni deguna iebāza, pareizi,» sprieda rūpnīcas direktors; aizvien

līdzīgos gadījumos viņš runāja par sevi trešajā personā, — tā vieglāk analizēt kāda tur Muriņa kļūdas. «Pēc tam pilsētas komitejas birojā izgāzās. Tā, tā, «lielākās rūpnīcas direktor»! Jā, bet ko gan es pats sevi peru? Viss nieki. Nikolajevs tomēr vainīgs!» Muriņš piecēlās un atkal sāka soļot pa kabinetu. Jo vairāk viņš domāja par domstarpībām ar Nikolajevu, jo tālāk aizgāja no savām kļūdām, un notikušas domstarpības viņam šķita jau kā viņa kļūdu iemesls, nevis sekas.

Direktors apstājās pie grafika, kas karājās pie sienas, un sāka pētīt tā daudzkrāsainās līknes. Viņš piederēja pie tiem vadītājiem, kas plāna izpildes rādītājos redz savu personīgo īpašību atspoguļojumu. Un, ja rūpnīca, kaut arī ar grūtībām, tomēr plānu pilda, ja produkcija uzlabojas, bet tās pašizmaksa, kaut arī ne sevišķi strauji, bet tomēr krītas, — tad taču ari direktors iet priekšgalā, strādā sekmīgi. «Kā gan citādi?» Muriņš sprieda. «Kādos jautājumos es pēkšņi esmu atpalicis? Nē, te kaut kas nav kārtībā.» Muriņš pat iedomāties nevarēja labā rūpnīcā atpalikušu direktoru.

Viņš izsauca galveno inženieri.

Tas bija līdzīgs Liepiņām: gara auguma, fiziski spēcīgs cilvēks, gadus piecdesmit piecus vecs. Līkumam bija smaidošas acis; direktoram šķita, ka tās piešķir inženiera sejai mūžīgas bezrūpības izteiksmi. Pēc izglītības Līkums bija enerģetiķis, kādu laiku, vēl pirms 1940. gada, strādājis Rīgas elektrostacijā. Kara gados viņš strādāja atbildīgos posteņos «Uralenergo». Līkums pats domāja, ka uz šo rūpnīcu viņš atsūtīts gadījuma pēc, kaut arī rūpnīca bija saistīta ar elektrisko mašīnu ražošanu.

Ienākot kabinetā un paskatoties direktorā, galvenais inženieris tūlīt saprata, ka direktors nav labā omā. Muriņš enerģiski berzēja zodu.

—   Vakar biju pilsētas komitejā, — direktors iesāka.

—   Zinu, — Līkums teica.

—   Atpalikuši esam. Liepiņš tā paziņoja.

—   Varbūt.

—   Tu esi mierā ar tādu novērtējumu? — Muriņš paskarbi vaicāja.

—   Mūsu dienās atpalikt nav grūti, — galvenais inženieris mierīgi atbildēja.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — direktors vēl enerģiskāk sāka berzēt zodu.

Likums pasmaidīja.

—   Uz priekšu izrauties grūti, pavisam nemanot var atpalikt!,

—   Tu saproti, atpalikuši! Kur, kādā jautājumā? — Muriņš klusi vaicāja, piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu. — Nu, saki, — kur, kāpēc?

—   Varbūt tāpēc, ka plānu pārsniedzam tikai par diviem trim procentiem, — Līkums pajokoja.

—   Jā, jā, jā. Vienmēr par maz. Maz. Bet tu taču zini, ka rūpnīca šogad strādā ar lielu slodzi, — Muriņš runāja, vērodams inženieri, — viņam gribējās dabūt Līkuma atbalstu.

—   No malas redz labāk.

—   Ak! … — direktors vīlies atmeta ar roku un apsēdās atkal savā vietā.

Galvenais inženieris reti redzēja Muriņu tik satrauktu un ar ziņkāri vēroja kustīgo, straujo direktoru.

—          Atpalicībā vaino mani vienu pašu, — Muriņš teica.

—   Tev ar šo lietu nav nekāda sakara. Es esot atpalicis! Es! — viņš nikni atkārtoja. — Līdzko atbrauca Nikolajevs, tā sākās runāšana par atpalicību. Paraugs atradies. Jā, pavisam piemirsu, pasaki, lai celtniekus ar viņu betonu nemet laukā no jaunās noliktavas. Lai jau saimnieko, lai! … Zini, kā sākās vakar saruna pilsētas komitejā? Pirms svētkiem es aprunājos ar betonētājiem. Runājām par lietuves cecha būvi pēc ātrplūsmas metodes. Kauls vaicāja, kā es izturoties pret šo metodi. Nu, es, neko nedomādams, teicu, ka labāk būtu eksperimentiem pameklēt citu objektu. Un redzi, — jau paziņots uz pilsētas komiteju. Paziņots gan. Tur, protams, īsa runāšana: «Lūk, kā, — Muriņš ir ātrplūsmas metodes pretinieks! Izsaukt un «noēvelēt», kā nākas!» Tu jau zini, ka Iljina prot secināt un taisīt «principiālus slēdzienus»! Lūk, tā ar mums, «konservatoriem», apietas, — direktors māksloti iesmējās.

Līkums skatījās Muriņā piemiegtām acīm, gandrīz

ūsās apslēptās rievas ap muti brīžiem padziļinājās, — inženieris smaidīja.

—    Sasauc inženierus, aprunāsimies, — direktors negaidīti teica.

—   Man šodien jābūt vakara universitātē, — Līkums paziņoja.

—   Vēl aizvien mācies?

—   Mācos.

—           Skaties vien, visi mācās! — Muriņš izpleta rokas.

—    Vakara nevienu rūpnīcā neatradīsi. Direktors viens pats kā bārenītis staigā pa cechiem, — viņš atkal skaji iesmējās.

—   Mācīties vajag.

—   Vajag, vajag, — Muriņš steidzīgi piekrita. — Tu domā, man nevajag mācīties? Vakar Liepiņš piedraudēja: pats, saka, nosēdināšu solā un skatīšos pakaļ, kā tu mācies. Jā, bet kas tad strādās?

—   Varbūt mēs rīt sanāksim uz apspriedi? — galvenais inženieris vaicāja.

—    Lai notiek, var arī rīt, — direktors piekrita. — Tu tikai parūpējies, lai apspriede būtu plaša un pamatīga. Ātrvirpotājus uzaicini. Sagatavo referātu par inženieru un strādnieku radošas sadraudzības brigādēm. Ievēro, uz sanāksmi ieradīsies arī Liepiņš.

—   Ak tā? — Līkums izbrīnījās.

—    Jā, tā, — Muriņš sausi teica: viņam šodien netikās ar inženieri runāt par darba jautājumiem tādā pusnopietnā tonī. «Vēl zaļš,» direktors domāja, «Uralos neko nav iemācījies. Kaut gan — divu gadu laikā ne visai daudz apgūsi. Te visu dzīvi strādā padomju apstākļos un arī vēl tad apvaino atpalicībā.»

«Liepiņām tiešām laiks ķerties pie mūsu rūpnīcas,» tā savukārt domāja galvenais inženieris.

Pēc sarunas ar Likumu direktors iegāja rūpnīcas pagalmā un devās uz cechu. Bija auksta, vējaina diena. Pēc pirmajām siltajām maija dienām sāka pūst ziemeļu vēji, gluži kā rudenī. Šķita, ka daba tikai nogaidījusi, kamēr ļaudis nosvin maija svētkus. Muriņš paskatījās jaunā lietuves cecha milzīgajā korpusā: virs tā pavisam zemu brāzās saraustīti mākoņi. Saruna pilsētas komitejā, Lī

kuma ironiskais tonis, šī aukstā, pelēkā diena, — viss bija nepatīkams, un Muriņš saviebās. Viņš bija ļoti nenoteiktas dabas cilvēks — te jautrs, runīgs, te drūms un noslēgts. Šo savu īpašību viņš zinaja, cīnījās ar to, bet reti kad uzveica.

Pagājis garām Krūmiņas kantorītim, Muriņš nogriezās pa labi un nolēma ieiet pirmajā mechaniskaja cechā, kur strādāja liela ātrvirpotāju grupa. No kantoriša iznāca Nikolajevs un Anna. Muriņš apstājas, paskatījās viņiem nopakaļ. Nikolajevs bija armijas apmetnī, zābakos, tumšā cepurē, kreisajā rokā viņš nesa kara somu un cimdus. Viņš gāja nesteidzīgā, vingrā solī. Krūmiņa vieglā mētelī, cepurē un jaunās botēs uz augstiem papēžiem ātriem, sīkiem solīšiem gāja viņam blakus un kaut ko satraukti stāstīja. Muriņš skatījās viņos ilgi: viņš atcerējās savus mēģinājumus patikt Annai, skaudīgi nopūtas un iegāja cechā.

Cechā bija silti un ļoti tīri. Pār darbgaldiem vijās dzirksteļu straumes, tās dzisa gaisā, atstādamas aiz sevis zilganus dūmus. Mašīnu mierīgā dunoņa pildīja telpu. Muriņš ieklausījās: dunoņa bija spēcīga, ritmiska, kāda tā parasti ir darba dienas karstumā, kad visas kļūmes likvidētas, pie visiem darbgaldiem rit darbs un cilvēki, kas stāv pie mašīnām, jūt to lielisko darba tīksmi, kas saviļņo un aizrauj līdzīgi poēzijai. Direktors bieži tīksminājās ap šo ainu.

—   Sveicināts! — Muriņš teica pavecam virpotājam.

—   A, biedrs Muriņš! … — virpotājs atsaucās pēc brītiņa. — Tāds troksnis, ka neko nevar sadzirdēt.

«Lūk, cik tālu esmu nonācis,» Muriņš domāja, «ar mani pat nesasveicinās.» Skaļi viņš teica:

—   Labi, labi! …

Muriņam gribējās parunāt ar ātrvirpotāju, bet, redzot, ka tas steidzas, viņam netikās atraut strādnieku no darba. Direktors lēni soļoja gar darbgaldu rindu, apstādamies, apskatīdamies viņš turpināja apgaitu. Viņam šķita, ka neviens nepievērš viņam ne mazākās uzmanības, it kā te staigātu kāds ekskursants, nevis rūpnīcas direktors. Visi bija aizņemti darbā, un Muriņš nezin kāpēc jutās lieks šajā milzīgajā cechā. Direktors atnāca parunāties,

taču sarunas nevedās, kaut ari viņš iesāka tās, apstādamies te vienā, te otra vietā. Pie dēla karājās ziņas par mēneša plāna izpildi. Tās nebija iepriecinošas, — ccchs tik tikko izpildīja diennakts uzdevumu.

Direktoram piegāja klāt cecha priekšnieks.

—   Ciemos atnācāt, biedri direktor?

—   Jā, atnācu, — Aluriņš atbildēja, negribīgi pagriezies pret cecha priekšnieku; viņš pacēla balsi: — Slikti strādājat, redziet nu.

—   Plānu izpildām.

—   Tas tikai vēl trūkst, lai jūs plānu neizpildītu! — Muriņš atkārtoja Liepiņa vārdus. — Cik jaunu trieciennieku esat izaudzinājuši? Kur inženieru un strādnieku radošās sadarbības brigādes? …

—   Atļaujiet ziņot …

—   Ziņosiet apspriedē. Vakarā sasauciet teclīnisko personālu un ātrvirpotājus. Pats ari būšu, — Muriņš teica un izgāja no cecha.

Ceļā uz rūpnīcas pārvaldi viņu panāca Arvīds Valters.

—   Es pie jums, biedri Muriņ. Atļaujat? — viņš griezās pie direktora.

—   Pie manis? — direktors brīnījās, nevērīgi paskatīdamies eleganti ģērbtajā inženierī.

—   Ienāciet!

«Arī labs tips,» Valters domāja. «Bet, kā saka, «ja starp vilkiem dzīvo, tad arī kauc kā vilks».»

—   Ko teiksiet? — Muriņš apsēdās pie galda.

Valters cienīgi iekārtojās dīvānā, nesteidzīgi aizsmēķēja. «Laikam Nikolajevs atsūtījis,» Muriņš domāja, pētīdams celtniecības tresta darbinieku.

—   Man, biedri Muriņ, ir delikāts lūgums… — inženieris iesāka.

«Noteikti Nikolajeva sūtīts,» Muriņš nolēma.

—   Jūs droši vien zināt, ka es neesmu no delikātajiem.

—   Veltīgi jūs tā par sevi runājat! — Valters protestēja. — Jūs visa republika pazīst…

—   Tuvāk pie lietas, lūdzu, — Muriņš pārtrauca.

—   Izlasiet, tad jums viss būs skaidrs, — Valters pasniedza direktoram lūgumu pieņemt viņu darbā.

Muriņš lūgumu ātri izlasīja, kā parasti lasīja līdzīgus papīrlšus.

—   Tā, tā, — viņš teica. — Bet kā tad trests? Ko teiks biedrs Nikolajevs?

—   Ar Nikolajevu es sastrīdējos. Vai tas ir trests? Tās jau īstas kazarmas! — Valters iesaucās. — Tiešām kazarmas. Nikolajevs — īsts diktators! Pamēģiniet viņu kritizēt, pamēģiniet ražošanas apspriedē kaut vārdu bilst pret celtniecības priekšnieku, un jūsu liktenis izlemts.

«Sāk viss atklāties!» Muriņš nopriecājās.

—           Saskaitīsim, piemēra dēj, — Valters turpināja.

—  Galvenais mechaniķis atlaists, to aizvieto puišelis; no finansu daļas atlaisti divi vērtīgi darbinieki; galvenais grāmatvedis karājas mata galā; galvenajam inženierim — stingrs brīdinājums; Krūmiņai — rājiens. Bet cik nav atlaistu ierindas inženieru, techniķu! Ne mazāk par desmit. Visus izdzenā. Tā Nikolajevs ilgi nenoturēsies.

«Nenoturēsies,» rūpnīcas direktors piekrita.

—   Tādu diktatoru es vēl neesmu redzējis, — Valters turpināja. — Patvarīgi apstiprināja galvenā dispečera posteni, ielika tajā Kostenko. No tā karjerista nevienam nav miera. Saprotat, biedri Muriņ, šim Kostenko nav techniskās izglītības, bet viņš bāž degunu visās lietās — plānos, projektos, finansu jautājumos. Pat galvenais inženieris no viņa baidās. Saprotams, Kostenko — Nikolajeva labā roka, var teikt, «slepenais padomnieks», — Valters pasmaidīja un pieklusa. — Tikai ar Krūmiņu viņš pēdējā laikā pa draugam, — viņš piezīmēja, atgādinādams Muriņa neveiksmīgās simpātijās.

—   Skaidrs, — direktors teica, ar labo roku berzēdams zodu. — Citus kritizēt mīl no rīta līdz vakaram, tas viņam galvenais.

—   Taisni tā, — Valters steidzīgi piekrita.

—   Citus kritizēt prot, — Muriņš iekarsis turpināja, piecēlās un sāka staigāt apkārt pa kabinetu. — Tik vien dzirdu pilsētas komitejā: tas slikti, tas nav labi. Vakar atkal izsauca, — direktors sāka stāstīt, pat neiedomādamies par to, ka viņa priekšā sēž bezpartejisks cilvēks.

Valters klausījās un uzmanīgi piebilda: jā, nē; viņš

savu bija panācis, — direktors kļuva runīgs; tagad pašam jābūt atturīgam.

Nekas, nekas, mēs vēl redzēsim, kas stiprāks! — Muriņš kareivīgi nobeidza un nomierinājies apsēdās pie galda. Ieraudzījis Valtera lūgumu, viņš vaicāja: — Kādu posteni gribat?

—   Jūs pats labāk zināsiet, — inženieris izvairīgi teica.

—   Labi, iesiet uz kapitalās celtniecības nodaļu par priekšnieka vietnieku. Ar mieru?

—   Paldies, biedri Muriņl

—   Šodien parakstīšu pavēli, rīt ierodieties darbā.

—   Nē, nē, — Valters uztraucās. — Drusku jānogaida, man taču jānokārto lietas trestā.

—   Labi, tad pateiksiet. Jautājums izlemts.

—   Man vel viens jautājums. Izpildīto darbu akti. Varbūt parakstīsiet? — Valters nolika direktora priekšā biezus aktu vākus — ziņas par darbu gaitu aprili sestā celtniecības iecirknī.

—   Šīs lietas kārto Līkums.

—   Parakstiet, lūdzami! Mēs nokavējāmies, banka liek steigties, bet kapitalās celtniecības daļā pašlaik neviena nav. Es arī jūsu rezoluciju uz aktiem jau sagatavoju.

—   Labi, dodiet šurp, — direktors paņēma dokumentus, gatavodamies parakstīt. — Te viss pārbaudīts?

—   Biedri Muriņ! … — Valters izbrīnījās.

Muriņš ar plašu spalvas vilcienu parakstīja aktus un domāja: «Nikolajeva «spiegs» izrādījās par kārtīgu cilvēku!»

3

Nikolajevs lika Kostenko atsaukt Krūmiņu uz trestu un sāka izskatīt pastu. Šo darbu celtniecības priekšnieks ne visai mīlēja, jo tas aizņēma pusstundu, reizēm pat stundu laika.

Starp telegramām un lietišķajām vēstulēm nebija nekā interesanta. Parastā sarakstīšanās ar materialu sagādātājiem, parastie pārmetumi par atskaišu nokavēšanu. Papīru kaudze nebija paša galvenā — celtniecības mon-

tažas darbu grafika par otro mechanisko cechu, dokumenta, kas bija nosūtīts uz ministriju apstiprināšanai. «Vienmēr viņi tūļājas,» neapmierināts nodomāja Nikolajevs. Izskatījis pastu, viņš paņēma personīgi viņam adresētu aploksni un to atvēra. Rakstīja sens paziņa, kāda liela projektu institūta inženieris. «Kā viņš mani sameklējis?» Nikolajevs priecājās. Paziņa rakstīja:

«Mums, Viktor, veicas. It kā paredzēdami, kas par celtniecību būs pēc divdesmit gadiem, mēs izvēlējāmies šo specialitāti. Drīz tu uzzināsi, kādi uzdevumi mūs gaida! Ceru, ka drīz sastapsimies pazīstamu hidrotechniķu vidē. Ar mūsu specialitāti nepazudīsi! …»

Celtniecības priekšnieks domīgs nolika vēstuli: «Kas zina, uz ko viņš norāda! . ..» Nikolajevs saprata, ka runa ir par kaut kādiem grandioziem hidrotechniskiem objektiem, par kuriem lielas kursā ir viņa draugs, bet viņš pats, Nikolajevs, sēž te, Rīgā, un neko pat nenojauš par gaidāmo uzbrukumu. «Kur tas būs?» Nikolajevs sev vaicāja. «Uz Angaras, Jeņisejas vai Volgas?» Domās viņš stādījās priekšā šo lielo upju līkumus un palu vietas, skaidri redzamas pat lielajā kartē. Nikolajevs aprēķināja, kur var izrakt jaunus kanalus, uzcelt jaunas hidroelektrostacijas, radīt jaunas jūras …

Istabā ienāca Krūmiņa. Nikolajevu ieraugot, viņa domīgi apstājās pie durvīm. Celtniecības priekšnieks pagriezās pret viņu, ar rokas mājienu aicinādams tuvāk.

—   Kurā vietā tu būvētu milzīgas jaudas hidroelektrostaciju? — Nikolajevs vaicāja un apmulsa, atskārzdams, ka nosaucis Annu uz «tu». Attiecībā pret sievietēm viņš aizvien ar grūtībām mainīja oficiālo «jūs» pret vienkāršo, intimāko «tu».

Arī Krūmiņa apmulsa.

—   Kas noticis, Viktor Ivanovič? — viņa vaicāja.

—   Tikko saņēmu vēstuli no kāda paziņas, — Nikolajevs teica un izstāstīja vēstules saturu. — Gaidāmas lielas lietas, — viņš nobeidza un iejautājās no jauna:

—   Jā, bet kur jūs celtu jauno hidroelektrostaciju?

«Kļūdu izlaboja,» Anna atzīmēja, ievērodama, kā jautājums tika atkārtots.

—   Mums ir daudz vietu, kur celt, — viņa teica.

—  Tas ir skaidrs. Bet kur? — Nikolajevs uzmanīgi paskatījās Annā. Viņa bija melnā vilnas kleitā, kas tai labi piestāvēja. Ap pleciem bija apmests zīda lakatiņš ar oranžsārtu apmali. Anna izskatījās uzposusies, kaut arī tikko bija ieradusies no būvlaukuma. — Jā, mēs stāvam lielu notikumu priekšā, — Nikolajevs teica.

—   Redzu, ka jūs iepriecina drauga vēstule, — Anna piezīmēja.

—   Kopš bērnības pret ūdeni neesmu vienaldzīgs.

Anna iesmējās. Viņas apvaldītie, guldzošie smiekli ļoti

patika Nikolajevam.

—   Es sešu gadu vecumā jau biju hidrotechniķis: pavasaros ik katrā strautā kopā ar puikām būvēju dambjus.

—   Bet mums, «sauszemes mīļotājiem», visur labi, — Anna iesmējās.

—   Nē, ir tomēr labi, pat ļoti labi ir, ja vari strādāt par vienkāršu rajona priekšnieku kāda kanala būvē. Kāds vēriens! No rīta izej uz trases — tavā priekšā vesela zemes racēju armija .. .

—   Neko sacīt, — technika varena! — Anna pārtrauca.

—   Es par veciem laikiem runāju. Ekskavatori tad tikko parādījās. Tagad, protams, kanalus raks ar ekskavatoriem, pie tam ar tādiem, kādus mēs pat sapnī neesam redzējuši. Gribat, es jums pastāstīšu kādu jautru notikumu?

—   Labprāt paklausīšos, — Krūmiņa atsaucās.

—   Tas bija kādā celtniecībā 1938. gadā. Es toreiz komandēju nelielu rajonu. Reiz vajadzēja pārvietot ekskavatoru parku par divdesmit kilometriem. Transporta nebija. Neaprunādamies ar priekšniecību, es visas desmit mašīnas aizsūtīju uz jauno darba iecirkni. Jauni, dedzīgi ļaudis mēs toreiz bijām … Nu, mani ekskavatori aizlīgoja cits pēc cita. Kas tas bija par maršu! Vai esat redzējusi ekskavatorus pārgājienā?

Anna pasmaidīja:

—   Nav gadījies.

—   Visi desmit, protams, neaizgāja līdz galam, laikam kādi septiņi astoņi. Toties es nedēļu pirms termiņa uzsāku darbu jaunajā iecirknī. Vēlāk atbrauca mans priekšnieks, kāds viņam bija pastāstījis par «ekskavatoru

maršu». Šausmīgi bārās. Draudēja no trases aiztriekt barakas celt. Bet barakas būvēt — tas hidrotcchniķim tikpat kā trimda vai katorga!

—   Domāju gan, — Anna piekrita.

Ja Nikolajevs nebūtu tā aizrāvies ar stāstīšanu, viņš pamanītu, cik daudz gaišuma Annas acīs.

—   Burvīgas dienas bija .. . Starp citu, vai jūs zināt, ka rit Voigas—Donas kanala celtniecības darbi?

—   Tiešām? — Anna interesējās.

—   Sen jau. Man trīs draugi strādā. Bet mēs ar jums pagaidīsim, kamēr sāksies pašu lielāko celtņu darbi.

—   Es jau neesmu hidroteehniķe.

—   Tur visiem darba pietiks, — Nikolajevs ātri atbildēja. Vārdu «tur» viņš izteica tik noteikti, it kā zinātu, kur celtniecība atrodas. — Drīz drīz sāksies īsts darbs. No visām malām uz Volgu vai Jeņiseju brauks hidrotechniķi. Karš izsvaidījis hidroteehniķus pa pilsētām, bet mūsu īstās mājas — kanala trase vai hidromezgla dambis. Nē, dzīvokļu celtniecība tomēr nav mana stiehija.

—   Viss vajadzīgs, — Anna mīksti pārlaboja.

—   Apmetumi, krāsošana, santeehnika — nē, mani tas viss tomēr nesaista. Būvēt jaunu ēku kvartalus, pie tam blakus jaunai rūpnīcai, — nu, tas vēl nekas. Pat ļoti labi. Bet trīskārt labāk celt tādus objektus, kas pārmaina zemes seju. Glīta māja zemi padara krāšņāku, bet hidroelektromezgls ne tikai dara to krāšņāku, bet arī pārveido tās seju, padara vieglāku cilvēka dzīvi. Nu, ko, Anna, vai brauksim uz jauno celtniecību? — Nikolajevs jautri pastiepa roku.

—   Ņemsiet līdzi? — Anna vaicāja tādā pašā tonī.

—   Ņemšu — pazīšanās dēļ, — Nikolajevs atjokoja, cieši saspiezdams Annas spēcīgo, karsto roku.

Nepacietīgi skaļi atskanēja tālruņa zvans. «Maskava,» Nikolajevs nodomāja, pieiedams pie apaļā galdiņa, uz kura atsevišķi no citiem stāvēja tiešā vada tālruņa aparats.

—   Sēdiet, sēdiet! — viņš uzsauca Annai, kas, domādama, ka saruna būs ar ministriju, gribēja iziet.

Celtniecības priekšnieks apsēdās, nocēla klausuli, atspiedās pret vēso galda stiklu.

—   Runāsiet ar Maskavu! — skaļi noskandēja telefoniste, — tik skaļi, ka viņas balsi sadzirdēja ari Anna.

Nikolajevs atvirzīja klausuli no auss, dzirdamība bija ļoti laba.

—   Kas pie tālruņa? — vīrieša balss vaicāja.

—   Tresta pārvaldnieks, — Nikolajevs stādījās priekšā.

—   Sveiks, biedri Nikolajev!

—   Sveiks, biedri ministri!

—   Nu kā, vai jūs hipertonija nemoka?

—   Esmu aklimatizējies! — Nikolajevs atbildēja.

—   Es jau jums teicu, ka Rīga ir lieliska paslēptuve hipertoniķiem, — ministrs jautri runāja, viņa balss bija labi dzirdama ne vien Nikolajevam, bet arī Annai. — Šodien apskatīju jūsu grafiku. Piekrītu. Vērsiet uzmanību uz plūsmas organizēšanu, laikus sagatavojiet celtniecības materialus. Un sāciet. Ievērojiet, ka šis ir pirmais mēģinājums Rīgā celt lielus cechus pēc ātrplūsmas metodes. Jums un visiem jums padotajiem jābūt uzdevuma augstumos. No jūsu panākumiem atkarīgi arī citu Rīgas jaunceltņu panākumi. Arī jums pašiem šī pieredze noderēs, kad sāksiet jaunus darbus.

—   Vai tādi būs? — Nikolajevs vaicāja.

Sekoja īsa pauze, ministrs kabinetā ar kādu klusi sarunājās, tad no jauna skaidri ieskanējās viņa spēcīgais bass:

—   Kā tad jūs domājat? Man tikko paziņoja: valsts plānā paredzēta jauna, ļoti interesanta programa jūsu trestam . . .

Nikolajevs pavērās Annā, it kā teikdams: «Bet mēs te nupat sapņojām par hidroteehniku!»

—   Es varbūt aizbraukšu pie jums, — ministrs turpināja, — apskatīšos, kā dzīvojat.

—   Gaidīsim ar prieku, — Nikolajevs atsaucās.

—   Sevišķi negaidiet. Es teicu — varbūt aizbraukšu. Vakar kolēģijas sēdē nolemts uzdot jums atpūtas nama celšanu Rīgas Jūrmalā. Zinu, ka jums tas nepatiks, bet neko darīt, — nāksies arī atpūtas namu celt. Tā sakot, obligātā asortimenta kārtībā! … Jūs klausāties?

—   Ja, jā, klausos, klausos, — Nikolajevs apliecināja.

—   Es turpretim domāju, ka jūs, izdzirdot par atpūtas namu, nometāt klausuli, — ministrs iesmējās. — Kas jūs, hidrotechniķus, nepazīst! Nu labi, vēlu sekmes. Uz redzēšanos, biedri Nikolajev! …

—   Atbrauciet, gaidīsim, — Nikolajevs teica un, brītiņu nogaidījis, nolika klausuli. — Mūsu priekšniecība šodien labā omā, — viņš teica, pievērsdamies Annai.

—   Bet tagad — pie lietas.

Krūmiņa izklāja uz galda celtniecības montāžās darbu grafiku un nesteidzīgi, mierīgi sāka stāstīt par to, kā iecirknis sagatavots ātrplūsmas darbiem. Nikolajevs koncentrēti klausījās, piekrita viņas slēdzieniem, reizumis iebilda, strīdējās pretī. Kad taisnīgi tika izvirzītas iecirkņa prasības trestam, Nikolajevs pa tālruni nodeva pavēles daļu vadītājiem.

—   Visgrūtāk būs, manuprāt, ar darbaspēku, — viņš noslēgumā teica. — Jāpanāk, lai betonētāji, montieri, mūrnieki, jumta licēji, stiklotāji, elektriķi — visi noteiktā kārtībā pārietu no viena objekta uz otru. Visam jānorīt nepārtrauktā plūsmā .. .

Anna saprata, ka saruna izbeigta, sāka atvadīties. Viņai likās, ka Nikolajevs negribīgi pastiepa roku un nevērīgi atņēma viņas sveicienu. Pēdējā laikā Anna un Viktors bieži domāja viens par otru, bet viņu noskaņa nekad nebija vienāda.

Ja Anna ilgi neredzēja Nikolajevu, viņa nomierinājās, bet katra jauna sastapšanās, pat darba jautājumos, neviļus modināja viņas simpātijās pret Viktoru. Ja Nikolajevs ilgi neredzēja Annu, viņš sāka mazliet skumt pēc viņas, bet lietišķo sarunu laikā (citu nebija, izņemot divus — februārī un maijā kopā pavadītos vakarus) viņš aizvien aizrāvās ar darba jautājumiem, — tie ņēma virsroku pār jūtām. Tāds bija viņu mīlestības klusais sākums — nedrošs, pat bikls.

«Viņi visi ir ar biezu ādu,» steidzīgi iziedama, domāja Anna, adresēdama šo «viņi» visiem darbā aizņemtiem, vīriešiem. «Jā, viņa tiks ar jauno metodi galā,» tobrīd domāja Nikolajevs.

Bet, līdzko Anna izgāja, viņam uzmācās grūti pārvarama vēlēšanās nekavējoties braukt uz iecirkni, no jau-

na redzēt Annu, iet blakus no cecha uz cechu, runāt ar viņu. Viņš atcerējās šīsdienas sarunu: stāstu par hidrotechniskajiem celtņiem, nejauši izsprukušo «tu» — un viņam kļuva silti. «Vai neesmu iemīlējies?» viņš sev vaicāja. «Laikam gan. Tādā gadījumā jāsaka skaidri un atklāti, kā pieņemts tādās reizēs. Nē, nē, vēl viss «jāapgaismo»,» viņš noteica sevī, lietodams savu iemīļoto teicienu. «Trestā droši vien visi jau pamanījuši un zobojas, tikai es izliekos, ka nekas nav noticis …»

—   Drīkst? — durvīs vaicāja vecā Martas māte, apkopēja, kuru Nikolajevs sauca par neatvietojamu. «Visus var atvietot,» viņš smiedamies teica, «bet Martas māte mums ir viena, — viņa pārdzīvojusi četrpadsmit tresta pārvaldniekus.»

Nikolajevs laipni pamāja ar galvu.

—   Krūmiņa aizbrauca? — viņš vaicāja.

—   Vēl ne, viņa ir pie galvenā mechaniķa. Vai pasaukt šurp?

—   Pasauciet, Martas māt.

—   Es tūlīt…

Krūmiņa bija jau apģērbusies iziešanai — lietus mētelī un lakatiņā ar oranžsārto apmali. Viņa ātri iesteidzās un vaicājoši pavērās Nikolajevā. Viktors stāvēja pie atvērtā loga, tātad bija satraukts, — to viņa zināja no Kostenko izteicieniem.

—   Ko jūs rīt darīsiet? — viņš negaidīti vaicāja.

Anna vilcinājās ar atbildi.

—   Rīt svētdiena, būs talkas, man jau zvanīja no partijas rajona komitejas. Braukšu uz elektrovilciena līnijas būvi, — viņa teica.

—   Brauksim reizē, — Nikolajevs turpināja. — Es gribēju uzaicināt jūs braukt uz Dubultiem. Pie viena arī elektrovilciena līniju apskatīsim.

—   Labi, es būšu, — Anna vienkārši teica.

—   Es jums aizbraukšu pakaļ.

—   Lai notiek, — Krūmiņa piekrita.

—   Jūs jau nu gan noteikti saslimsiet! — Viktors iesmējās.

—   Bet jūs esat ļauns cilvēks, — Anna smaidot pie

zīmēja, atcerēdamās, kā Liepiņu Ņina toreiz aicināja viņu uz vakaru.

Pie durvīm klauvēja.

—   Lūdzu! — Nikolajevs iesaucās, apsēzdamies pie galda.

—   Kauls ar dēlu atnācis, — Martas krustmāte ziņoja. Šodien viņa cienīgi izpildīja saslimušās sekretāres vietu.

—   A-a, es gaidu, gaidu! — Nikolajevs teica.

—   Uz redzēšanos! — otrreiz atvadīdamās, teica Anna un strauji izgāja. «Ātrāk uz būvlaukumu!» viņa steidzināja sevi, bīdamās palikt šeit vēl vienu lieku minūti. Viņa bija tādā noskaņojumā, kad vajag būt darbā, cilvēku acu priekšā, kustībā. Līdzīgu sajūtu viņa sen nebija jutusi.

Tēvs un dēls ienāca reizē, un Kauls vecākais lēniem soļiem devās uz celtniecības priekšnieka galda pusi. Nikolajevs piecēlās, viņu saņemot.

—   Celtnieku atvedu, — vecais teica, — taisnā līnijā no universitātes.

—   Tātad mums papildspēki! — Nikolajevs teica, vērodams spēcīgo, labi noaugušo puisi jaunā uzvalkā.

—   Pieņemsiet? — Augusts Kauls vaicāja.

—   Kā gan citādi! Skaidrs, ka pieņemsim. Tagad pie mums visa Kaulu ģimene būs. Es dzirdēju, ka jūs esot inženieris-arehitekts? — Nikolajevs pievērsās Jānim.

—   Architekts, — tas negribīgi noteica.

—   Jūs vēlaties strādāt pie mums?

—   Jūs, Viktor Ivanovič, viņam par to nemaz nevaicājiet, — dēla vietā atsaucās tēvs.

—   Kāpēc tā? Viņš taču var izvēlēties.

—   Kamēr esmu dzīvs, pats izvēlēšos, — vecais Kauls, sirdīgi skatīdamies dēlā, cieti noteica.

—   Tas nav visai pareizi, biedri Kaul, — Nikolajevs piebilda, ar interesi vērodams drūmo Jāni.

—   Palaid viņu brīvībā, — tad tikai izvēlēsies, — tēvs rūgti iesmējās. — Redziet, viņam dodiet pilis, arehitekturas ansambļus, bet es gribu, lai viņš paosta gaisu vienkāršā jaunceltnē, lai iepazīstas ar darbu vadītāja kantorīti, pa stalažām lai pakāpelē. Tā.

—   Bet uz kurieni jūs gribējāt iet? — Nikolajevs no jauna pievērsās Jānim.

—   Uz architekturas plānošanas darbnīcām.

—   Tas nemaz nav slikti, biedri Kaul, — celtniecības priekšnieks pagriezās pret veco.

—   Slikti, Viktor Ivanovič, slikti.

—   Bet kāpēc?

_ — Ko tad viņi tur dara? — Kauls atdzīvojās. — Zīmējumiņus taisa tāpat kā tie, nu, kā viņus tur sauc?… — večuks apmulsa.

Nikolajevs paraustīja plecus.

—   Eh, nu kā tad viņus agrāk sauca?

—   Brīvmākslinieki? — Nikolajevs minēja.

—   Sliktāk.

—   Estēti?

—   Jā, jā! . . .

Nikolajevs iesmējās.

—    Estēti! Vai tad tas ir darbs, biedri Nikolajev? — vecais nopietni vaicāja. — Es jūs lūdzu, nosūtiet viņu uz iecirkni. Ļoti lūdzu.

—    Bet ko viņš tur darīs? — celtniecības priekšnieks brīnījās. — Labāk atstāsim Jāni tresta projektu daļā. Kā jūs uz to skatāties, Jāni?

—    Man viss vienalga, biedri priekšniek, — Kauls jaunākais nedraudzīgi atteica, nepaceldams acis.

«Ir gan bukurags,» Nikolajevs nodomāja.

—   Labi, iesi pie Krūmiņas par darbu vadītāju, viņa no tevis cilvēku iztaisīs, — tēvs teica. — Ej!

Jānis piecēlās, atvadījās un izgāja nevērīgi laiskā gaitā.

—   Ir gan dievs dēlu man iedevis! — vecais nopūtās.

—   Viņš vēl jauns, — Nikolajevs iebilda.

—    Nē, jūs viņu nepazīstat. Bet padomājiet pats, kā iznāk: strādnieku ģimene. Jā. Tēvs — celtnieks, māte — šuvēja, tā ir nomira pie šujmašīnas, — Augusts Kauls klusi teica. — Meita man laba, strādīga, sūdzēties nevaru, jūs jau viņu pazīstat. Bet dēls — kundziņš. Kā tas tā iznāk, Viktor Ivanovič?

—   Jauns, karstgalvis vēl. Kurš no mums jaunībā nav kļūdījies? — Nikolajevs centās veco nomierināt.

—   Labi, es iešu. Paldies jums! …

Nikolajevs palika viens. Viņš bija tajā garīgas pacilā-

tibas noskaņa, kad viss dzīvē šķiet saprotams un skaidrs. Sī jaunības un veselības sajūta atgriezās bieži, un Nikolajevam reizēm bija pat neērti pašam pret sevi par šo pārmērīgo jautrību. Tādos brīžos viņš centās izlikties norūpējies, taču tas nekad neizdevās. Nekad dzīve viņam nenācās slēpt savas jutās, viņa dzīve — skaidra un patiesa — nemaz neciestu to. Nikolajevs apģērbās un, kadu vienkāršu motivu svilpodams, aizbrauca uz strādnieku ciemata būves laukumu. «Šodien es uzaicināju Annu braukt uz Dubultiem tāpat, kā lauku puisis akordeonists aicina meiteni uz dančiem,» viņš domāja. «Laikam banali iznāca. Esmu gan es lācīgs kavalieris! . ..»

*               *

*

Vakarā Nikolajevs pieņēma jaunus strādniekus.

Celtniecības priekšnieka plašajā kabinetā bija ap divdesmit jauno iesācēju. Nikolajevs piecēlās no galda un apsēdās uz divana. Viņš nemīlēja runāt ar ļaudīm, sēžot aiz galda, arvien centās apsēsties tuvāk sarunu biedriem. Viņa kabinetā nebija visur parasti redzamo, simetriski nostādīto krēslu priekšnieka darba galdam pretī.

Parasti Nikolajevs pats pieņēma jaunos kadrus neatkarīgi no tā, vai tie bija inženieri vai zemes racēji. Tas, taisnību sakot, aizvainoja kadru daļas priekšnieka Jura Sporova patmīlību, taču Nikolajevs reti atkāpās no sava ieraduma.

Celtniecības priekšnieks nekad neuzdeva cilvēkiem tos tiešos jautājumus, uz kuriem atbildes var atrast jebkurā anketā, viņš uzsāka sarunu citādi, kā likās kadru daļas priekšniekam, no sīkumiem. Bet savādi: šķietami mazsvarīgā saruna izraisīja nopietnus secinājumus par cilvēku.

Arī tagad Nikolajevs sēdēja starp strādniekiem, klausījās viņos un paretam uzdeva jautājumus.

—   Rīgā jums patīk? — viņš vaicāja no Minskas atbraukušajam techniķim.

—   Es šajās vietās karoju, — baltkrievs atzinās.

—   Tad jau nu noteikti patīk, skaidrs!

Visi iesmējās. Nikolajevs arī pasmaidīja, it kā ieklausīdamies pat izskanējušo smieklu toņos.

—   Nu, un jūs, — celtniecības priekšnieka skatiens apstājās pie paveca vīrieša ar jauneklīgām acīm, kas dēvējās par galdnieku, — jūs kaut kur esat mācījies?

—   Ir gadījies, biedri priekšniek, — uzrunātais basā atsaucās.

Starp citu, celtnieki ir disciplinēti |audis: pat ierindas darbu vadītājus viņi svarīgi sauc «biedri priekšniek».

—   Kāda jums izglītība? — Nikolajevs painteresējās.

—   Ar izglītību man tā izgadījās… Pastāstīt?

—   Stāstiet!

—   Puikas gados es pabeidzu pagastskolu. Vairāk nebija pa spēkam: tēvs nomira, vajadzēja iet kalpot. Nu, vēlāk dēls no armijas atgriezās mājās, no Tālajiem Austrumiem. Tas piesējās: mācies, tēt, mācies, un viss. Drīz visā Rīgā būs obligātā desmit klašu izglītība. Tā man nācās vecumdienās vakarskolu pabeigt…

Atkal visi iesmējās. Celtniecības priekšnieka kabinetā kļuva dzīvāk. Klausīdamies Nikolajevs atcerējās tālo pagātni. Trīsdesmitajos gados celtniecībā strādāja pavisam citādi ļaudis. Vieni pa vecam ieradumam veda līdzi instrumentus: galdnieku piederumus, kastes. Viņus sauca par savervētiem. Starp tiem bija galdnieki, mūrnieki, zemes racēji, slaveni ar savu meistarību. Viņi pārbrauca no vienas vietas uz otru veselām ģimenēm un trokšņaini iekārtojās pilsētiņu nomalēs. Daudzi prata šā tā parakstīties par algas saņemšanu, bet bija arī analfabēti. Starp savervētajiem grūti bija atrast betonētājus, nerunājot par ekskavatoru vadītājiem, šoferiem. Nācās organizēt dažādus kursus. Celtniecībā gatavoja ne tikai nākamos celtniekus, bet arī topošo kombinātu, rūpnīcu un fabriku kadrus … Tagad, pēc divdesmit gadiem, uz celtnēm nāk pirmo piecgadu cēlēju jaunakie brāļi, dēli un mazdēli. Daudzi no viņiem bērnību pavadījuši Magņitkā, Dņeprogesā, Staļingradas traktoru vai Gorkijas automobiļu rūpnīcās, bet viņu jaunība aizgājusi Tēvijas karā. Sie ir jauna tipa celtnieki. Viņiem nav līdz rūpīgi audeklā ietītu instrumentu, toties viņiem ir tēvu pieredze un zināšanas. Viņi tūlīt var stāties pie betona maisītājiem, kā saimnie

ki ieiet ekskavatoru būdās, sēsties pie automašīnas stūres. Šie nav tikai krievu ļaudis no Veļikije Lūkiem, Kaļiņinas, Novgorodas un Pleskavas apgabaliem, bet ari latvieši no Rezeknes un Daugavpils, no Valmieras un Ventspils, no visām jaunās republikas malām.

4

Visa Rīga cēla jūrmalas elektrovilcienu.

Bija silta svētdiena. Dārzi ap mazajām piestātnēm piepilsētas dzelzceļa līnijas malā slīga ziedos. Velkoniši vilka pa Daugavu plostus kokmateriālu rūpnīcām. Pa mirdzošo piekrastes šoseju asfaltu šurp un turp šaudījās visdažādāko tipu automašīnas. Gaišajā debesu zilumā līgani peldēja smagās pasažieru lidmašīnas. Bet vilcieni gāja reti, samazinot ātrumu tajās vietās, kur blakus dzelzceļa stigai strādāja zemes racēji un betonētāji. Bija pirmā vasarīgā diena Baltijas piekrastē.

Katrai pilsētai ir sava, tikai tai piemītoša vasara. Kas ir redzējis Ckalovas vasaru — svelmainu, ar spējām lietus gāzēm, krāšņām tulpēm maija pirmajās dienās, sauso vējrīteni jūlija sākumā, siltajām, gaismas pielietajām naktīm, rītausmu neatkārtojamo burvību, ar zaļajām graviņām un sirmajiem, smilgu klātajiem kurganiem? Un kam nācies jūsmot par aizpolarās Igarkas vasaru? Tā sākas, kad sniegi vēl nav nokusuši, — spēja un trauksmaina. Šķiet, nekur pasaulē tik ātri neaug zāle, tik krāšņi nezied zeme kā šeit, ziemeļos. Saules iztvīkusī zeme steidz panākt nokavēto laiku, un pavasaris saplūst kopā ar vasaru — neparasti īsu un neparasti gaišu. Tu ej pa ziedošo tundru un aizmirsti, ka zem tavām kājām atrodas sasalums, kuru zinātnieki velti sauc par mūžīgu. Un Charkovas un Poltavas vasara! Nāk atmiņā, kā mūsu karapulki maršēja uz Dņepru pāri sagrauto ukraiņu ciematu drupām. Pulki atradās «tuksneša joslā», bet viņu ceļš veda caur zaļojošu vītolu rindām, gar piekalnēm, kurās raibojās arbūzi, caur saulgriežu biezokņiem, pa nenovāktām rudzu druvām. Un katrs, kam nebija gadījies

Taču Katja apstājās.

—   Uz kurieni, Vaņuša?

—   Uz Imantas pusi.

—   Studentiem tur ar vienu būvbedri nekā neiet. Tu apskaties.

—   Laikam gruntsūdeņi? — vaicāja Sokolovs.

—    Es redzēju, ka bedrē ir ūdens, bet, vai tas ir grunts, upes vai jūras ūdens, — tas nu tev labāk jāzina! — Katja attrauca un gāja tālāk.

Ivans nolūkojās viņai pakaļ, taču Iļjina neatskatījās, — soļoja ātri, trauksmaini, reizēm ritmiski pār katru otro gulsni, reizēm sajaucot ritmu. Katja pēdējā laikā tā aizrāvās ar elektrovilcienu, ka pat Liepiņš, kas šad un tad saukāja viņu par «inženieri-kuratoru», jau sen neatgādināja viņas tiešos pilsētas komitejas instruktora pienākumus. Gandrīz katru rītu Katja brauca uz vagonu rūpnīcu, interesējās, kā rit darbs, bet dienas otrajā pusē parādījās trasē, sarunājās ar brigadieriem un iecirkņu priekšniekiem par celtniecības vajadzībām un vakarā sekretāru par visu sīki informēja. Rūpnīcā viņu turēja par trases delegāti, bet trasē — par rūpnīcas pārstāvi. Katja steidzināja vagonrūpnīcas ļaudis ar elektrovilcienu izlaidi. Tā nemanot, bez aicinājumiem un mītiņiem izauga divu kolektivu sacensība, bet no abiem šiem kolektiviem bija atkarīgs, vai elektrovilciena līnija līdz «Rīgas-Jūrmala» būs gatava līdz Padomju Latvijas 10. gadadienai vai ne. Jau vairākas svētdienas pēc kārtas Katjai neiznāca atpūsties — organizēja talkas, taču viņa jutās moži. Jūras vējos un saulē nodegusi, viņa izskatījās daudz jaunāka un glītāka. Liepiņš kādreiz pa jokam ieteicās: «Būs vai jānolemj, ka jūsu kārtējais atvaļinājums jau izmantots (rasē.» Katja ātri sarada ar cilvēkiem, viņa pazina kairu brigādi, katru stachanovieti. Sevišķi viņu iemīļoja jauno betonētāju-meiteņu brigādes, kuras Katja parasti apciemoja ik dienas. Arī tagad, ieraudzījusi iztālēm strādnieces, Katja pasteidzināja soli. «Vajag pasacīt meitenēm, ka šodien pie viņām ieradīsies kinomechaniķis ar jaunu filmu.» Viņa nokāpa lejā pa uzbēruma malu, lai apietu dzelzceļa ceļamo krānu, un negaidot gandrīz ieskrēja krūtīs svešam vīrietim, kas nolēca no krāna kāpnītēm.

—   Vienu mirklīti! — pie viņas griezās vīrietis gaišā, teicami izgludinātā uzvalkā.

Katja apstājās.

—   Es jūs klausos, biedri, — viņa teica un, izbrīnā pavērusies frantā, negribot pasmaidīja. «Vai gan tāds ari te ko ceļ?»

—   Jūs esat te priekšniece?

—   Bet ko jūs gribat? — Katja vaicāja. Viņa atcerējās, ka kaut kur šo vīrieti jau ir redzējusi.

—   Man uzdots novērot betonēšanas darbus, bet šie skuķi, — viņš pamāja uz sieviešu brigādes pusi, — grauj techniskos noteikumus. Es iejaucos. Izsmēja, sāka zoboties, apvainot. Tā nav nekāda kārtība.

—   Es parunāšu ar meitenēm, iesim!

—   Nē, pateicos par tādu prieku.

—   Bet kas jūs esat?

—   Inženieris Valters no piektā celtniecības tresta.

—   Es parunāšu ar meitenēm, — Katja atkārtoja un devās uz brigādes pusi. «Tad, lūk, kāds ir šis inženieris Valters,» viņa nodomāja, atcerēdamās tā zobgalīgo, nenovīdīgo smiekliņu parkā Pirmā Maija vakarā.

Iedams garām pārmijnieka zaļi nokrāsotajai būdai, Sokolovs palocījās meitenei dzelzceļnieku formā, bet tā neatņēma viņa sveicienu un turpināja laistīt puķu dobes, kas no trim pusēm aptvēra būdiņu. «Paskat, strupdegune, kājniekus ir neievēro. Pieradusi pie vilcieniem!» viņš nodomāja, nogriezdamies uz tuvākās būvbedres pusi. «Jauniesaukto» grupā viņš ieraudzīja Jāni Kaulu un Liepiņu Aņu. Vecākais te bija Pēteris Osis.

—   Drīz sāksim betonēšanu, — priecīgi stāstīja Osis.

Bedres dibenā bija gruntsūdens. Sokolovs izmērīja

dziļumu un pagrozīja galvu.

—   Vēl divdesmit centimetru, — viņš teica, griezdamies vienīgi pie Oša, kā jau pie pieredzējuša celtnieka.

—   Būtu kaut rokas sūknis.

—   Te diez vai motorsūknis līdzēs, — teica Sokolovs un paskatījās uz studentiem, kas ciešā lokā stāvēja ap bedri.

—   Muļķības! — sarunā iejaucās Jānis Kauls. Viņš nosvieda svārkus zālē, uzrotīja glītā krekla piedurknes, paķēra lāpstu un nokāpa bedres dibenā.

«Redzēsim, redzēsim! …» vienlaicīgi nodomāja Sokolovs un Osis.

Studenti saspiedās vēl ciešāk gar bedres malām, lai labak redzētu, kā rīkosies viņu universitāti beigušais biedrs. Liepiņu Aņa, nostājusies blakus Sokolovam pašā maliņā, nepacietīgi vērās bedrē. Viņa bija pamanījusi ironiskus smaidus «īsto celtnieku» sejās, un viņai tā gribējās, lai Jānis parādītu, ka rakt šos mālus nemaz nav tik gudra un sarežģīta lieta.

Kauls neveikli pamiņājās bedres dibenā, pēc tam, laikam sajutis biedru gaidošos skatienus, sāka rakt. Viņš nikni rīkojās ar lāpstu, ar lielu spēku dzina tās asmeni gruntī, ar spēju rāvienu pacēla pāri galvai, izsviezdams pie biedru kājām niecīgu dubļu piciņu. Kauls pašlaik līdzinājās lācim, kas, iekritis dziļā bedrē, mētājas no vienas malas uz otru, meklēdams izeju. Un, jo vairāk viņš steidzās, jo sliktāk veicās. Pēc minūtēm desmit Sokolovs uzsauca:

—   Pietiek, atpūties! …

Jānis pārtrauca danbu, paskatījās Sokolovā, bet nestrīdējās pretī, kaut gan tas bija viņa paradums, un līda ārā no bedres. Kad viņš — milzīgs, notašķījies un ļauns — izkāpa malā un sāka ar žagariņu tīrīt nost pie zābakiem pielipušos mālus, kāds no studentiem-filologiem ironiski ieminējās:

—   Laikam no architekta lāga ekskavatora strādnieks neiznāks!

Kauls, lai gan dzirdēja to, neatbildēja, bet vaicāja Sokolovam:

—   Vai tiešām nav mechanismu?

—   Šādas bedrītes arī komunismā raks ar rokām, — atjokoja Sokolovs.

Filologi iesmējās. Bet architekti klusēja. Aņa paslepšus pameta skatienu uz Jāņa pusi, viņai bija brīnums par tā neveiksmi. Laikam tas bija tādēļ, ka Aņas priekšā Jānis aizvien centās izcelties, parādīt savas spējas. Visi grupā zināja, ka gaišmatainā Aņa jau sen patīk Kaulam.

Tas tomēr netraucēja studentus par gadījumu ar Osim pārdoto konspektu paņirgāties par Jāni arī Aņas klātbūtnē.

—   Petja, tava rinda, — Sokolovs pievērsās Osim, it kā jauzdams, ka tam ļoti gribas parādīt savu māku, bet viņš atturas, negribēdams aizvainot Jāni.

—   Vajadzēs jau. Laiks iet, — teica Osis, un šajā īsajā, vienkāršajā atbildē Jānis saklausīja pārmetumu sev. ,

—   Varonis, — caur zobiem nostiepa Jānis. Neviens neievēroja šo universitātes absolventa repliku, izņemot Aņu, kas stāvēja blakus Jānim. Viņa tūlīt saprata, ko Kauls nosauca par «varoni», un pārmetoši pavērās viņā.

Sokolovs uztvēra un saprata visu. «Tagad Pēteris varēs parādīt, ko var. Pēteris jau nu celtniekiem kaunu nedarīs. Bet meiteņi tomēr varoņus mīļo,» viņš domāja, smaidīdams pie sevis. «Sākumā meitenes klausās mūsu vārdos — viņām tīk veikla valoda, skaistas, poētiskas frāzes, prasme izteikt savas domas. Bet pēc tam viņas prasa no mums pašaizliedzību, vīrišķību — vienalga — kaujā, mācībās vai darbā.» Ivans atcerējās, kā viņu iemīlēja Katja. Tas notika pēc kāda pretuzbrukuma, kad viņš kopā ar sapieriem uzspridzināja vāciešu tanku. Tajā dienā divizijas komandieris viņam pasniedza apbalvojumu— medaļu «Par varonību». Bet vakarā pulka komandpunktā Katja pasauca viņu sāņus un pavisam droši, nemulsdama pateica: «Kāds tu man esi drosmīgs!» Tā Katja viņu «iekaroja», un no tā laika Ivanam šķita, ka saspridzinātais tanks uz mūžu savienojis viņu ar Katju. Ivans nekad par to neieminējās Katjai, jo tā noteikti būtu noskaitusies, bet sevī tā aizvien domāja.

Sokolovs zināja, ka Osis jūsmo par Ausmu, bet viņš zināja arī, ka Ausma mīl Kostenko, un viņam gribējās, lai Pēteris ātrāk aizmirstu savu nelaimīgo mīlestību. Visi īsti laimīgi cilvēki vēl citiem labu. Sokolovam patika Liepiņu Aņa, kaut gan viņš redzēja meiteni tikai trešo reizi. «Tā būtu laba līgava mūsu Petjam,» viņš sevī nolēma.

Osis strādāja nesteigdamies, šķita, — pat gausi. Viņš nenervozēja, nesvaidījās kā Jānis, bet rīkojās mierīgi, prasmīgi, padziļinot taisnstūraino bedri, kuras malā auga

izsviesto mitro mālu kaudze. Sokolovam likās, ka Osim tas ir pārbaudījums, ari Aņa nezin kādēļ bija tādās pašās domās, bet Osis pats vienkārši strādāja — prasmīgi, taupīdams spēkus, kā to parasti dara zemes racēji.

—   Lūk, tā vajag rakt, — ieteicās kāds no filologiem.

Kad bedre bija vajadzīgajā dziļumā, Osis izrāpās

malā un vaicāja Sokolovam:

—   Vai šodien paspēsim izbetonēt?

—   Jāpaspēj, — Sokolovs atbildēja. — Es tūlīt atsūtīšu pie jums pašizkrāvējus. — Un viņš aizsoļoja tālāk uz Imantas stacijas pusi.

Dienas otrā puse aizsteidzās nemanot. Pašizkrāvēji piebrauca pie bedres, pacēla tilpnes un izsvieda zaļgani pelēko betona masu uz sagatavotās platformas. Filologi un architekti betonēja. Osis, kurš vadīja darbus, šad un tad, atdarinādams Augustu Martinoviču, uzsauca jauniešiem:

—   Vairāk akmentiņu, meitenītes, vairāk akmentiņu!. . .

Reizēm viņš piemetināja:

—   Betons mīl akmentiņus …

Meičas lasīja dzelzceļa uzbēruma malā lielākos akmeņus un krāva tos pie bedres. Osis un Kauls svieda akmeņus lejā, pēc tam steidzīgi ķērās pie lāpstām un noklāja tos ar jaunu betona kārtu. Tagad arī Jānim darbs veicās raitak, un visi, likās, bija aizmirsuši puiša pirmītējo neveiksmi. To atcerējās vienīgi Aņa, viņa bieži pameta vērtējošu skatienu uz Jāņa pusi un domāja, ka Kauls tiešām neko prātīgu neprot darīt, turpretim Osim viss iznāk skaisti, prieks redzēt, kā viņš strādā, — viegli un brīvi, gandrīz kā rotaļādamies. Ienāca prātā vēl notikums ar konspektu, un Aņas garastāvoklis pavisam sabojājās.

Pie viņiem piestāja Nikolajeva automašīna. Celtniecības priekšnieks izkāpa, sasveicinājās ar studentiem un kopa ar Osi devās apskatīt trases posmu, kas bija iedalīts «īstajiem celtniekiem». Kopā ar Nikolajevu atbrauca arī Krūmiņa, un Aņa par to nopriecājās, kaut gan viņas redzejās gandrīz ik dienas.

—   No manis laikam gan nekāds celtnieks neiznāktu, — Aņa teica, kad viņas abas nometās noriņā, uzbēruma mala.

-   Kāpēc? — Krūmiņa interesējās.

—   Grūts darbs. Kaut gan — skatoties viss liekas pavisam vienkārši … — Un Aņa sāka stāstīt, kā izgāzās Kaulu Jānis, kuru visi turēja par tādu cilvēku, kam viss veicas.

—   Par zemes racēju kurš katrs nevar būt, Krūmiņa iebilda.

—   Ne, Anna, es jums nepiekritu. Kas tas par jaunieti, ja viņš neprot tikt gala ar pavisam vienkāršām lietām? Tam universitāti beigt nemaz nevajag.

Krūmiņa jautri pavērās savā mīlulē un vaicāja:

—   Vai tu tā nopietni domā?

—   Nopietni. Piemēram, ņemsim kaut vai to pašu Jāni. Kas viņš par inženieri-arehitektu, ja neprot pat ar lāpstu apieties?

—   Aņa, tu mani smīdinil

—   Vai atceraties, jūs pati man stāstījāt, ka ražošanas prakses laikā strādājāt par mūrnieku?

Tā bija mūsu profesora dīvainība, viņš visiem studentiem lika iemācīties kādu no celtnieku specialitātēm.

—   Vai tas jums noderēja?

—   Gandrīz nemaz.

—   Nē, nē, jūs nestāstāt taisnību.

—          Protams, noderēja, Aņa, — Krūmiņa iesmēiās.

—    Bet kādēļ tu šodien tā interesējies par celtniecības mākslu?

—   Es domāju, ka universitātē mūs slikti māca. Šodien pat, atnācām uz celtniecību, un kas iznāca? Kauns. Mums, filologiem, to varbūt vēl var piedot, bet nākošie inženieri taču ari tik maz saprot no darba procesiem. Ziniet, Anna, man bija tāds kauns, kad Jānis, kurš pēc piecām minūtēm ir jau inženieris-arehitekts, prasīja Sokolovam, cik balstu vajag vienam stigas kilometram vai arī kādēļ šīs mazās būvbedres rok nevis ar mašīnām, bet ar rokām. Kas tas par inženieri?

—   Viņš taču arehitekts, nevis dzelzceļnieks.

—   Nē, nē, es nepiekritu. Tas ir tas pats, kas man, nākošajam filologam, nezināt, kā drukā grāmatas.

—   Aņa, tu šodien esi jocīga, — teica Krūmiņa. Viņai patika meitenes spriedumi, bet viņa ļoti labi saprata, ka

Aņu sāpina Kaula neveiksme un ka tā, kā aizvien, meklē viņas atbalstu, lai orientētos savās nenoteiktajās izjūtās.

Aņai šķita, ka viņa runā par lietu. Bet Anna uzreiz saprata, ka runa iet par mazliet aizrāvušās meitenes pirmo vilšanos.

No trases atgriezās Nikolajevs.

—   Nu, Annas, brauksim uz Dubultiem, — viņš aicināja.

—   Nē, nē, es nebraukšu! — Aņa protestēja.

—   Ko tu tā nobaidījies? — Nikolajevs iesmējās.

—   Man nav tiesības aiziet no talkas, — Aņa atsaucās, priecādamās, ka atradusi piemērotu attaisnojumu.

Nikolajevs un Krūmiņa aizbrauca. Stāvēdama noriņā, Aņa ar skatienu pavadīja automašīnu: lūk, tā nogriezās uz šosejas un izzuda mašīnu straumē, kas no agra rīta devās jūras virzienā. «Ļoti es jums esmu vajadzīga, nepiemānīsiet vis!» tā Aņa nodomāja par šiem diviem cilvēkiem, kas viņai bija kļuvuši tuvi.

Nikolajevs uzmanīgi vadīja mašīnu. Anna sēdēja vi ņam blakus un stāstīja par savu sarunu ar Aņu. Nikolajevu tā uzjautrināja, sevišķi nolikums ar Kaulu.

—   Nabaga Jānis! — Anna jokoja. — Tagad meitene viņu vairs nemīlēs.

—   Tādos gadījumos vislabākās zāles — strādāt lielā celtniecībā! — Viktors teica.

—   Kādēļ tieši celtniecībā? Aizmirsties var jebkurā darbā, piemēram, rūpnīcā.

—   Nē, tas nav tas. Rūpnīcā — pavisam cita lieta! — Nikolajevs atmeta ar roku. — Celtniecībā ir savs dzīves ritums, tur vasaras laikā mīlestība ir prātā nenāk. Kad atceros, kā es nokļuvu Dņeprostrojā …

—   Atkal kaut kas «ekskavatoru pārgājienam» līdzīgs? — Anna smiedamās viņu pārtrauca.

—   Jā, no tās pašas celtniecības jautro stāstu sērijas! Es, piemēram, par celtnieku kļuvu pavisam nejauši. Pateicoties karstai mīlestībai, kas tika kategoriski atraidīta, — Nikolajevs atsāka.

—   Kāpēc — pateicoties?

—   Sajā gadījumā — tiešām pateicoties sirds katastrofai! .. .

Anna, izmantodama pasažiera priekšrocības, iesāņus vērās Viktorā, bet viņš skatījās caur loga stiklu taisni uz priekšu — ceļā bija automašīnas.

—   Strādāju kāda apgabala iestādē, — Nikolajevs turpināja. — Sen tas bija. Toreiz nezin kādēļ jaunu cilvēku vidū bija mode iemīlēties mašīnrakstītājās. Nu, es arī iemīlējos vienā — Sernā Michaiilovnāl Klaiņoju vakaros ap logiem un skumstu! Pēc tam saņēmu dūšu, atzinos mīlestībā. Un, protams, mani nežēlīgi atraidīja! Pārnācis mājās, domāju, ko nu tagad darīt. Par līgavas zagšanu izslēgs no komjaunatnes. Nē, tā nav izeja. Piedraudēt viņai ar kaut ko? Arī tas neder. Traģēdija! Te man rokās pagadījās «Komsomoļskaja Pravda», tā mani arī izglāba. Izlasīju rakstiņu par jaunatnes mobilizāciju uz Dņeprostroju un izlēmu. No rīta aizgāju uz apgabala komiteju, saņēmu ceļa zīmi un jau ar vakara vilcienu pametu pilsētu. Tā es atriebos savai sirdsdāmai! … — Viktors pavērās Annā, kas, atspiedusies atzveltnī, tik tikko valdīja smieklus. — Nu, un celtniecībā mani izārstēja no nelaimīgās mīlestības. Pēc pāris mēnešiem pieņēmu brigādi, bet pēc pusgada no manis iztaisīja desmitnieku. Atceros, guļam puiši vakaros uz nārām barakās un pārspriežam savā starpā, kā kurš nokļuvis Dņeprostrojā. Un, iedomājieties, Anna, manā iecirknī atradās vēl viens mīlestības neveiksminieks; tam pat sava filozofija bija. «Mīlestība,» viņš teica, «tās ir lielas jūtas, un, lai to uzveiktu, — vajag darīt kaut ko lielu, neparastu.» Lūk, kā!

—   Nu, un ko darīja Serna Michailovna? — Anna ievaicājās.

—   Varat iedomāties — sameklēja rokā, adresi atrada un sāka rakstīt. Ka šodien atceros, katrā vēstulē sūtīja kādas čigānu dziesmiņas tekstu, kaut ko līdzīgu «Atgriezies — es visu piedošu», — lai arī es pret viņu neko nebiju nogrēkojies. Bet tad jau bija par vēlu — es biju kļuvis celtnieks, un čigānu ugunskurs mani vairs nespēja aizraut.

—   Jūs, esat īsts aktieris! Nebiju pamanījusi pie jums šādas dotības.

—    Iekuļas cilvēks nelaimē, gribot ņegribot par aktieri kļūst.

Ta nemanot viņi bijaatbraukuši Dubultos.

«Teikt par Valteru vai neteikt?» Anna prātoja. «Nē, labāk vēlāk. Šodien tik labi, tik burvīgs vakars!»

Jā, vakars bija burvīgs.

Pamalē liesmoja saulriets. Pēdējā saules taciņa stiepās pāri visam līcim — no dienvidu krasta varbūt līdz pat Irbes jūras šaurumam — plata un purpursarkana. Zvejnieku laivas, peldētāji, kaijas — viss, kas nokļuva uz šīs taciņas, pieņēma neparastu, brīnumainu nokrāsu. Jūra bija rāma, ūdens likās biezs un smags kā atdziestošs metāls. Kaijas, zivteles medīdamas, līdzīgi šautrām metās ūdenī, un tad skaļš ūdens šļakstiens noskanēja gaisā. No sirmajām priedēm krasta smiltīs gūlās garas, pelēkas ēnas. Koku galotnes vēl mirdzēja saules staros un viegli trīcēja tikko jaušamajā vakara vējā, tur galotnēs cits par citu kā sacenzdamies vīteroja strazdi, bet lejā kāpās cienīgi pastaigājās kūtrās vārnas. Tikko saskatāma pie horizonta vijās kuģa dūmu grīstīte. No ziemeļiem plūda miglas vāli, tie tinās ap Kurzemes piekrasti un pa gabalu izskatījās, ka mežs slīgst ūdenī. Šajā vakarā nebija nekā no stepes saulrietu trauksmes, tas dega mierīgi, nesteigdamies. Tuvojās gaišā, tik ļoti īsā jūnija nakts ar savām poētiskajām pārdomām, klusajām dziesmām, ar savu jaunatdzimušo mežu un zāļu smaržīgo, neatkārtojamo svaigumu.

Anna un Nikolajevs sēdēja uz atklātās terases un lūkojās jūrā. Tādā stundā tīkami klusēt, un, ja arī runā, tad klusi, sirsnīgi, tā, lai netraucētu dabas svinīgo klusumu. Anna mīlēja jūru, sevišķi tad, kad tā aukaini brāzās pret krastu, triekdama cilu aiz cita smagus baltkrēpainu viļņu vālus. Bet tagad jūra bija rāma un gandrīz vai līdzinājās milzīgam ezeram.

—   Uzspēlējiet kaut ko, — viņu palūdza Viktors Ivanovičs.

Anna piegāja pie klavierēm, uzmanīgi pavirzīja kvadrātveidīgo soliņu, apsēdās un viegli uzlika pirkstus taustiņiem. Mirkli viņa sēdēja klusu, tad līgani izpleta rokas un sāka spēlēt Bethovena «Mēnesnīcas sonāti».

Viktors sēdēja pītajā krēslā, atspiedies ar elkoni pret apa|o galdiņu, klausījās muziķu un skatījās, kā lēnām dziest purpursārtā saules taka līcī. Viņš mīlēja «Mēnesnīcas sonāti», sevišķi tas pirmo daļu. Mūzika neviesa viņā sentimentālu, sapņainu noskaņu, kā tas gadās citiem cilvēkiem, muziķu viņš klausījās, nepievērdams acis, kā pussnaudā, bet raudzīdamies apkārtnē līksmi, tā, it kā redzētu to visu pirmo reizi mūžā. Savādi — mūzika neaizvadīja viņu paskainās tālēs — pagātnē vai nākotnē, bet palīdzēja asāk, trauksmaināk izjust reālo pasauli — šo krastmalā tumstošo un tālē mirgojošo jūru, lūk, šo dziestošo saulrietu, lūk, šo vientulīgo buru selgā.

Beigusi spēlēt, Anna piegāja pie Nikolajeva. Viņš pagriezās tai pretī.

—   Labi. Pateicos . ..

—   Bet es domāja, ka jums patīk vienīgi akmeņu skaldāmās mašīnas dārdoņa, — Anna teica un klusi iesmējās.

—   Jūs mani nepavisam nepazīstat, Anna, — viņš gribēja piemetināt vēl kaut ko, bet aprāvās.

Krūmiņa apsēdās iepretim un viegli atmetās pret pītā krēsla atzveltni. Viņai bija mugurā zila zīda kleita ar baltu apkaklīti. Annas seja kā parasti bija bāla, bet viņas acis aizvien pārsteidza Viktoru ar savu dzidro zilumu. Kleita pieguļoši atpvēra viņas plecus, rokas un vidukli, tajā Annas augums izskatījās spēcīgs un vingrs.

—   Viktor, pastāstiet par sevi!

—   Nebūs interesanti, — dobji atsaucās Nikolajevs.

Anna pasmaidīja.

—   Par to spriedīs klausītāja.

Nu ko, pastāstīšu, kā no manis muzikants neiznāca …

—   Tas droši vien būs jautri, — Krūmiņa žirgti atsaucās.

—   … Kā es par hidrotechniķi kļuvu — jūs jau zināt.

—   Jā ar Sernas Michailovnas palīdzību!

—   Pareizi. Bet ar muzikālo izglītību man nekā neveicās. Divdesmito gadu sākumā mūsu pilsētā muzikālā analfabētisma likvidēšanas nolūkā organizēja vakarskolu. Mēs to arī saucām saīsināti par muzanalliku.

t

—   Smieklīgs saīsinājums.

—   Tolaik ne tādi vien saīsinājumi bija. Ej, cilvēks, pa ielu, lasi izkārtnes un tikai ar lielām mokām tiec pie jēgas, kāds veikals vai iestāde zem tām slēpjas. Jā, nu tad es arī iestājos muzanallikā. Skolotāja pagadījās dikti stingra un dzēlīga. Atceros, viņa visu laiku zobojās par mani, ka nepratu atšķirt «Apburtās princeses» valsi no kaut kāda jautra operetes valsīša.

—   Jūs atkal tīši sev piedēvējat nezin ko, — Anna iebilda.

—   Neko darīt — tā bija. Taisnību sakot, man tas muzikālās komēdijas valsītis, jā nudien, patika labāk nekā «Apburtā princese». Skolotāja sūta mūs uz operu, bet mēs sapulcējamies desmit piecpadsmit muzikālo analfabētu un prom uz opereti. Nu, un stundās, protams, klusējam. Mūsu stingrā skolotāja cietās laiciņu, bet tad kādā dienā pasacīja man un manai kompanijai: «Jums nav ne dzirdes, ne gaumes, ne arī vēlēšanās mācīties. Tik un tā visu mūžu jauksiet Čaikovski ar Ofenbachu, labāk ejiet un dariet ko citu!»

—   Tātad muzanalliku nebeidzāt vis? — smiedamās vaicāja Anna.

—   Nebeidzu. Un Čaikovska mūzikas lieliskumu izpratu tikai gadus sešus septiņus vēlāk, kad mācījos Ļeņingradā. Vispār es dzīvē aizvien nokavēju pa sešiem septiņiem gadiem.

Terasei garām pa taciņu uz jūras pusi aizgāja Valters un grezni ģērbta dāma. Anna pazina — tā bija Rasma Eidemane. «Arī šeit viņi,» nemierīgi nodomāja Krūmiņa.

—   Man jābrauc, — Anna teica savā parastajā noteiktajā balsī.

—   Tik agri? — Nikolajevs izbrīnījās.

—   Man jāsteidzas.

—   Palieciet vēl stundiņu.

—   Viktor, ir laiks.

Viņi izgāja pagalmā.

—   Es tevi pavadīšu, — Nikolajevs piesolījās. Viņa nepiekrita.

—   Nē, nevajag .. .

Braucot uz Rīgu, Anna visu ce]u domāja. «Cik vienkārši viss bija jaunībā — iemīlējies un apprecējies. Un cik sarežģīti viss ir pusmūža gados. Nē, nav viegli atsākt dzīvi no gala. Viktor, Viktor…» Te Anna atcerējās vīru. Viņai šķila, ka Aleksandrs vērīgām acīm raugās viņā no pēdējā uzņēmuma .. .

—   Eduard, brauciet ātrāk, — Anna steidzināja šoferi. — Es nepaņēmu parādes durvju atslēgu.

Mašīna izrāvās uz šosejas taisnes un, attīstīdama ātrumu, traucās uz ugunīs mirgojošo Rīgu.

5

No rūpnīcas Liepiņš pārnāca vēlu, taču Ņina vēl negulēja: viņa gatavojās lekcijai. Ņinai bija pašai sava dienas kārtība: līdz diviem trim naktī viņa sēdēja pie grāmatām, rītos, protams, nevarēja piecelties agri, tā ka brokastis bieži nācās gatavot Aņai. Mārtiņš šādu kārtību sauca par teatra režimu, strīdējās ar Ņinu, cenzdamies pierādīt, ka no rītiem ir labāk strādāt nekā vakaros, daudzkārt ieteica sievai «pārkārtoties». Ņina vairākas reizes mēģināja to izdarīt, taču bez panākumiem, un tā Mārtiņam nācās samierināties ar šo mazo nekārtību ģimenē.

Šovakar viņš priecājās, redzēdams, ka sieva neguļ: viņam gribējās pastāslīt iespaidus no tikko beigušās apspriedes mašīnbūves rūpnīcā.

—   Repelicija? — viņš vaicāja.

Ņina pacēla galvu, atlika pie malas piezīmju burtnīcu.

—   N11 gan aizsēdējāmies, Ņinuci.

—   Kā gan tu to varēji pieļaut? — sieva draišķīgi vaicāja.

—   Tādas apspriedes reti notiek.

Ņina aizvēra veco grāmatu, sakrāva kaudzītē kartiņas ar datu, nolikumu izrakstiem (šīs kartiņas viņai atvietoja konspektus), tad apsēdās vīram blakus.

—   Stāsti, Mārtiņ …

Vairāk nekā divdesmit gadu viņi bija nodzīvojuši

kopā. Pirmoreiz sastapās trokšņainā komjauniešu sapulcē. Mārtiņš bija nelielas partijas organizācijās sekretārs kādā pilsētā Uralos, bet Ņina mācījās partijas skolā. Viņiem bija savi nodomi. Mārtiņš gribēja iestāties kalnu institūtā, bet Ņina sapņoja kļūt par ārsti. Taču viņu mērķi nepiepildījās. Visās frontēs bija izvērsies plašs uzbrukums, partija Liepiņus sūtīja no vienas malas uz otru. Kur tik viņi nebija strādājuši! Celtniecībā, rūpnīcās, kolchozos, uz dzelzceļa, rajona komitejās un politnodaļās. Sākumā Liepiņi sūdzējās, ka viņiem nav sistemātiskās izglītības, lūdza sūtīt pamācīties. Mārtiņa un Ņinas lūgumus katrreiz pacietīgi uzklausīja un . . . sūtīja viņus uz jaunu apgabalu vai jaunceltni. Vēlāk viņi pārstāja žēloties, apmierinoties vienīgi ar to, ka viņus sūtīja kopa: Mārtiņu par instruktoru, daļas vadītāju, sekretāru, Ņinu visbiežāk par lektori. Partijas darbs viņiem kļuva par profesiju. Sājos divdesmit gados viņi pabeidza virkni dažādu kursu — divus, trīs, pat sešus menešus ilgus. Ja laiku, kas pavadīts šajos kursos, saliktu kopā, tā pietiktu jebkura institūta beigšanai. Bet valstī ritēja milzīgs jauncelsmes process — un partija nevarēja ilgi atraut no darba vecos komunistus, viņiem bija jāstrādā un jāmācās vienlaicīgi. Liepiņi tā ari darīja. Bet, kad sāka rasties jauni spēki no padomju institūtiem, Liepiņiem jau bija tādas zināšanas un, galvenais, tik liela pieredze, ka neviens viņus pat nedomātu sūtīt mācīties. Abi (it sevišķi Mārtiņš) arī nebija vairs studentu gados. Un tā Liepiņi palika bez augstākās izglītības.

Mārtiņš stāstīja:

—   Apspriede bija asa, kaut arī tieši neviens Muriņu nerāja. Es domāju, ka viņš daudz labprātāk būtu noklausījies veselu lamu vārdu virkni nekā šīs mierīgās strādnieku piezīmes.

Kāds virpotājs jautāja: «Kādēļ mechaniskajā cechā izjuka radošas sadarbības brigādes?» — un pats atbildēja: «Tādēļ, ka inženieri spiesti lielāko daļu laika pavadīt citos cechos, lai «izspiestu» detaļas. Es jūtu līdz inženieriem, kurus rūpnīcas pārvalde pārvērtusi par «vagariem». Kāda tur var būt sadarbība ar ātrvirpotājiem?»

—   Ko Muriņš? — Ņina painteresējās.

—   Muriņš sarkst, — Liepiņš iesmējās. — Vai ari: uzstājās brigadieris no armatūras cecha. «Pie mums,» saka, «bija mēģinājums ieviest individuālo plānošanu, katram strādniekam bija savs mēneša plāns. Strādniekiem tas patika. Bet reiz cechā ienāk plānu daļas vadītājs un nobīstas: «Ko jūs te savārījuši? Rūpnīcai vēl pašai nav sava iekšējā plāna, jau otro gadu pie šī jautājuma strādā zinātniskās pētniecības institūta brigāde, bet jūs te ar sīkamatniecību nodarbojaties!» «Mēs,» brigadieris saka, «uzrakstījām direktoram sūdzību un lūdzām noskaidrot, kurš no mums ir sīkamatnieks. Bet ko direktors atbildēja: «Iniciativu atbalstu, tomēr kārtība jāievēro.»» Un tūlīt brigadieris ļoti laipni vaicāja Muriņam: «Vai tiešām iniciatorus arī vajag nostādīt rinda, kā mēs no rīta stāvam pēc instrumentiem?»

—   Jautra gan apspriede jums bijusi, — Ņina piebilda.

—   Jautra, — Liepiņš piekrita, — un asa.

—   Kas īsti Muriņam noticis? Viņš taču ir spējīgs, es teiktu, pat talantīgs cilvēks.

Liepiņš paskatījās sievā. Viņa sēdēja dziļajā krēslā un, galvu pagriezusi, gaidīja viņa atbildi. Sīkas grumbiņas savilkās ap Ņinas viegli piemiegtajām acīm —, tas nozīmēja, ka viņa arī pati domās meklē atbildi uz savu jautājumu. Agrāk Liepiņš domāja, ka, meitene būdama, viņa netīšām atdarina kādu, piemiegdama acis tad, kad par kaut ko nopietni domā, taču gāja gadi, un šis ieradums viņā neizmainījās.

—   Jā, Muriņš ir spējīgs cilvēks, viss tas tiesa, — Liepiņš teica.

—   Iedomīgs kļuvis?

—   Katrai iedomībai savi cēloņi.

—   Rezultāts viens un tas pats.

Liepiņš atkal paskatījās sievā, kas sēdēja tādā paša pozā, un pasmaidīja.

—   Tu aizvien lielies, ka proti klausīties, bet man pat runāt neļauj!

—   Vīru var neskaitīt, — Ņina iesmējās.

—   … Daži kļūst iedomīgi tādēļ, ka pārvērtē savus

spēkus un zināšanas. Tas — izplatīts iedomības veids. Bet Muriņš nav izpratis jaunos darba apstākļus.

—   Tas, Mārtiņ, ir viens un tas pats.

—   Re, kāda tu esi! Es gribu teikt, ka, atbraukdams uz jauno republiku, Muriņš nolēma, ka te viss jāsāk no «pasaules radīšanas sākuma». Viņš nepamanīja ātros tempus, kādos Latvija virzās uz priekšu, izmantojot brālīgo republiku pieredzi. Es par to reiz runāju ar Nikolajevu. Viņš kā atbraucējs ar svaigu skatienu tūlīt pievērsa uzmanību šim apstāklim. Visā nopietnībā, Ņina, — Liepiņš dzīvi turpināja, — pie mums Latvijā bezgala daudz kontrastu! Blakus visrupjākajām vecās pasaules paliekām ļoti lieli sasniegumi: stikla lējēju pasaules rekordi, elektropiederumu ražotāju saimnieciskā aprēķina brigādes, Liepājas metalurgu ātrkausēšanas metodes. Jaunais ar tādu spēku laužas dzīvē, tā aizrauj, rada tādu kaislību, ka elpa aizraujas! . . .

Ņinu aizvien pārsteidza vīra jauneklīgā trauksme. Agr^k tā viņai nepatika, viņa domāja, ka partijas darbiniekam jābūt mierīgam un nosvērtam šī vārda labākajā nozīmē. «Tas viņam no komjaunatnes,» Ņina domāja. Bet gāja gadi, un Mārtiņš palika tāds pats, mīlēja filozofēt atpūtas brīžos, karstajos strīdos ar darba biedriem. Agrāk Ņina savā iztēlē varēja vīru izveidot pavisam citādu, bet tagad viņa nevarēja pat iedomāties Liepiņu bez šīs komjaunieša «uguntiņas».

Viņi runāja līdz diviem naktī.

—   Bet Muriņu acīm redzot nāksies agri vai vēlu noņemt no darba, — Mārtiņš nobeidzot teica.

—   Tu domā, ka Muriņš netiks ar šo kaiti galā? — Ņina vaicāja.

—   Mašīnbūves rūpnīca nav sanatorija neirastēniķiem, — Liepiņš nicīgi teica.

—   Tu esi pārāk ass, Mārtiņ.

—   Bet Eduards Bērziņš saka, ka es esot mīkstčaulis. Kam pavēlēsiet klausīt: CK sekretaram vai sievai?

—   Kam tas bija vajadzīgs? — Ņina aizvainota teica.

Liepiņš klusēja.

—   Es brīnos par tavu nesavaldību, viņa klusi piemetināja.

—   Acīm redzot k]ūstu vecs, — Mārtiņš negribīgi atsaucās.

—   Vai tev neliekas, ka tu pēdējā laikā esi arī mazliet iedomīgs kļuvis?

Liepiņš pasmaidīja, gribēja ko sacīt, bet Ņina viņu apturēja.

—   Es paskaidrošu. Ja arī neesi iedomīgs, tad vismaz apmierinājies ar visu. Darbs veicas: pilsētas rūpniecība aug no gada gadā, kadri labi nokomplektēti, gandrīz ik dienas «Pravdā» ir kāds rakstiņš par Rīgu. Ko gan pilsētas komitejas sekretaram vēl vajag? Visapkārt plaukums! Un pēkšņi uzpeld šis notikums ar Muriņu — labāko republikas administrativo darbinieku. Pēc tam atklājas nopietni ' trūkumi tekstilkombinatos. Pilsētas komitejas sekretārs sāk nervozēt, maina savu attieksmi pret to pašu Muriņu, gatavs to atlaist no darba, izsludināt ārpus likuma.

—          Viss? Paldies dievam, — Liepiņš dziļi uzelpoja.

—   Jā, lektora darbs tev nācis par labu, Ņinucī. Varen proti runāt.

—   Izvairies no atbildes?

—   Nē, atbildēšu. Nezinu, kā ar to iedomību, par sevi grūti spriest, bet tas, ka es Muriņam izdarīju lāča pakalpojumu, viņu lielīdams, — neapstrīdams fakts. Kur vainīgs, — tur vainīgs.

—   It kā tu viens būtu pilsētas komitejā, — Ņina atgādināja.

—   Redzi, kā tev iznāk: te gāji uzbrukumā, te sāc aizstāvēt. Tipiska sievietes taktika, — laikrakstu šķirstīdams, teica Liepiņš.

—   Dzen jokus, bet pašam smagi.

—   Uzminēji.

Piezvanīja Muriņš.

—   Nu, ko tev vajag, biedri Muriņ? — Liepiņš īgni vaicāja.

—   Gribu rīt aiziet uz pilsētas komiteju izskaidroties, — rūpnīcas direktors teica.

—   Izskaidrojas tad, ja cilvēku attiecībās ir kas sarežģīts.

—   Bet es nevaru strādāt tādos apstākļos.

—          Ko tu no tnanis gribi? — Liepiņš cieti pārtrauca.

—    Drusku pakritizēja — jau saskābis. Strādāt vajag, nevis čīkstēt.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — Muriņš sāka protestēt, bet Liepiņš nolika klausuli.

—   Netaktiski, — Ņina piezīmēja.

—   Varbūt…

Liepiņš jutās noguris un, ielicies gultā, tūlīt aizmiga. Bet Ņina ilgi nevarēja aizmigt, viņa gulēja atvērtām acīm. «Mans labais,» viņa domāja, maigu skatienu vērdamās Mārtiņa nogurušajā sejā.

Ņinas draudzenes Liepiņu turēja par labu ģimenes tēvu. Taisnība, Ņina bieži rāja viņu par to, ka viņam nav va|as «ne naglu iesist», vērsdama to pret Mārtiņa nevērību sīkajos mājas darbos. Vīrs smiedamies atbildēja: «Tu domā, ka man netīk sist naglas? Tā ir interesantākā nodarbošanās! Bet tieši naglām, lūk, man nekad neatliek laika.» Toties brīvdienas un vakarus Liepiņš aizvien pavadīja ģimenē. Sī ģimene bija stipra tādēļ, ka Ņina un Mārtiņš saprata viens otru no pusvārda. Lai nodzīvotu kopā visu dzīvi, mīlestības vien ir par maz. Liepiņām bieži nācās saskarties ar nesaskaņām komunistu ģimenēs, un viņš gandrīz katrā gadījumā nonāca pie slēdziena, ka šīs nesaskaņas radušās tādēļ, ka vīrs un sieva īsti nesaprot un neciena viens otru, kaut arī kādreiz bijuši iemīlējušies. Tādēļ Liepiņš turējās pie uzskata, ka precēties vajag apdomīgi, nesteidzoties.

—   Bet kāpēc Muriņš dzivo viens pats? — reiz Ņina ievaicājās.

Liepiņš pasmaidīja.

—   Tu atkal par Muriņu.

—   Vai viņam bija sieva?

—   Bija.

—   Nezini, kas viņa bija?

—   Šķiet, pedagogs. Bet izskolot viņu nevarēja.

*          *

*

Jūnija rīti Rīgā ir agri. Rīgas nakts maz atšķiras no slavenajām baltajām naktīm Ļeņingradā.

Ņina piecēlās, atvēra logu un atspiedās pret palodzi. Pilsēta snauda dziļā miegā. Ielās — neviena gājēja.

Pat kļavas, kas nemierīgi šalca visu vakaru, apklusušas aiz parka robainā žoga. Bet tad skanīgi ievīterojās pirmā lakstīgala, tai atsaucās kaimiņiene no sirmās liepas, un sākās tas paklusais putnu koncerts, kas parasti vēstī saules lēktu.

—   Tu vēl aizvien neguli? — Liepiņš vaicāja.

Ņina pagriezās pret vīru, kurš bija pacēlis galvu, bet

neko neatbildēja.

—   īsts ģimnāzijās skuķis … — Liepiņš norūca.

Ņina pasmaidīja. Pēc dažām minūtēm vīrs atkal aizmiga, un viņa palika viena ar savām domām. Pašlaik viņa .domāja par Aņas nākotni. Agrāk šī nākotne bija ļoti miglaina, kaut arī Ņina ne vienu reizi vien centās iedomāties, kāda būs viņas mazā meitiņa pēc astoņpadsmit gadiem. Ikviena māte grib ielūkoties tālu nākotnē, domās pārskatīt savu bērnu nākošās takas. Neviens tik pacietīgi nepanes personīgās bēdas kā māte, nevienam nav tādas dzīves gudrības pilnas attieksmes pret aizgājušajām dienām kā mātei — tas tādēļ, ka māte sakausē sevi ar savu bērnu dzīvi, viņu nākotni. . . Un, lūk, pagājuši astoņpadsmit gadi, Ņinas vēlēšanās piepildījušās: Aņa izaugusi par gudru, piemīlīgu un vienkāršu meiteni — tādu, kādu jaunā māte viņu vēlējās redzēt nākotnē toreiz, kad pirmoreiz ieskatījās jaunpiedzimušā bērna sejiņā. Astoņpadsmit gadu! Tie nevis pagāja, bet aiztraucās kā gājputni pavasara rītā. Un Ņinai, pašai nemanot, radās pret meitu jauna attieksme, kuru Aņa vēl nemanīja un nesaprata. «Viņai šie gadi būs grūti,» Ņina domāja. «Jūsmīga, aizrautīga meitene. Iepaticies Jānis Kauls, iepaticies gan, bet — tikai. Pamēģini pārliecināt. Kaut arī pārliecināt varbūt pat nevajag, tā vienkārši ir īslaicīga aizraušanās. Pāries. Ceļā uz lielu mīlestību ne mazums dažādu šaubu. Dažādi gadās. Bet vajag prast atšķirt mīlu no aizraušanās. Nē, nē,» Ņina sprieda, «ar Aņu vajag parunāt, laiks runāt ar viņu kā ar pieaugušu. Jā, laiks.» Sī doma Ņinu iepriecināja un vienlaicīgi ari baidīja. Viņa juta līdz šim nepazīto mātes greizsirdību ar meitu taču agri vai vēlu nāksies šķir

ties. Tas Ņinai bija jauns nemiers, tas ienāca viņas dzīvē reizē ar jauno attieksmi pret Aņu. «Bet Mārtiņš, šķiet, pat nedomā par to, tikai smejas, ja iznāk runāt par meitas laimi. «Mīlestība necieš pat labus vecāku padomus!» tāds ir viņa redzes viedoklis …» Liepiņa ilgi domāja par Aņu, domās viņa atkal aiztraucās gadus desmit uz priekšu un redzēja Aņu kā maigu, jaunu māti, laimīgu sievieti ar pirmdzimto uz rokām. Iedomādamās par to, viņa sev negaidīti vaicāja: «Vai tiešām atkal būs karš?» Ņina nodrebinājās rīta dzestrumā un ieklausījās pieaugošajā dunoņā. Gaišpelēkajās debesīs virs Daugavas nozibēja reaktivais iznicinātājs. Pilsēta bija ēnā, bet lidmašīna sudrabaini mirdzēja saules staros. Liepiņa atspiedās pret palodzi un ar ilgu skatienu raudzījās lidmašīnai nopakaļ; tā jau izzuda sārtajā miglā virs Rīgas jūras līča, bet tās dunoņa tikai tagad vēl sasniedza Vecrīgas kvartalus. «Sargeņģelis,» Ņina jautri nodomāja.

—   Tu tik agri piecēlies, māt? — Aņa vaicāja, blakus atvērusi logu.

—   Bet ko tu neguli? — Ņina atvaicāja.

—   Ienāc pie manis, māmiņ.

Klusi, lai neuzmodinātu vīru, Ņina pievēra logu un iegāja pie meitas. Aņas mazajā istabiņā bija silti un kaut kā sevišķi mājīgi. Vienīgi rakstāmgalds bija apkrauts grāmatām — Aņa gatavojās eksāmeniem.

Meitene apkampa māti un noskūpstīja.

—   Es agri likos gulēt un nolēmu piecelties agrāk, lai sagatavotos eksamenam.

—   No tēva mācies! Nu, ko tu man gribēji sacīt?

—   Tūlīt tūlīt pasacīšu …

Māte apsēdās meitai blakus uz dīvana.

—   Par ko tad runāsim? Par mīlestību?

Aņa pietvīka, ugunīgs sārtums iesitās sejā, viņa sapurināja matus un sāka stāstīt — sākumā saraustīti, vēlāk mierīgāk par svētdienas talku jūrmalā, par Jāni Kaulu un Ošu Pēteri, par savu sarunu ar Annu Krūmiņu pļaviņā. Ņina klausījās un domāja par to, cik ātri meita kļuvusi studente, kā aizrāvusies ar universitātes absolventu, kā tagad, satikusi citu labu zēnu, cenšas

viņu salīdzināt ar pirmo un mokās. «Cik skaistas ir šīs meitenīgās jūtas, aizrautība un vilšanās,» viņa domāja.

—   Viss? — viņa maigi vaicāja, kad Aņa apklusa.

—   Viss, māmiņ, — Aņa apkampa māti un pieglaudās tās plecam.

—   Nu, ko lai tev saku … — Ņina uzsāka.

—   Nē, nē, nevajag, neko nevajag sacīt, — meitene viņu bailīgi apturēja.

Ņina piecēlās un viegli pārsoļoja istabiņai. Viņa pirmoreiz juta vēlēšanos parunāt ar meitu kā ar draudzeni.

—   Kad man bija septiņpadsmit gadu, es aizrāvos ar vienu finansu inspektoru. Klausīsies?

Aņa pamāja ar galvu.

—   Tas bija gudrs, jauns cilvēks. Man šķita, ka viņš ir gudrāks par visiem jauniešiem pasaulē. Pēc tam mūsu pilsētā ieradās jauns komjaunatnes apriņķa komitejas sekretārs. Un es drīz sapratu, ka mans mīļais inspektors nemaz nav tik gudrs, kā es iedomājos. Kamēr es vērtēju savas jūtas, — tas nav tik vienkārši, — pagāja pusgads. Es zināju, ka viņi mani mīl.

—   Kā tu tā varēji? — meita uzmanīgi vaicāja.

—   Vazāju puikas aiz deguna.

—   Ko tu, mammuci!

Aņa nekad nebija redzējusi māti tādā noskaņojumā un izbrīnā viņu vēroja. Māte viegliem soļiem staigāja pa istabu un runāja:

—   Pēc tam kādā komjauniešu sapulcē… jā, tu jau nezini, kādas toreiz bija sapulces! Pēc katras mēs kolonā gājām pa pilsētu, dziedājām dziesmas. Kādā no tādām sapulcēm es sastapu tavu tēti. Sastapu un tajā pašā vakarā sapratu, ka šī, lūk, ir mana īstā mīlestība. Drīz aizmirsu kā inspektoru, tā apriņķa komitejas sekretāru…

—   Tu man to stāstīji tīšām?

Māte pasmaidīja:

—   Kāpēc tīšām? Tā bija.

Pēc šīs pirmās sarunas par mīlu mātes un meitas attiecības mainījās — tagad Aņai bija ar ko dalīties.

Pienāca diena, kad meita vairs nav bērns, bet māte var būt viņas vecākā draudzene.

Ņina pamodās vēlu, ieslēdza radio un nemierigi klausījās: diktors lasīja satraucošas ziņas no Phenjanas lisinmaniešu karaspēks gāja uzbrukumā pret 38. paralēli. «Atkal karš,» viņa uztraukumā domāja, tad piegāja pie loga, atvēra to līdz galam un kāri ieelpoja svaigo, saules vēl nesakarsēto gaisu. Pilsēta dūca. Debesis bija augstas, gaiši zilas un dzidras.

6

Piekto dienu Nikolajevs nerādījās trestā. No rīta viņš brauca uz rūpnīcas būvlaukumu un palika tur līdz vakaram. Visi pie tā bija jau pieraduši. Nikolajeva darba kabinets stāvēja tukšs, visi tālruņi bija pārslēgti uz paralēlajiem aparatiem Kostenko istabā. Galvenais dispečers kļuva par neoficiālo tresta pārvaldnieka vietnieku, viņš atbildēja uz visdažādākajiem pieprasījumiem, deva neatliekamākos rīkojumus, nodeva Nikolajeva pavēles daļu vadītājiem un tresta pārvaldes uzņēmumiem. Bet, kad galvenajam grāmatvedim vai sagādes daļas priekšniekam vajadzēja steidzīgi parakstīt dokumentus, viņš negribīgi devās uz celtniecību, ar mokām sameklēja Nikolajevu kāda augoša korpusa stalažās.

Lietuves cecha būvdarbi gāja uz beigām. Pēc grafika jau rīt vajadzēja uzsākt otrā mechaniskā cecha ķieģeļu sienu likšanu. Iecirknī ieradās montētāji. Agrā rītā atbraucis uz rūpnīcu, Nikolajevs piezvanīja Kostenko.

—   Kā pie jums iet? — viņš vaicāja dispečeram.

—    Klusums, — Pēteris atbildēja. — Vakar vakarā zvanīja no republikas Valsts plānu daļas, es teicu, ka jūs esat iecirknī.

—   Atsūti, Pēter, pie manis mūsu «sāpju bērnus», — Nikolajevs teica. Par «sāpju bērniem» viņš sauca montāžās organizācijās, kas apkalpoja trestu.

—   Ko lai īsti sūtu?

—   Visus. Pavisam aizsēdējušies «trestā».

—   Tūlīt izsaukšu, — Kostenko atbildēja, priecāda

mies, ka Nikolajevs pamazgās galvas tik vienaldzīgi mierīgajiem montāžās organizāciju priekšniekiem.

Nikolajevs nolika klausuli un aizsmēķēja. Viņš bija nemierā ar montāžās kantoru darbu. So ķantoru priekšnieki aizvien atrunājās ar materialu un ierīču trūkumu, mānījās, sūtīdami strādniekus uz izdevīgākiem objektiem, kur bija vieglāk izpildīt mēneša plānu. «Kas viņiem?» Nikolajevs sprieda. «Viņi par cecha nodošanas termiņiem tiešu atbildību nenes, bet no mums prasīs gan ministrs, gan pilsētas komiteja, gan CK.» Kostenko, mīlēdams dažādus kara laika salīdzinājumus, reiz sarunā ar Nikolajevu nosauca montāžās organizācijās par «palīgdaļām», salīdzinādams tās ar artilērijas pulkiem un tanku brigādēm, kuru uzdevums ir kaujās atbalstīt kājniekus. Nikolajevs toreiz smejas par to. Vai gan var salīdzināt divīzijas komandieri ar tresta pārvaldnieku? Katrs armijas ģeneraļa vārds — likums artileristiem, tankistiem un kara inženieriem. Tur sarunās ilgi laiku nekavē. «Bet šeit,» Nikolajevs domāja, «mūžīgas apspriedes, kopējas sēdes, «diplomātisko norunu» protokoli. Gandrīz vai politiska spēle! Uzkāpsi uz papēžiem kāda kantora vadītājam, — skaties, viņš jau raksta sūdzību uz galveno pārvaldi, pat ministra vietniekam.» Nikolajevs sevišķi bija nemierā ar to, ka montētāji lāgā negribēja strādāt kopā ar celtniekiem pēc vienota grafika, tas ir, — negribēja sākt iekārtas montāžu vēl nepabeigtajos ceclios. «Iznāk tā, ka mēs — melnstrādnieki, bet viņi kundziņi baltrocīši,» Nikolajevs sirdījās, gaidīdams montāžās kantoru pārstāvjus. Viņa priekšā uz darbu vadītāja vienkāršā dēju galda bija ministra apstiprinātais grafiks, un Nikolajevs nopietni gatavojās strīdēties ar gaidāmajiem ciemiņiem.

Pats pirmais atbrauca sanitari technisko darbu kantora priekšnieks, apaļīgs vīrietis pusmilitarā apģērbā. Nezin kādēļ viņš aizvien nēsāja plecu siksnu. «Kanalizacijas virspavēlnieks,» Nikolajevs nodomāja par viņu. Pēc tam atbrauca pārējo kantoru vadītāji. Celtniecības priekšniekam it sevišķi nepatika elektromontētāju pārstāvis, sīciņš, drebelīgs inženieris, līdzīgs vecmodīgiem sagādes aģentiem, kurus Nikoiajevs acu galā nevarēja ieredzēt.

So inženieri viņš sevišķi necieta arī tādēļ, ka zināja viņa negodīgumu: pavisam nesen viņš labāko montētāju brigādi noņēma no darba svarīgā rūpniecības objektā un aizsūtīja kaut kur citur.

—   Ilgi jūs neaizkavēšu, — celtniecības priekšnieks teica, atklādams kārtējo sanāksmi. — Mani interesē tikai viens jautājums: kā pildās mūsu kopējais lēmums lietuves cecha iekārtošanā?

—   Atļausiet? — sanitari techniskā kantora vadītājs piecēlās un lūdza vārdu.

—   Labi, sāksim ar jums, — Nikolajevs piekrita. Apaļīgais vīrietis nesteidzīgi sāka stāstīt par paveiktajiem darbiem. Minūtes piecas Nikolajevs pacietīgi klausījās, tad pārtrauca:

—   Labāk paskaidrojiet, kāpēc līdz šai dienai netiek montēta apkures sistēma.

—   Lūdzu, — runātājs mierīgi atsaucās, izvilkdams no kara somas jau pazīstamo «cedeli» ar deficito materialu sarakstu. Viņš ilgi un gari skaidroja, kas trūkstot, ko nevarot dabūt, kā nepietiekot darbu veikšanai. Nikolajevs noklausījās līdz galam «kanalizacijas virspavēlnieka» runā un dziļi nopūtās.

—   Kāpēc jūs neziņojāt par to agrāk? — viņš neslēptā īgnumā vaicāja.

—   Par to zina visi. Rūpnīca neko neuzsāka, trests arī, bet es viens esmu bezspēcīgs …

—   Kur var dabūt radiatorus?

—   Pēc manām ziņām, tie ir civilas celtniecības ministrijā. Es lūdzu radiatorus izsniegt aizdošanas kārtībā, bet nedeva.

Nikolajevs piezvanīja ministrijai un tūlīt nokārtoja šo lietu.

—   Liels paldies jums, biedri Nikolajev, — santeehniķis priecīgi teica.

—   Jūs mani padarāt par savu sagādes aģentu, — celtniecības priekšnieks sausi piezīmēja.

—   Mani nevar salīdzināt ar jums, — «kanalizacijas virspavēlnieks» netraucētā mierā atbildēja. — Jums visu dod.

Nikolajevam gribējās izlamāties, taču viņš savaldījās.

Pēc tam ziņoja mechanismu montāžās kantora priekšnieks, neliela auguma večuks tīrā, nonēsātā uzvalkā. Viņš runāja īsi, turēdamies pie lielas, neizvirzīja pret celtniekiem nevienu prasību. Ar viņa ziņojumu Nikolajevs bija apmierināts.

—   Tagad jūsu kārta, — viņš pievērsās drebelīgajam, sīkajam inženierim.

—   Es vakar nosūtīju jums tā ziņojuma kopiju, kuru nosūtīju galvenajai pārvaldei…

—   Neesmu saņēmis, — celtniecības priekšnieks pārtrauca.

—   Kostenko saņēma, man ir paraksts.

—   Es veselu nedēju neesmu bijis trestā.

—   Cik žēl, ka es nepaņēmu līdz otru kopiju, — inženieris, kabatas taustīdams, steidzīgi sacīja.

Nikolajevs pietvīka un, nevarēdams savaldīties, uzsita ar dūri pa galda stiklu.

—   Sīs diplomātijas man pietiek, biedri Pekarski! — viņš pieceldamies uzkliedza. — Jūs zināt, ka lietuves cecha darbu grafiku ministrs ir apstiprinājis personīgi …

Inženieris gribēja ko iebilst, bet Nikolajevs vairs nespēja valdīties.

—   Es jūs piespiedīšu strādāt, kā pienākas, biedri Pekarski! Ja jau šodien netiks pasteidzināti montāžās darbi lietuves cechā, es rīt no rīta ziņošu ministram.

—   Atļaujiet, Viktor Ivanovič, atļaujiet… — inženieris lūdzoši iesaucās.

—   Jūs veltīgi izmēģināt manu pacietību, — Nikolajevs turpināja. — Tai ir savas robežas. Es pieprasu, lai jūs personīgi vadītu darbus lietuves cechā … — Nikolajevs aizsmēķēja, tad noteikti pārtrauca iestājušos klusumu: — Viss, biedri.

Pat nepavēries nelaimīgajā Pekarskī, celtniecības priekšnieks paņēma no galda rasējumus un izgāja rūpnīcas pagalmā.

Kā gan lai tādā rītā neapskauž celtniekus! Līča vēji vēl nav sasiluši. Saule tikko pakāpusies pamalē. Virs pilsētas debesīs gaist zilas dūmu strūklas bālganā migla. Jumtu kārniņos un parka smilšainajās takās laistās rasas

pilieni. Šādā rītā labi būt plašā ceciiā, strādāt pie darbgalda, kurš atrodas pie atvērta loga. Bet vēl labāk agrā rīta stundā uzkāpt liela korpusa augšstāvā, paskatīties apkārt un uzsaukt motoristam: «Sākam!» Strāva ieslegta, iedunas motori, un krāni ceļ uz augšu tvertnes ar skanīgiem ķieģeļiem, javu mucas. Mūrnieki stājas savās vietās, un sākas sienu mūrēšana — visskaistākais, aizraujošākais darbs celtniecības mākslā. Tādā brīdī pat savā profesijā iemīlējies virpotājs neviļus apstāsies cecha durvīs un paskatīsies uz augšu, kur galvu reibinošā augstumā strādā mūrnieki. «Ērgļu cilts,» virpotājs nodomās, pasmaidīs, vēlreiz aptvers skatienā jauno korpusu — no pamatiem līdz celtņu smaiļu virsotnēm — un tad atvērs sava vecā cecha durvis. Celtnieki ir pieraduši strādāt zem klajas debess jebkuros laika apstākļos — lietū un vētrā, stiprā salā un svelošā karstumā. Viņi reti apskauž tos, kas atrodas zem jumta. Bet viņus gan apskauž, un kā vēl! Jo vairāk tad, kad debesis virs viņiem tik skaidras un klusas, ja tajās mierīgi peld viegli mākonīši . .. Par to pašlaik domāja Ijjina, apskatīdama jaunceltni. Viņa nepamanīja Nikolajevu pienākam.

—   Sveiciens priekšniecībai! — viņš uzsauca. — Sen nebijāt pie mums, biedre Iļjina. Sākat aizmirst.

—   Mūs sūta uz turieni, kur ir nemierīgi, — Katja atbildēja.

—   Un jūs domājat, ka pie celtniekiem viss kārtībā? Veltīgi. Zēl, ka nupat nebijāt vienā mūsu apspriedē.

—   Interesanta apspriede?

—   Vēl tagad nevaru nomierināties!

Iļjina iesmējās.

—   Bet man likās, ka jūs nekad nezaudējat līdzsvaru.

—   Nē, pret montāžās kantoriem es nekad neesmu iecietīgs, — tādā pašā tonī atsaucās Nikolajevs.

Viņi uzkāpa pa platām kāpnēm lietuves cechā. Sienu būvēšana gāja uz beigām. Pretim iznāca Krūmiņa un steidzīgi sāka stāstīt par nekārtībām būvlaukumos. Katja izklaidīgi klausījās šajā lietišķajā sarunā, domādama par citu — par anonimo vēstuli, kuru saņēma pilsētas komitejā. Nikolajevs kā parasti bija mazrunīgs, precizs,

bet Anna likās par kaut ko norūpējusies. «Nevar būt, ka Krūmiņa krāptu valsti,» Iļjina sevī nolēma.

Trijatā viņi nogāja gar ķieģeļu licēju rindām un apstājās trepju galā. '

—   Vai esmu vajadzīga? — Anna vaicāja pilsētas komitejas instruktorei.

—   Jā, gribēju parunāt ar tevi, — Iļjina atbildēja.

—   Iesim uz kantori.

Sievietes nokāpa pa stāvajām kāpnēm.

—   Vakar pilsētas komiteja saņēma anonimu vēstuli, — Katja paziņoja, kad viņas palika divatā. — Liepiņš vēl nav lasījis. Es ieraudzīju šo vēstuli un nolēmu nekavējoties parunāt ar tevi.

Anonima vēstule? Un tai ir kāds sakars ar mani? — Krūmiņa izbrīnījusies iesaucās.

—   Jā.

—   Izlasi, ludzu.

—   Lasi pati, — Katja izņēma no somas nelielu aploksnīti un sniedza Annai.

Aploksnīte bija dubulta, ar rožsārtu oderi un šauru, zilu apmali, — tādās aploksnēs jauni, sentimentāli ļaudis sūta meitenēm mīlestības vēstules un dzejoļus albumam. Bet iekšā ieliktas zīmītes saturs bija pavisam citāds.

«Cienījamie partijas biedri!» kāds griezās pie LKP pilsētas komitejas. «Es nevaru ilgāk klusējot noskatīties, kā daži atsevišķi atbildīgie darbinieki krāpj valsti. Piemēram, sestās celtniecības iecirknī, kuru vada Krūmiņa. Nesen Krūmiņa sāņēma prēmiju (mēneša algu) par aprija plāna izpildi un pārsniegšanu. Interesanti, kā tad Krūmiņa pārsniedz plānu? Martā viņas dotajās atskaitēs atrastas ierakstītas ziņas par īstenībā nepadarītiem darbiem. To apjoms divdesmit tūkstoši rubļu. Toreiz trestā nolēma, ka tā ir vienkārši kļūda. Bet aprilī pilsone Krūmiņa, veikli apmānot darba pasūtītāju — rūpnīcas direktoru, atkal «paaugstināja» darbu izpildi par astoņdesmit sešiem tūkstošiem rubļu. Dīvaini, kā viņai par to neko neteica? Būtu laiks saukt pie atbildības krāpniekus …»

Anna klusēdama atdeva vēstuli, atvēra skapi un izvilka aktu vākus ar ziņām par celtniecības darbu izpildi

1950. gadā. Krūmiņa aizvien bija precizi noteikta, dedzīgi protestēja, ja viņu lūdza mazliet «noapaļot» skaitļus, ja plāns pildījās ar grūtībām, vai arī «piebremzēt» — turēt daļu no paveiktā darba rezerve, lai vieglāki būtu nākamajā ceturksnī. Bet aprilī, viņas slimības laikā, atskaites sastādīja tresta darbinieki un viņa, ticēdama tiem, parakstīja jau gatavos aktus. «Vai tiešām mani tik nekaunīgi piemānīja?» viņa domāja, pārskatīdama papīrus. Katja klusēdama skatījās Annā. Beidzot viņa teica:

—   Bet kur tad bija Muriņš? Viņš taču lielās, ka taupot darba tautas kapeiku.

—   Muriņš? Muriņš tiešām nevarēja parakstīt tādus aktus, — Krūmiņa piekrita. — Viņam kapitalās celtniecības daļā ir godīgi ļaudis.

—   Labi, es braukšu, tu neuztraucies, lūdzama. Visu labi pārbaudi. Noskaidrosim vēlāk. Atnāc ciemos.

—   Paldies, Katja, — Anna pateicās.

Iļjina aizbrauca. Krūmiņa sarnekleja apriļa aktus, uzmanīgi sāka tos pētīt. Viņa pamanīja kļūdu pirmajā aktā, suma bija liela — vairāk par piecdesmit tūkstošiem. «Vai tā būtu Valtera atriebība?» Anna domāja. «Nē, nevar būt. Valters taču arī atbild par aktu pareizu noformēšanu. Jā, bet aktos nav viņa paraksta, viņš atbild morāli, nevis juridiski. Nu, un viņa morāle zināma …» Pārskatījusi aktus un pārliecinājusies, ka anonimās zīmītes autoram taisnība, Anna sadrūma. Viņu, protams, asi sodīs, neraugoties uz to, ka viņai nebija nekādu sodu, izņemot «sturmēšanas nakts» rājienu; sevišķi viņu baidīja tas, kā Nikolajevs reaģēs uz šo lietu.

Anna izgāja no kantorīša, uzkāpa lietuves cechā, lai tūlīt parunātu ar celtniecības priekšnieku. Bet Nikolajeva cechā vairs nebija.

Viņa ilgi sēdēja uz stalažām un skatījās uz jūras līča pusi, kur nepārtraukti krustojās, cēlās un grima ostas celtņu garās izlices.

*              *

*

No Rīgas tālu līdz Phenjanai, tās ir dažādos platuma grādos, dažādās zemes malās. Bet attālumu tās sāk

skaitīt no viena meridiānā — Pulkovas, kuras augstienē pirms gadsimta trešdaļas notika pirmās cīņas par laimīgu dzīvi zemes virsū …

—   Puiši, uzpīpēsim! — Augusts Kauls uzsauca betonētājiem.

—   Lai notiek! — Sokolovs atbildēja un izslēdza vibratoru.

Betona maisītāju motori palēnināja gaitu un apklusa. Osis nokāpa no «kapteiņa tiltiņa» — estakades un tuvojās strādnieku grupiņai, kas bija novietojusies zālītē, blakus ceļam.

—   Rīt beigsim, — Augusts Kauls, pavērdamies krastmalas sienā, teica Sokolovam.

—   Vajag gan beigt, — Jānis piekrita.

Betonētāji, cimdus un brezenta blūzes novilkuši, aizsmēķēja. Viņiem ir pavisam citāds darba dienas ritms nekā rūpnīcā. Grūti iedomāties virpotāju vai atslēdznieku grupiņu, kas uz 10 minūtēm sanākuši kopā darba laikā, lai uzsmēķētu. Bet celtniekiem tā — ierasta lieta, bez «uzpīpēšanas» nevar. Toties kā viņi strādā pēc šīs tradicionālās pauzes!

—   Kim Ir Sena karaspēks iet uzbrukumā, vai dzirdējāt? — Osis pievērsās strādniekiem.

—   Pazīsti mūsējos! — Kauls iesmējās.

—   Ticu, ka Seulu drīz atbrīvos, — Sokolovs atsaucās.

—   Ne Seulu vien — visu Koreju vajag atbrīvot, — Kauls piezīmēja.

—   Atbrīvos, noteikti atbrīvos! — Osis dedzīgi teica.

Sākās dzīvas pārrunas par Koreju. Osis visiem par

brīnumu labi zināja nosaukt pilsētas, ostas, attālumus un satraukti centās pierādīt, ka drīz visa Koreja būs brīva.

—   Skaties kāds — visu zina! — vecais Kauls viņu pārtrauca. — Vai tu ceļojumā biji Korejā, vai?

—   Man vakar Kostenko pastāstīja, — Osis apmulsa.

—   Viņam tagad arī Korejas karte karājas pie sienas.

—   Kostenko zina, tas ir pareizi, — Kauls piekrita.

—    Viņu tieši no Vīnes uz Tālajiem Austrumiem pārsvieda. Kara laikā viņš septiņās valstīs bijis. Tev, Peter, vajadzētu ataicināt Kostenko pie mums, lai pastāsta par Koreju, — Kauls sacīja.

—   Ataicināšu, — Osis klusi teica.

—   Visā nopietnībā izdari gan tā, — Kauls atžirga.

—   Ko es, piemēram, zinu par to Koreju. Viens no maniem vecajiem draugiem, petrogradiešiem, gan reiz man kaut ko par šo zemi stāstīja. Viņš dienēja flotē un pēc Cusimas cīņām nokļuva Korejā. Bet tas bija tik sen. Jūsu tēvi un mātes tajos gados pat sapņos neiedomājās, ka viņiem būs tādi ziķerīgi bērni! — Kauls smējās.

Garām aizdrāzās ar cementu piekrauta smagā mašīna. Viens cementa maiss novēlās uz ceļa blakus celtniekiem.

—   Paskat, kāds delveris! — galvu kratīdams, Kauls īgni nosacīja.

Osis pietrūkās kājās, izskrēja uz ceļa un, veikli pasviedis maisu uz pleca, atnesa to pie betonētājiem.

—   Rīgas ražojums, — zīmogu apskatījis, Kauls teica.

—   Sākuši labu cementu taisīt.

—   «Stratēģiski svarīga izejviela» — tā cementu sauc amerikaņi, — Sokolovs piebilda.

Kauls paņēma zaļgani pelēka pulvera šķipsniņu, izberzēja platajā saujā un domīgi teica:

—   «Stratēģiski svarīga izejviela» … ko izdomājuši! Cik es neesmu šitās «stratēģiskās izejvielas» savā mūžā izlietojis, kaut ari zaldātos neesmu bijis, atskaitot tos paris mēnešu, kad biju sarkanajos gvardos. Cements — mierlaika izejviela. Mieram viņu arī ražo …

—   Nu jā, bet viņiem to vajag kara jūras bāzēm, dzotiem, — Osis pārtrauca.

—   Es saprotu pats, kam tas viņiem vajadzīgs, — Kauls sirdīgi paskatījās motoristā. — Bet, ja jau amerikaņi cementu sauc par «stratēģiski svarīgu izejvielu», tad kā mums nākas to glabāt, a?

—   Tā jau nu ne, kā tas šoferis, kas aizbrauca, — Sokolovs pameta ar galvu uz mašīnas pusi, kas bija apstājusies pie noliktavas.

—   Kur tad, Pēter, tavs kontrolpostenis, kas par ekonomiju rūpējas? — brigadieris vaicāja Osim.

—   Es pats tūlīt iešu un noskaidrošu, kas tas ir par dulburi, — motorists atsaucās, iedams uz betona rūpnīcu.

—   «Stratēģiski svarīga izejviela», — Augusts Kauls

pasmīnēja. — Nu ko, mums, celtniekiem, laikam jātur šaujamais pulveris sauss, vai ne tā, Jāni?

—   Tā gan, — Sokolovs piekrita, viņam tikās šis jaunais cementa salīdzinājums ar šaujamo pulveri.

—   Paklausies, draugs, — večuks, otro cigareti aizsmēķēdams, atsāka, — mūsu brigādes arī jūlijā stāvēs miera sardzē. Laikam jau tā? Izsauksim uz sacensību visus iecirkņus. Visus! …

—   Es pats arī gribēju to likt jums priekšā.

—   Ko tad tu klusēji? — Kauls brīnījās. — Nu, puiši, iesim nu, iesim, — viņš pievērsās strādniekiem.

«Uzpīpēšana» beidzās. Osis ieslēdza motorus — ritmiski griezdamās, sāka klaudzēt milzīgās betona maisītāja ierīces, pārvērzdamas akmeņu šķembas rupjās smiltīs, cementu un ūdeni — betona masā. Viens pēc otra pie estakades piebrauca divi nelieli pašizkrāvēji, paņēma svaigā betona kravu un aizvirzīja uz notiekošo būvdarbu frontes pusi. Puskilometru atstatu, pie krastmalas sienas, rindā izkārtojās betonētāji ar vibratoriem — sienu mūrēšana sākās. Armatūras strādnieki uzstādīja armatūru uz pēdējās sekcijas. Paies pusotra divi mēneši, un pie sienas piestāsies pirmais upes velkonis ar smagu liellaivu karavanu. Te būs mašīnbūves rūpnīcas osta. Bet pašlaik te grand betona maisītāji, trokšņo motori un vibratori, uz priekšu un atpakaļ braukā pašizkrāvēji, baidīdami karpas ar saviem griezīgajiem signāliem.

—   «Stratēģiski svarīga izejviela», — Kauls no jauna atcerējās dīvaino cementa nosaukumu. — Ir gan izgudrojuši … — Un Kauls viegli un noteikti ielaida vibratoru tumšajā masā, piegludināja un izlīdzināja betonu starp armatūras tērauda spieķiem. Tur, kur viņš gāja, betons jau sacietēdams pārvērtās dzelzsbetonā, kas kalpos šeit, krastmalā, daudziem mūžiem.

*              *

*

Operativās ziņas par karadarbību Korejā aizvien vairāk skumdināja Valteru: Makarturam klājās plāni. «Amerikas balss» gan mierināja savus klausītājus, bet

arī šī radiostacija nespēja noslēpt faktu, ka amerikāņiem un lisinmaniešiem nākas atkāpties uz Tegu un Pusanu.

Valters nervozēja.

—   Tavi pareģojumi neattaisnojas, Arvīd, — Rasma Eidemane, istabu kārtodama, teica. — Sarkanie iet uz dienvidiem. Tā viņi drīz būs pie Korejas jūras šauruma …

Inženieris nicīgi pavērās runātājā. Rasma — slaida, meitemgu vidukli un uzmanīgām, nenoteiktām garo roku kustībām — bija tērpusies ceriņkrāsas zīda rīta svārkos un kā kaķene miedza acis saules gaismā, kas plūda iekšā pa savrupmājas plašo veneciešu stila logu. Viņas seja — ne jauna vairs, taču skaista, — šķita izsakām vienmēr vienu un to pašu gaidu izteiksmi.

«Kad tas viss beigsies?» vaicāja viņas lielās, pelēkās acis ar vieglo skumju un satraukuma izteiksmi.

—   Kāpēc tu klusē, Arvīd? — Rasma atgādināja.

—   Es ticu, ka Korejai būs Spānijas liktenis, — inženieris teica. — Citādi nevar būt. Korejā amerikaņi sevi parādīs…

—   Viņus drīz ietrieks jūrā, — Rasma pārtrauca.

—   Muļķības! — Valters iesaucās. — Tu aizmirsti par Amerikas prestižu. Trumens neko tamlīdzīgu nepieļaus! Spānija bija vāciešiem ģenerālmēģinājums. Koreja būs ģenerālmēģinājums amerikaņiem.

—   Tā nav izrāde, Arvīd, bet karš. Sarkanie pareizi saka, ka laiki ir mainījušies, — Rasma protestēja. Viņai šodien bija slikta oma un gribējās pakaitināt savu pielūdzēju.

Valters savukārt nicīgi pavērās Rasmā un turpināja:

—   Apriii pie Liepājas arī parādījās pirmā bezdelīga . . .

—   Nu, un šo bezdelīgu notrieca, — Rasma viņu pārtrauca. — Tas ir fakts, par to paši amerikaņi kliedza.

—   Aprilī pie Liepājas parādījās pirmā bezdelīga, — inženieris skaļi atkārtoja, — bet jūnijā simtiem tādu bezdelīgu pacēlās spārnos japaņu aerodromos un aizlidoja Phenjanas virziena. Ledus ir sakustējies, pavasaris sākas. Pavasaros taču ir atsaluma brīži un kādi vēl! — es runāju par Makartura karaspēka atkāpšanos no Seulas

uz dienvidiem — taču viss ir iekustējies, un nekādas ordas, pat ķiniešu ne, šo kustību, šo mūsu pavasari neaizkavēs!

—   Bet ko mēs tajā pašā laikā darām? — viņš negaidīti prasīja. — Tu, piemēram, šuj modernas kleitas padomju kundzītēm un vāc tenkas par atbildīgajiem darbiniekiem. Un to mēs saucam par informācijās vākšanu! Bet es? Es nesen uzrakstīju anonimu vēstuli pilsētas komitejai, apvainoju Krūmiņu madamu valsts apkrāpšanā. Nieki vien!

—   Tu nekad nerunā ar mani par Krūmiņu, — vai apsoli, Arvīd? — Rasma stingri jautāja.

—   «Mātīte», — Valters Jauni pavīpsnāja.

—   Es negribu dzirdēt viņas vārdu! — Rasma pacēla balsi. — Vari vākties pie savas Krūmiņas kaut vai tūlīt. Mani neinteresē tavas mīlestības intrigas. O, kā tas ir apnicis, apnicis!… — viņa gandrīz kliedza greizsirdības uzplūdumā.

Šo Rasmas omu Arvīds labi pazina. Viņš spēcīgi apkampa viņu un rupji pierāva sev klāt. Rasma nevarīgi nolaida rokas un atmeta galvu. Taču Valters viņu nenoskūpstīja.

—   Nomierinies, nu nomierinies … Kas tā par histēriju? Kam tas vajadzīgs? Tu taču zini, ka es rnīlu tevi.

—   Par Krūmiņu ne vārda, nekad!

—   Neviena vārda, — Valters piekrita.

Viņš apsēdās uz dīvana un sāka pētīt veco Latvijas karti, kas karājās pie saules apspīdētās sienas viņam iepretim. Skatoties šajā kartē, Valteram likās, ka viņš atrodas kaut kur Šveices Alpos, — tik biezi nelielās Siguldas virsotnes, Latgales paugurainie lauki, Kurzemes un Vidzemes mežainie kalni bija nokrāsoti brūnā krāsā. Vienīgi Jelgavas līdzenums bija zaļš, taču arī šajā idealajā līdzenajā plašumā bija uztriepti dzelteni virsotņu plankumi. «Mīlēja gan Kārlis Ulmanis neiekarojamos kalnus!» prezidentu atcerēdamies, Valters pavīpsnāja. Apakšējā kartes daļā, tur, kur sākās lietuviešu zeme, bija dažādas diagramas. Latvijas teritorija tika salīdzināta ar Dāniju, Beļģiju, Holandi un citām zemēm. Visi salīdzinājumi runāja Latvijai par labu: skaties diagramā un

pārliecinies, ka Latvija ir tikpat kā lielākā valsts pasaulē. Un viss kopā: brūnie kalnu masivi austrumos, ziemeļos un vakaros, spilgti zilais Rīgas jūras līcis, apriņķa pilsētu lielie apļi, nezināmu upju treknās līnijas un daudzveidīgās diagramas «mūsu panākumi 20 gados» — viss tas Valterā izsauca nicīgu smīnu. «Skolas zeņķis,» viņš domāja par prezidentu. «Ar bildītēm aizrāvās, par Baltijas Napoleonu sevi iedomājās, bet starptautiskajos apstākļos orientēties nemācēja. Krievi ne vien tādus Alpus pārgājuši, kādus te Ulmaņu Kārļa topogrāfi uzmālējuši. Un pār mūsu «Alpiem» viņi pārgaja kolonu kārtībā, neizjaukdami pat ierindu. Eh, «diktator», «diktator»! Tikai muldēja par piekto kolonu, bet neko prātīgu tā ir neizdarīja. Bet, kad pienāca četrdesmitais gads, piektā kolona pacēla gan galvu un kā vēl!…» Valters sataustīja kabatā revolveri un apmierinājumā sažņaudza tā nelīdzeno spalu.

Rasma uzmanīgi pavērās Valterā; viņu pārsteidza tā sejas dīvainā izteiksme. Piecēlusies viņa piegāja pie Valtera.

—   Mīļais, tu esi noguris, atpūties. Kas tev noticis? …

*              *

*

Nebija tāda stūrīša zemes virsū, kur neatskanētu vienkāršie, spēcīgie Stokholmas uzsaukuma vārdi. Zviedru galvaspilsētas vārdu miljoniem, miljardiem reižu atkārtoja visās pasaules malās. Šis vārds neizzuda no laikrakstu lappusēm. Stokholma kļuva slavena ar to, ka piecdesmitā gada pavasarī tur sapulcējās labākie cīnītāji par mieru un pacēla savas balsis pret atomieročiem. Strādnieku Stokholma lepojās ar to.

Bet ir ari vēl otra Stokholma — tā, kas deva patvērumu no «Kurzemes katla» aizbēgušajiem Ulmaņa rokaspuišiem: viņi nokļuva zviedru piekrastē Liepājas, Ventspils un Kolkas zvejniekiem nozagtajās laivās. Ir arī cita Stokholma, kas viesmīlīgi sagaida savus aizokeāna draugus; bez ceremonijām riņķodami virs pilsētas, tie ved savus «lidojošos cietokšņus» uz nolaišanās vietām.

Šīs Stokholmas «pārstāvi», kas bija ieradies Latvijā, šinīs dienās nemitīgi meklēja Damburgs. Faktiski viņi bija divi, taču vienu atklāja jau otrajā dienā, kaut arī «vasarnieka» dokumenti bija pilnīgā kārtībā — netrūka pat ce|a zīmes uz pazīstamu sanatoriju Rīgas Jūrmalā. Bet otrs pazuda kā ūdenī iekritis, lai gan bija zināms, ka arī tas izkāpis krastā.

Jau divas naktis Damburgs nebija gulējis. Mutē bija netīkama tabakas garša, taču pulkvedis nepārtraukti smēķēja. Viņa seja bija nogurusi un bāla. Damburgs zināja, ka palīgu viņam ir bezgala daudz — ikviens padomju cilvēks varēja spiegu aizturēt; taču bija jau ceturtā diena, un neaicinātais ciemiņš kaut kur mierīgi staigāja apkārt.

Pagājušajā nedēļā pie Damburga atbrauca ģimene. Pulkvedis aizsūtīja savējos uz vasarnīcu un šodien, kā pie svētdienas, arī pats nelēma izbraukt uz Bulduriem mazliet atpūsties, kopā ar bērniem izpeldēties jūrā un vakarā atgriezties Rīgā.

Automašīna viegli traucās pa spīdīgo šoseju.

Damburgs nesteidzās, viņu visu laiku apbrauca «Pobedas», «Moskviči», pretim traucās mašīnu straume. Pārbraucis Lielupi, pulkvedis pagriezās pa kreisi un piespieda bremzes — automašīnas priekšā pa labi un pa kreisi visa vasarnīcu iela bija ļaužu pilna. Pulkvedis paskatījās pasažieru vilcienā, kas vēl stāvēja uz perona, un nobrīnījās par tā ietilpīgumu. Šķita, ka visa Rīga šodien izbraukusi uz dzintarjūras krastmalu saulītē. Un tiešām — visa milzīgā pludmale no Lielupes līdz Asariem bija ļaužu pilna. Damburgs nopeldējās, izstiepās smiltīs un tūdaļ aizmiga.

Taču ilgi gulēt neiznāca.

—   Biedri pulkvedi… Dambarg… — viņu klusi modināja operativais pilnvarotais.

Damburgs ar grūtībām pacēla galvu.

—   Nu, ko tev vajag? — viņš īgni vaicāja.

—   Braucam.

—   Uz kurieni?

—   Uz Jelgavu. Nupat zvanīja, — nozīmīgi teica darba biedrs.

Nogurums mirklī pazuda. Damburgs uzmeta uz pleciem peldmēteli, un viņi steidzīgi aizsoļoja uz vasarnīcu, kur jau gaidīja mašīna.

—   Kā tu mani sameklēji šajā sau|otāju barā?

Operativais pilnvarotais iesmējās.

—   Ļoti vienkārši — tevi saulīte nemaz nav nobrūninājusi!

—   Jā, draudziņ, sauļoties mums tiešām neiznāk laika, — Damburgs smaidīdams piemetināja.

Nekavēdamies viņi brauca uz Jelgavu. Pēc stundas parādījās pilsēta. Ātrais brauciens un vējš Damburgu atsvaidzināja.

«Es jau zināju, ka tālu neaizies,» izlūkošanas daļas priekšnieks domāja par skandināviešu viesi. Damburga noskaņa arvien vairāk uzlabojās, viņš ar interesi vēroja tuvojošās pilsētas kontūras.

Taču Jelgavā viņu sagaidīja jauna vilšanās: milicijas aizturētais gadus četrdesmit vecais vīrietis nebūt nebija tas, kurš no Stokholmas atceļojis uz Rīgu.

—   Apbruņojies ar pacietību, — pulkvedis teica savam palīgam.

7

—   Vakar amerikāņi sastapušies ar Kim Ir Sena karaspēku, — Kostenko teica Damburgam, kurš apsveicinājies nosēdās pie galda.

—          Jā, amerikaņi steidzas, — pulkvedis piezīmēja.

—   Kim Ir Sens iet uz Pusanu, — pēdējo Makartura ostu.

Damburgs klusēdams paskatījās Pēterī.

—   Kādas ir tavas domas, pulkvedi? — dispečers vaicāja.

—   Pagaidām grūti spriest…

—   Kas tur grūts? — Pēteris pārtrauca. — Apstākļi pavisam skaidri.

—   Koreja, kā tu zini, ir gara, šaura pussala … — Damburgs iesāka, taču Kostenko viņu atkal pārtrauca:

—   Tas neko nenozīmē.

—   Pagaidi taču! Tikpat nepacietīgs kā agrāk, — pulkvedis teica. — Korejiešiem grūti noturēt aizsardzības

līnijas gar visu krastu. Jārēķinās ar iespēju, ka desantu izsēdinās aizmugurē. Amerikāņiem ir lieli spēki uz jūras.

—   Uzvaru aizvien izcīna kājnieki, Kostenko atsaucās, domādams par to, kaut ātrāk Kim Ir Sena karaspēks ieņemtu Pusanu.

Damburgs pasmaidīja:

—    Piekrītu! Tomēr Korejas frontē iespējami sarežģījumi. Ar to jārēķinās, Pēter.

Eli, ja korejiešu priekšā būtu tikai L.i Sin Mana armija! Tad gan .. .

—   Tad Pusana būtu jau atbrīvota, — Damburgs turpināja. — Un karš būtu jau beidzies. Tur jau tā nelaime, ka mazajai Korejai uzbrūk Amerika kopā ar vairākām maršalizētajām valstīm. Cīņa būs smaga un droši vien ilga, — viņš nobeidza.

Kostenko sastapās ar Damburgu pirms septiņiem gadiem sagrautā stacijā — Lichaja. Majors Damburgs toreiz piegāja klāt jaunākajam leitnantam, kurš domīgi stāvēja salauzīto dzelzceļa sliežu vidū, un vaicāja ka senam paziņam: «Par ko jūs domājat?» Kostenko izslējās cītīgi, tā, kā to dara virsnieku kursu absolventi, salutēja majoram un klusi atbildēja: «Reiz Vorošilova vienības caur šo staciju gāja uz Caricinu.» Jaunākais leitnants uzreiz iepatikās Damburgam. Vēlāk viņi daudzkārt pieminēja šo pirmo sastapšanos. Kostenko mīlēja kara vēsturi. Millerova viņam nebija vienkārša pilsētiņa stepē, kur 1943. gada pavasarī atpūtās divizija, bet pilsēta, kas apmirdzēta ar seno karagājienu slavu. Pēteris ar kāru skatienu raudzījās Vorošilovgradā augusta pievakarē, kad ešeloni ceļā uz Charkovu piestāja šajā leģendarajā pilsētā. Kostenko ilgi klaiņoja pa atbrīvotās Kachovkas ielām, dziedādams: «Tu atceries, biedri.. .» Veselu stundu kapteinis binoklī pētīja Benderu cietokšņa sienas, kad divizija pēc grūta marša neizbrienamajos dubļos iznāca Dņestras krastā. Kā pirmais Kostenko uzkāpa slavenajā Sipkā un pavadīja tur gandrīz visu dienu, pēc tam palūdza ģenerālim atļauju aizbraukt uz Sofiju. Kad divizija ieņēma Hollabrunas pilsētu, Pēteris sameklēja Ļ. N. Tolstoja aprakstīto virsotni, kur Sengrabenas kauju kritis

kākajā brīdī Bagrations nokāpa no zirga, lai vestu bataljonus uzbrukuma … Damburgs nevarēja noslēpt izbrīnu, uzzinādams, ka Kostenko demobilizējies uz paša lūguma pamata. Pulkvedim šķita, ka šis jaunais cilvēks ir kā radīts armijas dienestam, — Pēteris ātri būtu panācis Damburgu: divos gados viņš saņēma piecas armijas pakāpes un, karam beidzoties, bija jau majors. Pēteris nepaguva pierast pie jaunās pakāpes, kad viņam jau piešķīra nākošo. Divdesmit piecu gadu vecumā Kostenko bija vecāko virsnieku skaitā. Divizijas komandieris reiz jokodams teica Damburgam: «Vēl viens kara gads, un tavs draugs kļūs pulkvedis!» Taču viņš kļuva vienkāršs ekonomists celtniecības tresta plānu daļā, līdz Nikolajevs viņu nozīmēja galvenā dispečera amatā.

Nesen Pēterim palika trīsdesmit gadu. Tas jau bija brieduma laiks. «Un tomēr viņam ir tikai trīsdesmit,» Damburgs domāja, klausīdamies Pētera spriedelējumus par karu Korejā.

Istabā ienāca celtniecības priekšnieks, palocījās pret pulkvedi un, pasmaidīdams vienīgi ar acīm, teica:

—   Stratēģi izlemj Tālo Austrumu problēmas. Tas labi. Kāds stāvoklis frontē?

—    Kim Ir Sena avangardi laužas uz Tegu, — Kostenko atbildēja. — Lūk, te! — viņš parādīja uz kartes.

—   Skatieties!

Nikolajevs cieši palūkojās uz Korejas pussalu un negaidīti ierunājās pavisam par citu:

—    Konteineru mums nepietiek, Pēter. Paseko, lai mechaniskā rūpnīca rīt izdod ne mazāk par divdesmit. Tas ļoti svarīgi, — viņš pasvītroja un ātri izgāja.

—   Aizmirsis biji, vai? — pulkvedis viltīgi pasmaidīja.

Nē, nebiju vis, — galvenais dispečers pēc brītiņa

atsaucās, paņēma klausuli un uzgrieza mechaniskās rūpnīcas komutatora numuru.

Damburgs klausījās Kostenko sarunā ar inženieri, priecājās par tā tiešajiem jautājumiem, īsvārdīgajiem rīkojumiem un domāja par to, ka šī prasme veikli un īsi formulēt domu Pēterī izveidojās tur, pulkā, zem artilērijas uguns. Pulkvedis skatījās Pēterī, kā skolotājs skatās savā

skolniekā, meklēdams viņā savus ieradumus, savas rakstura īpašības.

—    Kam jums tie konteineri vajadzīgi? — Damburgs interesējās, kad saruna pa tālruni bija beigusies.

—   Nezini? — Pēteris brīnījās.

—    Kā lai es zinu? Es esmu izmeklētājs, nevis celtnieks.

—   Tā — īslaicīga specialitāte.

—    Diemžēl, manam mūžas pietiks, — pulkvedis atjokoja.

—   Mūsu darbā konteiners — tā irmetala būda ķieģeļu transportēšanai uz būvlaukumu. Ērti un bez zudumiem. Agrāk ķieģeļus veda bez jebkādas iesaiņošanas. Padomā, cik daudz darba roku vajadzēja.

—   Tas ir tas pats, kas nest lādiņus neiesaiņotus.

—    Gandrīz vai! — Kostenko smējās. — Konteiners ir vienkārša ierīce, bet cik laika mēs nepatērējam, lai visur ieviestu konteinerizaciju. Apmēram gadu. No tā laika, kopš Nikolajevs pieņēma trestu.

—    Nikolajevs panāks — tas ir dzelzs rūdījuma cilvēks, — Damburgs teica. — No kurienes tas te cēlies? — viņš vaicāja, paņemot no galda smagu artilērijas šāviņa šķembu.

—   No «Kurzemes katla».

Damburgs pasmaidīja.

—   Kolekcijas vāc?

—    Negals ar tām šķembām. Katru dienu kāds zāģis viņu dēļ stāv dīkā.

—   Nesaprotu, — Damburgs teica.

—   Tūlīt paskaidrošu, — Kostenko piecēlās, piegāja pie Latvijas topogrāfiskās kartes. — Te, Kurzeme, — viņš parādīja, — mēs gatavojam kokmateriālus hidrotechniskajam darbam. Lieliskas priedes. Kalpos ilgāk par simt gadiem. Bet nelaime tā, ka daudzas ir šķembu ievainotas. Rētas sadzijušas, no ārpuses nekas nav redzams, bet, kā tiek uz zāģa, tā pagalam. Nevar vien zāģus piegādāt.

—   Mums arī viena «Kurzemes katla» šķemba nesen gadījās, — pulkvedis sacīja. — Arī «ieauga» vienā mež

rūpniecībā tā, ka piecus gadus neviens gailis par to nedziedāja.

—   Gadās! — Pēteris iesmējās.

—    Kā Valters dzīvo? — Damburgs negaidīti vaicāja.

—   Strādā, ccnšas.

—   Cenšas? — Damburgs pārvaicāja. — Tas ir saprotams.

-  Vai ir kas jauns? — Kostenko interesējās.

—   Diemžēl, maz. Maz. Taču ir viens balts plankums Valtera dzīvē, kas vēl nav izpētīts.

—   Sākums ir visgrūtākais! — Pēteris piebilda.

—   Ta «Kurzemes katla» «šķemba», par kuru es pieminēju, izrādās inženieris. Kopā ar Valteru pirms kara strādājis Ķegumā. So to par Valteru pastāstīja, kaut gan sakās pazīstam to tikai no pērnā gada, kad Valters bijis Kurzemē kokmateriālu sagatavošanā. Starp citu, Ķegumu taču projektēja zviedru firma «Sentib».

—   Esmu dzirdējis, — dispečers atsaucās.

—   Interesants vecās Latvijas un Zviedrijas savstarpējās «palīdzības» piemērs: ūdens dambja vieta izmeklēta |oti neizdevīgi, tā zemākā daļa sistemātiski izskalojās, hidroagregati strādāja ar pusjaudu. Neko teikt, labu «dāvanu» Stokholma iedeva Rīgai.

—   Bet kur skatījās tādi latviešu inženieri kā Valters? — Kostenko vaicāja.

—   Kur skatījās? Zviedru firmas «Sentib» kabatā — maksāja taču zeltā.

—   Jā-ā, — Pēteris nostiepa, — patrioti…

—   Varbūt to Ķeguma vēsturi tiešām vajag izpētīt sīkāk? — Damburgs teica, domādams par kaut ko cilu.

Ausma uzmanīgi atvēra durvis. Damburgs atgriezās, viegli piecēlās no krēsla un pagājās meitenei pretī.

—   Sveika, sveika! Sen jūs neesmu redzējis!

—   Laikam kopš maija, — Ausma atgādinaja.

—   Laikam gan. Skat, viņa kļūst aizvien skaistāka,— pulkvedis pievērsās Kostenko.

Ausma tiešām bija kļuvusi skaistāka. Pelēkā kostfmā, bez mēteļa viņa izskatījās slaidāka. Seja — brūna nodegusi, pat mati šķita gaišāki. Vienīgi augstais, sarež-

j!;ilais matu sakārtojums viņai nepiestāvēja. Pēteris to lūdaļ ievēroja. «Kāda bezgaumība!»

—   Tu paliksi vai iesi? — viņa vaicāja Pēterim. Tagad Ausma vairs nekautrējās no Damburga, neslēpa savas iutas — tas būtu smieklīgi.

-   Iešu, iešu, — Kostenko sāka steigties.

—   Ceru, ka arī mani, večuku, ņemsiet līdz? — Damburgs jautāja.

—   Noteikti. Kā tad bez jums! — Ausma jautri atbildēja.

Viņi aizgāja uz Daugavas krastmalu. Bija silta silta nakts. Pretim nāca meiteņu bariņš baltos priekšautos, zēni jaunos uzvalkos. Vidusskolu absolventi. Šodien ir viņu svētki, un jaunieši pastaigāsies pa krastmalu līdz rītam, līdz saule iemirdzēsies seno torņu galotnēs un Maskavas satiksmes lidmašīna atvadoties pēdējo reizi aplidos pilsētu. Šodien vidusskolēni iziet dzīvē ar sapni — veikt varoņdarbus dzīvības vārdā. Neviens no viņiem nespēs aizmirst šo vasaras nakti Komjaunatnes piekrastē! Neaizmirsīs arī šo jautro pulkvedi ar lietus mēteli uz rokas, ne viņa draugu, kas acīm redzot nav atradis no kareivīgā soļa, ne šo jauno sievieti ar lauka kara somu rokā. Viņi kopā ar absolventiem stāvēja krastā un vērās tālē — tur, kur sākās jūra.

Damburgs paskatījās uz jaunceļamo tiltu, elektrolodēšanas aparata mirgošanā un ievaicājās:

—   Bet kad galu galā būs kāzas, draugi? …

8

Liepiņš aizkavējās Maskavā ilgāk nekā parasti. Augstākās Padomes sesija jau beidzās, taču Liepiņš vilcinājās ar izbraukšanu, lai gan Rīgā gaidīja svarīgas darīšanas.

Sajās dienās pilsētas komitejas sekretārs bija vairākās ministrijās. Viņam vajadzēja aprunāties ar galveno pārvalžu priekšniekiem par nelielo Rīgas rūpnīcu likteni. Lielo uzņēmumu profils sen bija izveidojies. Bijušais «Vairogs» ražoja elektrovilcienu vagonus, kurus izman

toja gan Uralos, gan Baku, gan Ļeņingradā un Maskavā. Daudzu rūpniecības centru piepilsētas ceļos varēja redzēt šos vagonus. Bijušais «Provodņiks», kura izpostītajos korpusos vairāk nekā trīsdesmit gadu bija klaiņojis vējš, tagad kļuva par elektromašīnbūves rūpnīcu. Pilnīgi atjaunots «VEF». Rīdzinieku ražotās automātiskās telefona stacijas un radiouztvērēji pazīstami visā zemē. Bijušās Rīgas nomales sīkamatnieciskās darbnīcas izaugušas par rūpnīcām, kas ražo turbinas kolchozu hidroelektrostacijām. No jauna radīta autoelektropiederumu rūpnīca, — tās ražojumus ciena Maskavas un Gorkijas automobiļu gigantu galveno konveijeru montētāji. Mazā kuģu remonta rūpnīciņa Daugavas krastā apguvusi peldošo celtņu ražošanu un nostājusies uz plaša ceļa. Mīlgrāvja vecās darbnīcas pilnīgi izmainījušās, tās ražo jūras velkoņus. Vai gan mazums līdzīgu pārmaiņu sirmajā Rīgā!

Jā, Rīga kļuvusi pavisam citāda! Ar ko tā bija ievērojama pirms desmit gadiem? Ar «Rīgas ķilavām», «Rīgas katunu», «Rīgas galošām», «Rīgas balzamu». Tā bija pilsētas ekonomika. Politiskā Rīga bija pazīstama ar «pīlēm» — aizjūras biznesmeni Rīgu bija pārvērtuši par profesionālu tenkotāju, diversantu un spiegu perēkli. Tagad Rīga ir mašīnbūvētāju pilsēta. Tā ir slavena ar saviem elektrovilcieniem, elektromotoriem, turbinām, celtņiem, telefonu stacijām, radioaparatūras sarežģītajiem piederumiem.

Taču slaveno rūpnīcu vidū ir arī maziņas, nevienam nepazīstamas. Tām ir vienkārši nosaukumi, vecajos vārtos redz uzrakstus «Rīgas mechaniskā», «Rīgas remontu mcchaniskā» vai vienkārši — «Rīgas remonts». Par šīm rūpnīciņām Liepiņš bija noraizējies. Sie uzņēmumi, inženieru valodā runājot, bez noteikta profila, veica lielu, vajadzīgu darbu. Kaut kā, pavisam nemanot, bija nokārtota kokapstrādāšanas darbgaldu, elektromotoru, pārceļamo elektrostaciju, celtniecības mechanismu, instrumentu, traktoru un automobiļu detaļu ražošana. Rūpnīciņas ražoja mašīnu daļas, bet nosaukumi palika vecie, tie saglabājās līdz ceturtajai — Latvijas pirmajai — piecgadei, kad rūpnīciņu cechos remontēja grūtos kara ceļus izstaigājušās mašīnas, pirmskara izlaiduma trak

torus, divus trīs mūžus sapieru daļās nokalpojušus motorus. Bet rūpnīcas nosaukums nav sīkums, formalitate, l.iepiņš sen bija par to pārliecinājies. Nav tik vienkārši remontrūpnīcai dabūt, piemēram, darbgaldus. Kāds ekonomists Valsts plānu komisijā pasmaidīs un sacīs: «Nāksies pagaidīt, ir svarīgāki pasūtītāji.» Sevišķi grūti būs ar melnā un krāsainā mctala sagādi. Taču rūpnīciņas aug, ražo mašīnas. Ar remontdarbiem vien taču nav un nebūs mierā! Bieži uz pilsētas komiteju nāk inženieri, strādnieki, direktori, pieprasa palīdzību, pierāda savu ministriju nepatiesīgumu, dedzīgi strīdas, bet, ja kāds darbinieks nemākulīgi protestē, tad viens otrs nemierīgs biedrs cieti saka: «Nu ko, nāksies rakstīt uz Maskavu, uz CK »

Trīs dienas Liepiņš pavadīja ministrijās, runājās ar galveno pārvalžu, dažādu nodaļu priekšniekiem, dabūja viziti pie kāda ministra un šo to arī panāca. Divas mechaniskās rūpnīcas apsolīja pārvest mašīnbūves uzņēmumu kategorijā.

Noguris, bet apmierināts Liepiņš agrā rītā ieradās Vnukovas aerodromā. Tikko bija nolaidusies liela lidmašīna. Maskavieši līksmi sagaidīja jaunos ķīniešus. «Laikam studenti,» ar ilgu, nopietnu skatienu pavadīdams atbraucējus, nodomāja Liepiņš. Pēc tam uz Prāgu izlidoja sportisti — spēcīgi, saulē nodeguši zēni un meitenes. Kādas domīgas meitenes pavadone, acīm redzot māte, teica: «Rita, tu jau rītdien aizbrauc pie Volodjas kapa. Tas ir tikai simt kilometru no Pragas, tu zini…» Pragas lidmašīna vēl nepaspēja izgaist mākoņos, kad virs lidostas milzīgā laukuma parādījās cita: no Budapeštas atlidoja zinātnieki. Tos sagaidīja akadēmiķi savu audzēkņu — šķietami pārāk nopietnu aspirantu un zinātņu kandidatu — vidū. Liepiņš vēroja šīs atvadu un satikšanās ainas un saviļņojumā domāja par Maskavu — pilsētu, kas bija tepat blakus, aiz piepilsētas kolchozu rudzu un kviešu laukiem, pār kuriem no rīta līdz vakaram skan cīruļu dziesmas.

Beidzot piestātnē pieripoja arī Rīgas lidmašīna. Lie-

piņš ar interesi vēroja savus ceļabiedrus. Lūk, nesteidzīgs vīrietis melnā uzvalka, tik līdzīgs kādam ministrijas pārstāvim. Bet šīs meitenes acīm redzot atgriežas uz Rīgu pavadīt brīvdienas. Tā dāma, šķiet, aktrise. «Dziedātāja,» Liepiņām neviļus ienāca prātā. Bet šie puiši — tie nu noteikti bokseri. Viņš vērīgi skatījās līdzbraucējos, bet tie nepievērsa viņam ne mazākās uzmanības — vai mazums tādu pasažieru kā Liepiņš. Pilsētas komitejas sekretārs mīlēja ļaudis ar to apslēpto, kluso mīlestību, bez fražainības un ska|urna, kuru, kā viņam likās, viņš bija pārņēmis no Michaila Frunzes. Arī tagad, iekāpdams lidmašīnā, Liepiņš ar dziju sirsnību domāja par šo nelielo, tik dažādo cilvēku grupiņu, kas kopā ar viņu devās uz dzimto Rīgu.

Lidmašīna apmeta līkumu virs aerodroma un uzņēma kursu uz vakariem.

Lidotājus varbūt nesaista skats uz zemi no liela augstuma, tie pieraduši pie bezgalīgiem plašumiem. Bet Liepiņš bija sajūsmināts. Lejā pazibēja un līdzīgi šaurai lentai izvijās Volokolamskas šoseja. Aizpeldēja Rževa — visa jaunceltnēs. Šo pilsētu hitlerieši lielīgi sauca par «Berlines vārtiem». Skatienam pavērās tumši meži, gaiši ezeri, dzelteni un zaji lauki, kolchozu ciemati (ne gravās kā Ukrainā, bet piekalnēs), zibēja jaunuzceltās dzelzceļa staciju ēkas, vējdzirnavu spārni kalngalos, mazas hidroelektrostacijas sudrabaino upju krastos … Sākās Veļikije Luku apgabals. Ceļmalās šur tur gulēja melnu, sadegušu vagonu skeleti; ezeru krastos šur un tur redzēja tankus un bruņu transportierus — tos apturēja tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā; vietumis bija redzami izdegušo mežu masivi, tur zaļoja jaunaudzītes. Taču tranšejas un bumbu bedres nekur nebija redzamas, lai gan lidmašīna lidoja zemu. Brūces zemē dzīst ātri. Priekšā parādījās Veļikije Luki — tātad nolidots pusceļš. Jā, miera laikā te ir pusceļš, bet kara gados ceļš no Maskavas līdz Veļikije Lūkiem bija daudzkārt garāks nekā ceļš no Veļikije Lūkiem līdz Rīgai. Liepiņš apskatīja sirmo krievu pilsētu no putna lidojuma augstuma, atrāvās no loga stikla un izslējās.

—   Laikam kaut ko atceraties? — laipni vaicāja vī

rietis melnajā uzvalkā, kas visu laiku bija novērojis Liepiņu.

—   Jā, atceros, — Liepiņš mīksti atbildēja.

—   Tad jau esat bijis šajās vietās? Es turpretim domāju, ka man vienam pašam te nācies būt, — kaimiņš ierunājās no jauna. Un, brītiņu klusējis, piebilda: — Redzu, ka jūs esat no Latvijas, latvietis.

—   Jā, no Rīgas.

—   Tātad bijāt latviešu korpusā?

—   Biju korpusā, tikai ne latviešu.

—   Kādā amatā dienējāt, ja drīkstu zināt?

—   Biju politdaļas priekšnieks.

—   Kādā armijā? — kaimiņš vaicāja ar pieaugošu interesi.

Liepiņš nosauca armiju un korpusu.

—   Kas tad tur bija? … — vīrietis melnajā uzvalka domīgi sarauca pieri. — Pagaidiet, nesakiet neko! Jā, ja, es tūlīt atcerēšos… Liepiņš! Pareizi?

—   Uzminējāt, — pilsētas komitejas sekretārs apstiprināja.

—   Jūs mani nepazīstat? — cenzdamies pārkliegt motora troksni, kaimiņš skaļi uzsauca.

Liepiņš paskatījās viņā.

—   Laikam neatcerēsieties! — sarunu biedrs uzvaroši teica.

—   Man šķiet, biedri ministr…

—   Ā-ā! — kaimiņš pārtrauca. — Ministrija nav svarīga. Uzvārdu, vārdu, tēva vārdu atminiet!

Liepiņš nosauca kaimiņa uzvārdu.

—   Pareizi! — ministrs, bijušais frontes aizmugures virspavēlnieks, priecīgi iesaucās. — Politdarbiniekiem ir laba atmiņa!

—   Divas trīs reizes likāmies, — Liepiņš teica un atcerējās, ka vakar neparko nevarēja dabūt audienci pie šī ministra, turpretim tagad lidmašīnā, kur laiku tik un tā nav kur likt, viss iznaca tik vienkārši un bez sarežģījumiem.

Lidmašīna lidoja virs Latvijas.

Lejā līdzīgi mozaikai mirdzēja ezeri, meži, lauki un mājas. Republika jau ir kolchozi, taču zemes panorama

maz mainījusies. Te nav lādu plašumu, kur traktors var dzīt ideāli taisnu, kilometriem garu vagu. Nē, te traktoristam nākas nepārtraukti apbraukt akmeņus un graviņas, ezerus, izkliedētās mājas, purvus. Traktors pa Latvijas zemi iet tā, kā pa līkumainu upi iet spēcīgs velkonis, — uzmanīgi, baidīdamies uzsēsties sēklī. Te vēl nav plašu kviešu lauku kā Kubaņā. Sī zeme nav dziļa, tāpat kā dziļš nav jūras līcis: traktorists iesācējs te netiks galā bez paveca kolchoznieka — loča, kurš prot izvadīt mašīnu cauri vieglu zemes kārtiņu apslēptajiem akmeņainajiem laukiem. Paies ne tikai viena vien piecgade, līdz nosusinās purvus, saspridzinās akmeņus, izlauzīs celmus, līdz izveidosies jauni kolchozu ciemati. Tad no Kurzemes līdz Latgalei pa visiem tīrumiem ies traktori, viegli, bez grūtībām peldēs zilie kombaini tāpat kā līdzenumos starp Dņepru un Doņecu. Tad izmainīsies ari republikas panorama.

Šādas domas uznāca Liepiņām lidojuma laikā. Ja raugās uz Latviju no trīssimt metru augstuma, tad ārēju pārmaiņu, šķiet, nav daudz: tās pašas kļavu un liepu ietvertās mājas, raibos tīrumus, ezeru labirintus viņš redzēja arī pirms pieciem gadiem. Bet tagad tas viss pieder kolclioziem. Liepiņš redzēja šo kolchozu armiju, kas gāja, gatavojās iet uzbrukumā. Zemienēs strādāja grāvju racēji. Pa ceļiem virzījās buldozeri. Gara ezera malā stāvēja betona maisītājs — dambja kontūras iezīmēja dzelzs armatūras režģis. Bet tur, virs neapsētā tīruma, karājās sārts putekļu mākonis — tur laikam tikko uzspridzināja lielu akmeni. «No šiem laukakmeņiem iznāk labs materials dambju betonēšanai,» Liepiņš nodomāja.

Lidmašīna pagriezās uz pilsētu, pārslīdēja pār Daugavu, — kaut kur pa labi, it kā virsotnē, iemirdzējās Rīgas jūras līcis ar savu slaveno pludmali.

Minūti vēlāk viss apklusa — lidmašīna aizripoja pa līdzeno celiņu un apstājās pie piestātnes.

—   Tā, esam mājās, — Liepiņš pievērsās savam kaimiņam.

—   Trīsdesmit četrus gadus neesmu bijis Rīga, — ministrs teica.

—   Vai jums nācies kādreiz būt Rīgā? — Liepiņš brīnījās.

—   Sešpadsmitajā gadā mūsu pulks gāja cauri pilsētai …

Viņi iesēdās Liepiņa mašīnā un brauca uz centru. Pēc Maskavas un trīs stundas ilgā brauciena lidmašīnā viss likās neparasti kluss. Ja brauc no Maskavas uz Rīgu ātrvilcienā vai arī pasta vilcienā, tad rezervē ir vesela diennakts, un šī laika pietiek, lai «pārkārtotos» psicholoģiski, mazliet atradinātos no neaprakstāmi dzīvajām, nepārtrauktas kustības pilnajām Maskavas ielām un laukumiem. Lidmašīnā ceļš ir īss, laika, lai izdarītu šādu psicholoģisku «pārkārtošanos», nav, un šķiet, ka cilvēks pavisam neizprotamā kārtā no Sverdlova laukuma pēkšņi nokļuvis klusajās, gleznainajās Pārdaugavas ielās. Par šo lielo kontrastu pašlaik domāja arī Mārtiņa ceļabiedrs, kurš pēdējos gados bija aplidojis visu zemi un kuru ministrijā joka dēļ sauca par «miljonāru», salīdzinot ar kādu pieredzējušu lidotāju, kurš bija nolidojis miljoniem kilometru.

—   Kāds klusums, — ministrs teica Liepiņām. — Nevis pilsēta, bet liela, zaļojoša vasarnīca.

Liepiņš pasmaidīja.

—   Ir vietas, kas neatgādina vasarnīcu!

—   Ceru, ka jūs neapvainojāties. Pilsētu komiteju sekretāri parasti nemīl, ja tā runā par viņu pilsētām.

Ministrs domīgi skatījās Vecrīgā. «Pobeda» traucās pa sapieru uzcelto koka tiltu.

—   Uz kurieni? — šoferis vaicāja Liepiņām.

—   Uz dzīvokli.

—   Nē, biedri Liepiņ, labāk tūlīt uz rūpnīcu, — ministrs protestēja. — Bet jūs varbūt esat noguris?

—   Man nav pirmā reize.

—   Nu, es arr esmu gājputns, — ministrs piebilda.

Tikusi uz plašā prospekta, «Pobeda» aizvien lielākā

ātrumā traucās uz mašīnbūves rūpnīcu, kas atradās pilsētas ziemeļaustrumu daļā.

—          Man nebija taisnība, — ministrs jautri teica.

—   Rīga, izrādās, ir ļoti trokšņaina, arī fabriku dūmeņu nav mazums. Kūp.

—   Nu, lūk! — Liepiņš atsaucās. Viņam patika, ka viņa ceļabiedrs, kurš bija piedalījies Magņitogorskas, Gorkijas automobiļu un Tagilas vagonu rūpnīcu celtniecībā, mainījis savas domas par atdzimstošo pilsētu.

—          Rīga sevi vēl parādīs, — ministrs turpināja.

—   Vladimirs Iļjičs augstu vērtēja Rīgas strādnieku panakumus. Riga panāks nokavēto, lai ari nokavēts daudz.

—   Divdesmit gadu, — pilsētas komitejas sekretārs piebilda.

—   Un kādi gadi! Un tomēr divdesmit gadus var panākt arī vienas piecgades laikā, — ministrs nobeidza.

Mašīna strauji pagriezās pa kreisi un apstājās rūpnīcas vārtu priekšā. Ministrs izkāpa, paņēma no sēdekļa savu ādas portfeli, brītiņu pastāvēja, skatīdamies jaunajos korpusos, un teica:

—   Tad, lūk, kāda šī mašīnbūves rūpnīca!

Neiegriežoties kantorī, viņi devās uz cechiem. Liepiņām šķita, ka šāds iepazīšanās stils ir novecojis, taču ministrs acīm redzot bija citādās domās. Vēl nebūdams ministrs, viņš 1943. gada vasarā tāpat, iepriekš neziņodams, ieradās kādā Dienviduralu pilsētiņā, lai pieņemtu liela kombinātā celtniecību no vecā priekšnieka, kurš netika ar darbu galā. Tāpat, neieiedams kantorī, viņš tūlīt aizgāja uz TEC būvlaukumu. No tā, cik ātri TEC nodos ekspluatācijā, bija atkarīgs arī pirmo cechu darbības sākums. Valstij bija vajadzīgi tanki. Pirms izlidošanas no Maskavas jauno, tikko no frontes pārnākušo kombinātā vadītāju izsauca uz Valsts Aizsardzības Komiteju. «Nezaudējiet laiku. Jūsu ražotajiem tankiem jātiek uz Dņepru,» viņam teica atvadoties. Un viņš nezaudēja nevienu minūti: pat bijušā priekšnieka sastādīto pieņemšanas-nodošanas aktu viņš parakstīja nevis kabinetā, bet topošās TEC stalažās.

Uzminēdams Liepiņa domas, ministrs apstājās pie lietuves cecha ieejas un teica:

—   Pirms sarunas ar direktoru jāiegūst kaut pavirši iespaidi par rūpnīcu …

—   Kādi tad ir jūsu iespaidi? — Liepiņš vaicāja, kad aiz viņiem aizvērās cecha durvis.

—   Iespaidi? Rūpnīcā ir pārāk plaši, — tas viens. Bet novatoriem pārāk šauri — divi.

Liepiņš klusēja.

—   Stāsta, ka pirmais iespaids nevi|ot, — ministrs piebilda.

Muriņa pieņemamajā istabā bija klusi.

Direktors aizņemts, — pilsētas komitejas sekretāru noteikti apturēja jauna meitene, kuru Liepiņš bija redzējis jau agrāk, laikam komjaunatnes rajona konferencē.

—   Aizņemts? — Liepiņš pārjautāja, gribēdams ieiet Muriņa kabinetā.

—   Nē, nē, — vajadzēs pagaidīt, — sekretāre neatlaidīgi protestēja.

—    Pasēdēsim, Liepiņ, — ministrs teica un draudzīgi pavilka viņu aiz elkoņa.

—   Atvainojiet, biedri Liepiņ, es jūs nepazinu, — meitene mulsi teica un acumirklī nozuda aiz masivajām durvīm.

Uz kabineta sliekšņa tūlīt parādījās Muriņš. Viņš laipni pamāja pilsētas komitejas sekretaram un, ieraudzījis ministru, nosarka vēl vairāk nekā nepiedzīvojusi meitene.

—          Pavel Timofejevič! — Muriņš izbrīnā iesaucās.

—   Kad jūs atbraucāt, kad? . . . Nāciet taču iekšā! Lūdzu, Pavel Timofejevič! Lūdzu, Mārtiņ Petrovič . . .

Sekretāre nezināja, kur likties. Ejot viņai garām, Liepiņš pasmaidīja un klusi teica: — Man jaunībā reiz izgāja uz mata tāpat.

—   Redziet, kādi tagad darbinieki, — direktors steidzīgi runāja. — Atbrauc ministrs un pilsētas komitejas sekretārs, bet viņa nelaiž kabinetā. Jūs nu, pieņemsim, — direktors pagriezās pret ministru, — viņa nepazīst, bet pilsētas komitejas sekretāru pazīt nu būtu pienākums.

—   Kāpēc pienākums? — Liepiņš neapmierināts iebilda.

—    Viņas gados es Samarā pazinu katru čapajevieti, nerunājot par pilsētas komitejas sekretāru, — Muriņš pārgāja uz vieglu toni. Ieejot kabinetā, viņš jutās paš

pārliecinātāks. Vispār Muriņš atri prata tikt galā ar apjukumu.

Direktors norādīja ministram uz savu krēslu, taču tas atteicās un apsēdās blakus Liepiņām. Iestājās īss klusuma brīdis, bet Muriņš nevarēja ciest klusumu, kad viņam blakus atradās augsta priekšniecība.

—   Ko pavēlēsiet izsaukt? — viņš vaicāja, lai kaut kā uzsāktu sarunu.

—   Pagaidām nevienu nevajag izsaukt, — ministrs atbildēja, izvilkdams no svārku kabatas papirosu paciņu un aizsmēķēdams.

—   Tādā gadījumā varbūt apskatīsiet rūpnīcu? — Muriņš lika priekšā, mēģinādams uzraut sērkociņu, kas negribēja un negribēja aizdegties.

—   Mēs jau bijām cechos, — Liepiņš teica.

—   Un mani neviens nebrīdināja! — Muriņš pārsteigumā iesaucās. Viņš gribēja nospiest zvana pogu, lai izsauktu sekretāri, bet pārdomāja. Direktora dvēselē auga nemiers. — Es biju CK, tikko atbraucu.

—   Sakiet, biedri Muriņ, — ministrs pievērsās direktoram, — vai jūs sen jau esat partijā?

Muriņš neizpratnē pavērās pilsētas komitejas sekretārā, it kā cenzdamies uzminēt, ko no viņa īsti grib, un atbildēja:

—   Partijā iestājos 1930. gadā.

—   Bet vai partijas darbā esat strādājis?

—   Nav gadījies, — Muriņš saprata, ka saruna būs īpatnēja: šķita, ka ministru neinteresē nekas, izņemot direktora personu. — Sākumā biju strādnieks celtniecībā, tad mācījos, tad kļuvu par administrativu darbinieku.

—   Ja nemaldos, jūs Novosibirskā reiz vadījāt rūpnīcas partijas komiteju?

—   īsu laiku — trīs mēnešus.

—   Skaidrs.

«Varbūt mani grib sūtīt partijas darbā?» direktors domāja, no jauna pamezdams skatienu Liepiņā, taču tā sejā nekas nebija salasāms. Liepiņš bija koncentrēts, pat acis nesmaidīja kā parasti.

—   Par partijas darbu es ievaicājos, lūk, kādēļ, — ministrs atsāka. — Pēc pilsoņu kara, kad mēs sākām

rūpniecības atjaunošanu, mums saimniecisko darbinieku faktiski nebija. Bija partijas darbinieku kadri, cilvēki, kas izgājuši revolucionārās cīņas skolu, uz saviem pleciem iznesuši kara gadu smagumu. Bet saimniecisko darbinieku nebija. Pirmie mūsu direktori nāca no partijas darbinieku rindām. Jūs droši vien atceraties šos Kuibiševa un Ordžonikidzes izaudzinātos ļaudis?

—   Labi atceros, — Muriņš atsaucās.

—   Tagad viņi vada tautas saimniecību. Viņi iznesa uz saviem pleciem visu pirmo piecgadu darba smagumu. Vecie kombinātu direktori, trestu un galveno komiteju vadītāji atnāca saimnieciskajā darbā ar lielu partijas darba pieredzi. Sie ļaudis brīvi orientējas valsts lietās, skaidri redz mūsu celtniecības perspektivas. No viņiem jāmācās . . .

Muriņš nopūtās un aizsmēķēja, kaut arī smēķēja ļoti reti. Rūpnīcas direktors vairākas reizes bija piedalījies ministrijas kolēģijas sēdēs, labi pazina ministru, kurš parasti runāja par plānu, jauno technoloģiju, par rūpniecības ekonomikas pētniecību. Bet tagad — saruna par partijas un saimnieciskajiem darbiniekiem, pie kam Liepiņa klātbūtnē. Ja izsauc uz Maskavu, gadās, ka sarāj, bez tā nevar iztikt; bet kas Rīgā uzzinās, ka Maskavā esi dabūjis rājienu? «Kādēļ viņš pie manis atnācis?» Muriņš minēdams lauzīja galvu.

—   Mēs neesam gluži mierā ar jūsu darbu, biedri Muriņ, — ministrs stingri teica.

Muriņš atspiedās pret krēsla atzveltni un no jauna dziļi nopūtās.

—   Es reiz sarēķināju: iznāk, ka jūsu rūpnīca četras reizes ieguvusi pirmo vietu Vissavienības sociālistiskajā sacensībā.

—   Cenšamies, biedri ministr, — Muriņš steidzās iespraust.

—   Centāties, — ministrs izlaboja. — Tas ir tiesa. Necentāties slikti, es jau teicu. Bet tagad jācenšas vairāk, labāk. Kopa ar biedru Liepiņu mēs mazliet iepazināmies ar rūpnīcu un nācām pie slēdziena, ka plānu var palielināt par desmit, varbūt pat piecpadsmit procentiem.

—   Ko jūs, ko jūs, Pavel Timofejevič! Rūpnīcā visas rezerves izmantotas.

—   Pie viena — par rezervēm. Ieejiet jebkurā rūpnīcā Maskavā, un jūs redzēsiet, kā tur izmanto katru ražošanas platības kvadrātmetru. Pie jums cechos — klajumi. Starp darbgaldiem ar trijjūgu var vizināties. Bet mēs jums dodam modernizētus darbgaldus. Jūs esat labāk apbruņoti nekā vecās rūpnīcas.

—   Tām ir pieredze, — Muriņš protestēja.

—   Parunāsim arī par pieredzi. Mēs uzstādījām jums mazākas prasības, rēķinoties ar jūsu tā saucamo jaunību. Tā bija piecgades sākumā. Bcl tagad jūs paši arī nebūsiet mierā ar mūsu pārlabotajiem koeficientiem. Vai tad jūs esat sliktāki par citiem? Rūpnīcu iekārta — laba, prasmīgi kadri.

Sekoja pauze. Muriņš tagad saprata, kādēļ ministrs sarunu sāka iztālēm — no partijas darba.

—   Valdība bieži izlabo valsts plānus, māca mums radošu attieksmi pret plāniem. Bet jūs, mašīnbūves rūpnīcas direktors, vienā laidā sūtāt uz ministriju telegramas, ziņojumus, cenšaties pierādīt ceturkšņa plānu nerealitati, pārspīlējat grūtības.

Kabinetā ienāca Nikolajevs. Liepiņš viņu iepazīstināja ar ministru.

—   Dzirdēju par jums, dzirdēju. Kā veicas, biedri Nikolajev?

—   Lietuves cechu nodosim ekspluatācijā uz republikas desmito gadadienu. Otro mechanisko — septembrī, — celtniecības priekšnieks ziņoja.

—   Es, taisnību sakot, neticēju, kad mūsu galvenais celtnieks man par to stāstīja, — Pavels Timofejevičs atzinās, nosaukdams par galveno celtnieku savu seno biedru, ari ministru, kuram bija padots Rīgas trests.

—  Redziet, vēl viens labojums plānā! — viņš smaidīdams pievērsās Muriņam. — Tātad nodosiet pusgadu ātrāk? Interesanti būtu redzēt, kā jūs pielietojat ātrās celtniecības plūsmas metodi.

—   Lūdzu. Aiziesim uz būvlaukumu, — Nikolajevs ierosināja.

Jā, kādreiz arī mēs bijām celtnieki, — ministrs Ick'.i, pieceldamies no mājīgā dīvana. No ko, biedri, iesim paskatīties…

* *

*

Saule jau spīdēja tālu aiz Rīgas jūras līča, kad ministrs un pilsētas komitejas sekretārs sāka taisīties uz aizbraukšanu.

-     Es pusdienas pasūtīju, kur jūs, Pavel Timofejevič! — direktors manāmi sarūgtināts teica.

—  Jūs esat vecpuisis, Muriņ, ko nu jūs traucēšu, — ministrs atbildēja. Labāk jau braukšu pie ģimenes cilvēka.

Muriņš pavadīja viņus līdz vārtiem, atsveicinājās un loti sliktā omā atgriezās sava kabinetā.

«Pobeda» traucās pa saules sakarsēto šoseju, no vienas vietas izraibinātu sīkām automašīnu riepu sliedēm. Sēdēdams aizmugurē, Liepiņš domīgi raudzījās bezgalīgajā asfalta lentā, kas laistījās rietošās saules staros. Ceļš atgādināja kanalu, un tilti mazdrusciņ līdzinājās slūžām.

—  Vai jums viņa žēl? — ministrs vaicāja, pagriezdamies pret Nikolajevu.

—   Ja, saprotiet…

-     Tā jau es domāju, Pavels Timofejevičs teica un apklusa, raudzīdamies spidometra trīcošajā bultiņā.

Liepiņš šodien galīgi pārliecinājās par to, ka Muriņa liktenis izlemts un direktora amatā viņš noturēsies tikai tik ilgi, kamēr dabūs viņam vietnieku. Pēdējā laikā Liepiņš daudz darīja, lai glābtu Muriņu: asi kritizēja biroja sēdēs, partijas aktiva sanāksmēs, vairākkārtīgi runāja ar, viņu vienatnē. Bet acīm redzot bija jau par vēlu, — ieilgušas slimības ārstē ar citiem līdzekļiem.

l\o, pēc jūsu domām, varētu likt Muriņa vietā? — Liepiņš painteresējās.

—   Jums tas labāk zināms, — ministrs atbildēja.

Atkal iestājās neveikls klusums. «Viņam, protams,

taisnība,» pilsētas komitejas sekretārs pārdomāja valdības locekļa piezīmi. «Kam gan citam, ja ne man, vajag

pazīt pilsētas komunistus.» Liepiņš atsauca atmiņā desmitiem uzvārdu un beidzot apstājās pie Līkuma.

—   Ir viena kandidatūra, — Liepiņš ierunājās. — Es domāju par rūpnīcas galveno inženieri.

—   Līkumu? Tas ir jūsu priekšlikums?

—   Nē, šo kandidaturu pirmais izvirzīja CK sekretārs, — Liepiņš atbildēja.

—   Tātad jūs esat sprieduši par Muriņu? Jo labāk. Mēs, ministri, varam reizēm arī kļūdīties — nav ko slēpt. No Maskavas jau nu redz tālu, taču ne katram ir labas acis. — Pavels Timofejevičs runāja klusā, nogurušā balsī, bet Liepiņām šķita, ka viņa ceļabiedra spriedumi ir enerģiski un asi, ka katra frāze slēpj pārmetumu viņam — pilsētas komitejas sekretaram. — Zināt, Liepiņ, ko es gribu jums ieteikt? — viņš no jauna pavērās Liepiņā, tad pameta skatienu uz šoferi un apklusa.

—   Runājiet droši, — pilsētas komitejas sekretārs piezīmēja.

—   Jo labāk. Es gribu jums ieteikt vienu: esiet noteiktāks, drošāk izvirziet kadrus. Padoms, kā redzat, nav jauns…

—   Toties adresēts pareizi, — Liepiņš pasmaidīja.

—   Es ari domāju, ka adresi neesmu sajaucis, — tādā pašā nogurušā balsī ministrs apstiprināja. — Neapvainojāties?

—   Pāries, — Liepiņš teica.

—   Es jau domāju, ka jūs teiksiet: nē, nemaz ļaunā neņēmu, gāz tik virsū, gāz tik! Ir mums tādi biedri — tu kritizē, bet viņš, it kā to vien būtu gaidījis, sajūsminās.

—   Uz dzīvokli? — šoferis pagriezās pret Liepiņu, kaut gan labi zināja, uz kurieni jāved Maskavas viesis.

Liepiņš apstiprinoši nolieca galvu.

—   Esam atbraukuši! — šoferis teica, apmierināts, ka pilsētas komitejas sekretaram netīkamā saruna pārtraukta un droši vien neatkārtosies.

Taču lādzīgais šoferis maldījās — saruna otrā dienā turpinājās partijas Centralajā Komitejā.

*              *

*

Pagājušajā nedēļā partijas organizacija trestā apprieda Krūmiņas personālo lietu: viņai izteica rājienu. I akti par nepareizajām ziņām sestā celtniecības iecirkņa atskaitēs tika dedzīgi apspriesti, gandrīz visi sapulces dalībnieki bija pārliecināti, ka Anna vainīga vienīgi pārliekā uzticībā pret zemākiem tresta darbiniekiem. Balsojot komunistu domas dalījās: vieni prasīja izteikt Krūmiņai rājienu, citi gribēja aprobežoties ar vienkāršu piezīmi. Bet sekretārs uzstājās vēlreiz — un tas izšķīra balsošanas rezultātus.

Partijā Anna sastāvēja septiņus gadus, šis bija pirmais sods — pie tam tik stingrs. Viņa zināja, ka izpildīto darbu aklus aprilī noformējis Valters, ka viņš rupji apkrāpis viņu, taču tas nebija attaisnojums, un tādēļ Anna pat nepieminēja inženiera vārdu savā runā. Krūmiņa zināja, ka Muriņš, parakstīdams tādus aktus, rīkojies bezatbildīgi, taču arī tas nemazināja viņas vainu.

Partijas sapulces lēmums bija pareizs, kaut arī daudzi komunisti domāja, ka tas ir par stingru.

Sapulcē Anna izturējās vīrišķīgi pat tad, kad viņu nepamatoti apvainoja valsts apkrāpšanā, nelikumīgā prēmiju saņemšanā. Bet, pārnākusi mājās, viņa zaudēja savaldīšanos. Kļuva sāpīgi, neciešami smagi. Viņa piezvanīja Liepiņām, taču neatrada viņu ne dzīvoklī, ne pilsētas komitejā. Tad Anna uzrakstīja celtniecības priekšniekam lūgumu atbrīvot viņu no darba, taču tūlīt saplēsa rakstīto. Ilgi nenāca miegs. Annai šķita, ka viņa ir visnelaimīgākais cilvēks pasaulē.

Pamodusies Anna uztraukti paskatījās pulkstenī, ko aizvien uzkāra uz nagliņas blakus spilvenam, un nopriecājās. «Laikā,» viņa domāja, lai gan gulējusi bija pavisam maz. Piecēlās, uzmeta rīta svārkus, paskatījās apkārt — istaba bija sajaukta. Atcerējusies vakardienas sapulci, Anna sāka steidzīgi mazgāties un posties. Spogulis rādīja bālu seju, iekaisušas, pietūkušas acis, grumbas ap acīm bija kļuvušas dziļākas, lūpas drebēja. Vienīgi mīkstie, biezie mati cirtojās tikpat jaunavīgi. «Kā es esmu nolaidusies!» Anna dusmojās uz sevi.

Būvlaukumā viņa mazliet aizmirsās. Otrajā mechaniskajā cechā risinājās svarīgākie darbi, un Anna mājās

atgriezās vēlu vakarā. Bet, kad garā vasaras diena beidzas un Annai vajadzēja doties atpakaļ uz dzīvokli, atkal uzmācās domas par sapulci, par personālo lietu. Savādi, taču agrak viņa nekad nejuta (jeb varbūt neievēroja) tādu vientulību, kādu mokoši pārdzīvoja pašlaik. «Un viņš pat nepiezvana, būtu kaut par veselību apvaicājies… Cietsirdīgais,» Anna dom^s rāja Nikolajevu. Vakarā viņa saņēmās un pati piezvanīja viņam. Veselu minūti neviens neatbildēja, Anna jau taisījās nolikt klausuli, kad izdzirda Kostenko balsi un apmulsa: pa tālruni Anna runāja tā, kā runā ar cilvēku, kurš atrodas tajā pašā istabā, kad nevar pusvārdā pārtraukt sarunu, piecelties un aiziet. Viņa nosauca savu vardu. Kostenko apjukumā kaul ko nesakarīgu nomurmināja, tad atvainojās un teica, ka celtniecības priekšnieks aizņemts svarīgā apspriedē un nevar pienākt pie tālruna. Anna ātri nolika klausuli, pat piespieda to ciešāk pie aparata. Kāpēc es zvanīju?» viņa domāja. «Ko gan es viņam sacītu? Ko? Nē, nē, es laikam galīgi esmu zaudējusi līdzsvaru . ..»

Kopš ši vakara viņa vairāk neatgādināja par sevi. Nikolajevs aizbrauca uz Jelgavu, no turienes — uz Daugavpili. Annai kļuva vieglāk. Dzīvot vienā pilsētā un nesatikties — šausmīgi grūti. Tādos gadījumos labāk atrasties dažādās pilsētās. «Ja laiku sauc par ārstu, tad attālumu var nosaukt par feldšeri,» Anna sprieda. Viņa centās Nikolajevu attaisnot: pašlaik karsts darba laiks — uz republikas gadadienu ekspluatācijā jānodod vairāki objekti, bet īstu palīgu Nikolajevam nemaz nav tik daudz; tāpēc viņam pašam no rīta jabrauc uz Jelgavu un no turienes pievakarē uz Daugavpili. Šie vienkāršie argumenti Annu nomierināja, aizvainojums, ko viņa asi izjuta pirmajās dienās pec sapulces, norima.

Šodien, pārnākusi no darba agrāk, Anna pat iegriezās modes ateljē, lai pasūtītu kleitu. Pieņemamajā istaba daudzas sievietes pļāpāja par sīkumiem. Uz ielas pie ārdurvīm stāvēja automašīnas, to šoferi, savas pavēlnieces gaidīdami, slinki sarunājās savā starpā. «Kas viņas ir, kur strādā un vai vispār strādā?» Anna nodomāja. Viņai pieversas gara, slaida dāma dīvaina pie

griezuma ķiršsārla ģērbā. Anna tūlīt pazina Rasmu Lidemani un, ne vārda neteikusi, izgāja no ateljē, juzdama lepnumu, kāds labi pazīstams darba sievietēm. • Madaru, madam!» noskanēja aiz muguras. Anna pat neatskatījās. «Nekas, pasūtīšu darbnīcā kleitu pec svētkiem,» viņa nolēma.

9

Viss notika negaidīti un pavisam ne tā, kā domāja Kauls.

Pirmdienā Ausma paziņoja tēvam, ka precas ar Kostenko, bet sestdienas vakarā pagalmā iebrauca smagā mašīna un «Pobeda». Smagajā bija Kostenko jaunās mēbelēs un lietas, «Pobedā» sēdēja Iļjina, Sokolovs, Liepiņu Aņa, Krūmiņa un Damburgs, kurš sevi dēvēja par «kāzu pulkvedi».

—   Ja tu, Pēter, gribi mani redzēt kā kāzu ģenerāli, tad precoties tev tik drīz neiznāks, — Damburgs smējās.

Dispečers nožēloja, ka Nikolajevs pašlaik Daugavpilī, taču kāzas nolēma neatlikt.

Taisnību sakot, skaļas svinības neizdevās, kaut arī Kaulu tētim lādas būtu bijušas pa prātam. Līksmoja visu vakaru, visu nākošo dienu, bet viesu bija tikai ap piecpadsmit, un vecais Kauls par to vairākas reizes nopukojās, gan uzmanīgi un labsirdīgā tonī, baidīdamies aizvainot meitas vīru. Vecais lepojās ar to, ka Pēteris labprāt bija ar mieru dzīvot viņa pajumtē. Agrākos laikos «vīram iet iegātņos», ka Ausmas tēvs mēdza teikt, — bijusi kauna lieta. Fakts, ka Kostenko bez jebkādām ierunām pieņēma sievastēva priekšlikumu, vecīti ļoti iepriecināja, tādēļ vien viņš bija gatavs piedot Pēterim visu — pat to, ka kazās nebija daudz ļaužu. Ausmas tēvu pārsteidza ari tas, ka meita ar pilnīgu vīra piekrišanu nolēma arī turpmāk paturēt savu uzvārdu. Vecais Kauls cienīja savu uzvārdu, lepojās ar to, taču šis Ausmas solis viņam nepatika.

Iedzēries viņš nenoturējās un teica no laimes vēlējumiem mazliet apmulsušajam Pēterim: — Vai jūs par aktieriem gribat palikt? Tikai aktieru ģimenēs katrs pa

tur savu uzvārdu. Viņiem tā ērtāk — vira un sievas slava kopā nesajūk. — Anna Krūmiņa smiedamās atbildēja Kostenko vietā: — Ausma negrib, ka Pēteris pievāc viņas slavu. — Viņas atbilde vecajam Kaulam patika. Bet Katja Iļjina vēl piemetināja:

—   Viņiem nav nekādas vajadzības mainīt uzvārdu. Kostenko — latviski tas pats kauls vien iznāk!

—   Kauls — kaulā ieprecējušies! — Damburgs smējās.

Kaulu ģimene Peteris iegaja vienkārši, it ka butu pavadījis ar to kopā ilgus gadus.

Augusts Kauls jaunā pāra rīcībā nodeva divas istabas, kurās varēja nokļūt pa atsevišķu ieeju, taču neviens pat nedomāja to izmantot. Pēteris ilgi atsacījās no jaunās medību bises, kuru sievastēvs, kaislīgs mednieks būdams, viņam gribēja uzdāvināt. Taču tēvs neatlaidās, un Pēterim nācās pieņemt dāvanu, kaut arī viņš nebija nekāds mednieks. Istabā, kuru Ausma sauca par «darba kabinetu», virs rakstāmgalda Pēteris piekāra Donavas baseina valstu karti. No šīs kartes viņš nekad nešķīrās, apaļiem riņķiem tajā bija atzīmēti dienvidslāvu, ungāru un austriešu ciemi, vietas, kur bija viņa cīņas biedru kapu vietas.

Ausma sakārtoja un izdaiļoja istabas. To iekārtojumā Pēterim ne viss labi patika — pārāk daudz te bija izšūtu celiņu, spilvenu, galdautiņu, tie atradās gan uz galda, gan kumodes, gan dīvana un krēsliem. Pēteris smaidīja, taču, baidīdamies sievu aizvainot, klusēja, atlikdams sarunu par gaumi uz vēlāku laiku. Tomēr Ausma pamanīja vīra smaidu, pareizi saprata to un, palikusi vienatnē, ilgi domāja par to, kas Pēterim nav pa prātam. Viņa atcerējās piezīmi par to, ka viņai nepiestāv augsts matu sasukājums. Viņš nenosauca Ausmas frizuru par bezgaumīgu, teica, ka tā vienkārši ir par augstu, un Ausma novērtēja vīra taktu. Vēlāk viņa pati pārliecinājās, ka iepriekšējais matu sakārtojums bijis slikts, un brīnījās, kā tik ilgi tādu nēsājusi. Ausma atcerējās arī citu gadījumu. Pēteris uzdāvināja viņai nelielu dzintara kakla rotu, un Ausma saprata, ka vīram nepatīk viņas lielo pērļu virkne, kuru tā ar labpatiku nēsāja

līdz šim. Ta pamazām Ausmas gaume mainījās. Dīvaini, lāču viņa nekad nepretojās Pēterim, lai arī pirmajā laikā nebija vienis prātis ar visu, ko viņš teica. Arī tagad, domādama par istabām, viņa nolēma pavaicāt vīram tieši, kas ir viņa nepatikas iemesls. «Ir vīri, kam vienalga, kā ģērbjas viņu sievas, kāda kārtība mājās, kad tikai vispār ir kaut kāda kārtība. Bet Pēteris par visu interesējas,» Ausma jautri domāja.

Reiz viņi divatā sēdēja «darba kabinetā» un runāja par vistuvākajiem paziņām, kādi viņiem bija, — Krūmiņu, Nikolajevu, Sokolovu un Iļjinu. Atradusi izdevīgu brīdi, Ausma jautāja:

—   Vai tev mūsu istabas patīk?

Pēteris paskatījās sievā. Ausma bija gaišā mājas kleitā, kas viņai lieliski piestāvēja. Viegli smaidīdams, viņš atsaucās:

—   Patīk. Pat ļoti.

—   Saki taisnību, Pēteri — Ausma lūdzās.

—   Kāpēc tu domā, ka man nepatīk mūsu istabas? — Kostenko vaicāja.

—   Atceries, kā tu smaidīji, tās apskatīdams mūsu kāzu dienā? Atceries? Es pamanīju.

Pēteris iesmējās, maigi satvēra sievas plecus un ieskatījās viņas acīs.

—   Es zinu — tu smaidi divos gadījumos: tad, kad tev kaut kas patīk, vai arī tad, kad nepatīk. Un, kad ir pēdējais iemesls, tad tev ir tāds sevišķs smaids, — Ausma smējās.

—   Vai ļauns?

—   Nē, ne ļauns. Tāds iecietīgs. Es tevi jau pazīstu.

—   Labi pazīsti?

—   Vēl ne visai.

—   Ai Ausmuci, Ausmuci!… — Pēteris strauji pacēla sievu uz rokām, uzsēdināja uz palodzes un apsēdās tai blakus.

—   Tu tomēr neatbildēji uz manu jautājumu, — Ausma atgādināja.

—   Viss man patīk, viss!

—   Neteiksi? Nu labi. Gan es pati uzminēšu …

Istabā ienāca tēvs. Ausma noslīdēja no palodzes, piegāja pie galda. Tēvs nelikās redzam viņas mulsumu.

—  Tātad ministrs aizbraucis? — viņš vaicāja Kostenko.

—   Jā, vakar, Pēteris atbildēja.

-   Muriņš dabūja pa krāgu?

—   Laikam gan . . .

Tā-a … — Kauls nostiepa, izvilka no kabatas savas iemīļotās cigaretes un piedāvāja Pēterim. Bet mūsu celtniecība tam ministram gan patika, — vecītis turpināja, nosēzdamies pie rakstāmgalda Pēterim pretī.

—   Visiem dzirdot, teica Muriņam: «Mācies, direktor, no celtniekiem.»

—  Tieši tā ari teica? — izlikdamies, ka dzird to pirmoreiz, Kostenko pārvaicāja. — Taisni tā sacīja, — tēvs apmierināti smaidīja.

Ausma izgāja ēdamistabā nodarboties ar saimniecības lietām. Viņa zinaja, ja tēvs un Peteris iesāk par kaut ko spriest, tad tik ātri nebeigs. Viņai patika, ka tēvs mīlēja parunāt, pat pastrīdēties ar Pēteri, bet pati viņa nekad saruna neiejaucās, darīja sīkos saimniecības darbus un iztālēm klausījās vīra balsī. Tādos brīžos Ausma bija laimīga. Ir labi, ka mājā sēž un mierīgi, lietišķi spriež divi vīrieši, bet viņa, Ausma, gatavo viņiem vakariņas. Mājā valdīja miers, saticība. Ta taču ir viņas laime.

Nikolajevs parādīja Muriņam, blakus istabā skanēja Pētera balss, — kā jāstrādā mūsu dienas. Muriņš ātrumā esot iesniedzis ministram atlūgumu.

Tēvs iesmējās.

—   Atpūtā grib aiziet! Kā premjerministrs grib pilnvaras nolikt. Nē, pie mums tā nav pieņemts. Arī atpūta jānopelna. Jā.

-  Ministrs Muriņam prasa: «Ko tad jūs darīsiet?»

Nu, ko tad šis?

—   Šis, ilgi nedomādams, gāž āra: «Sūtiet uz citu rūpnīcu.» Tad ministrs visu inženieru, arī Līkuma klātbūtnē sāka viņu svētīt. «Mūsu ministrijā,» saka, «vismazākā rūpnīca — tā ir jūsu te, Rīgā. Bez tam, saka, pat

vismazākajā rūpnīcā ir novatori — visur tagad vadības darbs grūts!» — Kostenko nobeidza.

Ausma klausījās un nesaprata, kāpēc Pēteris un tēvs inejas par Muriņu, kuru visi turēja par labu cilvēku. Muriņu pazina visa Rīga. Un pēkšņi kaut kas noticis — tēvs un Pēteris smejas par viņu. Vai tikai viņiem ir taisnība? Ausmai šķita, ka līdz ministra atbraukšanai viss gaja normāli, visi pret Muriņu izturējās ar cieņu. Tagad direktors nezin kadeļ kļuvis slikts. Ausma nešaubījās, ka Nikolajevs, protams, ir labāks par Muriņu. Bet arī Muriņš taču skaitījās labākais liela uzņēmuma vadīlajs. Runā, ka viņš atpalicis, bet, ka vadošie darbinieki var atpalikt, — lo Ausma nespēja iedomāties: viņa bija pārliecināta, ka šie cilvēki neatpaliek. Vai tiešām arī Pēteris kādreiz var tāda pašā veidā atpalikt? Muļķības! Peteris aizvien būs pirmais. Ausma miglaini nojauta, ka te runa ir nevis par atpalikšanu vispār, bet par acij grūti saskatāmu atpalicību. Bet kāpēc tēvs un Peteris var būt tiesneši, turpretim viņa, Ausma, nevar? Kas te notiek? Pirmo reizi viņai gribējās iejaukties vīriešu sarunā, aizstāvēt Muriņu, taču viņa atturējās.

Saruna ieilga. Kaut arī vakariņas bija gatavas, Ausma negribēja to pārtraukt. Kārtodama brāļa grāmatu plauktu, viņa neviļus uzgāja biezu burtnīcu vaskadrānas vākos. «Dienasgrāmata,» Ausma nodomāja. «Ko viņš te raksta?» Viņai gribējās palasīt, kaut gan šādu rīcību Ausma turēja par nepieklājīgu. Apsēdusies pie galdiņa, viņa domās rada attaisnojumu: «Vecākai māsai jāuzmana jaunākais brālis.»

Dienasgrāmata bija bieza, pietiktu visam vakaram ko lasīt. Tāpēc Ausma nolēma to pārskatit, apstājoties pie pēdējiem ierakstiem. Jānis rakstīja:

«10. jūnijs. Šodien tēvs aizveda mani ka mazu puiku uz trestu pie Nikolajeva. Es, protams, neietu, taču man apnicis uztraukt tēvu, stndeties. Ir arī otrs iemesls. Man jāpaliek Rīgā tādēļ, ka te dzīvo Aņa. Nikolajevs mūs uzņēma laipni, gribēja dot man darbu tresta projektu daļā, bet iemaisījās tēvs un pieprasīja, lai mani sūta uz Krūmiņas iecirkni. Tā architekts pārvērsts par velns zina ko! Būšu pie Krūmiņu madamas par desmitnieku. Mans

mīļais tēvs to sauc par «kadru rūdīšanu». Baidos, ka es no šīs «termiskās apstrādes» drīz vien aizmukšu, vienalga uz kurieni, kaut uz projektu kantori. Bet es tā sapņoju par pilīm! …

17. jūnijs. Pirmā nedēļa darbā aizgājusi. Es paspēju sabojāt attiecības ar Krūmiņu. Trešajā dienā viņa lūdza uzrasēt celtniecības-montažas darbu grafiku. Es viņai kaut ko skarbu pateicu — laikam to, ka neesmu (adu darbu mācījies. Krūmiņa gribēja grafiku atdot studentam-praktikantam, bet es oriģinālu paturēju pie sevis un izdarīju visu pats. Krūmiņa izskatās lādziga sieviete, bet es viņu vienkārši nevaru ciest. Viņa ielika mani šaurā, mazā kantora istabiņā — augu dienu ņemos ar vienu pļāpīgu puisi — praktikantu no celtniecības technikuma. Reiz atbrauca Nikolajevs, ienāca paskatīties, ko mēs darām, un ļoti mīlīgi teica: «Nekas, Jāni, uz rudeni būs īsts darbs. Speciāli tev.» Nu ko, pagaidīsim rudeni. Bet pagaidām sērīgi…»

Ausma pārtrauca lasīšanu, līdzjūtīgi savilka uzacis. «Nabadziņš, kā viņam neveicas,» viņa nodomāja un lasīja tālāk.

«21. jūnijs. Saņēmu Aņas atbildi. No vēstules nevar saprast, mīl vai ne. Laikam mazliet mīl. Visu izpostīja talka jūrmalā. Vajadzēja tam Osim gadīties pa kājām! Tas «lideris» acīm redzot iemīlējies Ausmā. Bet, kad saprata, ka viņam ir spēcīgāks sāncensis, nolēma piekantēlies Aņai un izcēlās ar grāvrača «talantu» talkas laikā.»

—   Kādas nejēdzības! — Ausma skaļi iesaucās, aizsita burtnīcu ciet un nosvieda uz grāmatu plaukta. Bet tad paņēma no jauna.

«5. jūlijs. Vakar atnāca mūsu nākošais radnieciņš. Starp citu — viņš no celtniecības jēdz ļoti maz, strādā trestā par galveno dispečeru — respektivi — galveno telefonistu. Tomēr Kostenko — atklāts cilvēks. Ja ko nezina, nekaunas pavaicāt. Visu vakaru norunājām par Rīgas architekturu. Viņš par visu interesējas, un varēja redzēt, ka manas atbildes viņu apmierināja.

7. jūlijs. Vakar atkal bija Kostenko. Viss skaidrs: tuvākajās dienās būs kāzas. Ausmas dziesmiņa nodziedāta. Masa varētu dabūt labāku vīru — par viņu interesejas

inženieris Valters. Nu, bet tā ir viņas darīšana. Tēvs laimīgs, Ausma laimīga. Es viņus apskaužu un vienlaicīgi arī nožēloju — cik maz viņiem vajag, lai būtu laimīgi. Viņi tā aizrāvušies ar kāzu sagatavošanu, ka nepievērš man ne mazāko vērību — it kā es nemaz neeksistētu. Par sevi nav ko rakstīt — Aņa klusē, aizbraukusi uz vasarnīcu. Es sēžu Krūmiņas kantorī un pētu kaut kādu tur piebūvju rasējumus. Riebīgi…»

—   Ko tu dari, Ausma? — tēvs plaši atvēra ēdamistabas durvis. — lln mēs gaidām vakariņas!

Ausma satrūkās.

—   Vakariņas gatavas! — viņa iesaucās un ar visu dienasgrāmatu izskrēja virtuvē.

Sajā brīdī Ausma brāli ienīda. «Kā viņš drīkst ironizēt par Pēteri?» viņa sašutusi domāja. «Un no kurienes viņam šis kundziņa tonis? Kas viņam devis tiesības ta spriest par Krūmiņu?» Jo vairāk jautajumu Ausma sev uzstādīja, jo skaidrāk saprata tēvu, kas pēdējā laikā ar Jāni runāja skarbi, reizēm pat rupji. «Varēja atrast labaku vīru, par viņu interesējas Valters.» Atcerēdamās šo frāzi, Ausma pretīgumā saviebās. «Tad, lūk, kas ir viņa draugs, ar Valteru viņš pavada brīvo laiku,» ienāca prātā nemierīga doma.

*          *

Jā, Jānis Kauls bieži bija pie Valtera. Jānim patika pavecais inženieris, kurš prata runāt par jebkuru tematu, mīlēja iedzeršanu un jautrību. Viņi iepazinās pirms pusotra gada kādā sarīkojumā pie Rasmas Eidemanes. Uz šo vakaru Jānis nokļuva negaidot, viņu vienkārši aizvilka sev līdzi kāds studiju biedrs, kas bieži teica: «O, tu nezini, kas par skaistuli ir Rasma! Pie viņas pulcējas labākā Rīgas jaunatne.»

Valters bija uzmanīgs. Jau pirmajos mēnešos viņš pārliecinājās, ka ar šo studentiņu nāksies krietni papūlēties. Viņš sāka iztālēm: aicināja Jani piedalīties ārpilsētas izbraukumos, sarīkoja iedzeršanas, iepazīstināja ar sievietēm. Sarunas vijās ap architekturas jautājumiem, par visdažādākajiem tematiem: architekturas pieminek

ļiem Rīgā, par latviešu celtniecības mākslas spīdekļiem, architekturas ansambļiem. Tad sāka runāt par tuvākiem tematiem: par Rīgas rūpnīcu atjaunošanu, ražošanas perspektīvām. Reiz Jānis ar īgnumu izteicās par profesoru Videnieku. Valters, viņu dedzīgi atbalstīdams, sašutuma teica:

—   Smieklīgi! Ka viņi drīkst prasīt no nākošajiem architektiem, lai viņi projektētu cūkkūtis!…

Inženieris patika Jānim aizvien vairāk. Reiz viņš pastāstīja draugam par nesaskaņām ar tēvu un savām simpātijām pret Aņu Liepiņu. Valters, kā aizvien, uzmanīgi klausījās Janī, bet par viņa jūtām piebilda it kā garam ejot:

—   Sai mīlestībai es dodu savu svētību. Saradoties ar Liepiņiem nav slikti . . .

Sarunās aizvien biežāk tika lietoti vārdi «viņi» un «mēs». «Viņi» — tie bija visi pārējie, kas neietilpa Valtera, Jāņa un Rasmas draugu pulkā, bet «mēs» — tā sauca izmeklēto paziņu šauro loku, kas salasījās vai nu Meža parkā pie Rasmas, vai arī Valtera vasarnīcā Jaundubultos.

Kad Jānis paziņoja Valteram tēva lēmumu novietot viņu darbā celtniecības trestā un sūrojās, ka zaudēta iespēja iekārtoties labāk, Valters stingri teica:

—   Nepinkšķi. Augustam taisnība.

—   Bet jūs taču pats tēvu nosodījāt, — Jānis nedroši atgādināja.

—   Tās -vecas lietas! Valters iesmējās. Pieiedams Jānim klāt, viņš noslēpumaini piemetināja: — Pilis mūs pagaidām maz interesē, tev jāstrādā trestā …

Drīz Jānis kļuva noderīgs. Pirms dažam dienām ar taksometru pie Valtera atbrauca nepazīstams cilvēks. Viņš stādījās priekšā ka rūpniecības bankas kreditu inspektors. Bet, kad šoferis, saņēmis naudu, aizbrauca, svešais teica:

Man vajadzīgs jūsu tresta jaunais titulsaraksts.

Kas jūs esat? — Valters uztraucās.

-      Par io runāsim vēlāk, laika mums vēl būs. Titulsarakstam jābūt pie manis tieši pēc desmit dienām.

«Provokācijā vai ne?» Valters drudžaini domāja.

Kreditu inspektors», manīdams sarunu biedra šaubas, pasmaidīja:

—   Cik ātri jūs, inženieri Valter, esat aizmirsis savu darbu Todta celtniecības organizācijā.

Inženieris pārsteiguma nodrebēja, taču savaldīgi

teica:

Par jūs interesējošajiem objektiem es šo to varu pastāstīt arī bez titulsarakstiem.

—   5o to es arī pats zinu. Mani interesē pilnīgs titulsaraksts. Neaizmirstiet — pēdējais saraksts. Tātad mēs pēc desmit dienām pulksten divpadsmitos satiekamies Lielupē laivu stacijā, — «kreditu inspektors» palocījās un izgāja.

Valters saprata, ka viņa mierīgā dzīve beigusies.

Sestdien viņš ielūdza pie sevis Jāni. Vasarnīcā ierādās arī Rasma ar savu jaunāko māsu Āriju, gadus trīsdesmit vecu slaidu sievieti, ļoti līdzīgu Rasmai. Četratā viņi dzēra visu nakti, dziedāja un dejoja. Abas māsas nepagurdamas glaimoja Jānim, dēvēja viņu par nākamo «architekturas spīdekli». Jānim tas patika, viņš smaidīja vienā laidā un steidzīgi dzēra glāzi pēc glāzes. Pēc tam Valters un Rasma kaut kur nozuda, viņš palika divatā ar Āriju. Tā pirmā apkampa viņu slaidām, spēcīgām rokām . . .

Jānis pamodās vēlu. Blakus platā koka gultā, rokas izpletusi, gulēja puskailā Ārija. Jānis uzmanīgi piecēlās, apģērbās un izgāja blakus istabā.

Pēc brokastīm Valters izveda Jani pastaigāties dārzā.

—   Nu, ka? — inženieris vaicāja.

Jānis mulsi pavērās draugā — viņam nepatika šis jautājums, kurš acīm redzot skāra Āriju.

—   Nekas, labi! — Jānis negribīgi atteica.

Valters iesmejās.

—   Tā jau es domāju! .. .

Viņi apsēdās uz sola dārza attālākajā stūrī. Valters apvaicājās par Ausmas veselību, panākumiem darbā, atzinīgi izteicās par viņas skaistumu un lietišķību darbā, nosūrojās, ka tā tomēr gājusi par sievu pie tresta «galvenā telefonista». Jānis atbildēja īsi, viņš nožēloja,

ka nebija brīdinājis savējos par izbraucienu uz Jaundubultiem.

—   Kā Ausma izturas pret tevi? — inženieris negaidot vaicāja.

—   Diezgan labi, — Jānis atbildēja.

—   Tad klausies, — Valters pievirzījās tuvāk. — Man vajadzīgs jaunais titulsaraksts, nesen to pieprasīja Maskava. Saraksts glabājas plānu dajas seifā. Ausma brīvi tiek pie šī seifa. Saproti?

—   Nē, nekā nesaprotu, — Jānis sāka ausīties.

—          Eh, kāds tu esi! — Valters īgni atmeta ar roku.

—    Iegriezies trestā, pasēdi pie māsas, parunajies. Un, starp citu, painteresējies par tilulsarakstu, — nu, vienkāršas ziņkārības pēc: sak’, ko mēs īsti būvēsim? Pacenties paturēt atmiņā galvenos objektus, to atrašanās vietas, projektējamo jaudu. Tas viss. Sīkumi.

—   Jūs taču pats varat to izdarīt, — Jānis protestēja.

—   Kā tu nesaproti, ka man neuzticas!

—   Tas nav tiesa.

—   Vai neredzi, ar ko es nodarbojos? Dažādu piebūvju aprēķini — un viss. Pat vecos aktus no manis pievāca slepenā daļa. Nu, norunāts?

—   Nē, — Jānis cieti teica.

—   Baidies?

—   Man tas pretīgi.

—   Savādnieks! Vajag, saproti, vajag. Tie taču ir sīkumi! … Paklausies, Jāni, man vienalga — es savu dzīvi esmu nodzīvojis. Man tevis žēl, tu esi jauns, tev dzīve priekšā …

—   Nu, un tad? — Kauls pārtrauca.

—   Tu esi aizmirsis, puisīt, ka jau vairāk nekā gadu mēs brīvo laiku pavadām kopā. Tu domā, ka čekisti to nezina?

—   Kāda te čekistiem daļa? — Jānis pieaugošā īgnumā iesaucās.

—   Svētā vientiesība! Padomā, Jāni! Kā draugs saku — padomā.

—   Man nav par ko domāt! — Kauls sašutumā ātri piecēlās un aizsoļoja uz vārtu pusi.

—   Jāni, Jāni! … — Valters iesaucās un aizskrēja viņam priekšā, nostājās vārtiņos, aizsprostodams ceļu.

—   Labi, labi. Iesim iedzersim, salīgsim mieru.

—   Es jūs gaidu! — no terases atskanēja Ārijas balss. Ārija draudzīgi māja Jānim ar roku.

—   Ejam, ejam! — Valters satvēra Jāni zem rokas. «Sieviete — labākais jauno kadru vervētājs,» viņš iedams domāja.

*          *

*

Rīts bija kluss: tikko saredzams krastā, tālē aizslīd kuģis, taču līdz krastmalai atlīgo viļņi un, klusi čukstēdami, sarunājas savā starpā. Dīvaini, kā tāds mazs kuģītis var iekustināt visu līci!

Bet tad viļņi pieauga. Sāka čalot pusbalsī. Peldētāji, grāmatas, pidžamas un citus sīkumus savākuši, novietojās tuvāk priedēm, kas arī iešalcās, sajutušas vēju. Kļuva dzestrs, kaut arī saule vēl spīdēja spoži. Ļaužu pilnā pludmale pamazām kļuva tukša, vienīgi «rīdzinieki», pieraduši sauļoties ar «zosādu», nepameta savas pozicijas. Vējš pieņēmās, jūra satumsa, un saule nozuda nez no kurienes uzpeldējušā tumšā mākonī. Krāšņās jūlija pēcpusdienas krāsas pēkšņi izbalēja, nozuda.

Baltās, krēpjainās viļņu galotnes te cēlās virs sēkļiem, te gaisa nelīdzenā ceļa bedrēs, šķita, ka jūra, kas tik labi pazina fjordu klintis, neprot tuvoties Rīgas jūras līča dzintara krastam. Bet tad visaugstākais vilnis ietriecās krastā, iebelza pa vecās bufetes akmens sienu, noslīcināja paslēptuves, kuras no apgāztiem soliem bija uzbūvējuši bērni, aizskrēja līdz kāpnītēm sanatorijas celiņa galā un negribīgā, slinkā gaitā sāka velties atpakaļ uz jūru. No turienes pretim triecās jauns vilnis, tādu pašu putu cepuri galvā. Un tā līdz pašam apvārsnim.

Kad Valters izgāja krastā, vētra plosījās pilnā spēkā. Nedaudzie peldētāji, kam acīm redzot tikās mērot spēkus ar dabas stiehiju, bija nolīduši aiz kāpām — tālāka atkāpšanās nebija iespējama, aiz kāpām sākās deju laukumi, lapenes, ēdamzāles, klubi un neskaitāmo sanato

riju korpusi. Valters atspiedās pret milzīgu, simtiem vētru pieredzējušu kāpu priedi un izklaidīgi pavērās apkārt. Jūra trakoja, aprakusi viļņos visu pludmali. «Noslēpušies dīkdieņi,» viņš nodomāja par ļaudīm, kas pirms stundas atpūtās smalkajās, saules sasiidītajas smiltīs, kuru, kā saka, trūkst Melnās jūras piekrastē. Bet tad no mežiņa izskrēja viens no šiem «dīkdieņiem», gadus četrpadsmit vecs zēns, un, apstājies Valteram blakus, jūsmīgi iesaucās:

—   U-u-h! Kas par skatu! . . .

Valters neatbildēja.

Puisēns novilka lēto formas uzvalciņu un visā nopietnībā aicinaja eleganto Valteru:

—   Iesim kopā, krusttēv!

—   Ej, ej, — inženieris norūca.

—   Jums jau bailes! — drosmīgais peldētājs nicīgi iesaucās un acumirkli aizdrāzās pretī milzīgam, putojošam vilnim.

Valters saviebās kā zobu sāpēs, — zēns netīši trāpīja mērķī: inženierim tiešām bija bailes. Ne jau no vētrainās jūras, bet no gaidāmās sastapšanās ar aizjūras viesi.

«Pavisam tuvu,» Valters rēķināja, vērdamies tālē. Virs bālganajiem viļņiem vijās dūmu strūkliņa. «Taisnā līnijā drusku vairāk par divsimt kilometriem. Bet nepārpeldēsi. Visiem neveicas tā kā šim šefam, tas aizlaidās no Liepājas droši vien motorlaivā. Tiem, kas atkāpjas, nekad kuģu nepietiek.» Valters nedomāja, ka «bankas inspektors» varētu atrasties tadā pašā stāvoklī kā viņš. «Kuģi, kas atiet no pēdējās ostas, visus līdzi neņem. Nebūtu gan slikti atpūsties Stokholmā vai Oslo, vislabāk Oslo norvēģi uzticamāki par zviedriem, nespēlē «neitralitāti». Bez tam Oslo tuvāk Atlantijas okeanam.»

Un Valters pēkšņi iedomājās par to, ka šī vētra Rīgas piekrastē ir tikai plašā Atlantijas okeana vēju atbalss. «Kas būs, ja okeāns pamodīsies un sāks velties uz austrumiem! Ziemeļu ūdeņi noskalos Baltijas zemi, atjaunos to, un nekādi dambji nespēs aizturēt trakojošo, saniknoto viļņu skrējienu. Bet vai es to piedzīvošu?» Valters vaicāja pats sev un nodrebinājās.

Puisēns vēl arvien neatgriezās. Viņa zilā gumijas peldcepure brīžiem pazibēja viļņu galotnēs, brīžiem nozuda jūras dziļajās lejās. Valters saprata, ka zēns aizpeldējis pārāk tālu un netiek krastā. Inženieris novērsās un nedroši iesoļoja mežā. Bet jau pēc pāris soļiem izlamāja sevi un atgriezās. … Valters laikā piekļuva mazajam drošgalvim: vēl pāris minušu, un zēns būtu noslīcis.

Pirmajā sēklī starp vēlīnajiem glābējiem viņš ieraudzīja Krūmiņu. Anna tūlīt pazina inženieri, taču jūrā tik vienkārši nevar nogriezties uz citu pusi, lai nesastaptos.

Kad viņi izkapa krastā, Anna teica:

—   Jūs rīkojāties augstsirdīgi, Arvīd.

—   Tiešām? — Valters ironiski teica, pētīdams viņu no galvas līdz kājām.

Anna bija zilā peldkostimā ar izšūtu kaiju uz krūtīm. Kaija šūpojās kā dzīva, jo Anna smagi elpoja. Pamanījusi Valtera svelošo skatienu, viņa apmulsa un neatvadījusies aizskrēja ģērbties.

—   Kā saglabājusies … — Valters domīgi teica.

—    Kā izglābos? — atžirgušais puišelis, izlikdamies, ka nekas sevišķs nav noticis, pārvaicāja. — Tāpat vien izglābos. Jūs gan man palīdzējāt ar! Iznāk, ka jūs nebaidāties. Bet es pats izpeldētu. Noteikti! Goda vārds!

—    Labi, labi, ģērbies ātrāk! — Valters skarbi pārtrauca.

—   Kurp jūs steidzaties, krusttēv?

Glābējs neatskatījās. Viņš soļoja pa viļņu cieši pieglaustajām smiltīm, redzēdams acu priekšā balto, izšūto kaiju, mitros matus, apaļos plecus un ar šauru jostiņu apņemto vidukli. Neko vairāk Valters neredzēja un negribēja redzēt. «Jūs rīkojāties augstsirdīgi,» ienāca prātā Annas vārdi. «Kā nu ne! Izglābu vienu lieku kareivi boļševikiem. Varbūt vēlreiz nāksies šo zeņķi sastapt — tad, kad Atlantijas okeāns celsies kājās. Viss var gadīties.»

Valters centās izskaidrot savu rīcību, bet nevarēja un nevarēja. Salauzts viņš atgriezās vasarnīcā un, vakariņas nepaēdis, likās gulēt.

Nakti vētra pieņēmās spēkā, troksnis pieauga. Valters neaizmiga līdz rītam. Tā bija vienīgā nakts Valtera

mūžā, kad viņš neizprotamās skumjās domāja par laimi, ģimeni, bērniem — par visu to, kā viņam nekad nebija.

Divpadsmitos inženieris Lielupē sastapās ar «inspektoru» un atskārta, ka tagad ģimenes lietas jāmet pie malas.

10

Pērnajā pavasari gandrīz viss plašais rūpnīcas pagalms pēc Muriņa rīkojuma pārvērtās skvērā. Direktors lutināja dārzniekus, zaļo saimniecību dēvēja par «divpadsmito cechu», cenzdamies ar to pasvītrot tās svarīgumu. Būdami pateicīgi ļaudis, dārznieki mazliet pārcentās — šoferiem ar lielām grūtībām nācās manevrēt cauri bezgalīgajām apstādījumu rindām, kuras centīgi sargāja «divpadsmitā cecha» strādnieki.

Tāpēc sanāksmi, kas bija veltīta parakstu vākšanai zem Stokholmas uzsaukuma, nolēma sasaukt būvlaukumā blakus rūpnīcas vecajiem korpusiem.

—   Tas ir vēl iespaidīgāk — milzīga sapulce uz celtniecības fona, — Muriņš teica Nikolajevam.

Maiņas beigās Krūmiņas galdnieki pie lietuves cecha uz ātru roku uzbūvēja tribini, komjaunieši kopā ar savu vadītāju Ošu Pēteri atstiepa galdus, pārklāja tos ar sarkanu drānu un palīdzēja novietot reproduklorus.

Līdzko atskanēja sirēna, laukumā saplūda ļaudis, to bija daudz — pāri par četriem tūkstošiem. Nikolajevam daudzkārt bija gadījies piedalīties sanāksmēs. Kopā ar biedriem viņš asi nosodīja Piļsudska rokaspuišu neģēlīgo uzbrukumu padomju pārstāvim Vojeikovam; viņš redzēja neaizmirstamu ļaužu sajūsmas izvirdumu 1945. gada devītajā maijā, kad pat ievainotie, sāpes aizmirsuši, devās uz sanāksmes vietām. Bet patlaban, kāpdams vienkāršajā dēļu tribrnē un vērīgi paskatījies sanākušajos strādniekos, viņš pēkšņi iedomāja saviļņojošo mītiņu kādā pilsētiņā stepē — mītiņu, kurā padomju cilvēki izteica asu protestu pret nāves spriedumu Sako un Vanceti. Kāds no runātājiem toreiz teica: «Ja imperiālistiem būtu vara pār vulkāniem, viņi nedomādami noslīcinātu mūsu planētu lavā. Taču zemes virsū ir vulkāns, kas

viņus pašus noslaucīs no zemes virsas. Sis vulkāns ir lauta, kas krāj ienaidu.» Komjaunatnes rajona komitejas pārstāvis izrādījās tālredzīgs: tikai tie, kas nogalināja Sako un Vanceti, varēja iznīcināt divu Japanas pilsētu iedzīvotājus. Tālajos divdesmitajos gados viņi nekaunīgi lielījās ar elektrisko krēslu, bet tagad draudēja pasaulei ar atombumbu.

—   Nav tāda koka, kam nebūtu divu galu, — Augusta Kaula balss skanēja mazliet piesmakusi. — Katram kokam divi gali. Jā. To atomieroču vicinātājiem vajadzētu zināt. F.s viņiem nedraudu, tikai atgādinu. Un bijušās Latvijas bijušajam iekšlietu ministram Alfrēdam Bērziņam es gribu vel ko pasacīt: nekādas jusu saimnieku bumbas jums nepalīdzēs, Bērziņa kungs, tikt no Vašingtonas atpakaļ uz Rīgu. Nedosim vizu.

Kauls pagaidīja, līdz apklusa smiekli, un, pacēlis balsi, nobeidza:

—   Parakstot Stokholmas uzsaukumu, mēs izsludinām par noziedznieku to, kas pirmais pielietos atombumbu. Lai imperiālisti neatrunājas, ka nezina likumu, zem kura parakstās labas gribas cilvēki!

Jauniešu vārda uzstājās Osis.

—   Otrais pasaules karš tuvojās beigām, — viņš skaļi noskandēja, — kad amerikaņu lidotāji nosvieda bumbas uz japaņu salām. Kāpēc viņi to darīja? Pat hitlerieši neiedrošinājās lietot ķīmiskos ieročus un ne jau tādēļ, ka katram padomju kareivim bija gāzmaska. Iemesls cits. Bet amerikaņi pašās otrā pasaules kara beigās nolēma tautas iebaidīt: sak, paskatieties, kāds būs trešais pasaules karš. Taču amerikaņi nobaidījās paši — pat tiktāl nonāca, ka kara ministri sāka prātu zaudēt. Tie aiz okeana domāja, ka padomju ļaudis tik ātri urana atomu nesaskaldīs. Bet mēs šo riekstiņu pārkodām viens divi!

Aplausi ieskanējās pie vecās lietuves, momentā aptvēra visu laukumu un aizvēlās līdz milzīgajām jaunā lietuves cecha sienām, kur balti spīdēja tribines svaigi noēvelētie dēļi.

Pēc mītiņa pie galdiem izveidojās garas rindas. Pat sarežģītu, līkumotu parakstu cienītājiem gribējās savu vārdu parakstīt skaidri, saprotami, un tas aizņēma daudz

laika. Parakstu vācējiem nozīmēja palīgus, lai neaizkavētu ļaudis.

Pie galdiņa, aiz kura sēdēja Osis, pulcējas sestā celtniecības iecirkņa jaunieši. Kad Augusts Kauls pienāca tuvāk, bijušie FRA skolu audzēkņi pieklājīgi pašķīra ceļu.

—   Lūdzu, lūdzu! — Osis laipni teica, piecēlās no taburetes, piedāvādams brigadierim vietu. — Sēdieties, tā būs ērtāk.

—   Nerūpējies vis, — Kauls teica, — es esmu pieradis parakstīties stāvot, kur gadās.

Brigadieris uzmanīgi iemērca spalvu, paskatījās apklusušajos, darba virsvalkos ģērbtajos zēnos un klusi, svinīgi teica:

—   Gribu, lai jums nebūtu jāiet karā.

Un, pārliecies pār balto lapu, centīgi, gandrīz skolnieciski parakstīja savu vārdu un uzvārdu.

Aiz viņa pie komjauniešiem pienāca mazs, nepazīstams zēns, acīm redzot no jaunajiem. Osis, stingri ievērodams kārtību, vaicāja:

—   Cik gadu?

—   Sešpadsmit, — jauniņais mulsi atbildēja.

—   Lāgā negribas ticēt.

—   Lai parāda pasi, — kāds no komjauniešiem ierosināja.

—   Pasi es atdevu kopmītnes komandantam pierakstīšanai.

—   Es viņu pazīstu, ko jūs sienaties cilvēkam klāt, — Augusts Kauls iejaucās sarunā.

—   Tad cita lieta.

—   Viņa māte gāja bojā Pleskavā uzlidojuma laikā, — Kauls piemetināja.

Pēteris līdzjūtīgi paskatījās zēnā un pievirzīja tam uzsaukuma lapiņu. Pleskavietis uzcītīgi burtu pēc burta uzvilka savu uzvārdu blakus sirmā Rīgas strādnieka vārdam.

Tajā pašā laikā, cenzdamies nepievērst sev uzmanību, Valters stāvēja malā un kūpināja cigareti dzintara iemutī. Līdzko Kauls nozuda, Valters nometa izsmēķētās cigaretes galiņu urnā un arī piegāja pie galdiņa.

Pateicies Pēterim par laipni pasniegto spalvu, viņš noliecās pār galdu.

—   Piedodiet, tinte uzpilēja, — inženieris vainīgi pacēla galvu. — Spalva nekur neder. Vajadzēja ar pildspalvu …

Osis nomākts pamāja, drūmi paskatījās violetajā tintes traipā, bet neko neteica.

—   Gadās, — piebilda kāds no pūļa.

Inženieris izslējās un ieraudzīja, ka nokavējies kinooperators virza sava aparata objektivu tieši uz viņu.

—   Piedodiet, — Valters vēlreiz steidzīgi atvainojās un sāka soļot uz iecirkņa kantorīti.

—   Biedri, vienu minūti, — kinooperators mēģināja viņu apturēt, laikam gribēdams uzzināt uzvārdu un ieņemamo posteni, taču inženieris izlikās, ka nav sadzirdējis.

«Tā tikai trūka!» Valters īgni domāja. Viņam likās, ka, jo vairāk viņš cenšas būt nepamanīts, jo vairāk vērības viņam pievērš. Šodien pat — stāvēja pašās beigās, taču, līdzko atskatījās, ieraudzīja Kostenko un Ausmu. Nācās pieiet, runāt. Valters tagad visos satikšanās gadījumos meklēja slēptu iemeslu, mērķi. Sevišķi nelāgi viņš jutās pašlaik, atgriezdamies no sanāksmes. Viņam šķita, tūkstošiem ļaužu smējās nevis par Bērziņu, bet par viņu, kad vecais Kauls teica: «Nedosim vizu.» Valters juta vientulību, tās beziemesla skumjas, kas parasti māc izmisušus, visu paspēlējušus cilvēkus. Taču īstā spēle vēl bija priekšā, un inženieris centās pārvarēt savu vājumu, kas tik asi izteicās pirmo reizi.

Celtniecības laukums tukšojās. Osis saskaitīja parakstus — to bija 149 — un akurati salika aktu vākos dažādiem rokrakstiem izraibinātās lapas. Tūlīt tās vajadzēja nodot Miera aizsardzības republikāniskās komitejas pārstāvjiem, kas jau staigāja gar galdiņiem. «Pamaz,» Pēteris nodomāja, «aizrāvos ar sarunām.» Galvu paceļot, viņš ieraudzīja tuvojamies Jāni Kaulu.

—   Vienmēr nokavējies, — Osis pārmeta.

—   Man bija steidzams darbs, — Jānis paskaidroja.

—   Paraksties.

Jānis vilcinādamies vainīgi smaidīja.

—   Ko tu gaidi? — Osis izbrīnā paskatījās Jānī.

—   Es jau parakstījos pie Kostenko.

—   Tad tā arī būtu teicis, — komjaunatnes organizācijās sekretārs īgni norūca.

—   Es gribēju ar tevi parunāt.

—   Nav laika, vēlāk, — Osis atcirta.

Jānis smagi aizsoļoja uz rūpnīcas vārtiem. Viņam gribējās desmit reižu parakstīties zem aicinājuma, lai tikai izpirktu savu vainu tēva, Ausmas, Kostenko, Krūmiņas un visu pārējo godīgo cilvēku priekšā. Taču Jāņa noskaņa acīm redzot nevienu neinteresēja.

—   Ko tu tāds domīgs? — pie caurlaides vārtiņiem viņu apturēja Valters. Dīvaini, — inženieris aizvien prata atgādināt sevi īstajā brīdī.

—   Nejūtos vesels, — Jānis meloja.

—   Brauksim atpūsties uz Meža parku. Ārija nosērojusies.

—   Brauksim! — Jānis vilcinādamies atbildēja.

Pēkšņi viņā atkal pamodās ienaids pret Osi, kaut arī

pirms piecām minūtēm viņš bija gatavs pastāstīt komsorgam par visu notikušo. Taču šis naida uzliesmojums drīz apdzisa.

—   Cik karsta diena, ielas kā nokaitētas, īsta pirts, — Valters pļāpāja, iedams blakus.

Jānis neklausījās, viņš drudžaini meklēja vairāk vai mazāk vieglu izeju no strupceļa. Viņš mierināja sevi ar to, ka priekšā bija daudz laika.

11

1900. gada pavasarī sirmajā Rīgā ieradās biedrs Ļeņins. No dienvidaustrumiem, lauzīdami piekrastes ledus drumstalas, pūta marta vēji. Nabadzīgos, vecos kuģīšos jūrā brauca zvejnieki. Rīgas osta sāka atdzīvoties. No rītiem biezi dūmi cēlās no fabriku dūmeņiem. Strādnieku nomalēs ielās cienīgi pastaigājās dūjas. Pavasaris bija kā jau pavasaris: miglains, pilns vēju un steigas. Ne ar ko tas neatšķīrās no citiem. Taču tas bija divdesmitais gadsimts, kas nāca, tā kontūras skaidri redzēja neliela auguma cilvēks, kurš enerģiski soļoja pa

Rīgas ielām. Kas varēja iedomāties, ka vienkāršais cilvēks ar gaišo bārdiņu reiz kļūs pirmās sociālismā valsts pirmais pilsonis.

Kad iedunējās 1905. gada pērkoņi, šis cilvēks nosauca latviešu strādniekus par «bruņotās sacelšanās pionieriem». Šāvieni Pēterburgas laukumos rada atbalsi ari rīdzinieku sirdīs — un 13. janvarī strādnieku pilsētu pildīja demonstrantu kolonas. Bruņu kuģa «Potjomkins» ieroču zalves atbalsojās tālajā Liepājā — un latviešu jūrnieki sekoja Melnās jūras matrožu piemēram. Divdesmitā gadsimta pirmajās dienās cilvēks, kurš ieradās Rīgā, uzmanīgi, pat ļoti uzmanīgi sekoja latviešu cīņai. Viņš augstu vērtēja latviešu revolucionāro drosmi, priecājās par katru uzvaru, zināja visas grūtibas, katrreiz palīdzēja ar padomu. Viņš daudzkārt likās ar Rīgas strādniekiem. Tikās Smoļnijā pirms Ziemas pils sturmēšanas, kad sarkanie gvardi gatavojās pēdējai, izšķirošai cīņai. Tikās Kremlī, kad, steidzīgi soļodams uz savu kabinetu, laipni pamāja sargam — latviešu strēlniekam. Latvieši bija viņa draugi, cīņas biedri. Saņemdams telegramas no Caricinas, Vjatkas, Petrogradas, Serpuchovas un daudzām citām vietām, Iļjičs zināja, ka blakus krieviem vīrišķīgi cīnās latvieši. Iļjičs domās redzēja latviešu strēlniekus pie Pcrekopa naktī, kad viņi, līdz jostas vie-, tai ledainajā ūdenī iegrimuši, soļoja zem artilērijas uguns pretim vrangeliešu pozicijāin uz nepieejamo Turku kalnu virsotni. Ļeņins aizvien bija kopā ar Rīgas strādniekiem.

… Un, lūk, Iļjičs paceļas pār atdzimušo pilsētu. Plivinās mēteļa stūri. Cepure sažņaugta kreisajā rokā. Bet laba roka ierasti pacelta uz augšu. Vēl pāris sekundu, laukums apklusīs, un viņš teiks: «Biedri!» Tā viņš stāvēja uz bruņu vilciena Somijas stacijā. Tā viņš stāvēja Viskrievijas Otrā Padomju kongresa tribinē. Tā viņš stāvēja Sverdlova laukumā pie Lielā teatra. Tā viņš stāvēja visur, kur runāja ar tautu. Tā viņš stāv arī šodien, jūlija pēcpusdienā, noklusušajā Rīgas galveno ielu krustojumā .. .

Pjedestālā granita kāpnes slīgst ziedos. Jaunus un jaunus vainagus, ziedu klēpjus nesa rīdzinieki — vīrieši, sievietes, vecīši un bērni. Laukums ap pieminekli noklāts

ziediem. Augusts Kauls ar grūtībām izspraucās uz priekšu, uzmanīgi soļodams pa šauro, ziedu ietverto celiņu, nometās uz ceļa un nolika rozes uz siltā granita. Tad viņš piecēlās, izslējās un lēniem soļiem devās atpakaļ. Pēkšņi viņš izdzirda savu vārdu un atskatījās.

—   A-a, Pēteris! … — vecītis nopriecājās un sniedza pretī savu sauso, smago roku.

—   Paskaties, vēl viens draugs atradies, — Zvirbulis teica Līkumam un Videniekam.

Kauls sasveicinājās ar pārējiem.

Četratā viņi stāvēja starp ļaudīm, kas bija sanākuši uz Vladimira Iļjiča Ļeņina pieminekļa atklāšanu, un saviļņoti raudzījās mazo meitenīšu pulciņā, kas ar puķēm tuvojās pjedestalam. Četri Latvijas pilsoņi — betonētājs Augusts Kauls, rūpnīcas direktors Pēteris Zvirbulis, inženieris Jānis Līkums un profesors Kārlis Videnieks.

Vecākais no visiem bija Kauls, viņam nesen palika 65 gadi, pats jaunākais — Līkums — gatavojās svinēt 55 gadu jubileju. Viņi bija dzimuši pagājušā gadsimta beigās, labi atcerējās pirmās Rīgas strādnieku demonstrācijās, kurās Kauls ari pats bija piedalījies. Divreiz viņi pameta dzimto Rīgu: 1916. gadā, pirmajā pasaules karā, un otrā pasaules kara sākumā — 1941. gada vasarā. Divreiz viņi gāja uz austrumiem, uz Maskavu, Ļeņingradu. Un divreiz nāca mājās, 1919. gada janvarī gan uz īsu brītiņu, bet 1944. gada oktobrī — uz visiem laikiem. Starp pirmo un otro evakuaciju, tāpat kā starp pirmo un otro atgriešanos, bija divdesmit pieci gadi. Četri latvieši reiz kopā sāka strādāt. Vēlāk viņu likteņi izveidojās dažādi. Zvirbulis, Videnieks un Līkums kopā ar latviešu strēlnieku pulkiem atkāpās uz austrumiem, dzīvoja Padomju Krievijā, vienīgi Līkums 1922. gadā atgriezās Latvijā. Kauls palika Rīgā un divdesmit gadus, līdz pat 1940. gadam, neko par saviem biedriem nezināja. Tajā laikā Zvirbulis kļuva rūpnīcas direktors, Videnieks — profesors, bet Līkums — profesionāls revolucionārs. Kauls kā bija, tā arī palika betonētājs. Agrāk viņš apskauda biedrus, nožēloja zaudētos divdesmit gadus … 1946. gadā visus četrus ievēlēja republikas Augstākajā

Padomē. Sesijās betonētājs, profesors, inženieris un direktors sēdēja blakus.

Lai arī dažādas bija viņu zināšanas un darba loks, taču uzdevums bija viens — kalpot tautai. Tautas uzticība viņus saliedēja vairāk nekā ilgo gadu draudzība. Tauta izvirzīja tādu uzdevumu, kas ir vienādi grūts kā profesoram, tā betonētājam. Sis uzdevums viņiem bija dārgāks par dzīvību. Palika tikai viena atšķirība. Kauls to uzskatīja par nopietnu — Zvirbulis, Videnieks un Līkums sen bija partijas biedri, vienīgi Kauls bija bezpartejiskais. Betonētājs ilgi par to domāja. Tas, ka Zvirbulis ir direktors, Līkums — inženieris un Videnieks — profesors, tagad Kaulam likās saprotams, agrākā skaudība izzuda bez vēsts. Bet fakts, ka draugi ir komunisti, turpretim viņš, vecs strādnieks, nav iestājies partijas rindās, viņu darīja nemierīgu, un Kauls sirsnīgi apskauda biedrus. Viņam likās, ka partijā jāstājas tad, kad esi jauns, kad visu dzīvi vari atdot partijas lietai. Ko viņš ar saviem sešdesmit pieciem gadiem var dot partijai? Nikolajevs viņam jau reiz teica, ka būt komunistam nekad nay par vēlu, ka partijai vajadzīgi kā jauni, tā veci ļaudis, ka galvenais ir tas, lai viņi būtu labi cilvēki. Un tomēr Kauls vilcinājās. Vilcinājās tādēļ, ka baidījās, vai pratīs attaisnot tautas uzticību. Viņš zināja, ka daudzi iestājas partijā savas apzinīgās dzīves sākumā, citi vēlāk — pusmūža gados, vēl citi — dzīves novakarē. Bet var taču viņam pavaicāt: kāpēc tu nekļuvi komunists tad, kad komunisti, piemēram, Līkums, labāko mūža daļu pavadīja Rīgas centrālcietumā? Spēka un vīrišķības aptrūka? Nesaprati, kas apkārt notiek? Vai vienkārši stāvēji malā? Kad Kauls uzdeva sev šos jautājumus, tad viņš vairs nevarēja domāt par to, tiks vai netiks galā ar partijas biedra pienākumiem, bet nemierīgi domāja par savu pagātni, kaut arī viņa pagātne bija tāda, ka bez saviļņojuma viņš nevarēja lasīt partijas vēstures īso kursu: Kaulam šķita, ka viņa dzīve ir maza daļiņa no Komunistiskās partijas milzīgā ciņu un slavas pilnā ceļa.

Šodien, stāvēdams pie pieminekļa, Augusts Kauls pieņēma stingru lēmumu. Pavadījis ar skatienu meitenī

tes — pionieres, viņš pagrieza galvu uz Zvirbuļa pusi un klusi teica:

—   Pēter, man vajadzīga rekomendācijā.

—   Kāda rekomendācijā? — Zvirbulis nesaprata.

—   Partijas.

Zvirbulis pārsteigts paskatījās draugā. Tad pasmaidīja un teica:

—   Šodien uzrakstīšu.

—   Paldies, Pēter.

—   Vai mana rekomendācijā būs pirmā, vai tikai manas vēl trūkst?

—   Tava — pirmā.

—   Uzrakstīsim, August. Mēs te taisni trijatā esam. Vai ne, draugi? — Zvirbulis pievērsās Līkumam un Videniekam.

—   Kas par lietu? — profesors vaicāja.

—   Mūsu Augusts stājas partijā, — Zvirbulis paskaidroja. — Rekomendācijās vajag.

—   Ko tad tu man agrāk neteici? — Līkums vaicāja Kaulam.

—   Apsveicu, August! — Kārlis Videnieks sirsnīgi teica.

—   Paldies, mīļie, paldies… — Kauls saviļņots teica; asaras iemirdzējās acīs, viņš steidzīgi izvilka milzīgu kabatas drānu un kaunīgi norausa tās no vaiga. Taču pāris asaru noritēja pa vaigu, vecītis aizsedza acis ar kabatas drānu un sirdīgi sāka tas berzēt.

—   Saraudinājām, — Zvirbulis klusu teica Līkumam.

—   Iesim pastaigāties pa pilsētu, — Videnieks ierosināja.

Četratā viņi nogriezās uz Daugavas pusi. Sausnējais, mazliet sakumpušais Kauls soļoja lēni, plaši atvēzdams smagās rokas. Spēcīgajam, kustīgajam Zvirbulim nācās pievaldīt savu plato soli. Līkums — plecīgs cilvēks ar atklātu, augstu pieri, iedams vērīgi lūkojās ļaužu straumē, kas plūda ielās. Videnieks, kurš izskatījās pilnīgāks par pārējiem ceļabiedriem, šķita nogrimis domās un brīžam viegli glāstīja savu kuplo bārdu. Viņu āriene bija tik dažāda, taču visiem viņiem bija īsts spēka viru augums. Tadi vīri dienēja gvardē laikos, kad gvarde formējās parādēm.

Lai varētu iet blakus, viņi nokāpa no šaurās Vecrīgas ieliņas trotuārā un soļoja pa ielas bruģi. Viņi bija ģērbušies svētku uzvalkos, pie svārku atloka mirdzēja deputātu nozīmītes. Pretim nāca pionieru grupiņa. Ieraugot deputātu nozīmītes, zēni un meitenes kā pēc komandas pacēla rokas salūtam. Kauls apstājās, noskatījās pakaļ pionieriem, kas mundri aizsoļoja pieminekļa virzienā, un teica:

—   Skatieties, kādi viņi ir braši!

—   Nopietni ļaudis, — profesors atsaucās.

Zvirbulis un Līkums gāja uz priekšu, bet Kauls un

Videnieks vēl stāvēja šaurās ieliņas vidū un skatījās bērniem nopakaļ. Satikuši divus jūras virsniekus, pionieri atkal svinīgi salutēja. Virsnieki nopietni atbildēja sveicienam, it kā būtu sastapuši te nevis bērnus, bet matrožu grupiņu.

—   Redz, kādi, redz! — Kauls brīnījās.,

—   Braši ļaudis, — Videnieks atkārtoja.

Rīga svinēja Padomju Latvijas desmito gadadienu. Rīga arī darbdienās ir glīta, taču šodien tā likās sevišķi gaiša un skaista. Pilsēta greznojās divās krāsās: sarkanā un zaļā. Debesīs augstu pār Rīgas jumtiem no līča puses peldēja mākoņi. Ap sirmās Pionieru pils torņiem riņķoja baloži, te nolaizdamies uz palodzēm, te spurdzot pret torņu galotnēm. Virs Daugavas lidoja kaijas. Baložiem bija savi maršruti, kaijām — savi, reizēm putnu ceļi krustojās virs Daugavas: baloži laidās uz zaļo Pārdaugavu, bet kaijas laidās uz ostas pusi, tur, kur sākās jūra.

Četri draugi stāvēja Komjaunatnes krastmalā un klusā tīksmē raudzījās uz pilsētu. Kauls ierunājās pirmais:

—   Dinkerku vēl atceries?

—   Dinkerku? — Zvirbulis atsaucās.

—   Kāpēc tu iedomājies par Dinkerku? — Videnieks brīnījās.

—   Vai tu tur esi bijis? — Līkums jautāja.

—   Nē, bijis neesmu. Ienāca prātā tas, ka pirms desmit gadiem, kad padomju karaspēks nāca Rīgai palīgā, virs Dinkerkas lidoja fašistu bumbvedēji…

—   Pareizi, — Videnieks apstiprināja, paskatījās Līkumā un Zvirbulī, it kā pārliecinādamies, vai viņi klausās vecajā draugā vai ne.

—   Ko visu avīzēs toreiz nesarakstīja par šo notikumu ar Dinkerku! — Kauls turpināja. — Mēs lasījām un domājām: vai tiešām arī Rīgas kārta pienākusi? Visādas baumas klīda. Runāja, ka Kenigsbergā stāvot milzīgs karaspēks, kas nedējas laikā varot visu Baltiju ieņemt… Bet kas iznāca? Dinkerka krita. Parize krita. Londonā sākās panika. Bet Rīgā tauta nodibināja savu varu.

—   Palikusi gan tev atmiņā Dinkerka! — Zvirbulis pajokoja.

—   Kā tad citādi, — Kauls domīgi atsaucās, apsēdās uz soliņa, atspiezdamies pret atzveltni. — Bet kurš no jums atmin, kurā gadā šo krastmalu sāka būvēt? — viņš negaidīti vaicāja, šķelmīgi pavērās draugos ar skatienu, kas likās sakām: «Kur nu jums to atcerēties!»

Līkums paraustīja plecus.

—   Nezināt? — Kauls iesmējās. — Es gan atminu. Tēvam brokastis nesu uz darbu. Tas bija sen, 1898. gadā.

Zvirbulis, Videnieks un Līkums apsēdās blakus Kaulam un aizsmēķēja.

—   Mans tēvs bija akmeņkalis, zviedru granitu apstrādāja. Toreiz Latvijā pat akmeņus veda no ārzemēm. Lūk, kā bija … Nu, bet otrreiz krastmalu būvēt nācās man pašam. Četrdesmit sestajā gadā mēs te veselas akas atradām pilnas ar sprāgstvielām. Viss krasts bija līdzīgs pulvera pagrabam, — Kauls nobeidza un uzmanīgi sāka skatīties puķēs, ap kurām laidelējās tauriņi un, medu meklēdamas, dūca bites.

—   Cik daudz betona tu, August, savā mūžā esi sabūvējis mājās? — Zvirbulis jautāja.

—   Daudz. Laikam nevarēs sarēķināt, — Likums teica.

—   Daudz vai maz, — Kauls žirgti turpināja, — bet mazāk par piecdesmit tūkstošiem kubiku nebūs vis.

—   Kubikmetru, — Videnieks pārlaboja.

—   Mēs esam ieraduši saukt par kubikiem.

—   Zināma lieta, — Zvirbulis smaidot apstiprināja.

—   Cementu vien veseliem ešeloniem caur savām rokām esmu izlaidis …

Klausīdamies Kaulā, Zvirbulis klusi smaidīja. Viņam tikās, ka šis sirmais strādnieks, Rīgas celtnieks, dzelzsbetona kubikmetrus sauc glāstoši — par kubikiem, bet

par labākās markas cementu runā tā kā cits par /cila smiltīm.

Atskanēja elektrovilciena sirēna. Visi pagrieza galvu pa kreisi. Gaišzaļais vilciens, gandrīz nesamazinot ai rumu, uzlidoja uz tilta, starp margām cits aiz cita zibēja Rīgā ražotie jaunie vagoni. Tad vilciens izrāvās no augsto tilta fermu tērauda labirinta, deva garu signālu remontstrādniekiem, kas strādāja uz līnijas, un aiztraucas jūras virzienā. Draugi pavadīja to vērīgiem skatieniem.

—   Divdesmit minūtes — un galā! — Kauls pamāja uz līča pusi. Un, brītiņu klusējis, piebilda: — Piedzīvojām gan, jā.

—   Sis ir tikai sākums, — Līkums piebilda.

—   Ko nu par jums! — Kauls iesmējās. — Vai tad piecdesmit pieci gadi kāds vecums?

—   Mēs, August, tevi vēl apprecināsim! — Zvirbulis jokoja.

—   Zobojiet vien vecu vīru. Septītais desmits drīz klāt. Jā. Bet es vēl nepadošos vis!

—   Pareizi, August!

—   Domāju, ka pāris piecgadu vēl nodzīvošu, — Kauls nopietni turpināja. — Trīs varbūt gluži neizvilkšu, bet divas nu noteikti. Jā. Kad tikai neizjauktu kāds … —•' vecītis dziļi nopūtās.

Saruna tūlīt pārsviedās uz Korejas jautājumu.

Četri draugi sēdēja Komjaunatnes krastmalā, skatījās svētdienīgās pilsētas sejā un dedzīgi pārsprieda stāvokli Korejas frontē. Viņi labi zināja, kas ir karš, un sen bija iemācījušies sekot katram kara solim.

12

Atgriezies no pilsētas komitejas trestā, Nikolajevs ieskatījās plānu daļā.

—   Vai jūsu priekšnieks vēl aizvien slimo? — viņš vaicāja Ausmai.

—   Viņam slimības lapa līdz mēneša beigām.

—          Slimnīca, nevis trests, — Nikolajevs norūca.

—   Nu neko darīt, nāksies mums abiem ņemties ar plānošanu.

—   Eju, — Ausma steidzīgi savāca no galda aktu vākus. Viņa jau zināja, ka divas reizes zvanīts no ministrijas un pieprasīts izsūtīt 1951. gada titulsaraksta projektu.

—   Sēdieties, — Nikolajevs teica, kad viņi iegāja tā plašajā kabinetā. — Sāksim domāt.

Ausma nolika dokumentus, izklāja jau iepriekš sagatavotu papīra lapu, izņēma no žaketes kabatiņas rūpīgi noasinātu zīmuli un sagatavojās rakstīt.

—   Kas tad mums te ir? — Nikolajevs dzīvi teica, pārskatīdams aktu vākus. — Gaidāmā plāna izpilde pa objektiem. Labi. Vecais titulsaraksts. Noderēs. Aprēķini arī ir. Gan ne visi — projektētāji vienmēr atpaliek ar aprēķiniem, tāpat kā mēs, grēcinieki, atpaliekam ar apmešanu un krāsošanu.

—   Nav ministrijas doto kontrolskaitļu, — Ausma atgādināja.

—   Pagaidām iztiksim. Sāksim ar hidroteehniku, — Daugavas krastmala, otrām kārtām .. .

Ausma centīgi pierakstīja objekta nosaukumu. Celtniecības priekšnieks paskatījās pirmajā rindiņā un piezīmēja:

—   Augšā uzrakstiet — Latvijas PSR. Mūsu objekti būs arī Lietuvā un Kaļiņingradas apgabalā.

—   Jā, gandrīz visa Baltija, — Ausma piekrita.

—   Lūk, kā esam izvērsušies! — Nikolajevs apmierināts piebilda.

Nikolajevs diktēja lēni, pāršķirstīdams aprēķinus. Reizēm apklusa, pāris minušu kaut ko domāja, cēlās kājās, sameklēja savā seifā jauno objektu techniskos projektus un lika Ausmai izlabot iepriekš nosaukto skaitli. Ausmai vēl grūti bija iedomāties, kā izskatīsies nākošās jaunceltnes, bet viņu pārsteidza celtniecības darbu apmēri, kas bija aprēķināti miljonos rubļu. Nikolajevs turpretim, skatīdamies rasējumos, skaidri stādījās acu priekšā rūpnīcu korpusus, ostas, dzīvojamo namu kvartalus, to izmaksa viņu, šķietami, interesēja tikai par tik daudz, ka vajadzēja sastādīt titulsarakstu, lai tiktu vaļā no ministrijas. «Lieli priekšnieki visi ir tādi,» Ausma domāja, «nemīl naudu skaitīt, it kā tā būtu vienīgi ekonomistu darīšana.» Bet, kad viņa gribēja noapaļot sumu par kādu zivju konservu cechu, Nikolajevs to uzreiz pamanīja:

—   Tā nevar.

—   Tas taču ir plāns, nevis atskaite, — mazliet apmulsusi Ausma taisnojās. Tomēr viņai vajadzēja meklēt gumiju un izdzēst visu rindiņu.

—   Noapaļot skaitļus — tas laikam ir visu plānotāju profesionālais ieradums, — Nikolajevs jokodams teica.

—   Tu, cilvēks, aizsūti titulsarakstu apstiprināšanai, bet, kamēr tas izies tur cauri visu pakāpju plānotāju rokām, visi skaitļi kļuvuši tik simpātiski kā sīkie oļi Melnās jūras krastā!

Ausma iesmējās.

—   Skaitļi nav vārdi, — Nikolajevs runāja tālāk.

—   Frāzes cenšamies noslīpēt, bet skaitļi pēc tādas apstrādāšanas zaudē savu technisko jēgu. Kā jums liekas? Labi, atgriezīsimies pie mūsu mīļotās nodarbošanās. Vai es jūs tikai neesmu nomocījis šodien?

—   Man šķiet, es jūs esmu nomocījusi.

Ausmai likās, ka Nikolajevs, ja ari ne tieši, tad tomēr pārmeta, ka viņa pati nav iedrošinājusies stāties pie titulsaraksta sastādīšanas. «Ja plānu daļas vadītāja vietnieks būtu vīrietis, Viktors Ivanovičs to izlamātu. Ar mani viņš taisa ceremonijas, reizēm pat uzliela.» Atklāti sakot, viņu šīs «ceremonijas» aizvainoja: ģimenē, jā, tur viņa varēja upurēt savu patmīlību, bet darbā ne, katra garāmejoša piezīme viņai sāpēja, kā pašai domāta.

Celtniecības priekšnieks diktēja un diktēja, pārliecināti un cieti, it kā pārskatīdams visu nākošo piecgadi no sākuma līdz galam. Ausma juta, ka Nikolajeva pārliecinātība pāriet arī uz viņu. Ausma jau sīkumos stādījās priekšā milzīgo daudzumu titulsarakstu, kas pēc apstiprināšanas Maskavā atgriezīsies trestos; pēc tam kā grāmatā pēc titullapas sekos iecirkņu darba grafiki, brigāžu norīkojumi; pēc tam tūkstošiem brigadieru agrā rītā nosūtīs ļaudis uz jaunajām būvbedrēm — un darbs sāksies. Tā tautas griba caur titulsarakstiem, grafikiem, rīkojumiem, mutiskām brigadieru pavēlēm tiek novadīta līdz ierindas mūrniekiem un betonētājiem — viņi pirmie sāk piecgades izpildi. Visu to Ausma zināja sen, vēl universitātē, bet tagad pirmo reizi dzīvē viņa sevišķi dziļi izjuta milzīgā valsts plāna harmonisko skaistumu.

Retumis Nikolajevs pavērās savā palīdzē: Ausma bija mazliet novājējusi, baltā, izšuvumiem rotātā blūzītē, pelēkā, uz pleciem uzmestā žaketē viņa atgādināja jauniņu studenti, tikai vieglās, tikko manāmās rieviņas ap acīm un muti, tāpat agrāk nemanītā liekujotā stingrība, liecināja par to, ka Ausmas dzīvē notikušas pārmaiņas, ka viņai ne mazums dažādu rūpju, bez kurām ģimenes prieki nav domājami. Šis ir tāds sievišķīgas laimes periods, kad tās īpašniece gatava skaidrības un patiesības dēļ ziedot visu.

—   Šodien pietiks, — Nikolajevs piecēlās no galda.

—   Man, jums jāsaka kas nepatīkams, — Ausma bikli teica.

—   Nu, bet kā veicas darbs? — Nikolajevs apvaicājās.

—   Ar jums viss tik vienkārši — trijās stundās paveicām tik daudz, cik man nepaveikt nedēļā. Aiziesi uz projektu daļu pēc objektu raksturojuma, tur šī sīkuma dēļ tūlīt sarīkos garu apspriedi. Ražošanas-technikas daļā gribi pārbaudīt fiziskos apmērus — tur sūta pie galvenā inženiera.

—   Pārlieku bailīgi!

—   Bet es gribēju par citu … Man ir cits jautājums, Viktor Ivanovič, — Ausma no jauna atgādināja.

—   Kaut kas steidzīgs?

—   Trīs dienas gatavojos pie jums nākt.

—   Tad runājiet, Ausma, sakiet droši, kraujiet visu ārā!

Ausma piecēlās un tiešām izkrāva no portfeļa veselu

kaudzi veco darba norīkojumu.

—   Palīksmojieties, — viņa teica.

—   Nepareizas ziņas? — Nikolajevs, uzreiz atskārtis, kas par lietu, vaicāja.

—   Mēneša laikā pierakstīts klāt neizpildītu darbu par pieciem tūkstošiem sešiem simtiem trīsdesmit rubļu. Kopā ar darba un algu daļas normētāju pārbaudījām.

—   Kas vainīgs?

—   Veci paziņas, jūs viņus pazīstat, — Ausma nosauca desmitniekus un darbu vadītājus, kam arī agrāk nebija laba slava. — Bet ir arī viens pavisam nepieredzējis, — viņa izgrūda ar lielu piespiešanos.

—   Kas?

—   Mans brālis Jānis.

Nikolajevs paņēma sestā iecirkņa norīkojumus, meklēdams tos, kurus bija noformējis jaunais Kauls.

—   Gatavās produkcijas noliktavas būvē viņš ierakstījis tik daudz zemes darbu, ka divām noliktavām pietiek, — Ausma, asaras valdīdama, turpināja. — Vairāk par diviem tūkstošiem pārmaksājām.

—   Sēdiet, neuztraucieties.

—   Kauns…

—    Saprotu, — Nikolajevs līdzjūtīgi teica, pārbaudīdams skaitļus norīkojumā. — Es pats ar viņu parunāšu.

—   Brālis ir tepat trestā.

Celtniecības priekšnieks piezvanīja uz pieņemamo istabu, likdams izsaukt Jāni Kaulu.

Vainīgā desmitnieka māsa nobālusi piecēlās, Nikolajevs izlasīja viņas skatienā: «Saudzējiet taču mani!»

—   Es jūs aizkavēju, ejiet, — viņš teica.

Ausma pateicās un devās uz izeju, piemirsusi par saviem aktiem un titulsarakstu. Durvīs viņa sastapa brāli, pirmā pagrieza ceļu un, nedrīkstēdama pacelt acis, izgāja. Sī sastapšanās ilga pāris sekundu, bet tai bija nopietnas sekas kā brālim, tā māsai, it kā būtu pārkāpts pēdējais viņu ceļu krustojums, un ceļi tagad ies katrs uz savu pusi. «Nodeva,» Jānis rūgti nodomāja, apsēzdamies krēslā pie durvīm.

—   Lūdzu tuvāk, — Nikolajevs teica.

Jānis paklausīgi pārvietojās pie skapīša, uz kura gulēja izklātais titulsaraksts. Šķita, ka liktenis viņu tīši novedis pie noslēpuma, kas tā interesēja Valteru. Taču pašlaik Jānis pat nepievērsa uzmanību sarakstam, viņu nodarbināja drūmas domas par personīgo. Ausmas atklāto noslēpumu.

Nikolajevs skatījās logā, smēķēdams cieši piebāztu papirosu, un kaut ko gaidīja. Klusums ieilga, celtniecības priekšnieks likās aizmirsis, ka viņa priekšā sēž jauns desmitnieks, kurš spēris dzīvē pirmos un jau nepareizos soļus. Pēc tam it kā atpūties Nikolajevs ātri pagriezās pret Jāni, nobīdīja malā dokumentu kaudzi, atspieda elkoņus pret galdu, kā parasti mēdza darīt, gatavodamies ilgstošai sarunai.

—   Cik gadu jums bija 1940. gadā? — Nikolajevs cieti noprasīja, it kā šis būtu tas galvenais jautājums, kuru celtniecības priekšnieks tik ilgi apdomāja.

—   Esmu dzimis 1925. gadā, — Jānis vienaldzīgi atteica.

—   Tā. Četrdesmitajā gadā jums tātad palika piecpadsmit gadu — ja skaita pēc Maļiņina un Bureņina. Taču aritmētika te acīm redzot nelīdzēs. Te ir kvadratvienādojums ar daudziem nezināmiem … No kurienes jums kaislība pēc naudas, egoistiska tieksme pēc slavas, vienpatīga patmīlība? Es skatos jūsos un nekā nevaru saprast, kāpēc jūs velkat svešas operas ariju.

Kauls neviļus sarāvās, taču, sapratis, par kādu ariju ir runa, atviegloti nopūtās.

—   No kurienes jums šī devība uz valsts rēķina? Kādēļ jums vajadzīga popularitāte atpalikušu ļaužu vidū? Jūs kļūstat par tādu popularitāti, kas nedomādama maksās par bezdarbību. Es ceru, ka pats jūs šajā operācijā nekā nevinnējāt. Jeb vai vinnējāt?

—   Piecsimt rubļu, — pat nesaprazdams, kādēļ, Jānis atzinās.

—   Tik vien, — redzamā neapmierinātībā, it kā juzdams līdz, Nikolajevs piezīmēja.

—   Es neņēmu, bet brigadieri apvainojās.

—   Jā, tādi brigadieri ir ļoti pateicīgi ļaudis! .. .

Kabinetā ienāca Kostenko, nesdams parakstīšanai

dokumentus.

—   Redziet, es esmu aizņemts, — celtniecības priekšnieks sausi teica.

Atvainojiet, nezināju, — dispečers nozuda aiz durvīm.

—   Vai naudas jums pietiek? — Nikolajevs atkal pievērsās Jānim.

Kauls izbrīnā paraustīja plecus, — vai tad par tādām lietām vaicā?

—   Laikam nepietiek. Bet viegla peļņa īstu prieku nevienam nav nesusi. Laikam tādēļ, ka pret viegli nopelnītu rubli parasti izturas kā pret lieku. Bet izšķērdība tukšo kā kabatu, tā arī dvēseli.

Jānis juta dīvainu nespēku visos locekļos, it kā Niko-

lajevs soli pa solim tuvotos viņa nelaimju galvenajam cēlonim — sakariem ar Valteru, Āriju un Rasmu. Tiešām, pēdējā laikā Jānis tik daudz aizņēmās un tik daudz iztērēja, ka šīs sumas pietiktu gadam. Kaulam šķita, ka Nikolajevs ir viņam uz pēdām, lai gan īstenībā Nikolajevs savu spriedumu nesmēla no minējumiem, bet no dzīves pieredzes: divdesmit piecos gados viņa priekšā bija stāvējis ne viens vien tāds jaunietis, kuru ar nicinājumu sauca par krāpnieku.

—   Ko man ar jums darīt, biedri celtniecības meistar? — Nikolajevs jau mierīgāk teica.

—   Es neesmu meistars, bet desmitnieks, — Jānis iecirtīgi pārlaboja.

—   Ja jums tīk šis novecojies termins — lai notiek. Es tomēr domāju jūs pārcelt uz plānu daļu. Protams, pēc tam, kad jūs savu kļūdu izlabosiet. Ne katrs var būt celtniecības meistars.

Mazliet nomierinājies Jānis gribēja indīgi piebilst, ka universitātes absolventam nav sevišķi liels gods strādāt par desmitnieku, taču apvaldījās.

Nikolajevs turpināja:

—   Lai pārzinātu inaterialus, līdzekļus, vadītu ļaudis, jābūt noteiktam. Tas nav tik vienkārši kā zīmēt projektus, kur pietiek ar zināšanām. Jums, zēn, drīz būs jāšķiras no iecirkņa, neraugoties uz tēva vēlēšanos.

—   Es lūdzu nestāstīt viņam par notikušo.

—   Nemaz netaisos, — Nikolajevs atbildēja, sadzirdējis nožēiu Jāņa balsī. — Šoreiz iztiksim arī bez pavēles.

Kauls sirsnīgi pateicās celtniecības priekšniekam, aizmirsis, ka atnācis šurp ar tieksmi sacelt skandalu pirms atlaišanas no tresta.

—   Bet vispār neaizmirstiet, cik bīstama ir slīpa plāksne. Drusciņ paslīdēsi, — un nevarēsi noturēties kājās, — Nikolajevs taisījās vēl ilgāk runāt par slīpumiem dzīves ceļā, taču, saudzēdams nomākto Jāni, sarunu atlika. Celtniecības priekšnieks, protams, nenojauta, ka Jānis nogrimis daudz briesmīgākā bezdibenī un, salīdzinot ar to, nepareizās ziņas norīkojumos ir tīrais sīkums.

Taču arī šis sīkums Nikolajevā izsauca drūmas pārdomas. Palicis vienatnē, viņš ilgi sēdēja, raudzīdamies

pa logu vēl septiņpadsmitajā gadsimtā būvētā vecā mūra namiņā ar stāvu jumtu. Visapkārt bija daudzstāvu mājas, tās ielenca namiņu no visām pusēm, un, ja nebūtu pieminekļu valdes uzraksta uz sienas, tad to droši vien sen būtu nojaukuši un uzcēluši ko efektivāku. Nikolajevs cienīja architekturas pieminekļus, taču šis namiņš ar savu nesaprotamo dzīvotspēju viņu reizēm kaitināja.

Pirmajos Rīgā pavadītajos mēnešos Nikolajevs galvenokārt ievēroja to, kas apstiprināja viņa domu par dzīves tempu pieaugumu jaunajā republikā. Pēc tam jo biežāk nācās saskarties ar visvisādām nepatīkamām parādībām, un reizēm viņš gluži kā vilcienā gandrīz vai fiziski juta inerces spēku, negaidīti nobremzējot. Visvairāk Nikolajevu uztrauca darba kavējumi un nepareizie ieraksti norīkojumos. Aiz katra ieraksta Nikolajevs sa-, skatīja ne tikai ļaunu nodomu. Viņu vairāk par visu interesēja ļaunā nodoma cēlonis katrā atsevišķā gadījumā. «No kurienes Jānim Kaulam tādi ieradumi?» viņš domāja. «Strādnieka dēls, komjaunietis, tikko beidzis universitāti. Izaudzis strādīgā, godīgā ģimenē. Vārdu sakot, nekādas saskares ar no skatuves nogājušo šķiru,» celtniecības priekšnieks domāja. «Un tomēr puisis sabojāts jau kodolā. Taču ne ar gaisu to visu ieelpojis. Jā, nāksies cīnīties par Jāni,» Nikolajevs nolēma, nenojauzdams, ka īstais pretinieks atrodas tepat blakus, pustumšā koridora otrā galā.

—   Vai drīkst? — Kostenko atkal pavēra durvis.

—   Nāc, — Nikolajevs neapmierināts teica. — Atkal tu ar saviem papīriem!

—   Jā, sakrājušies krietni daudz.

Nikolajevs nevērīgi parakstīja telegramas, pašlaik tās viņu nemaz neinteresēja, un taisījās aiziet.

—   Ir viena jauna ziņa, ar īpatu … — Kostenko aprāvās.

—   Nu, nu?

—   Prokuratura interesējas par kadru daļu. Saka, ka mēs darbiniekus izdzenājot.

—   No vilka bēg, uz lāci krīt, — Nikolajevs saniknots atmeta ar roku un pirmais izgāja pieņemamajā istabā.

TREŠĀ DAĻA

l

Nikolajevs sevi sauca par klejotāju.

Un tiešām, apmēram divdesmit piecu gadu laikā viņš bifci pārstaigājis divpadsmit pilsētas. Visilgāk viņš dzīvoja Ļeņingradā, kad mācījās institūtā. Pēc institūta beigšanas sākās inženiera celtnieka klejotāja dzīve. Nikolajevs strādāja Uralos, Pievolgā, Ukrainā, Sibirijā, Maskavas tuvumā un Vidusāzijā. Vienīgi pašos ziemeļos un Tālajos Austrumos viņam neiznāca būt. Viktors Nikolajevs pierada pie šiem pārbraucicniem, iemīlēja «dzīvi uz riteņiem» un nevarēja pat iedomāties, kā var nosēdēt vienā vietā desmit, piecpadsmit vai pat divdesmit gadu no vietas. Viņa sieva Tatjana bieži vien kārtējās aizbraukšanas priekšvakarā ieminējās:

—   Pat akmens vienā vietā iesūno…

Nikolajevs smiedamies atbildēja:

—   Kāds labums no tāda apsūnojuša akmens. Pat betonam neder! . . .

Tatjana negribīgi vāca kopā lietas, liekos traukus izdalīja kaimiņienēm, daļu mēbeļu aizveda uz komisijas veikalu un labsirdīgi rāja vīru. Ik reizi, pošoties ceļā, viņa nožēloja, ka iegādājusies liekas mantas, un nolēma nekad vairs tā nedarīt. «Lai dzīvo pa čigānu modei,» viņa sirdīgi nodomāja par vīru. Taču, atbraukusi jaunā

vietā, viņa, aizmirsusi savu lēmumu, no jauna sāka iegādāties visādu mājas iedzīvi. Nikolajevs mīlēja braukāt bez lieka nesamā: pāris somu un — visa bagaža gatava. Bet viņa sieva bija laba saimniece un nekādi nevarēja pielāgoties vīra raksturam, ko viņa uzskatīja par mazliet vieglprātīgu.

—   Kaut vai par bērniem būtu padomājis, — sūrojās Tatjana. — Alla pirmo gadu mācījās Magņitogorskā, trešo klasi pabeidza Saratovā, bet piekto — Novosibirskā. Un vēl nemaz nav zināms, kur viņa beigs septīto … Kas no tā lai iznāk? . ..

—   Ak nu, skolas visur vienādas! — sievu pārtrauca Nikolajevs.

—   Bet bērns taču pierod pie skolotājiem, un tas ir ļoti svarīgi.

Nikolajevs maigi apskāva sievu un mierināja viņu:

—   Mēs taču, Taņuk, ar tevi norunājām, ka mūsu klaidoņu dzīve beigsies, līdzko man būs pilni četrdesmit pieci gadi, — nopirksim kādā pilsētiņā mājiņu un dzīvosim kā veclaiku muižnieki.

Bet Viktoram vēl bija tikai trīsdesmit astoņi gadi, kad sākās karš. Trīs nedē|as pirms kara viņu norīkoja par galveno inženieri metalurģiskā celtniecības kombinātā Kazachstanā. Tatjana ar bērniem uz laiku palika Dņcpropetrovskā — vecākā meita Alla beidza septiņgadīgo skolu.

Pirmajās kara dienās Nikolajevs nevarēja aizbraukt pēc ģimenes. Fabrikas metālkausējumi bija sevišķi vajadzīgi, celtnicki strādāja divās maiņās, un galvenais inženieris diennaktī dabūja atpūsties tikai piecas stundas. Gandrīz vai ik dienas viņš sūtīja uz Dņepropetrovsku satrauktas telcgramas, bet atbildi saņēma tikai vienu: «Neuztraucies, drīz izbraucam.» Laiks gāja, Dņepropetrovsku jau bija ieņēmuši hitlerieši, bet Tatjana ar bērniem arvien vēl neieradās Kazachstanā. Nikolajevs telegrafēja pazīstamiem inženieriem uz visām vietām, kur vien tikai saplūda evakuētie, bet neviens neko nevarēja pateikt par viņa ģimenes likteni. Tad Viktors griezās tautas komisariātā, un viņam piešķīra divas nedēļas atvaļinājuma. Viņš apbraukāja vairākas pilsētas piefrontes joslā, kas

tagad bija krietni vien uz austrumiem no Dņepras, bet bez panākumiem. Mazā pilsētiņa Buguruslana bija pēdēja Viktora cerība, jo tur atradās centralais ziņu birojs, kas sniedza ziņas par evakuētiem. Ik nedēļas Nikolajevs rakstīja uz Buguruslanu, un viņam solīja ievākt ziņas, mierināja viņu, lūdza pagaidīt. Tajās dienās viņš ticēja tikai Maskavai un Buguruslanai: no Maskavas atkarīgs tau tas liktenis, no Buguruslanas viņa ģimenes liktenis. Un notika tā: kad Padomju informācijās birojs paziņoja par padomju karaspēka sekmīgu uzbrukumu pie Maskavas, Viktors saņēma priecīgu vēsti no Buguruslanas. Izziņu birojs paziņoja, ka Tatjana Nikolajeva kopā ar bērniem izbraukusi no Dņepropetrovskas jūlijā un pašreiz dzīvo Ckalovā. Atklātnē bija norādīta viņas adrese. Bija gandrīz vai neticami, ka Tatjana apmetusies Ckalovā, netālu no pilsētas, kur strādāja Viktors. Bet viņš nevarēja neticēt Buguruslanai un ar vakara vilcienu izbrauca uz Ckalovu un no rīta pa līkumainu stepes pilsētas austrurriu nomales ieliņu tuvojās namam Nr. 15. Nekad dzīvē viņš vēl nebija tā uztraucies.

Durvis atvēra padzīvojusi sieviete.

—   Vai šeit dzīvo Tatjana Nikolajeva? — griezās pie viņas Viktors.

—   Šeit gan, — bet kas tad ir?

—   No Dņepropetrovskas?

—   Jā, no turienes.

—   Man viņu vajag satikt, — satraukti teica Viktors.

—   Es jau pati tā esmu, draudziņ. Lūdzu, ienāciet!

Viktors nobālis atspiedās pret zemo durvju stenderi.

—   Kas jums notika? — sieviete nobijās.

—   Nekas, nekas, — pieliecis galvu, Viktors iegāja mazā istabiņā.

Šinī mājiņā Viktors pavadīja visu dienu. Stāstīja par savām bēdām, par savējo meklēšanu, atcerējās bērnus. Saimniece klausījās un raudāja. Izraudājusies viņa sāka Viktoru mierināt:

—   Nezaudējiet cerību. Gaidīsim kara beigas. Kad mūsējie aizdzīs vācieti atpakaļ, tad arī atradīsies i jūsu sieva, i bērniņi. Noteikti atradīsies. Ticiet, bez cerībām nevar dzīvot…

Nikolajevs klausījās šīs vienkāršās, labās sievas vārdos un arī domāja, ka bez cerībām tiešām nevar dzīvot. Tur, aiz frontes līnijas, taču palika miljoniem mūsu cilvēku, un būs, būs vēl priecīgas atkalredzēšanās! .. . Viņš atvadījās no sievas vārda māsas, atstāja viņas bērniem līdzatvestos ciemkukuļus un vēlā vakarā izbrauca no Ckalovas.

1942. gada rudenī stājās ierindā Kazachstanas metalurģiskā kombinātā pirmais kausēšanas cechs un siltumelektrocentrale. Artilērijas un tanku rūpnīcas bija pilnīgi apgādātas ar ferrochromu. Tagad Nikolajevs domāja, ka nu reiz arī viņam ir tiesības braukt uz fronti. Viņu atlaida ari, tikai ar lielu strīdēšanos. Strīds aizgāja līdz tautas komisariatam, kur Nikolajevu pazina un izrādīja viņam pretimnākšanu.

—   Tikai ar norunu, — atvadoties teica tautas komisārs, — pēc uzvaras taisni šurp pie manis, došu jaunceltni pēc izvēles …

Nikolajevs nokļuva dienvidu virzienā, kas viņu ļoti iepriecināja, jo varēja cerēt nokļūt Dņepropetrovskā. Bet Kurskas kauju priekšvakarā viņa korpuss pēc Augstākās pavēlniecības norādījuma tika pārsviests uz Rževas rajonu. 1943. gada novembri Nikolajevs saņēma vēstuli no kāda veca drauga, kas bija piedalījies Dņepropetrovskas atbrīvošanā. Draugs ziņoja par Tatjanas un bērnu bojā eju. Ešelons, ar kuru viņi bija izbraukuši no pilsētas, nokļuvis nežēlīgā bombardēšanā, lokoniotive sabojājusies. Tad grupa sieviešu mēģinājušas uz ziemeļaustrumiem doties kājām. Netālu no Novomoskovskas viņas panākuši motociklisti. Sievietes un bērni apšauti ar automātiem.

Viktoram palika tikai ģīmetne, ko viņš aizbraucot bija paņēmis līdz uz Kazachstanu. Tatjana ar meitenītēm bija nofotografējusies uz Dņepras krasta. Viņa sēdēja pļaviņā ar pīpenēm rokās un priecīga skatījās uz meitenēm. Taņa bija baltā blūzītē un tumšos svārkos. Garās bizes pārsviestas uz krūtīm, uz deniņiem saritinājies nepaklausīgais matu gredzentiņš, par kuru Nikolajevs vienmēr smējās jau no tiem laikiem, kad Taņa vēl bija komjauniete. Nedaudz atmetusies atpakaļ, Tatjana mazliet do

mīgi smaidīja. Vecākā meitene Alla, īsta mātes kopija,, tādām pašām bizēm kā mātei, acis saulītē piemiegusi, sēdēja Taņai blakus. Viņa bija nopietna un nemīlēja fotografēties. Māte, liekas, bija piespiedusi viņu nofotografēties — un meitene šķita ar kaut ko neapmierināta. Tatjana izskatījās priecīga — viņai laikam bija jāsmaida par mazo 0]u, kas sēdēja Allai blakus un par kaut ko dzīvi trieca, rociņām mētādamās, kaut gan māsa, likās, viņā neklausījās.

Viktors centās retāk skatīties šajā mīļajā kartītē — tā modināja atmiņā daudzas viņa dzīves ainas. Un starp tām nezin kādēļ ļoti skaidri bija iespiedies atmiņā ceļojums pa Volgu, kurā viņš devās kopā ar ģimeni četrdesmitā gada vasarā. Nikolajevi ar kuģi brauca no Maskavas uz Astrachaņu un atpakaļ. Tatjana toreiz gribēja braukt uz Krimu, bet Viktors palika pie sava nodoma, un viņi veselu mēnesi pavadīja ceļojumā. Dzīvē gadās tādas dienas, kad cilvēki jūtas jo sevišķi laimīgi, kad laime it kā pārplūdina dvēseli. Tādas Viktoram bija četrdesmitā gada augusta dienas.

—   Pa īstam mūsu zemi var mīlēt tikai tas, kas ir bijis uz Volgas, — teica Nikolajevs Tatjanai, raugoties tālē no Gorkijas krastmalas.

Tatjana smējās:

—   Kā nu katrs! Ogļračiem droši vien nav dzimtenes bez Donbasa.

—   Donbass paliek Donbass, bet Volga pirmā ietecēs komunismā, — piezīmēja Nikolajevs.

Viņš gulēja piecas sešas stundas un visu pārējo laiku pavadīja uz klāja.

—   Nu, tā tikai ir atpūta, — jokoja Taņa.

—   Labākas atpūtas pat iedomāties nevaru, — pavisam nopietni atbildēja Viktors. Viņi apmeklēja visas Volgas pilsētas. Ik reizes, atgriežoties tvaikonī, Tatjana sūd/.ējās:

—   Gluži bez kājām jāpaliek. Es vairs nevaru paciest.

—   Tu kļūsti veca, māmulīt, — Viktors smējās.

Un Tatjana, aizmirsusi visu žēlošanos un nogurumu, turpināja staigāt Viktoram līdz skatīt Kazaņu, Sizraņu vai Kamišinu, līdzko tvaikonis apstājās kādā piestātnē.

Vakaros virsējā klāja stūres laukumiņā ap Nikolajevu salasījās vesels bars pasažieru, it sevišķi jaunatne, un klausījās viņa stāstus par Lielo Volgu. Viktors prata aizrautīgi stāstīt par nākotnes lūdromezglicm un kanaliem. Daži klausītāji ar neuzticību lūkojās inženierī. Bet netālu no Astrachaņas pie Nikolajeva kajites durvīm pieklauvēja divi jaunieši — zēns un meitene — un lūdza Leņingradas institūta adresi. Savā laikā tur bija mācījies Viktors.

—   Jau paguvi savervēt, — piezīmēja Tatjana, kad jaunieši pateicās un izgāja no kajites.

—   Hidrotectiniķu mums vēl pamaz, lai mācās, — atbildēja Nikolajevs.

Bet visvairāk ar ceļojumu droši vien bija apmierinātas Alla un Oļa. Meitenes no tēva neatkāpās ne soli. Alla lietišķi, ar manāmu pārākumu skaidroja Oļai pretimbraucošo tvaikoņu, velkoņu, tankkuģu nosaukumus. Pretimbraucošo kuģu bija daudz, vai ikkatrā kilometrā. Neliels velkonis vilka veselu karavanu tankkuģu: «Kama», «Jeņiseja», «Urals», un Alla skaidroja māšelei:

—   Kama ir upe Uralos un ietek Volgā, Jeņiseja ir Sibirijas upe un ietek Ziemeļu Ledus okeānā, bet Urala ir upe Uralos un ietek …

—   Bet kā tad tā? Urala Uralos? — pārtrauca māsu OJa.

Alla apskaitās un sāka skaidrot, ka Urali ir apvidus un tur ir upe Urala. Nikolajevs izlikās, ka neklausās viņās, un smaidīdams skatījās binoklī. Netālu no Kuibiševas brauca pretim pašgājēja liellaiva «Inguls».

—   Un kas ir Inguls? — 0ļa nekavējoties prasīja lielajai māsai.

—   Netraucē mani, — atvairījās no māsas Alla.

—   Nezini, nezini! — nopriecājās Oļa, aizskriedama tēvam pakaj uz kajiti.

Kad piebrauca pie Himku ostas, Nikolajevs teica sievai:

—   Pēc gadiem trim četriem Volgu vairs i pazīt nevarēs. Būs mums ceļojums jāatkārto.

—   Kad tikai kara vien nebūtu, — domīgi atbildēja Tatjana.

Nikolajevs klusēja.

Tatjana baltā tērpā, atspiedusies pret klāja margām, roku virs acīm turēdama, raudzījās tālē, kur iznira upju stacijas siluets.

… Atcerēdamies šīs ainas no savas dzīves, Viktors ilgi nevarēja nomierināties, gulēja uz tacbtas un vienā laidā domāja, domāja par pagātni. Bet vajadzēja domāt par nākotni.

… Pagājis gads, kopš Nikolajevs atbraucis uz Rīgu, bet viņam reizēm jau liekas, ka viņš še dzīvo ilgus gadus. Viņš ātri pierada pie jaunām pilsētām. Rīgu Nikolajevs iemīlēja nevis tās skaistuma dēļ — kaut gan Rīgu visi sauc par skaistuli — bet tās sirsnīguma dēļ.' Viņam patika latvieši, strādīgie, darbīgie ļaudis. Viņš bija daudz lasījis par latviešiem, par viņu līdzdalību pilsoņu karā. Nikolajevam jo sevišķi atmiņā bija iespiedies Michaila Vasiļjeviča Frunzes bēru dienā izlaistais sēru plakats. Blakus Frunzes ģīmetnei bija ievietota īsa biogrāfijā, bet apakšā frontes uzņēmumi un Perekopa sturmēšanas apraksts. Apraksts bija uzrakstīts tik spilgti, ka Nikolajevs aizvien no jauna to pārlasīja un skaidri skatīja visu kaujas panoramu: lūk, sarkanie pulki un starp tiem latviešu strēlnieku pulki pāriet Sivašu, kaut gan paisums jau sācies, lūk, sturmē Turku valni, bet vrangelieši ceļas pretuzbrukumā — un tad Frunze sūta rezerves kursantu brigādi; lūk, nepieejamās pozicijas jau ieņemtas, jau bēg uz dienvidiem markovieši, drozdovieši un korņilovieši, un adjutants ziņo dienvidu frontes komandierim: — Kavalērija iet uzbrukumā!

Nikolajevs ilgi glabāja šo plakatu. Tas viņu tā iespaidoja, ka Nikolajevs nolēma iestāties kara skolā, bet viņu toreiz nepieņēma veselības stāvokļa dēļ. Tas, ka Perekopa sturmēšanā bija piedalījušās arī latviešu vienības un drosmīgi cīnījušās blakus krieviem, izraisīja jaunajā Nikolajevā pret latviešu tautu simpātijās, ko viņš saglabāja visu savu dzīvi. Iebraucis Rīgā, Nikolajevs ar prieku vēroja, ka vairumu vadošo kadru sastāda bijušie latviešu strēlnieki. «Jā, tas ir republikas zelta fonds,» domāja Nikolajevs, «viens no tiem tempa paātrināšanas cēloņiem, kas Latviju virza uz priekšu.»

Tagad Nikolajevs jau jutās kā rīdzinieks.

Un, lūk, šodien viņš saņēma telegramu no veca drauga — inženiera-hidrotechniķa. «Uzraksti, ka piekrīti braukt uz Volgas hidromezgla celtniecību,» draugs telegrafēja. «Es sarunāšu ar ministru. Uz drīzu satikšanos gleznainajos Žiguļos.»

Telegrama Nikolajevu satrauca. «Tad, lūk, uz ko viņš mērķēja pirms trim mēnešiem!» Nikolajevs domāja, atcerēdamies vecā drauga pirmo vēstuli un savu sarunu ar Annu.

Nikolajevs piezvanīja uz sesto iecirkni, bet Krūmiņas tur vairs nebija. Tad viņš nolēma piezvanīt viņai uz dzīvokli.

—          Es gribu aizbraukt pie tevis, — Viktors teica,

—   man vajag parunāties. Vai var?

Atbrauciet, — Anna vienkārši atbildēja.

Viņa uzmanīgi apskatījās, vai istabās viss ir kārtībā. Un, kaut gan viss bija nevainojami tīrs, viņa vēl pārslaucīja istabu, noslaucīja krēslus, palodzes, galdam pārklājā jaunu galdautu, izlīdzināja aizkarus pie logiem, sakārtoja grāmatas. «Tāds spurainis — un tomēr piezvanīja,» nodomāja Anna. Viņa steidzīgi pagājās pa istabu, tad istabas vidū apstājās, it kā piepeši ko atcerējusies, un atsēdās atzveltnī. Viņai likās, ka pēc telefona zvana pagājusi jau vesela stunda, bet mazais modinātājs rādīja tikai piecpadsmit minūtes. Anna no jauna piecēlās, piegāja pie kumodes un novāca tukšās smaržu pudelītes un atkal paskatījās pulkstenī…

Nikolajevs atbrauca pēc pusstundas.

—   Vai esi lasījusi par Staļingradas IIES celtniecību? — viņš satraukts prasīja.

Anna pasmaidīja.

—   Priecājos par hidrotcchniķiern.

—   Braucam! Izvēlies, kurp gribi, — uz Kuibiševu vai uz Staļingradu! …

Annai gribējās mazliet atriebties Nikolajevam par to, ka viņš veselas divas nedēļas bija pazudis pa komandējumiem, un viņa nolēma būt atturīga un pat izbāra sevi par pārliecīgo līksmību izbraucienā uz Dubultiem. Bet, kad viņš ātri ienāca istabā un sāka sarunāties, — no

viņas atturības nekas vairs nepalika pāri. «Grūti man būs ar viņu,» Anna pie sevis nodomāja un tūliņ pat iedomājās, ka diezin vai viņa spēs paturēt savu gribu, ja tas kādreiz būs vajadzīgs.

—   Kāda celtniecība sākusies! Tīri elpa aizraujas. Tas jau arī bija gaidāms …

Viņš bija it kā jaunāks kļuvis, mundrs, brašs, tāds kā Pēteris Kostenko. Anna sen bija ievērojusi, ka šādos pacilātības brīžos Nikolajevs pilnīgi pārvēršas. Agrāk viņa ievēroja tikai atsevišķas viņa parašas, manieres, tagad viņa centās tajās iedziļināties, pierast pie tām.

—   Nu ko, Anna, vai brauksim uz Volgu? Atceries mūsu norunu?

—   Grūti pacelties, — tādā pašā tonī Anna Nikolajevam atbildēja. — Un vēl ar maniem brīdinājumiem, tur droši vien pat nepieņems ar tiem.

—   Gan jau pieņems!

—   Labāk jau savus Rīgas rājienus atstrādāt tepat Latvijā.

Nikolajevs pasmējās.

—   Vai tad jau aicina? — Anna prasīja.

—   Jā, saproti taču, jau aicina. Lasi! — Un viņš sniedza Annai saņemto tēlegramu.

Anna to divas reizes pārlasīja un, neko neteikusi, sniedza atpakaļ Nikolajevam.

—   Nu kā, braucam?

—   Bet kas tad jūs laidīs, Viktor? Tagad jau vairs nav tie laiki, kad jūs Dņeprostrojā paglābāties no bezcerīgas mīlestības, — Anna sacīja un uzreiz pati apķērās, ka šoreiz to pateikusi nevietā. — Vai vakariņosim? — viņa piedāvāja.

—   Nē, nē, ko nu par vakariņām, — Nikolajevs atvairījās.

«Kādēļ viņš tik brīvi ar mani sarunājas?» pie sevis nobrīnījās Anna.

Nikolajevs nosēdās Annai blakus un pieliecies saņēma viņas roku:

—   Tātad braucam?

Anna mazliet atrāvās no Nikolajeva, bet viņš tās roku neatlaida.

—   Annucīt… — Viktors klusi ierunājās un negaidot steidzīgi un neveikli viņu apskāva.

—   Viktor!

—   Annucīt mīļotā … — Viktors vēl klusāk sacīja un neveikli un steidzīgi pieglaudās Annas vaigam, bet pēc tam cieši un vīrišķīgi noskūpstīja viņu uz lūpām.

Anna klusēdama piecēlās, lepni papurināja skaisto galvu un piegāja pie loga.

Nikolajevs vainīgi pasmaidīja.

—   Nu redz, saskaitās . . .

Anna neatbildēja. Viņa stāvēja pie loga un vērās trokšņainā centrālo ielu krustojuma rosmē. Te šur, te tur pazibēja autospuldžu ugunis, bet vakars bija tik skaidrs, ka šīs ugunis likās bālas un nespodras un pat nevajadzīgas, kad visapkārt arī bez tā bija tik daudz gaismas. Pa trotuāriem cienīgi un nesteidzīgi so]oja vīrieši un sievietes, brīžam apstādamies pie spilgti apgaismotajām veikalu vitrinām un ilgi aplūkodami izstādītos jaunumus. Virs pretējā piecstāvu nama jumta ik mirkli iedegās un dzisa reklāmu ugunis. Tās aicināja pilsoņus apdrošināt dzīvību. Šajā vasaras vakarā Annai reklāmā šķita gluži lieka un pat kaitināja viņu ar savām mirkšķinošajām ugunīm. Karstā, garā diena bija pilsētu nogurdinājusi, un tagad to spirdzināja no līča puses plūstošais jūras dzestrums.

Nikolajevs piegāja pie Annas un aizskāra viņas plecu. Viņa lēni pagrieza galvu un iešķībi, mazliet aizdomīgi pavērās Nikolajevā. Viņas skatienā bija kaut kas jauns, it kā viegls aizvainojums, it kā slēpta neuzticība. Un vispār Anna pašreiz bija cita un nemaz nelīdzinājās inženierei Krūmiņai. Viņa bija it kā garāka, slaidāka kļuvusi, un viņas sejā atspoguļojās sarežģīto jūtu spēle: acis mazliet smaidīja, lūpas bija cieši sakniebtas, it kā baidītos kaut ko pateikt, un uz sejas te parādījās, te nozuda sarkani plankumiņi. Anna jutās laimīga.

—   Sadusmojies? — Viktors prasīja.

Anna atkal icsānis mazliet neuzticīgi lūkojās viņā un teica maigi aizbildnieciskā tonī:

—   Tu esi parupjš, Viktor.

Viņa pirmo reizi pateica «tu», bet tik pārliecinoši un

stingri, ka Nikolajevs neviļus pasmaidīja: cik gan viņš nejauca «tu» un «jūs»!

—   Atbildēšu par visiem grēkiem reizē! — Nikolajevs sacīja un, atkal apskāvis Annu, to noskūpstīja. Viņa sagrīļojās, pavilka ar roku aizkaru, bet Nikolajevs viņu noturēja un, jūsmodams par viņas izskatu, prasīja:

—   Parupjš? Jā?

Visu vakaru viņa bija līksma, spēlēja klavieres, pat dziedāja. Balss viņai nebija liela, bet brīnum jauka. Tādas balsis neierosina sapņus, bet liek domāt, sēdēt un atcerēties pārdzīvoto, tās ir kā labs stāsts, kurā daudz domu un šīs domas izteiktas vienkāršiem, īstiem vārdiem.

Tagad vairāk runāja Anna, un Viktors klusēja. Dīvaini, ka pašlaik viņš nedomāja par nākošo dzīvi, ne par to, kādā veidā tai tuvojas. Un piepeši apklusa arī Anna. Nikolajevs gan pūlējās viņu izklaidēt, sāka stāstīt dažādus jocīgus notikumus no celtnieku dzīves, līdzīgus tiem, ko stāstīja Annai ceļā uz Dubultiem, bet Anna klausījās izklaidīgi un negribīgi smaidīja.

—   Piedod, Viktor, es jūtos mazliet nevesela, — Anna atzinās.

—   Kas tev notika? Nu, saki!

—   Vēlāk. Vēlāk.

Nikolajevs izsauca mašīnu un aizbrauca nevis uz māju, bet uz būvlaukumiem, — tik un tā viņš pašlaik nevarētu aizmigt. «Kas gan viņai notika?» domāja Viktors. «Kāda viņa tomēr dīvaina — te smejas, te raud. Droši vien atcerējās pagātni, vīru, bērnu.» Un arī Viktors pats sāka domāt par Tatjanu, par meitenītēm. Viņš vienmēr atcerējās pagājušo ar grūtībām, viņam pat likās, ka viņš visu ir aizmirsis un tagad nevis atceras, bet izdomā, un no tā pagātne likās it kā nereālā, līdzīga sapnim, kad atmiņā iespiežas galvenais, bet ne sīkumi. Bet Nikolajevam visdārgākie bija tieši šie sīkumi, un viņš savā iztēlē tos piegleznoja klāt. Viņam pašlaik likās, ka viņš nostājies uz kādas augstienes, no kuras pārredzama viņa pagājusī un arī nākamā dzīve. Lai ieietu šajā nākamajā dzīvē, vajag nokāpt no augstienes, un tad pagātnes vairs neredzēsi, bet viņam negribējās šķirties ne no Tatjanas, ne no meitenītēm.

Nikolajevs bija uzminējis — Anna atcerējās vīru. Viņš negaidot sāka lūkoties viņā no ģīmetnes laipnam, vērīgām acīm, un Anna vairs nevarēja ne stipri runāt, ne jautri smieties; istabā tagad bija tikai viņš, Aleksandrs Vesņins, bet Viktors runāja kaut kā dobji, un viņa balss šķita plūstam it kā no tālienes. Kad Anna palika viena, viņa noņēma no sienas ģīmetni un ilgi lūkojās tajā. Viņas atmiņā bija iegūlusies vai ikkatra viņu kopejās_ dzīves diena. Pretstatā Nikolajevam Anna labi atcerējās sīkumus, sarunas ar vīru, viņa balss dažādās noskaņas un viņai neko nevajadzēja piegleznot, viņa pat neatļautu sev nekādus izdomājumus. Ne jau nu tādēļ vien, ka viņai būtu labāka atmiņa nekā Nikolajevam. Viktors bija nodzīvojis kopā ar Tatjanu turpat piecpadsmit gadu, bet Anna bija kopā ar Aleksandru tikai nedaudz vairāk par gadu, un viņai atmiņā palicis viss līdz pēdējam sīkumam.

Anna gribēja noslēpt ģīmetni kumodes atvilktnē, bet tad pārdomāja un pakāra to vecajā vietā, kur no saules izbalējušajās tapetēs bija redzams mazs, gaiši zils kvadrātiņš kā bālganas migliņas neaizēnots debesu gabaliņš. «Lūk, tāpat tu mūžam dzīvosi manā atmiņā, mans visumīļais, tuvais, neaizmirstamais …» domās Anna uzrunāja Aleksandru. «Bet viņš, likās, apvainojās,» atcerējās Anna Nikolajevu. «Nē, viņš ir gudrs, viņš sapratīs, viņš nevar nesaprast mani.» Anna piepeši izbijās, tā mīlēja viņus abus, mīl ar vienādu mīlestību, un, ja tagad atgrieztos Aleksandrs, viņai būtu grūti pateikt, kurš no abiem viņai tuvāks, dārgāks.

«Nē, tā var prātu zaudēt. . .» Anna piegāja pie radiouztvērēja un ieslēdza Maskavu. Mūzika viņu nomierināja.

2

Drīz pēc sarunas ar Jāni Kaulu par nepareizo darba uzskaiti celtniecības priekšniekam nācās sadurties ar otru nopietnāku gadījumu, kas viņu pārliecināja par to, ka Rīgā vēl sastopami tādi spēki, kas diezgan veikli bremzē tresta darbību.

Gandrīz veselu nedē|u kadru daju kašķīgi revidēja divi prokuratūras pārstāvji — Zeibots, padzīvojis vīrietis ar izmocītu seju, un pajauna, rūpīga sieviete — Skudra. Kadru daļas vadītājs Juris Šporovs caurām naktīm sēdēja savā istabiņā, gatavodams viņiem dažnedažādas izziņas, tabulas, sarakstus. Sākumā Nikolajevs nepiegrieza šim juridiskam iebrukumam nopietnu vērību, kaut gan par tā ieilgšanu pabrīnījās. Bet lieta pieņēma negaidītu virzienu.

Pabeiguši savu darbu, pie kā bija patērēts ne mazums enerģijas, ko, pēc Nikolajeva domām, tiešām varēja lietderīgāk izmantot, izmeklētāji kopā ar Juri Sporovu ieradās pie tresta vadītāja. Nikolajevam gan vajadzēja steidzami izbraukt uz Kaļiņingradu, bet braucienu vajadzēja atlikt: ko tu padarīsi, — prokuratura.

—   Skaitām par savu pienākumu, kā teikt, dalīties savos iespaidos, — Zeibots paziņoja, ērtāk iekārtodamies pie nomaļus stāvoša galda. Pēc toņa, kādā viņš izteica pirmos vārdus, Nikolajevs saprata, ka galvenā apsūdzētāja iespaidi ir slikti.

Šporovs apsēdās uz krēsla maliņas, gatavībā jebkurā mirklī padot priekšniecībai to vai citu dokumentu, nepieciešamu «iepriekšējās izmeklēšanas» gaitā. Nikolajevam tas nepatika, un viņš paaicināja Sporovu pie galda.

—   Iekārtojieties kā mājās!

Apsūdzības nolasīšana ilga minūtes četrdesmit. Nepaceļot^ balsi pat tur, kur to vajadzēja paaugstināt, lai pasvītrotu kādu dziļdomīgu secinājumu, Zeibots raksturoja, pēc viņa vārdiem, kadru aplamo komplektēšanas ainu. Lieta sākās ar to, ka pirms dažiem mēnešiem atlaistais galvenais mechaniķis, vecākais grāmatvedis un finansu nodaļas ekonomists bija iesnieguši prokuraturā un Republikāniskajā arodbiedrību padomē lūgumu atstāt viņus darba vietā un izmaksāt algu par piespiedu kavējumu. Ka vienīgo atlaišanas iemeslu cietušie minēja to, ka trestā vispār nemīlot latviešus. Tālāk lūgumā bija uzskaitīti visu pēdējā gada laikā atlaisto, kādreiz autoritativo darbinieku uzvārdi. Starp tiem bija arī divreiz darbā pazeminātais Valters. Šos ietekmīgos faktus apsūdzētājs taupīja beigām: kādu rasētāju, ko savā laikā

apmeloja galvenais mechaniķis, tiešam atlaida bez jebkāda pamata.

—   Viss tas liecina par lielām nekārtībām trestā un izvirza uzdevumu atlaist un saukt pie atbildības kadru dajas vadītāju biedru Sporovu, — bezkaislīgi nobeidza apsūdzētājs, ar samta gabaliņu cītīgi tīrīdams nosvīdušās brilles.

—   Kadru da]a nav vainīga — darbiniekus pieņemu un atlaižu es pats, — Nikolajevs atturīgi piezīmēja.

—   Juridiski jā, bet faktiski… — Skudra enerģiski protestēja, nepacietīgi noklausījusies sava partnera ziņojumu.

—   Jūs taču esat juriste, — Nikolajevs atgādināja.

—   Es esmu arodbiedrību padomes darbiniece.

—   Tas man zināms. Mums ar Sporovu ir vienalga, vai arodbiedrības vai citas markas jurists izvelk mūs aiz auss saulītē.

Taču komisija bija nopietni noskaņota, neviens nepasmaidīja, bet Sporovs sadrūma vēl vairāk.

—   Pagaidiet, iztirzāsim visu pēc kārtas, — Nikolajevs ierosināja, atvērdams pilnos aktu vākus ar dažādām tabulām un izziņām, kuras bija savācis Sporovs.

—   Ai, ai, cik daudz pierakstīts! — Nikolajevs nogrozīja galvu, tad, pavēries Sporovā, stingri piezimēja:

—   Turpmāk es jums aizliedzu nodarboties ar skaitļu ekvilibristiku, ņemiet to vērā.

—   Atļaujiet, — iejaucās Zeibots.

—   Valsts noteiktā atskaites kārtība — likums visiem, tai skaitā arī pašiem likuma sargiem. Lai neizdomā paši savus, lūk, šos palagus, — Nikolajevs atritināja garum garo tabulu un sarauca pieri — Jā-a, te bez metru mēra neiztiksim.

Runīgā sieviete neizturēja un sadumpojās.

—   Jūs aizmirstaties, biedri Nikolajev! Jūsu priekšā autoritativu iestāžu pārstāvji, un vajadzētu izturēties delikātāk. Un turklāt . . .

—   Sakiet, lūdzu, — viņu pārtrauca Nikolajevs, — vai tiešām jums nav nekādu citu svarīgāku darīšanu kā nodarboties ar šiem analitiskiem vingrinājumiem?

Skudra izteiksmīgi paraustīja plecus: «Sak, ko tur vēl runāt.»

—   Pusgada laikā esmu pieņēmis darbā četri simti deviņpadsmit cilvēkus, — Nikolajevs sāka aizstāvēties,

—  no tiem trīssimt divdesmit latviešu, septiņdesmit krievu un pārējo dažādu citu tautību. Aiz dažādiem iemesliem atvaļināti simt trīsdesmit septiņi cilvēki, tai skaitā tikai četrdesmit seši latvieši. Man, atklāti sakot, pat neērti minēt šos skaitļus, bet jūs mani piespiežat. Jājautā, kur tad nu ir tā aplamība manā kadru izvēlē? Kur nepareizība, ja pēdējā laikā esmu izvirzījis vadošā darbā vairak nekā simt trīsdesmit Rīgas arodskolas beigušos jaunos speciālistus? Ja no celtniecībā strādājošiem trīssimt inženieriem un techniķiem lielā puse ir pastāvīgie Latvijas iedzīvotāji? Ja iecirkņu un nodaļu vadītāji ir galvenokārt vecie rīdzinieki, kurus es varbūt mīlu un cienu vairāk nekā jūs, godājamie komisijas locekļi? — iekaisa Nikolajevs.

Bet klausītājus neaizrāva celtniecības priekšnieka satrauktā runa. Viņš to saprata un apklusa.

—   Ko tad jūs īsti gribat no manis? — pēc neveikla klusuma brīža Nikolajevs noprasīja.

—   Nepieciešams, lai jūs rakstiski izteiktu savu attieksmi pret mūsu ierosinājumu, — Zeibots sacīja.

—   Jā, rakstiski, — viņam piebalsoja Skudra.

—   Dodiet šurp! — Nikolajevs paņēma komisijas aktu un uzrakstīja: «Secinājumiem nepiekrītu, izņemot nepareizo rasētājas atlaišanu.»

—   Vai tas būtu viss?

—   Pagaidām viss, — zīmīgi notēica Zeibots, ar to pašu norādīdams, ka galvenais vēl priekšā.

Izmeklētāji aizgāja.

—   Tik skarbi nevajadzēja, — Sporovs nedroši ieteicās.

—   Nu, ziniet ko, Juri, pie diplomātiskiem paskaidrojumiem jāpieradinās no bērnu dienām, bet mana bērnība iekrita kara un revolūcijas laikā, kad runāja lielgabali, ne sūtņi.

—   Vai varu iet?

—   Ejiet! Vakarā sasauksim iecirkņu un nodaļu vadītājus, apspriedīsimies.

—   Tresta strādnieku vidū izplatījušās baumas par lielām izmaiņām personālā sastāvā, — Šporovs sacīja.

—   Jo nepieciešamāk apspriesties ar ļaudīm.

Nikolajeva dzīvē vēl nebija nācis priekšā tāds gadījums, kad viņu tik bezjēdzīgi apvainotu, izņemot vienu nejauku, pēc viņa vārdiem, drukas kļūdu, kad viņu vēl pirms kara uz trim mēnešiem atstādināja no darba uz kāda nepareiza ziņojuma pamata. Bet tas bija jau sen. Kopš tā laika jau daudz ūdeņu aiztecējis …

«Ari atraduši mērķi — Juri Sporovu,» Nikolajevs domāja. «Bijušais divizijas komandiera adjutants manāmi apjuka, kaut gan ne vienu reizi vien ir gājis ar izlūkiem pretuzbrukumos, aizstāvēdams sava ģeneraļa novērošanas punktu. Bet ne jau nu Šporovs visam cēlonis. Tur tālāks mērķis: sak, jāpamēģina, vai līdz ar Sporovu nevar nogāzt arī tresta vadītāju? Un, ja nu ne pavisam nogāzt, tad vismaz paskrāpēt viņam seju, lai neērti ļaudīs rādīties.»

Tomēr Nikolajevs nenoliedza, ka kaut cik taisnības ir arī Zeibota un Skudras pusē, ka tiešām bez uguns dūmu nav; kaut gan, jo mazāka uguntiņa, jo biezāki dūmi. «Bet tomēr, tomēr,» prātoja Nikolajevs. «Rasētāju, labu meiteni, atlaida bez kādas noskaidrošanas, uz vārda noticot galvenajam mechaniķim, garāmgājējam, kuru pašu vajadzēja aizdzīt. Jāatzīstas, pasteidzāmies arī ar finansu nodaļas ekonomista atlaišanu. Trūkst mums pacietības, skatoties, ka cilvēki aug nevis pa stundām, dienām, bet gadiem. Nu, un pareizi ari tas, ka Šporovs tiešām nepietiekami nodarbojas ar kadru sagatavošanu, paļaudamies uz savu lodziņu, pie kura tomēr arvien retāk pieklaudzina apmeklētāji. Vai gan mazums tādu lodziņu Rīgas celtnēs un rūpnīcās! Tad nu arī iznāk, ka šī komisija, vai nu tā to gribēja, vai ne, ierosinās šo to pārskatīt.» Un Nikolajevs jau mazliet nožēloja savu uz karstām pēdām izdarīto uzrakstu uz komisijas akta. Tomēr tepat, atcerēdamies, pret ko atvēzējās izmeklētāji, viņš sajuta neizturamu aizvainojumu. Viņš pameta visus darbus un aizbrauca pie Liepiņa.

Pilsētas komitejas sekretārs bez īpašas intereses noklausījās celtniecības priekšnieka pusstundu ilgo stāstu.

—   Tas man nav nekas jauns, — sacīja Liepiņš. — Parastais gājiens.

—           Kā tad, gājiens gan! — iesaucās Nikolajevs.

—   Par cita nelaimi jau galva nesāp …

—   Nepiktojies, — viņu apstādināja Liepiņš. — Noskaidrosim.

—   Nūja, tagad tikai sāksies noskaidrošanas, visu izkārtos pēc zināmiem likumiem: atsūtīs uz trestu kaut kādu pretkomisiju, iejauksies ministrija, sāksies sarakstīšanās. Bet kas tad jānoskaidro? Nu, kas? Saki, lūdzams!

—   Buržuāziskais nacionālisms. Tu ar to aci pret aci saduries pirmo reizi, bet mums ar to jāsaduras vai ik dienas. Velnišķi lokans ienaidnieks. Prot spekulēt ar mūsu vismazāko kjūdiņu.

—   Vajag ņemt stingrāk!

—   Ja dos no visa spēka, tad var arī savējiem trāpīt. Buržuāziskie nacionālisti īpašās formās nestaigā, lai tos varētu pazīt. Šodien tas ir kāds jurists, rīt — kolchoza rēķinvedis, parīt — namu pārvaldnieks. Viņi darbojas izklaidus un sastopami visur. Pie kam cenšas turēties ēnā, aiz godīgu cilvēku mugurām. Kā redzi, tur vajag snaipera, ne ložmetēja uguni.

—   Es tādos apstākļos neesmu strādājis.

—   Un tas ir slikti, — piezīmēja Liepiņš. — Pastrādāsi, — kļūsi uzmanīgāks, vērīgāks. Bet tā pieradis tikai cirst un skaldīt.

—   Vārdu sakot, nomierināji, pateicos, — Nikolajevs pasmīnēja. — Ja tādas tās lietas, tad braukšu uz CK-

—   Vispirms atvēsinies, — Liepiņš deva padomu.

Bet uz CK Nikolajevam neiznāca aizbraukt, nevis

tāpēc, ka viņš būtu atdzisis, bet aiz cita iemesla — Liepiņa pieņemamajā istabā viņu gaidīja Kostenko, kas ziņoja par ugunsgrēku pirmajā būviecirknī. Ugunsgrēks gan jau bija likvidēts, bija nodegusi tikai pagaidu piebūve pie noliktavas, bet Nikolajevs nekavējoties devās uz būvlaukumu. Tur viņš sastapa veselu ugunsdzēsēju armiju, kas no visām Rīgas malām bija atdrāzušies šurp savās izkrāsotajās mašīnās. Ūdens nebija taupīts — pie

noliktavas bija izveidojies īsts ezeriņš. Tad vēl pašā laikā ugunsdzēsējiem radas palīgs — pār pilsētu uznākušais negaiss; pāri gāja tāda lietus gāze, it kā visi Rīgas jūras līča ūdeņi būtu pacēlušies gaisā un gāztos uz pilsētas ielām.

Notikumu ar strādnieku atlaišanu trestā uz laiku aizēnoja ugunsgrēks. Negaiss vainīgo nepaglāba. Jau otrā dienā pulkvedis Damburgs nokļuva viņam uz pēdām. Nikolajevam par lielu pārsteigumu arestēja pavisam nenozīmīgu noliktavas pārzini, klusu, nabadzīgu večuku, kuru viņš nesen bija pat prēmējis nevis par centību, bet lai viņam palīdzētu. «Kad nu reiz neiet, tad neiet,» uzzinājis par šo jaunumu, noskaitās Nikolajevs. «Tagad vajadzēs aizstāvēties no divām pusēm, ieņemt kaut lokveida aizstāvēšanās pozicijas pēc Kostenko padoma: no vienas puses — modrības trūkums, no otras — bailīgums. Liktos, it kā viena no otras neatkarīga parādība, bet te nu šis rēķins mazliet komplicēts.»

Un tiešām, pēc divām dienām notika diezgan barga saruna vienlaicīgi par ugunsgrēku un revizijas komisiju. Liepiņš uzstājās pirmais, pēc tam savas domas izteica arī citi. Priekšsēdētājs, vecs, visu cienīts komunists, uzmanīgi noklausījās, tad teica:

—   Liepiņš jau nu drusku par daudz pārcentās, — mēs nemaz neapvainojam Nikolajevu kadru padzīšanā. Šī komisija, kas bez partijas orgānu ziņas nodarbojās ar tresta revidēšanu, bijusi vai nu pļāpas, vai netīri ļaudis. Tas būtu pilsētas komitejā jāpārbauda. Bet, kas attiecas uz ugunsgrēku, tad pats Nikolajevs arī savu vainu nenoliegs. Man liekas, tas viņam jāņem vērā. Bet, lūk, uz ko vēl vajadzētu vērst uzmanību. Ja noliktavas aizdedzinātāju izdevās padarīt nekaitīgu un diversijas sekas likvidētas; tad šīs buržuāziskajiem nacionālistiem kalpojošās komisijas «darbības» sekas vēl liks sevi manīt. Šeit jānāk Nikolajevam palīgā kadru sakomplektēšanā.

Un tā arī bija. Vēl ilgi pa būvlaukumiem un tresta valdes gaiteņiem klida baumas par to strādnieku maiņu, kuri neprotot latviešu valodu, it kā arī pats Nikolajevs karājoties mata galā un jau gatavojoties aizbraukšanai, kaut gan viņam ļoti negriboties šķirties no sava dzīvok

līša pilsētas centrā. Atradās ari kāds lechniķis, kurš pats iesniedza atlūgumos no darba it kā ģimenes apstākļu dēļ. Nikolajevs pats personīgi izpētīja viņa ģimenes apstākļus. Izrādījās, ka techniķa sieva un māte Rīgā jutās gluži labi un pavisam nelabprāt gatavojās aizbraukšanai. Nikolajevs nekad nevienu neaizturēja, nepierunāja, pie šī principa viņš gandrīz vienmēr turējās; bet ar techniķi viņš noņēmās visu vakaru un nevis tādēļ, ka tas būtu neatvietojams darbinieks. Nikolajevs gribēja pārvilkt savā puse nenoteikto darbinieku, lai tā piemēram nesekotu varbūt vēl kāds no tresta ļaudīm. Pirmajā cīņā celtniecības priekšnieks uzvarēja.

Ārēji likās, ka viss iet pa vecam. Neizdevās nogāzt ne Šporovu, ne Nikolajevu; gluži otrādi, neveiksmīgie juristi saņēma stingru sodu un nožēloja savas kļūdas. Bet Nikolajevs bieži vien sajuta apakšzemes grūdienus, kurus agrāk it kā nepamanīja. Vai nu viņš pats bija kļuvis seismografiski jutīgs pret mazākajām cilvēku garastāvokļa svārstībām, vai varbūt tiešām buržuāziskie nacionālisti bija sataustījuši celtniecībā kādas vārīgas vietas. Kā viens, tā otrs bija patiesība. Nikolajevs sāka vairāk laika ziedot tīri nesaimnieciskiem jautājumiem. Nesen arī aizjūras viesim bija palaimējies sameklēt jaunus palīgus bez Valtera, jo cerības uz inženiera palīdzību bija pagaisušas.

Vakaros, atgriežoties mājā no tresta, Nikolajevs bieži vien atcerējās večuku, noliktavas pārzini, un juristus, kas viņam bija sagādājuši tik daudz raižu. Kopēju sakaru starp tādām parādībām kā ugunsgrēks, nepareizā darbu uzskaite, baumas vai darba kavējumi viņš uztvēra nekļūdīdamies. Tomēr sakarus starp atsevišķiem cilvēkiem Nikolajevs, līdz kaklam apkrauts darbiem, neuztvēra. Un vispār tas jau ietilpa Damburga pienākumos, kas veselu nedēļu nebija trestā rādījies. Redzams, Nikolajevam tēmēto apakšzemes grūdienu izejpunkts atradās kaut kur ārpus Rīgas būvlaukumiem.

4* 'ķ

*

Aizjūras ciemiņš Osvalds Greiers tanīs dienās devās īpatnējā izbraucienā pa dzimtajām vietām. Izmantodams

kāda sena paziņas labvēlību, Greiers čīkstošā «Opeladmirali» devās ceļot pa Daugavas kreiso krastu. Greieru vadīja ne tikai vēlēšanās paskatīties dzimto ciematiņu. Iemesls bija cits: netālu no Jaunjelgavas dzīvoja viņa brālēns, kas tagad, ja vien palicis starp dzīvajiem, varētu noderēt. Bet arī to Greiers neuzskatīja par sava ceļojuma galveno mērķi. Viņš dega nepacietībā paraudzīties, kas īsti noticis laukos pēdējo piecu gadu laikā.

Rīga bija līdz nepazīšanai pārvērtusies, — Greiers vis neskatījās uz galvaspilsētu kā pēc pagātnes sērojošais Valters caur nesalasāmām firmu izkārtnēm, bet gan ka pieredzējis izlūks, kas ievēro visu, sākot no ielu krustojumā apstājušās automašīnas numuriņa līdz izaugušo rūpnīcu jaunajiem korpusiem. Rīgu Greiers vairs nepazina, ja nerunā par arehitekturu, kas maz interesēja kara topogrāfu. Bet kā tad izskatās laukos?

«Opel-admiralis» lauku ceļu pagriezienos šņāca un krāca. Un tas arī saprotams, ņemot vērā, ka mašīna trīs reizes kapitali remontēta un vēl vairāk pārkrāsota. Grūti pateikt, kāda tā bija, nonākot no konveijera. Spriežot pēc aplupušā iespieduma kreisajā spārnā, liktos, ka tumši zila, pēc tam pie Maskavas tā droši vien nobalsināta ar kaļķiem un, tuvojoties Rīgai, izkrāsota nenovāktu rudzu krāsā. Katrā ziņā «Opel-admiralis» ne vienu reizi vien pa kara gadiem bija pārmaskojies, citādi vis nebūtu nodzīvojis līdz mūsu dienām. Visbeidzot to bija pārkrāsojuši melnā krāsā, pilnīgi pieskaņotā tā tagadējā īpašnieka gaumei un biografijai, kurš, diemžēl, nebija vis nokļuvis uz apsūdzēto sola, bet sēdēja pie advokata galdiņa piesmēķētā tautas tiesas istabiņā.

Izrāpies no meža, Greiers pagrieza taisni uz austrumiem. Pa labi un kreisi parādījās nokalnītēs izmētāti ciemati, bet uz paša upes krasta starp kļavām, tāpat kā agrāk, stāvēja baznīciņa, tikai kļavas bija krietni paaugušās. Seit uzauga Osvalds Greiers.

«Bet nekas, itin nekas nav pārmainījies,» apkārt lūkodamies, Osvalds nodomāja. «Tiesa, mājiņas gan it kā zemākas kļuvušas. Bet tā jau pasauli redzējušam cilvēkam vienmēr liekas, kad viņš pēc ilgiem klejojuma gadiem atgriežas dzimtajā pusē.»

Pār ciematiem, lecošās saules apmirdzētas, cēlās sīkas dūmu strūkliņas; vējš tās uztvēra, nesa uz upes pusi un, lai kā arī centās, taču nevarēja savienot kopā; dūmu mākulīši, tā ir nesasnieguši bērzu birztaliņu, turpat debesīs izplēnēja. Katru māju aizslēpa ozoli un liepas, tie auga cieši kopā, un zari bija tā sapinušies un samežģījušies, ka atgādināja taigas biezokni; taču nekad to vainagi «nesastapās ar kaimiņu māju zaļo aizsegu, jo līdz tai parasti vismaz puskilometra attālums.

Lauku ce|ā no visām mājām satecēja takas un taciņas, līkumodamas ap koku puduriem, apiedamas lielos laukakmeņus, tāpat kā aprilī satek palu strautiņi kādas bezvārda upītes gultnē; bet gandrīz nebija taciņu, kas savieno kaimiņu mājas, — uz taciņas taču nekas neizaugs, no tās nebūs nekāda labuma. Arī ežas šeit bija citādas — ne šauras, saujas platuma neuzartas zemes strēmelītes vai vecainītes ceturtdaļzirga arkla vagas platumā, bet veseli akmeņu lauki un ar dzeltenu grīsli pieauguši purvāji. Tādas ežas tik viegli neaparsi, tās vajag saspridzināt un uzšķērst ar ekskavatoriem . . . Tāds, tikai vēl klusāks, Greieram rādījās bijušais dzimtais pagasts, kad viņš notālēm uz to noraudzījās. Likās, ka nekas un nekad nespēs izmainīt lauku dzīves parasto plūdumu.

Bet Greiers maldījās. Viņu nepievīla vis pilsētnieka pirmie iespaidi, kas, laukos atgriezies, ar prieku atceras jebkuru no bērnības pazīstamās graviņas līkumiņu un bieži vien neievēro daudz ko svarīgāku. Ne pirmajos iespaidos meklējama Greiera kļūdīšanās būtība, kaut gan viņš, manāmi satraukts, veltīja ilgus skatienus te vienai, te otrai dārgai pagātnes iezīmei, — bez tām šis apvidus viņam būtu svešs. Greiers vēl nepārzināja šīs zemes iekšējās izmaiņas, par ko bija dzirdējis vai lasījis laikrakstos un kam maz ticēja.

Drīz radās piemērots gadījums. Apbraucot zemnieka vezumu, Stokholmas ciemiņš neuzmanīgi pagrieza mašīnu nost no ceļa un iestiga ar purva zāli aizaugušā staignājā. Automobilis, kas frontē desmitiem reižu bija buksējis, it kā pēc paraduma paklausīgi apstājās.

—   Iesēdās, — norūca Greiers, rāpdamies ārā no fnašīnas, un ar cerību paskatījās uz tuvojošos vidējos gados

vīrieti. Tas gāja vezumam blakus, vicinādams nomizotu rīkstīti.

—   Sveicināti! — pie cietušā krieviski griezās vīrietis, kas gāja blakus*vezumam, kad bija nonācis blakus «Opeladmiralim». Greiers sveicienu atņēma latviski. Tad ari sāka runāt vīrietis latviešu valodā. — Būs jums vai jāpalīdz, — viņš teica, — droši vien steidzaties? Nūja, saprotams, saprotams. Ražas novākšanas laiks.

—   Es samaksāšu.

—   Tad rāpieties ārā pats!

—   Ko tad jūs no naudas atsakāties? — Greiers pasmaidījis prasīja.

—   Par palīdzību maksas neņemu, — nopietni atbildēja zemnieks. — Elvira! — viņš uzsauca uz vezuma sēdošai meičai. — Brauc viena, man te biedram jāpalīdz.

—   Aiziešu pēc žagariem, — nolēma Greiers.

—   Es pats aiziešu, — parupji atteica nesavtīgais palīgs, — noķēpāsieties, bet jums droši vien sapulcē jāuzstājas.

«Kādā sapulcē?» Greieram tikko nepaspruka; tūliņ, sapratis, ka viņu notur par kādu priekšnieku no rajona, ieprasījās:

—   Kā tad jūs sauc?

—   Rūdolfs Rudzītis, — jau iedams atsaucās zemnieks.

Pēc stundas, ar lielām grūtībām izdabūjuši mašīnu uz ceļa, viņi apsēdās atpūsties un uzsmēķēt.

—   Bet ciematus domājam noārdīt, — Rudzītis atgriezās pie pārtrauktās sarunas par kolchoza dzīvi.

—   Pavisam? — painteresējās Greiers.

—   Pavisam. Jaunatnei ciematos kļūst garlaicīgi un mums, vecajiem, arī neparocīgi.

—   Ciematā taču viss pa rokai — lauks, sakņu dārzs, augļu dārziņš.

—   Protams, protams, — piekrita Rudzītis, — viss pa rokai, kad rokas īsas. Bet mums tagad, lūk, cik daudz zemes — trīsarpus tūkstoši hektāru, tad vēl simts hektāru meža, un, kad nosusināsim purvu, vēl nāks klāt septiņi simti hektāru.

—   Vai tu, Rūdolf, nenožēlo, ka iestājies kolchozā?

—   Zēlo vai nežēlo, bet vajag stāties.

—   Vai tad piespieda? — prasīja Greiers.

—   Pats sevi piespiedu. Saimniecība jau man bija liela, sieva stājās virsū, lai ņemot kalpu. Labi, ka neņēmu, citādi es tagad nebūtu kolchozā, neuzņemtu.

—   Ar savu darbu var daudz ko iegūt, — pamācošā toni noteica Grciers.

—   Saprotams, saprotams, — noteica Rudzītis.

Un, it kā galīgi pārliecinājies par sarunu biedra krietnumu, sāka žēloties par MTS direktoru, kas dodot priekšroku sen apgūtām zemēm, bet par plēsumiem un celmu laušanu neliekoties ne zinis; ar ne visai glaimojošu vārdu pieminēja arī arte|a priekšsēdētāju, kas labprāt mīlot pastaigāt pa ezermalu ar šautenīti. — Bet mūsu acis vai nu dzērājs, vai mednieks — diedelnieks vien ir.

Greiers iedrošināts deva padomu:

—   Nu tad pagriez atpakaļ, kamēr vēl nav par vēlu.

Rudzītis izbrīnījies uzlūkoja Greieru un pasmīnējis

teica:

—   Tu, biedri, laikam mani pārbaudi. Saprotu, saprotu. Tāpat mani centās pārbaudīt pagājušajā gadā apriņķa pilnvarotais. Nu nē, atpakaļ vairs nekāpšos. Nav nekādas jēgas. Rokas arī no arkla atradušas, kaut zemnieka rokas, taču atradinājušās. Nu, bet ar priekšsēdētāju droši vien tiksim galā kopējiem spēkiem.

—   Pareizi, Rūdolf, — atbildēja Greiers, bet pie sevis nodomāja: «Nu nodevējs uz nodevēja. Pārbēdzēji. Kā gan prezidents turēja viņus par republikas balstu?»

Kad «Opel-admiralis» uzskrēja pirmajā uzkalniņā, Rudzītis, pacēlis roku uz Daugavas pusi, piemiedza acis:

—   Lūk, biedri, rudzi, cik viņu daudz!

Greiers paraudzījās uz to pusi, kur rādīja ceļabiedrs, un saskaitīja citu aiz cita ejošos traktorus. _

—   Un tagad skaties tur, — arvien vairāk iedegdamies, rādīja Rudzītis, — baltie aplīši mežmalā. Mērnieki. Jau otro mēnesi strādā. Puikas tur pazūd cauram dienām — palīgi! … Bet, lūk, tur aiz ezera mana brigāde nometusies brokastot. Vai redzi?

—   Redzu, — Greiers attrauca, acīm redzot saniknots, ka vienkāršs zemnieks centās viņam atklāt svešu un nesaprotamu pasauli.

—          Apstādini, — pa savai modei norīkoja Rudzītis.

—   Skaties, kā velk!

—   Ko tad velk? — Greiers nesaprata.

—   Mājiņu velk.

Greiers tikai tagad pievērsa uzmanību šim skatam. No jauna mežiņa tiešām izlīda visīstākā māja, kuru vilka divi kāpurķēžu traktori.

—   Bet mana no akmens, būs jālauž, — neapmierināts teica Rudzītis.

Aiz neparastā pārceļotāja gāja vesels bars bērnu. Starp tiem bija arī divas sievietes. Māja vienmērīgi šūpojās, atstādama aiz sevis platu nospiestas zālītes svītru. Greiers uz jumta saskatīja strazdu būrīti, netālu no tā riņķoja un kliedza satrauktie strazdi, taču arī viņu mājokli puišeļiem par prieku pārvietoja neizjauktā veidā. Pūlis priecīgi dūca, bija dzirdami smiekli, joki, un kāds nebēdnīgs puišelis iespurdza pa durvīm, atvēra logu un pavicināja salmeni pret saviem sajūsminātajiem biedriem; māte viņam padraudēja. Traktori pagriezās pa labi un sāka iet paralēli ceļam, līdzi tiem lēnām pagriezās arī māja ar fasadi pret Greieru un Rudzīti.

Greiers smagi nosēdās pie stūres.

—   Nu, iešu es arī. Pateicos par pavešanu, — tencināja ceļabiedrs. — Mani droši vien jau nomeklējušies. Un jūs jau arī, jādomā, rajonā gaida.

—   Es esmu brīvs cilvēks, atpūšos, — motoru ieslēgdams, Greiers paskaidroja.

—   Ak tā, saprotams, saprotams, — nedaudz vīlies noteica Rudzītis, varbūt nožēlodams, ka velti zaudējis laiku ar rajona darbiniekam līdzīgu, bet dīku cilvēku.

Vēl daudz ko ceļā Greiers dabūja redzēt. Gan to, kā simtgadīgā, savas beigu dienas dzīvojošā purvā strādāja ekskavatori, gan to, ka pazīstamā divu ezeru caurtece jau aizdambēta ar zemes aizsprostu un tam blakus beidza celt hidroelektrostacijas ēku, gan to, kā ar nātrēm un dadžiem aizaugusi tēva māja, kaut gan Greiers bija domājis, ka tur būs novietojusies vai nu MTS, vai kol-

chozfl valde. Pat brālēna noslēpumainā pazušana neatstāja uz Greieru tādu iespaidu kā pa pļaviņu slīdošā, vienkāršā koka mājiņa. Tās kustībā šķila kaut kāds nepārvarams spēks, kas visvairāk biedēja Greieru.

Viņš satriekts atgriezās Rīgā. Tur priekšā bija vēl vienas errastības: Valters paziņoja, ka noliktavu nav izdevies nodedzināt, ka centīgais noliktavas pārzinis arestēts, ka Nikolajevs vēl aizvien sveiks un vesels un juristiem nav izdevies viņu sanaidot ar latviešiem. Greiers neskaitās un nekliedza kā parasti. Par kaut ko citu domādams, viņš atturīgi atgādināja:

—   Turpiniet nodarboties ar titulsarakstu …

3

Ministra atbraukšana uz mašīnbūves rūpnīcu lika Liepiņām padomāt. Iegriezdams kopā ar ministru dažādās rūpnīcās, Liepiņš secināja, ka pilsētas komiteja slikti vada rūpniecību. Rūpnīcas izaugušas, izauguši cilvēki, bet dažs labs no pilsētas komitejas darbiniekiem netiek šai augšanai līdzi. Apspriedies Latvijas Komunistiskās boļševiku partijas Centralajā Komitejā, Liepiņš nolēma pastiprināt pilsētas partijas komitejas kadrus ar komunistiem, kam būtu augstākā techniskā izglītība.

Izraudzīdamies kandidatūras, Liepiņš atcerējās Sokolovu, Iļjinas vīru, kuram tuvākajā laikā vajadzēja saņemt inženiera-celtnieka diplomu. Liepiņš ataicināja pie sevis Iļjinu.

—   Gribu ņemt jūsu vīriņu uz pilsētas komiteju, — Liepiņš teica Iļjinai.

—   Ko jūs?! — viņa brīnījās.

—   Vai nenāks?

—   Domāju, nenāks.

—   Nu tad cita lieta. Pamēģināšu sarunāt.

—   Bet viņš taču vēl nav beidzis institutu.

—   Zinu, esmu par to domājis.

—   Turklāt viņš mazliet kautrīgs, nedrošs.

—          Laikam sieva iebaidījusi, — iesmējās Liepiņš.

—   Bet kā viņam ar latviešu valodu?

—   Mācās.

—   Tad jau teicami.

—   Man pašai arī vēl nav, kā saka, izveidojies stils, — sacīja Iļjina. — Bet partijas darbā strādāju piekto gadu.

—   Jūs esat atriebīga! Bet, ja runā par stilu, viss atkarīgs no apstākļiem, kādos cilvēks strādā. Es nesen ar kādu Maskavas biedru biju vienā mazā rūpnīcā. Vai varat iedomāties, ka tur bez izņēmuma visi virpotāji ir ātrvirpotaji? Atnāk uz rūpnīcu puišelis un uzreiz nokļūst tādos apstākļos, ka pēc pāris mēnešiem arī viņš jau ir atrvirpotājs. Tur viņiem ir instruktori, pirmrindnieku skola, modernizēti darbgaldi. Un jauniņais uzreiz apgūst augstu darba stilu. Redz, kā!

—          Iznāk neērti, — I |j ina turpināja aizstāvēties,

—   vīrs un sieva — vienā daļā.

—   Atklāšu kā noslēpumu, ka jums man padomā cits darbs, — Liepiņš teica un piemiegtām acīm paraudzījās Iļjinā. — Nevarat uzminēt? Cīņas uzdevums!

Iļjina satrūkās, piecēlās, gribēja ko iebilst.

—   Sēdiet, sēdiet! — Liepiņš viņu apstādināja. — Nikolajevam uzdots celt prāvus objektus. Ar vienu pašu Ķegumu mēs tālu netiksim. Tresta programa palielinās apmēram divkārt. Tāpēc es gribu jūs ieteikt tresta partijas organizācijās sekretārā postenim.

Tagad Iļjina, nedomādama vairs par vīru, ņēmās pierādīt, cik nelietderīgi mētāt viņu no vienas vietas uz otru. Liepiņš staigāja pa kabinetu un smaidīdams klausījās. Tad apstājās viņas priekšā un nopietni sacīja:

—   Jautājums pilnīgi skaidrs, biedrene Iļjina.

Katja saprata, ka saruna beigusies, piecēlās un gāja

ārā. Viņa izgāja augsti paceltu, mazliet sāņus pagrieztu galvu. Liepiņš noskatījās viņai pakaļ un nodomāja: «Strādīga, talantīga un skaista! īsta krievu sieviete.»

Vakarā pilsētas komitejas sekretārā kabinetā nedroši ienāca Sokolovs.

—   Jūs mani izsaucāt, biedri Liepiņ? — viņš jautāja.

—   Izsaucu, — sekretārs atbildēja. — Nāciet tuvāk, biedri Sokolov! Sēdieties!

—   Nu ka, pie Rīgas jau esat pieradis? — Liepiņš negaidīti uzprasīja.

—   Pamazām pierodu.

—   Un projām braukt nedomājat?

—   Vai tiešām Katja viņam būs visu izstāstījusi? — nobrīnījās Sokolovs.

—   Atklāti sakot, biedri Liepiņ, biju domājis aizbraukt.

—   Uz kurieni tad?

—   Uz Kachovku. Rīgā maz betondarbu, — dzīvi ierunājās Sokolovs. — Bet es, kā zināt, esmu betonētājs.

—   Bet jūs jau esat, kā saka, bez piecām minūtēm inženieris, — piezīmeja Liepiņš.

—   Labs inženieris no manis tik drīz vēl neiznāks. Un mācos es tādēļ, lai būtu labs betonētājs.

Liepiņš nejauši salīdzināja Iļjinu un Sokolovu. «Mana Ņina noteikti sacītu, ka viņi nav saderīgs pāris,» domāja Liepiņš. «Sieva gara, slaida, ar lepnu stāju un melodisku balsi, bet vīrs — augumā neliels, patiešām nedrošs, pat seja viņam it kā smīnīga. Kas gan viņiem kopējs? Bet Iļjina velti vis neiemīlēs.»

—   Tātad, cik noprotu, jūsu mērķis — kļūt par inženieri-strādnieku?

—   Uz to pusi jau iet, biedri sekretar.

—   Bet ari komunismā būs inženieri un strādnieki, — atteica Liepiņš. — Tāds darbu dalījums pastāvēs' vēl ilgi.

Sokolovs klusēja.

—   Kā jūs domājāt, biedri Sokolov?

—   Ja arī saglabāsies, tad starpība starp inženieri un strādnieku būs apmēram tāda, kā tagad, teiksim, starp strādnieku un brigadieri, tā es domāju. Kas tad pašlaik ir brigadieris? Strādnieks ar lielāku pieredzi, kuru jebkurā brīdī var aizstāt kāds no brigādes locekļiem. Tā arī komunismā: strādnieks ar augstāko izglītību aizvien varēs aizstāt inženieri. Bet starpība, protams, būs pēc ieņemamā amata.

Sokolovs runādams kļuva arvien dzīvāks. Jau sen viņam gribējās dalīties savās domās ar kādu saprātīgu cilvēku, un viņš tiešām nopriecājās par šo gadījumu.

—   Ir labi, ka jūs cenšaties ieskatīties nākotnē, — sacīja Liepiņš, noklausījies jauno komunistu. — Bez tā tagad nevar strādāt. Pagaidām vēl mums vajag ļoti

daudz inženieru, īpaši inženieru darbos. Vai nāksiet uz pilsētas komiteju par instruktoru? — sekretārs tieši noprasīja.

Sokolovs padomāja, tad, it kā vainīgs juzdamies, teica:

—   Šis darbs man svešs. Un Kachovka nedod miera. Guļu un redzu sapnī.

—   Nedod miera? — Liepiņš pārprasīja. — Lūk, redziet, — viņš norādīja uz dokumentu paku, — tie visi nemierīgo lūgumi. Lūdz laist uz lielajām celtnēm. Vai domājat, ka tur tikai celtnieki vien? Nē jau. Tur ir ģeologi, ārsti, šoferi, dzelzceļnieki un pat viens dārzkopis. Bet mēs atlaižam tikai hidrotechniķus. Jūs taču neesat hidrotechniķis?

—   Neesmu, — Sokolovs noskumis atbildēja. — Es mācos rūpniecības celtniecības nodaļā.

—   Redziet nu.

—   Vai tad tiešām nekādi nevar, biedri sekretar?

Liepiņš piecēlās, atsēdās krēslā iepretim Sokolovam,

uzlika tam rokas uz ceļiem, kā viņš parasti darīja draudzīgu pārrunu brīžos ar veciem draugiem, un sāka runāt laipni, tēvišķīgi.

—   Tev laikam divdesmit septiņi gadi?

—   Divdesmit astoņi, — Sokolovs izlaboja.

—   Sīkums! Kad man bija apmēram tikpat, nu, varbūt mazliet vairāk, mani izsauca guberņas partijas komitejas sekretārs. Parunājās ar mani un nosūtīja partijas darbā. Es arī centos viņam kaut ko tur pierādīt; liekas, lūdzu nosūtīt mani mežmaterialu sagatavošanā, toreiz bija grūti ar malku, un kurināmā fronte bija mūsu otrā fronte. Es domāju, ka meža darbos būšu daudz noderīgāks, ka partijas darbinieks no manis nekad neiznāks. Tagad bieži vien atceros guberņas komitejas sekretāru. Viņš palīdzēja man izvēlēties grūtu profesiju, bet tādu, ar kuru nekad neatpaliksi, pareizāk, tev neļaus atpalikt. Gadās, ka arī partijas darbā atpaliek, taču vienmēr jūti, ka visa tauta skatās uz tevi..,

—   Vai tad jūs domājat, ka no manis iznāks? — uzmanīgi ieprasījās Sokolovs.

—   Jāiznāk.

—   Bet, ja nu nekas neiznāks, tad jūs, biedri sekretar, taisni tā arī pasakiet: «Neiznāca no tevis, Sokoiov, instruktors.»

Liepiņš pasmaidīja.

—   Nekautrēšos, biedri Sokoiov, nekautrēšos!

Viņi atvadījās, Sokolovs atstāja sekretārā kabinetu priecīgs un noraizejies. Bija prieks, ka viņam, ierindas komunistam, pievērš uzmanību, uzticas. Viņam ienāca prātā rotas komandiera vārdi, kad tas fronte deva viņam savu rekomendāciju: «Mūsu partija ir liela, tomēr neviens cilvēks tur nepazūd.» Bet Sokolovain bija arī nemierīgs prāts. Vai tikai viņš varēs tikt galā ar šo lielo, plašo darbu?

Palicis viens, Liepiņš sāka izskatīt komunistu pieteikumus par noņemšanu no uzskaites. Uz noformētajiem dokumentiem bija vietējo partijas orgānu atsauksmes, bet bija arī tādi dokumenti, kurus vajadzēja caurskatīt pilsētas un arī Centrālkomitejai. Liepiņām bieži nācās apspriesties ar ļaudīm, kuri brauca no pilsētas. Nevienam, protams, negribas laist projām labu darbinieku, pie tam tādu, kas uzaudzis šepat Rīgā. Bet gadās nopietni iemesli, un ar to ir jārēķinās: te vīru vai sievu pārceļ darbā uz citu pilsētu, un jāatlaiž abi, te kādam ar veselību nav lāgā, un ārsti viņam ieteic pārmainīt dzīves vietu; te cilvēks brauc mācīties vai nu uz Ļeņingradu, vai Maskavu. Un katrā gadījumā jāizspriež tā, lai ņemtu vērā gan partijas, gan komunista intereses. Tas nav viegls darbs. Liepiņš zināja, ka dažreiz iestādes vai rūpnīcas partijas organizacija neatlaiž cilvēku tādēļ, ka uzskata viņu par neaizstājamu, kaut gan šis komunists būtu daudz noderīgāks citā vietā; vai arī otrādi — labprāt atlaiž kādu sliktu darbinieku, lai tikai liktu no viņa vaļā, kaut gan citā vietā, kur šo komunistu nepazīst, viņam būs grūtāk laboties.

Bet šie pieteikumi, kurus pašlaik izskatīja Liepiņš, bija neparasti. Uz tiem bija pazīstami pilsētu nosaukumi: Kuibiševa, Staļingrada, Kachovka.

«Jā, šiem ļaudīm grūti atteikt,» Liepiņš domāja par tiem, kas brauca uz komunisma celtnēm. «Bet nevar atlaist arī visus bez kādas izšķirības.» Viņš ievēroja dārz

kopja lūgumu, kurš rakstīja: «Gribu piedalīties Staļingradas hidroelektrostacijas celtniecībā. Man Staļingradā ir radinieki, sakarā ar ko man nodrošināta apmešanās pirmajā laikā. Par manu pašreizējo nodarbošanos neraizējieties, esmu apmācījis divus spējīgus darba biedrus, viņi tiks galā bez manis.»

Šo lūgumu Liepiņš atlika malā, izsauca savu palīgu un lika painteresēties, vai Staļingradas celtniecībai ir vajadzīgs pieredzējis dārzkopis, speciālists puķu audzēšanā.

«Brauc un brauc…» domāja Liepiņš. «Tagad arī Rīga var palīdzēt ar cilvēkiem. Un ne tikai ļaudis sūtām. Saliekamās mājiņas vajadzēs — dosim. Arī rigipsu, protams, vajadzēs. Tas ļoti labs būvmateriāls. Dosim arī rigipsu. Un peldošie celtņi, automātiskās telefona centrāles? Un vagonus nākošajiem hidromezglu rajonu elektrificētajiem dzelzceļiem?… Jā, tiešām Rīga jau spējīga sniegt lielajām celtnēm nopietnu palīdzību.»

Pēdējie jaunumi bija saviļņojuši Liepiņu. Mēneša laikā laikrakstos bija publicēti četri valdības lēmumi, kas sekoja cits citam. Pavisam nesen kļuva zināms par Kuibiševas hidroelektrostacijas būvi uz Volgas. Un pēc nedaudz dienām jauns priecīgs paziņojums par Staļingradas hidrostacijas celšanu. Visa pasaule sāka runāt par boļševiku lielo uzbrukumu. Nekas tāds vēl nav bijis. Tā nav tikai dabas mobilizēšana, lai tā kalpotu cilvēkam, tā ir pašas dabas pārveidošana, līdzīga tiem ģeoloģiskiem procesiem, kas izmaina visu zemes seju.

«Un pēc tādiem lēmumiem ļaudis kļūst spēcīgāki,» Liepiņš risināja tālāk savu domu, «it kā mēneša laikā būtu izauguši lielāki. Ņem kaut vai šo pašu dārzkopi. Pirms nedēļām trim četrām viņš droši vien ir nebija domājis aizbraukt no Rīgas. Staigāja nesteigdamies ar savām šķērēm un lejkannu pa puķu dārzu. Bet, redz, tagad cilvēks zaudējis mieru, viņam par šauru ierastās pilsētas klusajos parkos, viņš tiecas izdaiļot jaunas pilsētas, topošos hidromezgla strādnieku ciematus. Šis dārznieks, rādās, labi zina, ka mūsu celtniecības aprēķinos paredzēti miljoni rubļu, pat desmitiem miljonu apstādījumu un puķu saimniecību ierīkošanai, — te ir kur izvērsties!»

—   Jūs gaida biedrs Līkums, — pieteica Liepiņa palīgs.

—   Nu, lūk, un es viņu jau gaidu …

—   Bet viņš tikko ieradās.

—    Sauc, sauc, ir jau vēls, — pasteidzināja sekretārs.

Līkums bija stipri izmainījies pēdējās nedēļās. Viņš izskatījās ka slimnieks, kurš bez ārsta atļaujas piecēlies no gultas.

Liepiņš uzmanīgi paskatījās uz galveno inženieri un līdzjūtīgi ieprasījās:

—   Grūti?

—   Jā, aizvien sliktāk, — Līkums atzinās.

—   Varbūt gribi iet uz citu rūpnīcu?.

—   Neiešu. Esmu pieradis pie šīs pašas.

—   Kā izturas.Muriņš?

—    Kļūst jo negantāks. Vakar gandrīz vai iztrieca fotokorespondentu no rūpnīcas.

—   Bet kādreiz taču viņam patika fotografēties?

—    Saki, Mārtiņ, kādēļ tev manis ievajadzējās? — sakaitināts tieši uzprasīja Līkums.

—   Teikšu. Tādas ir CK dom/is — rekomendēt tevi direktora postenim.

—   Saimnieku darīšana …

—   Ko tad tu, Jāni, tā?

—   Priecāties neērti, bet atteikties it kā nevar.

—   Labi, tad tā arī teikšu priekšniecībai, — nolēma Liepiņš.

—    Bet kā tu pats, Mārtiņ, uz to skaties? Saki vien, neskaitīšos.

—    Nesen man likās, ka tev vēl par agru vadīt rūpnīcu. Tā arī pasacīju CK sekretaram. Mani pārlaboja. Tā tas bija … — Liepiņš noklepojās, tad turpinaja:

—   Tevi aizēnoja Muriņš, kaut gan tu pusotras reizes augstāks un plātāks par viņu. Man likās, ka tavā raksturā trūkst administratīvas stīdziņas. Reizem, lūk, gadas, ka jauc spēcīgu raksturu ar spēcīgu balsi, bet tas nav viens un tas pats. Tu laikam Rīgas centrālē esi nosēdējis kopsumā astoņus gadus …

—   Septiņus, — izlaboja Līkums.

—    Kaut septiņus, nav svarīgi. Bet, redzi, es tomēr šaubījos par tava rakstura stingrību.

—    Bet no Muriņa es tomēr daudz ko esmu mācījies, — piezīmēja galvenais inženieris, lai dotu sarunai citu virzienu.

—    Nu, protams, — piekrita Liepiņš. — Kamēr tu sēdēji cietumā, viņš varēja ne tikai vienu, bet divus institūtus pabeigt.

—    Uz kurieni jūs tagad viņu domājat sūtīt? — vaicāja Līkums.

—    Pagaidām nezinu. Bet viens ir skaidrs, Vissavienības ministrija viņu gan nepaturēs.

—   Bet sāka viņš labi.

—    Jā, sāka labi, — Liepiņš domīgi piebalsoja. — Kamēr Rīgas rūpniecība bija jāatjauno, kamēr tā centās panākt veco republiku rūpniecību, tikmēr Muriņš jutās labi. Atkārtoja, tā sakot, izņemto vielu. Bet, kad mūsu uzņēmumu līmenis pacēlās līdz teicami nostādītu uzņēmumu līmenim, Muriņam kļuva par grūtu. Iemācītā atkārtošana izbeidzās, un Muriņam pašam bija jācērt ce|š uz ražošanas kulturas augstienēm. Un te nu viņš izrādījās otrgadnieks.

Līkums klausījās sekretārā valodā un saprata, ka tie ir novēlējumi jaunajā ceļā, pamācība, kādai jābūt attieksmei pret darbu, ko viņam gatavojas uzticēt.

—   Vai es tevi ar saviem prātojumiem neesmu sabaidījis? — jautāja Liepiņš.

—   Nē, turpini vien, — noguris pasmaidīja Līkums.

—    Pēc sava dienesta pienākuma man jāuzmundrina jaunā darbā nosūtāmie cilvēki. Pirms stundas es tikko pierunāju kādu jaunu cilvēku …

Liepiņš paņēma telefona klausuli. Runāja Nikolajevs.

—   Man nelaime, biedri Liepiņ!

—   Kas tad nu?

—    Noslepkavots Jānis Kauls, Augusta Kaula dēls. Tu viņu pazīsti.

—   Kauls noslepkavots?!

—   Jā, šorīt!

—    Kā, kur, kādos apstākļos?

—   Pagaidām nav zināms, kādos apstāk|os. Noslcp-

kavots netālu no Jaundubultiem, mežā, ar revolvera šāvienu. Viņu nejauši uzgājušās sēņotājas. Blakus Jānim gulējis revolveris, bet pēc pašnāvības neizskatās. Tur kaut kas cits.

—   Par ko viņš pie tevis strādāja?

—    Par desmitnieku pie Krūmiņas. Viņš nesen beidza universitāti, vecais Kauls lūdza mani nozīmēt viņu tieši pie būvdarbiem. Puisis vispār bija mazliet dīvains — noslēgts, kluss, uz visiem skatījās it kā no augšas.

—   Biju dzirdējis par viņu. Vēl tāds pavisam zaļš.

—   Varbūt sapinies kaut kādos sakaros, — minēja Nikolajevs.

—    Viss jau var būt, — piekrita Liepiņš. — To visu vajag rūpīgi noskaidrot un izdarīt secinājumus. Es tūliņ piebraukšu pie jums. — Un Liepiņš smagi nolika klausuli.

4

Jānis Kauls dzīvoja neievērojamu dzīvīti, bet viņa nāve visus smagi satrieca. Tā bija nāve — mīkla, ko katrs centās atminēt pēc sava prāta.

Vecais Kauls sev sāpīgi pārmeta, ka bijis neuzmanīgs pret dēlu, apgājies ar to pārāk skarbi. Pēc mātes nāves viņi vairs ne reizes nebija tā sirsnīgi parunājušies. Agrāk viņi vienmēr kopā gājuši uz zveju un medībām, bet pēdējos gados bija stipri attālinājušies viens no otra. Tagad tēvs nožēloja, ka bija dēlu piespiedis iestāties celtniecībā un atņēmis tam iespēju strādāt iemīļotu darbu. Arī tas, ka viņš Jāni nebija apprecinājis, bija slikii. Jānim jau bija divdesmit pieci gadi, un vecajam Kaulam bija padoma jauna meitenīte, kas strādāja par rasētāju Krūmiņas kantorī. Ta bija jautra, dzīves priecīga un simpātiskā meitene, ar viņu satiekoties, Augusts Kauls katrreiz nodomāja: «Lūk, tieši tāda sieva vajadzīga mūsu Jānim.» Vecais Kauls domāja, ka Jānis nošauts aiz greizsirdības, un pat klausīties negribēja, ja kāds teica, ka dēla nāvei varētu būt arī citi cēloņi. Jānim bija vājība aizrauties ar glītām precētām sievietēm, nu, redz, kā beidzās šīs aizraušanās. Augusts Kauls kļuva drūms, ne-

\

runīgs. Viņam piešķīra mēnesi atvaļinājuma, bet viņš nekur negāja, un viņa vienīgais mierinājums bija darbs gan augļu un sakņu dārzā, gan pie mājiņas remontēšanas; viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, lai kaut cik aizmirstos savās bēdās.

Pēc brāļa nāves Ausma pārlasīja visas viņa dienasgrāmatas. Bet ieraksti tajās izbeidzās apmēram mēnesi pirms liktenīgās dienas, un, izņemot izvilkumus, ko viņa jau kādreiz bija lasījusi, nekā cita ievērības cienīga tur nebija. Ausma saprata, ka pēdējais mēnesis brāļa dzīvē bijis pavisam dīvains, ja viņš pat aizmirsis savu dienasgrāmatu, kurā ieraksti bija ļoti akurati. Bet, kas šis bijis par laiku viņa dzīvē, to neviens nezināja. Ausma jau gribēja vainot Aņu Liepiņu, bet no atzīmes dienasgrāmatā noprata, ka Jānis pat nav atbildējis uz kādu viņas zīmīti, neaizgājis uz satikšanos ar Aņu, un viņu draudzēšanās izbeigusies jau pavasarī. Tad Ausmas aizdomas krita uz inženieri Valteru, jo viņa atrada brāļa dienasgrāmatā dažas glaimojošas atzīmes par viņu, bet, tā kā Valters jau nedēļas divas pirms Jāņa nāves bija dabūjis atvaļinājumu un aizbraucis no Rīgas, tad arī to nevarēja vainot. Tad arī Ausma nosprieda, ka Jāņa nāves iemesls tiešām bijis kāds sltandals sievietes dēļ.

Kostenko kopā ar sievu un sievastēvu arī smagi pārdzīvoja Jāņa nāvi. Viņam Jānis patika, neskatoties uz to, ka tas bija augstprātīgs un uzpūtīgs. Kostenko uzskatīja Jāni par godīgu cilvēku. Kad Ausma viņam pastāstīja par savām aizdomām, ka Jānis, spriežot pec dienasgrāmatas ierakstiem, bijis kaut kādās attiecībās ar Valteru, kura sabiedrībā pēdējā laikā bieži uzturējies, Kostenko saausījās. «Es pasekošu šim cilvēkam, sameklēšu izziņas par viņu. Gausi jau nu tas ies,» viņš sacīja sievai. Kopš tā laika Kostenko katru dienu domāja par Valteru, inženieris nedeva viņam miera. Bet pēdas sadzīt bija ļoti grūti, jo neviens šeit nezināja, kur Valters bija dzīvojis un ko darījis okupacijas laikā. Bet taisni ar to, pēc Kostenko domām, vajadzēja sākt. Viņš nolēma parunāties ar Damburgu.

Arī Krūmiņa ilgi nevarēja nomierināties. Viņa bija ievērojusi, ka pēdējās dienās Jānis Kauls bija pārvērties:

viņš bija kļuvis uzmanīgāks, centīgāks, izturējās pieklājīgāk pret biedriem, labprāt izpildīja dažādus steidzamus darbus un strādāja pat pa vakariem. Krūmiņa domāja, ka viņš būs nokļuvis kādā dzērāju kompānijā un tā nejauši aizgājis bojā. Anna kādreiz jūrmalā bija sastapusi Jāni kopā ar Āriju, Rasmas māsu. Krūmiņa par to nobrīnījās, tas viņu pat apbēdināja, bet viņai pat prātā neienāca, ka šai Ārijai varētu būt kāds sakars ar Jāņa Kaula kļūmīgo likteni.

Komjaunatnes organizācijās sekretārs Pēteris Osis uzskatīja Jāni par sliktu komjaunieti, kas viņam sagādājis daudz nepatikšanu gan dzīvs būdams, gan vēl vairāk tagad, pēc savas nāves. Vairākas reizes Osi izsauca uz rajona komiteju, kur vispirms noklausījās viņa ziņojumu par jauno celtnieku audzināšanas darbu, «apstrādāja», kā viņš pats mēdza izteikties, un pēc tam izteica rājienu. Osis taisnojās, ka Jānis Kauls celtniecībā ieradies tikai pirms trim mēnešiem un ka par viņu jāatbild universitātes komjauniešiem, starp kuriem Kauls pavadījis veselus piecus gadus. Bet nekas nelīdzēja. Osim nācās atzīt savas «principiālās kļūdas» un nožēlot visus tos grēkus, kurus viņš agrāk pie sevis netika novērojis. Osis tagad bija pārliecināts, ja viņš būtu biežāk noorganizējis kulturgājienus, ekskursijas, darbu ar masām un jaunatnes vakarus — tad Jānis nebūtu aizgājis bojā.

Aņa Liepiņa domāja citādi. Viņa neticēja ekskursiju un kulturgājienu visspēcībai. Aņa pat neticēja, ka Jānis noslepkavots, viņa domāja, ka viņš izdarījis pašnāvību. Meitene nekur nerada miera. Viņa atkal un atkal pārlasīja Jāņa rakstītās vēstules un raudāja. Māte redzēja, ka ar meiteni viss nav kārtībā, un uzvedināja viņu uz sirsnīgu, atklātu sarunu. «Tikai es vien esmu pie visa vainīga,» Aņa žēlojās mātei, kas pacietīgi visu noklausījās, bet tad stingri atbildēja: «Nespēlē nekādas dramas. Tev šinī lietā nav nekādas nozīmes.» Tomēr Aņa mātei nepiekrita, viņa pat domās nevarēja pielaist, ka Jānis, draudzēdamies ar viņu, tanī pašā laikā varētu aizrauties ar kādu citu meiteni vai pat sievieti, kā to apgalvoja māte. To Aņa vienkārši nespēja saprast.

Ari Nikolajevam bija žēl Jāņa. Viņš mīlēja cilvēkus

ar pasauli redzējuša cilvēka atturīgo mīlestību. Šo īpašību viņā augstu vērtēja Liepiņš. Nikolajevs katru nelaimes gadījumu pārdzīvoja kā savas personīgās bēdas. Bet šeit bija tāds neparasts gadījums, noslepkavots jauns inženieris, strādnieka dēls. Tur jau nav vainojama darba aizsardzības technika, par ko Nikolajevs vienmēr pats rūpējās, neuzticēdams to nevienam citam . .. «Šī lieta ir komplicēta. Mans kadru daļas priekšnieks kaut ko vai, pareizāk sakot, kādu ir palaidis garām neievērotu,» sprieda Nikolajevs. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Jāņa Kaula noslepkavošana ir politiska slepkavība. Nikolajevs izsauca pie sevis speciālās daļas un apsardzes priekšniekus, kadru daļas priekšnieku Šporovu un uzdeva viņiem uzmanīgi pārbaudīt visu slepeno dokumentāciju, pastiprināt visu objektu apsardzību. «Tās kadru anketas mūs reizēm viļ,» viņš piezīmēja, griezdamies pie Šporova. Nikolajevs nolēma ievest trestā stingru kārtību. «Bet kāpēc gan viņi nogalināja Jāni Kaulu? Kāpēc viņi izvēlējās ierindas inženieri, kurš vēl pārāk maz zināja par celtniecības lietām?» Nikolajevs nesaprata un nevarēja rast uz šo jautājumu apmierinošu atbildi.

Arī Andrejam Damburgam revolvera šāviens Jaundubultu mežā atskanēja pilnīgi negaidot. Viņam gan visu laiku prāts bija nemierīgs, jo ciemiņš no Skandinavijas vēl nebija dabūts roka. Pulkvedis nekavējoties izbrauca uz notikuma vietu. Damburgam likās nesaprotami daži šīs ļaundarības apstākļi: gan tas, ka nogalinātais Jānis Kauls bija nepieredzējis, jauns inženieris, pavisam neievērojams cilvēks, gan arī tas, ka slepkavība notikusi tikai kādus trīssimt metrus no dzelzceļa un vasarnīcu ciemata, tā sakot, ļaudīm gluži acu priekšā; tāpat arī tas, ka noziedznieki, nebaidoties riska, bija lietojuši šaujamo ieroci. «Domājams, steidzās, nervozēja,» Damburgs prātoja, braukdams atpakaļ uz Rīgu. «Un droši vien šī lieta nav notikusi bez Greiera ziņas.» Nesen Damburgs uzzināja, ka Stokholmas spiegs ir bijušais Ulmaņa topogrāfiskā dienesta virsnieks Osvalds Greiers, kas kopā ar hitleriešiem 1945. gada maija sākumā bēdzis uz Liepāju un no turienes aizlaidies uz «neitrālo» Zviedriju. Tagad Damburgs skaidri zināja, ka Greieram ir sakari ar Ķe

guma elektrostacijas projektētāju zviedru firmu «Sentib» un ka viņš no Stokholmas saņēmis lielus naudas pārvedumus, it kā honorāru par pētīšanas darbiem. Bez tam Greiers bija apprecējis zviedrieti un 1945. gadā apmeties pie sievastēva, tēraudkausēšanas fabrikas īpašnieka. Damburgs daudz ko zināja par Greieru, bet pats Greiers bija nenotverams. Uz Greieru sniedzās pavediens no pagājušajā gadā Kurzemē arestētā «mežsarga», kas savukārt pazina Valteru, bet tas tomēr vel bija pārāk maz. Un Damburgs neatlaidīgi meklēja sen pagājušo kara gadu notikumu mudžeklī pazudušo mezgliņu, kas saistīja Greieru un Arvīdu Valteru. Pulkvedis gandrīz nešaubījās, ka šādai saistībai jābūt, it īpaši tagad, pēc šāviena Jaundubultu mežā. Šis minējums Damburgam šķita pilnīgi pareizs, tomēr pagaidām tas vēl bija tikai minējums, priekšstats, hipotēzē — kaut vai kas, bet tikai vēl ne fakts, kas bez kļūdīšanās trāpa mērķi. Un pulkvedis par vērtīgiem turēja tikai faktus, kaut gan bieži ceļš uz tiem ved caur hipotēzēm. «Bet kāda gan te loma Jānim Kaulam?» nesaprata pulkvedis. «Kam viņš maisījās pa kājām — Greieram vai Valteram? Kādas gan «Skandinavijas ciemiņa» cerības neattaisnoja šis arehitekturu iemīlējušais puišelītis? …»

*       *

*

Bet, lūk, kadē| izvēlējās Jāni Kaulu.

Jānis vēl aizvien kavējās izpildīt Valtera uzdevumu. No sākuma viņš gribēja nekavējoties iet uz Iekšlietu ministriju un izstāstīt visu notikušo. «Protams, skaidrs, ka mani arestēs,» jauneklis prātoja. «Bet tur taču mani sapratīs. Es neesmu nekāds noziedznieks.» Reiz jau viņš bija ceļā uz ministriju, bet sastapa uz ielas Rasmu Eidemani, un gājiens bija jāatliek. Tad Jānis nolēma citādi: jāpagaida, jāparunājas ar Arvīdu par viņa tālākajiem plāniem, jāiztausta sakari un tad jāiet uz ministriju. Šis lēmums Jānim iepatikās, un viņš sevi tagad uzskatīja par varoni, kuram visi izteiks pateicību.

Bet Valters pirms dažām dienām saņēma stingru rājienu no «rūpniecības bankas kreditinspektora».

—   Kā jūs uzdrīkstējāties uzticēties šim puišelim?! — Greicrs kliedza uz Valteru. — Viņš jūs kā kucēnu nodos, Valtera kungs. Nodos un saņems no čekistiem simt rubļu papirosiem. Lūk, kāda būs jūsu vērtība!

—   Jā, es tiešām nebiju visu pārdomājis, — Valters atzinās.

—          Eli jūs, lietišķais cilvēks, — Greiers pasmīnēja.

—   Vai mūsu laikos tā var strādāt… — Pēc tam jau laipnākā tonī samierinoši noteica: — Nu, labi, visādi jau gadās. Tikai to Jāni vajag novākt!

—   Saprotu, — Valtera balss atbildot nodrebēja.

Rīgas okupacijas laikā Valters bija nodevis hitleriešiem desmitiem cilvēku, vienreiz pat bija klāt pie kāda viņa nodota profesora nošaušanas, bet pats personīgi neviena nogalinājis nebija. Valteram kļuva baigi. Bet vēl drausmīgāka bija perspektiva, ka naktī dzīvoklī ienāk čekisti, arestē viņu, tiesā, pēc tam labākajā gadījumā aizved viņu uz divdesmit pieciem gadiem uz pašu zemes malu. Bet Valters gribēja dzīvot, dzīvot tieši šeit, Rīgā, kur dzīvoja Ārija un Rasma, — viņš gulēja te ar vienu, te ar otru, — jaunākā māsa neb'ija pārāk izvēlīga mīlestības lietās.

Tanī pašā vakarā Valters ar Jāni pa telefonu norunāja, ka Jānis sestdien atbrauks uz Jaundubultiem nosvinēt Ārijas dzimšanas dienu. «Šis būs pēdējais brauciens,» nolēma Jānis. «Pirmdien eju uz Iekšlietu ministriju.»

Kā aizvien, daudz dzēra. Ārija bija jo sevišķi laipna un uzmanīga. Kad Valters un Rasma atstāja viņus vienatnē, Ārija nekautrēdamās apsēdās Jānim klēpī, apskāva viņu un sazvērnieciski čukstēja:

—   Mīļo puisēn, man apnikusi šī istaba, šī gulta. Es gribu uz mežu. Nakti mežā tik burvīgi …

Jānis piekrita — ja uz mežu, tad uz mežu.

Viņi klusiņām, lai neuzmodinātu Valteru un Rasmu, izgāja no greznās vasarnīciņas un pārgāja pāri dzelzceļam. Ugunīm mirgojot, aizdrāzās elektriskais vilciens. Jūras dobjā rūkoņa un veco priežu klusā čaboņa uz mirkli pagaisa vilciena sirēnas kaucienā. Jānis apstājās

un noraudzījās pakaļ aizejošam vilcienam — nezin kāpēc viņam šovakar gribējās jo ātrāk atgriezties Rīgā.

—    Nu, ejam taču! — Ārija viņu pavilka aiz piedurknes. — Es tevi nekad neesmu redzējusi tik izklaidīgu. Tu nekad vēl neesi bijis pret man tik nejūtīgs. Es taču esmu tava, tikai tava, Jāni… — Ārija satraukti runāja.

Jā, mežs Jānim patika. Viņam reti gadījās būt mežā, kopš viņš vairs negāja kopā ar tēvu uz medībām. Koku galotnes mazliet drebēja siltajā jūras vējā, no k|avām un bērziem lēni krita lejup lielas un mazas lapas. Kad tās krītot slīdēja cauri mēness gaismas strēlēm, tad tās šķita kā mazi lidojoši gaismeklīši, kā visvieglākā metala plēnītes. Kaut kur ļoti augstu klaudzināja aizkavējies dzenis, kuram jau sen vajadzēja doties pie miera. No egles zara nolēca vāverīte, pārskrēja pār taciņu, tad viegli palēcās, pieķērās priedes stumbram un acumirklī atradās tās virsotnē. Visdīvainākās ēnas te parādījās, te nozuda, tās radīja mākonīši, kas centās aizsegt mēnesi, bet tas aizvien izpeldēja un spīdēja pār apklusušo mežu. Putni klusēja, tie nebija manāmi, un tādēļ mežs likās tukšs un pamests. Bet šis pirmais iespaids ir mānīgs. Ja tikai ieklausīsies, — tūliņ sapratīsi, ka arī naktī mežā ir dzīvība, tikai ļoti klusa, it kā visas čaboņas, zuzēšanas un troksnīši skanētu aiz aizvirtņiem.

Jānis apstājās pie varenas egles.

—   Nu ejam taču, ejam tālāk, — čukstēja Ārija.

—   Negribu, — skarbi attrauc^ Jānis.

—   Kas tev kait, manu puisēn? — Ārija jautāja un, negaidot atbildes, smagi nometās zālē. — Tu mani vairs nemīli…

Jānis klusēdams apsēdās Ārijai blakus, viņam kļuva tās žēl. Viņš mēģināja viņu apskaut, bet Ārija sabaidīta vairījās. Tad Jānis sāpīgi saspieda Ārijas tievās rokas, un viņa bezspēcīgi piespieda seju pie Jāņa krūtīm …

Norunātajā vietā Ārijas nebija. Valters pārbijās. Viņš ilgi šaudījās pa mežu un ar lielām pūlēm viņus sameklēja.

—   Pietiek, celies! — inženieris nikni sacīja, griezdamies pie Ārijas.

Jānis uzlēca pirmais. Valters nedroši pacēla somu dunci, bet Kauls izvairījās un paskrēja sāņus. Norībēja šāviens. Tas Valteram likās tik apdullinošs, ka inženieris bailīgi sarāvās un apskatījās apkārt. Bet atbalss izdzisa, un mežs nepamodās.

Jānis izstiepies gulēja klajumiņā, it ka aizmidzis saldā pirmsausmas miegā. Valters nosvieda revolveri pie Jāņa kājām un, saķēris no bailēm pusdzīvo Āriju aiz rokas, vilka viņu uz Lielupes pusi, lai atgrieztos vasarnīcā no otras puses.

«Pirmais šāviens dzīvē,» Valters domāja, «un veiksmīgs. Uz vietas beigts. Pat neiekliedzās .. .»

Pagāja trīs nedēļas.

Valters nesen kā bija atgriezies no atvaļinājuma un uzsāka darbu. Trestā viņu sagaidīja tāpat, kā sagaida jebkuru, kas atgriežas no atvaļinājuma, — izprašņāja, kā atpūties, nobrīnījās, ka atpūtas laikā nav atkopies, pārstāstīja tresta jaunākos notikumus. Vislielākais un bēdīgākais jaunums, protams, bija Jāņa Kaula nogalināšana. So jaunumu Valters noklausījās, simulēdams apbēdināto, kas viņam izdevās tīri labi. Kādreiz, sarunādamies ar Ausmu, viņš teica: «Nevajadzēja viņu norīkot pie celtnēm. Jauns, dedzīgs. Tādu cilvēku vajadzēja glabāt, pieskatīt.» Ausma sāka raudāt, bet Valters pamanīja arī to, cik sausi ar viņu sasveicinājās Kostenko, cik nevērīgi pameta ar galvu, garām iedams, celtniecības priekšnieks. Bet kadru daļā viņu nez kādēļ saņēma ļoti laipni un lūdza (diez kuro reizi jau!) izpildīt blankuparakstu par valsts noslēpumu neizpaušanu.

—   Nu, kā tur pie jums? — Rasma prasīja, kad Valters aizbrauca pie viņas uz Mežaparku.

—   Tādas muļķītes kā Ausma parasti ir tālu no patiesības, — Valters atbildēja.

—   Bet tie, kas gudrāki?

—   Bet tie, kas gudrāki, man ne visai palika.

—   Tu domā, ka rakņāsies? — jautāja Rasma.

—   Viņiem modrība pirmajā plānā, — Valters pavīpsnāja.

—   Nezaudē dūšu, mans draugs, — Rasma mēģināja Valteru nomierināt. Viņa piegāja Valteram klāt un uz

lika savas nodegušās rokas uz viņa taisnajiem pleciem.

—   Aizmirsīs, noklusīs.

—   Tu viņus slikti pazīsti. Un tev jau nav ar viņiem jāstrādā.

—   Bet ateljē? — Rasma attrauca.

—   Ateljē tādas pašas zostiņas kā Ausma. Labi, ka pie jums nav tāda Nikolajeva vai Kostenko, viņi gan jums parādītu, kur vēži pārziemo! — Valters piegāja pie vecas Latvijas kartes un iesmējās sausu, nepatīkamu smiekliņu. — Ak, Alpi, Alpi! . . . Paskat tikai, kādus kalnus tur uzmālējis Ulmaņu Kārlis, bet paslēpties nekur nevar. Ak, Alpi, Alpi! Neko teikt, mīlēja jau gan mūsu prezidents zaldātiņus paspēlēt… Bet zini ko? — Valters pievērsās Rasmai. — Būs gan man no Rīgas jāpazūd.

—   Ko tad nu, Arvīd? — brīnījās Rasma. — Kāpēc tev jāaizbrauc?

—   Jā, būs jābrauc. Un zini, uz kurieni es braukšu? Uz tām pašām, kā viņas tur sauc, lielajām celtnēm.

—   Uz tuksnešiem? — Rasma bija pārsteigta.

—   Redz, redz, uz tuksnešiem. Viss izskatīsies teicami: latvietis, inženieris, brauc būvēt kaut kādus tur kanalus. Uz mata tā, kā avīzēs raksta. Man vēl ordeni piešķirs, mīlulīt! . ..

—   Tu, Arvīd, murgo, — Rasma sadusmojusies viņu pārtrauca. — Bet es? Vai tu par mani un Āriju arī esi padomājis?

—   Brauksim visi kopā. Diezgan esam Meža parkā izsēdējušies, varam tagad mazliet paceļot.

—   Es jau nu gan nebraukšu, tas ir skaidrs.

—   Tad sagaidīsi, ka aizvedīs, — Valteram pašlaik gribējās paņirgāties ir pašam par sevi, ir par šo krāšņo lelli, par itin visiem cilvēkiem pasaulē.

—   Ja jau tu tiešām domā, ka tev nav droši palikt Rīgā, — Rasma nopietni ierunājās, — tad jau mums vajag aizbraukt uz citu pilsētu, vienkārši pazust.

—   Pazust? Ak tu! Viņi vienkāršu alimentu nemaksātāju no pazemes izvilks, kur nu vēl mani.

—   Nu, ko tad lai mēs iesākam, Arvīd? — gluži izmisusi iesaucās Eidcmane.

—   Nobiedēju tevi! — Valters skaļi teica. — Gluži tik

briesmīgs stāvoklis jau nu, mīlīt, nav. Bet, ja būs jābrauc, tad brauksim. Ir jau tiesa, mūs tur gaida barakas, dubļi un citādi jaukumi. Bet tas viss ir daudz labāks par dzeloņdrātīm. Vari man ticēt, jo man ar dzeloņdrātīm ir bijusi darīšana …

*       *

*

Nākošajā dienā agri no rīta pie Rasmas Eidemanes nelielās savrupmājas apstājās vecs «Opel-admiralis». Valters satrūcies pavērās logā un nobālēja — no mašīnas izkāpa «rūpniecības bankas kreditinspektors».

—   Izej pretim, — viņš pačukstēja Rasmai un, nometis rīta halatu, sāka steidzīgi ģērbties. «Kāda nekaunība — atbraukt mašīnā gaišā dienas laikā!» Valters pukojās.

«Rūpniecības bankas inspektors» sausi apsveicinājās un neatģērbies nosēdās pie galda.

—   Tas nav visai droši, — uzmanīgi ieteicās Valters, zīmēdams uz Greiera atbraukšanu.

Aizjūras ciemiņš uzmeta inženierim nevērīgu skatienu un griezās pie Eidemanes:

—   Mēs esam veci paziņas. Vai nav tā, Rasma?

—   Jā, atceros, mēs satikāmies virsnieku klubā. Osvalds Greicrs?

—   Par virsnieku klubu mēs ar jums, Rasma, vēl kādreiz parunāsimies. Bet pašlaik atvainojiet, man ar Valteru konfidenciālā saruna.

Mājāsmāte apvainota saknieba lūpas, negribīgi piecēlās un gāja uz blakus istabu. Greiers viņu pavadīja ar ilgu skatienu un klusi sacīja:

—   Novecojusi, bet reiz bija skaistule.

—   Dzīve… — Valters nenoteikti novilka.

—          Dzīve, dzīve!… — Greiers viņu nikni mēdīja.

—   Bet ko gan jūs darāt, lai mainītu šo dzīves ritumu? It neko. Peldat, kur viļņi nes. Es, Arvīd, neesmu ar jums apmierināts. Celtniecības tresta titulsaraksta vēl līdz šim nav. Informācijā par Rīgas rūpniecību pavirša!

—   Ne Rīgā, pat ne visā Latvijā nav nekādu interesantu objektu, — Valters atteica.

—   Blēņas! Karš, kā rādās, jums neko nav mācījis. Miera laika rūpniecība. Pazīstam mēs šo miera laika rūpniecību! Kara laikā boļševiki prata, piemēram, mīnmetēju ražošanu organizēt pat remontdarbnīcās. Vai jums, Valter, tas saprotams? Mūs interesē po-ten-cia-lās iespējas, po-ten-ci-als!

—   Lūdzu, es jums varu šo to pastāstīt par Rīgas rūpnīcām, — atturīgi ieminējās Valters.

—   Eli jūs, inženieris! — Greiers sakaitināts viņu pārtrauca. — Vajadzīga preciza informācijā. Un aizmirstiet šo toni, it kā jūs mums izdarītu kādu pakalpojumu. Jums jāpilda mūsu uzdevumi. Todta ēna jums neatlaidīgi seko. Paturiet to prātā, Arvīd.

—   Kādēļ jūs man aizvien piedraudat?

—   Jūs esat nepastāvīgs, neuzņēmīgs.

—   Nav liesa! — Valters iesaucās.

Greiers pasmaidīja:

—   Priecāšos, ja būšu maldījies… Bet Kaulu jūs nemākulīgi novācāt. Sacēlāt troksni.

—   Man tagad jābrauc uz pārvaldi, — atgādināja inženieris.

—   Labi, turpināsim sarunu rīt. Adresi jūs zināt.

Valters pameta ar galvu, atvadījās un steidzīgi aizgāja.

«Nē, viņam nevar uzticēt organizāciju,» Greiers domāja par inženieri. «Par ierindnieku viņš vēl noderētu, bet vadītājs no viņa neiznāks. Un vēl kā par nelaimi arestējuši mūsu Kurzemes «mežsargu». Tas būtu ticis galā … Jā, kadri, kadri! Pavisam izputējuši mūsu cilvēki. Stāvoklis, taisnību sakot, grūts, kaut gan Stokholmā optimistisks noskaņojums. Iznāk, ka no Stokholmas slikta redzamība — migla traucē…» Greiers rūgti pasmaidīja. «Nevaru taču kadrus vervēt no mājsaimniecēm, kas stāv rindās pēc apelsiniem. Neapmierinātie, protams, atradīsies, bet nīstošo kaut kā stipri maz. Nu ko, drosmīgāk jāmet cīņā Stokholmas rezerves. Iedzīvojušies viņi tur, aiz jūras, aptaukojušies, bez gala strīdas par saviem pagātnes nopelniem un gaužas pēc Rīgas Jūrmalas un Mežaparka. Bet vajag darboties, dar

boties! . . .» Viņš piegāja pie vecās kartes, izlīdzināja tās augšējo stūri un piesprauda pie sienas ar kniepi.

«Mans darbs. Vēl saglabājies. Bija neliela valsts, bet tomēr valsts. Bet tagad lielajā padomju kartē Latviju tik ātri vis nesameklēsi. Neatrodama.» Kara topogrāfs Osvalds Greiers pašlaik neatzina ģeogrāfiskos mērogus, kaut gan Stokholmā pie mazā globusa labprāt mīlēja ar savu sievastēvu paspriedelēt par pasaules likteņiem.

Rasma pieklauvēja pie durvīm.

—   Brokastis gatavas, — viņa sacīja. — Lūdzu, Osvald, ēdamistabā.

—   Neatteikšos, — Greiers atbildēja. «Jāatpūšas šodien pie viņas, kā pienākas,» Greiers sevī nolēma.

Pēc trim glāzītēm konjaka Greiers nekautrēdamies apskāva Rasmu un ielūkojās viņas apjukušajā sejā.

—   Nu parunāsimies tagad par mūsu sastapšanos virsnieku klubā …

—   Kāpēc jūs pret mani tā izturaties? Rasma sašutusi mēģināja piecelties. Greiers viņu pieturēja. Negaidot ass apvainojums pamodās Rasmā. — Jūs esat rupjš, Osvald! — viņa iekliedzās un izrāvās no viņa skāvieniem.

—   Lūk, kā? — Greiers iesmējās. — Nezināju!

—   Un vēl armijas virsnieks, ģenerālštābā dieveklis! — Rasma pārmeta. — Kādi jūs visi esat palaidušies, kļuvuši netikumīgi! Un gribat uzvarēt. Vai tad netikumīgie uzvar?

—   Oho! — Greiers nobrīnījās.

—   Padomājiet, jūs taču bijāt mana vīra draugs. Ak, ja Kārlis vēl būtu dzīvs… — Rasma nenoturējās un sāka raudāt.

«Viņa tiešām ir neirasteniķe,» nodomāja Greiers. Viņš pagaidīja, kamēr sieviete mazliet nomierinājās, tad ierunājās cita tonī:

—   Nesaprotu, kā gan jūs, tāda skaistule, Rīgas zvaigzne, dzīvojat ar šo inženiereli, vāju cilvēciņu, kuram nav ne dvēseles, ne rakstura, tikai čaumala. Man liekas, ja pulkvedis Kārlis Eidemanis būtu dzīvs, viņš neatzītu jūsu izvēli.

—   Apklustiet, Osvald! — Rasma viņu apsauca.

—   Jūs nedrīkstat par Valteru tā runāt. Viņš ir mans draugs, un nevienam neatļaušu viņu apvainot.

—   Arī tad ne, ja jūsu draugs pie reizes neatsakās pavadīt laiku ar jūsu miesīgo māsu? — iesmēķēdams cigareti, Greiers noprasīja.

Tas jau bija par daudz. Nobālusī Rasma samulsusi pavērās Osvaldā, gribēja atcirst kaut ko asu, bet tad, rokām seju aizklājusi, sāka rūgti raudāt. Greiers mēģināja Rasmu apmierināt, bet viņa atvairījās.

—   Nezināju, ka jūs esat tik ļauns, — asaras slaucīdama, sāka runāt Rasma. — Es kara topogrāfu Osvaldu Greieru turēju par cēlu cilvēku. Bet izrādās, ka jūs esat spējīgs pat sievieti apvainot. Par Ārijas uzvešanos man nav jāatbild, māsa ir tikai piecus gadus jaunāka par mani. Bez tam Ārija varbūt vēl daudz nelaimīgāka par mani, ja gribat zināt.

—   Metīsim pie malas šo nepatīkamo sarunu, — Greiers sāka protestēt.

* — Nemetīsim vis. Skaidrs, ka mēs visi esam iznīcībai nolemtie. Bet divkārt pazudināta ir sieviete, tāpēc ka pat jūs skatāties uz mums kā uz pagrimušām. Bet Valters stāv pāri jums, Osvald. Viņš pa šiem gadiem desmitkārt vairāk pārcietis nekā jūs tur, savā Stokholmā. Un viņš nepadevās. Negāja klanīties jaunajiem Latvijas saimniekiem.

—   Nu, tīri vai nacionalais varonis, — nosmīnēja Greiers.

—   Protams, pa novakarēm Stokholmā daudz patīkamāk un arī drošāk pastaigāties nekā Valteram divreiz dienā iziet caur Zviedru vārtiem Rīgā. Neaizmirstiet to, Osvald.

«Bet viņa nav vis gluži muļķe,» nodomāja Greiers.

—   Nu labi, līgsim mieru, — viņš miermīlīgi sacīja.

—    Kam mums vajadzīga šī apšaudīšanās. Es biju netaisns.

Greiers pieaicināja Rasmu pie galda un pielēja pilnu pokālu vīna. Rasma to izdzēra ar niknumu. Osvalds ielēja vēl. Pēc otrā pokala viņa jutās noreibusi, nevarīga un, Bez iemesla smaidīdama, devās uz savu istabu. Arī Greiers piecēlās.

—   Atstājiet mani!

—   Es jums palīdzēšu. — Viņš pavadīja Rasmu līdz guļamistabas durvīm, iegāja līdz, tad aizcirta durvis.

—   Ej projām, man bail no tevis, vai dzirdi! — Rasma viņam uzkliedza.

Greiers novilka svārkus un sāka atraisīt cieši savilkto kaklasaites mezglu. Rasma aizskrēja aiz drēbju skapja un sāka satraukti čukstēt:

—   Es jūs lūdzu, Kārļa dēļ es jūs lūdzu …

Tālāk viss bija neskaidrs. Bet to viņa atcerējās, ka nebija neviena skūpsta. Nesaprotami, par ko Greiers gribēja atriebties viņai ar savu neaicināto mīlestību .. .

5

Nesteigdamies, lēnām tuvojās rudens. Baltijas rudens vispār neuznāk strauji. Patrokšņo divas trīs dienas uz jūras un mežos, atkal nomierinās, virzās uz priekšu piesardzīgi, apdomīgi. Un, kaut gan Rīgā lapas no kokiem sāk birt jau septembrī, taču lapkritis velkas līdz pat novembrim. Viss šeit citādi nekā Uralos, kur jau pēc pirmajām salnām mežu ceļi un parku alejas pārklājas ar biezu, nodzeltējušu lapu kārtu. Lai gan Baltijas jūra nav dziļa, taču, vasaras dienās sasildīta, tā kļūst labs siltuma akumulators. No jūras līča puses pūš mitri vēji, pār laukiem klīst neliela migla, un tikai debess ir rudenīgi bālgana, it kā saulīte būtu izbalējusi. Reizēm pamalē, pāri Ķīšezeram un Lielupei, garām pilsētai pazib neliels steidzīgo pīļu kāsītis vai rindā līgani pārlido smagās zosis, kuras lidot mācījušās tur, ziemeļpusē. Un atkal viss klusu vakarīgajās debesīs. Vēl ilgi pār alejām dejos oranždzeltenās lapas, vēl ilgi pār laukiem klāsies pelēkā migla, un vēl ilgi par aizejošo vasaru sēros Rīgas jūras līcis, līdz novembrī uznāks pirmais sals. Un arī tad ne vienreiz vien apstāsies, ne vienreiz vien apskatīsies nedrošais rudens, lai tikai neiznāktu nepatikšanas tālajā Baltijas ceļā no Viborgas līdz Kaļiņingradai. Liekas, nupat nupat vasara izmantos rudens vilcināšanos

un atgriezīsies Rīgā. Kam tad gan patīk pamest tik zaļu pilsētu!.

Nikolajcvs atbrauca uz jauno būvlaukumu, kas atradās pašā pilsētas nomalē. Taisnību sakot, šeit nekā vēl nebija. Parasts klajums jauna mežiņa vidū. Blakus vecas mājiņas, ko vajadzēs noplēst. Tur, kur kāpa apstājusies un apaugusi krūmiem, būs dziļa būvbedre. Pār to pļaviņu ies dzelzceļa atzarojums, bet mežmalītē trokšņos betonrūpnīca. Un sakņu dārzos pacelsies jaunās strādnieku mājas. Vēl te nekā nav — nomale kā nomale, bet tās liktenis jau izlemts. Ies garām cilvēks, kas nav celtnieks, paskatīsies un nodomās: kas gan te liels pāris gados var rasties? Bet celtnieks jo skaidri redz visu: gan termo-elektrocentrales galveno korpusu, gan labiekārtotu ciematu ar dārzu, gan pievedceļus.

Ar raižpilniem, nelieliem darbiem sākas būvēšana: vajadzīgs neliels transformators, lai varētu laist darbā dažus motorus, apgaismot laukumu; vajadzīgs ūdens, bez kā mūrniekiem šeit nav ko darīt, vajadzīgs kantoris būvdarbu vadītājam un viņa priekšstrādniekiem — vārdu sākot, vajag mazliet iedzīvoties jaunajā vietā. Un nav nejaušība, ka celtnieki būves dzimšanu nosauc vienkārši, bet raksturīgi par būvlaukuma apgūšanu.

Ar šo būvlaukuma apgūšanu pilsētas nomalē pašlaik noņēmās Anna Krūmiņa. Un šādās dienās pie būves, var sacīt, vairāk priekšnieku un inženieru nekā ierindas strādnieku. Kostenko, sastapies ar Nikolajevu un, palepodamies ar štabistu vārdiņu, uzprasīja:

—   Atbraucāt rekogniscet, biedri Nikolajev?

Seit bija Sokolovs, Ausma, Iļjina un cili tresta un partijas pilsētas komitejas darbinieki.

—   O, cik daudz priekšniecības! — brīnījās Nikolajevs. — Varētu saformēt veselu zemcsracēju brigādi.

Sokolovs tikai nesen bija pārgājis strādāt uz pilsētas komiteju. Viņš vēl Nikolajevu lāgā nepazina un samulsis paziņoja:

—   Ūdens jautājums ir nokārtots, biedri Nikolajev. Es vakar norunāju ar komunālo daļu.

—   Paldies, — pateicās celtniecības priekšnieks un,

\

griezdamies pie Iļjinas, piemetināja: — Lūk, ko nozīmē no celtniekiem izvirzīts instruktors!

Visi sāka smieties.

—   Vai no Latvenergo kāds šodien ir bijis? — Nikolajevs jautāja galvenajam dispečeram.

—   Neviens. Stiepj garumā. Es šodien divreiz zvanīju.

—   Bet tu pasaki, ka mēs taču viņiem ce]am, lai pasteidzas.

—   Es nokārtošu šo jautājumu, — Sokolovs iejaucās sarunā.

—   Nu, labi, — Nikolajevs piekrita.

Neveikli, — Kostenko norūca un neapmierināts paskatījās uz Sokolovu, pamanīdams viņā savu sāncensi šādās lietās. — Laikrakstus nelasa. Ar ko, piemēram, sākās Kuibiševas hidroelektrostacijas celtniecība? Ar to, ka laukumā saved pārvietotājus, uzsāk augstsprieguma līnijas Kuibiševa—Stavropole ierīkošanu, — galvenais dispečers spriedelēja. — Pēc gadiņiem pieciem hidromezgls dos miljardiem kilovatu enerģijas, bet tagad pašam vajadzīga elektroenerģija . . .

—   Tas taču viss saprotams, — Nikolajevs viņu pārtrauca.

—   Ekskavatori ieradušies, — galvenais dispečers pieteica. — Tiesa, ne jau soļojošie, bet rāpojošie, — viņš pasmaidīja, — bet tomēr ekskavatori kā jau ekskavatori. Pēc pusdienas sāks.

—   Labi, paskatīsimies, — Nikolajevs aizejot atsaucās un iegriezās jaunajā Krūmiņas kantorītī.

Anna bija viena. Viņa pārskatīja dzīvojamās mājas darba zīmējumus.

—   Nu, Muriņš tagad pēc mums nosērosies, — Nikolajevs, mēteli novilkdams, sacīja.

Anna domīgi pasmaidīja.

—   Nav ko sacīt, bija untumains pasūtītājs.

—   Ļoti untumains, — piekrita Nikolajevs. — Man ar tādiem pasūtītājiem reti nācies sastapties. Taisni kā kāda modes dāma, nekādi pa prātam neizdarīsi…

Kad Nikolajevs pateica «taisni kā kāda modes dāma», Anna mazliet nosarka, jo nez kādēļ nodomāja, ka

tas attiecas uz viņu, bet pēc tam, uztvērusi frāzes īsto nozīmi, pasmaidīja. Tiešām, pēdējā laikā Anna sāka sev pievērst vairāk vērības. Viņa vairs nenēsāja savu kažokādas žaketi ar vienkāršu apkaklīti, kas, starp citu, viņai labi piestāvēja — tajā viņa izskatījās kā jauniņa meitene. Anna vairs nenēsāja arī savu pūkaino lakatu, lai gan vispār tādus mīlēja, jo tie ir viegli un parocīgi. (Celtnieki vienmēr ģērbjas viegli, tāpat kā izlūki.) Krūmiņa tagad celtnē ieradās jaunā mētelī, cepurē un nevis botēs, bet glītos, tumšos zābaciņos.

«Kas gan ar viņu notiek?» Nikolajcvs domāja. «Runā, ka dziesmas dziedot divos gadījumos — vai nu skumjās, vai priekos, — izrādās, ka pēc dziesmām grūti noteikt sievietes garastāvokli. Bet pēc tā, kā viņa ģērbjas, var spriest nekļūdīdamies. Un galvenais vis nav tas, cik dārgs vai lēts apģērbs, moderns vai nemoderns mētelis — tas viss sīkums, salīdzinot ar to īpašo sievišķīgo iznesību, kas raksturīga laimīgai sievietei.» Tāda pašreiz bija Anna.

Bet Nikolajevs nebija mainījies. «Vai tad pēc tādu stūrgalvju izskata var saprast, kas viņiem uz sirds,» Anna draiskulīgā sapīkumā domāja.

—   Kad sāksi pirmās mājas mūrēšanu? — prasīja Nikolajevs.

—   Rīt, — Anna atbildēja.

—   Vajag pasteigties. Labi vēl, ka Rīgas rudens mūs lutina, citādi mums klātos plāni.

—   Barakas iekārtosim divās nedēļās.

—   Kādas barakas?

—   Karkasu.

—   Tu gribēji teikt — mājas?

—   Nu, tiešām, kāda gan nozīme nosaukumam, — Anna maigi iebilda.

—   Nē, nepiekrītu. Pats vārds «barakas» vien jau savu mūžu nodzīvojis. Bet te ir runa par karkasu saliekamām mājām.

—   Bet paskaties taču, Viktor, vai viņas līdzinās barakām vai ne? — Anna atritināja rasējumus.

«Architektura tur, protams, bēdīga,» Nikolajevs nodomāja, bet nepadevās.

—   Vai tu kādreiz barakās esi dzīvojusi?

—   Nav gadījies.

—   Nu, tātad! — Nikolajevs iesmējās. — Bet es esmu. Es pazīstu visādu sistēmu un veidu barakas. Un, ja šeit nav, — viņš parādīja otru rasējumu, — ievērojamā divdesmit līdz trīsdesmit metru garā koridora, tad tā jau vairs nav baraka, bet māja. Redzi, astoņi dzīvoklīši un katram atsevišķa ieeja.

—   Bet tu taču piekrīti, ka izskats nav visai glīts.

—   Izskats, jā, — Nikolajevs noliecās un paskatījās parakstu. — Kas to ir radījis? … Ahā, tā vēl Valtera produkcija. Man stāstīja, ka viņš piejums nodarbojies ar projektēšanu.

—   Viņš bija techniskās daļas priekšnieks, — Anna sausi atbildēja.

—   Nu, ko tur padarīsi, būs jāceļ tās pašas mājiņas. Tās bija pasūtītas pirms diviem gadiem. Bet tās taču, rādās, pēdējās trīs mājas. No kurienes gan Valteram tāda patika un interese pret «baraku arehitekturu»?

—   To nu es nezinu, — Anna pasmīnēja.

—   Bet Ausma stāstīja, ka jūs esot kopā mācījušies.

—   Un kas tad par to? — Anna jautāja un samulsa. Viņa manīja, ka nosarkst, bet nekādi nevarēja pārvarēt samulsumu.

—   Tas nozīmē, ka tev viņu vajag pazīt, — Nikolajevs atbildēja.

Sekoja neliela pauze. «Stāstīt tūliņ vai vēlāk?» Anna domāja. «Labāk tūliņ.» Viņa paraudzījās Nikolajevā, un viņai likās, ka viņš raugās viņā aizdomīgi un izbrīnījies. Tā droši vien prot skatīties tikai izmeklētāji.

—   Tu klausīsies?

—   Labprāt, — Nikolajevs teica.

Un Anna sāka stāstīt. Viņa runāja steigdamās, «lai neaizkavētu viņu», kā viņa taisnojās, bet steigas iemesls patiesībā bija cits. Annai bija kauns. Viņa atzinās, ka kādreiz jaunībā mazliet aizrāvusies ar Arvīdu Valteru un viņš pat gatavojies Annu apprecēt. Pēc tam Anna pastāstīja par sastapšanos ar inženieri pēckara laikā, par viņa bildinājumu un arī par to, ka viņa šo bildinājumu atraidījusi.

—   Bet kādēļ gan? — Nikolajevs Annu pārtrauca.

—   Pēc kara mēs bijām k|uvuši pilnīgi dažādi cilvēki. Karš bija mūs galīgi izšķīris, — Krūmiņa atbildēja un, mazliet pavilcinājusies, piemetināja: — Tu aizmirsti, Viktor, ka toreiz bija pagājuši tikai divi gadi kopš Aleksandra bojā ejas.

Anna apklusa. Nikolajevs pagaidīja, kamēr viņa mazliet nomierināsies, un paklusi ieprasījās:

—   Viss?

—   Nē, nav viss… — Un Anna izstastīja to, kā Valters bija atnācis uz viņas dzīvokli, kad viņa bija saslimusi, un kādu zīmīti bija atsūtījis pēc savas negaidītās vizites. — Tagad viss, — Krūmiņa pabeidza.

Nikolajevs aizsmēķēja un piegāja pie atvērtā loga — bija silta, saulaina vēlīnā rudens diena. «Sliktā omā,» uzminēja Anna, atcerēdamās vērīgā Kostenko pamanīto detaļu: ja celtniecības priekšnieks pieiet pie loga un ilgi lūkojas uz pilsētu, tad viņš par kaut ko ir uztraucies. «Tas viņu nomierina,» Kostenko kādreiz bija teicis Annai. •

—   Tev tas viss laikam ir nepatīkami, varbūt tu esi pat greizsirdīgs? — Anna neveikli ieprasījās.

—   Nē, greizsirdīgs neesmu, — mierīgi atteica Nikolajevs, turpinādams lūkoties pa logu. — Bet tikai par visu to vajadzēja agrāk parunāties.

—   Kas tad tur sevišķs? — Krūmiņa brīnījās.

—   Tas būtu ļoti svarīgi lietas labā, — Nikolajevs piezīmēja, uzsvērdams vārdu «ļoti svarīgi», un, uzmetis uz pleciem putekļu mēteli, izgāja no kantora.

«Kādai lietai? Kādēļ ļoti svarīgi? Kas ar viņu ir?» Anna nevarēja izprast. Viņai nekad nebija pat prātā ienācis, ka Nikolajevs varētu būt tik greizsirdīgs.

Celtniecības priekšnieks uzkāpa pakalnā, kam bija pienākušas beigu dienas. No šejienes varēja redzēt, kā labajā pusē sāka strādāt ekskavatori. Pašizkrāvēji piegāja pie ekskavatoriem, dziļi iegrima no uzkrauto smilšu smaguma un turpināja savu ceļu uz mežmalu gleznaina ezera krastā. «Pirmā vaga izdzīta,» Nikolajevs nodomāja.

Pēteris Osis jau gatavojās parunāties ar celtniecības priekšnieku vienatnē, bet vienmēr kaut kā neiznāca. Bet

lieta bija tāda, ka parunāties vajadzēja tieši vienatnē. Nesen Osis bija aizsūtījis Staļingradas hidroceltniecības kadru daļai izsmeļošu pieteikumu, un tagad no dienas dienā gaidīja atbildi. Viņš cieši nolēma braukt uz Volgu. Vakar Pēteris iegāja Ļeņina Komunistiskās Jaunatnes Savienības Centrālkomitejā un pastāstīja par savu nodomu. Tur viņu atbalstīja. «Tātad komjaunatnē viss ir kārtībā,» Osis domāja, «kaut gan rajona komitejā vēl būs viena nepatīkama saruna par rājienu Jāņa Kaula dēļ. Tagad jāsāk rūpēties par ražošanas līniju.» Starp citu, šī «līnija» motoristam likās visgrūtākā: sākas jaunbūve, cilvēku nepietiek, un Nikolajevs var neatlaist. «Pierunās mani priekšnieks, noteikti pierunās palikt,» Osis sprieda. Viņš vienmēr brīnījās par to, kā Nikolajevs prata pārliecināt cilvēkus. Tādēļ arī Pēteris Osis baidījās no šīs sastapšanās ar priekšnieku. Bet vēlēšanās braukt uz lielajām celtnēm bija stiprāka par visu, tā auga ar katru dienu. Osis lasīja un atkal no jauna pārlasīja rakstus un apcerējumus laikrakstos par lielajām celtnēm. Viņu jo sevišķi pārsteidza neredzēto mašīnu un mechanismu, kā soļojošo ekskavatoru, spēcīgo zemes spridzinātāju un gigantisko betonmaisītāju apraksti. Viņš neviļus salīdzināja visas šīs mašīnas ar Rīgas būvlaukumos strādājošām mašīnām, bet darbu apmēri vispār nebija ne ar ko salīdzināmi. Osis ilgi gudroja, kur viņam labāk braukt: uz Kuibiševu, Staļingradu vai Kachovku. Kuibiševā bija vislielākā celtne, Staļingradā mazāka, bet nebūtu slikti pastrādāt arī Kachovkā. Pēc tam viņš palika pie divām celtnēm — pie Staļingradas un Kachovkas, tāpēc ka Staļingrada un Kachovkā kļuvušas divkārt slavenas pilsoņu un Tēvijas kara kaujās. Un visbeidzot Osis nolēma braukt tikai uz Staļingradu. «Diezin vai, izņemot Maskavu un Ļeņingradu, vēl atradīsies cita tāda pilsēta, kuras gaišā nākotne tik cieši saistīta ar varonīgo pagātni.» Par to, ka viņu varētu lielajā celtniecībā nepieņemt, Osis ne mirkli nešaubījās, kaut tikai atbrīvojuši no mazajām Rīgas celtnēm.

Pašlaik, ieraudzījis Nikolajevu uz kāpas, motorists piegāja pie viņa, paskatījās apkārt un, redzēdams, ka neviena nav tuvumā, apņēmīgi ierunājās:

—   Biedri priekšniek, atlaidiet mani!

—   Uz kurieni atlaist? Kāpēc? — Nikolajevs brīnījās.

—   Uz Staļingradu, uz lielo celtniecību. Es jūsu uzticību attaisnošu, neraizējieties, jūs redzēsiet… — Osis sāka steidzīgi runāt.

—   Kas tad nu, Pēter? Vai tev kāds pārestību nodarījis vai ar ko neesi apmierināts?

—   Nē, nē, biedri priekšniek, es esmu ar visu apmierināts, neviens man neko nav nodarījis, — Osis steidzīgi nobēra. Viņam gribējās jo ātrāk norunāt ar celtniecības priekšnieku, kamēr vēl kāpā nav uznācis meistars Kauls un Sokolovs. Bet Nikolajevs šodien it kā tīšām vilcinājās, domāja kaut ko un negribīgi, vārdus stiepdams, atbildēja:

—   Tu taču, Pēter, redzi, kādu lielu būvi mēs arī sākam celt, vai tad tā tevi nemaz neinteresē?

—   Interesē, interesē, biedri Nikolajev. Ak, jūs mani nesapratīsiet!

—   Bet kas tad tev par lietu? — Nikolajevs iesmējās.

—   Lūdzu, atlaidiet mani, biedri priekšniek, — motorists atkal steidzīgi uzsāka. — Bet tā taču tāda celtne! Es tur pamācīšos, kļūšu par ekskavatoristu, un redzēsiet, — es jūsu uzticību attaisnošu!

—   Labi, varēsi braukt uz Staļingradu …

—    Ai, pateicos, pateicos, biedri priekšniek! — Osis .pārtrauca Nikolajevu.

—   Nu, ko tu steidzies, redz, kāds tu esi! — Nikolajevs atkal iesmējās. — Saku tev, ka brauksi. Došu līdzi zīmīti savam vecam paziņam, viņš tevi iekārtos.

—   Pateicos, ļoti ļoti pateicos, biedri Nikolajev! — motorists priecājās.

—   Mans vecais paziņa saņems tevi kā tēvs. Viņa dēls krita četrdesmit pirmajā gadā pie Smoļenskas.

Kāpā uznāca Kauls un Sokolovs.

—   Izput mūsu vecās brigādes, — Kauls sūrojās, griezdamies pie Nikolajeva. — Trīs labākos betonētājus aizkomandēja uz Jelgavu, lūk, Sokolovs aizgāja …

—   … Osis aiziet, — turpināja Nikolajevs.

—   Kā aiziet? — saausījās Kauls.

—   Aizbrauc uz Staļingradu, uz hidromezglu.

—          Te tev nu bija! — Kauls rokas vien noplātīja.

—   Bet ar ko tad es strādāšu, priekšniek?

—   Pēterim svarīgs iemesls, — viņu gaida ekskavatori. Bet jums, biedri Kaul, mēs palīgus atradīsim. Rīt pienāks papildinājums, piecdesmit puišu no FRA skolām.

—   Zinu jau tos ķeburus. Bet šitos, — Kauls ar galvu pameta uz Sokolovu un Osi, — es pats esmu izaudzinājis, izmācījis. Jā.

—   Tā ir dzīves jēga, — Nikolajevs piezīmēja.

—   Dzīves jēga … Jā, var jau būt… — vecais apjuka. — Bet padomājiet tikai: viens uz pilsētas komiteju, otrs uz Staļingradu, trešais uz Jelgavu — un brigāde kā nebijusi. Bet tu, lūk, visus pārtrumpoji! — viņš pagriezās pret Osi.

—   Vajag taču mums arī sūtīt vienu delegātu uz lielajām celtnēm, — Sokolovs teica.

—   Edz tu, kāds aizstāvis atradies, — Kauls atmeta ar roku.

—   Mēs vēl ar viņiem satiksimies, — Nikolajevs Kaulam viltīgi pamirkšķināja. — Pēc gadiņiem trim četriem sāksim paši uz Daugavas celt veselu rindu elektrostaciju. Pēc tam sāksim Daugavu ar Volgu savienot. Līdz tam laikam jau Pēteris būs ievērojams Staļingradas hidromezgla ekskavatorists. Un mēs viņu kā instruktoru uzaicināsim ciemos. Un tad viņš atčāpos pie mums savā sojojošajā ekskavatorā!

—   Tātad uz Daugavas būs kaskade? — Kauls jautāja.

—   Protams, būs, tikai visam savs laiks, — Nikolajeva vietā atbildēja Sokolovs.

—   Nu labi, brauc, brauc, Pēter, mācies, — vecais Kauls tagad jau labvēlīgi teica. — Būtu es tavos gados — droši vien arī uz vietas nenosēdētu. Jā. Tikai neaizmirsti mūs, raksti!

—   Mēs drīz vien lasīsim laikrakstā aprakstus par viņu, — Nikolajevs sacīja.

—   Jā, viņam pašam nemaz nebūs jāraksta, — Sokolovs atbalstīja Nikolajevu.

—   Tā vien, Pēter. skaties, ka tevi tie apraksti nesabojā! — vecais betonētājs piemetināja.

Slava bija Muriņu pametusi, un viņš pavisam apjuka.

Drīz pēc ministra aizbraukšanas no Maskavas atsūtīja jaunu plānu, kura titullapas pašā augšā kāds ļoti akurati bija uzrakstījis: «Precizēts.»

—   Precizēt vieglāk nekā izpildīt, — direktors sacīja galvenajam inženierim.

—   Nav vis viegli arī precizēt, pašam ministram vajadzēja lidot uz Rīgu, — Līkums kā parasti atjokoja.

Rūpnīca tik tikko tika galā ar ražošanas programu, kaut gan ierindā stājās vēl divi jauni ceclīi — lietuve un otrais mechaniskais. Muriņš nervozēja, bieži sasauca visādas sanāksmes, stenografistei diktēja pa divi trim pavēlēm dienā. Viņš bija pieradis pie tādiem plāniem, ko varēja pārsniegt par piecpadsmit līdz divdesmit procentiem, bet te nu vajadzēja skaitīt desmit un pat simtdaļu procenta. «Tā es ilgi neizturēšu,» vēlu vakarā savā dzīvoklī atgriezies, direktors uztraukts domāja. Muriņš labi prata — pēc viņa paša vārdiem — «izraut plānu», atgūt zaudēto, laiku, «piespiest visus pedāļus», kā Līkums raksturoja viņa stilu. Tas Muriņam vienmēr izdevās — gan kara gados, gan arī pēc kara. No visiem ritmiem viņš visvairāk mīlēja izrāvienu ritmu, — tas iznāk spēcīgi, skaisti un skaļi, un kā tas atbalsojas! Tādā pašā ritmā Muriņš iemācījās uzstāties sanāksmēs, plēnumos un kongresos. Bet galvenais inženieris bija citāds — līdzsvarots un mierīgs. «Garlaicīgs un viltīgs,» direktors bieži domāja par Līkumu. Direktors aizvien vairāk attālinājās no tiešajiem darbiem, neinteresējās par bilancēm, kaut gan bilances nolasīt prata ļoti labi. Tagad Muriņš bija tikai rūpnīcas pārstāvis, bet rūpnīcu vadīja Līkums. Atgriezies vai nu no pilsētas komitejas, vai no CK, Muriņš parasti griezās pie Līkuma ar šādiem vārdiem: «Atkal man bija jūsu vietā jāsarkst,» vai «Atkal jūs mani apvedāt ap stūri,» it kā viņš nebūtu rūpnīcas direktors, bet juriskonsults.

Nē, bez slavas nevar dzīvot, un slava Muriņu pameta; īso ceļu uz slavu Muriņš neredzēja, bet garos ceļus viņš nekad nebija staigājis.

Kādreiz Liepiņš rūpnīcas direktoram sacīja:

—   Ieskaties Līkumā, no viņa var šo to pamācīties.

Muriņš klusēja. «Nu gan esmu nobraucis,» viņš pie

sevis nodomāja. «Liek mācīties no galvenā inženiera, bet tas pats vēl studē politiskās pamatzināšanas.» Sastapis otrā dienā Līkumu, Muriņš viņam uzprasīja:

—   Nu, ko tad tu man mācīsi, biedri Līkum?

Galvenais inženieris nesaprata.

—   Pilsētas komitejas sekretārs man deva padomu pie tevis pamācīties, — direktors paskaidroja.

—   Nu tad sastādīsim mācību programu, — Līkums pasmējās.

—   Jā, vajadzēs …

Muriņš mīlēja par sevi pazoboties arī atbildīgo darbinieku vidū. Bet šī nelielā zobgalība nebija vis rūgtu pārdomu rezultāts, bet gan līdzeklis pasvītrot savu pārākumu. Kā visi pašpārliecinātie cilvēki, viņš viegli pārgāja no augsta toņa uz sev adresētu zobgalīgu pačukstēšanu — to Muriņš sauca par paškritiku.

Kad vakar no rīta direktors saņēma ministra parakstītu telegramu, viņš stipri uztraucās: ministrs izsauca viņu un Līkumu uz Maskavu. «Kas gan tur varētu būt par lietu?» Muriņš neatlaidīgi domāja. «Vai tiešām būs runa par to nelaimīgo procentu?» No Maskavas atbraukušais vecākais revidents nejauši atrada septembra atskaitē pierakstu. Gan plānu da]as priekšnieks Muriņu brīdināja no iespējamām nepatikšanām, bet Muriņš viņu neklausīja un pavēlēja telegrafēt uz Maskavu par simtprocentīgu mēneša plāna izpildi, kaut gan patiesībā uzdevums bija izpildīts tikai par 99%. «Mūsu rūpnīcas vēsturē nav bijis un arī nebūs tāda gadījuma, kad plāns nav izpildīts,» Muriņš paziņoja.

Pašreiz Muriņš ar valdības telegramu rokā nervozi staigāja pa kabinetu. «Tagad pielīmēs acu apmānītāja etiķeti un noņems no darba, noņems ar negodu,» viņš uztraukts domāja. «Viņi tagad izmantos šo procentu.» Direktors sprieda tā, it kā tiešām trūktu likai viena procenta, lai viņu noņemtu no darba.

—   Tuvojas pēdējā parāde, — Muriņš, telegramu rokā grozīdams, sacīja galvenajam inženierim. — Drīz mums,

biedri Līkurn, būs jāšķiras. Tas ir skaidrs, ka tev būs jāvada rūpnīca, un arī tas ir skaidrs, ka man būs jāmeklē cita pajumte.

—   Nu nē, tur būs kaut kas cits, — Līkums atbildēja.

—          I nerunā, — Muriņš enerģiski atmeta ar roku.

—  Tu vēl ministru lāgā nepazīsti. Viņš labprāt mīl nostādīt vienu otram pretī veco un jauno direktoru. To tad viņš sauc par kadru audzināšanu.

Muriņš izsauca sekretāri un pavēlēja pasūtīt divas biļetes ātrvilcienā uz Maskavu.

—   Mīkstajos vagonos? — sekretāre prasīja.

—   Starptautiskajā vagonā, — Muriņš atcirta.

Kad sekretāre aizgāja, viņš nedabiski iesmējās.

—   Brauksim pēdējo reizīti starptautiskajā! … Jā, pa ceļam jau gan būs mīksta sēdēšana, bet, lūk, Maskavā toties droši vien būs cieta …

Muriņš visu nakti neaizmiga. Viņš smēķēja papirosu pēc papirosa, cēlās no gultas un sīkiem solīšiem staigāja pa istabu, pēc tam atkal likās gulēt un grozījās no vieniem sāniem uz otriem, atkal cēlās, staigāja un smēķēja. Viņam bija pat nelabi, viss apriebies — gan šīs neuzkoptās vecpuiša istabas, gan fotogrāfijā uz galda, kas atgādināja bezrūpīgo jaunību, gan biezais rakstu un aprakstu krājumā sējums, kurā bija stāstīts par Muriņa panākumiem pagātnē. Pirms nedaudz gadiem viņš izšķīrās ar sievu un kopš tā laika dzīvoja viens. Viņa sieva strādāja pedagoģiskajā institūtā par pasniedzēju. Muriņš pēc dabas bija ātrs, patvarīgs cilvēks, un viņam vajadzēja sievu ar mierīgu, pakļāvīgu raksturu, bet viņam tādu negadījās sastapt. Viņš pat apšaubīja, vai tādas sievietes pasaulē vispār atrodamas. Pašlaik viņam gribējās piezvanīt Krūmiņai, kaut vai parunāties ar viņu pirms aizbraukšanas uz Maskavu, bet, tā kā bija jau trešā stunda pēc pusnakts, Muriņš šo nodomu atmeta. «Tādās reizēs tiešām ir labi, ja var ar kādu dalīties bēdās,» direktors domāja. «Bet ar ko lai es dalos?»

Muriņš trīsdesmit divu gadu vecumā apprecēja pavisam jauniņu Saratovas universitātes studenti. Divus pirmos gadus jaunlaulātie satikās reti, jo Muriņš strādāja Uralos, bet Sima beidza universitāti Saratovā. Un,

ja cilvēki satiekas reti, tad viņi viens otrā saskata tikai labās īpašības. Bet pēc tam, kad Sima, nolikusi valsts eksāmenus, pārgāja pie vīra uz pastāvīgu dzīvi, viņa loti ātri pārliecinājās, ka viņa Muriņu ļoti maz pazinusi.

Sima bija ar mieru vīram visu piedot: gan vēlos mājās nācienus no rūpnīcas, kuri, kā viņai likās, ne ar ko nebija attaisnojami, gan pēkšņos izbraucienus uz medībām izejamās dienās, gan biežās iedzeršanas draugu pulkā, — to visu varētu piedot, ja vien vīrs nebūtu tik nevērīgs pret viņu. Sima centās vīram visu izdabāt, visās lietās piekrist, lai dzīve būtu mierīga, bez bēdām un skandaliem. Bet Simai divdesmit četru gadu vecumā vēl bija sveši «gludas ģimenes dzīves» pareizie noteikumi, un viņa domāja, ka ģimenes dzīves pastāvība dibinās uz abpusējas piekāpības pamata. Bet, jo vairāk Sima piekāpās, jo saspīlētākas kļuva viņu attiecības. Muriņš pilnīgi pārstāja rēķināties ar sievu. Kādreiz Sima neizturēja un, nesagaidījusi vīru atgriežamies no medībām, aizgāja ar draudzeni uz koncertu. «Līksmojies, uzjautrinies?» Muriņš no rīta viņai prasīja. «Jā, nolēmu izklaidēties,» Sima izaicinoši atbildēja. Muriņš klusēja. Viņš gan bija ļoti nesavaldīgs, bet šoreiz noturējās, un Simai pirmo reizi iešāvās prātā, ka vīrs viņu vairs nepavisam nemīl. Kad viņiem piedzima dēls, Simai pirmajā laikā likās, ka visas nepatikšanas beigušās un bēdas aizmirstas, sākusies mierīga, laimīga dzīve. Muriņš tiešām mīlēja mazo Igoru, kas pēc izskata bija īsta tēva kopija, kā sajūsminātā Sima visiem iegalvoja. «Ģimenes stabilitate nav vis atkarīga no sievietes, bet no bērniem,» Sima tagad sprieda. Bet drīz vien viss sāka iet pa vecam: tagad Muriņš atgriezās mājās no darba vēl vēlāk vakaros, atpūtas dienas pavadīja gan medībās, gan zvejodams un pat svētku dienās kaut kur aizbrauca ar saviem draugiem.

«Kas viņam bēdas par mani un Igoru, viņam pašam sava dzīve,» Sima sarūgtināta domāja. Izrādījās, ka arī mazais Igors nevarēja nekā labot, un vecāku attiecības arvien pasliktinājās. Kādā augusta svētdienā, kad Muriņš atkal bija aizbraucis uz medībām, Serafima gatavojās braukt pie vecākiem uz Saratovu. Viņa neko ne

ņēma līdz, izņemot savus apģērbus un mēteli. Igors, kuram nesen palika četri gadi, ļoti priecājās, uzzinājis, ka dabūs ceļot ar kuģi. Sarindojis uz grīdas pie savas gultiņas veselu eskadru rotaļu kuģīšu, viņš, rociņas uz muguras salicis, svarīgi tajos nolūkojās. Bet, kad māte viņu apģērba un kuģīšus sakravāja ceļasomā, Igors negaidot uzprasīja: «Bet vai papa arī brauks ar kuģi?» — «Papa atbrauks vēlāk,» Sima atbildēja un aizgriezās, lai noslaucītu asaras. «Es gribu ar papu uz kuģa,» puisēns sāka raudāt. Māte viņu ilgi mierināja. Ap pusdienas laiku kuģītis atgāja no piestātnes un, pusloku apbraucis, sāka slīdēt pa straumi lejup. «Cik ilgi var mocīties, cik ilgi var cīnīties un peldēt pret straumi?» Sima domāja, ar skatienu atvadīdamās no Uralu pilsētiņas. Igors stāvēja blakus mātei, sajūsmā raudzījās pakaļ jachtām un bija neizsakāmi apmierināts ar visu, kas nolika ap viņu. Tikai vakarā, aizmigdams kajitē, ko viņš neatlaidīgi sauca par istabu, mazulis atkal atcerējās tēvu. «Bet vai papa patiesībā atbrauks ar kuģi?» — «Atbrauks, atbrauks, dēliņ, guli vien,» Serafima atsaucās, un puisēns aizmiga. Bet Sima visu nakti skatījās uz puisēnu, viegliņām skūpstīja viņa apaļo vaidziņu un klusi raudāja. Viņa aizsnaudās tikai pret rīta ausmu …

Muriņš no medībām atgriezās vēlu vakarā. Viņš paņēma un izlasīja uz galda atstāto zīmīti. Serafima rakstīja: «Jaša, es aizbraucu no Tevis pavisam. Gandrīz piecus gadus nodzīvojām kopā, un es domāju, ka mūsu dzīve nokārtosies. Es visu laiku cerēju. Bet tagad esmu nākusi pie pārliecības, ka mums abiem lāga dzīves nebūs. Es aizbraukšu uz Saratovu pie mātes. Igoru es pati audzināšu. Lūdzu, netraucē mani un nedomā braukt pie manis. Ja Tu nebūtu bijis labs darbinieks, Tu būtu vienkārši egoists. Bet daudzi labi darbinieki ir arī labi vīri un tēvi. Padomā par to. Nedusmojies uz mani — es saku Tev patiesību. Paliec sveiks! Serafima.» Muriņš saņurcīja zīmīti un nometa to uz grīdas. Pēc tam padomājis atkal to pacēla, izgludināja un no jauna divas reizes izlasīja, atkal saburzīja un iesvieda kaktā. «Bez prieka mūsu mīla bija, bez sāpēm šķiršanās,» Muriņš pasmīnēja. Bet sāpes jau bija ienākušas viņa mājā. Muriņš ap

jucis paraudzījās apkārt: viss bija savā vietā, tikai bērna gultiņā nebija Igora. Muriņš pacēla no grīdas aizmirsto alvas kuģīti, skumīgi pagrozīja to rokās, iebāza kabatā un izgāja no dzīvokļa. Ilgi viņš klaiņoja pa upes krastu, atsēdās uz balta soliņa, aizsmēķēja, atkal piecēlās un gāja uz piestātni. Tālumā parādījās spilgti apgaismots pasažieru tvaikonis. «Tūliņ iesēsties un arī aizbraukt,» Muriņš domāja. «Aizbraukt, lai vai uz kurieni! Ak nē jau, nē, tas viss ir blēņas. Jāstrādā … Ak Igor, manu mazo puisīt!» Dēla dēļ Muriņš būtu ar mieru Simai visu piedot: gan viņas bezgalīgos pārmetumus, gan dīvaino greizsirdību un pat šo muļķīgo aizbraukšanu uz Saratovu, uz ko, rādās, viņa sen jau gatavojusies. Bet viņš nevarēja viņai piedot atstātās zīmītes pārdrošo, pamācošo toni. «Nu, skuķēn, to tu man vēl nožēlosi,» Muriņš pasmīnēja. «Egoisti taču ir atriebīgi!» Bet gadi gāja, un «skuķēns» aizvien vēl neatgriezās. Reiz jau viņai iegribējās rakstīt vīram labi garu vēstuli, bet pēc tam viņa šo nodomu atmeta. «Vēlu,» viņa nodomāja. Muriņš aizvien retāk atcerējās Simu, un atcerējās tikai tādās reizēs, kad rūpnīcā negāja labi, — nebija neviena, ar ko no sirds parunāties. Bet Igoru viņš pastāvīgi atcerējās — alvas kuģītis pastāvīgi stāvēja uz darba galda blakus rakstāmlietām. Kad Muriņš skatījās uz šo tvaikonīti, viņam vienmēr kļuva silti un arī trauksmīgi: kaut kur aiz trejdeviņām zemēm aug viņa Igoriņš, pēc Serafimas vārdiem, «tēva kopija …»

Muriņš apsēdās pie galda un, paņēmis biezo aprakstu sējumu, sāka to šķirstīt. Kā gan viss tas gadījās? Lūk, jauns mūrnieks stāv uz liela nama sastatnēm un pašapmierināti smaida; spriežot pēc fotogrāfijās, tas ir daudzstāvu nams, jo mūrnieks skatās uz pilsētu no liela augstuma. Blakus klišejai trīsdesmit rindiņas, pirmās piezīmes par Muriņu: virs rakstiņa un uzņēmuma prāvs virsraksts: «Komjaunieša rekords.» Tā sākās slava. Pēc tam laikrakstos un žurnālos bieži vien pazibēja informācijās, vēlāk tās nomainīja tēlojumi un «zemsvītras» apraksti. Lūk, šeit lielais apraksts «Aizmugures gvardi». Dažās rindiņas par ierindas strādniekiem un gandrīz trīs slejas par Uralu rūpnīcas direktoru. Autors vārdus

nebija žēlojis — viņš bija aprakstījis Muriņa dzīvi plaši un tēlaini. Kad rūpnīcas direktors šo aprakstu izlasīja, viņš nebija gluži vienis pratis ar autora vispārinājumiem, bet, mazliet padomājis, nosprieda: «Viņiem no malas tomēr labāk redzams. Reizēm tiešām tā aizraujies ar darbu, ka pat nav vaļas padomāt par tā apmēriem. Bet žurnālisti, tie jau visu ievēro.» Aizvien ātrāk un ātrāk Muriņš šķirstīja laikrakstu izgriezumus, — jo tuvāk piecdesmitajam gadam, jo vairāk slavas dziesmu viņam, «republikas lielākā uzņēmuma direktoram». Un, lūk, te viņa paša raksts par pirmrindnieku un inženieru radošās sadarbības brigādēm. Tiesa, rakstītājs nebija Muriņš, bet kāds no redakcijas, laikam Nikoļskis, kurš veselu nedēļu nosēdēja rūpnīcā un pa šo laiku bija direktoram krietni vien apnicis. Raksts jau gan bija iznācis lietišķs, arī Liepiņš bija to ievērojis. «Sen jau tā vajadzēja,» viņš Muriņu paslavēja. Sējums beidzās ar nelielu informāciju par pilsētas padomes deputātā Muriņa satikšanos ar saviem vēlētājiem. Sī informācijā bija nodrukāta februārī, — tālāk jau sākās neveiksmju josla. «Ar Nikolajeva ierašanos visas šīs sarunas sākās,» Muriņš atcerējās pirmās sadursmes ar celtniecības priekšnieku, savu neveiksmīgo uzstāšanos pilsētas komitejas birojā un vēl citas nepatikšanas. Kad Muriņš runāja par saviem sasniegumiem un trūkumiem, viņš bieži jauca cēloņus un sekas. «Tātad rīt uz Maskavu,» rūpnīcas direktors domāja. «Noņems. Tagad droši vien noņems. Tas procents visu sabojāja. E, kā noripoju. Tā tam Muriņam arī vajag, lai nekļūst iedomīgs!» Muriņš bija pieradis, ka Maskava viņu vienmēr gan paaugstināja darbā, gan uzslavēja, gan apbalvoja. Viņš zināja, ka Maskava ir arī stingra, ai, cik stingra, ja ir runa par sliktiem darbiem. Šo taisnīgo stingrību Muriņš bieži vien dabūja redzēt, kad ministrijā kādu rāja par plāna neizpildīšanu, sliktu kadru izvēli vai arī kad noņēma no darba sliktu saimniekotāju, atmaskoja kādu viltus speciālistu. Bet Muriņam pašam nekad vēl nebija nācies uz savas ādas izbaudīt Maskavas stingrību, un tagad viņu ļoti baidīja priekšā stāvošais brauciens. «Labāk jau būtu atsūtījuši pavēli uz Rīgu, un

lietai beigas. Bet brauc nu tur, atskaities. Un vel skatīsies uz tevi ka uz «pirmskara parauga» direktoru.»

Pret rītu, drusku nomierinājies, Muriņš sāka analizēt savas kļūdas ar skaidru galvu. Viņš apsēdās pie galda un sāka rakstīt kaut ko konspektam līdzīgu savai runai ministrijas kolēģijas sēdē. Bet direktoru sāka mākt novēlojies miegs, un viņš šo nodarbību atstāja ceļam.

Muriņš mīlēja ierasties stacija minūtes piecas pirms vilciena atiešanas, kad uz perona jau visa burzma norimusi, un tad viņš ar nelielu ceļasomu rokā svarīgi un nesteigdamies — it kā bez viņa vilcienu pat izlaist nevaretu, iekāpa savā vagonā. Bet šodien direktors atbrauca agri un, atstājis ceļasomu kupejā, izgāja pastaigāties pa trokšņaino, pavadītājiem pārpildīto peronu. «Kāpēc gan viņi tā steidzas, uztraucas, apdzen cits citu?» Muriņš, griezdams ceļu priecīgiem pasažieriem, nesaprata. Pūlī viņš pamanīja Ausmu un Osi.

—   Bet uz kurieni tad jūs? — Muriņš prasīja.

—   Es uz Staļingradu, — motorists atbildēja.

—   Bet es pavadu, — Ausma paskaidroja.

—   Tad jau laikam uz lielo celtniecību?

—   Jā gan, uz turieni, — Osis apstiprināja.

Muriņam gribējās ar viņiem parunāties — tik un tā

nebija ko darīt, bet Ausma pavilka Osi aiz piedurknes un pa ceļam sacīja:

—   Lūdzu, atvainojiet, mēs ļoti steidzamies…

«Jaunība!» Muriņš nodomāja. «Lūk, tāpat arī es kādreiz aizbraucu uz nepazīstamu pilsētu. Viss toreiz bija tik interesanti, pat mīklaini un noslēpumaini. Ak jaunība, jaunība . . .»

—   Tu, Peter, tur Staļingradā iedomīgs vien nekļūsti, — Ausma pamācoši sacīja. — Un noteikti mācies. Un ne no viena darba neatsakies.

—    Bet vai tu man rakstīsi? —Osis uzmanīgi ieprasījās.

—   Nu, protams, rakstīšu! Un arī Pēteris aizrakstīs.

Osis nosarka.

—   Paldies jums, — viņš atbildēja.

—   Biedrs Nikolajevs teica, ka par tevi Staļingradā

parūpēšoties kāds viņa paziņa, — Ausma turpinaja.

—   Labi izstudē ekskavatoru, tu taču techniku mīli.

Osis domīgi klausījās jaunās sievietes runā. Pašlaik viņam Ausma likās vēl daudz skaistaka: viņas melnās acis bija laipnas, mazliet skumjas, kluss, draudzīgs smaids ik mirkli pavīdēja viņas sejā, līdz ar smaidu vaigos ieradās bedrītes; un runāja viņa kaut kā mazliet dziedoši, it kā meklēdama labakos, īstākos vārdus.

Aizvien biežāk un enerģiskāk lokomotive svieda laukā no skursteņa pelēkus dūmu mākulīšus — līdz vilciena atiešanai bija palikušas vēl tikai divas trīs minūtes. Ļaužu pūlis saviļņojās, aizbraucēji un pavadītāji sāka atvadīties.

—   Ausma! — iesaucās nez kur gadījusies Liepiņu Aņa.

—   Vai tu arī uz Maskavu? — Ausma brīnījās.

—   Es uz Krustpili, uz šefības kolchozu ar mākslinieciskās pašdarbības kolektivu, — aizelsusies no ātrās iešanas, Aņa steidzīgi skaidroja.

—   Nu, lūk, Pēter, tev ceļabiedre, — Ausma griezās pie Oša.

—   Ceļabiedre uz trim stundām, — pasmaidīja motorists.

Aņa paskatījās uz viņu, bet Osis pašlaik redzēja tikai Ausmu.

—' Bet kurp jūs? — ievaicājās Aņa, bet tūliņ ar plaukstām aizklāja ausis, un lokomotives atvadu svilpienā pazuda viņas balss.

—   Uz Staļingradu, uz Staļingradu! — Oša vietā atbildēja Ausma. — Sēdieties ātrāk, vagonā parunāsieties, — viņa apskāva un noskūpstīja Aņu, tad sniedza Osim roku un, viņam acīs ielūkojusies, teica:

—   Kļūsti laimīgs, Pēter . . .

Vilciens sakustējās . . .

Vagoni slīdēja garām Ausmai. Pirmais aizslīdēja tas, uz kura pakāpiena stāvēja Aņa un Pēteris, viņi atvadoties māja ar rokām. Aņai rokās bija balts lakatiņš, bet Osim cepure; tad nāca citi, tādi paši zaļi vagoniņi ar priecīgiem lodziņiem; un beidzot aizpeldēja zilais starptautiskais vagons. Tas bija mazliet zemāks un īsāks

nekā pārējie vagoni, un bija gluži nesaprotams, kādēļ viņš nesa tik skanīgu nosaukumu. Muriņš godbijīgi paklanījās Ausmai un kaut ko teica blakus stāvošajam Līkumam. Līkums viņu pazina un pasmaidīja.

Vilciens sāka iet ātrāk un ātrāk. Jau pazibēja Rīgas nomaļu kvartalu mājiņas. Uzpūta svaigs vējš un norāva Aņai lakatiņu, bet Osis vēl laikā to saķēra. Meitene viņam pateicās un sakārtoja matus.

—   Iesim vagonā, pastāstīsiet man, kā jūs nolēmāt braukt uz Staļingradu, — Aņa nevis lūdza, bet pieprasīja.

Kaut gan Osim nemaz negribējās iet vagonā, viņš tomēr paklausīgi sekoja Aņai.

7

Latvijā pirmie kolcliozi radās drīz pēc Tēvijas kara beigām. Izmētāti pa dažādiem pagastiem, tie bija it kā nozuduši veco ciematu neskaitāmajā daudzumā. Pie kolehozu izveidošanas ķērās piedzīvojuši ļaudis, kuri, pa kara takām staigādami, bija daudz ko pieredzējuši; no evakuacijas atgriezušies latviešu zemnieki, kuri vairāk nekā trīsarpus gadus bija nostrādājuši Krievijas lauksaimniecības arteļos, gan Veļikije Luku, Vitebskas un Pleskavas kolchoznieces, kuras savukārt vairāk nekā trīsarpus gadus bija kalpojušas pie latviešu kulakiem. Pirmajiem šis evakuacijas ceļš uz austrumiem bija smags, grūtību pilns ceļš uz nākamību, pēdējām — varmācīgā aizdzīšana uz rietumiem — mokošs ceļojums atpakaļ pagājībā. No šīm rindām tad arī cēlās visdedzīgākie aģitatori par dzīves pārkārtošanu.

Jau 1948. gada ziemā blakus pirmajiem lauksaimniecības arteļiem sāka rasties arvien jauni un jauni. Un tagad tie vairs nebija kā mazas, izmētātas saliņas, bet jau radās veseli kolektivizēti pagasti; dažuviet viņi pat jau savienojās savā starpā, izveidodami uz Latvijas kartes īpatnēju archipelagu. Bet apkārt vēl bija vesela jūra dažādu šķiru viensētnieku — gan nabadzīgo, gan vidējo,

gan kulaku saimniecību. Un, lūk, 1949. gada pavasara dienā cēlās visa zemniecība: viscaur sākās vētrainas sapulces; ievēlēja valdes un revizijas komisijas; strīdējās par arteļu nosaukumiem; reizēm tika sarautas radniecības saites un nodibinājās cīņas biedru sadraudzība; piekritēju sarakstus pagaidām vēl nesastādīja pēc alfabēta; pasūtīja zīmogus un bankās atvēra tekošos rēķinus; reizēm uz nomaļiem ceļiem norībēja šāvieni — tur ienaidnieks mēģināja apstādināt tautas kustību. Vēlās vesela kolchoza izveidošanās kustība visgarām Baltijas jūras austrumu krastam.

Uz pirmo skatienu likās, ka viss te notika tāpat kā pirms divdesmit gadiem Krievijā. Tikai vēl straujākā tempā, tāpēc ka priekšā bija divsimt miljonu gājiena nomīdīts lielceļš. Vajadzīgi statūti? Lūdzu, te tie ir, jau pārtulkoti latviešu valodā. Un šajā plānajā grāmatiņā jau izkristalizēta vecāko priekšgājēju pieredze. Vajadzīga uzskaites sistēma? Arī tā nav tālu jāmeklē, lūk, tepat jau viņa ir, kolchoza grāmatvedība ar visu darba dienu uzskaiti. Bet par techniku nav pat ko runāt. Kādreiz Iļjičs sapņoja par simttūkstoš traktoriem visai bezgalīgajai, nepārredzamajai zemei, bet tagad Baltijā vien desmitiem tūkstošu lielisku mašīnu.

Ja ceļš no pirmajām komūnām līdz lielajam lūzumam brālīgajās republikās bija mērojams gandrīz vai gadu desmitiem, tad Latvijā ceļš no pirmajiem arteļiem līdz masu kolektivizācijai tika nosoļots gados. Piecreiz ātrāk. Un tas viss, neraugoties uz viensētām, kas šķir cilvēkus, kad tiem vajadzētu būt kopā, lai uzmundrinātu nedrošo, lai jau laikus atklātu dažādus okšķerus un, visbeidzot, vienkārši lai atpūstos kopējā ģimenē. Tas ir ļoti svarīgi pie krasiem pagriezieniem dzīvē.

Aņa Liepiņa zemniekus-viensētniekus pazina tikai pēc grāmatām. Un tas bija pilnīgi saprotams, jo viņa bija dzimusi 1932. gadā, pēc lielajām cīņām laukos, un pirmskolchozu iekārta viņai bija tikpat sveša kā pirmsrevolūcijas iekārta. Iepazinusies ar arteļa priekšsēdētāju Valdemaru 2undu, Aņa viņam uzprasīja:

—   Vai pie jums tuvumā ir atrodami viensētnieki?

Zunda neizpratnē paraudzījās meitenē un savukart painteresējās:

—   Vai gribat saaģitēt?

—   Nē, tikai tāpat, parunāties un paskatīties, kā viņi dzīvo. Es nekad neesmu viensētniekus redzējusi, — atzinās Liepiņa.

Arte|a priekšsēdētājs, gadus divdesmit piecus vecs jaunietis, iesmējās.

—   Ak tā! … Es jums šo prieku varu sagādāt.

—   Pastāstiet man, kā pie viņa var aiziet, — Aņa apvainojusies nopietni prasīja.

—   Trīs kilometru attālumā no šejienes atrodas Apses Jāzepa viensēta. Tas ir mūsu pēdējais viensētnieks. Bet jums nemaz nav vērts turp iet. Pēc stundas Apse būs šeit, mums šodien sapulce.

—   Tātad viņš iestājas kolchozā?

—   Jā, beidzot nolēmis. Veselu gadu vadāja mūs aiz deguna aizvien solījās iestāties, bet pieteikumu neiesniedza, — Zunda stāstīja, bet, pamanījis Aņas sejā vilšanos, steidzās viņu nomierināt. — Viņš ir īsts iesīkstējis viensētnieks, dabūsiet jūs arī ar viņu pamocīties, tā ka nav iemesla skaisties.

—   Es nemaz neskaišos, kas jums nāk prātā? — Aņa atteica. Viņai nepatika jaunais, zobgalīgais cilvēks, kurš ar viņu runāja iecietīgi, kā ar skolnieci.

—   Ko jūs teiksiet par mūsu lauku mājām? — Zunda griezās pie apklusušās pilsētnieces.

—   Es domāju, ka tās ir līdzīgas nelielām sādžiņām, bet te tikai pa vienai mājiņai.

—   Jā, lauku nometnes, kā Pievolgā, nav jāceļ. Bet tai vietā katra kolchozā sapulce atgādina kongresu. Ļaudis nevis sanāk, bet sabrauc no visām malām. Tad, raug, jau brauc, — priekšsēdētājs, pret logu pagriezies, rādīja.

Aņa piekalnītē ieraudzīja trīs velosipēdistus, kurus apdzina motociklists.

—   Kā sanāksme — tā velokross. Pie mums visi sportisti — pat večuki.

—   Bet kāpēc kolchozs nosaukts VĻKJS vienpadsmitā kongresa vārdā? — Aņa atmaigusi dzīvi ieru-

najās. — Es saprotu tā, ka tas organizēts kongresa dienās.

—   Nu, pusotra mēneša pirms tā. Mēs, jaunieši, protams, tūliņ uzstājāmies, lai kolchozu tā nosauktu par godu komjaunatnes kongresam. Vecajiem bija citādas domas, viņiem patika vārds «Vilnis», tas nozīmē…

—   Netulkojiet, es esmu latviete, — Liepiņa atgadināja.

—   Ak tā, bet es domāju, ka krieviete, ja neesat savā dzīvē redzējusi nevienu viensētnieku, — ar portsigaru rotaļādamies, Zunda piezīmēja.

Aņa sarauca pieri.

—   Mēs ilgi strīdējāmies večiem pretim, — priekšsēdētājs arī sarauca pieri.

«Kads nenopietns cilvēks,» Aņa saīgusi nodomāja. «Un tādam uzticējuši kolchozu! Taču vēl gluži puišelis.»

—   … Pēc tam mums nācās piekāpties, kaut gan daudzi no mums bija pārliecināti, ka «Vilnis» pavisam bezpartejisks nosaukums. Jā, jā, tā mēs domājām, Valdemars pasvītroja, kaut gan Aņa nekādu izbrīnu neizrādīja ne ar smaidu, ne ar skatienu. — Ievēlējām valdi un sākām gatavoties sējai. Bet pēc mēneša mūsu uzskaitvede Maiga Levica aizbrauca uz Maskavu uz kongresu. Tur viņa uzstājās ar runu. Visos laikrakstos bija nodrukāta viņas runa. Un tad nu vecie padevās, atnāk pie manis un paziņo: «Reiz jaunatne mūs izslavinājusi pa visu zemi, lai tad notiek jūsu prāts.» Man vajadzēja no jauna pasūtīt zīmogu un spiedogu, ko es ļoti labprāt arī darīju.

—   Izrādās, ka Maiga pārdēvējusi jūsu arteli, — Aņa, vēl aizvien uz priekšsēdētāju dusmodamās, sacīja.

—   Viņa mums dūšīga, pati redzēsiet! …

Istabā kļuva trokšņaini. Aņa ar universitātes draudzenēm iekārtojās stūrī aiz grāmatu skapja un klusēdama vēroja nepazīstamos ļaudis. Aņai bija svinīgs noskaņojums: beidzot reiz viņa varēs piedalīties nesen organizēta kolchoza sapulcē. Krievijas kolchozu jaunības dienas Aņa iedomājās, lasot un no jauna pārlasot Michaila Solochova romānu «Plēsums». Tas laiks sakrita ar Aņas bērnības dienām un bija palicis atmiņā

no izbraucieniem uz sādžām kopā ar tēvu, kurš tolaik strādāja par lauku rajona partijas komitejas sekretāru; toreiz meiteni visvairāk interesēja āboli un tomāti. «Tagad ir cita lieta,» Aņa, ļaudīs nolūkodamās, sprieda, «nu es neko nepalaidīšu garām neievērotu.» Agrāk viņa dusmojās par to, ka piedzimusi pārāk vēlu un nav paguvusi ņemt dalību tautas dzīves vissvarīgākajos notikumos; šo pašu sajūtu izbaudīja daudzi tālaika jaunieši, kuri apskauda pilsoņu kara veterānus, kaut gan šiem otrās paaudzes komjauniešiem vēsture gatavoja citu, vēl daudz smagāku pārbaudījumu — četrgadīgo Tēvijas karu. Un arī Aņai laimējās — liktenis viņu atveda uz Rīgu, it kā uz vairākiem gadiem atsvieda atpakaļ pagātnē, lai viņai atmiņā iespiestos pasaules radīšana, padomju pasaules radīšana Latvijā.

Cits pēc cita kolchoza valdē ieradās kolchoznieki, sasveicinājās ar priekšsēdētāju un apsēdās uz tīrajiem soliņiem. Valdemars, likās, vēl nebija pie sava posteņa tā īsti pieradis un, drusciņ samulsis, atbildēja uz kolchoznieku sveicieniem, grozīdams rokās te portsigaru, te sērkociņu kārbiņu, te atkal pārcilādams uz galda papīrus. Aņa noprata, ka priekšsēdētāju kolchoznieki ciena un,, to sajuzdams, viņš kautrējas lieku reizi paraudzīties zālē. Bet pagaidām Aņa vēl nesaprata, kāpēc kolchoznieki priekšsēdētāju mīl.

Zunda atklāja sapulci, un Aņa ar visu uzmanību pievērsās pēdējam viensētniekam. Jāzeps Apse, plecīgs zemnieks ar atklātu seju, sāka nesteidzīgi stāstīt par sevi. Mazliet paklausījusies, Aņa jutās vīlusies, — tas nemaz nebija tāds drebelīgs, viltīgs un pļāpīgs kulaku piekritējs, kādus viņa pazina no romāniem, bet mierīgs, taisnīgs cilvēks, kas pašapzinīgi, ar cieņu uzstājās kolchoznieku priekšā. Neviens nepārtrauca Apsi viņa patiesajā, atturīgajā stāstījumā, neuzdeva viņam dzēlīgus jautājumus, kas, pēc Liepiņas domām, šādos gadījumos pilnīgi vietā.

—   Tomēr nav skaidrs, kādēļ viņš tūliņ sākumā neiestājās kolchozā? — no zāles dibena atskanēja kādas meičas balss.

—   Atbildiet, biedri Apse, — priekšsēdētājs ieteica.

—   Tūliņ, tūliņ, — pēdējais viensētnieks atkal piegāja pie prezidija galda un, pret zāli pagriezies, teica: — Aizvien vēl gribējās patiksmināties ap savu zemi…

Valdemars Zunda pasmaidīja, bet kolclioznieki draudzīgi iesmējās.

Apse centās paskaidrot, ko nozīmē patiksmināties ap savu zemi. Desmit gadu viņš bijis kalps. Četrdesmitajā gadā padomju vara iedevusi viņam zemi, zirgu, mājiņu, bet ražu novākt viņš nepaguvis, jo hitlerieši zemi atņēmuši un atdevuši atpakaļ vecajam saimniekam. Viņš atkal sācis iet par kalpu. Bet padomju vara nebija aizmirsusi jauno saimnieku, kā Apse sevi dēvēja, un, līdzko atbrīvoja Jēkabpils apriņķi, tā tūliņ atkal piešķīra viņam zemi, tagad jau uz visiem laikiem. Bet jaunais saimnieks vēl nebija paguvis tā īsti papriecāties par savu zemes gabalu, vēl nebija paguvis iztiksmināties ap augļu dārzu, kad kaimiņi jau sāka runāt par kolchozu. Un Apse nolēma turēties pie savas laimes, līdz saprata, ka viens pats viņš īsto laimi nesasniegs.

—   Nu, Maiga, vai esat ar atbildi apmierināta? — prasīja Zunda.

—   I.abi, esmu mierā, — meiča atsaucās.

Aņa piecēlās kājās, lai paskatītos uz meiču, bet tā pašreiz bija pieliekusies pie blakus sēdošās pusmūža sievietes un, strauji žestikulēdama, tai kaut ko stāstīja.

—   Vai dārzs arī ies kopējā fondā? — Apse, pirms apsēdās vietā, vilcinādamies uzprasīja priekšsēdētājam.

—   Vai gan statutus nezini? — neapmierināts norūca kāds večuks, kas pirmajā rindā visu laiku it kā snauda.

—   Jums taču, Apse, nav dārziņš, bet dārzs. Tik lielus dārzus apvieno, — Valdemars paskaidroja. — Bet tagad balsosim, — viņš lika priekšā. — Kurš par to, lai…

Un tā Aņas Liepiņas acu priekšā visa apvidus pēdējais viensētnieks kļuva par kolchoznieku, un tādā kārtā vecā pasaule cieta vēl vienu sakāvi.

Pēc tam ilgi sprieda par celtniecības darbiem. Sēde vilkās bez pārtraukuma, runātāju bija daudz, un Aņa sāka nogurt. Tikai divpadsmitajā nakts stundā, kad aiz tabakas dūmu mākoņiem vairs gandrīz nevarēja saskatīt

cilvēku sejas, Zunda slēdza sapulci un paziņoja par Rīgas studenšu ierašanos, kas palīdzēs rakt kartupeļus un uzstāsies ar dažiem koncertiem. Priekšsēdētāja paziņojumu uzņēma ar aplausiem, un kāds pat lika priekšā koncertu sākt nekavējoties. Taču viesus pažēloja.

Valdemars pieveda Liepiņai slaidu, simpātisku meiču.

—   Tā ir Maiga, — viņš sacīja, — iepazīstieties.

—   Tā, kas pārdēvēja jūsu kolchozu? — Aņa pasmaidīja.

—   Ta pati!

Maiga nikni paraudzījās priekšsēdētājā.

—   Jau paguvis aprunāt.

—   Es neesmu vainīgs, ka tā gadījās. Viešņa painteresējās par arteļa vēsturi, un vai tad es drīkstu vēsturi pārtaisīt.

—   Jūs, Anna, viņā neklausieties, viņš mīl pazoboties, — Maiga draudzīgi saņēma Aņu zem rokas. — Nāciet pie manis pārgulēt!

—   Teicami! — Zunda iesaucās. — Bet jūs, manas dārgās, — viņš griezās pie pārējām studentēm, — es iekārtošu viesnīcā.

—   Vēl tikai pagaidu viesnīca. Pielāgojām viena kulaka māju. Pie mums bieži vien atbrauc ļaudis, bez viesnīcas nevar.

Priecīga barā visi izbira pagalmā. Nakts bija tik tumša, ka Aņa neviļus apstājas.

—   Turieties pie manis, citādi vēl iekritīsiet kādā bedrē, — Maiga brīdināja. — Seit mums saraktas bedres vai uz katra soļa. Gatavojamies fermu celt.

—   Es pilnīgi nekā neredzu, — Aņa atzinās, — pat tevi neredzu, — un gāja uz labu laimi meklēt savu ceļabiedri.

—   Bet es taču esmu šeit, — Maiga atsaucās pavisam no pretējās puses.

Viņas sāka iet blakus, rokās saķērušās, kā sensenas draudzenes. Sur tur pamalē vēl paspīdēja vājas velosipēdu gaismeklīšu uguntiņas — tur kolcboznieki izklīda pa mājām. Pēc tam izzuda arī šīs uguntiņas. Lai ka Aņa nopūlējās apradināt acis ar tumsu, taču viņa gluži neko neredzēja un gāja nedroši, piesardzīgi, it kā

neredzīga. «Cik gan elektroenerģijas vajadzētu, lai apgaismotu ne vien Rīgu, bet visu Latviju?» Aņa nodomāja.

—   Pašlaik pie mums ir patumšs, bet tas tikai pāgaidām, — Maiga ierunājās.

—   Kā tā, pagaidām? Pagaidām atvienoja?

—   Tad nē jau. Mūsu ciemati nekad nav bijuši pieslēgti augstsprieguma līnijai, tā no mums pārāk tālu. Es par kolcliozu saku pagaidām. Pavasari sāksim būvēt HES.

«Viss viņai pagaidām,» Aņa ieveroja. «Viesnīca pagaidu; gaismas pagaidām nav. Viņa visa nākotne, un ceļa grūtības viņai neko nenozīmē. Tā arī cilvēki tālsatiksmes vilcienā pierod pie dažādām neērtībām, lai tikai nokļūtu gala stacijā.»

Gluži negaidot Maiga paziņoja:

—   Nu, lūk, mēs esam mājās.

—   Kur tad tās mājas ir? Nekā neredzu!

—   Nu, tepat taču. Tu viņu neredzi tādēļ, ka slēģi aizvērti.

Pavakariņojušas abas meičas likās gulēt vienā gulta. Maiga ka saimniece apsedza viešņu ar jaunu, dārgu segu, kuru ari, kā likās, glabāja nākotnei, pagaidām apmierinādamās ar vecu vilnas segu. Ar savu spēcīgo ķermeni viņa piekļāvās pie Aņas.

—   Vai ir ērti, silti?

—   Pateicos, pateicos, neraizējies…

Aņai Maiga patika. Ar viņu bija kaut kā viegli un labi, un, lai gan viņa nepasvītroja savu pārākumu, ka to darīja 2unda, Aņa Maigai labprāt pakļāvās, jo turēja viņu par cilvēku ar krietni lielu pieredzi. Un arī par jaunās draudzenes zināšanām Aņa nešaubījās, ieraudzīdama gliti uzpostajā istabiņā daudz grāmatu. Tur bija visdažādākās grāmatas: agronomiskas brošūras un romāni, grāmatvedības mācības grāmatas un rokasgrāmatas celtniecības lietās. Aņa nevarēja atļauties lasīt visu, kas viņu interesēja, bet Maigai, pēc visa spriežot, pietika gan laika, gan enerģijas, lai studētu visdažādāko literaturu. «Bet šeit tas nav vis laika un enerģijas jautājums,» sprieda Aņa, «dzīve ik dienas nostāda Maigu

visdažādāko uzdevumu priekšā, turpretim man ir jānodarbojas tikai ar filoloģiju.»

—   Vai tev mūsu priekšsēdētājs patika? — Maiga negaidot ierunājās.

—   Ai! — Aņa klusi iesmējās. — Bet es domāju, ka tu jau guli. Tik klusa, mani vai nobaidīji … Jūsu Zunda — nu, pārāk pašpārliecināts.

—   Nē, viņš nemaz nav pašpārliecināts, — Maiga atbildēja. — Pašpārliecinātie ļaudis nevienam padoma neprasa, nemokās. Viņš vienkārši mīl pajokot, kaut gan sirds viņam aizvien nemierīga. Tici man, Anna, es Valdemaru labi pazīstu, — Maiga dedzīgi centās Aņu pārliecināt. Pēc tam viņa sīki izstāstīja par kolchoza organizēšanu, par banditu uzbrukumu priekšsēdētājam, kurš, plecā ievainots, tomēr atteicies iet slimnīcā un turpinājis vadīt kolchozu; viņa neaizmirsa pieminēt arī to, ka uz četrdesmit pieciem ciematiem Zunda ir vienīgais partijas kandidats un ka viņam vispār ir diezgan grūti; no tā tad arī vēlēšanās dažu labu reizi aiz joka noslēpt ne visai priecīgo garastāvokli. — Bet Valdemaram zelta raksturs, pie mums visi viņu mīl, — Maiga beidzot vēl piemetināja.

«Un jo sevišķi tu,» Aņa aizmigdama nodomāja. Viņa bija uztvērusi Maigas stāstījumā gan mākslotu vienaldzību, gan maigumu.

Naktī sāka līt lēns, sīks lietus. Ak, šie garie Baltijas lieti, — tie pat maijā līst divas trīs dienas no vietas, nemaz jau nerunājot par oktobri. Jūra neskopojas un cītīgi laista kolchozu laukus. Bet mākoņi, kas paceļas virs Rīgas jūras līča, ne katrreiz aizpeld līdz Maskavai, vēl retāk līdz Pievolgai. Ja Latvija varētu sadalīt ar Kazachstanu savus lietus, tad Aizurala stepēs cauru vasaru ziedētu tulpes. Bet pašlaik Liepiņu Aņa izjuta sūru netaisnību — kartupeļu vākšana mālainā piekalnītē, lietum līstot, bija sevišķi grūts darbs: grozs apķepēja ar smagiem dubļiem, kājas iegrima, un gandrīz vai katru kartupeli vajadzēja noslaucīt. Aņa ar nožēlu skatījās uz savām izmirkušajām kurpēm un dusmojās, ka nepaklausīja māti un nepaņēma līdzi zābakus.

—   Ja esi nogurusi, atpūties, — Maiga vairākkārt

deva padomu. Viņa visu dienu bija starp studentēm un strādāja par trim.

—   Nav jau noguruma vaina, — Aņa atliecās un noslaucīja lakatiņā seju. — Bet mani uztrauc, ka mēs esam slikti palīgi.

—   Tas nu nav tiesa, — Maiga viņu mierināja. — Jūsu atbraukšana devusi mums vēl vienu labumu. Paskaties, — viņa norādīja uz blakus lauku, — tur šodien rok kartupeļus mūsu «bezcerībnieki», kā es viņus saucu. Visu laiku diedelēja, bet šodien izgājuši darbā. Sakaunējušies.

Vakarā pārģērbušās studentes kolchoza klubā uzstājās ar koncertu. Aņa deklamēja Raiņa dzejas un lasīja fragmentu no Andreja Upīša romana «Zaļā zeme». Viņai aplaudēja gandrīz vairāk nekā dziedātājām, kaut gan sākumā meičas baidījās, ka lauku ļaudis mīl tikai dziesmas. Pēc koncerta dejoja. Valdemars uzaicināja Maigu. Tagad Aņa vairs nemaz nešaubījās, ka priekšsēdētājam nav vienaldzīga šī simpātiskā meiča, bet Maigas attieksmi pret priekšsēdētāju Aņa uzminēja jau vakar, noklausījusies viņas stāstījumu par kolclioza priekšsēdētāju. «Citu mīlestība saskatāma kā uz delnas,» Aņa domāja, «bet pats ar savu vis tik ātri skaidrībā netiksi.»

Un, kaut gan meitenes bija stipri nogurušas un nolēma iet gulēt agrāk, tomēr viņas abas atkal norunāja līdz vēlai naktij.

Aņa centās būt vērīga un uzmanīgi visā noraudzījās. Viņu jo sevišķi ieinteresēja jaunā arteļa kontrasti. Likās dīvaini, cik draudzīgi blakus sadzīvoja kolchoza klubs un baznīciņa, tos šķīra apmēram trīssimt metru attālums, un daudzi svētā tēva draudzes locekļi sastāvēja kolchoza kluba mākslinieciskās pašdarbības pulciņā. «Atradināsies,» Maiga mierīgi sacīja, taču Aņu šāda divdabība pārsteidza. Valdemars Zunda bieži vien slavināja jauniešus un arī veco paaudzi, bet pret vidējo gadu ļaudīm izturējās atturīgi. Arī tas Aņai likās nesaprotami; un Maiga viņai ņēmās to paskaidrot. «Vecie mums dūšīgi, ar viņiem pat agronoms Kārlis Ulmanis baidījās ķircināties; bet jaunatne kulaku prezidentu pazīst no veco stāstiem. Lūk, kāpēc vectēvi un mazbērni pirmie ierakstījās kolchozos.» Visvecākais artelis rajonā bija

«Sēlija» — par to daudz tika runāts. Kad Aņa uzzināja, ka «Sēlija» pastāv tikai vēl divus gadus, viņa nevilšus iedomājās, kāds gan būs šis apvidus pēc gadiem pieciem. Un viņa vairs nepiešķīra tik lielu nozīmi visādiem kontrastiem, kuri šeit bija sastopami ik uz soļa. Blakus varenam dizeltraktoram nelielu zemes gabaliņu ara ar zirgiem un nevis tādēļ, ka trūktu traktoru, bet tādēļ, ka vēl nebija novākti daudzie laukakmeņi, kas stipri vien atgādināja tālo ledus laikmeta periodu. Seit varēja sastapt pašgājējus kombainus un vecas kuļmašīniņas, no kurām ari vēl pavisam atteikties nevarēja. Jaunais dzīvē neieviesās vis pakāpeniski, bet rāvieniem, negaidot, kad tam attīrīs ceļu. Tādēļ cīņa par kolchozu nostiprināšanu šeit tūliņ savienojās ar cīņu par dabas pārveidošanu.

Nedēļa pagāja nemanot. No Rīgas pienāca telegrama ar atgādinājumu studentēm otrdien precizi deviņos ierasties uz kārtējo lekciju.

—     Mēs jūs atrāvām no mācībām, — it kā atvainodamās Aņas priekšā, Maiga sacīja.

—     Nekas, piedzīsim, — savas mantiņas kopā vākdama, Aņa atsaucās. Tad viņa kritiski nopētīja savas kurpes un iesmējās: — Rīgā man to būtu pieticis veselam gadam!

—     Reiz nonēsājušās — tātad daudz nostaigāts, — tādā pašā tonī Maiga atbildēja Aņai.

8

Kad Kostenko bija «smagās dienas» — kaut kas ar darbu nebija kārtībā, tad viņš, mājās atgriezies, paņēma no grāmatu plauktu savu frontes dienasgrāmatu un sāka pārlasīt īsās kara dienu piezīmes.

Šodien nepatikšanas sākās jau no paša rīta. Nikolajevs dispečeram izteica stingru piezīmi par sliktu ekskavatoru darba uzskaiti jaunajā būvlaukumā, kaut gan šo piezīmi, pēc Kostenko domām, vajadzēja izteikt plānu daļas priekšniekam. Ap pusdienas laiku galvenais dispečers uzzināja, ka no ierindas izstājušās reizē divas sma

gās kokmateriālu piegādātājas automašīnas, kas veda baļķus no dzelzceļa stacijas uz rūpnīcu, un Pēterim izputoja vesela stunda, kamēr viņš nomainīja tās ar divām citām mašīnām. Pēc tam dispečeru atkal izsauca Nikolajevs un nobāra par to, ka viņš nav savlaicīgi paziņojis par karjeros sagatavotajām akmeņu rezervēm. Kostenko visu dienu nervozēja, zvanīja uz iecirkņiem, izsūtīja rīkojumus, prasīja norēķinus par celtniecības priekšnieka vakardienas rīkojumu izpildīšanu.

«Nu, tas tikai ir darbiņš!» pukojas Pēteris, nepacietīgi gaidīdams nez kur aizkavējušos Ausmu.

—     Kur tu man pazudi, Ausmiņ? Vai uz salikšanos gāji, vai? — Kostenko prasīja, līdzko sieva atvēra durvis.

—     No tevis ar nekā nevar noslēpt! — Ausma iesmējās.

—     Tātad uzminēju?

—     Es, Pēter, pavadīju Osi. Vajadzēja taču viņu pavadīt, vai ne?

—     Taisnība. Viņš taču reiz bija tevī iemīlējies.

—     Kā tu zini?

—     Nobijies? Adatu kamolā nenoslēpsi!

—     Lūk, kāds tu esi! — Ausma iesmējās. — Neko no tevis nevar noslēpt! — viņa apkampa vīru un noskūpstīja.

—     Nekā nebūs! — Pēteris draudēja. — Tu, Ausmiņ, tik viegli va)ā netiksi. Sēdies un stāsti! — Viņš pirmais apsēdās uz dīvana, atspiedās pret atzveltni un sagatavojās klausīties. — Sēdies, sēdies, nav ko bīties, — Pēteris jokoja.

Ausma bija melnā kleitā, melnie mati gandrīz saplūda ar to, tādē) seja izskatījās sevišķi bāla un maiga. Kad viņa apģērba šo kleitu, tad Pēteris nezin kādēļ redzēja tikai viņas seju, bet, kad sieva uzvilka kaut ko gaišu, tad viņš redzēja viņu visu. «Dīvaina pārvēršanās,» Kostenko domāja.

—     Nezinu, ko lai tev stāstu, Pēter, — Ausma apsedas vīram blakus. — Kad viņš īsti iemīlējās, — nezinu . . .

—     Nepamanīji?

—     Nepamanīju, — Ausma nopietni apstiprinaja, nepievērsdama uzmanību vīra jokpilnajam tonim. — Viņš

atzinās mīlestībā pirmajā maijā. Atceries, mēs bijām pie Iļjinas ciemos. Es ilgi sarunājos ar viņu. Bet Osis tā arī palika … — viņa apklusa, meklēdama īsto vārdu.

—     Nelabojams, — Kostenko pateica priekšā un iesmējās.

—     Nē, ne tā, — Ausma nepatikā sarauca pieri; viņai nepatika, ka Pēteris, lai ari labsirdīgi, taču smejas par Osi.

—     Tu nedusmojies, Ausma.

—     Tagad es tev ko uzprasīšu, — Ausma pasmaidīja un viltīgi piemiedza acis.

—     Arī par mīlestību?

—     Jā, jā, par mīlestību.

—     Sākas pretuzbrukums, — Kostenko smaidīja.

—     Es lasīju tavu dienasgrāmatu …

—     Ausma, tas ir nepieklājīgi — lasīt svešas dienasgrāmatas, — Pēteris liekuļotā stingrībā teica.

—     Tu esi mans, un dienasgrāmata arī mana!

—     Skaties, privatīpašniece!

—     Saki, tu mīlēji šo serbu meiteni — Vidu? Es sapratu, ka viņa tevi mīlēja. Bet tu?

—     Vida man patika, — Pēteris atzinās.

—     Nu, lūk …

—     Ausma, tu esi īsta auša, — Kostenko maigi teica, apkampdams sievu. Viņš piecēlās un domīgi sāka soļot pa istabu.

—     Tas bija Dienvidslāvijā. Mēs trīs nedēļas turējām aizsardzības līniju Ibaras upes krastā, lūk, šeit, — viņš parādija vajadzīgo vietu savā slavenajā kartē. — Mans divizions stāvēja netālu no Kraguevacas, — žēl, šo vietiņu kartē nevar atrast. Vidas mājās apmetās diviziona štābs. Viņas vecākus nošāva vācieši, bet divi brāļi cīnījās partizaņu rindās … Frontē tad bija kluss, un pa vakariem mēs ar Vidu bieži sarunājāmies. Vakari tur ir zili zili kā kalni. Runājām par visu ko, bet visvairāk par dzīvi pie mums, Padomju Savienībā. Saimniece klausījās ļoti uzmanīgi. Reizēm uz manu lūgumu viņa dziedāja serbu dziesmas. Sevišķi prātā palikusi viena no tām: «Lido, mans ērgli.» Tā nemanot aizritēja trīs nedēļas. Nu, bet pārējo tu jau zini, ja jau reiz lasīji dienasgrāmatu.

—     Viņa pavadīja tevi, negribēja griezties atpakaļ, teica, ka mīl, — Ausma atminējās.

—      Šajā pavadīšanā bija kas simbolisks, — Pēteris tikpat domīgi atsāka. — Pa ceļu virzījās artilērija, Vida soļoja blakus. Visapkārt ziloja kalni, bet viņa gāja — krāšņā, spilgtā tērpā. It kā pati Dienvidslāvijā pavadītu mūs. Vēlāk, kad mēs bijām Ungārijā, es bieži atcerējos šo rītu. Jāatzīstas, skumu. Ļoti skumu …

Ausma klausījās Pēterī tā, kā toreiz klausījās Vida. • Ausmai šķita, ka viņa labi pazīst tālo Dienvidslāviju, sirsnīgo dienvidslāvu tautu, šo serbu meiteni krāšņajā tērpā, kas soļoja karaspēkam līdzi. Pēteris nekad nebija stāstījis tik dzīvi kā šodien.

*               *

*

Ivans Sokolovs ar grūtībām pierada pie partijas darba. Kad viņš bija jaunceltnē, tad labi zināja, kas darāms, kādā kārtībā. Tur viss bija skaidrs, vienkāršs, technoloģiska procesa nosacīts. Bet partijas darba «technoloģija» baidīja jauno instruktoru ar savu daudzveidību.

Pirmajā laikā viņš aizrāvās ar saimnieciskām lietām, palīdzēdams Nikolajevam un Krūmiņai iekārtot jauno būvlaukumu. Tas Sokolovam iepatikās. Bet Liepiņš teica instruktoram: «Nikolajevam taču ir Kostenko, kas to dara.» Tad Sokolovs sāka nodarboties tikai ar partijas iekšējā darba jautājumiem, sevišķi ar politinācību apgūšanu celtniecībā. Liepiņš atkal piezīmēja: «Pilsētas komitejā ir propagandas un aģitacijas daļa, jūs taču strādājat citā daļā.» Vienu Sokolovs zināja skaidri: vajag bieži būt uz vietām, pirmorganizācijās. Sakumā tas viņam neizdevās, vajadzēja noņemties ar atskaitēm, ziņojumiem, tālruņa sarunām, gatavot materialus birojam. «Tā man nekas neiznāks,» Sokolovs raizējās. Viņš kļuva drošāks, bieži izbrauca pēcpusdienās no pilsētas komitejas, reizēm darīja to jau no paša rīta. Daļas vadītājs rūca, taču rūca labsirdīgi, jo Sokolova prombūtnei vienmēr bija attaisnojums: «iepazīstos ar pirmorganizāciju» vai arī «palīdzu noorganizēt sacensību».

Nesen biroja apsprieda jautājumu par kādas lielas celtniecības organizācijās komunistu piedalīšanos cīņā par technisko progresu. Apspriede bija neinteresanta, Liepiņš rauca pieri. Sokolovam par šo organizāciju bija daudz kas zināms, un viņš nolēma uzstāties.

Viņš runāja dedzīgi, asi, labi pārzinādams notikumus. Pēc šīs uzstāšanās sākās tas dzīvais strīds, ko tā mīlēja Liepiņš. Bet, kad sanāksme beidzās, Liepiņš vaicāja instruktoram:

—     Kas jūs uz turieni sūtīja?

—     Es pats reiz izmeklēju brīvu dienu, biedri sekretar, — Sokolovs atzinās.

—     Meklējiet tādas «brīvas dienas» pēc iespējas biežāk, — pilsētas komitejas sekretārs ieteica.

Tie bija jaunā instruktora pirmie panakumi. Par to uzzināja arī Iļjina, kas tagad strādāja Nikolajeva vadītajā trestā par partijas organizācijās sekretāri. Katja nopriecājās.

—     Kāpēc tu man neko neteici? — viņa vaicāja vīram.

—     Bet kas tur sevišķs?

—     Mānies! Atceries, kā ar kubikiem lielījies?

—     Tas jau dzelzsbetons.

Katja smējās:

—     Ai, kāds tu man esi!

Iļjina lepojās ar vīru, bet ne tā, kā dižojās citas sievietes. Viņa nevarēja ciest skaļus izteicienus, salkanus epitetus. Viņas lepnums bija kluss, mierīgs — visai dzīvei Katja ar smaidu atcerējās savu agrāko pārākuma izjūtu, atcerējās, kā sastapa Ivanu bibliotēkā, lasot «Annu Kareņinu», kā radināja viņu lasīt grāmatas mājās. «Es izturējos kā lauku skolotāja,» viņa domāja. «Un «skolnieks» ir izaudzis, drīz aizies skolotājai garām, gan viņš vēl atcerēsies manu pamācošo toni.»

Taču Sokolovs ārēji neizmainījās, viņa izturēšanās pret Katju bija tāda pati kā agrāk: viņš bieži prasīja padomu viņai, pat tādos jautājumos, kurus gluži labi zināja, ja iznaca strīdēties, tad darīja to nedroši, atrunādamies. Katja nespēja noslēpt, ka viss tas viņai patika.

Reiz Ivans ievaicājās:

—     Vai tu Gladkova «Ceļu uz laimi» esi lasījusi?

—     Vēl ne. Un tad?

—     Nekas, es vienkārši gribēju uzzināt.

—     Mēdz teikt, ka dots devējam atdodas. Vai ne?

—     Es tevi lāgā nesaprotu.

—     Izliecies, ka nesaproti. Atriebies par Tolstoju.

—     Tad, lūk, par kādu notikumu tu runā! Man pat prātā neienāca. Tu tikai neapvainojies, lūdzu!

—     Izliecies, izliecies, Vaņa, — Katja nepiekrita un izgāja virtuvē. Viņa labprat noņēmās ar mājas darbiem, un it sevišķi viņai patika gatavot. Pie galda viņi sastapās tikai rītos un vakaros, bet pusdienoja katrs savā ēdnīcā. Toties svētdienās Katja aizvien gatavoja garšīgas pusdienas, sastāvošas no vairākiem ēdieniem.

—     No tevis būtu iznācis pamatīgs fabrikas-virtuves direktors, — Sokolovs Katjai teica.

—     Pie mums fabrikas-virtuves neieviesās.

—     Droši vien tāpēc, ka nebija sapratīgu vadītāju.

—     Nē, mēs vienkārši esam vīriešus izlutinājušas, — Katja, traukus no galda novākdama, atbildēja.

Sokolovs zināja, ka trauku mazgāšana, nažu un dakšiņu spodrināšana Katjai bija visnepatīkamākais pienākums.

—     Man viss patīk, — viņa bieži teica, — galdu glīti uzklāt un lai uz galda būtu ziedi, pusdienas pagatavot un pasniegt galdā, bet, lūk, trauku mazgāšana ir garlaicīga lieta. Negribot nāk prātā fabrika-virtuve.

—     Jā, diez cik daudz poēzijas vis tur nav, — Ivans piekrita.

Vakariņas ēdot, Katja vīram jautāja:

—     Vai tu inženieri Valteru pazīsti?

—     Mazliet pazīstu, — Sokolovs pec brītiņa atbildēja.

—     Ko tu domā par viņu? — Katja interesējās. — Un ko strādnieki par viņu runā?

—     Valteram ar mūsējiem gandrīz nekādās saskares nebija. Nu, inženieris kā jau inženieris. Bet tomēr viņā ir kaut kas mums svešs.

—     Cerams, ka tu to neattiecini uz uzvalku vai manierēm?

—     Uzvalks man nav sliktāks, un manieres, var sacīt, Valteram patīkamākas nekā Muriņam.

Katjai Ivana atbilde patika.

—     Man vakar Kostenko teica, ka viņam aizdomas, it kā Valters būtu iejaukts Jāņa Kaula nogalināšanā, — Katja stāstīja.

—     Nu nē, nē! Tas nevarētu būt! Es atceros, ka tieši šai laikā Valters bija atvaļinājumā. Bet vispār, velns viņu zina.

Ivans staigāja pa istabu, aizbāzis kreisās rokas pirkstus aiz cieši savilktās siksnas. Bet Katja sēdēja pie galda stalta un cienīga, vijīgām apaļo roku kustībām.

Bija kaut kas, kas Katjai celtniecībā nepatika. Ja Sokolovs sāka strādāt pilsētas komitejā vairāk vai mazāk sekmīgi, tad Katja jutās vīlusies savā pāriešanā uz trestu. Pašu pirmo viņas priekšlikumu — par kadru nostiprināšanu — Nikolajevs noteikti atvairīja. Katja domāja, ka Juris Sporovs ir vājš darbinieks, un ieteica to nomainīt ar Pēteri Kostenko. Celtniecības priekšnieks pacietīgi noklausījās partijas organizācijās jauno sekretāri, tad pasmaidīja: «Bet ko tad jūs, biedrene Iļjina, iesakāt likt galvenā dispečera vietā? Vai varbūt Sporovu?» — «Nu ko, Sporovs pilnīgi noderētu,» Iļjina atteica. «Bet Kostenko ievestu kārtību kadru daļā, kas taču ir svarīgāk par norīkojumiem un atskaitēm.» — «Pagaidām lai paliek pa vecam,» Nikolajevs sausi atbildēja. Citā reizē Katja ieteica atlaist Valteru un vēl vienu citu techniķi, kuriem, kā viņai likās, nevarēja uzticēties. Nikolajevs noraidīja arī šo priekšlikumu, starp citu piezīmēdams: «Valters mums abiem tikai pateiktos par šo atbrīvošanu.» Vēlāk, dziļāk ļaudīs ieskatījusies, Katja saprata, ka bijusi pārāk steidzīga ar saviem priekšlikumiem. Acis uzmetot, likās, it kā Kostenko nodarbotos ar mazsvarīgām lietām, bet viņš vienmēr labāk par visiem zināja stāvokli iecirkņos. Neviens Nikolajeva jautājums nekad galveno dispečeru nepārsteidza nesagatavotu. Tagad Iļjina uzskatīja Kostenko par celtniecības dvēseli. «Kad gan viņš guļ?» Katja reizēm sev jautāja. «Un arī attiecībā pret Valteru Nikolajevam bija taisnība,» viņa domāja, «atlaid tikai tādu, viņš aizbrauks uz citu pilsētu, iemantos uzticību jaunā vietā un kā viltota nauda sāks iet no rokas rokā, kamēr kāds nejauši pievērsīs viņam uzmanību.» Trestā

Iļjinu cienīja. Pie viņas griezās gan priekos, gan bēdās, gan parunāties par ražošanas darbiem, gan paprasīt padomu personīgā lietā. Nikolajevs viņai kādreiz pa jokam sacīja: «Tu, Katja, man esi apmeklētājus atvīlusi, tagad vakaros sēžu un garlaikojos.» Katja tagad pazina katru tresta darbinieku, gandrīz visi bija viņu apmeklējuši: gan komunisti, gan bezpartejiskie. Tikai Valters negāja pie viņas. «Laikam atcerējās mūsu sastapšanos uz elektrovilciena trases, tādēj sakautrējies,» Iļjina par viņu nodomāja.

—     Tu man šodien sabojāji garastāvokli ar savu Valteru, — Sokolovs sacīja sievai, — tagad ilgi nevarēšu aizmigt.

*               *

*

No šefības kolchoza Aņa atgriezās satraukta.

—     Tev patika kolchozā? — māte vaicāja.

—     Ļoti patika, māmiņ.

Visu vakaru Aņa stāstīja par kolchozu, par koncertiem, māksliniecisko pašdarbību, par to, kā kolchoznieki sagaidījuši studentes, ar ko cienājuši.

—     Zini, māmiņ, mēs nok|uvām bijušajā Sēlpils pagastā. Tur jau 1948. gada rudenī organizējās kolchozi. Mums parādīja ceļa stabu lauksaimniecības arteļa «Sēlija» tuvumā. Tu to droši vien zini. Visās avīzēs bija uzņēmumi, atceries? Stabs stāv krustceļos. Kāds nosaucis šo vietu par «laimes krustceļu». Skaisti, vai ne? Pie staba daudz ceļa rādītāju ar kolchozu nosaukumiem. Vienalga, uz kuru pusi tu ietu, — noteikti nonāksi kādā kolchozā. Stabs stāv jau trešo gadu. Tur ir tik gleznainas vietas! Mēs bijām arī pie Staburaga.

—     Es esmu redzējusi šo klinti, — māte smaidot teica, — tā, protams, daudz mazāka nekā pie Volgas.

—     Nezinu, pie Volgas neesmu bijusi.

—     Tu esi piedzimusi pie Volgas.

—     Jā, bet pēc mēneša aizvedāt mani uz Sibiriju. Un divpadsmit gadu vadājāt apkārt pa visu zemi. Ko es toreiz sapratu? Eh, ja tagad varētu pabraukāt! Nē, saki, ko gribi, bet Staburags man ļoti patika. Kāds vecs dārznieks mums parādīja «melnos kalnus». Tā kolchoznieki

sauc mežotās virsotnes, caur kurām pirmajā pasaules karā gājusi frontes līnija. Tur ir saglabājušies dzelzsbetona nocietinājumi. Taisni dzīva vēsture …

Māte apturēja meitas vārdu plūsmu:

—     Tu visu laiku runā par ce|a stabiem, klintīm, kalniem. Bet kādi tur cilvēki? Vai varbūt tu cilvēkus nepamanīji?

—     Nesteidzies, tūlīt pastāstīšu par cilvēkiem arī.

Un Aņa sīki izstāstīja par Valdemaru 2undu, par Maigu, par pēdējo individuālo saimnieku Apsi. Viņa sēdēja iepretim logam. Atspiedusi elkoņus pret galdu, ar plaukstām atbalstīdama vaigus, Aņa vēroja, kā maza meitenīte baro dūjas vēl aizvien košo apstādījumu malā. Ņina Liepiņa kārtoja traukus bufetē.

Meitene pašlaik domāja par sastapšanos ar Osi. «Apsolījās rakstīt, bet klusē. Varbūt kas noticis? Nē, viņš vienkārši ir lepns.» Jo ilgāk Osis klusēja, jo biežāk Aņai ienāca prātā, kā Pēteris runāja par Staļingradu, dēvēja Nikolajevu par tēvu, kā nožēloja Jāņa nāvi, kaut arī šis gadījums radīja viņam tik daudz nepatikšanu. Dīvaini, bet Aņa jau sāka aizmirst Jāni. «Mātei taisnība,» viņa mēģināja attaisnot sevi, «tā nebija mīlestība, bet aizraušanās.» Padomājusi par to, kāda starpība ir starp mīlestību un aizraušanos, Aņa atkal atcerējās Osi. Kad Pēteris no viņas Krustpili atvadījās, viņš teica: «Aizbraukšu un aizmirsīšu.» Viņa toreiz, nenojauzdama, par ko ir runa, atbildēja: «Rakstiet vismaz Ausmai. Interesanti, kā jums tur veiksies.» Tikai vēlāk, kad Iļjina pasacīja Aņai, ka Osis mīlējis Ausmu, viņa atskārta, cik netaktiska bijusi šī atbilde. «Viņš ari tagad viņu vēl mīl, tādēļ neraksta,» Aņa nolēma. Bet tūlīt ari atteicās no šī secinājuma. «Bet varbūt arī tā bija tikai aizraušanās?» Brīžos, kad viņu mocīja nemiers par Pētera klusēšanas iemesliem (citiem taču viņš rakstīja!), Aņa dusmojās pati uz sevi: «Ko es esmu viņam ta pieķērusies? Kas man par da|u gar Osi un viņa mīļoto skaistuli Ausmu?» Līdzko iedomāja Ausmu, — uzmācās greizsirdība. Viņa bija daudz lasījusi par greizsirdību, bet pati neko līdzīgu nekad nebija jutusi. Cik reižu viņa nesmējās par vecā romānā izlasīto teicienu: greizsirdība ir pirmā mīlas

pazīme. «Muļķības,» Aņa teica draudzenēm, taču šo teicienu pierakstīja. Un tagad tas ir neiespējami — pati ir greizsirdīga un kā vēl! Pret Ausmu viņa izturējās vēsāk, neuzaicināja pat uz dzimšanas dienu. «Ausma gan nav vainīga. Pēteris vainīgs. Nē, arī Pēteris nav vainīgs. Vainīga esmu cs pati ar savu nejauko raksturu. Ko lai dara — ātri iemīlos …»

Māte pienaca nedzirdamiem soļiem, apņēma meitenes plecus.

—     Ko tu sēro?

—     Tāpat, skatos dūjiņās, — galvu nepaceldama, Aņa atbildēja. — Zini, māmuļa, es līdz Krustpilij braucu kopa ar Ošu Pēteri. Tagad viņš droši vien jau iedzīvojies Staļingradā. Tāds mazrunīgs. Nu, es viņu iekustināju gan . . .

—     Un pati sasērojies, — mate piebilda.

Pārnāca Liepiņš. Mātes un meitas saruna aprāvās pusvārdā.

—     Ko jūs atkal slēpjat no ģimenes galvas?

Aņa pieskrēja, noskūpstīja tēvu, apsēdināja viņu blakus un no jauna sāka stāstīt savus ceļa piedzīvojumus.

Tēvs klausījās izklaidīgi, domādams par ko citu. Uz Aņas jautājumu: «Vai ne tā, tēti?» viņš piekrītoši māja ar galvu. Aņa apvainojās: viņas iespaidi neizsauca tēvā gaidāmo interesi. «Vienmēr tā,» viņa īgni domāja, «mūžam aizņemts ar savām domām, bet par pārējo viņam nav daļas. Laikam taisnība, ka tēvi puikas mīl vairāk nekā meitenes.»

—     Tagad iesim mēs parunāties, — Liepiņš teica sievai.

—     Kas noticis, Mārtiņ? — Ņina satraukta vaicāja, kad viņi iegāja vīra istabā.

—     Noņēma no darba.

—     Kā? Par ko?

—     Par daudz ko var atbrīvot no darba partijas darbinieku.

—     Nu, nejoko, Mārtiņ.

—     Nejokoju. Izsauca šodien uz CK tāpat, kā es izsaucu uz pilsētas komiteju. Un pierunāja giuži tāpat, kā es pierunāju pilsētas komitejā.

—     Kas tad tu tagad esi? — Ņina vaicāja, sapratusi vira joku.

—     I neuzminēsi! . .. Klausies, stāstīšu pēc kārtas …

Nesen Mārtiņš kopā ar Eduardu Bērziņu, partijas CK

sekretāru, atgriezās no elcktrotechniskās rūpnīcas. Ceļā iesākās saruna par augošiem un neaugošiem darbiniekiem. Atcerējās Līkumu, Muriņu, Nikolajevu un citus pilsētas rūpniecības vadītājus. Abiem viņiem bija laba noskaņa: tas bija izskaidrojams ar to, ka darbs veicās diezgan labi, vai arī ar to, ka stipri aizņemtus ļaudis parasti atsvaidzina izbraukumi. Liepiņš ar labpatiku uzturēja iesākto sarunu, kas no nopietnām lietām novirzījās uz medībām, makšķerēšanu un sēņošanu.

—     Cik gadu tev jau ir? — CK sekretārs starp citu painteresējās.

—     Piecdesmit, — Liepiņš mazliet noapaļoja.

—     Jauneklis! Man jau drīz sešdesmit.

—     Cietuma gadus met nost.

—     Kalendārs — kārtīgs rēķinvedis. Protams, ja atmet cietuma gadus, tad līdz sešdesmitiem vēl tālu. Bet nebūs pareizi tos atmest. Izglītībai arī cilvēkam laiks jāziedo, vai ne? Neapstrīdami. Es studēju Rīgas centrālcietumā! …

Viņi iesmējās. Brītiņu klusēja, vērdamies pilsētas centralajā prospektā.

—     Bet ja nu tev dotu citu darbu, ko? — CK sekretārs negaidīti vaicāja. Viņam bija tāda maniere krasi pagriezties no joka uz nopietnību un no nopietnības atkal pie joka.

—     Kādu citu darbu? Par ko tu, Eduard, runā?

—     Ir priekšlikums pārvest tevi republikāniskā mēroga darbā.

—     Bet kāpēc tu ar mani tā? Vai tad es netieku galā? — Liepiņš noskuma.

—     Nemaz vēl nezini, ko tev gribu piesolīt, bet jau atsakies.

—     Redzi, Eduard, es visu mūžu esmu strādājis partijas darbā. Šo mērogu esmu pieradis izmantot. Teikšu atklāti: jebkurš paaugstinājums darbā man faktiski liksies kā pazeminājums, ja būs jāaiziet no partijas radošā

darba. Varbūt tas ir naivi, pat pārāk naivi, bet, saproti, tāds nu es esmu. Tu tūliņ man teiksi, ka mēs visi, komunisti, jebkurā darbā esam ari partijas darbinieki. Saprotams, tas tā ir. Bet atzīsties, nav taču domājams bez savas profesionālās kaislības tāds cilvēks, kas ne vienu vien gadu desmitu pavadījis pilsētu un rajonu komitejās. Bez pārtraukuma. Bez aiziešanas un bez atgriešanās.

—     Nepārliecināji, — Bērziņš, smaidu valdīdams, sacīja.

—     Zinu. Man pašam ir nācies simtiem un tūkstošiem reižu pierunāt.

—     Pēc gadiņiem pieciem mums būs tādi kadri, ka pierunāt vairs nevajadzēs, — izvēlies pēc sirds patikas. Bet tagad, Mārtiņ, ar kadriem jāmanevrē.

Pagāja divas nedēļas. Pilsētas komitejas sekretārs bija apmierināts, ka viņu bija aizmirsuši. Tā reizēm gadās: apspriežas ar cilvēku tikai tādēļ, lai uzzinātu viņa domas, un pēc tam to atstāj mierā. Bet Bērziņš gaidīja. Beidzot nesagaidījis izsauca Liepiņu pie sevis. «Cik neatlaidīgs,» Liepiņš, gatavodamies iet uz Centrālkomiteju, nodomāja. «Jā, rādās, ka priekšniecība tomēr nav apmierināta ar manu darbu. Nu, ko? Nāk klāt jauni spēki, kam aiz muguras Vispārējo zinātņu akadēmija, Augstākā partijas skola. Viņu pusē jaunība, bet pieredzi iemantos darbā.»

CK sekretārs Liepiņu saņēma ar joku.

—     Nu, kā sastāv ar sēņu fronti? Vai brauci uz Carnikavas mežu, kā tev ieteicu?

—     Ne jau sēnītes man tagad rūp, Eduard.

—     Par ko tad tā? Vajadzēs pārbaudīt, ar ko tu izejamās dienās nodarbojies.

Tā kā Bērziņam neizdevās Liepiņu iepriecināt, tad viņš tūliņ pārgāja pie lietas.

—     Nolemts tevi sūtīt uz republikānisko Ministru Padomi, nodarbosies ar rūpniecības jautājumiem. Pazīstams un, cik es zinu, patīkams darbs tev. Pats zini, kā mūsu rūpniecība izaugusi, nākas lietas labad mazliet pārgrupēt spēkus.

—     Pirmo reizi nonāku tādā pārgrupēšanās kam

paņā, — Liepiņš norūca, brīdi klusēja, tad cieti vaicāja:

—     Ar darbu netieku galā, vai ne?

—     Kas tev to teica? — CK sekretārs steidzīgi iebilda.

—      Izrādās, ka tu esi ļoti aizdomīgs cilvēks. Nezināju.

Taču Liepiņš pēc tā, cik ātri sekretārs reaģēja uz viņa

jautājumu, cik dedzīgi cēla iebildumus, saprata: ja ari nav trāpījis tieši mērķī, tad tomēr kaut kur pavisam tuvu. To sapratis, Liepiņš pēkšņi sajuta pagurumu, kādu cilvēks parasti jūt tad, ja apstiprinājušās bažas, kas viņu mocījušas jau ilgu laiku. «Nav nekā sliktāka par mērenību, — bārt nav par ko, lielīt — vēl mazāk pamata,» pilsētas komitejas sekretārs rūgti domāja. «Izeja viena: nosūtīt ar «zelta vidusmēra» izjūtu saslimušo cilvēku jaunā darbā.»

—     Mūsu darbā nav pieņemts vienam otru slavēt, bet dod roku, — es gribu tev pateikties par visu, — Bērziņš piecēlās un pienāca pie Liepiņa. — Lūk, tā! Sapurinies drusciņ! Tātad norunāts?

Sadrūmušais Liepiņš neveikli pasmaidīja.

—     Klusēšana nozīmē piekrišanu, — CK sekretārs nobeidza. — Nu, lai tev labi veiktos! …

Vestibilā Liepiņš sastapa Muriņu. Tas šoreiz nepētīja laimestu sarakstu kā pagājušajā reizē, bet steidzīgi ģērbās pie garderobes, acīm redzot nokavējis pieņemšanas stundu. Muriņš pirmais pamanīja Liepiņu un ātri pieskrēja viņam klāt.

—     Jau atpakaļ no Maskavas? — Liepiņš jautāja.

—     Jā, kā redzi! Tur ilgi neaizkavē — sevišķi tos, kas nogrēkojušies. Atbrīvoja, ar troksni pie tam, — piespiesti mundrā tonī teica Muriņš.

—     Uz kurieni tagad?

—     Kaut vai tavā rīcībā! — Muriņš nedabiski iesmējās un paskatījās pulkstenī. — Piedod, lūdzu, man nav laika! Rīt ieskriešu pilsētas komitejā, pastāstīšu tuvāk.

Liepiņš ar līdzjūtību un reizē neapmierinātu skatienu pavadīja savu kādreizējo mīluli.

—     … Lūk, tādas tās lietas, Ņinuci, — bez sevišķa prieka Liepiņš teica sievai.

Visu vakaru viņi runāja par jauno norīkojumu darbā. Gadsimta ceturksni Liepiņš bija atdevis partijas darbam.

Viņš labi atcerējās satraukuma pilnās sapulces, kurās labākie cilvēki k|uva par ļeņiniskā iesaukuma komunistiem. Partijā viņš iesiajās 1918. gada, tikko sasniedzis pilngadību, pirmos septiņus gadus dienēja armijā — gan pilsoņu kara frontēs, gan robežsargu vienībās. No armijas viņu nedemobilizēja, bet atlaida ilgstošā atvaļinājumā, kā toreiz mēdza teikt. Kara komandieris no viņa neiznāca tādēļ, ka pēc kontūzijas bija pasliktinājusies dzirde, bez tam arī redze nebija sevišķi laba. Viņš kļuva partijas darbinieks, kam redze un dzirde vēl vairāk vajadzīga nekā komandierim. Liepiņš sen bija aizmirsis šīs senās kaites, kuras tikai vērīgie kara ārsti varēja pamanīt: viņš bija iemācījies redzēt tālu, prata uzmanīgi un pacietīgi klausīties. Par ko tikai viņš savā laikā nebija strādājis! Šūniņas sekretārs, instruktors, MTS polildaļas priekšnieks, rajona komitejas sekretārs, divīzijas komisārs, korpusa politdaļas priekšnieks, beidzot — lielas rūpniecības pilsētas partijas organizācijās vadītājs. Daudzi viņa draugi sen bija rūpnīcu direktori, ievērojami inženieri, zinātnieki, ģenerāļi, pat diplomāti. Liepiņš tā arī palika partijas darbinieks, viņam nebija skaļu titulu, bet bija augsts postenis, un vislielākā laime bija tā, ka viņš jutās derīgs šim postenim. Un tagad nāksies atstāt iemīļoto darbu. Liepiņš, protams, saprata, ka tā vajag, ka tā ir partijas griba, kam viņš atdevis un atdos visu savu apzinīgo dzīvi. Bet tomēr neviļus uzmācās doma: «Vai es kļūstu vecs, ja jau nolēmis mani sūtīt mierīgākā darbā?» Partija un jaunība viņam bija nedalāmi saistītas. Ņina mierināja viņu, centās pierādīt, ka pēdējos gados viņš ir izaudzis, ka pareizi izvirzīta viņa kandidatūra, ar vārdu sakot, runāja tādas vienkāršas lietas, ka A'lārtiņš bieži pārtrauca viņu un zobojās:

—     Visas labas sievas līdzinās cita citai…

9

Beidzot Damburgs atrada to nenotveramo mezglu, kas saistīja Valteru ar Osvaldu Greieru: inženieris, sākot ar 1942. gada rudeni, līdz Rīgas atbrīvošanai bija pieko-

mandāts sevišķam celtniecības bataljonam «Nord»; par to bijušais ulmaņlaiku virsnieks-topografs, kas strādāja Todta organizētajā Baltijas nodaļā, protams, nevarēja nezināt. «Vecais dzīvokļu celtniecības speciālists būvēja koncentrācijas nometnes,» Damburgs domāja, «kara gūstekņu barakas, remontēja cietumus.» Tagad Damburgs nešaubījās par to, ka Greiers noteikti atgādināja Valteram tā kara laika «nopelnus». Loks noslēdzās.

—     Es tev teicu, ka vajag apbruņoties ar pacietību, — pulkvedis teica palīgam. — Bet tas vēl nav viss. Pēdējās lappuses trūkst. Pēc manām ziņām, kūdras fabrikā «Darbs» ir saglabājies celtniecības bataljona arehivs. Es uzdevu šo lietu noskaidrot staršinam Ozolam.

—     Arī bez tā viss ir skaidrs, — operativais pilnvarotais protestēja.

—            Pagaidi, nesteidzies taču! — Damburgs smējās.

—    Būs patīkami Valteram parādīt tā nopelnu sarakstu …

Vakarā Ozols atgriezās no kūdras fabrikas un ziņoja pulkvedim, ka nekādus vāciešu celtniecības bataljona «Nord» arehivus nav atradis.

—     Ko tu tur darīji visu dienu? — pulkvedis neapmierināts jautāja.

—     Meklēju, biedri pulkvedi, — staršina atbildēja, tad vilcinādamies piebilda: — Ir cits variants, biedri pulkvedi …

Damburgs neviļus pasmaidīja.

—     Kāds tad? Saki!

—     Kūdras fabrikā es atradu vienu vecīti, strādā par rēķinvedi.

—     Nu, nu, — pulkvedis ar interesi mudināja staršinu.

—     Vecais man pastāstīja, ka divas dienas pirms Rīgas atbrīvošanas fašistu bataljons naktī trauksmes kārtībā izsūtīts uz fronti. Bet bataljona štābs atradies nevis strādnieku ciematā, bet mežā, trīs kilometrus no kūdras purva. Tur tagad atrodas kādas karaspēka daļas nometne. Varbūt kaut kas būs saglabājies, biedri pulkvedi … — Ozols ierosināja.

—     Labi, ej atpūsties, rīt brauksim kopā! — pulkvedis teica, atlaizdams staršinu.

Pēc dažām minūtēm pulkvedis sēdēja pārvaldes priekšnieka kabinetā un nesteigdamies stāstīja par inženiera Arvīda Valtera dzīvi.

—      Dzimis 1910. gadā Liepājā kalpotāja ģimenē. Tēvs strādāja par grāmatvedi metalurģiskajā rūpnīcā. Toreiz Valteri dzīvoja vienkārši — no algas līdz algai. Puiku nelutināja, viņš auga strādnieku bērnu vidū. Vēlāk, kad metalurģiskā rūpnīca nokļuva zem āmura un to pievāca valsts akciju sabiedrība, Valteru dzīvē notika dīvainas pārmaiņas. Grāmatvedi paaugstināja, tā alga trīskāršojās. Tagad Arvīdam vairs neatļāva draudzēties ar dzelzceļnieka meitiņu Brigitu. Drīz vien ģimene pārcēlās uz Rīgu. — Te Damburgs apstājās un paskaidroja:

Visu to sīki izstāstīja Brigita Jansone, kas arī tagad dzīvo Liepājā un strādā^stacijā … Tālāk. Vecais Valters nekādās partijās nestājās, bet prezidentam kalpoja cītīgi. Viņš turēja sevi par lietišķu cilvēku un tādu pašu karjeru gribēja sagatavot dēlam. Universitātē Arvīds ieņēma neitrālās pozicijas, neviens nevarēja teikt, ka grāmatveža dēls — fašists, viņš it kā stāvēja nomaļus no visiem notikumiem, nepiedalījās pat studentu strīdos par politiskām tēmām. Starp citu, universitātē Valters iepazinās ar pirmā kursa studenti Annu Krūmiņu, draugu sabiedrībā viņš šo meiteni dēvēja par savu līgavu . . . Vecais Valters nomira 1939. gadā, lielo notikumu priekšvakarā. Tā liktenis pats nāca Arvīdam pretī — viņš patstāvīgi varēja ieiet jaunajā dzīvē. Un tiešām, 1940. gada vasarā Valteru nozīmēja uz celtniecību par galveno inženieri. Strādājis esot labi. Taču drīz sākās karš, un Valters novirzījās no iesāktā ceļa — palika Rīgā. «Nepaguvu evakuēties,» — tā viņš vēlāk rakstīja anketās. Inženieris izpildīja visu, ko viņam lika: būvēja kara gūstekņu barakas, projektēja ieroču darbnīcas, vadīja fašistisko virsnieku dzīvokļu remontus. Viņam noticēja — Valtera tēvs bija to «lietišķo aprindu ļaužu» sarakstā, kuru hitleriešu izlūki sastādīja vēl pirms kara. Bet 1944. gada 12. un 13. oktobri, kad pilsētā ienāca mūsu karaspēks, Valters visā nopietnībā nepaspēja evakuēties no Rīgas — kungi savu kalpu bija aizmirsuši. Nekas cits viņam neatlika kā klausīties rītos artilērijas kanonadi pie «Kurzemes

katla». Pirmajos mēnešos pēc Rīgas atbrīvošanas Valters strādāja par ierindas inženieri ūdensvada atjaunošanā. Te vir,iš izcēlās, dabūja pateicības rakstu. Pēc tam viņam uzticēja celtniecības tresta ražošanas-technisko daļu. Tikai divus gadus vēlāk kadru daļa sāka interesēties par «baltajiem plankumiem» inženiera biogrāfijā, taču neviens nekā nezināja par viņa dzīvi okupētajā Rīgā. Tomēr, lai arī pierādījumu nebija, no ieņemamā amata viņu atcēla. Valters sāka žēloties, apvainoja tresta vadītājus «latviešu kadru nicinašanā». Pēc kāda laika viņu pieņēma atpakaļ, taču daļu vadīt vairs neļāva. Valters komandēja triju tecbniķu grupu, kas galvenokart nodarbojas ar pagaidceltniecības objektu aprēķinu sastādīšanu. Tagad viņš kļuva uzmanīgāks, viņš neiedrošinātos rakstīt sūdzības uz visām malām arī tad, ja viņu pazeminātu par brigadieri. Līdz pēdējam laikam Valteram nekādu lielu rūpju nebija — pagātni neviens neatgadināja, pats bija iemācījies slēpt savu ienaidu pret padomju iekārtu. Bet lād no miroņiem uzcēlās Osvalds Greicrs. Valtera dzīvē sākās jauna lappuse, kas pagaidām zināma tikai vispārējos vilcienos …

Pārvaldes priekšnieks nepārtrauca Damburgu, neuzdeva jautājumus: ģenerālim bija profesionāls, ilgus gadus veidojies ieradums — domās pārbaudīt, kā viņš mēdza teikt, izlūkošanas daļas priekšnieka rīcībā esošo faktu loģisko secību. Ģenerālis zināja, cik daudz darba pulkvedim prasīja Valtera biogrāfijā, — tas ir tas pats, kas izlasīt vecu, sen sīkos gabaliņos saplosītu papīra gabaliņu. Bet neko darīt — meklēt vajag. Pulkvedis Valteru tagad pazina labāk nekā Valters pats, jo inženierim kopš bērna gadiem nebija sevišķi laba atmiņa.

—     Labi, Andrej, — ģenerālis silti teica, kad Damburgs pabeidza Liepājas grāmatveža dēla dzīves stāstu.

… Pabraukuši garām kūdras fabrikai «Darbs», pulkvedis un staršina sadzirdēja taurētāju signālu.

—     Taurē «Celties», — Ozols teica.

—     Jā, mēs taisni uz celšanās laiku esam atbraukuši.

Pēc dažām minūtēm pulkvedis apturēja mašīnu mežmalā, blakus artilērijas parkam. Kareivji tīrīja lielgabalus un haubices. Miera laikā ieročus tur pirmšķirīgā tīrībā

un kārtībā. Kara laikā — tad gadās arī citādi, tur lielgabali arī nerūs. Bet miera laikā ierocim jābūt ideāli tīram, spīdošam, un, jo spožāks tā mirdzums, jo mierīgāka ir ļaužu dzīve.

—     Baterija, micrā-ā! — atskanēja līdz atbraucējiem.

Neliela auguma slaids virsnieks piegāja pie artile-

ristiem un pusbalsī sasveicinājās.

—     Esiet sveiks, biedri major! … — kareivji reizē noskandēja, atbalss, aizvien pieaugdama, vēlās pār mežiņu, šķita, ka arī priedes atsaucas virsnieka sveicienam.

—     Brīvi! — majors teica.

—     Brī-vi! — skaļā, augstā tonī atkārtoja apakšvirsnieks.

Atspiedies pret mašīnas spārnu, pulkvedis Damburgs domīgi vēroja formā tērpto, mierīgo ļaužu ikdienas rīta ainu. Tā bija pazīstama un tuva no jaunības dienām. Pļaviņa, kurā stāvēja lielgabali, zeltojās pirmo rudens salnu krāsās, augstu gaisā slējās spilgti zaļi ieroču stobri. Starp lielgabaliem bija arī «veterāni», kas savā laikā dragāja hitleriešu pozicijas pie Maskavas ceļā uz Baltijas pilsētām. Zvaigznītes uz stobriem atzīmēja kaujas nopelnus, tās droši vien ne vienu reizi vien nokrāsotas par jaunu. «Un kas no mums gan grib, lai šīs haubices uri lielgabali no jauna pārklaiņotu pusi Eiropas? Neviens. Lielgabaliem te ir daudz ērtāk — mežiņš, pļava, klusums. No šejienes mēs pēc kāda laika tos aizvestu uz martenu krāsnīm, nopelniem bagatakos ievietotu muzejos. Bet nē — ar varu spiež mūs turēt tos gatavībā. Nu, ja jau tā, tad viņi kalpos ari… Zēl, ka es nepaaicināju Kostenko,» pulkvedis nodomāja, «viņš paskatītos uz lielgabaliem, artileristu grupiņu, kas mierīgi smēķē tepat blakus, no jauna izjustu ierastās vides mājīgumu un droši vien, plecus atliecis, raitā soli apstaigātu savu «saimniecību» — kā toreiz, četrdesmit piektajā, pirms parādes kādā no atbrīvotajām pilsētām …»

Damburgs stādījās priekšā daļas komandierim un īsi paskaidroja savas vizites iemeslus. Virsnieks uzmanīgi noklausījās pulkvedī.

—     Kaut kādi krāmi ir saglabājušies. Četri vai pieci

karšu vīstokli, salauzta rakstāmmašīna, visādi sarakstīšanās materiali.

—     Kur jums tas «muzejs» atrodas? — Damburgs interesējās.

—     Iesim, parādīšu, — majors aicināja. — Varbūt jums vajag pāris kareivju palīgā?

—     Nē, paldies! Gan jau mēs divatā ar staršinu tiksim galā, — pulkvedis atbildēja.

Četras stundas viņi pētīja vācu celtniecības bataljona «Nord» archivu. Ozols aizrāvās ar topogrāfiju — te bija daudz dažādu karšu. Sevišķi staršinam iepatikās Rīgas austrumdaļas tuvāko centru lielais, krāsainais plāns. Ozols to nolika atsevišķi. Bet pulkvedis cītīgi pārskatīja aktu vāku saturu, pētīja rasējumu skices, lasīja bataljona komandierim adresētos ziņojumus, Rīgas komandantūras pavēles, relacijas. «Jā, acīm redzot bataljonu steidzīgi iegrūda kādā frontes caurumā, ja jau nav paspējuši evakuēties savā parastajā prūšu akuratībā,» Damburgs nosprieda. Pēkšņi viņš sarauca uzacis, izlasīja papīra lapu līdz galam, tad atsāka no jauna. Tas bija oberleitnanta Vildenbrucha ziņojums par civilā inženiera Arvīda Valtera darbu. Diezgan sīki tika izklāstīti Valtera nopelni «Lielvācijas bruņoto spēku» priekšā. Beigās bija ierosinājums Valteru apbalvot. Damburgs ietina aktu vākus kartē, pāršķirstīja vēl vecos dokumentus un aizsmēķēja. Ozols vaicājoši pavērās pulkvedī.

—     Nu ko, staršina, brauksim prom, — nogurušos locekļus staipīdams, pulkvedis teica. Viegls smaids pavīdēja lūpu kaktiņos, un Ozols saprata, ka «pēdējā lappuse» atrasta. Staršina veikli piecēlās, savāca savas kartes un gandrīz skriešus devās pie mašīnas.

Damburgs sēdēja uz karšu vīstokļiem un domāja nevis par Valteru, bet par saviem neskaitāmajiem palīgiem — par meiteni sanatorijas reģistratūrā, kas pirmā pievērsa uzmanību Greiera partnera viltotajiem dokumentiem; par vecīti no kūdras fabrikas, kas Ozolam pastāstīja par Todta bataljona atrašanās vietu; arī par pašu Ozolu … Pulkvedim ienāca prātā Kostenko vārdi, ka Valters viens no pirmajiem parakstījies zem Stokholmas aicinājuma. «Varbūt tai pašā dienā viņš saņēma

arī «Stokholmas ciemiņa» pavēli — novākt no ceļa Jāni Kaulu,» Damburgs domāja.

—     Mašīna kārtībā, — Ozols ziņoja.

—     Tad dosimies ceļā, — pulkvedis atsaucās, izlīzdams no pussabrukušās zemnīcas.

10

Greiers aizkavējās. Staigādams pa šauro Aldaru ieliņu, kuras galā kā par brīnumu vēl bija saglabājušies sirmie Zviedru vārti, Valters nemierīgi skatījās pulkstenī. «Atradis salikšanās vietu,» viņš īgni domāja. Valteram šķita, ka gandrīz visi pievērš viņam uzmanību, bet virsnieks, kas pieklājīgi vaicāja, kā nokļūt lfdz stacijai, gluži labi pats zināja ceļu un tīši viņu apturēja ielas stūrī.

—     Piedod, es nokavēju četrdesmit minūtes! —Osvalds teica, apstādamies Valteram aiz muguras.

Inženieris sarāvās un atskatījās.

—     Nobijies? — Greiers klusi iesmējās. — Tu esi slikts konspirators, Arvīd, — uzreiz sevi nodevi. Jāiet taisni uz priekšu, neatskatoties, līdz sastapsi nākot pretim vajadzīgo cilvēku.

—     Es pazinu pēc balss.

—     Bālss var iegāzt.

—     Ievērošu.

—     Man maz laika, Arvīd. Šodien mēs šķiramies uz ilgu laiku. Uzturi sakarus ar Antonu Urgu, adresi un visu pārējo tu zini, — Greiers steidzīgi runāja. — Man pienācis laiks atgriezties ziemas dzīvoklī, tur, — viņš pamāja uz jūras pusi. — Varbūt pavasarī tiksimies. Līdz ar kurortu sezonas sākumu Rīgas iedzīvotāju skaits divkāršojas, tas mums ir svarīgi. Vēlu panākumus, Arvīd!

—     Kā tad tā? — Valters apjukumā iesaucās.

—     Es pateicu visu. Ej!… Jā, pasaki Rasmai, ka rīt pacentīšos iegriezties pie viņas. Atvadīties taču vajag.

Valters ātri aizsoļoja centra virzienā. Viņam gribējās ātrāk tikt prom no šiem vecajiem dzimtbūtniecības vārtiem. «Viss. Viss. Prom no Rīgas, prom, — un, jo ātrāk,

jo labāk,» viņš drudžaini domāja. «Ar kurortu sezonu mani neievilināsi, es visu mūžu esmu kūrortā nodzīvojis, Greiera kungs. Man tagad vajadzīga ceļa zīme nevis uz sanatoriju, bet uz kādu jaunceltni, kur varētu nemanīti eksistēt, nogrimt, pazust uz gadiem četriem pieciem — kamēr mūsu glābēji aiz jūras beidzot iekustēsies …»

—     Kas noticis? — Rasma visu vakaru vēroja drūmo, kluso Valteru un nevarēja nociesties nepavaicājusi.

—     Atvadījos no Greiera.

—     Vai viņš aizbrauc? — Rasma saspringti paliecās uz priekšu.

—     Bet kas tev par to? — Valters brīnījās.

—     Nē, nekas, tas ir tik negaidīti, — Rasma nobālusi nedzīvi teica.

—     Tā bija simboliska aina. Neievērojams inženieris atvadījās no Stokholmas tērauda karaļa meitas vīra Rīgā pie Zviedru vārtiem. Viņš izturējās kā Kārlis XII pēc Poltavas kaujas. Visu laiku kaut kur steidzās.

—     Pat neatvadījās?

—     Apsolījās rīt iebraukt pie tevis.

Rasma nosarka un pavērsās sāņus.

Valters bija sliktā noskaņā. Lai arī viņš drusciņ baidījās no Greiera, lai arī zobojās par viņu abu māsu klātbūtnē, taču tā steidzīgā aizbraukšana inženieri nomāca. Vēl vairāk — satrieca. Dīvaini, bet Greiera klātbūtnē Valters jutās mierīgāk, it kā apsardzībā. Galu galā Valters nāca pie slēdziena, ka Greiers ir spējīgs cilvēks, var radīt vajadzīgo noskaņu, aizraut ar perspektivām, piespiest strādāt. Tādu cilvēku vērtē, viņu pazīst ne tikai Skandinavijas pussalā, bet varbūt pat Vašingtonā. Un, ja Greieru atsūtīja uz Rīgu, tad trumpji vēl nav izspēlēti. Pašlaik Valters bija tikpat apmulsis kā 1944. gada oktobra dienās, kad viņam neizdevās aizbēgt līdzi fašistu karaspēkam.

Arī Rasma domāja par Greieru, tikai pavisam ko citu. Pēc nesenās sapazīšanās Osvalds gandrīz katru rītu ap deviņiem, kad Valters jau bija darbā, ieradās Meža parkā. Rasma nekliedza uz viņu kā pirmajā reizē, nedzina projām, viņa pierada pie Greiera apbrīnojami ātri un, likās pat, sāka to mīlēt. Reiz Greiers, starp citu, apsolīja, ka

varbūt izdosies mīļo Rasmu pārcelt uz Skandinavijas piekrasti. Tā bija pasaciņa, kam Rasma viegli noticēja: visus šos gadus viņa dzīvoja pasaku valstībā. Rasma skopojās ar glāstiem, zinādama, ka stipras gribas cilvēkus pārliecīgs maigums atvēsina. Greiers viņai likās šāds stipras gribas cilvēks. Un tagad viņš brauc pie savas zviedrietes. Pašlaik Rasma ienīda ne tikai šo zviedru sievieti vien, bet arī visu Zviedriju, kuras kareivji veselus simt gadus bija mīdījuši Rīgas bruģi…

Kā par nelaimi šovakar Valters bija sevišķi uzmanīgs, runāja daudz maigu vārdu. Šķita, ka Rasma viņam kļuvusi dārgāka. Bet Rasma skatījās Arvīdā it kā no tālienes un redzēja, ka viņš tiešām ir tikai viduvējs inženieris. Par to Rasmu galīgi pārliecināja Osvalds Greiers, pārliecināja un … aizbrauca. Tātad dzīvot būs vēl grūtāk …

«Citas izejas nav,» Valters nemierīgi domāja, taisīdamies uz darbu. «Aizbraukt no Rīgas, neatbrīvojoties no darba trestā, — tas nozīmē apliecināt visas viņu aizdomas. Pēc tam noteikti atradīs, noteikti, — vienīgi Rasma var šaubīties par to. Nē, nē, izeja ir tikai viena: atlūgties no darba, izteikt vēlēšanos braukt uz Volgu vai Dņepru, uz tuksnesi, — vienalga, uz kādu tuksnesi, velns lai parauj! Mūsu laikā ir velnišķīgi grūti kaut kur pazust, gandrīz neiespējami. Aiz jūras, Stokholmā, sēdēt un Valterus komandēt jau nav grūti. Bet pamēģini te izgrozīties … Citas izejas nav. Jābūt drosmīgam. Nolemts! Eju pie Nikolajeva. Labāk jau būtu iet uz kadru daļu pie tā modes kundziņa, ar to vieglāk sarunāties. Bet bez Nikolajeva ziņas ne tikai inženieri, pat apkopēju neatlaidīs.»

Celtniecības priekšnieks pieņēma Valteru tūlīt, līdzko viņam paziņoja inženiera vēlēšanos parunāt par personīgiem jautājumiem. Nikolajevs bija labā omā, spēcīgi paspieda Valtera roku, piedāvāja apsēsties uz dīvana. «Kā apprecējās, tā kļuva priecīgs,» Valters sevī ļauni nodomāja, atcerēdamies, kā pagājušajā nedēļā viss trests apsveica Annu un vienlaicīgi atvadījās no viņas — Anna aizgāja uz projektēšanas institutu. Valters ironiski pavīpsnāja: «Boļševikiem sava kartfba: vīram

un sievai noteikti jāstrādā katram savā vietā, kopā nedrīkst.»

—     Ar ko varu pakalpot? — Nikolajevs vaicāja, aizsmēķēdams papirosu.

Valters piecēlās, lai pieietu pie galda un atdotu lūgumu.

—     Sēdiet, lūdzu! — Nikolajevs piecēlās, apsēdās blakus Valteram un paņēma lūgumu rokā.

Valters arī aizsmēķēja, — celtniecības priekšnieka neparastā laipnība viņam nemaz nepatika.

Kamēr Nikolajevs lasīja lūgumu, Valters nekustīgi raudzījās pretējā sienā.

—     Tā … — Nikolajevs teica. — Tātad jūs esat nolēmis braukt, biedri Valter?

—     Jā, braukšu. Vecs vēl neesmu, — man ir tikai četrdesmit. Pastrādāšu. Lūdzu ievērot manu lūgumu, — inženieris teica cik spēdams mierīgi.

—     Bet kāpēc jūs gribat braukt tieši uz Vidusāziju?

Valteram atbilde bija gatava.

—     Mani jau sen interesē tuksneši. Tā varbūt ir tīri eksotiska interese, — viņš viegli pasmaidīja. — Es visu mūžu esmu nodzīvojis Latvijā, neko neesmu redzējis.

Nikolajevs pavīpsnāja.

—     Tātad eksotika! … Baidos, ka jūs aizbēgsiet no šīs eksotikas. Tur ir loti grūti.

—     Zinu, — inženieris steidzīgi atsaucās.

—     Tur ir neapdzīvotas vietas, — Nikolajevs turpināja. — Vienu, varbūt divus gadus būs jānodarbojas ar pavisam neeksotiskām lietām: jābūvē ceļi, standartmājas, darbnīcas, garažas, noliktavas, materialu nojumes . ..

—     Es taču tomēr esmu celtnieks, Viktor Ivanovič, — Valters jau drošāk protestēja, — un skaidri stādos priekšā milzīgās celtniecības dzimšanas procesu. Es esmu gatavs uz visām grūtībām, es …

Nikolajevs piecēlās, nostājās pie loga. Valters apklusa.

—     Turpiniet, turpiniet, es klausos, — celtniecības priekšnieks teica, pagriezdamies pret inženieri. Nikolajevs stāvēja pie loga, raudzījās dārgā uzvalkā ģērbtā, mazliet iesirmā, spēcīgā cilvēkā, klausīdamies viņa patriotiskos vārdus, un domāja: «Lūk, tādi paši «līdēji» trīs

desmitajos gados brauca uz Magņitogorsku, Kuzņecku, Donbasu un Karagandu. Ari zvērēja uzticību mūsu lietai. Mēs toreiz bijām drusku naivi, — laikrakstos katru dienu drukāja ziņas par ogļu un naftas ieguvi, čuguna un tērauda kausējumiem, par traktoru un automobiļu izlaidi. Bet tagad citi laiki. Tagad tādu Valteru ari Karakumā ievēros … Tik ilgu laiku mēs jau cenšamies viņu atšifrēt, taču panākumu nav,» Nikolajevs sev rūgti pārmeta.

—     Jūs taču laikam gribējāt pāriet darbā pie Muriņa? — Nikolajevs vaicāja. — Cik zinu, jūs pat lūgumu uzrakstījāt.

Uz šo jautājumus Valteram nebija gatavas atbildes. Viņš vilcinādamies vainīgi pasmaidīja.

—     Tas bija uzliesmojums, Viktor Ivanovič. Redziet, mani aizvainoja galvenais dispečers, toreiz mums bija mazs konflikts.

—            Kostenko jūs aizvainoja? — Nikolajevs saspringa.

—     Pastāstiet! Kas par lietu?

—     Nav ko atcerēties, Viktor Ivanovič. Es ļaunu prātu ilgi neturu.

«Arī nesavaldīgs,» Nikolajevs īgni nodomāja par Kostenko. «Karo kā atklātā uguns pozicijā.»

—     Es jūs laikam aizkavēju? — Valters pieceldamies teica. — Atvainojiet!

—     Nekas, nekas.

—     Kāda būs jūsu atbilde?

—     Es padomāšu, biedri Valter. Inženieri nav tik viegli atvietot.

—     Jūs pats sakāt, ka nav neatvietojamu cilvēku.

—     Es saprotu jūsu vēlēšanos braukt uz grandiozu jaunceltni. Man pašam gribētos. Bet nelaiž.

—     Starp mums ir liela atšķirība. Celtniecības vadītāju nav tik daudz …

Valters neizrunāja līdz galam, — Nikolajeva kabinetā ienaca Damburgs un Kostenko.

—     Piedod, ka bez pieteikšanās! — pulkvedis skaļi teica.

—     Nāc iekšā, esmu priecīgs tevi redzēt! — Nikolajevs sasveicinādamies teica.

Valters taisījās iziet, bet Kostenko nostājās viņam ceļā.

—     Palieciet, lūdzu, tieši jūs esat vajadzīgs, — dispečers klusi un laipni teica.

Valters apmulsis paskatījās pulkvedī, nopūtās un apsēdās uz dīvana.

Damburgs nolika Nikolajevam priekšā uz galda vecos aktu vākus no Todta archiva un atgāja sāņus. Nikolajevs sāka lasīt. Neviens vaibsts nepārmainījās viņa sejā, it ka viņš lasītu kārtējās, parakstam atnestās atskaites par celtniecības gaitu. Iestājās liela pauze. Pulkvedis, rokas aiz muguras sakrustojis, platiem soļiem staigāja pa istabu. Kostenko sēdēja krēslā pie durvīm un skatījās kaut kur sāņus. Valters neizpratnē meta skatienus uz Nikolajevu. «Laikam kārtējās tenkas vai arī nodevība? …» inženieris domāja. Celtniecības priekšnieks lasīja ilgi, viņa sejas izteiksme kļuva cieta. Tad Nikolajevs piecēlās, aizvēra vākus un neparasti klusi, it ka noguris no lasīšanas, teica Valteram:

—     Nu ko … labi spēlējāt. . . Aktieris.

—     Es jūs nesaprotu! — inženieris liekuļotā mierā atsaucās.

Nikolajevs nesavaldījās un uzkliedza:

—     Oberleitnantu Vildenbruchu atceraties? …

Valters nepakustējās.

—     Vai aizmirsāt? Ak jā, tagad jau Vildenbruchi nav modē. Tagad ir citi saimnieki. Vai ne tā, Valtera kungs?!

Valters neredzēja ne Nikolajevu, ne Kostenko, ne Damburgu. Acu priekšā viļņoja Rasmas violetie rīta svārki. Sic rīta svārki līdzīgi naktij aizsedza visu pasauli. «Beigas!» viņš nodomāja, juzdams ķermenī tādu smagumu, ka ar mokām piecēlās, kad Damburgs cieti teica viņam:

—     Iesim!

Vakara arestēja Rasmu un «kreditu inspektoru».

*

Nikolajevs pārnāca mājās trijos naktī. Anna bailīgi pavērās vīrā:

—     Kā tu izskaties, Viktor!…

—     Nekas, Anniņ, pāries.

—     Tu esi slims? Kas tev kaiš? Runā taču!

Nikolajevs pasmīnēja.

—     Nē, saku izveseļoties.

Anna aptvēra viņa galvu, pieglauda sev klāt. — Nemoki taču, pastāsti!

Nikolajevs uzmanīgi atsvabinājās no viņas glāstošajām rokām, apsēdās pie galda, atspiedās atzveltnī un teica:

—     Valters izrādījās amerikaņu spiegs.

—     Nevar būt! . . .

—     Veselu gadu tepat degungalā strādāja. Ne jau viens. Kaut kāda tur Rasma Eidemane un vēl viens — Greiers.

—     Rasmu es pazīstu.

—     Tā, lūk, iznāk, mēs viņu zinām, pazīstam, turam aizdomās, taču nekā konkrēta nedarām! — Nikolajevs īgni noteica.

Anna saprata, ka šis pārmetums attiecas uz viņu: sen jau viņa varēja šo to pastāstīt par Valteru, bet turēja visus zināmos faktus par mazsvarīgiem. Tikai tagad viss Annas acīs ieguva jaunu nozīmi: Valters bija liela bankas darbinieka dēls, draudzējās ar ulmaņlaiku virsnieka atraitni.

—     Šo tuvredzību mums nepiedos. Un, ja arī piedos, tad mēs paši nedrīkstam sev piedot, — Nikolajevs turpināja.

Viņš piegāja pie loga un, apsedies uz palodzes, ilgi skatījās spilgti apgaismotajā ielā. Gaisā virmoja sniega pārslas. Pa spīdīgo asfaltu retumis aiztraucās automašīnas, pēdējie trolejbusi cienīgi slīdēja uz autoparkiem, kļavu zari ielas līkumā iedzirkstījās zaļganās dzirkstīs. Tālē tikko saredzami melnoja vecie torņi, to galotnes izzuda rudenīgajās debesīs.

—            Skaista pilsēta, — Nikolajevs domīgi teica.

—     Mārtiņš to nosauca par bastionu. Viņš ir mazliet dzejnieks, šis mūsu Mārtiņš. Taču arī bastioniem piekļūst nodevēji. Un arī bastionos ir tādi vāji cilvēki kā Kaulu Jānis.

—     Tu doma, ka Jānis kritis no Valtera rokas? — Anna klusi vaicāja.

—     Tagad tas ir neapstrīdams fakts. Jānis sapinās, un viņu novāca. Uralos pie mums ari bija tāds gadījums. Vienu no maniem desmitniekiem, vispār godīgu, bet vāja un nenoteikta rakstura cilvēku, tādā pašā veidā novāca no ceļa. Ļoti žēl Jāņa. Nenosargājām … nenosargāju, — Nikolajevs izlaboja teikto.

Anna nevarēja aizmigt līdz rītam. Visa viņas dzīve tai šķita sarežģīta, grūta, vesela neveiksmju virkne.

Vecāku zaudēšana, bērnu nams, skumjā jaunība, tad vīra un bērna nāve, ilgā vientulība, beidzot šis nepatīkamais notikums ar Valteru, — viss tas Annu pārliecināja par to, ka viņa ir neveiksminiece. Pirms gada, pirmoreiz sastopot Nikolajevu, iemīloties tajā gandrīz vai no pirmā skatiena gluži kā meitene, viņa domāja, ka sākas jauna, pilnīgi jauna dzīve. Nemierīgās gaidās, cerībās, priecīgā trauksmē aizritēja gads tādēļ, ka Anna otro mīlestību aizvien uzskatīja par savu pēdējo mīlestību. Un tad viņi ir kopā — vīrs un sieva. Viņi nonāca pie šīs mīlestības caur milzīgām pretrunām: viegli tuvinās tikai tie ļaudis, kas nekad nav bijuši īsti laimīgi. Anna negribēja salīdzināt Nikolajevu ar savu pirmo vīru, taču nevarēja no tā atturēties, — un bieži vien Viktors viņai šķita sauss, pārāk tiešs un ne tik uzmanīgs kā Aleksandrs. «Viktors nemīl piekāpties, tas ir skaidrs,» viņa nožēlā ievēroja. Šodien Anna viņa balsī saklausīja dusmu pieskaņu, kad viņš teica: «Pazīstam, turam aizdomās, taču neko konkrētu nedarām,» it kā viņa, Anna, tiešām būtu vainojama šai notikumā ar Valteru. «Viņš atstūma manas rokas, kad es to apkampu,» Anna atcerējās, taču nākošajā mirklī viņa norāja sevi par šo muļķīgo domu. «Iedomīga, patmīlīga, pārāk viegli un nevietā aizvainojama, — tas arī ir viss,» Anna domāja, tīdamās segā.

No rīta Viktors teica sievai:

—     Neļaunojies, Anniņ! Es laikam tevi vakar aizvainoju.

Anna skumji pasmaidīja.

—     Nepamanīju.

—     Bet es pamanīju, ka tu visu nakti negulēji. Neskumsti, lūdzu! — viņš maigi apskāva sievu, noskūpstīja un sakārtoja viņas gaišo matu cirtas.

Pavadījusi vīru uz darbu, Anna piegāja pie spoguļa un sāka apskatīt sevi. Seja bija bāla, zem acīm zilganas ēnas, sarauktas uzacis. «No skata cienīga dāma,» Anna sprieda. «Bet uzvedas kā desmitās klases skolniece. Nav kas sadod žagarus…»

Piezvanīja pastnieks un atnesa vēstuli. «No Oša!» Anna nopriecājās, apskatīdama aploksni. Betonētājs rakstīja:

«Dārgā Anna!

Sūtu Jums sveicienus no Staļingradas. Tādu es arī biju iedomājies šo pilsētu: ar garām ielām, lielām rūpnīcām un ļoti labiem cilvēkiem. Te, kur vien sper soli, — vēsturiskas vietas.

Mani sagaidīja labi. Kad es sameklēju Viktora Ivanoviča veco draugu, atdevu viņam vēstuli un pastāstīju, ka esmu atbraucis no Rīgas, viņš sāka smaidīt un teica: «Nu, neko darīt, Volgas māt, ņem tik pretī latviešu tautas sūtni.» Viņš ir sirsnīgs cilvēks, šis Viktora Ivanoviča draugs. īsts hidroteehniķis. Veselu stundu stāstīja man par Staļingradas hidromezglu, daudz jokoja. «Es pats,» saka, «arī, ilgi nedomādams, aizbraucu uz milzīgu, pēc to laiku apmēriem, celtniecību. Un nenožēloju. Jaunība,» saka, «bez ceļojumiem nemaz nav iedomājama.»

Nikifors Filipovičs, kā sauc Viktora Ivanoviča draugu, apsolīja sūtīt mani uz ekskavatoru vadītāju kursiem. Pagaidām es dzīvoju kopā ar viņu vienā istabā, strādāju garažā par normētāju. Nikifors Filipovičs prasīja, vai biedrs Nikolajevs gadījumā neesot apprecējies. Es teicu, ka vēl ne, bet droši vien drīz precēsies, nosaucu Jūsu vārdu. «Dzirdēju, dzirdēju, Viktors man rakstīja par viņu,» Nikifors Filipovičs atbildēja. Man nācās pastāstīt par Jums, piespieda. Kā nu mācēju, tā Jūs aprakstīju. Piedodiet, ka tā uz savu galvu rīkojos! Ja jau vārdu izmetu, — vajadzēja runāt līdz galam.

Aicinām Jūs ciemos, atbrauciet vasarā, atvaļinājuma

laikā. Pasveiciniet Viktoru Ivanoviču, Ausmu, Liepiņu Aiju un visus, visus! Peteris Osis.»

Anna lasīja vēstuli un smējās, sevišķi par teikumu: «Kā nu mācēju, tā Jūs ari aprakstīju.» Viņu patīkami pārsteidza ziņa, ka Nikolajevs, kā izrādās, ir dalījies ar saviem draugiem nākotnes plānos. «Tādi jau vīrieši ir, labprāt mīl parunāties savā starpa, kaut arī sievietes par to nosoda,» Anna nodomāja.

Uzposusi istabas un rūpīgi sakārtojusies, Anna devās uz projektēšanas institutu, kur tagad strādāja. Neraugoties uz bezmiega nakti, viņa bija labā omā. Saruna ar vīru, Oša vēstule, skaidrā decembra diena viņu atsvaidzināja. Anna sojoja pa pazīstamajām ielām un jutās daudz jaunāka. «Ko gan es vakar safantazēju?» viņa atcerējās. «Viktors ir lielisks cilvēks, vīrišķīgs. Būt vīrišķīgam un vienlaikus arī aizvien delikātām, — tas jau ir par daudz. Tādu cilvēku nav. Tādus vienīgi izdomā …» «Skaista pilsēta,» ienāca prātā Viktora vārdi. «Tiešām, pilsēta ir ļoti skaista!» Un Anna izbrīnā skatījās apkārt, it kā redzētu Rīgu pirmoreiz.

Diena aizritēja nemanāmi. No Maskavas atbrauca pazīstams architekts, notika apspriede par pirmo augstceltņu celtniecību Rīgā. Pec tam pie institūta galvenā inženiera sākās interesanta saruna par republikas galvaspilsētas galīgās izbūves ansambļiem. Sākumā šīs apspriedes un pārrunas Annai šķita pārak abstraktas, atrautas no īstenības. Pieradusi, viņa saprata, ka projektētāji nevar iztikt bez šīm pārrunām tāpat, ka celtnieki nevar iztikt bez savām īsajām ražošanas apspriedēm, kuras runa gandrīz vai par katru rītdien vajadzīgo kokmateriālu vai akmeņu kubikmetru. Pirmajās dienās Anna skuma pēc sava mazā kantorīša, kas atgādināja mazu mežsarga mājiņu un bija krasā pretstatā ar institūta augstajām, plašajām telpām. Ar darbu vadītāja kantorīti saistījās viņas klaiņotāja-celtnieka gaitas. Bet tagad Anna strādāja četrstāvu namā, kurā uz ilgu laiku, droši vien uz gadu desmitiem, bija iekārtojies instituts. Bija arī vēl cita atšķirība starp jaunceltni un projektēšanas institutu: būvlaukumos bija vairāk jaunatnes — techniķu,

inženieru, tur reti kad sastapsi gados vecāku speciālistu, un, ja tāds arī atrodas, tad tas ir sevišķs cilvēks, — «īsts pirmo cīņas līniju entuziasts», kā mēdza teikt Kostenko. Bet pie projektu galdiem parasti strādā pieredzes bagāti projektētāji, šeit retāk sastapsi jaunus speciālistus, jo tie parasti cenšas būt tur, kur projekti pārvēršas metālā, betonā un akmenī. IJn visas šīs ārējās pārmaiņas Annas darbā — abstrakto pārrunu atmosfēra, plašās telpas mazā kantorīša vietā, pavecu laužu sabiedrība — šīs pārmaiņas viņai bieži šķita simboliskas, saistītas ar dziļam iekšējām pārmaiņām viņas dzīvē. Nemierīga jaunība aiztraucās, aizgāja, sākās tas garīgā nobrieduma periods, kad nākotne vairs netēlojas rožainā jaunības sapņu dūmakā, bet nākošo gadu kontūras ir saskatāmas skaidri, saprotami, kad vēlēšanas nav tik trauksmainas, mainīgas un nenoteiktas kā jaunībā, bet noteiktas, paliekošas, izraudzītas no daudzām vēlēšanām reiz par visām reizēm un visai dzīvei; kad arī jūtas kļūst atturīgākas, mierīgākās, taču — desmitkārt spēcīgākas. Jaunība ir skaista, bet tā aiziet meklējumos, turpretim brieduma gadi, — tie ir arī piepildījuma gadi, un, jo vairāk paveikts, jo krāšņāka ir šī dzīves galvenā daļa … Trīsdesmit septiņu gadu vecumā Anna tagad tā domāja bieži.

Reiz Nikolajevs ievaicājās:

Vai esi pieradusi pie institūta?

—     Ne visai.

—     Nekas, nekas. Sievietes pie visa jaunā pierod ātrāk nekā vīrieši.

Anna nepiekrita.

—     Atri pierod tas, kas ātri arī atradinās; par sievietēm nu to nevar teikt.

—     Vajadzēs prasīt padomu Ščipačovam, — Viktors jokoja. — Viņš šo jautājumu pārzina …

Nikolajevs lepojās ar Annu, tikai viņa to varēja vienīgi nojaust, spriežot pēc kāda atsevišķa, garām ejot izteikta vārda vai sejas izteiksmes, kaut gan arī tā parasti bija mierīga, mazliet ironiska. Annai šķita, ka viņa labi pazīst vīru, zina tā ieradumus, gaumi. Viņi dzīvoja kopā tikai nedaudzas nedēļas, taču Anna vērīgi sekoja Viktoram jau kopš tās dienas, kad viņš pieņēma trestu. Viņai

vajadzēja dot norēķinu par savām jūtām, viiļa nevarēja kā meitene atlikt visu uz «vēlāku laiku». Anna vēlējās ne tikai nokārtot dzīvi, kā dažas sievietes mēdz teikt, — viņa vēlējās iegūt laimi visai dzīvei, bet tam jūtu vien ir par maz, — jābūt pārliecinātam par to, vai mīļotais cilvēks no tavas mīlas kļūs laimīgāks, labāks, vai pati būsi laimīga ar viņu, vai jūtas spēs izturēt neveiksmes, vai tās uzvarēs raksturu, ieradumu un gaumes dažādību cilvēkos, vai jūtas darīs šos cilvēkus garīgi tik bagātus, ka viņus nebaidīs nekādi dzīves pārbaudījumi.

Un Anna ar prieku pārliecinājās par to, ka viņas pirmās raizes ir nepamatotas, sadomātas un smieklīgas. Ģimenes dzīvē ir daudz dažādu sīkumu: kad ilgāku laiku krājas sīkumi ar minuša zīmi, tad notiek strīdi; bet ilgstoša sīkumu uzkrāšanās ar plusa zīmi noved pie tādiem atklājumiem cilvēku raksturā, kas tos tuvina vēl vairāk. Līdzīgu parādību Anna novēroja arī pēc tās bezmiega nakts, kad vīrs bija tik satraukts sakarā ar Valtera noziedzīgo rīcību.

Reiz viņi posās uz teātri. Nikolajevs bija jau apģērbies un, staigādams pa istabu, pacietīgi gaidīja Annu. Viņa stāvēja spoguļa priekšā un, sprādzītes lūpās sakniebusi, kārtoja savus kuplos, biezos matus. Viktors apstājās, paskatījās sievā un smaidīdams teica:

—     Tev taču nepatika šī kleita. Kāpēc tu to uzvilki?

Anna sāka smieties, sprādzītes izbira zemē.

—     Toties tā patika tev. Kā redzi, daru pa prātam.

—     Nē, Anniņ, labāk jau uzvelc tumšzilo. Citādi atkal apvainosi mani diktatūrā.

Annai nācās pārģērbties. «Sākas savstarpējas piekāpšanās diplomātijā,» viņa nodomāja, iegaumēdama šo sīkumu «ar plusa zīmi».

11

Bija ceturtās piecgades pēdējās dienas. Apbrīnojami daudz padomju ļaudis paveica pirmajos pēckara gados. Ļoti daudz. Iespaids tāds, it kā miljoniem ļaužu, darba izsalkuši, strādāja katrs par diviem trim, reibdami mus

kuļu spēkā, domu lidojumā. Oficiāli tas saucās par sagrautā atjaunošanu. Bet patiesībā milzīgos plašumos, tur, kur trakoja karš, viss tika radīts no jauna: pilsētas, ciemi, rūpnīcas, ceļi, elektrostacijas un šachtas. Tūkstošiem ukraiņu ciemu palika kartē, taču zemes virsū to nebija. Bet drupās atgriezās darbaļaudis, vieni — no rītiem, citi — no vakariem, un visi sasveicinājušies, klusi parunājuši par kritušajiem, ķērās pie darba ar tādu dzīves cēlāju kaislību, kas raksturīga cilvēkiem, kuri izglāba cilvēci Staļingradas kaujās. Pasaule no jauna brīnījās par mūsu celtniecības vērienu, mērogiem, tempiem. Bet mēs taču ne tikai atjaunojām. Vārds «atjaunot» precizi nevar apzīmēt paveikto. Pēc tāda kara daudzās pilsētās nepalika nekas vairāk kā pamati. Taisnība, celtnieki mēdz sacīt, ka pamati — tie sastāda desmit piecpadsmit procentu no nama izmaksas, bet vecie pamati šodien vairs neapmierināja celtniekus, tie bija par šauriem, kaut arī ielikti tikai pirms desmit, piecpadsmit gadiem. Mēs būvējām no jauna un kā būvējām! Tas ir pavisam kas cits, nekā aizbērt bumbu izrautās bedres Londonas nomalēs vai izlabot automaģistraļu uzbērumus Ardenu ceļos, pa kuriem atkāpās amerikaņu karaspēks. Tā ir īsta pasaules radīšana mūsu divkārt izdedzinātajā zemē. Piecgade vēl nebija beigusies, bet uz Volgas, Dņepras un Donas jau sākās jauns, gigantisks celtniecības uzbrukums.

Vēsture nekad nav pazinusi tādas rezerves, tādu enerģijas koncentrāciju, kādu partija atrada mūsu nepārskatāmajos Dzimtenes plašumos.

*               *

*

Liepiņš kopā ar Nikolajevu brauca uz TEC būvlaukumu (viņš nebija tur vēl bijis) un pa ceļam nesteidzīgi runāja:

—    Tu vaicā, kā mēs iesākām? Atceros, četrdesmit piektā gada rudenī, drīz pēc tam, kad tevi ievainoja, mani demobilizēja un atsūtīja uz Rīgu. Ko mēs toreiz darījām? Remontējām dzinējspēka mašīnas, lai iedarbinātu pāris darbgaldu trīs četrās sagrautās rūpnīcās.

Darbgaldi bija vajadzīgi ūdensvada ierīkošanai, katlu, elektromotoru, dažādu citu tipu darbgaldu atjaunošanai. Un iznāk, ka dzīvība sākas no kada darbgalda: sāka darboties pirmais, pēc tam otrais, trešais, tad desmit, divdesmit — un tā tālāk, un tā tālāk, ģeometriskā progresijā.

Nikolajevs pasmaidīja:

-   Tev, Mārtiņ, tīk zīmēt dzejiskas ainas.

—     Bet tu klausies un nemaisies pa vidu, — Liepiņš labsirdīgi norūca. — Pēc tam sāka nākt celtniecības rnateriali, metāls, ogles, benzins, iekārta. Viss no austrumiem, protams. Pār Rīgu uzvijās pirmā mierīga darba dūmaka. Tad gandrīz ik mēnesi te vienā, te otrā vielā parādījās jaunas dūmu strūklas. To kļuva aizvien vairāk, jo vairāk tās sabiezēja …

—     Es jau teicu, ka tu esi dzejnieks! — Nikolajevs no jauna viņu pārtrauca.

—     Lūk, tā atjaunojās Rīgas rūpniecība, — Liepiņš nobeidza.

—     Vienkārši tev viss iznāca, — celtniecības priekšnieks iesmējās.

—     Bet ko tu prašņā, vai nezini, kā viss tas notiek?

—     Es domāju, ka tu stāstīsi saprotami un pēc kārtas.

—     Tādā gadījumā mums nāksies braukt uz Daugavpili vai Liepāju, bet piecpadsmit minūtēs vairs neko nevar pastāstīt…

Automašīna traucās garām rūpnīcām. Kreisajā pusē parādījās autoelektropiederumu, tad velosipedu, vagonbūves rūpnīcu korpusi. Pa labi aizslīdēja elektrotechniskā rūpnīca, priekšā vēl bija turbomechaniskā, tekstilkombinati, tālumā pa kreisi palika elektromašīnbūves, kuģu būves, superfosfātā rūpnīcas, tālumā pa labi — liela vieglās rūpniecības uzņēmumu grupa, bet aizmugurē, pāri Daugavai, — arī rūpnīcas, fabrikas, kombināti.

—     Mēs esam pieraduši savu dzīvi mērīt nevis gadiem, bet piecgadēm. Sī lielā mēra vienība vairāk noder mūsu dzīvei. Bet tādas piecgades vēl nav bijis. Tādus darbus mēs vēl neesam redzējuši. Vai lasīji šodien valdības lēmumu par Volgas—Donas kanalu?

—     Mārtiņ, ar ko gan tu sarunājies? Par kanala būvi

es zināju jau pirms diviem gadiem. Tu, lūk, esi mani par «sauszemes jūrnieku» pataisījis. Atceries, kā mēs sastapāmies jūrmalā?

—     Nožēlo?

—     Ko tad?

—     To, ka paliki Rīga, būve visu, kas gadas pie rokas. Tu jau esi izvēlīgs celtnieks, tev dod tik priekšā gigantus.

—     Nezobojies, Mārtiņ! Vispār tu, protams, pamatīgi mani apstrādāji.

—     Un ievēro — tādas grandiozas celtniecības priekšvakarā, — Liepiņš teica, miegdams acis saulē, kas spīdēja tieši mašīnas loga stiklā. — Nožēlo? — viņš atkārtoja.

—     Ka tev sacīt? — berzēdams pieri ar plaukstu, Nikolajevs atsāka. — Kad saņēmu telegramu no Kuibiševas, kur strādā viens no maniem draugiem, tad te, lūk, — viņš parādīja uz krūtīm, — drusciņ iesāpējās gan.

—     Pretenziju tev nevar būt, — es tevi esmu piesaistījis Rīgai pēc visiem likumiem, — Liepiņš jokoja. — Sekoju tava vecā priekšnieka piemēram (tu man stāstīji par viņu) un apprecināju tevi. Atceries, kā tavs vecais priekšnieks teica: «Kas neprecētam par bēdu — sakravājas un projām ir, bet ģimenes cilvēks — drošs celtnieks!» Līdzīgus izteicienus es paturu galvā. Nesērojies, Vitja. Pēc trim četriem gadiem sāksim celt veselu hidroelektrostaciju kaskadi uz Daugavas. Lūk, tad tu varēsi izvērsties.

—     Bet kā tev veicas jaunajā vietā? — Nikolajevs vaicāja.

—     Pierodu, pierodu. Bet ar grūtībām.

—     Tā tev arī vajag.

—     Redzi, kāds tu atriebīgs! — Liepiņš smējās. Viņš šodien bija lieliskā noskaņā. — Jā, draudziņ, pieradinos ar grūtībām. Kā redzi, reizi pa reizei aizlaižos vai nu uz celtniecību, vai kādu rūpnīcu — pēc veca ieraduma.

—     Nav slikts ieradums, — Nikolajevs piebilda.

—     Varbūt. Bet es, lūk, aizbraucu, un mani tur tagad droši vien meklē, tur gaida darbs.

—     Bet vai tad te nav darbs?

—     Tu esi nelabojams. Klaiņotājs. Izņemot jaunceltnes, neko negribi zināt.

«Pobeda», neapstādamās pie vārtiem, iebrauca celtniecības laukumā. Ilgāk nekā stundu Liepiņš un Nikolajevs iepazinās ar jaunceltni. Taisnību sakot, Viktors te bija gandrīz katru dienu, bet ari viņš uzmanīgi vēroja visu, kas notika. Kad Krūmiņa aizgāja uz projektēšanas institutu, sestā celtniecības iecirkņa vadību Nikolajevs uzdeva Kostenko, kaut arī bija žēl no tā šķirties. Vasarā Pēteris pabeidza institutu un, kā Nikolajevs mēdza teikt, pat elpu neatvilcis, nonāca lielā objektā. Galvenā dispečera posteni, kuru beidzot apstiprināja ministrija, tagad ieņēma Ausma. «Mantojuma kārtībā,» jokoja celtniecības priekšnieks. «Tas nav sievietes darbs,» Kostenko mēģināja iebilst. Nikolajevs viņam nepiekrita: «Vispirms, tu esi ieinteresētā puse. Tātad tavas domas nav vērā ņemamas. Otrkārt, — tu slikti pazīsti sievietes. Kārtīgākus darbiniekus neesmu redzējis . . .»

Ekskavatori beidza pamatu rakšanu. Kāpa, uz kuras pirms trim mēnešiem Nikolajevs sarunājās ar Osi, bija pazudusi, tās vietā bija milzīga būvbedre, pa tās dibenu gāja pašizkrāvēji, izvezdami pēdējos kubikmetrus zemes. Paies vēl dažas dienas, un šurp atnāks betonētāji. Ak jā, viņi ir jau atnākuši. Augusts Kauls par kaut ko dedzīgi strīdējās ar galdnieku grupiņu, kas sēdēja uz dē|u kaudzes.

—     Kā vecais jūtas? — Liepiņš interesējās.

—      Turas, — Kostenko atbildēja. — Bet ir gan novecojis pa šiem mēnešiem.

—      Tev, Viktor, vajadzētu atrast viņam darbu pa spēkam, — Liepiņš pievērsās Nikolajevam.

—     Vai tad viņš ies uz citu darbu? — celtniecības priekšnieks īgni atmeta ar roku. — Ko tikai es viņam nepiedāvāju! Gribēju aizsūtīt uz dzelzsbetona darbnīcām par meistaru-kontrolieri. Atteicās. Gribēju iecelt par betonrūpnīcas priekšnieku, domāju, — došu viņam techniķi palīgos, un vecajam būs vieglāk. Ari atsacījās.

—      Saka, es visu mūžu zem klajas debess esmu strādājis, zem klajas debess arī nomiršu, — Kostenko papildināja.

—     Spītīgs vecis, — Liepiņš piebilda.

-     Tādiem cilvēkiem visu mūžu paliek viens amats

strādnieks, — Nikolajevs teica.

Gads jau beidzās, bet sniega vēl nebija. Tikai no rī-

tiem viegla sarma gulēja dārzu izkaltušajos lakstos,

nokuļājušajā zālē, savrupmāju zvīņainajos jumtos. Ap

pusdienas laiku sniedziņš izzuda, gleznainā nomale lais-

tījās decembra saulē kā trokšņaina maija lietutiņa no-

skalota. Pat zālīte kļuva zaļāka. Bet pret vakaru krāsas

atkal kļuva tumšas, no ziemeļiem peldēja sniega mākonis,

un uz bruģa sāka lēkāt ledus zirnīši. Tūlīt būs klāt

ziema, lai gan celtnieki Rīgā no tās nebaidās. Dārdēja

ekskavatori, būvbedrē viegli ieslīdēja pašizkrāvēji un pēc

tam, smagu kravu piekrauti, vilkās ārā; ripzāģa smalkā

dziesma cēlās, kad zāģis gāja pilnā gaitā, un ap-

klusa tukšgājienu pauzēs. Skanēdami griezās šķidruma

maisītāju trumuļi, klaudzēja cirvji, mūrnieki sasaucās

ar motoristiem, — viss tas salējās kopā vienā līksmojošā

dunoņā, kas brīžiem noklusa, brīžiem auga augumā.

Celtniecības skaņu aina nemaz nav līdzīga mašīnbūves

rūpnīcas skaņu ainai. Rūpnīcas trokšņi ir ritmiski mieri-

noši. Jaunceltnē trokšņi ir priecīgi, trauksmaini, nemiera

pilni. Tas nav tādēļ, ka rūpnīcas orķestris labāk saspēlē-

jies, bet celtnieku ne. Noslēpums ir pavisam cits: viņiem

ir dažādi motivi — rūpnīcai — dziesmas, bet jauncelt-

nei — marša.

Liepiņš iztālēm pazina Iļjinu un sāka vēcināt roku,

saukdams viņu šurp, īļjina naca pretī braša un mundra.

—     Kā viņai veicas? — Liepiņš jautāja Nikolajevam.

Tiek gala? Apmierināta?

—    Tiek galā un ir apmierināta, — Nikolajevs at-

saucās.

—     Bet tu visu laiku sūrojies, ka pilsētas komiteja

nepalīdz.

Nikolajevs pasmaidīja.

—     Tu, šķiet, esi sajaucis mani ar Aluriņu. Jā, kā

viņam iet pa vietējās rūpniecības ministriju?

—    Vakar bija pie manis. Nodaļas priekšnieks. Strādā

sirsnīgi, pat novājējis.

—     Tu domā, Mārtiņ, ka viņam tur veiksies labāk’

—     Paskatīsimies.

—     Ir darbinieki, kas ministrijām ir kā radīti.

—     Paskatīsimies, paskatīsimies, — Liepiņš atkartoja.

Pienāca Ijjina.

—     Mums šodien partijas sapulce, — viņa teica, pievērsdamās Liepiņām. — Varbūt paliksiet?

—     Nē, nevarēšu vis.

—     Palieciet, lūdzu! Augustu Kaulu uzņemsim partijā.

—     Nu, ko, nāksies laikam palikt, — Liepiņš piekrita un pagriezās pret Nikolajevu: — Iemānīji tu mani, tagad līdz naktij ārā netikšu.

Komunisti sapulcējās neizbūvētā mājā. Plašajā telpā stāvēja sarkani nokaitušas dzelzs krāsnis. Te bija silti un mājīgi, lai ari sienas nebija vēl apmestas, grīda nekrāsota un logu rāmji turējās «diega galā». Sēdēdams noma|us, Liepiņš raudzījās komunistos un domāja par pirmajām partijas sapulcēm jaunceltnēs trīsdesmitajos gados. Tāpat kādā vēl neiekārtotā telpā sastapās betonētāji, montētāji, šoferi, un sākās dedzīga saruna par tempiem.

—     Divdesmit gadi pagājuši, taču mūsu dzīvē tāpat palikuši pārgājiena tempi, — Liepiņš, noliecies pie Nikolajeva, klusi teica.

—     Celtnieki taču vienmēr ir pārgājienā, — Nikolajevs atsaucās.

—     Ak tu nelabojamais klaiņotājs!

Šī bija otrā partijas sapulce topošās TEC būvlaukumā, taču komunisti labi pazina cits cilu; pāriedami no viena objekta uz otru, viņi izšķīrās un atkal sastapās kā veci draugi, kad, dažādos pilsētas rajonos darbus pabeiguši, viņi uzsāka kopīgu, lielu darbu.

Augusts Kauls nesteidzīgi izgāja priekšā, apstājās pie prezidija galda, noklepojās un pēc īsas vilcināšanās sāka stāstīt par savu dzīvi. Garš, sakumpis, zilā darba virsvalkā, viņš neveikli mīņājās no vienas kājas uz otru, nezinādams, kur likt savas sausās, smagās rokas. Viņā klausījās jauni ļaudis; starp tiem bija daudz tādu, kurus viņš pats nesen apmācīja darbā. Bet tagad viņa priekšā sēdēja nevis skolnieki, bet komunisti, kuru priekšā vaja

dzēja dot norēķinus par piecdesmit apzinīgas dzīves gadiem. Tas nav viegli.

—     Vai jautājumi biedram Kaulam būs? — sapulces vadītājs vaicāja.

—     Lai pastāsta par dēlu! — kāds pēdējās rindās iesaucās.

—     To nu gan veltīgi, — Liepiņš teica Nikolajevam un neapmierināts sarauca pieri.

Kauls no jauna piegāja pie prezidija galda un drebošu roku atspiedās pret to.

—     Viss ir skaidrs! Ko tur runāt!… — bija dzirdamas balsis.

—     Pagaidiet, pagaidiet, jautājums taču uzdots, — sapulces vadītājs protestēja. — Kas uzdeva jautājumu?

—     Es atbildēšu, — Kauls iesāka un apklusa, sakrādams spēkus. Liepiņām kļuva žēl vecīša, taču partijas sapulce ir partijas sapulce. — Es atbildēšu, — Kauls atkārtoja. — Manu dēlu Jāni nogalināja amerikaņu spiegs. Izmeklētājs mani izsauca, runājās. Viņš teica, ka Jānim ar spiegu organizāciju nav bijis nekāda sakara, uzdevumus viņš nekādus nav izpildījis. Organizācijā viņu centās ievilkt kāda sieviete, kura, diemžēl, nav atrasta …

—     Skaidrs, skaidrs, — sapulce trokšņoja.

Kauls noslaucīja asaras, noklepojās un turpināja:

—     Mana vaina arī te ir, no tās neatteikšos. Saka, ka dēls par tēvu neatbildot, bet tēvam par dēlu gan jāatbild katrā ziņā. Lemiet paši, — viņš nobeidza un smagi apsēdās savā vietā.

—     Veltīgi apbēdināja vecīti, — Liepiņš piezīmēja, kad tresta partijas organizācijās sekretāre Iļjina apsēdās viņam blakus.

Viņa mulsi paraustīja plecus.

Uzstājās Nikolajevs, Sokolovs un divi betonetāji. Pēc tam runāja Liepiņš.

—     Pazīstu Kaulu no 1944. gada oktobra. Iepazināmies sagrautajā «Vairoga» rūpnīcā, — tagad tā kļuvusi par vagonbūves rūpnīcu. Cechi vēl kūpēja dūmos, kad b. Kauls aģitēja savus vecos biedrus, sirmos virpotājus, atremontēt vācu pamesto betona maisītāju. Mani ieintere

sēja veco strādnieku strīds, es piegāju pie viņiem un pavaicāju: «Kāpēc jums tagad tik nepieciešams betona maisītajs? Vajag vispirms iedarbināt kaut desmit darbgaldu.» — «Lai iedarbinātu darbgaldus, tie jāuzliek uz pamatiem, bet pamatiem vajadzīgs betons,» Kauls dedzīgi atbildēja. Man vajadzēja piekrist viņam, — Liepiņš pasmaidīja. — Kopš šī laika ari turpinās tnūsu pazīšanās. Biedrs Kauls ir viens no sociālistiskās sacensības ierosinātājiem Rīgas jaunceltnēs. Viņš piedalījies arī daudzu rūpnīcu atjaunošanā un rekonstrukcijā. Lielisks sava amata meistars, godīgs cilvēks pagatnē — latviešu strēlnieks, kas aizstāvēja Oktobra iekarojumus, — lūk, kas ir biedrs Kauls …

Pēc sapulces Kauls pienāca pie Liepiņa.

—     Paldies, — viņš satraukti teica, — neko neaizmirsāt. Tikai par betona maisītāju nu gan gluži velti atminējāties; tas jau sīkums.

—    Ja, starp citu, vai tas vēl ir vesels? — Nikolajevs interesējās.

Nē, ko jūs, biedri Nikolajev! Sen lūžņos norakstīts.

—     Savu darbu tomēr paveica, — Liepiņš atvadīdamies teica.

—     Varbūt brauksiet kopā ar mums? — Nikolajevs uzaicināja Kaulu. — Pa ceļam aizvedīsim.

—     Nē, man vēl ir darīšanas, — betonētājs atsacījās.

Mājās Kauls pārnāca vēlu.

Sniga smalks sniedziņš, bet pie 1,.eņina pieminekļa bija svaigu ziedu vainagi: neparasti spilgtās rozes, dālijas, tulpes un astras. Debesis nomācās, aukstais vējš pieņēmās spēkā, ielu krustojumos vijās sīkas sniega vērpetes, bet uz granita pjedestālā ziedēja pavasaris. Kauls apstājās un ilgi raudzījās uz pieminekli. Nē, ne visa dzīve ienāca prata šai brīdī, bet viena diena. Septiņpadsmitā gada rudens diena, kad viņa pulks devās uzbrukumā Pulkovas augstienei. Kopš šī laika Augusta Kaula dzīvē sākās jauns posms, tai brīdī viņš kļuva komunists. Bet šodien viņu oficiāli uzņēma partijā. «Jā, nams vēl nav gatavs,» Kauls negaidīti nodomāja, «bet betonētājiem

tur vairs nav ko darīt, tagad apmetēju, krāsotāju un elektriķu rinda. Atlicis iekšējais iekārtojums.» Kauls aizgāja līdz trolejbusa piestātnei un brauca mājās.

Mājās viņu sagaidīja Ausma. Viņa apskāva tēvu un noskūpstīja tā aso vaigu.

Kā tu zini? — tēvs brīnījās.

—     Pēteris pasacīja.

—     Viņš taču palika būvlaukumā, kad es aizgaju. Tātad aizskrēja priekšā, ja?

Koridora ienāca Pēteris.

—     Velreiz apsveicu! — viņš skaļi teica.

—     Ko nu jūs te ceremonijas taisāt, — tēvs norūca.

Kostenko izņēma no bufetes degvīna pudeli un vīnu,

nolika uz galda.

Ziķeris, es nemaz neiedomājos ieiet veikalā! Visādas domas uznāca. Sasapņojos.

—     Tas saprotams, — Kostenko piebilda. — Kad mani frontē uzņēma partijā, es visu nakti negulēju; no rīta sakās kauja — un tā ari neiznāca laika gulēt.

Paldies Liepiņām, ka iedomājās, atbrauca! — Kauls turpināja. — Pat par betona maisītāju atminējās. Sirsnīgs cilvēks …

Kostenko zināja, ka Liepiņš atbrauca uz jaunbūvi kopa ar Nikolajevu, lai iepazītos ar celtniecību, un ka Iļjina viņu palūdza palikt uz sapulci, taču viņš par to tēvam neko neteica. «Galvenais jau ir tas, ka vecītim bija patīkami sastapties ar Liepiņu sapulcē, un tas, vai viņš atbraucis speciāli vai ne, — nav svarīgi,» Pēteris nodomāja.

—     Uz jūsu veselību! .— Kostenko uzsauca, kad viņi visi bija apsēdušies pie galda.

Tēvs izdzēra un tūlīt ieleja otru glāzīti.

-     Tagad jums, bērni, gribu sacīt: dzīvojiet draudzīgi, piedodiet viens otram sīkumus laimes dēļ. Jā?

Vecītis piesarka, kļuva it kā jaunāks.

—     Nu, jaunatne, uzdziedāsim, — viņš teica un pirmais uzsāka savu iemīļoto krievu dziesmu:

Baikala ezera līmenis phišs …

Sākās 1950. gada pēdējā diena.

Ja spriestu pēc kalendara, tad šī diena ir piecas minūtes garāka, salīdzinot ar visīsāko decembra dienu. Bet tam neviens nepievērsa uzmanību. Un, kaut arī saule jau pagriezās uz vasaras pusi, ielu laternas tāpat dega agrā rītā. Dabā, šķita, nekas nav mainījies: sniga rets sniedziņš, pūta auksti vēji, peldēja bālgani mākoņi. Baltijas ziema bija aizkavējusies un tagad slinki, kā negribēdama ienāca lielajā, trokšņainajā pilsētā. Dabā viss notika pēc vecajiem evolūcijas likumiem — pārāk lēni, acij nemanāmi. Un kas ziemai par daļu, ka šodien ir sevišķa diena un ka tādai dienai pārāk maz sniega ielās! Ziema aizvien savu paņems, iedzīs nokavēto laiku. Dabā bija tas brīnišķīgais klusums, kas vēstī puteņus uz sauszemes un vētras uz jūras. Bet pilsēta bija pilna satraukta nemiera un steigas, pilsēta bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Iedzīvotāju skaits šķita divkāršojies — tik daudz ļaužu redzēja laukumos un ielās. Gājēji ik minūti vērās pulkstenī, kaut arī līdz divpadsmitiem vēl bija tālu. Miliči ielu krustojumos labsirdīgi piedeva šoferiem atļautā ātruma pārkāpšanu, nepievērsa vērību gājējiem, kas šķērsoja ielas ne tajās vietās, kur norādīts. Pašaizliedzīgi strādāja frizieri, bet rindas nemazinājās. Pārdevējām palīdzēja veikalu vadītāji: neko darīt, — tāda diena! Telegrāfs bija pārslogots, — Jaungada apsveikumu straume auga augumā. Visi šodien šķieda daudz naudas un ekonomēja laiku, katru stundu, katru minūti. Asa laika izjūta pārņēma gandrīz 750 gadus veco piejūras pilsētu. 750 gadus Rīga stāv Baltijas jūras krastā. Daudz vētru plosījies pār to, daudz asiņainu iekarotāju ordu tiecās iekarot tās senos mūrus. Un katrreiz brīvība nāca no austrumiem. 1940. gada vasarā beidzās pilsētas pirmsvēsture, sākās tās īstā vēsture. Tātad Rīga vēl pavisam jauna. Bet septiņos ar pusi mierīgajos padomju gados rīdzinieki ir paveikuši vairāk nekā septiņos ar pusi priekšvēstures gadsimtos. Rīga tālu aizmugurē atstājusi Briseli, Kopenhāgenu, Oslo un Stokholmu, un Helsinkus — daudzas Eiropas valstu galvaspilsētas, kuru valdītāji aizvien

uz mazo Latviju skatījās no augšas … Ritēja pēckara piecgades pēdējās stundas. Vagonrūpnīcā centīgs krāsotājs krāsoja rūpnīcas mārku uz jauna elektrovilciena: naktī tas dosies pirmajā braucienā uz jūrmalu. Pieklusušās Daugavas kreisajā krastā beidzās peldošā greifera montāžā: pavasarī tas stāvēs Volgas reidā, Mogutovas kalna tuvumā. Mechaniskajā rūpnīcā sākās pārvadājamo elektrostaciju sūtījuma iekraušana: pēc nedēļas to saņems Archangeļskas mežu cirtēji. Autoelektropiederumu rūpnīcas tīrajā pagalmā sirmais noliktavas vadītājs kritiski apskatīja kastes: drīz drīz Rīgas spidometri sāks skaitīt šoferu — simttūkstošnieku nobrauktos kilometrus. Radiorūpnīcu regulēšanās iecirkņos stāvēja visjaunāko tipu radiouztvērēji: jaunajā gadā Maskavas balss spēcīgāk skanēs pekiniešu, varšaviešu dzīvokļos, Mongolijas stepēs un Balkanos. Strādnieku Rīga uz visām pusēm sūtīja savu meistaru bagātīgās dāvanas.

Bet tai pašā laikā uz Rīgu traucās vilcieni, kuģi ar neskaitāmām dāvanām no lielajām padomju pilsētām, arī no poļu, vācu, čechu darbaļaudīm. Saka, ka savstarpējas palīdzības un kontakta izjūta divkāršo spēkus gan pārgājienā, gan cīņā. Rīga nekad nezaudēja kontaktu ar Maskavu, — tā bija 1905. un 1917., un 1919. gadā, tā bija aizvien. Bet tagad Rīga sevišķi juta draudzīgās rokas siltumu un spēku. Labi dzīvot pilsētā, kuru no visām malām aptver pilsētas — draugi! Tad nebaida ne devītais, ne deviņdesmit devītais vilnis, kas ceļas pie Islandes krastiem un Ziemeļatlantijā … Bet šodien pat atklātā jūrā bija klusi, nemaz nerunājot par Rīgas jūras līci, kuru no agra rīta ara latviešu zvejnieku traleri. Kaut aizvien būtu tāds klusums! Sākās tūkstoš deviņi simti piecdesmit pirmais gads. Sākās divdesmitā gadsimta otrā puse.. .

Vakarā Aņa Liepiņa, pošoties uz studentu balli, saņēma vēstuli no Staļingradas. «Taču beidzot!» viņa priecājās, uzmanīgi ar kabatas nazīti griezdama vaļā aploksni. Osis rakstīja:

«Sveika, Aņa! Sūtu Tev sveicienu no varoņpilsētas. Piedod, lūdzu, ka visu laiku klusēju, — es biju Kalačas piisētā ekskavatoristu kursos. Tu, Aņa, nevari pat iedomāties, kas te, Kalačā, notiek! Būvē milzīgu kanalu, kas savienos Volgu ar Donu. Bet par to es Tev rakstīšu atsevišķi, pašlaik steidzos uz lekciju. Tā saucas «Liela Volga». No Kalačas izbraucu uz paris dienām. Pavasari pabeigšu kursus, tad pastāvīgi strādāšu Staļingradā. Kas tā par pilsētu! Visapkārt ceļ jaunus namus. Centrā reti var redzēt drupas. Nesen es gāju pa ielu, netālu no Kritušo Varoņu laukuma, un ieraudzīju kādu izkārtni pie sagrauta nama. Painteresējos un izlasīju. Izrādās, ka apakšstāvā, kas nosegts ar dēļiem un jumta papi, pagaidām iekārtojusies rajona dzīvokļu daļa. Kaut arī nevar par to smieties, es tomēr pasmējos no visas sirds, atceroties, kā Rīgas namu pārvaldnieki veselu gadu vazāja mani aiz deguna un tā ir neatrada istabiņu. Loti labi, ka Staļingradā šos darbiniekus jaunajās mājās iekārto ka pēdējos, — tā viņi vairāk rūpēsies par cilvēkiem. Tu tikai nedomā, ka es to runāju nopietni, nē, tas ir joks, — vienkārši ienāca prātā šis pagaidu kantorītis lepno, jaunuzcelto namu vidū. Es biju ari pie slavenā Mamaja kurgānā. No turienes visa Staļingrada redzama kā uz delnas. Tranšejas ap kurgānu aizaugušas ar zaļi, taču iztālēm redzamas un atgādina milzīgas kāpnes. Es stāvēju uz kurgānā un domāju, kā pa šīm kāpnēm mūsu varoņi kāpa kalnā pretī uzvarai. Bet kāpt bija tik bezgala grūti — es, uz vietas stāvēdams, salasīju veselu sauju šķembu. Te viss noliets asinīm, apsegts ar metālu. Atcerojos Liepāju, tēvu. Kļuva smagi . . .

Atraksti man par Rīgu, par biedriem, celtniecību — mani taču viss interesē. Es Tev kārtīgi atbildēšu. Vēlu Tev labu veselību un daudz daudz piecnieku! Man šķila, ka Tu būsi mana ceļabiedre tikai līdz Krustpilij (atceries, mēs braucām reizē!), bet tagad saprotu, ka Tu esi man īsts draugs. Piedod, ka tā rakstu! Tava vēstule mani ļoti iepriecināja, jāatzīstas, ta deva jaunus spēkus. Uz redzēšanos, Anniņ!»

Aņa žigli apģērbās un devās uz telegrāfu. «Tomēr atbildēja gan,» viņa domāja, «un cik laba vēstule! Jāparāda mātei, viņai noteikti paliks.»

Nostāvējusi veselu stundu rindā un nosūtījusi apsveikuma telegramu uz Staļingradu, Aņa atgriezās mājas.

Māte gludināja tēva uzvalku. Paskatījusies meitā, tad uz mazo galdiņu, uz kura gulēja Aņas aizmirstā vēstule, māte pasmaidīja un teica:

Tu nokavēsi sarīkojumu.

Paspēšu, māmiņ, — Aņa atbildēja, piegāja pie spoguļa un pavērās sevī. Jaunajā blāvi zilaja vakartērpā, ko rotāja tieva dzintara pērļu virknīte, gludiem, gaišiem matiem viņa jau atgādināja jaunu sievieti.

«Lūk, kā izaugusi,» Ņina Liepiņa nodomāja. «Ai, kā gan skrien dienas!…»

. . . Katja uztraucās, — bija jau deviņi, bet Ivans vēl aizvien nenāca mājās. Pusdienas laikā viņš piezvanīja no būvlaukuma un teica, ka atbrauks ap sešiem. Katja pārnāca no tresta agrāk, lai paspētu sagatavoties svētkiem. Viņa uzposa istabu, pārģērbās un nepacietībā gaidīja vīru. Katja zināja, ka vīrs mīl parūkt, ja viņa ilgi gatavojās, kad jāiet uz teātri vai viesos, lāde) visu paveica laikā: sakārtoja frizuru, kas aizvien aizņēma daudz laika, apģērba melno vilnas kleitu, jaunās kurpes, nopūderējās un mazliet uzkrāsoja arī uzacis. «Gaidīt negrib, bet pats vienmēr nokavējas,» viņa īgni domāja. Ieskanējās tālruņa zvans. Katja pasmaidīja: «Tūlīt sāks taisnoties!» Viņa paņēma klausuli un dusmīgi vaicāja:

—     Kāpēc nebrauc mājās, krāpniek?

—     Kad es jūs esmu apkrāpis, Katja? Te runā Damburgs.

—     Piedodiet! — Katja apmulsa. — Es gaidu vīru un domāju, ka viņš zvana.

—     Skaidrs, skaidrs. Kas attiecas uz jūsu vīru, tad viņš tiešām ir krāpnieks. Es viņu trīs reizes aicināju ciemos, un viņš trīs reizes piemānīja, sacīdams, ka laulātā draudzene esot aizņemta.

—     Man viņš neko nav teicis, — Katja atbildēja, tūlīt ari nožēlodama, ka nodevusi vīru.

—     Es jau tā domāju! — Damburgs smējās. — Nu, šo lietu mēs vēlāk izmeklēsim. Šodien es nevarēšu jūs personīgi apsveikt ar Jaungadu — dežurēju. Lūdzu pieņemt apsveikumu un vislabākos novēlējumus pa tālruni.

—     Paldies, biedri Damburg! Arī es jūs apsveicu.

—     Katja, atnāciet pie mums rīt, — Damburgs uzaicināja. — Apsolāt?

—     Apsolu, — Katja atbildēja. — Noteikti aiziesim, — viņa beigās vēl piebilda.

Sokolovs pārnāca no darba jautrs un priecīgi satraukts.

—     Šodien TEC sākām likt betonu, — viņš skaļi un svinīgi teica sievai. — Pirmos kubikmetrus likām abi divi ar Augustu Kaulu.

Iļjina pasmaidīja:

—     No tevis pilsētas komitejas instruktors gan neiznāks. Tu esi betonētājs, Vaņa.

—     Saproti, — tāds svarīgs moments. Kā lai tur iztur!

—     Es saprotu, — Katja maigi teica.

—     Paņēmu no puišiem virsvalku, vibratoru un nolēmu drusku kaulus izkustināt. Un zini, — piekusu. Divas stundas nostrādāju un piekusu. Kur tas der! Laikam vajadzēs sākt nodarboties ar vingrošanu.

—     Es tev sen to sacīju.

—            Jā, nāksies sākt ar rīta rosmi, — vīrs piekrita.

—      Nikolajevs arī ievēroja, ka es neveiklāk rīkojos ar vibratoru. Saka, vajadzēs tevi biežāk vilkt uz jaunceltni, citādi kļūsi resns. Jā, Katja, mūsu laikos visiem vēl neizdodas savienot garīgo darbu ar fizisko. Es domāju, pēc divām trim piecgadēm gan to varēs. Kā tev šķiet?

Katja klausījās vīrā, brīnīdamās par enerģiju un to lielisko darba noskaņu, kādā viņš parasti pārnāca mājās pēc nogurdinošas dienas. Katjai kļuva tik gaiši un līksmi, ka viņa neviļus apbrīnā skatījās vīrā, it. kā nebūtu to redzējusi ilgu ilgu laiku.

—     Posies ātrāk, mūsu rīcībā ir tikai dažas minūtes.

Šodien iesim pie Ausmas, rit — pie Damburga. Viņš tikko zvanīja, apsveica ar Jaungadu un aicināja ciemos.

—     Ak vai, sākas sāpju ceļi!

—     Tāpēc jau ir svētki.

—     Neko darīt, vajadzēs jau iet, — Sokolovs liekuļoti nopūtās un gāja uz virtuvi mazgāties.

Katja pavadīja viņu ar vērīgu skatienu. «Mēs sastapāmies uguns līnijās…» viņa domāja. «Tas ir desmitreiz vairāk nekā parastā mīlestība ar savām nebeidzamajām kaprizēm. . .»

Kad viesu uzņemšanai viss bija gatavs, Ausma pēkšņi jutās nelabi. Viņa apsēdās uz dīvāna, lai kaut kā slēptu savu vājumu. Taču Pēteris to ievēroja.

—     Noguri, mīļā? — viņš vaicāja.

—     Jā, mazlietiņ, — Ausma atzinās.

—     Atgulies, laika vēl daudz.

—     Es pasēdēšu. Gan jau pāries…

Pēteris uzmanīgi pavērās sievā. Viņa sēdēja uz dīvānā un lēni, ar pūlēm slaucīja jau tā ļoti tīro šķīvi ar skaistu nezināma meistara zīmējumu ap malām.

—     O-o! … — Ausma klusi iestenējās, tik tikko nenosviezdama šķīvi zemē.

—     Viņš, jā? — nemierīgā līksmē Pēteris vaicāja.

—     Viņš, viņš … — Ausma čukstēja.

Pēteris saudzīgi palika spilvenu zem sievas galvas, noskūpstīja Ausmu un apsēdās blakus. Sieva vāji pasmaidīja un pievēra acis. Bāla, panēsātos rīta svārkos un mājas kurpēs, viņa gulēja uz dīvana un kaut ko saspringti klausījās.

—     Varbūt vajag izsaukt ārstu? — Pēteris jautāja.

Ausma atvēra acis un atkal vāji pasmaidīja.

—     Ko tu, mīļais, vai tad tādos gadījumos sauc ārstu?

—     Bet ja tev ir slikti?

—     Ārsta nevajag. Tas tūlīt pāries.

—     Ko tu jūti, Ausmiņ?

—     Klaudzina. Lūk, šeit… Un galva reibst. Saproti?

—     Saprotu, — Kostenko teica, taču viņam bija nesa

protama šī jaunās dzīvības kustība. Grāmatās viss bija noslēpumaini nepieejams, bet te viņa priekšā gulēja Ausma un skaidri sajuta sevī jaunu dzīvību.

—     Nosauksim viņu par Maksimu, — Pēteris teica.

—     Bet ja nu būs meitene?

—     Dēls būs.

Ausma iesmējās:

—     Visi tēvi laikam tādi! . . . \T u, man jau ir labāk. Jāce|as.

—     Paguli vēl, atpūties.

—     Nē, drīz sanāks ciemiņi.

Ausma piecēlās, iegāja savā istaba, pārģērbās. Pēteris ilgi staigāja, smēķēdams vienu papirosu pēc otra. Apstājās pie kartes, paskatījās Balkanu pussalas silueta, tad pameia skatienu uz frontes draugu un Kaulu ģimenes fotogrāfijām un no jauna sāka staigāt pa istabu. «Jaunajā gadā man būs dēls. Un kāds dēls!» viņš domāja. «Maksirns. Noteikti Maksims!

Šo vārdu es gadiem ilgi nesu sirdī. Bet vārdu atrast arī nav viegli . . .» Pēteris domīgi smaidīja.

Damburgs lēni gāja pa galveno ielu. Viņu pavadīja staršina Ozols.

—     Reti es jauno gadu esmu sagaidījis pie svētku galda, — pulkvedis teica savam mīlulim, — Gan ziemas mācības, gan karš, gan dežūra. Redzi, cik nelāgi iznāk.

—     Darbs, — Ozols nenoteikti atbildēja.

—     Jā, Ozol, visi reize priecāties pagaidām vēl nevar. Pagaidi mani, es apsveikšu draugus ar jauno gadu, — Damburgs teica un iegāja tālruņa automata būdiņā. Viņš piezvanīja IJjinai, Kostenko, Nikolajevam, tad Liepiņām, taču sekretārā nebija mājās un apsveikumu pieņēma Aņa, kas tūlīt pazina pulkveža balsi.

Pilsēta bija trauksmes pilna. Jo tuvāk divpadsmitiem, jo dzīvākas kļuva ielas, jo steidzīgāk soļoja vīrieši, sievietes, zēni un meitenes. Damburgs priecīgi vēroja garāmgājēju sejas. Vecāki ļaudis šķita mierīgāki, savaldīgāki, jaunatne nepacietīgāka. Grūti pasacīt, kas šie ļaudis bija: strādnieki, zinātnieki vai vienkārši kalpo

tāji, — visi bija svētku apģērbos, visiem bija pirkumi, pakas, pilnas saimniecības somas.

Stūrī, pie restorānā, Damburgs negaidīti saskrējās ar jaunu sievieti kotika kažokā. Pulkvedis, gribēdams dot viņai ceļu, ātri paspēra soli sāņus, bet sieviete, ātri paskatījusies viņā, pēkšņi atkāpās un, aši nogriezusies pa labi, gandrīz skriešus devās pāri ielai.

—     Ārija, kur tu? — iesaucās garš, izstīdzējis vīrietis — sievietes ceļabiedrs, un aizsteidzās viņai pakaļ.

«Ko viņa tā nobijās?» pulkvedis brīnījās. «Ārija . . . muzikāls vārds. Ārija, Ārija . . .» pulkvedis minēja. «Vai gan mazums Āriju Rīgā!»

—     Bet ir vēl tādi ļaudis, biedri pulkvedi, kas baidās no cilvēka ar šauteni, — Ozols teica, it kā uzminēdams pulkveža domas.

Damburgs paskatījās Ozolā, taču neko neatbildēja. «Laiks sūtīt viņu uz skolu,» viņš nolēma. «No viņa labs virsnieks iznāks.»

Ja, Ārija nobijās no Damburga. Viņai šķita, ka tas ir tas pats izmeklētājs, kas izsauca viņu uz pirmo nopratināšanu un atlaida, pieprasot parakstu neizbraukt no pilsētas. «Ļoti līdzīgs,» viņa domāja, atcerodamās netīkamo sastapšanos. «Kaut gan — viņi visi ir līdzīgi cits citam …»

Pēdējās nedēļas Ārija dzīvoja slepeni. Vecs paziņa, Antons Urga, bijušais Jelgavas apriņķa aizsargu vienības komandieris, viņu pārliecināja turpmāk vairs nepaklausīt izmeklētāju aicinājumam. «Nespēlē nevainīga upura lomu,» Urga teica Rasmas Eidemanes māsai, «viņi tevi tik un tā arestēs.» — «Ko man darīt?» Ārija vaicāja. «Pagaidām dzīvosi pie manis, gan jau tad redzēsim,» paziņa viņu mierināja. «Es strādāju par meistaru artelī, esmu labā slavā pie priekšniecības. Pie manis degunu nebāzis.»

Antons Urga Ārijai bija pretīgs, taču citas izejas nebija. «Valters mani noveda līdz tādai dzīvei,» Ārija rūgti domāja. «Kas man daļas gar politiku, es arī boz politikas nedzīvoju slikti. Valters pats aizgāja bojā, iedzina postā Rasmu un tik tikko neiedzina postā arī mani. Visur, pie visa ir vainīgs Valters.»

Ārijai sen bija apnicis sēdēt sava aizgādņa mazajā istabiņā, bija apnikuši tā rupjie, nesātīgie glāsti. «Tēviņš,» viņa pretīgumā domāja par Urgu. «Ne velti sarkanie tādus sauc par pelēkajiem baroniem.» Ar grūtībām Ārija izlūdzās Urgu pasūtīt galdiņu restorānā, lai varētu sagaidīt jauno gadu sabiedrībā. Bet, kad viņi noģērbās un apsēdās pie sava galdiņa plašajā, gaišajā zālē, Ārijai kļuva baigi. Zālē bija virsnieki, un viņa izbailēs visu laiku skatījās apkārt. «Kas tev kaiš?» aizgādnis klusi vaicāja. «Es nevaru te palikt, nevaru!» Ārija teica, piecēlās un ātri devās uz garderobi. Iespiedusi šveicaram rokā četrkārtīgi salocītu rubli, viņa gandrīz skriešus devās ārā pa durvīm un te aci pret aci sastapās ar Damburgu.

—     Uz kurieni? — Urga nemierīgi atkārtoja, panācis viņu pie ieejas parkā.

—     Uz kurieni acis rāda, — Ārija |auni atcirta.

—     Nemuļķojies. Tā nedrīkst palaist nervus. Pasūtījām galdiņu un — aizgājām. Divi simti rubļu pagalam.

—     Es atdošu tev šos divsimt rubļus, — Ārija pārtrauca. — Tirgonis.

—     Labi, labi, nedusmojies. Iesim uz citu vietu. Es zinu kādu klusu restorānu, kur virsnieku kungi neiet.

Ārija negribīgi piekrita. Viņa neatspiedās pret Urgas roku, bet redzamā nepatikā atvirzījās sāņus. Pretim plūda bezgalīga līksmu ļaužu straume. Ārija slikti slēptā naidā raudzījās cilvēkos un domāja: «No kurienes viņiem tāda pašpārliecinātība? Nē, Valteram taisnība — tie ir fanatiķi. Un viņiem jāatriebj, jāatriebj!»

Bija pagājis vesels mēnesis, kopš Sima ar Igoru atbrauca uz Rīgu, bet Muriņš vēl nekā nevarēja pie viņiem pierast, pret sievu izturējās ar pasvītrotu cieņu kā pret viešņu. Katru vakaru, pārnākot no ministrijas, kur viņš tagad bija «vienkāršs kalpotājs», kā pats mēdza teikt, viņš gāja veikalā, lai nopirktu sievai kādu nieciņu un Igoram saldumus — šokolādi vai konfektes. Reiz Sima pa jokam teica viņam: «Tu, Jaša, aizmirsti, ka mēs esam izauguši, — es vairs neesmu studente, un Igors mācās

astotajā klasē.» Tiešām, vairāk nekā desmit gadus Muriņš nebija redzējis ģimeni, viņam bija grūti pierast pie tā, ka Sima ir pedagoģisko zinātņu kandidate, bet Igors — jau otro gadu komjaunatnē. Sie desmit gadi Simas un Igora dzīvē bija neparasti, sieva un dēls bija izmainījušies līdz nepazīšanai, bet Muriņš pat nepamanīja, kā aizritējis šis ilgais laiks. Un, kad viņš stacijā sagaidīja savējos, tad ar grūtībām noslēpa izbrīnu: Sima bija kļuvusi skaistāka, pat soļiem piemita cits raitums, bet Igoru viņš vispār nebūtu pazinis, ja māte nestāvētu blakus, — tā dēls bija izaudzis un pārvērties.

Pēc tam kad viņu atbrīvoja no direktora posteņa, Muriņš vairākkārt rakstīja sievai uz Saratovu, lūdza viņu atgriezties. (Dīvaini, taču pirmā neveiksme darbā Muriņā radīja jaunu attieksmi pret sievu, uz kuru viņš agrāk vienmēr bija skatījies no augšas.) Sima ilgi neatbildēja, tad atsūtīja kaut ko līdzīgu ultimalam. Muriņš pieņēma visus noteikumus, un sieva atbrauca. Bija brīži, kad Muriņš sevi rāja par to, ka uzsācis šo «diplomātisko sarakstīšanos», taču viņš ilgāk vairs nevarēja dzīvot bez ģimenes, vientulībā. Jo vairāk tādēļ, ka pēc pilsētas rajona komitejas stingrā rājiena un ministra pavēles, kas skāra nepareizu ziņu sniegšanu, Muriņam šķita, ka visi no viņa novērsušies. Par sievas un dēla atbraukšanu viņš priecājās. Jo vairāk, viņš juta, ka mīl Simti. «Viņa ir kļuvusi pavisam citāda,» Muriņš domāja. Tagad viņu attiecībās bija daudz vairāk abpusīgas idealizacijas nekā tālajos jaunības gados, bet tā nav nelaime, ja šī idealizacija palīdz par jaunu nokārtot dzīvi.

—     Tātad jauno gadu sagaidīsim mājās? — Sima vaicāja, kad Muriņš, virsdrēbes novilcis, ienāca ēdamistabā.

—    Mēs taču tā nolēmām, — Muriņš teica un, lai neapbēdinātu sievu, vaicāja: — Vai tev ir citi plāni?

—            Nē… Patiesību sakot, ir, — Sima nedroši teica.

—      Manas jaunās draudzenes institūtā aicina mūs pie sevis.

—     Kā tu gribi, tā būs.

—     Es domāju, ka mēs paliksim mājās.

—     Ļoti labi. Sen neesam kopā sagaidījuši jauno gadu.

—     Tātad norunāts, — Sima nobeidza.

Vīrs iegāja savā kabinetā un pēc minūtes atgriezās.

—     Man, Sima, ir kāds pārsteigums tev. Biju pavisam piemirsis. Vai uzminēsi?

Sieva paraustīja plecus.

—     Skaties! — Muriņš izvilka no kabatas alvas kuģīti un pacēla virs galvas.

Sima smējās:

—     Jaša, es neko nesaprotu! …

—     Nepazīsti?

—     Nē.

—     Tad apsēdies un klausies … — Un Muriņš pastāstīja sievai, kā atradis kuģīti Igora istabā pēc Simas aizbraukšanas, kā visus šos gadu viņš glabājis šo rotaļlietu, kas visu laiku stāvējusi uz rakstāmgalda blakus kalendaram.

Sima domīgi klausījās viņā.

Pabeidzis savu stāstu par alvas kuģīti, Muriņš lēni pacēla galvu. Sievas acīs mirdzēja asaras.

. . . Bet pēc dažām minūtēm Sima līksmi kārtoja galdu. Muriņš zagšus skatījās sievā. Koķeta priekšautiņā viņa šķita tāda pati kā pirms desmit gadiem. «Un tomēr viņa ir pavisam izmainījusies! …» Muriņš brīnījās, neievērodams un nepamanīdams to, ka arī viņš pats tagad kļuvis citāds.

—     …Tātad tu, August, nevari? — Līkums nožēlā teica.

—     Nekādi nevaru, Jāni, — Kauls atbildēja. — Maniem jaunajiem šodien ir ciemiņi, nebūs labi, ja manis nebūs, jā?

Līkums un Kauls tikko kā saņēma Darba Sarkanā Karoga ordeņus, šo nolikumu Līkums katrā ziņā gribēja nosvinēt kopā ar veco draugu. Pašlaik viņi soļoja blakus pa šauru Vecrīgas ieliņu, nākdami no Augstākās Padomes Prezidija nama, kur viņiem pasniedza apbalvojumu. Draugi devās uz telegrāfu. Nosūtījuši apsveikuma tcle-

gramu Zvirbulim uz Liepāju, viņi apstājās svētdienīgās pilsētas centra ielu krustojumā.

—     Tad varbūt ieiesim kādā kafejnīcā? — Līkums aicināja. — Iedzersim pa glāzītei, jā?

Kauls noliecās pār roku, skatīdamies pulkstenī.

—     Nesteidzies, līdz divpadsmitiem vēl tālu. Nu, kā?

—     Ieiesim ar, Kauls piekrita. Tikai uz īsu brītiņu.

—     2ēl, ka Rīgā nav Zvirbuļa un ka Videnieks saslimis, Līkums sūrojās. — Tad mēs atkal visi četri būtu kopā.

Viņi iegāja nelielā restoraniņā, apsēdās pie galdiņa, pasūtīja vīna pudeli un sviestmaizes.

—     Tātad drīz sāksies divdesmitā gadsimta otrā puse, vai ne, August? — Līkums atsāka. — Pirmo pusi mēs esam ar jēgu nodzīvojuši, žēloties nevar, jā?

—     Nu, ordeņnesēj, iedzersim uz jauno — 1951. gadu! — Kauls smaidīdams pacēla glāzīti.

—     Uz tavu veselību, Augusi! — Līkums atsaucās.

Viņi izdzēra un uzkoda maizītes.

—     Kā tu iztiec bez sava slavenā priekšteča? — Kauls vaicāja.

—     Neskumstu.

—     Saka, ka mašīnbūves rūpnīca tagad labāk strādājot?

—     Par to es nevaru spriest.

—     Tu tīši samazini savus nopelnus, Jāni!

—     Vai, cik garlaicīgu sarunu iesācis, — Līkums teica, piepildīdams glāzes. — Lai nu Muriņš dzīvo mierā! Kļūdījās cilvēks, uz to viņam aizrādīja — un stingri aizrādīja. Pie mums cilvēki nepazūd, — rūpnīcas direktors nobeidza un sarauca pieri, atcerēdamies Kaula dēlu. «Cik es esmu neuzmanīgs,» viņš nodomāja.

Bet Kauls nepievērsa uzmanību Līkuma pēdējiem vārdiem. Ielīksmojies viņš sāka stāstīt par Nikolajevu.

—     Tas nu gan ir cilvēks! Tik sirsnīgs. Ir no citiem prasa daudz, ir sevi nežēlo …

—     Iesim prom no šejienes, iesim! — pie kaimiņu galdiņa iekliedzās jauna sieviete un trokšņaini piecēlās.

Līkums un Kauls izbrīnā atskatījās.

—     Uz kurieni atkal, Ārija? — garš, kalsnējs vīrietis mēģināja sievieti apturēt, bet viņa jau bija pie durvīm.

Kauls un Līkums izbrīnītiem skatieniem pavadīja sievieti un tās partneri.

—     Ģimenes skandals vecā gada vakarā, — Līkums teica.

—     Kaut kas viņai te nepatika, — Kauls piebilda.

—     Sabiedrība garlaicīga — vecīši. Saliec kopā mūsu gadus, ap simt divdesmit iznāks, kā likts.

—     Nu, mēs vēl tikai sākam dzīvot! — Kauls nepiekrita. — Nikolajevs saka, ka man vēl vajadzēšot betonu likt Daugavas hidrostacijās. Veselu kaskadi, saka, būvēšot . ..

—     Labi, August, iedzersim uz šo Daugavas kaskadi! — Līkums ierosināja.

—     Uz to gan, Jāni, uz to gan! … — betonētājs dedzīgi atbalstīja.

Draugi šķīrās ap pulksten vienpadsmitiem. Kauls paņēma taksometru un brauca mājās. Pa ielām plūda nepārtraukta automašīnu straume — «Pobedas», «Moskviči», «Zisi», sevišķi daudz bija «Pobedu». Ielu krustojumos mašīnas aizkavējās, stāvēja vairākās rindās.

—     Laikam nāksies ceļā jauno gadu sagaidīt, — Kauls jokodams teica šoferim.

—     Jūs nogādāšu mājās laikā, bet man jau nu gan tā veca lieta, — šoferis atbildēja.

«No kurienes pie mums tik daudz mašīnu!» Kauls priecājās. «No kurienes tāds spēks! Rīga kļuvusi tik trokšņaina, tik jauna. Tas viss mātes Krievijas nopelns! Varena valsts. Varens spēks. Jā.»

Anna atvēra Nikolajeva kabineta durvis un apstājās. Vīrs sēdēja pie galda un kārtoja telegramas.

Anna pasmaidīja:

—     Vai tas Jaungada pasjanss?

—     Nac šurp, Anniņ! Es te pētu mūsu draugu ģeogrāfiskās koordinātes. Četrpadsmit telegramas šodien saņēmu. Neaizmirst vis.

—     No kurienes tās visas? — Anna interesējās.

— Nu, skaties: trīs no Maskavas, frontes biedri apsveic: divas — no Kuibiševas hidrotechniķiem; viena — no Tālajiem Austrumiem, no kāda kara inženiera, kas kādreiz strādāja pie manis par darbu vadītāju; šīs divas no Kacbovkas, no studentēm. Atceries, pavasarī bija pie mums praksē; šī no Staļingradas, no Nikifora Filipoviča un Oša, nu, bet pēdējās četras — vietējās …

—     Pagaidi, pagaidi, Viktor, tev ar aritmētiku neveicas! — Anna smējās. Kur četrpadsmitā? Es tikai trīspadsmit saskaitīju.

—     Četrpadsmitā nav personīga, bet pa darba līniju.

—     Noslēpums?

—     Nē, še izlasi, — Nikolajevs sniedza Annai valdības telegramu.

Ministrs ziņoja no Maskavas, ka Rīgas celtniecības trests uzvarējis Vissavienības sociālistiskajā sacensībā un ka tam piešķirts Ceļojošais Sarkanais Karogs. «Jūs labi iesākāt,» ministrs rakstīja. «Gatavojieties lieliem uzdevumiem jaunajā gadā un jaunajā piecgadē!»

—     No sirds priecājos par tevi, Viktor, — Arina teica, izlasījusi telegramu.

—     «Gatavojieties lieliem uzdevumiem!» — Nikolajevs atkārtoja. — Kas zina, uz ko norāda! Kā tu domā, Anniņ?

—     Skaidrs, ka nāksies daudz būvēt.

—    To, ka nāksies daudz būvēt, tas katram zināms. Bet, ko būvēs, — tas ir interesanti . . .

Nikolajevs piecēlās, pārsoļoja pār istabu un apstājās.

—     Jā, Anniņ, sākas piektā piecgade. Gadsimta ceturksnis. Laika ziņā gan gadsimta ceturksnis neiznāk — piecgades mēs aizvien izpildām pirms termiņa. Bet darbu apjoma ziņā piecgade pat gadsimtā nesaies.

—     Mums laiks iet, — Anna atgādināja.

—     Jā, — Viktors piekrita, — jau ceturksnis uz divpadsmitiem. Tūlīt iesim, Anniņ, — viņš salika kaudzītē uz galda apsveikuma telegramas un sāka ģērbties. — Atceries, mēs reiz runājām par tempu pieaugumu! Iedomājies tikai, kāds tempu pieaugums būs piektajā piecgadē! . . .

Koridorā viņi sastapās ar krustmāti Martu.

-  Ko jūs te tik vēlu? — Nikolajevs vaicāja.

—            Jūs gaidu, mīlulīši, — apkopēja paskaidroja.

—     Gribu apsveikt ar jauno gadu.

—     Paldies, Martas māt, paldies, mīļā! — Nikolajevs viegli apkampa vecenītes salīkušos plecus. — Es jūs ari apsveicu. Vēlu labu veselību!

—     Es skatos uz jums un priecājos — jūs tādi labi cilvēki, — krustmāte Marta turpināja. Tikai jums, Anna, bērniņa gan vajadzētu, — viņa pievērsās Krūmiņai un, pamanīdama tās mulsumu, piebilda: — Es to jums kā māte meitai saku, neņemiet tik Jaunā . . .

—     Ļoti sirsnīga sieviete, un kā viņa mīl savu darbu! — Nikolajevs teica, kad viņi nonāca uz gaiši apgaismotās ielas.

Anna klusēja.

—     Pagājis gads, no kura mēs abi skaitīsim savus turpmākos gadus, — Viktors teica, nosēzdamies pie automašīnas stūres.

Krūmiņa apsēdās viņam blakus.

—     Vai tu neesi vesela?

—     Nē, es jūtos labi, — Anna atbildēja.

Kāpēc tad tu klusē?

—     Domāju.

—     Redz, nu, — Nikolajevs iesmējās. — Tad es netraucēšu.

«Cik labi, ka pasaulē ir tādi lieliski cilvēki kā mūsu Martas māte!» Anna domāja.

—     Tu laikam kārtīgi nenorunāji ar viņiem, — Ņina beidzot neizturēja. — Tev neko nevar uzticēt, Mārtiņ.

—     Atbrauks, — Liepiņš mierīgi atsaucās.

—     Vienmēr man tevis dēļ jāuztraucas.

Bet tu neuztraucies. Celtnieki ir precizi ļaudis.

—     Es jau zvanīju gan uz trestu, gan dzīvokli: nekur nav, kā ūdenī iekrituši.

—     Viktors ir hidroteehniķis, un hidrotecliriiķi neslīkst.

—     Es ar viņiem vairs pat nerunāšu.

—     Mūsu rīcībā ir vēl piecpadsmit minūtes, — Mārtiņš atbildēja. Nikolajevu gaidīdams, viņš stāvēja pie loga un skatījās ārā. Liepiņš arī pats sāka nervozēt, viņš sasprindzināti raudzījās ielā, vai neparādīsies celtniecības priekšnieka pazīstamā mašīna. Jo tuvāk divpadsmitiem, jo klusāka kļuva iela sirmā parka malā. Liepiņš redzēja vienīgi dežurējošo milici: tas citu pēc citas iededzināja sarkanās un zaļās ugunis kustības regulētājā. Taču kustība ielās bija gandrīz izbeigusies, un ugunis varēja kalpot vienīgi paša miliča laika kavēklim.

No parka puses parādījās automašīna, kas lielā ātrumā traucās uz māju, kurā dzīvoja Liepiņi. Labvēlīgais regulētājs nokavējušos viesus sagaidīja ar zaļu uguntiņu.

—     Nu, ko, novērotāj, vai neko neredz? — Ņina vaicāja.

Brauc! -— Mārtiņš atviegloti nopūtās.

—     Ai, kā es viņiem tūlīt sadošu!

—     Labāk nebaries vis, Ņinuci!

. Dzirdi, jau zvana! Mums palikušas dažas minūtes.

Liepiņš izgāja atvērt durvis.

—     Kāpēc jūs nokavējāt, jaunlaulātie? — Ņina dusmīgi sagaidīja ciemiņus.

—     Lūdzu piedošanu, mīļā sievasmāti — Nikolajevs zemu palocījās. — Neparedzēts gadījums aizkavēja.

—     Neparedzēts, neparedzēts! Visu vajag paredzēt, nedisciplinētais znotiņ! — tādā pašā tonī atsaucās Ņina.

—            Taisnīgi atļāvāties piebilst, — Nikolajevs jokoja,

—     gadījums, kas mūs aizkavēja, tiešām māca paredzēt.

Kas noticis? — Liepiņš interesējās.

—     Mārtiņ, saproti… — Nikolajevs gribēja sākt stāstīt, taču šai brīdī istabā iebrāzās Sarkanā laukuma līksmās gaviles.

—     Pie galda, pie galda! … — Ņina komandēja.

Maskavas troksnis pieauga, tuvojās. Tad uz pāris

sekundēm iestājās klusums, un šajā svinīgajā klusumā skaidri ieskanējās Kremļa kuranti. Visi piecēlās. Līdz

ar pirmo pulksteņa sitienu pār zemi aizviļņoja diktora satrauktā balss:

—     Priecīgu Jaungadu, biedri!

—     Priecīgu Jaungadu! — Liepiņš uzsauca pirmo tostu.

Kad krietni daudz bija jau izdzerts, ne mazuma dziesmu nodziedāts, Ņina lūdza vīriešus nobīdīt malā galdu, lai atbrīvotu vietu dejām.

. . . Liepiņš ar Nikolajevu izgāja uz balkona atvēsināties. No šejienes bija redzama lielās pilsētas centrālā daļa. Bija gaiša, silta nakts.

—     Kas tad notika, kāpēc aizkavējāties? — Liepiņš vaicāja.

—     Saproti, Mārtiņ, kas par notikumu . . . Mēs ar Annu izbraucām no tresta pie jums. Braucam, skatāmies, kaut kāds vīrietis sit sievieti. Es nobremzēju, gribēju iejaukties. Bet tai brīdī kauslis apturēja taksometru, iegrūda savu dāmu mašīnā un aizbrauca. Uz trotuārā mētājās somiņa. Es to pacēlu un aizvedu uz milicijas nodaļu; tas nebija tālu, pa ceļam. Dežurējošais milicis nolēma manā klātbūtnē uzzināt cietējas personību, atvēra somiņu un atrada tajā pasi. Vari iedomāties, kāds bija mans pārsteigums, kad es izdzirdēju Rasmas māsas Ārijas Vilkas vārdu …

—     Ko tu saki? . . .

—     Visīstākā Ārija no Valtera «operas». Tu zini, viņu jau otru mēnesi meklē.

—     Jā-ā, Jaungada pārsteigums, — Liepiņš pasmīnēja.

—     Kavalieris arī droši vien no tās pašas kompānijās.

—     Tālu neaizies … — Liepiņš cieti teica, raudzīdamies svētdienīgās pilsētas plašajā, centralajā ielā. Priekšā bija redzams Bastejkalns, tam blakus Pulvera tornis. Bet uz rītiem, vakariem, dienvidiem un ziemeļiem, tūlīt aiz centrālo ielu kvartaliem, sākās rūpnīcu korpusi. «Vesela lielu, vidēju un mazu rūpnīcu valstība,» Liepiņš domāja. «Ciešā lokā tā aptvērusi pilsētu, aiz šī loka sākas otrs — mežu un parku zaļais gredzens, bet upes, ezeru ķēdes un jūra izveido trešo loku. Pamēģini,

tiec klāt tādai pilsētai! Tā stāv kā mūsu varenā cietokšņa bastions. Pa labi un kreisi ir citi bastioni: Klaipēda, Liepāja, Ventspils, Ka|iņingrada, Tallina, KochtlaJarve, Viborga.

Bet aiz bastioniem mūsu cietokšņa galvenā citadele — Maskava …»

Rigā 1951,—1954. g.

B. Burlaks RIGAS BASTIONS

Ilustrējis A. DIMIŅŠ Tulkotāja V. SPARE

Redaktore H. Gintere. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Techniskā redaktore D. Pastare.

Korektore T. Pētersone.

Nodota salikšanai 1956. g. 15. februāri. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 4. aprilī. Papīra formāts 84X108 1/32. 22,5 fiz. iespiedi.. 18,46 uzsk. iespiedi.; 19,47 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. JT 02454. Maksā 7 rbļ. 35 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 8269-D1172 Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 8. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 113. Pasūt. Nr. 639.

Content

Burlaks Boriss Rīgas bastions

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA