Sergejevs-Censkis Sergejs

Sevastopoles Grūtās dienas-2

S.Sergejevs-Censkis

Sevastopoles Grūtās dienas-2

Epopeja

.

С ЕТURТА DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻa PIRMĀ MĀSU VIENĪBA

ajā 6. novembra rītā Pēterburgas stacija valdīja neparasta rosība: galvaspilsēta aizvadīja uz Sevaslopoli par cara brā|a Michaila atraitnes Je|enas Pavlovnas līdzekļiem dibinātas Krusta pacelšanas biedrības pirmo māsu vienību.

Oficiāli šī māsu vienība saucās it kā mazliet maigāk — par «pirmo nodaļu», bet militārā valodā nodaļa nozīmē pusvadu zaldātu, un kara laikā nodaļas ierindā jābūt trīsdesmit diviem cilvēkiem.

Pirmajā māsu vienībā arī bija trīsdesmit divas stingri noteiktas formas drēbēs tērpušās sievietes: pat šādos sīkumos Nikolaja I laikmets centās palikt uzticīgs saviem principiem.

Visas māsas bija ģērbušās brūnās kleitās ar baltiem, iestērķelētiem piedurkņu atlokiem; pār vienkārši, gludi sasukātiem matiem uzmauktas mirdzoši baltas, arī iestērķelētas aubītes; balti priekšauti ar kabatām un — pats galvenais, pats ievērojamākais — uz krūtīm platās, gaišzilās lentes pakārti iegareni zelta krusti.

Šajos, Michaila pilī dziļi pārdomātajos formas tērpos

izpaudās gan svinīgums, gan atteikšanās no augstākās sabiedrības dzīves, kādu agrāk bija dzīvojusi lielākā daļa māsu, un varbūt pat zināma liktenīga nenovēršamība. Atsacīšanās iespaidu vēl pavairoja apstāklis, ka viena no māsām bija mūķene — māte Serafima, kas vienīgā nebija pārmainījusi pret balto aubīti savu melno kapuci, un māsas pavadīja Atonas klostera hieromonachs Benjamins, kam māsas bija «nodotas garīgā aizgādībā», kā viņš pats bija teicis vakar pēc Michaila pils baznīcā noturētā dievkalpojuma.

Šis dievkalpojums noritēja sevišķi svinīgi, gluži kā uzņemšana masonu ložā, un aizkustinātās māsas pusi no tā notupēja uz ceļiem.

Bez pašas Jcļenas Pavlovnas dievkalpojumā vēl piedalījās vairāki plašās cara ģimenes locekļi un daži veci ģenerāļi, kuru vienīgais pienākums bija piedalīties dažādos «aktos».

Šā brīža neparastums, kurā pirmo reizi visā Krievi jas valsts vēsturē uz kara lauku palīdzēt ievainotajiem tika nosūtītas sievietes, personas, kas pārzināja galma ceremonijas, spieda krietni vien nopūlēt savas smadzenes.

Māsas uz dievkalpojumu ieradās jau ģērbušās savos formas tērpos, bet zelta krusti ar gaišzilajām lentēm svinīgi gulēja uz analoja blakus biezam, greznos vākos iesietam evaņģelijam.

Šā analoja priekšā māsām vajadzēja ar zvērestu apsolīties nokalpot vienu gadu aktivās armijas hospitāļos; tikai vienu gadu, taču, bez šaubām, visi saprata, ka šis gads daudzām māsām var izrādīties visgrūtākais, bet dažām arī pēdējais viņu mūžā.

Pils baznīcas garīdznieks, piedzīvojis sava amata meistars, cēluma un cienīguma iemiesojums, ar skaistu balsi un impozants, uzsvērdams katru vārdu, ļoti skaidri nolasīja žēlsirdīgo māsu reglamentu un pēc tam zvēresta vārdus, kuri visām māsām nezin kāpēc pēkšņi šķita ārkārtīgi nozīmīgi un kurus tās atkārtoja daža skaļi, daža čukstēdama, taču visas ar vienādi trauksmaini pukstošu sirdi un nosvīdušiem deniņiem: zvēresta vārdi krita pār viņām kā lielgabala lodes oktobra kanonadē tur, Sevastopolē.

Garīdznieks beidza lasīt zvērestu un, pavēzējis roku plašā, aicinošā žestā, laipni teica:

—. Lūdzu pienākt pēc kārtas!

Pirmā pie analoja piegāja māsu vienības priekšniece kapteiņa Stachoviča atraitne, jau krietni paveca, bet spēcīga auguma un valdonīga izskata sieviete apvaldītām kustībām.

Sapratusi garīdznieka kuplo uzacu izteiksmīgo mājienu, viņa dziļā pacilātībā nometās ceļos. Garīdznieks nesteidzīgām kustībām aplika tai ap kaklu krustu un palīdzēja mazliet pārāk druknajai māsai piecelties kājās.

Pēc Stachovičas tieši tādā pašā kārtībā savus krustus saņēma pārējās māsas. Smalki pārdomātais rituāls bija pabeigts, Jeļena Pavlovna laipni apsveica māsas un aicināja uz ēdamistabu dzert kafiju.

Viņa centās izturēties kā lielkņaze, cienīgi, taču bija sievišķīgi mundra un runīga. Jeļena Pavlovna bija panākusi, ko vēlējās: kļuvusi it kā par to pašu labo feju, par kuru tik daudz bija dzirdējusi bērnībā savās mīļajās vācu pasakās. Jeļenas Pavlovnas Michaila pils kļuva par centru, kur no visām malām saplūda ievainotajiem karavīriem ziedotie līdzekļi un no kurienes tos nosūtīja turp, uz fronti un visām aizmugures lazaretēm.

Viņas apnicīgās, dīkās dienas tagad bija darba pilnas, viņas nenozīmīgā atraitnes dzīve uzreiz ieguva gan lielu jēgu, gan svarīgumu, gan spožumu, gan nozīmi.

Jeļenas Pavlovnas pils teatra zāle tagad bija pilna ar akurati iepakotiem saiņiem, kuros atradās gan saites, gan kompreses, gan korpija, ko uzskatīja par svarīgāko līdzekli ievainojumu dziedināšanā, kāpēc arī pa vakariem sievietes korpiju plucināja no dažādām lupatām gandrīz vai visās Krievijas mājās. Daudzu godkārībai glaimoja arī tas, ka to personu vārdus, kuras bija kaut ko ziedojušas ievainotajiem un slimajiem karavīriem, katrā ziņā publicēja galvaspilsētas avīžu un žurnālu oficiālajā daļā, lai arī ziedojumi būtu cik mazi būdami.

Jeļenas Pavlovnas pils personāls vispirms kļuva divkārt, tad trīskārt lielāks un draudēja pieaugt vēl kuplāks, jo darba izrādījās ļoti daudz, bet mākslīgi radītu rūpju un nevajadzīgas kņadas vēl vairāk.

Daudz tikpat nevajadzīgas kņadas šajā 6. novembra dienā bija arī stacijā, kur vienīgi komercpadomnieks Charičkovs — sarkanmatains vīrietis ar spožu cilindru galvā, īsi apcirptu bārdu un ārkārtīgi resnu vērša kaklu, — kurš bija izlūdzis atļauju uz sava rēķina pasūtītā pirmās klases vagonā aizvest māsu vienību līdz Maskavai, noteikti zināja, kas viņam jādara, bet nīka, ilgi gaidīdams brīdi, kad māsas varēs kāpt vagonā.

Stacijā bija sapulcējušies ir dažādi augstmaņi, kas iedzīvojās, darbodamies komitejās, kuras rūpējās par ievainotajiem un slimajiem karavīriem, ir, bezdarbībā dzīvojot, garlaicības nomākti armijas un flotes veterāni, ir daudz citu ļaužu, kuri aizbraucējām bija gan tuvi, gan tālīni radinieki vai labi paziņas, un beidzot ieradās no savas sievas Avdotjas Pavlovnas nešķiramais, ļoti vecais dzejnieks Fjodors Nikolajevičs Gļinka, kurš vēl atcerējās Katrīnu.

Un, lūk, viņš, aiz vecuma sarucis maziņš kā astoņus gadus vecs bērns, spiedzīgā, bet patosa pilnā balsī noskandēja savas šim tik izcilajam notikumam par godu sacerētās vārsmas; Avdotja Pavlovna, arī jau sirma vecenīte un arī dzejniece, savu dzejas darbu nelasīja pati, bet svinīgi pasniedza māsu priekšniecei, viņu noskūpstīdama un apraudādamās.

Dažiem augstmaņiem šķita, ka vajadzētu teikt šim. gadījumam piemērotas atvadu runas, viņi pat mēģināja runāt, bet vai nu aiz nepieraduma, vai arī tāpēc, ka temats bija pārāk jauns, no viņu runām nekas prātīgs neiznāca, un tie mulsi cits pēc cita noklusa.

Bet kāds vecs, atvaļināts ģenerālis, aiz bailēm izbolījis acis, čukstēja pie auss otram tādam pašam ģenerālim, ka nekādā ziņā nav vajadzējis pieļaut tik cietsirdīgu rīcību un vēl samērā jaunas un pilnīgi pieklājīgas sievietes nosūtīt uz karalauku, kur nekad neesot un nevarot arī būt īstas tikumības.

Viņa klausītājs piekrizdams māja ar galvu, arī bolīja acis un vienmuļi atkārtoja:

— Jums labpatika pilnīgi pareizi izteikties! Ļoti patiesīgi vārdi .. . Viņas tur aizies bojā kā . .. kā zviedri pie Poltavas, jā! Es domāju gluži tāpat… kā … ziniet, kā tauriņi pie uguns, jā! Viņas, nabadzītes, tur…

Viņš žirgti pieliecās savam sarunu biedram pie aussr un abi ģenerāļi pēc tam klusu un vienprātīgi nopūtās, vienādi izstiepa lūpas un raudzījās ar ļoti līdzcietīgiem skatieniem uz glītākajām žēlsirdīgajām māsām.

Aizbraucēju tuvākie radinieki, kas joprojām vēl nespēja samierināties ar māsu «briesmīgo» apņemšanos katrā ziņā doties uz šo «jauko elles stūrīti» — Sevastopoli, pēdējo reizi centās pierādīt, ka visu vēl esot iespējams grozīt, kaut arī māsas devušas nezin kādu tur zvērestu nokalpot vienu gadu, ka varot lūgt tādu un tādu, lai tas savukārt palūgtu tādam un tādam, un zvērests no māsu nolādētajām, neprātīgajām galvām tikšot noņemts, un viņas varēšot atkai atgriezties savu ģimeņu klēpī.

Taču māsas neļāvās pārliecināties, kaut arī dažai labai acīs iezagās nelūgtas asaras.

Lai māsām atvieglotu ceļojumu uz Krimu, viņām bija piekomandēts īpašs ierēdnis. Bez tam vēl māsas pavadīja jau pirms dažām dienām uz Sevastopoli aizbraukušajam slavenajam ķirurgam, Kara medicinas akadēmijas profesoram Pirogovam palīgā norīkotie četri ārsti.

Arī māsām pēc ierašanās Sevastopolē vajadzēja stāties Pirogova rīcībā. Šis apstāklis viņas ir padarīja izcilākas pašu acīs, ir mulsināja, jo māsas zināja, cik Pirogovs stingrs, bet viņas tikai pa vienai dienai bija dežurējušas Pēterburgas hospitālī, lai iepazītos ar slimnīcas apstākļiem un noskatītos, kā pārsien ievainojumus. Pie operācijām gandrīz neviena no māsām nebija bijusi, un viņas baidījās par saviem nerviem, kas par spīti visiem zvērestiem un solījumiem varēja arī neizturēt darbu pie ievainotajiem.

Starp citu, ne jau visas māsas bija augstāko, vidējo un zemāko ierēdņu meitas un atraitnes; bija arī vairākas sīkpilsones, un tās centās turēties kopā.

Aukstais, drēgnais laiks viņas visas bija piespiedis uzvilkt siltus, no pelēkas vadmalas šūtus vienāda piegriezuma kažociņus ar kapucēm un ap galvu apsiet kaut ko līdzīgu balta flaneļa bašlikiem. Bet krusti kā viņu amata neatņemama nozīme bija uzkārti virs kažociņiem.

Vienā laikā ar māsu aizvadīšanu toreiz ļaudis Pēterburgā vēl daudz runāja par kādu traku vilku, kas bija ieklīdis galvaspilsētā un sakodis uz ielām trīsdesmit astoņus cilvēkus, pirms bija izdevies to nogalināt.

Šis neparastais gadījums bija aprakstīts avīzes «Severnaja Pčela» notikumu nodaļā, un visi par to bija lasījuši. Turklāt vēl stacijā starp māsu pavadītājiem atradās kāds cilvēks, kas šo vilku bija redzējis pats savām acīm. Ļoti iespējams, ka šis cilvēks nemaz trako vilku nebija redzējis, bet viņa dzīvā fantazija spēja bez iepriekšējas gatavošanās izdomāt milzumu spilgtu sīkumu, un viņš ļoti pārliecinoši stāstīja, kā šis vilks meties ļaudīm virsū, plosījis tos un kā vilku beidzot ar zobeniem nogalinājuši policisti un garāmgājēji oficieri.

Mūķenes drēbēs tērptajai mātei Serafimai acīm redzot sašļuka dūša, jo viņa šo gadījumu uzskatīja par ļaunu zīmi māsām, taču, cenzdamās pati sevi nomierināt, murmināja:

—   Kā dievs būs lēmis… Kā dievs būs lēmis …

Viņa cītīgi meta krustus pret zāles kaktā pakārto

svētbildi sudraba rizā aiz stipra, mākslinieciski kalta dzelzs žoga.

Stacijas šveicars, ar tresēm bagātīgi greznotā tērpā ģērbies, cienīgs vecis, kratīdams zvaniņu, beidzot basa balsī skaļi nokliedza:

—   Pa-sažie-ru vilcienam uz Maskavu pir-r-rmais zvans!

Arī uz perona noskanēja zvans, un, piebraukdams pie stacijas, dārdēja vilciens.

Rosība un kņada uzreiz sasniedza augstāko pakāpi. Visi sāka pēkšņi skraidīt gandrīz kā izbijušies, un vienīgi komercpadomnieks Charičkovs pilnīgi atplauka: beidzot viņš izvirzījās redzamā vietā, apņēmīgi aizspraucās uz priekšu un, cilindru paceldams, godbijīgi, bet tomēr ar pašcieņu aicināja māsas ieņemt vagonā savas vietas.

Slepenībā Charičkovs cerēja, ka ar laiku, bet varbūt jau pēc dažām dienām viņam izteiks «viņas augstības pateicību».

Kopā ar māsām uz Krimu tika nosūtīta arī diezgan liela krava: saites, korpija, cukurs, tēja, žāvētas avenes un mellenes, svaigas dzērvenes skāba dzēriena gatavošanai, zāles .. . Tāpēc māsas stacijā valdošajā kņadā steidzās gan ieņemt vagonā ērtākās vietas, gan uzraudzīt saiņu iekraušanu bagažas nodaļā, gan atvadīties no radiem, no tuvajiem paziņām, no ļoti iznesīgajiem augstmaņiem, no bēdu nomāktajiem, vecajiem ģenerāļiem, ir no aizkustinošā sirmo Gļinku pārīša un, visbeidzot, no Pēterburgas un visas tur parastās, kārtīgi un mierīgi ritošās dzīves …

Sak;is ceļš pretī nezināmajam, ārkārtīgu grūtību dzelmei, pretī nerimtīgām, smagām pūlēm, pretī varoņdarbiem un, kas zina, varbūt pat pretī nāves apkampieniem, kura jau viņas gaidīja tur, briesmīgajā Sevastopolē…

Kad vilciens jau sāka kustēties, atbildot uz pēdējiem pavadītāju ardievu sveicieniem, pirmās klases vagona logos sāka plīvot no asarām krietni mitrie mutautiņi un uz varoņdarbiem aizbraucošo māsu acis bija sarkanas.

2.

Pirmā māsu partija gandrīz pilnīgi sastāvēja vai nu no bezbērnu atraitnēm, vai arī no neprecētām un stipri novecojušām jaunavām, kam liktenis nebija lēmis novīt savu ģimenes ligzdu. Taču tajos laikos šī bija ne vien pirmā žēlsirdīgo māsu vienība, bet arī pirmā krievu sieviešu grupa, kas stājās sabiedriskā darbā, turklāt vēl tieši tādā darbā, kuru no laika gala uzskatīja par piemērotu tikai vīriešiem.

Pēc Pirogova domām, māsām vajadzēja ne vien palīdzēt ārstiem pie operācijām, ne vien pārzināt zā]u, dzērienu un ēdienu izsniegšanu slimniekiem un ievainotajiem, ne vien noklausīties mirēja pēdējo gribu un cieši apsolīt to izpildīt, — nē, māsām vajadzēja kļūt arī par hospitāļu saimniecēm, lai acīgi uzmanītu izslavētos zagļus — šo stipri drūmo iestāžu pārziņus. Pie māsām, bet nevis pie hospitāļu priekšniecības vajadzēja arī glabāties slimo un ievainoto zaldātu naudai, lai par šo naudu māsas pēc slimnieku vēlēšanās pirktu tādas lietas, kurām kronis līdzekļus nebija atvēlējis, bet slimnieka nāves gadījumā naudu nosūtītu viņa norādītajiem tuviniekiem.

Stingrās kara disciplinas sarežģīto noteikumu ierobežotajā dzīves lokā šīm sievietēm, kurām līdzīga disciplina nemaz nebija pazīstama, vajadzēja ieviest vienkāršu, nemākslotu, sievietes maigajai iedabai raksturīgu humanitati, bet tajā pašā laikā spraustā mērķa sasniegšanai izmantot visu sievietēm izcilā mērā piemītošo enerģiju.

Tajos laikos žēlsirdīgās māsas jau bija ir Anglijā, ir Francijā, bet vienīgi tajās lazaretēs un slimnīcās, kas atradās valsts iekšienē. Tiesa, angļi dažas māsas bija atveduši līdz uz Konstantinopoli, bet atstāja viņas tur

ll

kalpot Skutari lazaretēs. Tādā kārtā, pateicoties Pirogova rūpēm, Krievijai pieder iniciativa māsu nosūtīšanā tieši uz karalauku. Šajā ziņā angļiem vajadzēja sekot krievu paraugam, un viņu māsu pirmā partija mis Naitingeilas vadībā ieradās Sevastopoles apkaimē tikai piecdesmit piektā gada pavasarī.

Labi raisās domas, klausoties vilciena riteņu vienmuļajā klaboņā, ja cilvēks brauc viens. Viņš raugās pa logu, aiz kura ik brīdi mainās peizažas, bet šī straujā ainu maiņa nesaista uzmanību. Ar visu savu būtni cilvēks jūt, ka virzās tieši turp, kur tam jāierodas, un ir pārliecināts, ka ieradīsies vilcienu sarakstā noteiktajā laikā, bet pagaidām jūtas pilnīgi brīvs, tā domas ir vieglas, skaidras, dzidras un veido noteiktus slēdzienus, dibinoties uz priekšnoteikumiem un premisām, ja vien tās nav pārāk sarežģītas.

Bet formas tērpos ģērbtajām sievietēm, kas traucās no saltās galvaspilsētas un tās ritmiskās dzīves gaitas uz tālajiem dienvidiem, vispirms saskaņā ar zvērestu vientulība vismaz uz vienu gadu bija liegta.

Viņas reti pameta acis uz logiem, aiz kuriem zibēja biezējošās krēslas aizmiglotas, kailas bērzu birzis vai zaļi priežu sili, vai dzeltens purvāju grīslis, vai nopļauti, kaili lauki, vai pelēkas mājeles ar augstiem dēļu jumtiem …

Visu to viņas atstāja bez nožēlām, viss tas atkāpās, tika aizmests sāņus, traucēja viņas . . . Māsu galvas bija pārāk karstas, lai viņas spētu nodoties dziļām pārdomām. Viņas spiedās ciešāk cita pie citas uz mīkstajiem, ar svītrainiem pārklājiem apsegtajiem kupeju dīvāniem, pētījošiem, ciešiem skatieniem raudzījās cita uz citu un sarunājās.

Pirmajā kupejā, kur kopā ar vienības priekšnieci un mūķeni Serafimu sēdēja tikai divas māsas: Elizabete Lode un Marja Gardinska — abas augstu ierēdņu meitas, — saruna bieži no krievu valodas pārlēca uz franču valodu, jo ari Serafima pirms iestāšanās klosterī bija piederējusi pie augstākās sabiedrības.

Šīm četrām māsām — vienības vadošajai grupai — vel nebija izgaisuši no Michaila pils un tās saimnieces gūtie iespaidi, kura bija viņas apbūrusi ar savu uzmanību.

Gardinska, kas bija tik ļoti pieradusi pie rokas sprādzēm, ka tūlīt pēc to noņemšanas aptina ap labo roku lūgšanas krelles, uzskatīja par iespējamu šeit, ceļā, pastāstīt par to, ko stāstīt Pēterburgā uzskatītu par nepiemērotu.

—   Kad es dežurēju hospitālī, negaidot atbrauca Jeļena Pavlovna un ieradās tieši nopietnas operācijās laikā: pašreiz kādam amputēja kāju. Man, jāatzīstas, bija bail iet operāciju istabā, — vai tad kāds joks tā uzreiz ieiet un noskatīties tik šausmīgu ainu! Bet mūsu Jeļena Pavlovna man saka: «Iesim, saka, iesim abas kopā: kaul kad taču mums jāsāk pierast pie operācijām!» Es, zināms, viņai atbildu: «Kopā ar jums, jūsu augstība, es, protams, esmu gatava iet visur . . .» Tad sākās operācijā, un Jeļena Pavlovna centās ārstiem palīdzēt.. . Bet, kad ārsts sāka zāģēt kāju, it kā tā būtu .kāds nokaltis zars, — ai, tas bija tik šausmīgi, ka es aizgriezos pie loga un stāvēju … un nekā vairs neredzēju, tikai mana sirds briesmīgi sitās . . . Bet Jeļena Pavlovna nemaz neatkāpās un pat pasniedza ārstam, ko vajadzēja …

—  Viņa ir lieliska sieviete! Pavisam neparasta! — mazā Lode Gardinsku jūsmīgi atbalstīja.

—   Zināms, ka viņa ir lieliska, bet tad, kad viss jau bija cauri, uzreiz… Es pat nezinu, — vai lai stāstu tālāk? — nervozi laizdama caur pirkstiem lūgšanu krelles, Gardinska nedroši pavērās uz Stachoviču.

—   Kas tad tur jums varēja gadīties? Kaut kādi nieki, — uzmundrinoši atsaucās Stachoviča, kurai bija drukns augums un sulīga balss.

—   Saprotams, kāpēc lai arī to nepastāstītu, — Gardinska tūdaļ piekrita. — Nu, Jelenai Pavlovnai vienkārši kļuva nelabi … Tikai ne operāciju zālē — tur viņa turējās varonīgi, — bet kad viss jau bija cauri — ir kāja noņemta, ir nosieta ar ligaturu, ir notīta ar saitēm — un mēs abas izgājām gaitenī… Lūk, tur spēki viņu atstāja.

Kalsnā māte Serafima pašūpoja galvu, no kuras kapuci noņemt viņa neiedrošinājās īpat vagonā:

—   Nervi, tikai nervi! Viņa taču, nabadzīte, četras meitas pazaudējusi, bet ko tas nozīmē mātei? Es arī pirms iestāšanās klosterī divus bērnus apglabāju… nomira kolerā … Es zinu, cik tas grūts pārbaudījums.

—• Tas ir šausmīgi, tas ir šausmīgi pazaudēt visus savus bērnus! — četrdesmit gadu vecā jaunava Lode sasita rokas, bet Stachoviča atļāvās piebilst:

—   Kā liekas, mūsu patronesei ari jaunībā nervi nav bijuši stipri… Vismaz esmu dzirdējusi, bet kā pavisam ticamu lietu, kā viņas tēvs — Virtembergas hercogs, kad tā vēl bijusi meitenīte, gribējis viņu atradināt baidīties no pelēm …

—   No pelēm? … Neesmu vairs nekāda meitene, bet es arī baidos no pelēm! — Lode mundri atzinās.

—   Kas tad no tām riebeklēm nebaidās? — Gardinska saviebās. — Bet ko tad viņas tēvs īsti izdomājis?

—• Hercogs, iedomājieties tikai, pavēlējis noķert ar peļu slazdiem gabalu divdesmit šo riebekļu, — Stachoviča turpināja, — un atnest viņam slēgtā somā. Peles, zināms, noķēruši, atnesuši. «Šarlote!» viņš meitenei uzsaucis. «Šarlote, panāc šurp!» Viņa, protams, atskrējusi, — možs bērns. «Kas ir, tēti?» — «Paskaties, kādu es tev atnesu dāvanu!» Un hercogs atvēris somu … Bet no tās — pe-les! Lēkušas, lēkušas, lēkušas zemē!

—   A-ai! — atgāzdamās atpakaļ un rokas paceldamas, māsas iekliedzās, bet ar sasniegto efektu apmierinātā Stachoviča nobeidza:

—   Protams, mazā princese Šarlote gluži tāpat iekliegušies un nogāzusies bez samaņas zemē.

—   Bet vai tēvs vairāk šo paņēmienu nav pielietojis? — Gardinska ziņkāri jautāja.

—   Es do-mā-ju, ka viņš no hercogienes par to būs dabūjis kārtīgu brāzienu! — Stachoviča noteica. — Bet mūsu patronese, kā stāsta, arī bērnībā bijusi liela gudriniece. Pat tas slavenais franču zinātnieks Kivjē (toreiz viņi dzīvojuši Parizē) mēdzis ar viņu sarunāties un savā dārzā tai visu rādījis un nosaucis latiņu vārdos. Viņa jau arī teoloģiju tik labi pārzina, ka pašu archibiskapu Inokentiju, kā stāsta, •— neņemiet tikai, māte Serafima, to ļaunā, — iedzinusi sprukās ar dažādiem jautājumiem. Par viņu arī pats Nikolajs Pavlovičs citādi nerunā kā: «C'est le savant de notre fatnille…» [1] Bez viņas gādības profesors Pirogovs nekādā ziņā nebūtu nosūtīts uz Sevastopoli. To es zinu no drošiem avotiem … Viņš jau tūdaļ pēc sabiedroto desanta izcelšanas gribēja tikt uz

Krimu, visādi pūlējās, taču nekas neiznāca. Bet, kad beidzot ar baroneses Radenas starpniecību griezās pie Jeļenas Pavlovnas, valdnieks tajā paša dienā izdeva pavēli: «Norīkot!» Tāpēc, ka viņas augstība valdniekam bez aplinkiem teikusi: «Šis Pirogovs man ir visnepieciešamākais cilvēks. Tikai viņam es varu uzticēt savu māsu biedrību un nevienam citam!» Tad valdnieks uzreiz bijis ar mieru.

—   Kāpēc tad Pirogovu, tik slavenu ārstu, nav gribējuši sūtīt uz Sevastopoli? — Serafima jautāja, un Stachoviča ieplēta savas lielās plaukstas.

—   Nu tā, ziniet, dažādas intrigas … Viņš jau kara laukā ir bijis, Kaukāzā, un tur vienam otram priekšniekam neesot paticis. Vārdu sakot, it kā jaucies citu darīšanās, — Stachoviča nozīmīgi pasmaidīja. — Man jau pats Nikolajs Ivanovičs stāstīja, žēlsirdīgo māsu biedrību dibināšanu viņš uzskatot par ļoti svarīgu. «Tās taču,» viņš teicis, «īsteni gigantiskas idejas! Un māsu biedrībai jāpaliek arī pēc kara pabeigšanas… Tas taču,» viņš teicis, «radis veselu apvērsumu mūsu hospitāļu darbā un atstās iespaidu arī visā krievu sabiedrībā. Un, kad,» teicis, «pēc sarunas par to jau biju atvadījies no lielkņazes un gāju uz vestibilu, es, ticiet vai neticiet, pilī pavisam apmaldījos. Istabu, protams, tur daudz, tad nu eju no citas citā un, iedomājieties tikai, nenokļūstu vis pie kāpnēm, bet atkal nonāku pie audienču zāles. Es, zināms,» teicis, «pacentos nemanīts paklusām nozust, bet pēc tam palūdzu kādam, kas nāca pretī, izvadīt mani no šā labirinta, izvest no bezizejas stāvokļa …»

—   Pirogovs ir asprātīgs cilvēks, — Lode pasmaidīja. — Ar viņu nekad nav garlaicīgi … Vienmēr prot pateikt kaut ko tādu… Uzreiz var redzēt, ka precējies ar jaunu sievu.

—   Tāds viņš tikai sabiedrībā, bet darbā, kā stāsta, esot ārkārtīgi stingrs, — Gardinska iebilda. — Uti es, atklāti sakot, ļoti baidos pie operācijām būt kopā ar viņu. Viņš, kā stāsta, varot tā uzkliegt, ja pielaista kāda neveiklība, ka esot vai zemē jāielien!

—   Bet kā tad lai visu izdara, kā vajag, ja mums šai darbā vēl nav nekādu piedzīvojumu, — Serafima jautājoši paskatījās uz priekšnieci gluži kā uz klostera igumeni.

—    Nu, nebaidieties velti! — Stachoviča pasmaidīdama viņu drošināja. — Pirogovs taču ir pietiekami labi audzināts, lai uz dāmām nekliegtu. Bet nervi arī viņam pašam gandrīz kā dāmai. Viņš pats, nemaz nekaunēdamies, man stāstīja, ka toreiz, pēc atbraukšanas no Kaukāzā, no aktivās armijas, — tas noticis četrdesmit septītajā gadā, — viņam, protams, vajadzējis iet pie kara ministra ar ziņojumu, bet kara ministrs toreiz bija kņazs Černiševs. Un tad, iedomājieties tikai, viņš, mūsu Nikolajs Ivanovičs, kaut ko piemirsis attiecībā uz savu formas tērpu. Iznācis pat tā, ka viņš neko nav bijis piemirsis, bet vienkārši nav zinājis, ka viņa prombūtnes laikā izdarīta kāda reforma: vai nu zīmotnēm noteikta cita krāsa, vai arī pavēlēts citādi piešūt pogas. Vārdu sakot, kamēr viņš bijis Kaukāzā karalaukā un noņēmies tur ar savām operācijām un citiem darbiem, — Pēterburgā ieveduši kādu jauninājumu. Nikolajs Ivanovičs aizrautīgi sniedzis ziņojumu Cerniševam: ir ieģipsējumus kaulu lūzumiem tur izgudrojis un pielietojis ar lieliem panākumiem, ir anesteziju ievedis pie operācijām, nu un, protams, arī bez tā jau nav izticis, lai nepateiktu dažus skarbus vārdus, kad bijusi runa par turienes karalauka lazaretēm un par to, kāda tur pirms viņa valdījusi kārtība. Bet Černiševs klausījies, cietis klusu, tusnījis un visu laiku šķielējis uz Pirogova mundieri. Atvadījies no Nikolaja Ivanoviča ļoti vēsi. Kādu tad nu varētu taisīt slēdzienu? Tikai vienu — Černiševs ārkārtīgi iedomīgs. Viņš taču visu mūžu bijis ļoti uzpūtīgs. Pat pašam kņazam Paskevičam agrākos laikos, kad tas, starp citu, jau ieņēmis Erivanu, vairāk par diviem pirkstiem nav sniedzis. Bet šoreiz iemesls izrādījās pavisam cits. Tikko Pirogovs izgājis no kabineta, Černiševs savam adjutantam pavēlējis nosūtīt steidzamu rakstu Medicinas akadēmijas priekšniekam: «Profesors Pirogovs iedrošinājās ierasties uz pieņemšanu pie kara ministra, neapģērbies pēc formas.» Un nu, iedomājieties tikai, akadēmijas priekšnieks Pirogovu izsaucis pie sevis un sācis uz viņu kliegt! Nikolajs Ivanovičs man par to stāstīja drebošā balsī. «Bļāva,» saka, «uz mani gluži kā uz kādu puišeli … Un viss tas kaut kādu tur mundiera zīmotņu vai pogu dēļ. Izskrēju,» saka, «no viņa kabineta gluži apdullis, un man,» saka, «uznāca histērijas lēkme! Pirmo reizi mūžā,» saka, «bet par to īsti pamatīga lēkme: ar smiekliem, spiegšanu, raudāšanu .. . vispār, kā piedienas tikai skaistajam dzimumam …»

—   Tas nu gan man nekad nebūtu ienācis prātā! — Serafima brīnījās. — Pēc izskata tik stingrs cilvēks un nav jau vairs arī nekāds jaunais …

—   Un turklāt vēl ģeneraļa činā, — Gardinska piebilda.

—   Bet histērija tapat ka mums, sievietēm!

—  Varbūt viņš vienkārši pajokoja? — Lode šaubījās par stāsta patiesīgumu.

—   Kas tie par jokiem! Būtu jūs pašas Pirogovu redzējušas, kad viņš par to stāstīja! …

Par Pirogovu kā par savu tiešo priekšnieku māsas, protams, ļoti interesējās un zināmā mērā pat lepojās ar to, ka tur, Krimā, būs pakļautas tikai viņam, bet ne daudzajiem militārajiem varas orgāniem. Turklāt Pirogovs tomēr bija slavenība tieši tajā darba laukā, ko viņas bija sev izvēlējušās, bet sievietēm vienmēr paticis un patīk atrasties slavenu vīru tuvumā.

Jo ilgāk sarunājās šīs četras sievietes, kas jau no dzimšanas piederēja pie vienas sabiedrības, jo vairāk noskaidrojās, ka tām daudz kopēju paziņu, un atmiņas par tiem viņas tuvināja vēl vairāk.

Krēslā, kad konduktors laternā ielika un aizdedzināja sveci, viņas uzklāja savas guļvietas, nopeldamas vagonu neērtību — augšējās vietas, kurās tik grūti bija uzrāpties un no kurām pa miegam tik viegli varēja novelties; pēc tam ieēda vakariņās no mājas līdzpaņemtos ēdienus un, cita citu pārliecinājušas, ka gan jau dievs gādās, lai vilciena katastrofa nenotiktu, apgūlās, lai mierīgi nogulētu līdz Maskavai, kur viņām vajadzēja iebraukt no rīta.

3.

Tā paša vagona pēdējā kupejā bija mazliet šaurāk; tur sēdēja sešas māsas: četras no tām — sīkpilsones un divas — kolēģijas reģistratoru meitas, tas ir, tādu kancelejas skrīveru meitas, kurus par ilgu un centīgu kalpošanu mēdza paaugstinātpirmajā dienesta pakāpē, kurā tiem arī bija jāpaliek līdž^mūža beigām.

Šajā kupejā par lielkņazi runāja maz, jo neko daudz par viņu nezināja, un nemaz nerunāja par Pirogovu, ko dažas no māsām nemaz nebija redzējušas, bet tās, kuras bija redzējušas, tad ari tikai pa acu galam. Šai kupejā māsas saudzīgiem pirkstiem aptaustīja ar zīda bārkstīm apšūtos smalkas vadmalas logu aizkarus un izturējās godbijīgi kā pret mīkstajiem dīvāniem, uz kuriem sēdēja, tā arī pret ūsaino virskonduktoru, kas, ģērbies šinelī ar pītiem raibu trešu uzplečiem, ienāca pie viņām pārbaudīt biļetes.

Ne visas no šīm sešām māsām prata lasīt un rakstīt, kā nākas. Uz pilī uzdoto jautājumu, ar ko viņas nodarbojas, tās bija pazemīgi atbildējušas: «Ar mājsaimniecību.» Ar policijas palīdzību par viņām ievāca ziņas un, kaut arī, pēc šīm ziņām, tās bija dzīvojušas tikli, māsu pulkā viņas uzņēma tikai tāpēc, ka viss šis pasākums bija jauns un aiz laika trūkuma no muižnieču vidus nebija iespējams savākt pietiekami daudz kandidašu.

Ja vienības pārējās māsas no uztura naudas atteicās, jo piederēja pie materiali ļoti nodrošinātām ģimenēm, tad šīs sešas atteikties nevarēja: viņu radi uz Krimu tām neko nevarēja sūtīt. Toties savu jauno stāvokli viņas nesauca citādi kā par «dienestu», bet par dienestu tajos laikos sauca tikai karadienestu (katru citu darbu dēvēja par «amatu»).

Tomēr uzreiz pierast pie šā pārāk jaunā stāvokļa viņas, protams, nespēja, kaut arī vēlējās. Viņas bija dzīvojušas bez steigas un pieticīgi. Pat darot tādu pa visam nenozīmīgu darbu savā dzīvē kā pērkot kleitai katunu, trūkums viņas bija iemācījis ilgi un pamatīgi apdomāties un apsvērt šo soli no visām pusēm, reizes piecas aiziet no veikala, pēc tam griezties atpakaļ ar bailēm sirdī, ka viņu izraudzīto katunu, ja tā veikalā bija atlicis neliels gabals, varbūt jau nopircis kāds cits vai arī paņēmis vairuma iepircējs, ja katūna veikalā bija vesels baķis … Katunu vajadzēja ir pret sauli izplest, paskatīties, vai drēbe nav pārāk plāna, ir mājās tās paraugu izmazgāt, lai pārliecinātos, vai katūns neplūk . . .

Bet tad viņām pēkšņi baznīcā analoja priekšā vajadzēja dot gluži tādu kā laulību ceremonijas zvērestu, ap kaklu aplika skaistās, gaišzilās muarē lentēs pakārtus, dārgus zelta krustus, un pierastā dzīve beidzās: tagad

jau, neļaujot nemaz attapties, viņas ved, lai nu ari ne gluži kā zaldātus, bet kā oficierus, tāpēc ka kungu vagonā, taču neved jau kaut kur, bet tieši uz turieni, kur tagad nežēlīgi karo.

Tāpēc viņas tagad, pieklājīgi uzrunādamas cita citu vārdā un tēvavārdā, slepenībā cita pie citas meklēja atbalstu.

—  Matrjona Kondratjevna, aizdodiet uz brītiņu savu kabatas nazīti, ko baltmaizi nogriezt!

—   Ņemiet, Marja Michejevna, tikai man tas nazis tik neass, ka nekā nevar iesākt: gribēju aiznest nažu trinējam, bet vai tad tādā steigā bija iespējams!

—   Nastasja Semjonovna, kāpēc jūs vedat līdz tādus kā vīriešu zābakus? .. . Vai tiešām tādus izsniedza, bet es to nezināju?

—   Nē jau, Lizaveta Ivanovna, tie man palika no nelaiķa brāļa, negribējās pārdot… Bet tagad ļaudis man deva padomu — ņem tikai līdz uz Krimu: atbraucēji no turienes stāstījuši, ka tur bez zābakiem nemaz nevarot paiet, esot tāda staigna vieta!

—   Redz, ko visu tie ļaudis stāsta! Bet kāpēc tad priekšniecība nav padomājusi, ka mums jāizsniedz zābaki, ja tur staigns apvidus?

Pēc uzvārda Matrjonu Kondraljevnu sauca par Aļeņevu, Nastasju Semjonovnu — par Saveļjevu, bet Marju Michejevnu — par Laškovu.

Aļeņeva bija lielāka auguma par pārējām, bet stūraina, platiem vaigukauliem, strupu degunu un mazliet somisku seju un rupju balsi. Saveļjeva bija ņiprāka un žirgtāka par citām, bet pēterburdziski trausla, kalsena un maz piemērota tam grūtajam darbam, uz kuru brauca. Laškova izskatījās glītāka un mīlīgāka par visām, bet tai bija iedzimts trūkums: viņa, kaut arī ne visai stipri, raustīja valodu un, lai šo trūkumu apslēptu, runādama pārāk gari stiepa vārdus.

Lizaveta Ivanovna Gavrjušina diezgan stipri kliboja ar kreiso kāju, un bērneļi tajā ielā, kur viņa dzīvoja, palaikam tai nopakaļ kliedza:

—   Divarpus! Divarpus! Divarpus!

Taču Gavrjušina bija ziedoši veselīga, baltscjīga, pēc izskata spēcīga sieviete ar izteikti saimniecisku un stingru iedabu. Ja arī, ieraugot Nastasjas Semjonovnas

zābakus, Gavrjušinu pēkšņi pārņēma sašutums par priekšniecību, tad nekādā ziņā ne tāpēc, ka viņa aiz mantkāres gribētu saņemt bezmaksas mantas, bet gan tāpēc, ka, pēc viņas ieskata, priekšniecība bija rīkojusies nepārdomāti un vieglprātīgi tik svarīgajā apavu jautājumā. Pamēģini vien staigāt pa purvu ar kurpēm kājās! Kāda tad tur var būt strādāšana?

Tomēr zābaku jautājums ieinteresēja arī abas kolēģijas reģistratoru meitas. Viena no tām — Balašova — bija melnīgsnēja un kalsena, ar grumbiņām ap acīm; otra — Družiņina — zeltainām uzacīm, bet pēc izskata ļoti lēnīga, nomocījusies grūtajā dzīvē pie sava mūžīgi piedzērušā tēva, kas tai pārmeta katru apēsto maizes kumosu.

—   Vai tiešām mums tur būs jāstaigā pa dūkstīm? — raudzīdamās uz Saveļjevu, Balašova šaubījās. — Kur tad nu tur lai dūkstis celtos, mēs taču strādāsim hospitāļos? … Bet hospitāļos jāvalda tīrībai, un visur uz grīdām jābūt noklātiem baltiem celiņiem …

—  Vai tad ar dubļainām kājām var kādu hospitālī laist? — Družiņina viņai lēnīgi piebalsoja.

Pārējās māsas saskatījās, tāpēc ka tiešām nevarēja lāgā saprast — kāpēc māsām vajadzīgi stulmu zābaki.

Taču Saveļjeva, koncentrēti padomājusi, Balašovai teica:

—   Kā tad jūs, Darja Stepanovna, īsti domājat, vai karalaukā tīrībā vien var nodzīvot? Bet ja nu hošpitalis atradīsies kādā sādžā, sadalīts pa vairākām mājām? Man stāstīja, ka karā varot būt arī tā .. . Tad arī būs jāstaigā no mājas uz māju pa dziļiem dubļiem. Kā jums zināms, sādžās jau ietvju nav.

Taču Balašova tūdaļ atcerējās, ka viņai, tāpat kā visām citām, balts un tīrs priekšauts, stingri, iestērķelēti piedurkņu atloki, galvā balta aubīte, un viņa Saveļjevai stūrgalvīgi atbildēja:

—   Nē, to nu jūs man nemēģiniet iestāstīt, Nastasja Semjonovna, ka mūs būtu gatavojuši aizvešanai uz kādu sādžu! Ja vestu uz sādžu, tad jau mūs neietērptu tik greznās drēbēs, bet kaut kā vienkāršāk… Bez tam kopā ar mums taču brauc, redz, cik daudz īstu kundzeņu, — vai tad viņas arī vedīs uz sādžu?

Visām sešām māsām, nekad nelasījušām ne avīzes, ne grāmatas, bija ļoti grūti iedomāties, kas īsti viņas sagaida Krimā; bet izredzes dzīvot sādžā tomēr baidīja varbūt pat vairāk nekā dzīve aplenktajā Sevastopolē. Viņas visas bija dzimušas un dzīvojušas pilsētā, turklāt vēl ne vienkāršā pilsētā, bet galvaspilsētā.

Nenoniecinādama nekādu darbu, ja tas gadījās, Balašova bija līgusi par kopēju pie grūti slimiem, un reizēm tie viņas rokās bija nomiruši, tāpēc redzēt nāvi savā tuvumā viņai nebija nekas neparasts. Viņa jau bija sagatavojusies Sevastopolē redzēt šo nāvi daudz biežāk, varbūt pat ne vienu vien reizi dienā; taču tā tomēr bija nāve, bet ne dubļi, pa kuriem vajag brist ar mednieku zābakiem kājās.

Izņemot Saveļjevu, arī pārējām māsām dubļi likās kaut kas tāds, ko grūti Sevastopolē iedomāties, tāpēc viņas dubļus drīz aizmirsa un saruna novirzījās uz to, kas tām bija droši gaidāms: vai viņām izdosies ievainotajiem izdarīt pa prātam, ja to būs ļoti daudz un ikvienu vajadzēs apkopt.

—   Pat slimnieki, arī tie mēdz būt untumaini un slimības dēļ kļūst kaprizi: te viņiem tas nav lāgā, te atkal kas cits nav pa prātam, — Balašova, kam bija pieredze šajā darbā, prātīgi runāja. — Pasniegsi viņiem glāzi tējas — trīs pilnas tējkarotītes smalkā cukura piebērsi, bet viņiem vēl ir tad tēja neliksies salda! Bet kā lai tiek galā ar ievainoto? Smags ievainojums — vai tas kāds joks? Tas taču cilvēku ik brīdi moka, neļauj atvilkt ne elpu.

—   Un ne jau sāpes vien — katram kļūst baigi, kad vienā pusē blakus mokās viens, bet pie otriem sāniem otrs; kā viens, tā otrs vaid, bet daži murgos kliedz, •— Aļeņeva teica, bet Gavrjušina piebilda:

—   Ko tad mēs tai hospitālī redzējām? Ja arī tur ievainotie bija, tad tādi, kas jau pie saviem ievainojumiem pieraduši, bet kā būs, kad uz nestuvēm atnesīs tikko ievainotu! Cilvēks taču staigājis kā visi citi, bet tagad viņam jānoņem kāja … Tām taču jābūt milzīgām šausmām. Ar tādu ievainoto jau būs jāapietas kā ar mazu bērnu, viņš jau, nabadziņš, kļūs arvien nespēcīgāks!

—   Varētu likties, ka mūsu darbs nebūs grūts, bet par vieglu saukt arī laikam to nevarēs, — stostīdamās, izrunājot burtus «t» un «p», Laškova novilka, bet Družiņina mēģināja noskaidrot, cik grūts viņu darbs īstenībā būs.

— Teica taču, ka mums vajadzēšot dežurēt: viena dežuru beigs, otra māsa stāsies vietā. Kā tad nu citādi? Citādi jau tur pēc vienas nedējas vairs nevarēs kājās nostāvēt: vienam kaut kas jāpasniedz, no cita jāsaņem … Vēl nav zināms, kādus mums, māsām, ierādīs dzīvokļus: vajadzētu tā, lai var pienācīgi atpūsties, citādi arī bez lodes noliksies gar zemi un vairs nepiecelsies …

Tā ar kopēju fantazijas piepūli māsas mēģināja noskaidrot, kas tām gaidāms tuvākajā nākotnē, jo, kaut ari viņas bija pie darba pieradušas, tomēr vēlējās, lai šis darbs tām būtu pa spēkam.

Kad vilciens apstājās stacijās, māsas cita par citu metās pie loga vai arī izgāja no kupejas gaitenī, lai katrā ziņā uzzinātu, kas tā par staciju, vai vilciens ilgi stāvēs, kādi ļaudis tur dzīvo, kā tie ģērbušies, ko viņi pasažieriem pārdod, par kādu cenu un par cik lētāk, nekā tos pašus produktus varēja pirkt Pēterburgā.

Kas attiecas uz šo pēdējo jautājumu, tad māsas interesējās par katru sīkumu, jo zināja vērtību nevis lielai, bet tieši mazai naudai, ko viņas bija sūri un grūti pelnījušas; māsas cita citai žirgti stāstīja, cik te maksā cepta vista, pīle vai sivēns, pudele piena vai desmit olu, un katrā stacijā viena vai otra no viņām, lēto cenu iekārdināta, pirka šādus vai tādus produktus, jo pārcelšanās naudu māsas jau bija saņēmušas.

Tā viņas iepirka ēdamlietu krājumus, kamēr pilnīgi satumsa. Tad māsas nolikās gulēt uz katras apakšējās vietas pa divām, liekot galvu katra savā dīvana galā, un gulēšana šādā veidā viņām nemaz nelikās neērta.

4.

Maskavā māsas iebrauca no rīta, bet, tikko viņas bija paguvušas pa gabalu paskatīties uz Lielā Ivana jumolu, kad tās iesēdināja jau laikus sagatavotos trijjūgu tarantasos, — katrā tarantasā pa četrām.

Tiik steidzama māsu sūtīšana no Maskavas tālāk ļoti pārsteidza ir Stachoviču, ir Gardinsku, ir Lodi un daudz citu māsu, kuras bija cerējušas Maskavā pavadīt kaut vienu dienu, apciemot savus radus un labus paziņas; taču ierēdnis Fiļipovs, kas viņas pavadīja un parasti bija tūļīgs un gauss, tagad rīkojās ļoti noteikti.

Viņš māsām teica:

— Vai jūs saprotat, ko šādā laikā nozīmē dabūt zirgus bez aizkavēšanās un turklāt vēl vairāk nekā četrdesmit personām? Visā traktā no Maskavas līdz Sevastopolei valda tik milzīga steiga — bet jūs jau gaida sagatavoti trijjūgil Par to jāpateicas vienīgi Maskavas ģenerālgubernatora rūpēm, kurš, protams, gribējis izdarīt pa prātam viņas augstībai… Tas jāprot novērtēt, mesdames, bet jūs pēkšņi liekaties neapmierinātas! Tā nevar, mesdames!

Ieradās arī Maskavas virspolicijmeistars, galanti atvainojās, ka vilciena pienākšanu mazliet nokavējis. Viņš teica apmēram to pašu, ko Fiļipovs, pie tam ne vienu vien reizf minēdams skarbo vārdu «maršruts». Pat māsu vienības vadošās grupas lūgums atlikt aizbraukšanu kaut vai uz trim stundām, lai varētu noturēt dievkalpojumu pie Iveras dievmātes svētbildes un pēc tam saņemt metropolita Filareta svētību, palika bez sekmēm. Tieši otrādi, virspolicijmeistars lūdza māsas drīzāk sēsties tarantasos un neaizkavēt zirgus, jo kā zirgi, tā tarantasi esot vajadzīgi cara feldjēgeriem, kurjeriem un dažādiem priekšniekiem, kuri braucot uz dienvidiem.

Māsām vajadzēja padoties un atvadīties no Maskavas.

Tarantasos viņas sasēdās gluži tāpat, kā bija sēdējušas vagona kupejās, — vagona kupejas vispār ātri tuvina cilvēkus, — un sākās straujš brauciens pa bedraino un grambaino šoseju, kas stiepās no Maskavas līdz Kurskai.

Hieromonachs Benjamins brauca vienā tarantasā ar flegmātisko ierēdni Fiļipovu un diviem jauniem ārstiem. Pēc izcelšanās būdams Odesas grieķis, Benjamins ne vienmēr runāja pareizā krievu valodā, bet toties bija neparasti valodīgs. Pēc viņa vārdiem, tas bija apmeklējis gan Grieķiju, gan Itāliju, gan Palestinu un daudz stāstīja par šīm zemēm un tāpat arī par Jeruzalemes un Betlemes baznīcām, kuru dēļ arī esot sācies viss šis karš. Bet tūlīt pēc tam viņš neaizmirsa arī pats iztaujāl ceļa biedrus, ko tie domā par stāvokli ir Sevastopolē, ir vispār Krimā, ir Krievijas dienvidos, ir Kaukāzā, ir Polijā, ir Somijā.

Taču, kā izrādījās, visvairāk mūku interesēja viņa garīgai vadībai un pamācīšanai uzticēto māsu sabiedriskais un mantas stāvoklis. Turklāt savus jautājumus par māsām viņš pavadīja ar tik raksturīgiem dienvidnieka žestiem un melnīgsnējās, vēl diezgan jaunās sejas grimasēm, ka ārsti, palikuši divatā stacijā, kur mainīja zirgus, izstaipīdami locekļus un svētlaimīgi žāvādamies, savā starpā runāja:

—   Cik šis mūks tomēr viltīgs cilvēciņš! — Viens no ārstiem šķebīgi saviebās.

—   Viņš ir riebīgs! — otrs ārsts tūlīt piekrita. — Viņš man tā piedziedāja ausis, ka jābāž vai ciet ar vati! Man šķiet, ka viņš cer tuvākajā laikā vienai otrai no bagātākajām māsām kļūt ne vien par garīgo tēvu! Archimandritam Fotijam taču bija milzīgi panākumi pie grāfienes Orlovas …

Lai arī kā bija izbraukta Maskavas—Kurskas šoseja, lai arī cik dziļi tās grambās iegrima tarantasi, ik brīdi draudēdami izgāzt māsas zemē, taču aiz Kurskas melnzemē sākās tādas bezdibenīgas rudens dūkstis, ka aiz muguras palikušais ceļš māsām likās pietiekami augstu nenovērtējama paradizes svētlaime.

Belgorodā gribot negribot vienu dienu vajadzēja atpūsties, jo nebija pietiekami daudz zirgu. To izmantodams, Benjamins aizveda māsas pielūgt turienes «svētā» Joasafa pīšļus, bet pēc tam kopā ar māsām devās svētceļojumā uz sieviešu klosteri, kur noturēja aizlūgumu par laimīgu ceļojumu.

Charkovā ģenerālgubernators Kokoškins pacienāja māsas ar pusdienām un vispār izturējās pret viņām ļoti mīļi un laipni, kaut arī, raudzīdamies uz tām, bieži un līdzjūtīgi kratīja savu sirmo, cienīgo galvu.

Māsām ļoti patika ar savu nenovēršamam liktenim nolemtu cilvēku izskatu pilnīgi samulsināt vecos Nikolaja karavīrus, kurus šis nekad nedzirdētais jaunievedums tik ļoti pārsteidza, ka viņi galīgi nezināja, kā pret to izturēties.

Pusdienās piedalījās arī Charkovas aristokratu dāmas, kuras cita par citu iztaujāja māsas par viņu biedrību un par to, kas māsām būs jādara tur, Sevastopolē, uz kurieni tās brauca tik pašaizliedzīgi un varonīgi skaisti.

Māsas redzēja, ka varbūt ne viena vien no šīm dāmām, kuru skatieni kā piekalti kavējās pie viņu baltajiem priekšautiem, aubītēm un gaišzilajās lentēs pakārtajiem zelta krustiem, visdrīzākajā laikā sekos viņu piemēram.

Pirmās māsu vienības bagaža Charkovā krietni palielinājās ar tām saišu un komprešu pakām, kas bija savāktas ar lielu darba mīlestību, un korpiju, ko tur cītīgi plucināja nosūtīšanai uz Krimu; māsu vezumiem svinīgi pievienoja jaunus ratus.

Diena, kurā māsas brauca prom no Charkovas, bija ļoti silta un dzidra, un māsu jaunie paziņas viņas pavadīja vairāk verstu, braukdami savās ekipāžās.

Jekaterinoslavu, caur kuru tajos laikos gāja pasta trakts uz Krimu, māsas, pateicoties Kokoškina rūpēm, sasniedza diezgan ātri un ērti 12. novembrī ap pusdienas laiku. Bet tālāk, aiz Dņepras, jau sākās Jaunkrievijas vidiene, kur nebeidzamās rudens lietavas melnzemi bija pārvērtušas tik lipīgos un staignos dubļos, ka zirgu trijjūgi vairs nespēja pa tiem smagos tarantasus pavilkt, turklāt arī zirgu bija maz. Vajadzēja ratiem priekšā iejūgt pa trim pāriem vēršu, un, pirmo reizi uzticēdamas savu likteni šiem kūtrajiem dzīvniekiem, māsas cita citai teica:

— Ai, kā gan Pirogovs būs te braucis? Vai tiešām ar vēršiem, ak tu manu dieviņ! … Un kur gan viņš, mūsu Nikolajs Ivaničs, ir tagad?

OTRĀ NODAĻA «sevastopoles liktenis»

I.

Tieši tajā pašā laikā Nikolajs Ivanovičs Pirogovs sēdēja Krimas armijas un flotes virspavēlnieka kņaza Menšikova galvenajā mītnē.

Atcerēdamies, kā ar viņu bija apgājies otrs kņazs, Pirogovs, ģērbdamies, lai stādītos priekšā Menšikovam, bija izturējies ļoti uzmanīgi pret katru sīkumu. Būdams īstens valsts padomnieks un ordeņu kavalieris, daudzu zinātnisku grāmatu autors, viņš, gluži kā tikko praporščika pakāpē paaugstināts kadets, apjautājās sev pakļautajiem ārstiem, vai visi viņa formas tērpa piederumi kārtībā un vai viņš pareizi piespraudis savus daudzos ordeņus.

Tikai pēc tam, kad neviens vairs nevarēja viņam neko aizrādīt, Pirogovs atvieglots aplika ap pleciem apmetni «pret iespējamiem atmosfēras nokrišņiem»: laiks viņam šķita pietiekami silts, lai nevajadzētu uzspīlēt mugurā ziemas šineli, turklāt no forta Nr. 4, kur pēc atbraukšanas viņam bija ierādīts dzīvoklis, līdz Sausajai gravai nebija pārāk tālu jāiet.

Milzīgajos forta kazematos telpas izrādījās stipri plašas, un uz tām bija pārvietoti abi hospitāļi, ir armijas, ir flotes, un turpat bija iekārtoti dzīvokļi arī daudziem ārstiem: interventu lādiņi pagaidām līdz turienei neaizlidoja un fortā varēja justies pilnīgā drošībā.

Pirogovs, gadu piecdesmit vecs cilvēks ar sangvimķa temperamentu, asām, straujām kustībām, druknu, bet ne korpulentu augumu, platu pieri un pilnīgi kailu galvas virsu, porainu degunu, dziļi guļošām, skadrām, pelēkām, caur pieri lūkoties paradušām acīm, stūrainu seju un platu muti, bez ūsām, ko audzēt ārstiem bija aizliegts, bet ar nelielu, pēc formas apcirptu rūsganas krāsas vaigubārdu, gāja pa Ziemeļu pusi, ar patiesu labpatiku vērodams Sevastopoli.

Bija apmākusies diena, un zilganpelēkie, blīvie un pēc izskata ļoti mitrie mākoņi slīdēja lēni, taču saule mirdzēja spoži, un, raugoties no Ziemeļu puses, šķita, ka siltās, kaut arī jau novembra saules apspīdētā, sniegbaltā pilsēta ar sarkaniem dakstiņu jumtiem nemaz nebija cietusi šausmīgajā oktobra bombardēšanā, par ko Pirogovs bija lasījis un daudz dzirdējis.

Tieši šajā stundā valdīja klusums kā krievu bastionos, tā pretinieka baterijās, un nekas netraucēja Pirogovu gluži kā tūristam cieši raudzīties pāri platajam Lielajam reidam uz šīm skaisti izkārtotajām māju drūzmām, kas amfiteatra veidā pacēlās pār Dienvidu līci.

Reidā un līcī joprojām vēl stāvēja diezgan daudz iespaidīga izskata krievu kuģu, un, kaut arī Pirogovs jau bija uzzinājis, ka tālumā redzamais kuģu pusloks ir sabiedroto flotes sardzes vienība, tas viņā nemodināja nekādu nemieru, — tik patīkamu pārsteigumu izjuta Pirogovs par to, ka Sevastopole nemaz nebija pārvērsta drupu kaudzē. Tieši otrādi, raugoties ar viņa — ārstaķirurga vērtējošo skatienu, šis lieliski veidotais pilsētas organisms likās spējīgs sekmīgi cīnīties ar brūcēm un dzīvot ilgu mūžu.

Un Pirogovam šī prognoze pašam likās tik nemaldīga un tik ļoti gribējās tūdaļ ar kādu dalīties savos iespaidos, ka viņš pirmajam pretimnācējam, Donas kazakam, kas ar kroņa somu plecā vieglā solī gāja pāri peļķēm, jautāja:

—   Nu, kā tev, puis, liekas, vai «viņi» Sevastopoli ieņems?

Mazliet apmulsušais kazaks nostājās pamatstājā un, pielikdams roku ar izplestiem pirkstiem pie cepures, pavisam mundri atbildēja:

—   Viņiem tas nekad neizdosies, jūsu godība!

—   Lieliski, puis, ka tā domā!

—   Prieks censties, jūs… dzimtība! — kazaks norēca, ieraudzījis aiz apmetņa atloka šim acīm redzot tikko atbraukušajam, kaut kādam augstam ārstu priekšniekam kaklā pakārto krustu un zvaigznes stūrīti.

Pirogovs jau gribēja kazakam pavaicāt, kur īsti šajā gravā, ko sauca par Sauso, bet kas īstenībā bija ļoti mitra, atrodas virspavēlnieka mītne, bet ieraudzīja pie kādas pavisam neizskatīgas matroža mājiņas drūzmējamies oficieru grupu, kuri sēdēja gan zirgos, gan stāvēja kājās, un saprata, ka jautāt nav vajadzīgs: turpat kārtī plīvoja arī karogs, bet zem tā stāvēja sargzaldāts.

Kad pēc nepieciešamās pieteikšanas visgaišajam kņazam adjutants uzaicināja Pirogovu iet iekšā un viņš, uz mazā lievonīša atbrīvojies no sava apmetņa, iegāja pavisam mazā, zemā un patumšā, bet ļoti silti sakurinātā istabiņā, pretī pacēlās dzeltenā, pēc izskata krietni nospeķotā archalukā ģērbies vecs, sirms vīrs, kas bija sēdējis gultā, bet aiz galda pie lodziņa, pa pusei iegrimis mīkstā atzveltnes krēslā, pie papīriem sēdēja kāds cilvēks ar spalvu rokā un, tikai mazliet pametis acis uz atvērto durvju pusi, atkal noliecās pār savu darbu.

Ne uzreiz šajā garajā, kalsenajā un nogurušajā vecajā vīrā, kura galva sniedzās gandrīz līdz griestu sijām, Pirogovs pazina pašu Menšikovu, ko bija redzējis pirms dažiem gadiem.

Toreiz visgaišais kņazs Pēterburgas manēžā, neveiksmīgi lēkdams pār barjeru, bija nokritis no zirga un aizlauzis ribu, kāpēc arī pie viņa bija izsaukts uz konsultāciju slavenais ķirurgs Pirogovs; pie kņaza viņš bija aizgājis tikai vienu reizi, konstatējis, ka no šās avarijas kņaza organismam nekādas briesmas nedraud, ka aizlauztā riba, ieturot zināmu režimu, saaugs bez jebkādas medicīniskas palīdzības, — un Pirogovu vairs nebija traucējuši.

Taču šī nenozīmīgā epizode Menšikovam sarunas uzsākšanu ar Pirogovu acīm redzot atviegloja, jo kņazs Pirogovu atcerējās jau pēc pirmajiem vārdiem. Pie tam viņš ļoti laipni paklanījās un ne mazāk laipni, bet dīvaini un nedabiski smējās sīkiem smiekliņiem.

Pēc tam, pagriezies pret galdu, kņazs priekšnieka balsī teica:

— Nu, brālīt, izej ārā!

Atzveltnes krēslā sēdošais cilvēks izrādījās vienkāršs skrīveris; tas acumirklī uzlēca kājās un steidzīgi izgāj?.. Menšikovs laipni piedāvāja viesim labi iesildīto atzveltnes krēslu, bet pats, ar pūlēm saliecies, nosēdās savā ar paklāju apsegtajā saliekamajā gultā.

2.

Četrpadsmit gadu vecumā sācis studēt medicinu, deviņpadsmit gadu vecumā jau kļuvis par ārstu, divdesmit trīs gadu vecumā par medicinas doktoru un divdesmit sešu gadu vecumā par ķirurģijas katedras profesoru Tērbatas universitātē, Pirogovs bija viens no visievērojamākajiem cilvēkiem Krievijā un visizcilākais ārsts, kas pavirzījis medicinas zinātni stipri uz priekšu.

Un, ja arī tajos laikos to vēl neatzina visi, kas varēja spriest par zinātni un zinātniekiem, tad to saprata daudzi, kuriem bija gadījies strādāt kopā ar Pirogovu. Pa daļai to saprata arī Menšikovs, kas ārzemēs bija ieguvis veterinārā diplomu un izlasījis daudz medicinas grāmatu.

Jau Pēterburgā un pa ceļam uz Krimu no sastaptajiem oficieriem Pirogovs par virspavēlnieku bija dzirdējis daudz dažādu valodu.

Vieni apgalvoja, ka Menšikovs esot pilnīgi bezdarbīgs, neesot spējīgs komandēt armiju un gūt uzvaru kaut vienā kaujā; turklāt viņi stāstīja, ka kņazu ļoti neieredzot ne zaldāti, ne matroži, ne armijas, ne flotes oficieri, tāpēc ka viņš par karaspēku nemaz nerūpējoties, uz bastioniem nekad neejot un vispār «velns viņu zinot, par ko kņazs domājot un ar ko nodarbojoties».

—  Bet tomēr visam tam par spīti Sevastopoles liktenis taču atrodas viņa rokās? —• Pirogovs tādiem neizpratnē jautāja.

—   Tā jau ir visa nelaime, — viņam atbildēja, — ka Sevastopoles liktenis nokļuvis pavisam nemākulīgās un nolaidīgās rokās! Un, jo drīzāk no Sevastopoles padzīs tās likteņa noteicēju, jo labāk būs.

—    Padzīs, jūs sakāt? — Pirogovs brīnījās. — Redz, cik tālu jau nogājis! Un ko tad, pēc jūsu domām, varētu iecelt Menšikova vietā?

—   Jā, ko iecelt vietā, tas, lūk, nav viegli atrisināms jautājums, — Pirogovam atbildēja. — Taču, lai ieceltu ko ieceldami, bet Menšikovs jāatceļ, — citādi Sevastopolī nosargāt neizdosies!

Citi, pilnīgi pretēji, par Menšikovu atsaucās kā par lielu stratēģi, kas klusumā un slepenībā apdomājot plānu, kā pilnīgi satriekt sabiedrotos.

—   Tātad jums liekas, ka Sevastopoles liktenis uzticēts tieši tam cilvēkam, kam to vajadzēja uzticēt? — Pirogovs pilnīgi bez ironijas jautāja.

—   Katrā ziņā! — viņam noteikti atbildēja.

—  Tātad, īsāk izsakoties, Sevastopoles liktenis ir pats Menšikovs? — Pirogovs mēģināja precizēt.

—  Ja vēlaties, tā tas arī ir vārda tiešā nozīmē, — sarunas biedri viņam strauji piekrita.

Un, lūk, tagad Pirogovs, ar ārstam raksturīgu vērību raudzīdamies mazliet caur pieri, lūkojās uz šo «Sevastopoles likteni», kas, ģērbies dzeltenā, no priekšpuses ar taukiem notraipītā chalatā, sēdēja nabadzīgā, šaurā gultā ne tālāk par diviem soļiem un cieši lūkojās uz viņu ar tikpat vērīgām acīm.

—   Tātad jūs esat sūtīts pie manis… tieši no viņas augstības? — klusu un savādi čerkstošā balsī Menšikovs jautāja pēc ilgākas pauzes.

—   Tieši tā, jūsu gaišība, no viņas augstības arī es saņēmu noteiktus priekšrakstus un sumas ievainoto atbalstīšanai, bet ar visaugstāko pavēli esmu komandēts, lai stātos jūsu personīgā rīcībā, — Pirogovs centās atbildēt noteiktā kancelejas valodā, — un te būs mani komandējuma dokumenti.

No sānu kabatas viņš izvilka aploksni ar papīriem un, mazliet pacēlies, sniedza Menšikovam.

Visgaišais kņazs nesteidzīgi izvilka no futraļa brilles ar zelta ietvariem un iegrima papīru lasīšanā, bet Pirogovs aiz pārāk liela jūtīguma nezin kāpēc pēkšņi nosvīda, dzirdēdams, kādā klusā un čerkstošā balsī runā, un redzēdams, kā izskatās virspavēlnieks, kam viņš no šā brīža bija pakļauts.

«Kas tas īsti varētu būt? Vai prostracija?» Pirogovs izbijies domāja, kamēr Menšikovs šķirstīja un pētīja viņa papīrus.

Tad visgaišais kņazs nolika dokumentus sāņus un noņēma brilles.

—   Labi ārsti mums vajadzīgi, ļoti vajadzīgi, — viņš ierunājās. — Ārstu mums liels trūkums… Un arī tie, kas ir, slikti, hi-hi-hi …

Šie sīkie smiekli Pirogovam likās tik nepiemēroti, ka viņš paskatījās uz kurošos krāsni, kurā sprakšķēja mitra malka, un teica:

—   Pie jums ļoti karsti, jūsu gaišība!

—   Ak jums šķiet karsti? — Menšikovs savilka sirmos uzacu kušķīšus uz augšu. — Hi-hi-hi… Tikai tāpēc, ka jūs vēl esat jauns! … Redz, kad nodzīvosiet līdz manam vecumam, ari jūs sildīsieties pie krāsns — tie gadi! — Viņš pašūpoja galvu un, pārmainīdams sarunas tematu, piebilda: — Kā labi atbraucāt?

—   O-o! — Pirogovs uzreiz kļuva možāks. — Tas, jūsu augstība, jau nebija brauciens, bet īsts jūras ceļojums! Ceļoju pa dubļu okeānu.

— Pa stichiju, ko tieši pie mums Polijā atklāja Na-poleons, — Menšikovs mazliet pasmaidīja. — C'est lui qui a trouvй un cinquiиme йlйment en Pologne — la boue.

—   Jusu gaišība, esmu nācis pie bēdīgas atziņas, ka mūsu ceļi no Kurskas un tālāk uz dienvidiem un it īpaši Krimā ir tikai kavēkļi braucienā uz to vietu, kur jānokļūst! — Pirogovs ar sašutumu balsī teica.

—   Jā, rudenī mūsu ceļi — tie nemaz nav izbraucami, hi-hi-hi .. . Par to mums jāpasniedz pateicības adrese Kleinmichelam … Viņš — satiksmes ceļu ministrs — ir atstājis mūs bez ceļiem.

—   Protams, raugoties no medicīnas viedokļa, mūsu ceļos var saskatīt arī ko labu: tie neapšaubāmi veicina gremošanu, it īpaši tiem, kas slimo ar zarnu atoniju. Braukšana pa mūsu ceļiem ir lielisks vingrinājums visiem gremošanas orgāniem.. . Bet Konstantinogradā mums pašiem vajadzēja izvest zirgus no staļļa un iejūgt, un mēs no turienes aizbraucām, pat nesamaksājuši braukšanas naudu … Tā vajadzēja rīkoties tāpēc, ka stacijā nebija neviena cilvēka… Tiesa, tur pieklājīgā attālumā kāds parādījās ar pārsietu vaigu, bet tūdaļ izbijies nozuda … Caurbraucēji viņus, protams, briesmīgi piekauj, taču acīm redzot citādi nav iespējams: ja stacijas uzraugu nepiekausi — nekur neaizbrauksi!

—   Hi-hi-hi, — čerkstošā balsī Menšikovs atsaucās, un, lai nomāktu sevī kaut ko līdzīgu dīvainām bailēm, ko modināja šie visgaišā kņaza sīkie smiekliņi, Pirogovs mundri turpināja:

—   Bet, kas notiek uz Krimas ceļiem, tas nemaz nav aprakstāms! No Bachčisarajas līdz Sevastopolei vajadzēja vilkties veselas divas dienas! … Bachčisarajā, starp citu, sastapu pulkvedi Senšinu, ko jūs, jūsu gaišība, bijāt komandējis…

—   A-a! — Menšikovs mazliet atdzīvojās. — Tātad jūs viņu sastapāt?

—   Jā, un mēs abi kopā Bachčisarajā apskatījām hospitāli.

—   Nu, kā tur bija? Ko jūs tur redzējāt?

Pirogovs mazliet kavējās atbildēt. Viņš mēģināja atrast tādu izteiksmes veidu, kas nebūtu pārāk skarbs, un iesāka it kā aprakstoši:

—  Divas kazarmu mājeles — par mājām tās nosaukt nevar, jūsu gaišība, — taču tajās novietoti trīssimt sešdesmit ievainoto un slimo … Lāviņas … atstarpju starp guļošajiem nemaz nav: cits pie cita … Netīrumi… Smirdoņa, kaut vai cirvi var pakārt gaisā! Kārtības pilnīgi nekādas: blakus tādiem, kuriem brūces tīras, guļ ievainotie, kam jau piemetusies gangrena … Temperatūra ap divdesmit grādu, bet logi visur aizvērti, gaiss no āra tajā ellē nevar iekļūt… Senšins visu laiku turēja kabatas lakatiņu pie deguna …

—   Jā-a, jā-a … Bet divdesmit ceturtajā bija vēl sliktāk … Bija tik daudz ievainoto, ka mēs pat nezinājām, kur tos likt un ko ar viņiem vispār darīt…

«Kā tā, nezinājāt?!» Pirogovam gribējās gandrīz uzkliegt. «Par ko tad jūs zaldātus uzskatāt, ka jūs tos pametat kā suņus, tikko tie ievainoti? Un kā gan zaldāti var tādos apstākļos cīnīties, ja ir pārliecināti, ka jūs viņus neturat par cilvēkiem?»

Taču Pirogovs neteica to, ko domāja.

—    Visā drīzumā šeit ieradīsies vēl četri lielkņazienes

komandēti ārsti un kopā ar viņiem ap trīsdesmit žēlsirdīgo māsu…

Dzirdot pieminam žēlsirdīgās māsas, Menšikovs saviebās un ar diviem pirkstiem pakasīja pieri virs kreisās uzacs.

—   Nezin vai no viņām būs kāds labums, no tām ināsām? — viņš ar piepūli teica. — Ka tikai mums vēlāk nav hospitālī jāiekārto trešā — sifilisa nodaļa?

—   Nezinu, jūsu gaišība, — visiem spēkiem valdīdamies, Pirogovs pūlējās atbildēt mierīgi. — Doma par žēlsirdīgo māsu biedrības dibināšanu acīm redzot ir laba, mi māsas tur Pēterburgā jau bija hospitālī praksē… Atliek tikai palūkoties, kā veiksies piemērot viņu darbu šeit Krimā . ..

—   Jā, taisnību sakot, arī mums te ir kāda Darja . . . Stāsta, ka esot pārsējusi ievainotos pat pie Almas… Vispār palīdzējusi .. . Par to viņa ir saņēmusi pat medaļu … — Menšikovs skeptiski atmeta ar roku un piebilda: — Bet kā jūs pats, vai esat jau iekārtojies?

—• Man, jūsu gaišība, šeit Ziemeļu pusē baterijā ierādīja dzīvokli, krietni vien labāku par jūsējo, — Pirogovs ne bez nodoma pārlaida nicīgu skatienu virspavēlnieka mājoklim.

—   Hi-hi-hi … — Menšikovs atsaucās. •— Lūk, kā redzat, dzīvoju būdā .. .

Kņazs iebīdīja pareizā vietā noslīdējušo, ar ādu pārvilkto dīvana rulli, kas viņam aizvietoja spilvenu, izvilka no tā apakšas vēstuļu žūksni un paņēma brilles.

Pirogovs saprata, ka viņam jāiet prom, un piecēlās.

—   Jūsu gaišība, kā jums pašam ar veselību? — viņš jautāja vairāk aiz pieklājības nekā aiz līdzjūtības pret kņazu.

—   Nu, kā lai jums saku? Pie manām parastajām kaitēm, kā Jiekas, grib pievienoties vēl viena — Napoleona slimība, — neizprotami smaidīdams un smalkā baistiņā iesmiedamies, Menšikovs atbildēja.

—   Vai iesnas, vai?

—   Nē … Urina aizturējums… Ja atkārtosies, tad vajadzēšot pielietot Dvoržaka kateteru.

—   A-a! … Bet pie jums taču atrodas jūsu pastāvīgais ārsts, jūsu gaišība?

—   Jā, kā tad ne … ārsts Taube .. .

—   Taube? Šķiet, dzirdēts vārds … Starp citu, Taube gan ir plaši izplatīts uzvārds, — var būt, ka ari nebūs tas Taube, ko es kādreiz pazinu … Man ir tas gods atvadīties, jūsu gaišība!

—   Sveiki… Mēs jau te nedzīvojam tālu viens no otra, hi-hi-hi…

Chalatā ģērbtais, sadugušais vecais vīrs piecēlās kājās, tikko nenodauzīdams galvu pret griestu siju, un pasniedza Pirogovam roku, kas bija salta pat šajā pirts karstumā.

«Tad, lūk, kāds tas Sevastopoles liktenis!» aiziedams no būdas, Pirogovs apmulsis domāja. «Sevastopoles providence, faturns, liktenis … La-a-abs gan! Šīs grimases, šī vārgā balss, šie nervozie, sīkie smiekliņi, šis tiks, šis urina aizturējums (Napoleona slimība!), šī miroņa roka, šis nejēdzīgais joks par žēlsirdīgajām māsām, — kas tas viss ir? Marasmus senilis[3]?… Un tik vienaldzīga izturēšanās pret Bachčisarajas hospitaļa apstākļiem! … Vai tad tas būtu tāds sīkums, kas nepelna ne mazāko uzmanību? …»

Jau metās krēsla, kad Pirogovs gāja uz savu dzīvokli baterijā Nr. 4. Sākās apšaudīšanās, kaut arī lielgabalu grāvieni bija reti. Katrs milzīgo lielgabalu šāviens stipri satricināja gaisu, un dārdi ilgi nenorima, aizveldamies uz visām pusēm.

TREŠĀ NODAĻA «CIEŠANU NAMI»

1.

Apģērbies, cik iespējams, vienkārši un uzvilcis mugurā zaldātu šineli, ko viņam bija pagādājis kāds ārsts, kurš dzīvoja baterijā, Pirogovs otrā rītā gāja pārbaudīt marša hospitāli, kas atradās Ziemeļu pusē.

Pirogovu pavadīja reizē ar viņu atbraukušie ārsti: Sochraņičevs — cēlies no Donas kazakiem — un Obermillers — Baltijas vācietis. Bez tam vēl kopā ar Pirogovu gāja arī viņa senais darba biedrs — ārsta palīgs Kalašņikovs, cilvēks ar lielisku veselību, apskaužamu apetiti, lieliem saimnieciskiem talantiem, vienkāršu, bet trāpīgu asprātību, milzīgām darba spējām un it kā pilnīgi vienaldzīgs pret dažādām smakām, kāpēc bija neaizvietojams pie sastrutojušu ievainojumu pārsiešanas.

Kaut arī bija parastā rīta vizitu stunda, ārstu hospitālī nezin kāpēc nebija daudz, un tie slaveno ķirurgu sagaidīja ļoti godbijīgi, gluži kā savu jauno priekšnieku, bet Pirogovam pirmajā iepazīšanās dienā pret saviem profesijas biedriem gribējās izturēties bez jebkāda skarbuma, taču viņš ļoti drīz pazaudēja pašsavaldīšanos. Izrādījās, ka šajā hospitālī viņš atrada gluži to pašu, ko bija redzējis Bachčisarajā, tikai daudz plašākos apmēros, jo te ievainoto bija vairāk par diviem tūkstošiem. Daudz zaldātu gulēja tāpat rindā uz lāviņām vai vienkārši uz grīdas, un tiem apakšā nekas nebija paklāts, izņemot pašu bikses.

■— Kas tad tas, ko? … Es gribētu zināt, — ko tas nozīme? — Pirogovs sašutis jautāja.

Ārsti viņam skaidroja, ka nepietiekot gultu, ka nevarot nekur dabūt salmus gultas maisiem un matračiem; ka asinīs samirkušos salmus varot tikai mazliet pažāvēt un tie atkal esot jābāž tajos pašos gultas maisos.

—   Ievainotie, cik iespējams, vairāk jāsūta uz aizmugures lazaretēm, ja te viņiem nevar sagādāt cilvēciskus apstākļus! — Pirogovs atteica.

Taču ārsti apgalvoja, ka tos sūtot projām, cik vien esot iespējams, bet nepārtraukti pievedot jaunus ievainotos un tāpat arī slimos.

—   Es zinu, kā no šejienes uz aizmuguri ved ievainotos! — Pirogovs pārtrauca ārstus. — Es redzēju lazaretu ores ar ievainotajiem pa visu ceļu no Perekopas līdz Sevastopolei… Tās ores jau ir īsti moku rīki! Salmu tajās nebija, ievainotie zaldāti gulēja neapsegti! iDažam virs krekla uzvilkts tikai šinelis un vairāk nekāda apģērba! … Bet pa visu brauciena laiku lija lietus un pieturējās aukstums! Visā ceļā skanēja vaidi: tur veda ievainotos! Vai tā var nosūtīt dzīvus cilvēkus? Protams, puse no viņiem neaizbrauks līdz galam, bet kas būs vainīgs viņu veltīgajā nāvē? Ārsti… ne jau hospitāļu priekšniecība, nē, — lūdzu, nemēģiniet man to iestāstīt, — tieši jūs, ārsti! Jūs nedrīkstējāt pieļaut ievainotos tā nosūtīt!

Ārsti, protams, atbildēja, ka tagad, pēc Pirogova atbraukšanas, viņi cerot uz ievainoto transporta uzlabošanu, viņi esot pārliecināti, ka Pirogovam, bez šaubām, izdošoties panākt no priekšniecības to, ko viņi nav spējuši panākt. Arī ķirurģisko instrumentu komplekts hospitālī, pēc Pirogova novērtējuma, izrādījās ļoti trūcīgs, dažas lancetes bija nepieļaujami trulas, dažas pat salauztas.

Flotes un armijas hospitāļi bija iekārtoti viens otram blakus Ziemeļu pusē Michaila forta provianta noliktavās un pie tām uzceltajās barakās. Starp barakām zemi klāja lekni kaļķaina māla dubļi, no kuriem bija grūti izvilkt v kājas. Kaut arī rītos pārmainīja no salmiem pītos kājslauķus, jau ap pusdienas laiku tie bija galīgi pieķepuši ar dubļiem un tāpēc kļuvuši nelietojami.

Barakas bija ne vien netīras, bet pa šaurajiem un zemajiem lodziņiem telpās ieplūda arī maz gaismas.

—   Bet kā ir ar slimnieku uzturu? — Pirogovs jautāja dežurējošajam ārstam.

—   Sen jau rakstām ziņojumus par slimnieku uztura uzlabošanu, — ārsts atbildēja.

—   Reizēm jums laikam arī atbild? — Pirogovs painteresējās.

—   Ir bijuši arī tādi gadījumi. .. Solās uzlabot.

—   Vai gaidāt?

—   Gaidām… Un rakstām no jauna … Mūsu ziņojumiem taču jāiziet caur vairākiem resoriem, — uzreiz šo jautājumu nokārtot nevar, — jums, protams, tas zināms.

—   Bet pagaidām ievainotie un slimie pārtiek no šiem papīriem? — Pirogovs palūkojās caur pieri.

—   Ko lai dara? … Pie mums daudzi slimo ar Krimas drudzi. Šiem slimniekiem nepieciešams chinins gluži kā gaiss, bet chinina nav …

—   Vai arī par to jūs rakstāt?

—   Rakstām! Un ne jau mēs vien. Mums ir zināms, ka Chersonas gubernators rakstījis Charkovas ģenerālgubernatoram, lai tas atsūta Chersonas hospitālim kaut vienu mārciņu chinina, bet Charkovas ģenerālgubernators atbildējis, ka chinina neesot ne unces.

—   Chininain jābūt Odesā, — Pirogovs sacīja, — kā stāsta, Odesa taču joprojām tirgojoties ar ārzemēm. Vajadzēja pieprasīt no Odesas, rakstīt Odesas grieķiem, bet ne Charkovas gubernatoram!

—   Dzirdamas pat tādas muļķīgas baumas, it kā ne Odesā, bet daudz tuvāk — Kerčas noliktavās esot gan* drīz vai pieci pudi chinina!

—   Šīs baumas nekavējoties jāpārbauda! — Pirogovs. dzīvi iesaucās. — Tas ir noziegums — turēt noliktavā tik daudz nepieciešama preparata un neizsniegt lazaretēm! Par to šos neliešus vajag tiesāt pēc kara laika likumiem!

Taču ārsts, kas runāja ar Pirogovu, — vēl jauns cilvēks, kas pirms iestāšanās hospitālī bija nodarbojies ar privātpraksi, — tikai noplātīja rokas un klusākā balsī atbildēja:

—    Stāsta, ka izdota pavēle visā Jaunkrievijā ķert dēles un sūtīt uz Krimu slimo un ievainoto vajadzībām … Taču mēs dēles nezin kāpēc nesaņemam. Pie mums bija šāds gadījums: kādam oficierim stipri kontuzētas kājas ārstēšanai parakstīja dēles. Mēs griezāmies pie hospitaļa priekšniecības: «Vai dēles ir?» Atbild: «Bija, bet nobeidzās.» Tā arī mēs pateicām oficierim. «Bet vai brīvā tirgū dēles nevar nopirkt?» oficieris jautā. Mēs nosūtījām feldšeru dēles nopirkt, ja vien var dabūt. Un kas tad notika? Atrast jau atrada it kā pie viena armēņa, bet tas prasa imperiālu gabalā. Tā arī vajadzēja viņam samaksāt piecpadsmit zeltenieku par piecpadsmit dēlēm!

—   Bet tā jau ir gatavā laupītāju banda! — nevarēdams savaldīties, Pirogovs iekliedzās.

Ārsts ierāva galvu plecos, pagrieza pa labi un kreisi un, pārliecinājies, ka hospitaļa priekšniecības tuvumā nav, piebilda:

—  Jautājums par Kerčas chininu jāizmeklē tur uz vietas, bet ar dēlēm jau mums pašiem ir bijušas darīšanas.

2.

Šajā laikā, pārbraukuši barkasā pāri reidam, divi kāda kājnieku pulka zaldāti atnesa savu smagi ievainoto novadnieku: bumbas šķemba tam tikko bija sadragājusi kāju zem ceļgala.

Pēc izskata ievainotais bija spēcīgs puisis no jaunajiem rekrūšiem. Pirogovs viņu apskatīja pats un jautāja:

—   Kas tev vārdā?

—   Ierindnieks Arefijs Aleksejevs, —ievainotais žirgti atbildēja.

—  Redz, ko, draudziņ Arefij, to kāju tev vajadzēs noņemt, tā savu laiku jau nokalpojusi.

—  Tas jūsu ziņā, reiz jāņem nost, tad ņemiet, — Arefijs mierīgi atbildēja, un viņu ar nestuvēm, kas bija melnas no asinīm, ienesa operāciju zālē tie paši divi zaldāti, kas ievainoto bija atveduši no pilsētas.

Amputaciju izdarīja pats Pirogovs; zem chloroforma maskas Arefijs gulēja nekustīgi, bet, kad beidzot atguva samaņu, viņam jau pārsēja atlikušo kājas stulmu.

—  Vai tagadiņ jau esmu vienkājis, kā pienākas? — Arefijs jautāja vienam .no saviem biedriem.

3S

—   Tāds, ka labāku nemaz nevar vēlēties, — zaldāts atbildēja, pamezdams acis uz Pirogovu, un arī Pirogovs jautri atsaucās:

—   Tagad, brāl Arefij, ar tevi viss kārtībā … Nekas, gan jau arī bez kājas nodzīvosi līdz simt gadu vecumam.

—   Bet kur tad mans šinelis? — griezdamies pie viena no saviem biedriem, ievainotais zaldāts lietišķi jautāja. —• Izvelc, Riskunov, no kabatas, tur ir tāds maziņš vīstoklītis …

Riskunovs veikli ielaida roku šineļa kabatā un izvilka mezglā sasietu, netīru lupatu.

—   Vai šis, vai?

—   Tas pats jau būs!

Arefijs sāka atraisīt cieši sasieto mezglu, ar zobiem piepalīdzēdams pirkstiem. Beidzot viņš uzmanīgi izņēma no lupatas divus papīra rubļus un vienu no tiem sniedza Pirogovam.

—   Jūsu labdzimtība, saņemiet no manis par jūsu godīgajām pūlēm, — ievainotais zaldāts svinīgi teica — Pats redzu, ka esat centušies man kāju labi noņemt, man pat nemaz nesāpēja! Ņemiet, jūsu labdzimtība, cik nu spēju maksāt, lai dievs jums dod veselību!

—   Rau, kāds! Vai redzējāt! — pagriezies pret Obermilleru un Sochraņičevu, Pirogovs smaidīdams teica un pamāja ar galvu uz ievainotā zaldāta pusi; bet Kalašņikovs nenocietās, ievainotajam nepateicis:

—   Ek tu, lauķis gatavais! Kāpēc viņa ekselenci sauc par labdzimtību?

—   Vai patiešām ekselence? — Arefijs izbrīnījies un apjucis kādu brīdi cieši raudzījās uz Pirogova plato, kailo galvvidu: bija grūti pat ticēt, ka ģenerāļi operētu zaldātus.

Pirogovs atbīdīja Arefija roku, kurā tas turēja asignāciju, un smaidīdams teica:

—   Par daudz, draugs Arefij, tu gribi man dot, — pusi no visa sava kapitala! Noglabā savu rublēnu: tas tev noderēs, kad vajadzēs kruķi gādāt, bet kāju noņemšana ir mans darbs, -kaut arī esmu ekselence, — par to jau saņemu algu.

Arefijs saprata, ka nav iznācis īsti lāgā, kaut ari bija gribējis rīkoties pēc labākās apziņas; viņš pielika savu rubli pie lupatā palikušā un pietvīcis sacīja:

—   Lūdzam piedošanu, jūsu ekselence!

—   Vai negribi tēju? — Pirogovs ātri jautāja.

—   Ak tēju? Vis-spazemīgi pateicamies! — Arefijs kā ierindā atbildēja, bet, paskatījies uz saviem biedriem, kuri smaidīja, bikli pasmaidīja arī pats un piebilda: — Bet varbūt tējas vietā pavēlēsiet iedot mēriņu šņabja, lai paliktu siltāk, jūsu ekselence?

—   To, brāl, var! Mēriņu šņabja tev var mierīgi pasniegt, — Pirogovs tūdaļ piekrita, un drīz turpat operāciju zālē Arefijam tika atnests kroņa parauga alvas mēriņš degvīna.

Arefijs žirgti pacēlās, atbalstījās uz elkoņa, nolieca galvu uz Pirogova pusi, priecīgi nomurmināja: — Uz jūsu veselībām! — izdzēra degvīnu, mēriņu no lūpām neatņemdams, nokrekšķējās, aizmiedza acis, svētlaimīgi pagrozīja kaklu, ar saliektu pirkstu noslaucīja lūpas un pēkšņi sacīja jau pavisam negaidītā, bērnišķīgi lūdzošā balsī:

—   Jūsu ekselence! Es jums, redz, ko gribēju sacīt, neņemiet tikai par ļaunu! Redz, abiem maniem biedriem, viņi jau manis dēļ dikti nopūlējās — atgādāja mani, kur vajadzēja, — vai arī viņiem nevarētu iedot pa čarkai? Viņi taču tā nopūlējās manā labā, vai tad ne?

Ticu, bral, ticu, — Pirogovs Arefijam uzsmaidīja ar visu plato, labsirdīgo muti. — Katrā ziņā arī viņiem dosim pa mēriņam šņabja: ir pelnījuši.

—  Vis-spazemīgi pateicamies, jūsu ekselence! — Izslējušies kā ierindā, noskaldīja abi jēgeri, platām acīm raudzīdamies uz dīvaino ārstu.

3.

Pirogovs hospitālī pavadīja vairākas stundas, iztaujādams un apskatīdams ievainotos, reizēm pats operēja tos, kam vēl nebija no ievainojumiem izvilktas štuceru lodes vai sīkas sprāgstošo lādiņu šķembas: ķirurgu Sevastopolē bija maz, bet ievainoto pēc Inkermanas kaujas ap septiņi tūkstoši, bez tam pēc nakts izbrukumiem un parastajām dienas apšaudēm, kaut arī tās nebija sevišķi spēcīgas, hospitālī katru dienu atveda jaunus ievainotos.

Tiesa, Inkermanas augstienē ievainotos steidzīgi veda no Sevastopoles uz aizmuguri ar tiem pašiem «moku rīkiem», kurus Pirogovs bija redzējis pa ceļam uz Sevastopoli; šo nelaimīgo vaidi skanēja visā mēmajā, lietavās un dubļos iegrimušajā stepē.

Bet ievainoto vietā hospitāļos sāka ievest simtiem saslimušo ar «izsitumu karsoni», «tifusu», tas ir, ar izsitumu tifu, par kura cēloni tajos laikos uzskatīja zemnīcu, bastionu un bivaku slikto gaisu un drēgnumu, miasmus no nenovāktajām maitām un neapraktajiem cilvēku līķiem — kara upuriem.

Pirogovs asi izjuta, ka šajā ziņā nekādi nespēj palīdzēt ne cietokšņa garnizonam, ne tiem karapulkiem, kas atradās klajā laukā.

—   Protams, — viņš teica hospitaļa ārstiem, — vispirms vajadzētu gādāt, lai apraktu visas maitas, kas te guļ visur gandrīz vai ik uz soļa .. .

—   Peld pat līcī, — ārsti papildināja.

—   Nu redziet! Līcī — pašā pilsētā!.. . Mani virspavēlnieka rīcībā nosūtīja pats valdnieks, tomēr es neesmu, diemžēl, nekāds pilntiesīgs priekšnieks, — redz, kādas tās lietas! Jūsu priekšnieks medicinas darbā, kā esmu dzirdējis, te esot Šreibers — ģenerālštābā ārsts un, tāpat kā es, īstens valsts padomnieks …

—   Mēs viņu esam redzējuši tikai vienu reizi, — ārsti teica.

—   Kā tad lai viņu arī varētu vairāk redzēt? Viņš, zināms, nemitīgi sastāda atskaites par ievainoto un slimo kustību un raksta citus papīrus, — kā tad lai viņu dabūtu redzēt? Bet par to, lai nosūtītu kaut vienu bataljonu pilsētas apkārtnē aprakt visus nenovāktos līķus un maitas, neviens nerūpējas … Pa ceļam uz Simferopoli dubļos guļ varbūt vesels tūkstotis nosprāgušu vēršu un zirgu! Katrs taču var iedomāties, kas te Sevastopolē notiks pavasari, ja par maitu aprakšanu neviens negādās jau tagad! Es, protams, par visu to ziņošu personīgi viņa gaišībai, bet. . . par panākumiem negalvoju .. . kaut arī visiem spēkiem centīšos kņazu pārliecināt.

Tajā pašā dienā Pirogovs kopā ar savu štābu pārbrauca pari līcim uz pilsētu, lai apskatītu Muižniecības namā iekārtoto galveno pārsiešanas punktu un citas tikpat skumjas vietas.

Ģērbies vienkāršā zaldātu vadmalas šinelī un atstūmis pakausi ārsta cepuri, Pirogovs gāja no Grafa piestātnes un, jo tuvāk nonāca Muižniecības namam, jo vairāk raudzījās apkārt, skaļi izteikdams savu prieku par to, ka nekādi īpaši, bombardēšanā nodarīti postījumi pilsētā nebija redzami, bet Muižniecības nama skaistā celtne viņu pilnīgi sajūsmināja.

Bet, tikko iegājis lielajā dejas zālē ar logiem uz divām pusēm, viņš paraustīja nāsis un pārsteigts atskatījās uz saviem ārstiem.

Arēji tur valdīja daudz lielāka tīrība nekā Ziemeļu puses barakās. Vienāda izskata gultas stāvēja pareizās rindās, ne pārāk tuvu cita pie citas, un pie gultām bija nolikti zaļi, vienādi galdiņi; zālei bija parketa grīda, un starp gultu rindām pat spīdēja baltas grīdsegas, gluži kā īstā slimnīcā, taču pretī sitās smaga, briesmīga līķu kambara smaka un neviļus spieda meklēt kabatā mutautiņu vai papirosu etviju.

Vienīgi brašais ārsta palīgs Kalašņikovs izrādīja diezgan dzīvu interesi, apskatīdams augstās, baltās, ar sārta marmora pilastriem rotātās sienas: šī zāle viņam šķita tikai pārāk grezna pārsiešanas punkta vajadzībām.

Par šo ārsta palīgu tiešām varēja nodomāt, ka tam nemaz nav ožas spēju, taču viņš pirmais noliecās pie parketa dēlīšiem, kas jau bija izliekušies uz augšu un šur tur saplaisājuši, cieši paraudzījās uz tiem un teica Pirogovam:

—   Kā liekas, šajās plaisās būs gandrīz vai veršoku dziļumā sasūkušās asinis: tās arī pūst… Laikam grīdas mazgā ar lūku slotām, — bet vai tad plaisās iesūkušās asinis var izmazgāt?

—   Jā, šī māja pamatīgi jāizvēdina, — Pirogovs atbildēja.

Ievainotie gulēja gultās zem vienādām, pelēkām segām, bet, apstaigājot tos kā vizitē, Pirogovs drīz vien redzēja arī šeit to pašu nejēdzīgo nekārtību, kas viņu jau bija pārsteigusi Bachčisarajā un ko tas bija redzējis hospitālī Ziemeļu pusē: ar gangrenu sirgstošie, kuru dienas jau bija skaitītas, bet ievainojumi inficēja gaisu, gu lēja blakus tiem, kas vēl nemaz netaisījās mirt, kam pēc visām zīmēm spriežot, vajadzēja atveseļoties un atgriezties ierindā. Bez tam šeit nezin kāpēc bija atstāti arī viegli ievainotie, kaut gan viņus daudz labāk būtu novietot kādā citā, ne tik bēdīgā vietā vai pat pēc pārsiešanas nosūtīt atpakaļ uz viņu karaspēka daļām.

Pirogovs konstatēja, ka vairāki ievainotie saslimuši ar rozi.

— Nu, šo nejēdzīgo kaiti viņi ir dabūjuši šeit pat! — viņš sašutis teica. — Varu droši apgalvot, ka šādu saslimšanas gadījumu būs ar katru dienu vairāk… Nē, ziniet, katrā ziņā šis pārsiešanas punkts pamatīgi jāiztīra un jāizvēdina: tas kļuvis jau veselībai ārkārtīgi bīstams!

Ap Pirogovu drūzmējās vairāki vietējie ārsti, kas bija steidzīgi sanākuši, starp tiem bija viens amerikanis un divi Prūsijas vācieši — visi ķirurgi. Pirogovu tie pazina pēc viņa zinātniskajiem darbiem un raudzījās uz viņu ar lielu godbijību.

Korī, no kura vēl 30. augustā skanēja Borodinas pulka orķestra spēlētie tuši un valši, tagad bija iekārtota noliktava, kur glabājās saites, korpija, kompreses, veļa, segas un viss, kas nepieciešams ievainotajiem, bet agrākajā biljarda istabā — plašā un gaišā, ar greznām, zelta iespiedumiem rotātām tapetēm izlīmētā telpā — bija iekārtota operāciju zāle.

Sajā istabā, kur Pirogovam turpmāk vajadzēs izdarīt milzīgi daudz amputaciju, trepanaciju un rezekciju, viņš kādu brīdi uzkavējās, novērtēdams apskatīja gan skapī nolikto instrumentu krājumu, operāciju galdu, pētīja, kā gaisma pa logiem krīt uz šo galdu, centās iepazīties ar visu citu, kas ietekmē operāciju izdošanos.

Šai istabā Pirogovu arī atrada visgaišā kņaza leibmediķis Taube, kuru Menšikovs bija komandējis pavadīt Pirogovu un kurā viņš vairs tikko sazīmēja savu veco paziņu, bijušo Tērbatas universitātes studentu.

Tagad Taube bija drukns gara auguma cilvēks ar mīklainu'smaidu tuklajā sejā, runāja lēni, cienīgi, iespaidīgi, kā piederas īstam leibmediķim. Studiju laikā Tērbatā Taube bija garš un slaids jauneklis gaišiem matiem un paniski baidījās no eksāmeniem.

īpaši traģiski šis students jutās to eksāmenu laikā, kas bija jānoliek ārsta grada iegūšanai. Viņš bija pat nolēmis saslimt, lai nevajadzētu iet uz eksāmeniem. Taču bargais dekāns Valters pedeļiem pavēlēja Taubi atvest uz savu māju, lai viņu noeksaminētu tajos priekšmetos, kuros pais lasīja lekcijas. Tā ka pavēle bija stingra, tad ļoti iespējams, ka pedeļi ar studentu Taubi nebija apgā jušies visai maigi, bet Valtera mājā viņš tika atvests. Taube tomēr noteikti paziņoja, ka viņš, kājās stāvēdams, nevarot atbildēt.

—   Sēdieties atzveltnes krēslā! — Valters viņam pavēlēja.

Tomēr ari krēsls Taubi neapmierināja.

—   Es nevaru sēdēt, — viņš drūmi atbildēja.

—  Tādā gadījumā atgulieties uz dīvana! — Valters uzkliedza.

Pedeļi Taubi noguldīja uz dīvana, atnesa aukstu ūdeni, un eksāmens sākās … Uz anekdotēm kārajā Tērbatā ilgi pārrunāja šā oriģinālā eksāmenā sīkumus. Bet tagad Pirogovs redzēja, ka tiešām taisnība vecajai franču parunai: «Rira bien, qui rira le dernier,» [4] — virspavēlnieka leibmediķis, runādams ar Pirogovu, smaidīja ir augstprātīgi, ir varbūt pat mazliet vēlīgi.

Vienā no Muižniecības nama agrākajiem kabinetiem, turklāt tieši tajā, kur vēl nesen, pavisam tikai pirms divarpus mēnešiem, Menšikovs un citi dienesta pakāpēs vecākie Sevastopoles garnizona un flotes komandieri apsprieda jautājumu, vai sabiedrotajiem pietiks drosmes izcelt desantu, — Pirogovs sastapās ar Dašu.

Šajā kabinetā gulēja kādi desmit smagi ievainoti un jau operēti matroži un zaldāti, starp tiem atradās arī viens francūzis, kam roka bija noņemta līdz plecam; ar sajūsmas pilnām acīm francūzis raudzījās uz Dašu, kas palīdzēja feldšerim pārsiet viņa kaimiņu, un nemitīgi atkārtoja:

— Ah, la soeur, la soeur!

Uz šo pārsiešanas punktu Daša bija pārcelta tikai pirms dažām dienām, pēc tam kad liels angļu lādiņš viņas mājiņu Kuģu priekšpilsētā bija pilnīgi sagrāvis, bet šeit, jaunajā darba vietā, Daša centās izturēties kā piedzīvojusi slimnieku kopēja, kas labi pazīst lazaretes apstākļus un jau no pusvārda saprot, kas un kā jādara.

Daša jau bija paguvusi pierast pie pārsiešanas punkta ārstiem, bet, kad tie vairāki uzreiz, turklāt dažu jaunu ārstu pavadībā ienāca šajā nelielajā palatā, Dašu tāds ārstu daudzums nevarēja nesatraukt, un viņa, pagriezusies pret tiem, palika stāvot ar saiti rokās, ar jautājumu plaši ieplestajās, zilajās acīs, un viņas sirds neviļus sastinga.

Bet Pirogovs, ieraudzījis viņai pie krūtīm uz baltā priekšauta Annas lentā karājamies sudraba medaļu, uzreiz saprata, ko viņš redz, taču drošības labad pusbalsī jautāja Taubem:

—   Vai Darja?

—   Jā, tā ir Darja, — Taube augstprātīgā iecietībā pasmaidīja.

—   Hm … Bet es biju iedomājies, ka tu, Darja, būsi daudz vecāka. Nu, sveika! — Pirogovs jautri teica.

—   Sveiki, jūsu… — Darja sastostījās, nevarēdama noteikt Pirogova dienesta pakāpi.-

—   Nu ko, vai strupceļā? — Pirogovs izlikdamies sarauca uzacis. — Laid vien, cik iespējams, augstāk! — Paskat tikai, arī medaļu jau esi izpelnījusies, oho!

—   Bez tam vēl piecsimt rubļu naudā, — it kā atzinīgi, it kā nicīgi piebilda Taube.

—    Pieci simti? Nu, paskat tikai! Vai būsi precējusies?

—   Nebūt ne, neprecējusies, — Daša atbildēja.

—   Apskaužama līgava! Kas tad īsti Dašu tā apbalvoja, — vai viņa gaišība? — Pirogovs brīnīdamies Taubem jautāja.

—   Nē-ē, — Taube mazliet savilka seju neizprotamā grimasē. — Apbalvota pēc pavēles no Pēterburgas.

—   A-a! Bet kāds taču no šejienes būs rakstījis ieteikumu?

—   Kā liekas, tad nelaiķis admiralis Korņilovs, cik esmu dzirdējis …

—   Lūk, kas, tad saprotams… Redz, Darja, drīz šeit ieradīsies vesela žēlsirdīgo māsu vienība, lai tev vienai pašai te nebūtu baigi, — Pirogovs uzlika roku Dašai uz pleca.

—   Kas tad nu te par baigumu? — Daša brīnījās. — Tagad jau šaušana arī stipri vien aprimusi.

Daša centās runāt klusu, kaut arī pilnīgi saprotami, bet, kā redzams, arī šī ar nodomu klusinātā meitenes balss uzbudināja vienroci francūzi.

—   La soeur! — viņš atkal teica, ar sajūsmu raudzīdamies tikai uz Dašu, bet ne uz šiem ienācējiem.

Varbūt francūzis šajā brīdī bija aizmirsis, ka atrodas gūstā, ka ir smagi ievainots, ka guļ hospitaļa gultā,, nevis Marseļā un pat ne S kut ari, bet tajā pašā Sevastopolē, kur bija kļuvis par kropli. Likās, ka viņš nepievērš ne mazāko uzmanību ne šiem palatā ienākušajiem, svešajiem krieviem, ne to vidū stāvošajam Pirogovam — druknajam cilvēkam ar stūrainu un plikpaurīgu galvu kā Sokratam. Likās, ka francūzim skaidra tikai viena patiesība: dunēdami nāk un aiziet kari, nāk un aiziet ārsti ar savām lancetēm, — sieviete paliek.

Bet Pirogovs, uzmanīgi un vērīgi lūkodamies no nokareno uzacu loku apakšas uz visu, kas bija a.p viņu, ari uz francūzi un Dašu, Sochraņičevam teica:

—   Lai nu arī dažādie gudrinieki un skeptiķi domā un saka, ko vien grib, tomēr ideja sūtīt uz šejieni māsas ir lieliska!

4.

Kad Pirogovs izgāja no bijušā līksmības nama, kas tagad bija kļuvis par vaidu, asiņu un drudža murgu namu, viņa uzmanību saistīja netālu stāvošā divstāvu koka ēka, kurai tuvojās zaldāti, nesdami pārklātas nestuves.

—   Kas atrodas tur? Vai vēl kāds pārsiešanas punkts? — viņš jautāja Taubem.

—   Nē, Nikolaj Ivanovič, tur vairs nevienu nepārsien, — Taube mīklaini pasmaidīja. — Tas ir tikai morgs.

—   Līķu kambaris! Lūk, kā! Un kur tad pēc tam no šejienes? Vai pāri līcim uz Ziemeļu pusi?

—   O, jā-ā .. . Līķus te izvada bez garām ceremonijām, — te ir tāda kā kapliča … Pēc tam miroņus iekrauj' barkasā un ved aprakt. Tā ir bijusī ķeizarienes Katrīnas pils, bet īsi pirms sabiedroto desanta izcelšanas tur atradās viņa gaišības rezidence!

It kā brīnīdamies par šās vel ne visai vecās māias untumaino likteni, Taube pavēzēja roku un piebilda:

—   Bet šā pārsiešanas punkta, tas ir, pirmā pārsiešanas punkta nodaļu mēs iekārtojām netālu no šejienes tirgotāja Guščina mājā … Tirgotājs Guščins no Sevastopoles aizbrauca, un viņa māja palika tukša …

—   Cik ievainoto var novietot Guščina mājā? — jautāja Sochraņičevs, kaut arī vēl pajauns, tomēr cienīga izskata padrukns un solids cilvēks.

—   Tur… ja novieto ciešāk nekā šeit, tad varbūt ap simt divdesmit, varbūt pat visus simt piecdesmit… Bet te divi simti, kopā, teiksim, ap trīssimt piecdesmit..,

—   Vai tomēr tas nav par maz? — Pirogovs jautāja.

—   Pagaidām, tā teikt, ziemas sezonā, mēs domājam iztikt, — ne gluži bez cienīguma atbildēja Taube, it kā tas būtu pilnīgi atkarīgi tikai no viņa: ja gribēs iztikt, tad ari iztiks. — Bet, kas attiecas uz Kuģu pusi, tad tur jūrnieku kazarmās ierīkotais otrais pārsiešanas punkts ir daudz lielāks, pat vairāk reižu lielāks: tur var novietot ap pusotra tūkstoša cilvēku … Rīt mēs varētu, tā man šķiet, apskatīt arī otro pārsiešanas punktu.

—   Vai jums liekas, ka šodien jau par vēlu? — Pirogovs mazliet neapmierināts jautāja.

Taube palūkojās uz sauli, uz Pirogovu un, nesteidzīgi vilkdams pulksteni no kabatas, teica:

—  Man liekas, ka vajadzēs diezgan daudz laika, bet mēs patlaban …

Viņi vēl stāvēja uz platajām marmora kāpnēm, kad pie tiem pienāca no ātras iešanas sakarsusi, pēc izskata gadu septiņpadsmit veca meitene un, ieraudzījusi drukno Taubi, kas starp pārējiem izturējās kā saimnieks, sniedza tam kādu pelēku oficiālā izskata aploksni un jautāja it kā viņam, it kā visiem pārējiem, kas stāvēja uz kāpnēm:

—   Laikam šeit, man tā teica, atrodas pirmais pārsiešanas punkts?

—   Vai jūs pie kāda ievainota oficiera? •— Pirogovs jautāja, aplūkodams meitenes zilo, ar zīda mežģinēm rotāto cepuri un svaigo seju.

—   Nē, es atnācu šurp, lai… — meitene sastomījās, pūlēdamās atrast vārdu, lai nebūtu jāsaka «kalpotu», un beidzot noteica: — Lai palīdzētu …

—   Kam palīdzētu? Un ar ko tad īsti? — Pirogovs neizpratnē vaicāja.

Šajā brīdī Taube, kas jau bija paguvis aploksni atplēst un pārlaist papīram acis, ar tikko jaušamu izsmieklu balsī viņam teica:

—   Lai to saprastu, Nikolaj Ivanovič, jāizlasa pavadraksts, kurā sacīts, ka «ar Sevastopoles pilsētas garnizona priekšnieka rīkojumu atļauts… atvaļinātā 2. ranga kapteiņa meitai Varvarai Zarubinai no tūkstoš astoņi simti piecdesmit ceturtā gada novembra mēneša zemāk minētā datuma pirmajā pārsiešanas punktā kopt ievainotos un slimos karavīrus . ..» utt., parakstījis ģenerālleitnants Mollers.

—  Tā-ā! — labvēlīgi smaidīdams, Pirogovs novilka. — Tas nozīmē, ka labam medniekam zvēri paši nāk pretī! Bet kur jūs, jaunkundz, mācījāties kopt ievainotos?

Varja Zarubina tikai tagad saprata, ka pats galvenais starp visiem, kuri stāvēja viņai priekšā uz kāpnēm, ir tieši šis cilvēks ar apvalkātu zaldāta šineli mugurā, kam nebija nekādu uzpleču.

—   Es ātri iemācīšos, — viņa klusu atbildēja, gandrīz lūdzoši raudzīdamās uz Pirogovu, bet tas ar tēvišķīgu pieskaņu balsī sacīja:

—   Ja vien pati nesaslimsiet, iemācīties, protams, var … Drīz šeit ieradīsies žēlsirdīgās māsas, lūdziet, lai jūs uzņem viņu biedrībā, varbūt uzņems … Turklāt arī šeit, — Pirogovs pamāja ar galvu uz Muižniecības nama durvju pusi, •— jau strādā viena meitene —• Daša, — lieliska meitene! Ejiet pie viņas, iepazīstieties! Daša jūs iemācīs pārsiet ievainojumus …

Bet, atcerēdamies, kā pats bija saviebies un pievilcis lūpu pie deguna, ieejot zālē, kur atradās ap simt gultu ar ievainotajiem, Pirogovs piebilda:

—   Starp citu, ja jums šejienes apstākļi liksies pārāk grūti un jūs pēc piecām minūtēm aizbēgsiet uz mājām, mēs par to jūs tomēr nenopelsim, — tātad norunāts.

Varja paskatījās uz Pirogovu, uz Taubi, uz pārējiem un ar jaunībai raksturīgo pašpaļāvību atbildēja:

—   Nē, es izturēšu! Es katrā ziņā visu izturēšu!

—   Nu, tad jau lieliski, — Pirogovs pasmaidīja par Varjas dedzību. — Bet mēs iesim uz tirgotāja Guščina māju.

CETURTĀ NODAĻA JAUNIEŠI

1.

Dažas dienas pirms tam Vitja Zarubins aizgāja uz leitnanta Zervē bateriju, atcerējies, ka šis leitnants bijis viņa tēva dienesta biedrs, bet baterija, kuru Zervē komandēja, atradās blakus Korņilova bastionam, kā tagad saskaņā ar paša cara pavēli sauca Malachova kurgānu.

Vieta, kur bija ievainots admiralis Korņilovs, jau pati par sevi pievilka Vitju, bez tam viņš cerēja, ka Zervē, kas jau ilgi pirms Sinopas kaujas bieži viesojās Zarubinu mājā, bija pazinis Vitju jau kā zēnu un saucis viņu pavisam vienkārši par «Vitjuku», nepavēlēs viņam tūlīt aiziet no baterijas.

Kāds sagūstīts angļu oficieris bija palaidis baumas, it kā Korņilovs, kas 5. oktobrī jājis pa bastioniem, no tuvākās interventu baterijas ticis pamanīts, jo jājis zeltainas krāsas zirgā ar gaišām krēpēm. Interventi tikai nav zinājuši, ka jātnieks ir Korņilovs, bet sapratuši, ka jāj kāds iespaidīgs ģenerālis, un gaidījuši, kad tas Malachova kurgānā atkal pieies pie sava zirga, lai tad šautu uz viņu ar lielgabalu.

Korņilova zirgs tiešām bija tāds — zeltainu spalvu un gaišām krēpēm, •— bet, kad šīs baumas nokļuva līdz Vitjam, zēns negribēja ticēt, ka varētu saskatīt kaut vai ar visspēcīgāko tālskati šo zirgu caur biezajiem dūmiem, kas pilnīgi ietina bastionus. Vitja tūdaļ nosprieda, ka šīm baumām nav nekāda pamata, taču viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās šīs baumas pārbaudīt pašam.

Tiesa, Kapitolina Petrovna katru dienu no rīta viņu nozvērināja «nevazāties ap visiem tiem bastioniem un baterijām», un Vitja solījās tur «nevazāties». Viņš bija paklausīgs dēls, mīlēja savu māti un viņu labi saprata. Vitja redzēja, ka no sakropļotā tēva pleciem uz viņu pārnāk visas rūpes par ģimeni un māju, un slepeni pat ar to lepojās. Būdams piecpadsmit gadu vecs, viņš pats sev sāka likties daudz vecāks.

Bet šajā dienā, kā vispār pēc 2. novembra vētras, bastionos valdīja klusums. Parasti visa Zarubinu ģimene, glābdamās no lādiņiem, rītos pameta savu māju un devās vai nu uz admiralitati, vai Ziemeļu pusi. Tagad to darīt nevajadzēja: visi jau bija pieraduši pie gausās un gurdās apšaudīšanās, un tā vairs nevienu nebiedēja, — niknu kanonadi neviens negaidīja un par to nedomāja, pat Kapitolina Petrovna piemirsa Vitju kā parasti nozvērināt: zēns šajā dienā jutās gandrīz pilnīgi brīvs.

Zervē baterijā Vitja nokļuva, neviena nekavēts, un tur zēnam viss šķita ārkārtīgi interesants: ir garstobraino čuguna lielgabalu rinda, ar kuriem viņš jau bija iepazinies uz kara kuģiem, gan spurainie slauķi, kas rēgojās pie lielgabaliem, ir dēļu platformas, pa kurām pēc izšaušanas lielgabali ripoja atpakaļ, ir no fašinām un smilšu maisiem celtie brustveri, ir pie lielgabaliem redzamās ložu kaudzes — ciemkukuļi ienaidniekam, ir savos posteņos stāvošie signalisti, ir matrozis, kas, izmantodams klusumu, piesita pie sava zābaka papēža zoļādas gabaliņu, ir otrs matrozis, kurš koncentrēti un cītīgi skaļā balsī pa balsienam burtoja plānu, netīru, saņurcītu grāmateli, kas pēc izskata atgādināja kāda svētā dzīves apraksta grāmatiņu.

Taču Vitja visvairāk pārsteigts jutās, ieraudzīdams gadu desmit vecu puišeli, ģērbušos viņa augumam pāršūtā matroža bušlatā, kas tomēr zēnam sniedzās līdz papēžiem, un ar raibām lentītēm rotātu, apaļu formas cepuri galvā. Puisēns ļoti nopietni rīkojās ap kāda lielgabala tēmēkli.

— Ko tu te īsti dari? — Vitja pat mazliet skarbi zēnam jautāja.

Puišelis pacēla uz viņu gudras, pelēkas acis un, uzreiz sapratis, ka jautātājs nav nekāds priekšnieks, pašapzinīgi atbildēja:

—   Es te piederu pie apkalpes.

—    Kā tā, pie apkalpes? Pie kādas apkalpes? — Vitja nesaprata.

—   Nu, pie lielgabalu apkalpes, — zēns pamāja uz lielgabala aizslēga pusi.

—   Nemuldi niekus! … Pie tēva būsi atnācis, vai?

—   Tēva vairs nav — kritis, — puišelis nopietni atbildēja. — Es tagad esmu viņa vietā.

—   Kā tā — «viņa vietā»?

—   Tā … Esmu tēmētājs, tāpat kā bija mans tētis …

—   Ek, kur varens tēmētājs atradies! — Vitja viegli uzsita pa zēna apaļo cepuri un uzstūma to viņam uz acīm.

Bet matrozis, kas burtoja grāmateli, uzskatīja par vajadzīgu puišeli aizstāvēt.

—   Viņš jums, junkera kungs, teica skaidru patiesību: viņam tēmēšanā tik asa acs, ka labāku nemaz nevar vēlēties!

—   Cik tad viņam gadu? — Vitja brīnījās.

—   Ir jau divpadsmit, — matroža vietā puišelis steidzīgi atbildēja, bet matrozis viņam padraudēja ar pirkstu:

—   Nikolka, nemelo! Redz, kāds draņķīgs puika: citās lietās nemānās, bet, kā pajauta par gadiem, tā katru reizi kaut cik piemelo! Viņam jau vēl nav pat vienpadsmit, — es to noteikti zinu: biju viņa kristībās, bet šim tikai gribas, lai būtu vairāk… Ek Nikolka, Nikolka!

Taču Nikolka nemaz nenokaunējās, ka pieķerts melos, tikai braši pameta ar galvu uz grāmatnieka pusi, kuram bija tik laba atmiņa, pēc tam novērsās un vienaldzīgi nospļāvās'caur zobiem.

Otrs matrozis, kas jau bija piesitis zoles gabalu pie papēža un uzvilcis pār sakārtoto autu zābaku kājā, piecēlās un arī uzskatīja par vajadzīgu Nikolku paslavēt:

—   Nikolka, junkera kungs, vienmēr savam tēvam nesa pusdienas. Zināma lieta, sievišķu muļķības, bet viņām jau mūžīgi gribas pierādīt, ka kroņa boršču, kādu te dod, nemaz nevarot salīdzināt ar mājās vārīto… Nu, ar vārdu sakot, sievišķu rūpes, tā teikt, par savu

vīru… Bet, redz, viņam ar tām rūpēm nogāja pavisam slikti… Rau, viņš aizgāja tajā ieplaciņā, ieturēja pusdienas, pārmeta krustu: «Nu, saka, paldies tev, dēliņ, savu tēvu paēdināji!» Un, tikko soļus trīs bija panācies atpakaļ uz baterijas pusi, te arī lode klāt! īr signalists kliedza — viss jau bija gods godam. Nu, ko tur lai dara, gluži kā kad tieši viņam būtu mērķēts — uzreiz pagalam! Kas tad cietāks — čuguna lode vai galva? … Nu, redz … Mēs viņu savācām, cik vēl no tā bija atlicis, nosūtījām uz Ziemeļu pusi, bet puišelis pēc kāda laika atnāca, kā jau bija paradis pie mums nākt. «Es, saka, palikšu tēva vietā! Man, saka, acs laba, tā arī tētis teica.» Nu, bet viņa tēvs, zināms, tam tā pa jokam bija tēmēšanu ierādījis… Mēs redzam, puiškins raud, ņem vai galu aiz asarām, bet no mums projām iet negrib. Palūdzām baterijas komandieri — atļāva. Ko tad ar viņu lai dara? Tā arī no viņa iznāca tēmētājs …

—   Bet vai tu zirgam varētu trāpīt, ja ieraudzītu? — Vitja ļoti dzīvi Nikolkam jautāja.

—   Zir-gam! — Nikolka nicinoši novilka. — Ek, kur liela lieta!

Vitja uzreiz noticēja, ka atradies labs tēmētājs arī tur, pie angļiem, un atņēmis Sevastopolei Korņilovu.

Visa jaunības patmīlība, kas sevišķi spēcīgi un viegli aizskarama pārejas vecumā, kad notiek balss lūšana, Vitjā saslējās pret šo tēva bušlatā ģērbto puišeli, kas šņaukāja savu strupo degunu un spļāva caur zobiem … It kā viņš tiešām būtu tik varens tēmētājs! Daudz vieglāk bija pieļaut un paciest, ka vecie matroži, kas vienmēr, cik viņš tos pazina, mīlēja dzīt jokus, arī tagad grib viņu, «junkeru», izjokot.

Praktiskajās nodarbībās arī pats Vitja uz mācību kuģa bija mācījies notēmēt lielgabalu uz nekustīgiem mērķiem, taču viņam nekad nebija gadījies pašam pārliecināties, kādi būtu šaušanas rezultāti. Bet tagad šeit viņu mēģināja pārliecināt, ka šis puišelis, matroža dēlēns, kam nebija vēl ne vienpadsmit gadu, jau esot komendors un varbūt jau izsitis no pretinieka ierindas, ja ari ne admirali, tad kaut vai kādu baterijas komandieri …

Vitja arī mēģināja pa ambrazuru pats saskatīt kaut ko dzīvu tur, ienaidnieka pusē, taču redzēja tikai uzbērumu līniju, kas no šejienes šķita ļoti zema, — nekā draudīga tur nebija.

Protams, ar tālskati viņš varētu saredzēt vairāk, bet tālskatis atradās pie dežuranta, kas, stāvēdams uz banketes, kaut ko cieši vēroja.

Kopš 5. oktobra Sevastopolē un tās apkārtnē dažādu, reizēm pat pazīstamu un dažkārt pēc ieņemamā amata augstu priekšnieku nāve bija kļuvusi tik parasta, ka matroža stāsts par Nikolkas tēva nāvi uzreiz nenonāca līdz Vitjas apziņai. Bet, kad nonāca, tad Vitjam pēkšņi sāka likties, ka viņam, Vitjam, ar šo Nikolku ir kas kopējs, kaut arī kapteinis Zarubins nebija kritis.

Kapteinis Zarubins vēl bija dzīvs, bet arī viņu Sinopas kaujā sakropļojusi ienaidnieka lode, un tāpēc viņš tagad atbrīvots ne vien no dienesta, bet arī no Sevastopoles aizstāvēšanas …

Nevarētu apgalvot, ka jau agrāk Vitjas galvā nebūtu modusies doma stāties, līdzīgi šim Nikolkam, pilsētas aizstāvju rindās. Gluži otrādi, šo domu viņam ar visiem spēkiem bija vajadzējis sevī nomākt, pa daļai tāpēc, ka no tās ļoti baidījās māte, bet vēl vairāk tādēļ, ka junkuru rota bija atlaista jau pirms Almas kaujas un junkuriem, kuri nebija sevastopolieši, pat stingri pavēlēja braukt prom uz savu piederīgo dzīves vietām. Tādējādi par junkuru dzīvību rūpējās ne tikai mātes vien.

Taču Vitja, kas jau kopš bērna dienām bija gatavojies flotes dienestam, nekur citur nespēja iedomāties savu vietu kā uz kāda no bureniekiem vai arī uz kāda kara tvaikoņa. Viņš katru dienu gāja uz krastmalu apraudzīt kuģus no Grafa piestātnes un Piejūras bulvara. Ar dzimuša jūrnieka kvēlošām acīm Vitja vēroja, kā rit dzīve uz kuģiem un ap tiem. Dienests tur ritēja kā parasti, kaut arī ekipāžu lielākā daļa jau atradās bastionos pie saviem no kuģiemnoņemtajiem lielgabaliem, bet daļa matrožu gulēja hospitāļos vai brāļu kapos Ziemeļu pusē…

Arī pirms šās dienas Vitjas dvēselē jau viss bija gatavs, lai tur pēkšņi iedegtos liesma un degtu ilgi, kaut arī aiz bērna patmīlības negribējās, ka šo liesmu iedegtu kāds matroža puika, taču viņa sirdī šī liesma jau bija iedegusies. Tiesa, tas notika brīdī, kad viņš ieraudzīja leitnantu Zervē, kas parādījās savas baterijas kreisajā flangā.

Leitnantu Zervē Vitja pazina pēc gaitas; no auguma gāzelēšanas pa labi un kreisi tā bija mazliet lempīga, taču Vitjam nezin kāpēc vienmēr šķita, ka tā ir skaista: šai gaitā, pēc Vitjas domām, skaidri izpaudās šā jautra plītnieka leitnanta plašā daba, un, iedams viņam pretī, Vitja neviļus gorīja plecus soļu taktī, kaut arī nemaz negribēdams atdarināt 2crvē gaitu.

TA-a, Vitjuks! Kā tu te gadījies un kāpēc?… Nu, sveiks! — jau dažu soļu attālumā Zervē uzsauca Vitjam.

—   Esiet sveiki! — Vitja atbildēja. — Es… te pie jums… — Un, nezinādams, kā īsti pateikt, ko bija nodomājis, Vitja aprāvās.

—   Kāpēc? Kas noticis? — saņemot Vitjas roku, Zervē valganās, iezaļganās acis uzreiz kļuva nemierīgas. — Vai ar tēvu kas noticis?

—Nē, es, es pats… — Vitja steidzīgi atbildēja, nesapratis, ka Zervē ienācis prātā, vai tikai viņa tēvs nav nomiris pēkšņā nāvē.

—   Kāpēc tad īsti tu pats?

—   Es atnācu pie jums… Pieņemiet mani baterijā par volontieri! — Vitja beidzot vienā elpas vilcienā izgrūda.

—   Par vo-lon-tie-ri? Vai redz, kā! — Zervē atkal kļuva jautrs. — Bet kas tad tevi pie manis sūtīja? Vai tiešām tēvs?

—   Nē, tēvs gan ne, bet…

—   Vai tad māte?

Vitja pat pasmaidīja, kad leitnants pieminēja viņa māti, bet nekā neatbildēja.

—■ Saprotu, brālīt! Tātad tu pats uz savu roku' Nē, mīļais, man nav pat nekādu tiesību tevi pieņemt, tas pirmkārt, un vai tad tu esi pilngadīgs, lai varētu pats darīt, kā gribi? — Zervē pat mēģināja kā priekšnieks saraukt savas melnās uzacis.

Bet, tā kā Vitja pēc šiem vārdiem uzreiz sašļuka i>n stāvēja, galvu nodūris, Zervē viegli uzlika viņam rokas uz pleciem, ieskatījās no augšas zēnam acīs un pasmaidīja, kaut arī palika nelokāms, bet Vitja, it Kā juzdamies aizvainots, pēkšņi pietvīka un nomurmināja:

—   Bet kā tad jūsu baterijas apkalpē var būt matroža puika?

—   Vai Nikolka Pišenkovs? Tāds ir . . . Nu, brālīt, tas jau ir bārenis, viņam nav tēva . .. Kur tad lai viņš paliek?

—• Matroži stāstīja, ka viņš esot pat tē-mē-tājs! -Vitja novilka cik vien spēdams nicīgi.

—   Tas pagāns strādā arī par tēmētāju un nestrādā slikti! Laba acs! Bet tu laidies uz mājām, lai man tevis dēļ Ivana Iļjiča priekšā nav jāsarkst. Te, brāl, junkuriem slaistīties nav atļauts… Šeit tādus slaistus strēlnieki no ložementiem medī. Tātad pasveicini no manis māti, tēvu un māšeli . .. Kur īsti jūs tagad mitināties? Vai tiešām paši savā mājā? Un bail nav?

Zervē balss noskaņa bija laipna, taču, ar vienu roku turēdams Vitjas roku, ar otru viņš pagrieza zēnu uz pilsētas pusi, no kurienes Vitja bija atnacis uz bateriju.

2.

Nav .patīkami tikt noraidītam, vienalga, kādā lietā, bet ir vēl nepatīkamāk, ja tevi noraida tāpēc, ka uzskata par bērnu.

Kaut arī Zervē balss skanēja laipni, Vitja no leitnanta aizgāja aizvainots. Viņš jau tiešām sāka iet uz pilsētu, bet, paspēris pāris desmit gurdu soļu, atskatījās. Zervē, šis agrākais vispār pazīstamais švīts, ko karš bija tik ļoti pārvērtis — taču ne uz slikto pusi, — ģērbies ar kaut ko apšļāktā šinelī un dubļainiem botfortiem kājās, apskaužami rīkojās pa savu bateriju un, apstājies tieši pie tiem diviem matrožiem un Nikolkas, rādīja viņiem uz lielgabalu ložu kaudzi.

Varbūt viņi tur gatavojas uzsākt kārtējo apšaudi, bet Vitjam vajadzēja iet projām kā nopērtam! Tad pēkšņi viņam ienāca prātā doma, kas šķita neapstrīdama: leitnantam, kaut arī tas komandē bateriju, varbūt tiešām nemaz nebija tiesību pieņemt volontierus, bet kontradmirālim, piemēram, Istominam, veselas aizsardzības līnijas iecirkņa priekšniekam, — tam gan, bez šaubām, tādām tiesībām vajadzēja būt!

Protams, viņam, junkuram, runāt ar admirali pavisam nebija tas pats, kas runāt ar leitnantu, kurš turklāt vēl bija tēva dienesta biedrs; pie admiraļa vispirms jau daudz grūtāk pieiet, taču Vitjam pēkšņi sāka likties, ka viņš sarunā ar Zervē pielaidis lielu kļūdu un tagad vairs to neatkārtotu, ja vien izdotos satikt Istominu un runāt ar to. Vitjam pat ausis sāka kaist no kauna par savu muļķību. Vai gan tā vajadzēja atbildēt leitnantam, kad tas jautāja: «Kas tad tevi pie manis sūtīja? …» Tā sastomīties, apjukt un neprast atbildēt, kā nākas, kā bija noticis ar viņu, tiešām varēja gadīties tikai bērnam, un pēc tam vēl lūgt, lai uzņem par volontieri! …

Ārkārtīgi noskaities pats uz sevi, Vitja, vēl neaizgājis līdz Zervē baterijas kājnieku aizsegvienībai, strauji nogriezās uz Korņilova bastiona pusi.

Viņš pagāja garām tirgussievu rindai, kas, sēdēdamas uz saviem zemajiem ķeblīšiem šķidros, izmīņātos un ar saulpuķu sēklu čaumalām sajauktos dubļos, turēja uz ceļgaliem kurvjus ar kliņģerīšiem un baltmaizes kukulīšiem, ko šeit sauca par frančmaizītēm. Kāds mazliet bakurētains unters ar nelielu, sirmojošu vaigubārdu un garām ūsām vienai no tirgussievām krekšķēdams teica:

—   Nu, krustmāmiņ, dod šurp vienu frančmaizīti, es to notiesāšu pa krievu modei!

Mazliet tālāk pie pīrādziņu pārdevējas cits zaldāts, nopirktā pīrādziņa pildījumā atradis lupatas gabalu, kratīja to gaisā un kliedza uz veceni:

—   Ko tad tu, ķēms gatavais, ■— vai sāc jau pārdot nātnu lupatu pīrādziņus!

—   Bet tu par savu pieckapeiku laikam katrā ziņā gribēji dabūt tādus ar samta pildījumu! •— tirgussieva atjautīgi atkodās, bet matroži un zaldāti visapkārt sāka skaļi smieties.

Kāda izmanīga večiņa bija sagudrojusi turpat dubļos nolikt ogļu pannu un toverīti ar mīklu un cepa kviešu miltu rausīšus. Viņa lika mīklas pikas kaņepju eļļā, kas čurkstēja uz pannas, un nemitīgi runāja:

—Redziet, mīļie zaldātiņi, es cepu pa godam, bez mānīšanās … Visiem redzot, bez mānīšanās, — ēdiet uz veselībām!

Citas sievietes ar sainīšiem un pauniņām gāja uz-blindažu pusi, nesa oficieriem vai varbūt saviem vīriem — matrožiem un zaldātiem — izmazgāto un ar vangali un rievainu dēli izrullēto veļu. Vitja zināja, ka tās ir matrožu un zaldātu sievas un dzīvo tepat kaut kur tuvumā, Malachova kurgānā vai Kuģu priekšpilsētā, kaut arī, garām iedams, bija redzējis, ka Malachova kurgānā dažas mājiņas nodegušas un no dažām atlikušas tikai akmeņu, mālu un gružu kaudzes.

Korņilova bastionā izrādījās daudz vairāk ļaužu un tur valdīja lielāka rosība nekā Zervē baterijā. Tiesa, jau tajā laikā tur stāvēja četrdesmit trīs dažāda tipa lielgabali, taču tie visi bija liela kalibra, — no sešdesmit astoņu mārciņu lielgabaliem līdz četrdesmit mārciņu vienradžiem.

Vitja gāja lēnām, cenzdamies ieraudzīt kādu, pie kā varētu griezties ar savu jautājumu par admirali Istominu, un pēkšņi pavisam negaidot sastapās ar unteroficieri Borodatovu, kas šad un tad bija iegriezies Zarubinu mājā pie sava tuvā paziņas — Debū.

Vitja zināja, ka Borodatovs pirms gadiem trim bijis inženieru resora podporučiks, bet degradēts par zaldātu līdz oficiera činas uzdienēšanai, jo glabājis savā mājā brīvdomīgas grāmatas.

Vitju uzreiz pievilka bijušā podporučika kalsenā, pazīstamā seja, kas bija jautra, kaut arī Borodatovam vajadzēja panest visas zaldāta dzīves grūtības.

—   Ko tad jūs te darāt? — Borodatovs smaidīdams jautāja.

—   Bet jūs? — Vitja atvaicāja.

—   Man te darīšanas: saņēmu nakts darbu norīkojumu, — Borodatovs uzsita ar roku pa šineļa kabatu. — Bet jūs te agrāk neesmu manījis.

—   Man … arī darīšanas, — Vitja mazliet sastomījās.

—   Kādas tad?

—   Gribu iestāties par volontieri …

—   A-a, redz, kā, — Borodatovs nemaz nebrīnījās.

—   Man vajadzētu runāt ar admirali Istominu … Kā jums liekas, vai tas būtu iespējams?

—   Kāpēc gan jums, junkuram, lai tas nebūtu iespējams? — sevišķi uzsvērdams vārdu «junkuram», atbildēja Borodatovs, kam, starp citu, kā to vēroja Vitja, lāgā neauga ne vien bārda, bet arī ūsas bija šķidras un dīvainā, pavisam nenosakāmā krāsā.

—   Jums šķiet, ka varētu? … Bet kā lai to izdara? — Vitja kļuva možāks.

—  Admirālis taču nav nekāda adata, var viegli atrast, viņš jau arī tepat tornī dzīvo … Starp citu, liekas, ka es viņu tikko kaut kur tepat redzēju … — Borodatovs pagriezās atpakaļ, paskatījās apkārt un piebilda: — Redz, kur viņš ir — pats savā personā! Redziet tur, lūk, to tranšeju, ejiet turp … Novēlu izdošanos!

Borodatovs atvadījās, joprojām vēl lepodamies ar neaizmirstamo virsnieka stāju, un gāja tālāk, bet Vitja, ieraudzījis Istominu un baidīdamies to izlaist no acīm, sāka aši soļot, nemaz nevērodams, kur zeme sausāka.

Vitja nebija domājis, ka Istomins, tāpat kā Nachimovs, vēl nav šķīries no sava flotes parādes tērpa; gluži kā būdams uz kuģa, admiralis bija ģērbies garos, uz krūtīm polsterētos, cieši pieguļošos svārkos ar lielām kontradmiraļa epoletēm uz pleciem un melnām biksēm kājās. Jau šis pierastais admiraļa miera laika tērps Vitju uzreiz padarīja biklu, — taču Istomins, zēnu pamanījis, pats jautāja:

—   Ko jūs atnācāt man ziņot? — un nogaidoši savilka ļoti plānās uzacis uz augšu.

—   Jūsu ekselence, lūdzu atļauju iestāties par volontieri jums uzticētajā karaspēka vienībā, — bez stostīšanās gluži kā raportu sardzē nobēra Vitja, jo šo frāzi viņš jau bija iepriekš sagatavojis.

—   Par volontieri? Lūk, kā! Un kādā postenī? — Istomins mazliet pasmaidīja.

—   Lielgabalu apkalpē, jūsu ekselence! — sasliedamies un cenzdamies stāvēt kā ierindā, Vitja atbildēja.

—   Kā jūs sauc?

—   Junkuru rotas audzēknis Zarubins, jūsu ekselence.

—  A-a! Kapteiņleitnanta Zarubina dēls? — Istomins pamāja ar galvu. — Tagad jau viņš no dienesta atvaļināts … Kā viņam ar veselību? Vai turas uz kājām?

Vitjam likās, ka labāk būs sacīt, ka tēvs ne vien turas uz kājām, bet turas pat ļoti stingri; tā arī viņš atbildēja un gaidīja jau no Zervē dzirdēto jautājumu, lai uz to dotu jau sadomāto atbildi, bet Istomins vaicāja:

—   Vai tad jūsu tēvam bez jums ir vēl citi dēli?

Šis jautājums Vitju apstulbināja, tāpēc ka par «vienīgajiem» dēliem viņš jau agrāk bija dzirdējis ne vienu vien reizi, un viņa ausis atkal kļuva nodevīgi karstas. Uz mirkli galvā pazibēja doma atbildēt: «Ir vēl viens jaunāks par mani …» — taču viņš gribēja melus pietaupīt svarīgākai atbildei. Viņš atbildēja admiralim ar jautājumu, ko izraisīja izmisumam līdzīga sajūta.

—   Jūsu ekselence! Ja tagad es vairs nebūtu junkurs, bet mičmanis, tad šādā laikā taču es nedzīvotu pa māju, kaut arī būtu vienīgais dēls?

—   Hm … jā … Jūs tomēr vēl esat pārāk jauns, junkur Zarubin, — Istomins pasmaidīja. — Cik jums gadu?

—   Gandrīz sešpadsmit, — Vitja ātri atbildēja, pielikdams savam vecumam sešus septiņus mēnešus.

—   Pamaz! Bet, starp citu, vai tā ir jūsu paša vēlēšanās iestāties par volontieri? — Istomins beidzot jautāja, un Vitja, acis nenolaizdams, atbildēja:

—   Es runāju par to ar tēvu, un viņš deva savu piekrišanu, jūsu ekselence… Viņš tikai vēlējās, lai es dienētu jūsu vadībā!

Šī pēdējā frāze iešāvās Vitjam prātā pati no sevis, bet viņš manīja, — vai arī viņam tikai tā likās, — ka tā trāpījusi naglai uz galvas.

—   Kāpēc tieši manā vadībā? Es jau nevaru uzņemties atbildību par jūsu dzīvību, — Istomins jau pavisam labsirdīgi teica. — Šī jūsu vēlēšanās, protams, slavējama, bet jūsu iestāšanās jānoformē… Pienāciet rīt ap šo pašu laiku, mēģināsim to nokārtot…

Par savu veiksmi pie Istomina Vitja bija tik uzbudināts, ka gribēja iegriezties un palielīties ar to Zervē baterijā, taču viņam nedeva miera domas par gaidāmo izskaidrošanos ar tēvu. Ja nu tēvs pēkšņi neparko nebūtu ar mieru viņu atlaist un pat uzrakstītu ziņojumu pašam Istominam, — ko tad?

Pa tam viss, ko viņš tagad te redzēja, Vitjam sāka likties jau pavisam tuvs, šķita, ka atlicis vairs tikai viens solis un viņš varēs lepni sacīt: «Mūsu Korņilova bastions.»

Vētra, kas plosījās pirms dienām četrām un nodarīja tik daudz posta sabiedroto flotei, bija noplēsusi Zarubina mājas jumtam vienā pusē noteku renes, norāvusi no jumta ap trīsdesmit kārniņu, izliekusi ūdens notekas cauruli, un Vitja pats laboja jumtu, likdams sadauzīto vietā jaunus kārniņus, pie tam viņam vajadzēja ļoti uzmanīgi staigāt pa jumtu, atbalstot kājas tikai noteiktās vietās uz veselajiem kārniņiem, lai arī tos nesaplēstu, bet, labojot renes un notekas, vajadzēja prasmīgi pienaglot klamburus, lai notekcaurules turētos stingri.

Pie šā darba Vitja nostrādāja gandrīz veselu dienu, bet toties, kad bija visu savedis kārtībā un izlabojis, māja, kurā viņš bija piedzimis un uzaudzis, pēc pabeigtā darba tam šķita vēl mīļāka nekā pirms tam. Gluži tāpat arī tagad, iedams jau pār Korņilova bastiona pakalniņu un atskatījies, Vitja uz brītiņu apstājās, aplūkodams brustverus, tranšejas un torņa drupas uz kurgānā.

Šurp nākot, viņam bija dūries acīs šā torņa bēdīgais izskats, — ienaidnieka lādiņi jumtu bija pilnīgi norāvuši, un tas nezin kāpēc netika atjaunots. Tagad, iedams projām, Vitja saprata, ka šis tornis noder vienīgi par lielisku mērķi pretinieka artilērijai, ka vienkāršie, ne visai augstie uzbērumi un pat smilšu maisi ir daudz noderīgāki un drošāki nekā šī celtne.

Pēc tam, apskatīdams pakalnu, viņš redzēja, ka ģeometriskai figūrai līdzīgais uzbērums un grāvis aiz tā nožogo bastionu no aizmugures un pārvērš to it kā par atsevišķu cietoksni citu tādu pašu cietokšņu-bastionu rindā, kurus savienoja baterijas, tādas pašas kā tā, kuras komandieris bija Zervē.

Jau kopš bērnības pieradis redzēt milzīgas fortu celtnes, kas šķita nesagraujamas, Vitja tikai tagad pirmo reizi pilnīgi iedomājās šo zemē paslēpto aizsardzības būvju rindu, visu to, kā nesen vēl nemaz nebija, un tas viņa sirdi pildīja ar tik lielu ticību dzimtās pilsētas varenībai, ka dūres pašas no sevis savilkās tik cieši, līdz pirksti kļuva balti, un krūtis ilgi negribēja izelpot gaisu, kas tām bija licis lepnumā piebriest.

3.

Šajā pacilātajā garastāvoklī ne vairs agrākais — reida, bet jaunais — bastiona Vitja gāja uz Mazo Oficieru ielu, nepavisam nemanīdams, kā un kur liek kājas un vai vispār tās kaut kur liek, vai vienkārši lido pār zemes nelīdzenumiem, kā tas diezgan bieži ar mums notiek sapņos.

Tā kā jau dienas trīs nenotika tik stipra bombardēšana, kas aizdzītu Zarubinu ģimeni uz admiralitati vai

Ziemeļu pusi, tad visi ģimenes locekļi bija mājās, un Vitja, novilcis virsdrēbes, tūdaļ sāka runāt ar tēvu par to, ar ko viņa sirds bija pārpilna: puisim katrā ziņā vajadzēja tūdaļ atvieglināt sirdi — nest šo smagumu klusu ciešot bija neizturami, bet vienīgais cilvēks, kas spēja viņu pilnīgi saprast, bija tēvs.

—  Tēti, — Vitja satraukti iesāka, — tev sveicieni no leitnanta Zervē!

—   A-a! Zervē! Redz, kā!… Kur tad tu viņu satiki? — Tēvs, kas šajā brīdī sēdēja savā nelielajā kabinetā pie galda un šķiroja kādus papīrus, kļuva možāks.

—   Kur es viņu satiku? — Vitja mazliet nostostījās. — Aizgāju apskatīt bateriju, kā viņš komandē… Biju kopā ar kādu savu draugu.

—  Tā-ā! — tēvs atstūma papīrus. — Kopā ar … kopā ar draugu? Nu, tas, vai zini… Ar kādu draugu?

Redzēdams, ka tēvs sarauc uzacis un kļūst uzmanīgs, Vitja pagriezās pret logu un atbildēja cik spēdams vienaldzīgi:

—   Bobrovam tur vajadzēja iet pie Zervē, bet es aizgāju viņam līdzi.

—   Redz, kā, — ko? Ar Bobrovu! Abi labi, jā, abi labi, tāds viens, tāds otrs! — tēvs nostiepa. — Bet ne tavam Bobrovam, ne… ne vēl vairāk tev, ne tev! … tur nav nekāda vazāšanās… uz tām baterijām!

Tēvs bija uztraucies, tāpēc arī varēja tikai ar pūlēm parunāt, tomēr Vitja uzskatīja par iespējamu ar lūpu kaktiņiem pasmaidīt un atteica:

—   Kāpēc tad nepaskatīties, kad tur nekāda šaušana nenotiek?

Vitja zināja, ka šeit, paša mājā, pārbaudot kaut kādus savus papīrus, tēvu pārņēmušas mājīgas domas, taču viņš zināja ari, kā tēvu no tām novirzīt, un piebilda:

—  Tur runā, ka mums nākot lieli pastiprinājumi un sabiedrotajiem drīz vien došot nogaršot vēl vienu Inkermanu, tikai šoreiz tā būšot pavisam pamatīga.

Šis līdzeklis uzreiz iedarbojās, — Zarubins palūkojās uz dēlu daudz mierīgāk: lai pārnestu mājās vēsti par to, ka nāk lieli pastiprinājumi, varbūt bija tiešām vērts iet uz bateriju. Taču …

—   No kurienes tad viņš … viņš … No kā tad Zervē to dzirdējis? … Un kas tad tur, kas tad tur jauns, ka nāk šie . .. pastiprinājumi? Tiem jānāk, jā, tiem jānāk, kā tad citādi? Redz, tad … tad tie ari nāk… Bet vēl ir jautājums… kad tie būs klāt? Lūk, kas! Tas galvenais … Un cik tie būs lieli, redz, kas par lietu … Bet kā tur Zervē, kā pašam Zervē?

—   Nekas. Tāds pats, kā bijis vienmēr, tāds ari ir. Jautrs . . . Tikai staigā botfortos, gluži kā kājnieks! •— cenzdamies izlikties vienaldzīgs, Vitja atbildēja.

—   Bot-for-tos! Redz, kā!

Šie botforti kapteini pat it kā mazliet uzjautrināja. Viņš nolieca galvu un piemiedza acis, laikam pūlēdamies iedomāties Zervē ar botfortiem kājās, bet Vitja pa tam turpināja:

—   Viņš sūta sveicienus ari mātei un Varjai…

—   A-a! Redz tikai, redz! Tātad Zervē mūs nav aizmirsis! Nu, ko tad tur, lai viņam paldies … — tēva seja kļuva gaišāka, un Vitja, to redzēdams, it kā garām ejot teica:

—   Tēt, es redzēju ari admirali Istominu.

—   Istominu? … A-a! Redz, kā! — tēvs kļuva pavisam žirgts, viņa seja pat mazliet pārvērtās. — Ko tad viņš … viņš … kā viņam? Vai ari tu viņu .. pa gaT balu … pa gabalu, protams, redzēji?

—   Vai es? … Ko nu, tēti! Es stāvēju no viņa divu soļu attālumā! — Vitja mazliet pasmaidīja. — Tāds. pats* kāds bija agrāk, tāds arī ir — un botfortus nevalkā . .. Bet, ka viņš savas epoletes nav noņēmis, tas jau tagad varbūt pavisam lieki, tāpēc ka angļiem, kā runā, esot ļoti labi tēmētāji!

—  Matroži, jā! Matroži! — Zarubins pārliecinoši pamāja ar galvu. — Mums — matroži, viņiem arī… arī matroži!

—   Nu, protams, kas gan cits? Un, ja Korņilovs toreiz būtu jājis citā zirgā, uz viņu nebūtu šāvuši, tas tagad jau pierādīts, — Vitja teica. — Nu, nekas, lai .. . Ja būs labi tēmētāji, arī mūsējie tur atradīs, ko vajag! Viss jau atkarīgs no tēmēšanas.

—   Nu, kā tad citādi? Ko? .. . Zināms, jā … Zināms, no tēmēšanas … Bet ko tad viņš … Vladimirs Ivaničs… vai tad viņš arī tur… pie Zervē, pie Zervē bija? — šķobīdams sejas muskuļus, lai palīdzētu nepaklausīgajai mēlei, taču ar lielu interesi kapteinis jautāja.

—   N-nē, viņš bija savā Malachova kurgānā … Tur viņam tāda liela zemnīca, gluži kā ala .. . Tur visiem tādas alas, visu kurgānu izrakņājuši! — Vitja sajūsmā pavēzēja roku.

—   A-a? Tātad tu visu tur . . . visu tur pats redzēji? Malachova kurgānā? — tagad jau it kā priecādamies par dēlu, kapteinis jautāja. — Un Vladimiru Ivaniču .. . viņu arī… redzēji tuvumā?-… Kā tad tu tā? . .. Un viņš tevi nedzina prom, ko? Viņš tevi… nedzina prom no turienes?

—   Kāpēc tad lai «dzītu prom»! — Vitja pasmaidīja.

—   Bet es gan … es gan būtu aizdzinis, jā!

—   Es ar Istominu pat sarunājos, — Vitja pēkšņi nolēma pāriet uz pašu galveno.

—   Pat ru-nā-ji! Viņš? … Ar te . .. ar tevi? … Par ko tad, par ko?

Kapteiņa atzveltnes krēsls bija vienkāršs, ar cietu, uz skrūves nostiprinātu sēdekli, un, lai labāk varētu ne vien dzirdēt dēla vārdus, bet arī redzēt pašu Vitju, kas tur, Malachova kurgānā, bija runājis ar pašu tā galveno aizstāvi — admirali Istominu, Zarubins pagrieza krēslu un raudzījās dēlam tieši sejā, kurš jautri atbildēja:

—   Redz, par ko mēs runājām, — vispirms Istomins man, protams, jautāja, kā. mani saucot… Bet pēc tam aptaujājās par tavu veselību.

—   A-a! Par manu veselību?

—  Jā . .. Vai tu varot paiet un vispār . . . Viņš it kā pat kļuva priecīgs, kad pateicu, ka tu esi mans tēvs.

—   Nu, kā tad citādi … kā tad, jā… Vladimirs Ivaničs… — Zarubina seja iemirdzējās priekā. — «Trīs svētie» un viņa «Parize», tie stāvēja blakām . .. blakām, jā . . . kaujas laikā … Viņš taču pie manis . .. viņš taču . .. hospitālī pie manis atnāca! .. . Jauks cilvēks .. . Vladimirs Ivaničs!… Jauks cilvēks! — Un kapteiņa labajā acī aiz uzbudinājuma ievizējās asara.

So brīdi arī Vitja uzskatīja par pašu labāko, lai beidzot pateiktu visu, par ko iepriekš nebija iedrošinājies runāt.

—   Istomins mani pieņēma par volontieri Korņilova bastionā! — it kā starp citu un pie tam raudzīdamies pa logu dārzā, Vitja padobjā balsī teica.

—    Par vo-lon-tie-ri? — ar pirkstu norausdams asaru, kapteinis cieši pavērās dēlā. — Kā-ā tad tā … par volon-tie-ri? … Vai viņš tev … lika … lika priekšā … ko? … Iestāties par volontieri?

—   Visi iestājas, tēt! Kā gan citādi? … Vai tad neviens lai neiestātos? — Vitja pievirzījās cieši pie galda, izdomājis, ar ko, pēc viņa ieskata, uzreiz varētu tēvu pārliecināt un tajā pašā laikā izvairīties no tiešas atbildes uz viņa jautājumu.

Vitja redzēja, ka tēvs sāk bungot ar pirkstiem pa galdu, un tā bija zīme, ka viņš stipri uztraucies, bet tajā pašā laikā mēģina šo uztraukumu kaut kā apvaldīt.

—   Iestājas! Jā! .. . Viņiem jāiestājas! .. . Visiem! Bet ne bērniem! … Tu vēl neesi izaudzis, neesi izaudzis! Neesi izaudzis! … — izbolīdams acis, kapteinis kliedza.

—   Tur ir, tēt, arī jaunāki par mani! — arī Vitja iekliedzās. — Vēl tīrie bērni! Kādam zēnam tikai desmit gadu, bet viņš jau ir tēmētājs!

—   Desmit gadu? Ko? Kas teica? … Kas? Kas?

—   Redzēju! Pats redzēju to puišeli! Pats savām acīm, tēt! — Vitja atbildēja paklusu, bet viņa balsī izskanēja liels patiesīguma spēks; šo patiesīgumu tēvs redzēja ari dēla acīs un noticēja viņa vārdiem, taču nicīgi nomurmināja:

—   Nu, kas tad tie tādi ir? … Ja arī ir, pie… pielaidīsim … Kas tad? …

—   Lai tie būtu kas būdami, tēt! … Viņi, ģērbušies tēvu bušlatos, kas tiem velkas pa zemi, tur stāv pie lielgabaliem! …

Zarubins bungoja ar pirkstiem pa galdu arvien ātrāk, nervozāk, juceklīgāk… reizes divas ļoti skaļi ievilka gaisu pa degunu un pēkšņi teica:

—   Es sapro … saprotu! … Tu gāji pie Vladimira … Ivanoviča … lūgt… lai tevi… pieņem dienestā! … Bet tēvam … tēvam un mātei… tu esi prasījis atļauju, ko?

Vitja saprata, ka izšķirošais brīdis pienācis, — nupat tas ir klāt, un, raudzīdamies tieši tēva ieplestajās, niknuma un pārmetumu pilnajās acīs, kas cieši lūkojās uz viņu, Vitja cik vien mierīgi spēdams atbildēja:

—   Tieši otrādi, tēt, es pat sacīju Vladimiram Ivanovičam, ka tu man jau esi atļāvis griezties pie viņa.

—  Tu? … Tā … tu tā … viņam teici? … Kā tu … iedrošinājies?

Zarubins ieķērās atzveltnes krēsla roku balstos, lai pieceltos, un tajā pašā laikā vilka ar kāju sev klāt spieķi, ko bija pieslējis pie galda.

Taču Vitja, kas, izskaidrojoties ar tēvu, visu laiku bija dīvainu, pacilājošu jūtu varā un kam likās, it kā viņš augtu arvien lielāks un lielāks, bet pleci kļūtu arvien platāki un platāki, atbildēja tēvam tik stingrā balsī, ka pats jutās pārsteigts:

—   Man nenāca ne prātā, tēt, ka tu varētu man to neatļaut!

—   Kā tā… «nenāca ne prātā»? — lēni, bet nenolaizdams no dēla ieplestās acis, tēvs atkal atslīga krēslā.

—   Kāpēc tas man nenāca prātā? Tāpēc, ka tu… tu man esi varonis, tēt! Nē, tu man nevari neatļaut, tāpēc ka … es tevi cienīju, tēt!… Par to … Par to …

Vitja neizrunāja līdz galam. Tas arī nebija vajadzīgs. Viss bija saprotams arī bez vārdiem … Viņš arī nespētu izrunāt līdz galam, jo lūpas sāka drebēt un acis kļuva valgas …

Viņš metās pie tēva, apskāva to un piespieda seju pie tēva neskūtā, asā vaiga.

Tā apskāvušos un asaru aizmiglotām acīm viņus abus atrada Varja, kas tajā brīdī ienāca kabinetā.

4.

Varja izbijusies iekliedzās un, ātri bērdama vārdus, jautāja:

— Kas noticis? Kāpēc jūs raudat? Vai kāds kritis? — Bet tajā pašā brīdī ar sievietēm piemītošo, dīvaino domu gaitas straujumu pārlēkdama uzreiz pāri garai vīriešu siloģismu rindai, viņa saprata, kas īsti kabinetā noticis.

Starp jaunajiem Zarubiniem, māsu un brāli, protams, valdīja tā lielā draudzība, kas raksturīga saticīgu un stingri saliedētu ģimeņu locekļiem. Taču Vitja nekad māsai nebija teicis, ka grib pieteikties brīvprātīgi kādā bastionā.

Nevarētu apgalvot, ka viņš šo nodomu būtu glabājis sevī kā dziļu noslēpumu, nē, — viņš arī pats pie šā lēmuma bija nonācis tikai tur, Zervē baterijā. Arī Varja par Vitju agrāk nebija domājusi kā par iespējamu volontieri. Tieši otrādi, Varjai bija licies, ka viņiem visiem tomēr vajadzēs kaut kur izbraukt no Sevastopoles — vislabāk uz Nikolajevu, uz kurieni 'bija aizbraukušas daudzas jūrnieku ģimenes, jo tā bija ostas pilsēta.

Nav pat jāsaka, ka ari no mātes viņa nekad nebija dzirdējusi tādus minējumus par Vitju, un tomēr Varja uzreiz saprata, ka starp brāli un tēvu notikusi izskaidrošanās tieši šādā garā: tēvs nodomājis aizbraukt no Sevastopoles un vest visus ģimenes locekļus līdz, tāpēc arī sācis kārtot savus papīrus un dažādus dokumentus, kuri viņiem būs nepieciešami tur, jaunajā dzīves vietā, bet Vitja pateicis tēvam, ka nekur nebrauks, ka grib palikt tepat.

Un, ja viņiem abiem sejas bija mitras, kaut arī abi cieta klusu, tad Varja domāja, ka visi vārdi jau pateikti un tēvs nav varējis Vitjam nepiekrist: kaut arī aizbraukt no šejienes vajag, taču ne jau visiem jāpamet Sevastopole, — tas būtu zemiski; tēvam jāaizbrauc, tāpēc ka viņš ievainots un atvaļināts no dienesta; Olai jāaizbrauc, tāpēc ka tā vēl maza; mātei jāaizbrauc, — jo kā gan bez viņas varētu iztikt tēvs un Oļa? Bet Vitja un … un viņa pati…

Vitja pa tam izslējās taisns, ātri un kaunīgi noslaucīja acis un vaigus; tēvs pagriezās pret Varju, pamāja uz Vitjas pusi, iemirdzoties sirmajiem bārdas rugājiem uz zoda, un neskaidri nomurmināja:

—   Redz … pa … papriecājies … par brā … līti! … Redz, kāds, ko? …

—   Ko tu esi izdarījis? — jau pilnīgi pārliecināta par sava minējuma pareizību, bet pēc vecākās māsas paraduma uzreiz piešķirdama savai balsij skarbāku noskaņu, Varja brālim jautāja.

Vitja viņai tikai uzsmaidīja, bet nekā neatbildēja.

—   Es tūlīt pasaukšu māti! — Varja draudīgi paskatījās uz brāli un aši izgāja, bet pēc maza brītiņa kabinetā ienāca Kapitolina Petrovna, tāda kā bija rīkojusies pa virtuvi ar uzlocītām piedurknēm un pie tuklajām, spēcīgajām rokām šur tur pielipušām baltas mīklas piciņām, bet kopā ar viņu ienāca izbiedētā Oļa ar kurvīti, kurā atradās kaķis.

Pēc izskata Olas kaķis bija pavisam parasts — raibs, balts, ar dūmu krāsas plankumiem, bet tam piemita pavisam izcilas spējas. Vispirms, šis kaķis labprāt ēda svaigas kāpostu lapas, bet tā ir kaķiem pavisam nepiemērota barība, tad šis kaķis zīdīja un audzināja mazu ezīti, ko vasarā Vitja bija atradis Piejūras bulvārī. Ezītis kaķenei sagādāja daudz rūgtu brīžu, jo, tikko kaķene mēģināja to aplaizīt, tūlīt tā sabadīja mēli, sāka sprauslat, šausmu pārņemta, lēca kājās un bēga projām, taču vienmēr atkal atgriezās: mātes maigums tomēr ņēma virsroku. Ezītis izauga, bet nekur prom negāja, palika turpat pie mājas, dzīvoja zem virtuves lievenīša.

—   Ko tu atkal būsi pastrādājis, ja esi tēvu novedis līdz asarām? — māte uzbruka Vitjam.

—   Nekā neesmu pastrādājis, māt, — paraustīdams plecus, Vitja lēni atbildēja.

—   Iestājies, redz … bastionā … Malachova … kurgānā … pie Istomina … — kapteinis ar pūlēm izrunāja, jo Kapitolina Petrovna bija pievērsusi viņam satrauktās un neizpratnes pilnās acis; bet Vitja sevī priecīgi nodomāja: ««Iestājies», bet nevis «grib iestāties», tātad kārtībā — izlemts!»

—   Kur tu lien, trakais muļķi! — māte kliedza.

—   Kur lien, man ne vārda neteicis? Lai pēc tam es tevi apglabātu, muļķi, — tevi taču tur nošaus! Nošaus!

Viņa saķēra Vitju aiz pleciem un atrāva no loga kabineta vidū, it kā gribēdama tūlīt dēlu aizvilkt, cik iespējams, tālāk no visiem tiem Malachova kurganiem, Istominiem un bastioniem.

—   Citādi, māt, nevarēja: visi iestājas, — Vitja mazliet pasmaidīja ir par mātes dedzību, ir par viņas pārāk enerģiskajiem vārdiem, kādus nebija paradis dzirdēt.

—   Kā tā, visi iestājas? … Vai tad visus iesauc? — māte uzreiz nolaida rokas un atkal pagriezās pret vīru:

—   Runā taču! Vai iesauc?

Elpu aizturējis, Vitja gaidīja, ko atbildēs tēvs, taču viņš neteica nekā. Tikai iepleta rokas, cik plaši spēja, un savilka uzacis uz augšu, — šis žests nepārprotami nozīmēja: «Tagad jau vairs nekā nevar darīt! Vajadzēs ar to samierināties …»

Taču māte samierināties negribēja.

—   Es pati aiziešu pie garnizona priekšnieka! — viņa kliedza un uzsita ar vienu roku pa otru, lai nokratītu no tām pielipušo mīklu. — Es viņam pateikšu, ka tādus bērnus dienestā iesaukt nedrīkst! Nē! Viņi to nedrīkst! .. . Un ka mēs jau taisāmies aizbraukt, jo ar pensiju vien te drīz vairs nebūs iespējams iztikt! Par frančmaizīti jau tirgū prasa septiņas kapeikas sudrabā. Jēra gaļa sešas kapeikas mārciņā, un ari tad vēl nevar dabūt! Kur tādas cenas redzētas? Un, jo tālāk, jo trakāk, drīz par frančmaizlti sāks piecus altiņus prasīt, no kā tad varēs dzīvot? … Kaut arī paši savā mājā varētu dzīvot, bet no plikām sienām vien jau paēdis nebūsi … Bet te vēl sāk bērnus vilkt dienestā! Es viņiem to skaidri pateikšu!

Mazā Oļa platām acīm ilgi raudzījās ir uz māti, ir tēvu, kas sēdēja klusēdams, ir uz brāli, kurš bija aizgriezies uz logu, raudzījās, pūlēdamās saprast, kas noticis, un, beidzot sapratusi, .ka Vitju iesauc dienestā, lai viņu Malachova kurgānā «nošautu», pēkšņi sāka gauži raudāt, bet raibā kaķene, kas vienmēr dzīvi piedalījās savu saimnieku ģimenes scēnās, satraukta izslējās no kurvīša un sāka līdzjūtīgi glaudīt ar ķepu Olas vaigu un laizīt asaras no viņas zocla.

Bet Varja nepievērsa vērību jaunākās māsiņas asarām. Šajā brīdī viņa nedomāja arī par Vitju, bet pati par sevi.

5.

Iepriekšējā dienā viņa pilnīgi nejauši uz Jūras ielas bija sastapusi Zarubinu bijušo īrnieku Debū, un starp viņiem bija notikusi Varjai nozīmīga saruna, kaut arī viņa to uzsāka ar joku.

Varja jautāja:

—   Kad beidzot jūs, Ipolit Matvejevič, paaugstinās praporščika pakāpē? Neaizmirstiet, ka es visu laiku gaidu un ceru!

—   Es jau arī gaidu un ceru, —• tāpat jokodamies, iDebū atbildēja, — ka cara vārdadienā, 6. decembrī, vai ari sliktākajā gadījumā uz Jaungadu mani paaugstinās, Vareņka, un mēs abi par to izlasīsim «Invalidā».

—   Nu, tātad drīz! Tas ir lieliski! Kaut gan nav skaidrs, kāpēc lai jūs paaugstinātu. Jūsu darba bataljons taču, kā liekas, kaujās nepiedalās?

—    Kaujās tam nav jāpiedalās, tas tiesa, taču darba laikā nošauj ari diezgan daudz mūsējo… Tātad nedomājiet, ka mūsu darbā nekādas briesmas nedraud. _

—  Vai nu maz kur kādu nošauj! Nošauj pat gājējus uz ielām … Bet tāpēc jau viņus nepaaugstinās par oficieriem!

—   Ne vien uz ielām, ari mājās, gultā var nogalināt … Bija taču tāds gadījums ar kādu kapteiņleitnantu: visā oktobra bombardēšanas laikā viņš atradās bastionā un palika sveiks un vesels, netika pat kontuzēts, bet nesen bija sadomājis nakti pārgulēt savā dzīvoklī, un pēkšņi kāda raķete trāpīja tieši viņa mājā, izurbās caur jumtu un griestiem un sprāga tieši guļamistabā … Aizvakar viņu paglabāja.

Debū pateica kapteiņleitnanta vārdu. Šo vārdu Varja bija dzirdējusi. Stāsts uzreiz piespieda Varju atmest zobgalīgo toni. Viņa sāpīgi saviebās un jautāja:

—   Kā jums šķiet, kad sabiedrotie beidzot vāksies no mums projām? Vai tiešām viņi paliks arī pa ziemu?

—   Visi nelūgtie ciemiņi vācas prom tikai tad, kad tos padzen, — Debū atbildēja, — bet, ja nav spēka tos aizdzīt, viņi paliek, cik ilgi paši grib.

Runājot šos vārdus, Debū acis raudzījās nopietni, bet Varjai nepatika Debū balss noskaņa, kādā viņš runāja. Un viņa aizvainota teica:

—  Taču stāsta, ka katru nakti mūsu pusē pārnākot krietni daudz pārbēdzēju . .. Tātad viņiem tur laikam nemaz tik jauki neklājas?

—   Pārbēdzēju lielākā daļa ir turki, — Debū nicīgi atbildēja.

—   Nu, kā runā, esot arī angļi un pat franči, lūdzu, neņemiet ļaunā!

—   Ko īsti jūs lūdzat neņemt ļaunā, Vareņka?

—   Lai nu būtu kā būdams, jūs tomēr esat francūzis un mani vārdi jums var nepatikt.

—   Tā, Vareņka, jūs varat nonākt pat tik tālu, ka sāksiet man jautat, kāpēc līdz šim laikam vēl neesmu pārbēdzis pie frančiem, — Debū skumji atbildēja.

—   Kāpēc tad lai es tā jautātu? … Kaut arī Vitja nezin no kurienes uzzinājis, ka arī no musu puses pārbēgot pie sabiedrotajiem, starp citu, gan tikai poļi.

—  Bet jūs, tas ir, visa jūsu ģimene, arvien vēl negribat pārbēgt no šejienes kaut kur uz ziemeļiem? —

Debū jautāja pa daļai tāpēc, lai palīdzētu Varjai izkļūt no grūtā stāvokļa.

—   Ko? Dezer-tēt? . .. Gluži kā to dara kaut kādi poļi? — Varja aizvainota pēkšņi pavērās uz Debū.

Arī tagad viņa pati nesaprata, kāpēc Debū vārdi bija viņu tik stipri aizskāruši, bet tieši tad viņa bija atcerējusies Chlapoņinu, kas ne vien nebēga nekur no Sevastopoles, bet pat aizgāja kalpot hospitālī un tur bija izturējusi četras dienas ilgušo bombardēšanu, palīdzēdama ievainotajiem kā prazdama . . . Un vai gan viņa pirms tam nebija jājusi uz Almu, kad tur notika kauja?

Varja, protams, zināja, ka pat māte, izcietusi dažādas grūtības, jau sāka domāt par aizbraukšanu, bet meitenes apziņas dziļumos, pašai nemanot, bija sākušas rosīties vēl neskaidras domas; varbūt tās galvenām kārtām nebija domas, bet sajūta, ka jauniem un veseliem cilvēkiem aizbraukt no Sevastopoles ir nepiedienīgi, nezin kāpēc neveikli, pat apkaunojoši un … zemiski.

—   Bet ko ar dezertieriem dara? — Varja vaicāja Debū, kurš vēl nebija paguvis izdomāt, ko atbildēt uz viņas iepriekšējo jautājumu.

—   Kā liekas, nošauj, — 'Debū viņu nesaprata.

—   Kā tā, nošauj? Vai tie, pie kuriem viņi pārbēg, dezertierus nošauj?

—   Nu, kādas blēņas jūs runājat! Kāpēc tad,lai šautu! Tie, protams, viņus saņem ar prieku …

—   Aha! Nu, redziet: ar prieku! Kāpēc tad?

—■ Vispirms tāpēc, ka dezertieri atnes ļoti vajadzīgas ziņas, bez tam šo pārbēdzēju pēc taču pretinieks kļūst skaitliskā ziņā vājāks: šodien pārbēgs desmit cilvēku, rīt piecpadsmit, — paskat tikai, drīz pretiniekam vairs nebūs veselas rotas!

—   Nu redziet! Nebūs veselas rotas! —• Varja triumfējoši atkārtoja, un Debū vēl nesaprata, kāpēc Varja ar viņu runā tik triumfējošā tonī, kad meitene no viņa jau pasteidzās atvadīties, gan tāpēc, ka viņai vajadzēja steigties darīšanās, gan tāpēc, ka Varjai tagad gribējās palikt vienai ar savu lēmumu, kas viņā brieda.

Protams, Varjas satrauktajās smadzenes saruna ar Debū turpinājās arī tad, kad viņa jau steidzās tālāk kārtot darīšanas, un arī vēlāk, atgriežoties uz māju: tā mēdz būt bieži, kad cilvēki ir satraukti. Šajos domu ving-

■JO rinājumos, kas, starp citu, nekādā ziņā nav nenozīmīgi, Varja it kā ne bez izsmiekla jautāja Debū: «Tiešām dīvaini, kāpēc jūs līdz pat šim laikam neesat aizbēdzis pie saviem tautasbrāļiem!» Taču iDcbū it kā lēnprātīgi atbildēja: «Bet es tomēr esmu dzimis Pēterburgā, nevis Parizē, kur man nav ne radu, ne draugu, tāpat kā nav visā Francijā … Arestantu rotas man sen jau aiz muguras, bet zaldāta dzīve man drīz beigsies. Ja vien palikšu dzīvs, mani paaugstinās, tātad es atkal iegūšu visas tiesības un varēšu braukt, kur gribēšu, un darīt, ko vēlēšos .. .»

Pēc šiem lēnprātīgi teiktajiem vārdiem Varja piedeva Debū pat to, ka viņš bija francūzis. Arī agrāk viņa nespēja uz Debū ilgi dusmoties. Viņš, protams, vairs nebija tik jauns, un nevarētu arī teikt, ka skaists, taču Varjai par Debū bija ļoti daudz jādomā.

Viņa iedomājās arī to, ka Debū, kaut arī ne kaujā, bet izpildot darba norīkojumus, var ievainot, gluži tāpat kā kapteini Chlapoņinu… Kas tad ies uz hospitāli viņu apraudzīt? Viņa … Aizies un teiks: «Jūs taču ievainoja franči, vai ne? Vai arī franču sabiedrotie angļi, — vai tas nav vienalga? … Bet jūsu dzimtā pilsēta tomēr ir Pēterburga, nevis Parize, jūsu dzimtene ir Krievija, un jūs to aizstāvējāt, cik spējāt… Arī jūsu draugi ir šeit, Krievijā, Sevastopolē, bet ne tur, Rūdolfa kalnā!»

Pēc šās sastapšanās Varja visu dienu atradās ļoti uzbudinošu un viņai pašai ne visai skaidru priekšstatu varā, kuros palaikam pēkšņi pazibēja viņas domās tikko kā iezadzies, kaut arī mazs, taču ļoti nozīmīgs vārdiņš: «Zemiski!»

Bet tās pašas dienas vakarā Zarubinu mājā uz mazu brītiņu iegriezās kāda veca sieviete ar sirmiem, cirtainiem matiem, brillēm uz deguna, augstām krūtīm un zemu, sulīgu balsi; viņas vīrs kalpoja admiralitatē, un tiem nebija bērnu …

— Iedomājieties tikai, mīļā Kapitolina Petrovna, — viņa runāja, — tagad es katru dienu eju uz jūrnieku hospitāli padzirdīt ievainotos matrožus ar tēju! Nu, ko lai daru, kad uz visiem tiem pārsējumiem un pat uz ievainojumiem nevaru pat paskatīties, — man kļūst nelabi, — bet tēju, zināms, visu mūžu jau kopš meitenes gadiem tēva mājā pasniedzu viesiem un tikai vaicāju: «Vai jums tādu plānāku vai stiprāku ieliet? Vai nebaidāties sabojāt sejas krāsu?» … Tad, redz, ko es jums teikšu, mīļā, viņi jau tur — nu, viņu administrācijā, — kā izrādījās, neprot ievainotos ar tēju padzirdīt! Operācijās un pārsiešanas — tās, protams, arī vajadzīgas, bet tēja •— tā taču mums, krievu cilvēkiem, tikpat kā gaiss! Bet viņiem tur viss lielā nekārtībā un netīrs un arī trauku visiem nepietiek, un sadauza jau arī tos traukus, — redz, tad es arī sāku iet tur ar tēju!…

Vecā sieva pie Zarubiniem nosēdēja tikai minūtes desmit, jautāja, vai neesot lieku glāžu un apakštasīšu, paņēma kādu duci glāžu un dažas tasītes, bet pati atstāja Varjas apziņā savu rosību, briļļu spīdumu, labsirdību, divu zodu apaļīgumu, zemās balss sulīgo skaņu un spēcīgu hospitaļa smaku, kas bija iesūkusies vecās sievas vilnas drānas apģērbā.

Tā kā runas par varbūtējo aizbraukšanu jau bija sākušās pirms pāris dienām, tad Varja bija tūlīt ķērusies pie to savu lietu iekravāšanas īpašā, aizslēdzamā grozā, kuras vēl nesen viņai šķita vērtīgas, un pati brīnījās par to, cik visas tās bērnišķīgas, niecīgas, nenozīmīgas un cik nevajadzīgi viņai tagad likās visi šie albumi ar pantiņiem, vēstules no mīļajām draudzenēm, ar kurām tā bija kopā mācījusies pansijā, izšuvumiem vai iededzināšanai domātie zīmējumi, par kuriem tā kādreiz bija sajūsminājusies, izgriezumi no modes žurnāliem …

Tās dienas rītā, kad no Korņilova bastiona atgriezās Vitja, Varja visas savas relikvijas aiznesa uz virtuvi un nometa pie plīts iekuram. Bet, kad māte sāka kliegt par Vitju, solīdamās iet pie garnizona priekšnieka sūdzēties, ka dienestā iesaucot bērnus, Varjas lēmums jau bija nobriedis.

Otrā dienā nevis māte, kuru tēvam, kas nezin kāpēc bija stingri nostājies Vitjas pusē, kaut arī ar grūtu valodu, tomēr izdevās atrunāt, — bet viņa, Varja, aizgāja pie garnizona priekšnieka ģenerālā Mollera un bez sevišķām grūtībām un aizkavēšanas saņēma atļauju kopt ievainotos pirmajā pārsiešanas punktā.

PIEКТĀ NОDAĻA DIVI IZBRUKUMI1.

Ģenerālis Danenbergs, kam Menšikovs savā caram rakstītajā ziņojumā piedēvēja visu vainu par neveiksmi Inkermanas kaujā, tika aizsaukts uz Pēterburgu, bet viņa vietā sakarā ar Menšikova lūgumu iecēla trešā korpusa komandieri baronu Osten-Sakenu, Dmitriju Jerofejeviču, kas sagādāja iemeslu kārtējai Menšikova asprātībai: «Nu redziet, mūs pastiprināja ar jerofejiču!» 1

Būdams pilnīgs pretstats Menšikovam, — kuru Odesas Zeltamute, archibiskaps Inokentijs, pēc tam kad visgaišais kņazs viņu atteicās pieņemt savā nometnē pie Bachčisarajas un neatļāva Sevastopolē ievest Kasperovas dievmātes svētbildi, Menšikovu izdaudzināja par ateistu, — Osten-Sakens bija anekdotiski un līdz stulbumam reliģiozs, nesatricināmi ticēja, ka tieši astoņpadsmit gadu vecais artilērijas praporščiks Ščegoļevs spējis nosargāt Odesu pret sabiedroto flotes uzbrukumiem vienīgi tāpēc, ka bija ļoti dievbijīgs jauneklis, un arī viņš pats, Odesas garnizona priekšnieks barons Osten-Sakens — īsti dievticīgs cilvēks, bet viņu aizstāvis dieva priekšā un aizlūdzējs par Odesu bijis un palicis jau patiesi svētais vīrs — archibiskaps Inokentijs.

■Ерофеич — uz dažādām smaržīgām zālēm nostādināts rūgts degvīns.

Ja Menšikovs jokodamies bija ieteicis Nikolajam nomirušā Serafima vietā par Pēterburgas un Ladogas metropolitu iecelt Kleinmichelu, tad Sakens bija kā radīts, lai ieņemtu metropo.lita amatu, un tikai aiz ļauna likteņa ironijas bija kļuvis par kavalerijas ģenerāli, iziedams kaujas skolu visos karos pret Napoleonu un pēc tam dienēdams Eristova un Paskeviča armijās Kaukāzā.

Turku kara laikā 1828.—1829. gadā Paskevičs viņu iecēla par sava štaba priekšnieku, bet tas nozīmēja tikai to, ka Sakens nekādas patstāvīgas domas paust nedrīkstēja. Toties viņš, jau toreiz būdams ģenerālmajors, svinīgi svētīja un apveltīja ar tēvišķīgiem skūpstiem visus nelielo kavalerijas nodaļu priekšniekus, kuri devās rekognoscēšanā, būdams cieši pārliecināts, ka šīs svētās izdarības viņiem sagādās veiksmi. Bet, kad Osten-Sakens pats pieteicās komandēt dažus eskadronus, lai galīgi satriektu Hachi-pašas armijas turkus, kuri, pie Miliduzes sakauti, bēga, tad rīkojās tik piesardzīgi, ka pieļāva turkiem aizbēgt, un par šo nolaidību tika nodots tiesas izmeklēšanai, un Paskevičs viņu no Kaukāzā aiztrieca dienēt uz Krieviju.

Taču kaujās gūtā pieredze palīdzēja Sakenam 1831. gadā uzvarēt poļu ģenerāli Helgudu. Pēc tam viņš atkal Paskeviča vadībā piedalījās Ungarijas kampaņā . .. Tā pamazām ar gadiem Osten-Sakens ieguva arvien augstāku dienesta pakāpi un apkārās ar krustiem, zvaigznēm un lentām.

Tagad Sakenam jau bija sešdesmit piektais gads, taču viņš bija cēlies no kādas baltiešu cilts, kuras locekļi parasti sasniedza lielu vecumu, kaut arī OstenSakens ar saviem šaurajiem pleciem un garo augumu nelikās sevišķi spēcīgs.

Par viņa štaba priekšnieku bija iecelts fliģeladjutants kņazs Vasiļčikovs, tā Vasiļčikova brālis, kurš Ļermontova duelī ar Martinovu bija Ļermontova sekundants. Kņazs Vasiļčikovs bija vēl jauns pulkvedis, enerģisks cilvēks gan savu jauno gadu dēļ, gan pēc sava rakstura, gan tāpēc, ka gribēja attaisnot viņam veltīto cara uzticību, kurš Vasiļčikovu labi pazina. Gadus desmit pirms Krimas kara sākuma, Nikolaja ceļojuma laikā uz ārzemēm, Vasiļčikovu norīkoja cara svitā, un viņš, kā parasts, tika apbalvots gan ar Holandes, gan Austrijās, gan Sardinijas, gan Sicilijas ordeņiem; nekādus varoņdarbus karā Vasiļčikovs nebija veicis, kaut ari zināmu laiku šinī nolūkā bija piekomandēts Kaukaza armijas komandierim ģenerālim Grabem: Vasiļčikovs nebija nekāds cīnītājs; visa viņa garīgā stāja vairāk atbilda civilistam nekā karavīram.

Sevastopolē Vasiļčikovs ieradās krietni agrāk par Sakenu; bet Sakens smagā tarantasā lēni lēni, soli pa solim un bieži apstādamies brauca pa dubļiem kopā ar savu adjutantu Grothusu un tikai 24. novembra rītā sasniedza Ouvankoju, pēdējo pasta staciju pirms Sevastopoles.

Veci vīri bieži vien mēdz būt pļāpīgi, un Sakens piederēja tieši pie tādiem īpaši lieliem pļāpām; tagad, būdams pilnīgi brīvs no visiem dienesta pienākumiem un atrazdamies gluži kā izpriecas ceļojumā, viņš lēnīgajam Grothusam, kurš klausījās ar nepieciešamu pacietību, pierunāja pilnas ausis.

Garajā ceļā no Odesas līdz Simferopolei, iegrimis valdzinošajā atmiņu plūsmā, Sakens savam adjutantam stāstīja arī tādus notikumus, ko jau agrāk ne vienu vien reizi bija tam stāstījis savās mājās pie pusdienu galda, taču vienmēr pārjautāja:

—   Kā liekas, to jūs no manis vēl nebūsiet dzirdējis, vai nav tiesa?

Un rotmistrs Grothuss, kas cerēja Sevastopolē iztaisīt lēcienu vismaz līdz pulkveža dienesta pakāpei, vienmēr atbildēja:

•— Nebūt ne, nav gadījies no jums dzirdēt… Varbūt jūs esat stāstījis kādam citam, bet es to dzirdu pirmo reizi.

—   Nu redziet! Bet tas, vai zināt, visaugstākā mērā interesanti, ko es jums nupat pastāstīju! … Bet tiešā sakarā ar to vēl ir šāda epizode …

Un Sakens atcerējās, ko kādreiz, nu, tā pirms gadiem četrdesmit pieciem, sacījis vai darījis grafs Ostermans, kura adjutants viņš toreiz bijis, vai arī kā, viņam, Sakenam, piedaloties kaujā, ticis iznīcināts franču arjergards netālu no Vjazmas, vai kaut ko par Miloradoviču, pie kura, dienēdams Lietuvas leibgvardu pulkā, viņš arī bijis par adjutantu, vai par Jermolovu, vai par kņazu Baratovu, vai par kņazu Androņņikovu . ..

Tomēr reizēm šajos stāstos, kas Grothusam jau bija apnikuši līdz ināvei, ievijās tiešām kaut kas vēl nedzirdēts.

Tuvojoties Simferopolei, Sakens sāka savam adjutantam izklāstīt pēkšņi prātā ienākušu plānu griezties pie vissvētās sinodes ar vispazemīgu lūgumu paziņot klosteros hieromonachiem, ka pareizticīgajiem karavīriem, kas aizstāv Sevastopoli pret musulmaņiem un viņu draugiem, esot vajadzīgs garīgs atbalsts un apskaidrība, tāpēc, jo vairāk hieromonachu ieradīšoties aplenktajā pilsētā, jo spēcīgāki garā kļūšot tās aizstāvji.

— Draudžu garīdznieki nepieciešami savās draudzēs, — Osten-Sakens Grothusam skaidroja, — bet hieromonachi, vai zināt, katrā, pat ne visai lielā klosterī ir vairāki un lielajos klosteros veseliem desmitiem, jā, tiešām veseliem desmitiem!… Bet kas tad mūsu krievu zaldātam vajadzīgs? Pirms nāves tam vajag pasniegt svēto vakarēdienu — lūk, tas viņam galvenais… Nāvi bez svētā vakarēdiena, vai zināt, to viņi sauc par veltīga nāvi, — lūk, kā to sauc. Bet, kad krievu zaldāts dodas Itaujā, tam gribas, lai tiktu noturēts dievkalpojums. Un tas būs mans pirmais darbs, kad pārņemšu garnizona komandēšanu: es tūlīt rakstīšu vissvētajai sinodei!

Ceļa posms starp Simferopoli un Sevastopoli tomēr ļoti spēji novirzīja Osten-Sakena domas no debesu uz zemes lietām. Pa šo ceļu, pareizāk sakot, pa pilnīgu šķīdoņu, uz abām pusēm vairākās rindās, acis izvalbījuši un nāsis iepletuši, ar milzīgām pūlēm virzījās zirgi, no sviedriem slapji vērši un kamieļi, kurus važoņi, skaļi dauzīdami ar pātagu kātiem pa ribām, dzina uz priekšu. Līdz rumbām dubļos iegrimušajos ratos veda furažu, lielgabalus, pulveri, lādiņus, ievainotos, iedzīvotājus, un ļaudis ap vezumiem un uz tiem bļāva, lamājās, vaidēja, nepievērsdami nekādu uzmanību ceturtā korpusa komandierim, jaunajam Sevastopoles garnizona priekšniekam . ..

Pasta stacijās nevarēja apsildīties: tās neapkurināja, nebija ar ko apkurināt.. . Dažās nebija pat stacijas uzraugu … Staciju pagalmos, kājas izstiepuši, gulēja badā nosprāguši zirgi, un nebija neviena, kas tos aizvestu kaut kur tālāk. Kādas stacijas pasta puišu istabā, kurā, meklēdams cilvēkus, sadomāja ieskatīties pats Sakens, viņš ieraudzīja zem lāvām trīs važoņu līķus jau ar kai1ām kājām, bet uz lāvām gatavojās mirt vēl divi, kuri pagaidām vēl izrādīja dažas dzīvības zīmes.

—   Kas tad te īsti ir, ko? — Sakens izbijies jautāja savam adjutantam. — Kas te notiek, es jums jautāju, ko? … Vai mēris? Tāds pats, kā bija Karsā? …

Grothuss pats, šausmu pārņemts, kāpās atpakaļ, bet pie tam mierinādams murmināja:

—   Nezin vai nebūs izsitumu karsonis, jūsu augstā ekselence? Par mēri, ja tas būtu parādījies, mēs būtu dzirdējuši…

—  Tā gan, tā gan, tad jau arī kņazam Menšikovam būtu vajadzējis dot pavēli ierīkot karantenu, — Sakens mazliet atžirga. — Jā, visvairāk ticams, ka tas būs tifuss.

Nodzītos zirgus šajā stacijā nemaz neizjūdza, tiem ļāva tikai atpūsties un iedeva katram pa gabalam ar rupju sāli apkaisītas zaldātu maizes.

Jo tuvāk viņi nāca Sevastopolei, jo satrauktāka kļuva barona fantazija. Netālu no Bachčisarajas viņš sāka uzmanīgi raudzīties vakara tumstošajās debesīs un pēkšņi iekliedzās:

—   Tie taču ir mongolfjeri![6] Skatieties drīzāk turp!

Grothuss atgāza galvu.

—   Šķiet, tās būs klijas, — viņš atbildēja.

—   Mongolfjeri, kad es jums saku! — Sakens neatlaidās.

—   Kā liekas, tie ir ērgļi, — Grothuss minēja. — Tie pārāk Meli, lai būtu klijas.

—   Ērgļi? … Jūs domājat, ka … Es pats arī saredzu tiem abās pusēs tādus kā robus … Vai spārni, ko? Bet varbūt tie ir kāda visjaunākā veida mongolfjeri, ko? …

—   Nē, tie ir tikai ērgļi, — adjutants noteikti noraidīja sava priekšnieka minējumu.

—   Tomēr, kad piedalījos Ungarijas kampaņā, — Sakens vēl negribēja nomierināties, kaut arī jau galvu bija nolaidis uz leju, — es tur dzirdēju un pat visos sīkumos lasīju, kā austrieši ar mongolfjeriem uzbrukuši Venecijai . .. Vai es jums to jau kādreiz esmu stāstījis?

—   Pirmo reizi dzirdu, ka mongolfjeri varētu noderēt uzbrukumiem! — Grothuss patiesi brīnījās.

—   Nu, redziet tikai, cik daudz jauna es vēl varu jums pastāstīt! — Sakens pat mazliet līksmi atbildēja. — Jā, bija tāds uzbrukums, bija … tas nemaz vēl nav tik sen, laikam četrdesmit devītajā gadā .. . Tos mongolfjērus, vai zināt, līmējuši no papīra un salocītus pieveduši armijai ar ratiem … Nu, tā ap desmit vai pat divdesmit krāvuši vienā vezumā — īsti neatceros, — tie mongolfjeri jau nav smagi. Tur uz vietas tos piepūtuši, — vai jūs zināt, kā to dara? Piepūšanu izdara uz tādām ogļu pannām .. Kādreiz es par šo jautājumu interesējos, bet tagad vairs lāgā neatceros… Un tad apmēram simt gabalu, — es neaipgalvoju, ka taisni tādu skaitu, varbūt vairāk vai mazāk, kā mēdz rakstīt zemes pirkumu līgumos, — simts vai vairāk bijuši piegādāti … Tad, vai zināt, pie katra mongolfjera piesietā gondolā iesēdies cilvēks, pacēlies, vai zināt, gaisā virs Venecijas un … metis lejā lādiņus, iedomājieties tikai! Bijuši gan sprāgstošie, gan aizdedzinošie lādiņi, cik atceros. Protams, kas tad nu tādā pilsētā kā Venecija var aizdegties? Vispirms varēja aizdegties ostā stāvošie kuģi, — bet tie tūdaļ izbraukuši no ostas atklātā jūrā … Pat svētā Marka laukumā, cik atceros, krituši sprāgstošie lādiņi!

—  Var iedomāties, kas tad būs noticis Venecijā! — Grothuss teica.

—   Redz! Redz, iedomājieties tikai, kas noticis! Mongolfjeri lidinās gaisā, nu gluži kā šie ērgļi, un no tiem krīt bumbas! Un, vai zināt, es baidos, ka tas var notikt arī šeit, Sevastopolē! Nu, sakiet, vai viņiem grūti atvest šurp mongolfjerus pa jūru, ko? … Viņi jau tos var salīmēt arī tepat, Vārnā, — papīra viņiem daudz, — un tad …

Sakens aizvēra acis, nopūtās un pašūpoja galvu.

—   Jā, tas būtu briesmīgi, — Grothuss piekrita. — Bet vai atceraties, avīzēs rakstīja par kādām tur angļu izgudrotām smacējošām gāzēm? Kā liekas, šīs gāzes izgudrotas jau četrdesmit otrajā gadā …

—  Jā, jā! Un sabiedrotajiem uz Krimu atveduši veselu kuģa kravu bumbu, kas pildītas ar šīm gāzēm!

—  Taču man rakstīja, ka sabiedrotie ar šīm bumbām vairs nešaujot… Bumbas tiešām nejauki smirdējušas, bet, kā stāsta, cilvēkus tā nelabā smaka nogalināt nevarot …

—   0-o! — Sakens pacēla gaisā pirkstu. — Krievu zaldātam — ko tam var padarīt kaut kāda tur nelaba smaka! Hm … hm … Atraduši, ar ko smacēt krievu zaldātu! Bet mongolfjeri, vai zināt, mans mīļais Grothus, tie ir pavisam kas cits …

No Duvankojas jau pilnīgi skaidri varēja dzirdēt lielo lielgabalu dunoņu, kaut arī šāvieni bi'ja reti. Kad pēc stundām trim Sakena tarantass bija aizvilcies līdz Ziemeļu pusei, no kurienes atklājās majestātisks skats uz Sevastopoli un jūras līci, apšaudīšanās stipri pieņēmās, un Sakens sāka vērot baltos dūmu mutuļus no šāvieniem atklātā jūrā.

—   Kas tad tur? Paskatieties, Grothus, jums skaidrākas acis nekā man! Izskatās, it kā te notiktu īsta jūras kauja, ko? …

—   Es redzu trīs tvaikoņus, bet, kas tie par kuģiem un uz kurieni šauj, to nevar saprast, •— Grothuss atsaucās.

—  Nē, vai zināt, tas … tas mani ārkārtīgi interesē! — Sakens gandrīz ar sajūsmu divas reizes atkārtoja, nenovērsdams no jūras savas stipri uz āru izspiestās, greizās acis, kas gulēja tālu viena no otras apaļajā, skūtajā, viņa gados vēl diezgan svaigajā sejā ar nelielām, iesarkanām, nokarenām ūsām.

Taču par to, kas notika uz jūras, šajā brīdī neinteresējās Sakens vien; ar vislielāko interesi jūras kauju vēroja visa Sevastopole.

2.

Likās, ka krievu Melnās jūras flote ir tik pamatīgi iesprostota līcī, vispirms jau ar pašu flotes septembrī nogremdētajiem kuģiem, ka interventi ar Sevastopoles floti kā aktivu kaujas spēku vairs nemaz nerēķinājās.

Pēc interventu domām, krievu flote noderēja tikai par rezervi sauszemes aizsardzības līnijai un atdeva tai savus lielgabalus un savu ekipāžu matrožus, starp citu. gluži tāpat, kā to darīja arī sabiedroto flote.

Kanonades laikā reizēm gadījās, ka krievu artileristi tiešā tēmējumā šāva ienaidnieku bateriju ambrazurās un ne viena vien lode ietriecās aplenkšanas lielgabalu stobros un tos saspridzināja. Interventi noņēma lielgabalus no saviem kara kuģiem, pakāpeniski tos atbruņodami un aizvezdami šos lielgabalus sašauto vietā, bet, kas attiecas uz šo kuģu matrožiem, tad ap novembra beigām interventu — kā angļu, tā franču — baterijās no ierindas jau bija izsists ap desmit apkalpes maiņu: tik lielus zaudējumus viņiem bija nodarījusi sevastopoliešu uguns.

Taču liela bija ari admiralu Gamelena un par bezdarbību uz Angliju atsauktā Oondasa vietā ieceltā Laionsa pārliecība, ka krievu flote ir pilnīgi nekaitīga. Arējā reidā, aiz vislielāko fortu lielgabalu apšaudes lauka robežām, pilnīgā drošībā, stingri noenkurots un gandrīz pusmiegā iegrimis, stāvēja tikai viens interventu skrūves tvaikonis, dūmi no tā skursteņiem nekūpēja, laivas no tvaikoņa nenolaida, vispār kuģis neizrādīja nekādas dzīvības zīmes.

Šā tvaikoņa uzdevums bija novērot kuģu kustību līčos, un, bez šaubām, uz tā rakstīja šo novērojumu žurnālu, taču šāda veida mēma sardze galu galā nevarēja neapnikt.

Nachimovam tā arī apnika. Viņa rīcībā bija divi kaujas spējīgi tvaikoņi — «Vladimirs» un «Chersonesa», tiesa, tie nebija skrūvkuģi, bet spārnu tvaikoņi, taču divu brašu un jaunu kapteiņu — Butakova un Rudņeva — komandētie šo tvaikoņu matroži jau bija Inkermanas kaujas dienā ar veiksmīgu šaušanu krievu armijai izdarījuši ārkārtīgi svarīgus pakalpojumus.

«Megera», dzelzs tvaikonis — novērotājs, stāvēja iepretim nelielajam un seklajam Smilšu līcim; netālu no tā plašajā Strēļu līcī stāvēja divi citi interventu tvaikoņi, bet vēl tālāk uz austrumiem, Kamišas līcī, atradās visa franču flote. Uz ziemeļiem no Sevastopoles pie Kačas grīvas vairāki sabiedroto kuģi bija nodarbināti ar vētras laikā krastā izmesto burinieku un transportkuģu kravas uzņemšanu un tajā pašā laikā ar visu savu lielgabalu varenību apsargāja krastā izmestos kuģus pret krievu aizmugures spēku uzbrukumiem.

Tāds bija stāvoklis uz jūras, kad Nachimovs izsauca pie sevis no abiem kapteiņiem vecāko pēc dienesta pakāpes — Butakovu un pavēlēja uzbrukt visiem līdz kaklam apnikušajam sardzes kuģim.

Abu tvaikoņu matroži uzreiz kļuva līksmi, tikko izdzirdēja, ka jādodas jūrā, bet, kad (tas notika skaidrā, siltā dienā ap pusdienu) garnizona mīluļi «Vladimirs» un «Chersonesa» viens pēc otra izbrauca atklātā reidā un strauji devās ienaidnieku tvaikoņa virzienā, visu acis pievērsās jūrai, — šis skats bija tik negaidīts, drosmīgs un skaists.

Strēļu līča krasta nogāzē atradās franču nometne ar vairākām lauku lielgabalu baterijām. Negribēdams velti zaudēt laiku, enerģiskais Butakovs pavēlēja kuģiem, braucot pilnā gaitā, atklāt uguni uz franču nometni un piekrastē pietauvotajiem tvaikoņiem, bet interventu sardzes tvaikonis tūdaļ saprata draudošās briesmas, pamodās it kā no miega, sāka uzņemt tvaiku un steidzīgi izcelt enkurus.

Kamišas līcī stāvošajai eskadrai sardzes kuģis raidīja signālus pēc palīdzības un tajā pašā laikā uzsāka apšaudīšanos ar tuvojošos «Vladimiru».

Drīz vien sākās spēcīga šaušana visās malās: šāva ar lauka lielgabaliem, kas bija pievesti pie paša krasta, šāva no diviem tvaikoņiem, kuri neuzdrošinājās izbraukt no līča, šāva kustības spēju atguvušais sardzes kuģis, kas bēga prom ar pilnu tvaiku, un šāva arī abi nelielie, bet drosmīgie krievu tvaikoņi.

Varbūt tāpēc, ka interventi šāva nervozi un milzīgā steigā, viņu lodes un bumbas tikai «aizgāja dzert», kā mēdza teikt matroži, bet tajā pašā laikā vienam pie krasta pietauvotajam tvaikonim virs klāja izlauzās balta tvaika stabs, kas nozīmēja, ka «Chersonesas» lādiņš trāpījis šā kuģa tvaika katlā.

Apšaude sacēla franču nometnē milzīgu satraukumu, bet sardzes kuģis, izmantodams ātruma pārākumu, aizbēga no «Vladimira» apšaudes lauka. Izdzirdējuši šāvienu dārdus un saņēmuši signālus, Kamišas līcī stāvošie franču kara kuģi steidzās sardzes kuģim palīgā, bet no Kačas grīvas uz kaujas vietu savukārt devās liels tvaikonis. Bez tam, mainīdami kursu, kaujas vietai vēl tuvojās trīs interventu kuģi, kas brauca atklātā jūrā, — divi angļu un aiz tiem viens franču tvaikonis, uz kura ar tālskati varēja saredzēt viceadmirala flagu.

Tā interventu kuģi no trim pusēm steidzās pretī diviem ņipriem krievu tvaikoņiem. Smaidīdams brašajās

ūsās, Butakovs deva signālu atkāpties uz Sevastopoli, un «Vladimirs», braukdams tieši aiz «Chersonesas», devās atpakaļ.

Kāds liels un ātrs angļu tvaikonis paguva piebraukt pie «Vladimira» šāviena attālumā. «Vladimirs» atšaudījās ar stūresgala lielgabaliem. Beidzot pirmā un vienīgā interventu lode trāpīja fokmastu, notrieca daļu masta, pārrāva dažas takelažas tauvas un «aizgāja dzert».

Tvaikoņi atgriezās līcī, nezaudējuši nevienu vīru. Nachimovs izteica kuģu ekipāžām pateicību un pavēlēja izsniegt matrožiem pa liekam mēriņam degvīna virs parastās dienas normas.

3.

Pāris dienu pēc atbraukšanas, pieņēmis no Mollera un viņa staba priekšnieka pulkveža Popova visas lietas, Osten-Sakens ar pavēli paziņoja, ka viņš stājies Sevastopoles cietokšņa garnizona priekšnieka amatā.

Šādos gadījumos parastajā visu resoru augstāko ierēdņu priekšā stādīšanās ceremoniālā Osten-Sakens pret visiem izturējās ļoti laipni, — tāda bija viņa daba, — bet Sinopas varonim viņš parādīja īpašu uzmanību. Pie tam viņš, protams, jūsmīgi stāstīja Nachimovam, ka, tieši iebraucot Sevastopolē, viņam laimējies noskatīties divu tvaikoņu izbrukumā.

—   Vareni, vai zināt, — tie mani pilnīgi apbūra, likās, ka tie nemaz nav kuģi, bet divas skaistules! — viņš runāja, noliekdams galvu uz sāniem, raudzīdamies aizgrābtības pilnam acīm un spiezdams roku pie sirds. — Es par tiem, protams, atzīstos pilnīgi vaļsirdīgi, bai-dī-jos, kad ieraudzīju briesmas — briesmas, kādas draudēja no visām pusēm… Un es, vai zināt, pie sevis klusībā lūdzu dievu, lai tvaikoņiem izdotos laimīgi atgriezties . . . Mani pārņēma tāds prieks, kad redzēju, ka tie jau līcī pilnīgā drošībā! Bet, kad dabūju zināt, ka nav bijis pat nekādu zaudējumu, tad jau, vai zināt.. . Gods tiem un slava! Gluži kā tvaikoņi būtu izgājuši jūrā tāpat vien pabraukāties!

—    Jā, redz, tomēr, tomēr… Tas tomēr padara možāku, man tā šķiet, karaspēka garastavokli, — kā parasti stomīdamies, taču uzmanīgi vērodams un cenzdamies novērtēt jauno garnizona priekšnieku, Nachimovs» Sakenam atbildēja. — Risks jau tur, jāatzīstas, nebija1 , liels … Komandas uz tvaikoņiem vislabākās, savu darbu prot teicami. Tomēr… man jums jāsaka, ka pēc atļaujas šim izbrukumam man, protams, vajadzēja griezties pie viņa gaišības, pie virspavēlnieka, un viņš gandrīz vai nemaz negribēja atļaut! … Bet kā tad, redz, bez izbrukuma? Aizstāvēties — tas jau nozīmē uzbrukt, bet nevis gaidīt, kad tev pašam uzbruks! Būtu mums mazliet labāki skrūvju tvaikoņi un spārnu kuģi, šajā izbrukumā mēs būtu guvuši labus panākumus… Nokavējām laiku! — Nachimovs pats sevi strauji pārtrauca. — Nokavējām pašu labāko laiku uzbrukumam! Es par to ziņoju viņa gaišībai, bet kņazs tikai atmet ar roku, •— redz, kā! … Bet tagad vētru laiks, tagad daudzi sabiedroto transportkuģi nespēj nobraukt līdz gala mērķim … Bet ko tad viņa gaišībai labpatika man atbildēt? — Nachimovs dedzīgi nobeidza: — «Nevar, saka, uzbrukt, ja: kājniekiem visu laiku mācīts, ka zaldāta apmācīšanai! šaušanā veselu gadu jāiztiek ar divām kaujas patronām, un mūsu kavalerija nav piedalījusies nevienā kārtīgā uzbrukumā kopš Poltavas kaujas laikiem!»

— Kavalerija?! — Sakens pēkšņi ļoti kareiviski saslējās. — Bet kur tad paliek kauja pie Prūšu Eilavas '? Un Pavlogradas huzaru uzbrukums franču kavalerijas pulkam . .. paga, kur tas notika? Tas notika pie Frankfurtes, un pavlogradiešus komandēja majors Ņečvolodovs . .. Toreiz krita ap trīssimt franču un kādus divus simtus saņēma gūstā kopā ar pulka komandieri! Un cik nebija kavalerijas uzbrukumu, kad no Krievijas trieca ārā Napoleonu?.,. Kur tad paliek visi Kaukāzā kari, — kā tā var runāt! Šie kari taču ir Kotļarevska, ir Jermolova, ir kņaza Paskeviča laikā — toreiz viņš, starp citu, bija grafs un pat vienkārši ģenerālis Paskevičs… — bija kavalerijas kari!… Bet… bet viņa gaišība, spriežot pēc jūsu vārdiem, apgalvo, ka … ka nemaz neesot bijis kārtīgu uzbrukumu. Kā tad nu tā, es jums jautāju.

] PrūšuEilava — pilsēta Austrumprūsija, pie kuras 1807. g. notika krievu armijas kauja ar Napoleona armiju.

Nachimovam šķita, ka Sakens pat jūtas it kā apvainots ir par kavaleriju, ir pats personīgi. Nachimovs nezināja, ka Menšikovs tiešām bija Sakenu mazliet aizvainojis, kad tas pēc atbraukšanas stādījās kņazam priekšā. Jau pēc dabas jūsmīgais Sakens, protams, bija juties stipri satraukts tāpēc, ka atradās Sevastopolē, kuras aizstāvēšana viņam bija uzticēta ar visaugstāko pavēli, un pateicis kņazam varbūt mazliet neapdomīgi, toties ar lielu sajūsmu:

—   Ai, ja atsūtītu uz šejieni Odesas varoni praporščiku Ščegoļevu! … Turklāt viņš jau tagad vairs nav praporščiks, bet štabkapteinis un par savu varoņdarbu saņēmis arī Jura krustu …

—   Būtu vēl labāk, — Menšikovs dzēlīgi atbildējis, — ja uz šejieni atsūtītu Solovecas klostera igumenu, kā tak viņu tur sauca! Ja jau viņš no sava klostera pratis angļus padzīt, tad, bez šaubām, padzītu arī sabiedrotos no Sevastopoles!

Tagad, pēc iepazīšanās ar milzīgo Sevastopoles aplenkšanas un aizsardzības darbu, Sakens arī pats saprata, ka Odesas varoni minējis nevietā, taču Menšikova piezīme viņam tomēr šķita netaktiska.

—   Kavalerija Inkermanas kaujas laikā varēja mums izdarīt lielus pakalpojumus, — Nachimovs teica. — Es, protams, šajās lietās neko daudz nesaprotu, bet kājnieku ģenerāļi apgalvo, ka tad, ja būtu laista darbā visa mūsu kavalerija — bet kavaleristu bija vairāk par septiņiem tūkstošiem! … —• ja kavalerija būtu sūtīta triecienā uz Balaklavu, tad uzvara būtu mūsu… turklāt pilnīga! Taču nezin kāpēc nekas neiznāca … Bet tagad mums kavalerijas vairs nav, pārsvieda uz Eipatoriju, kur gaida jauna desanta izcelšanu, kas atgrieztu mūs no Perekopa … Trūka arī furažas tik milzīgam zirgu daudzumam … Cornajas upe tagad nav pārejama … Mēģinājām uzbūvēt tiltus — straume izārda un aiznes… Vezumnieku trijjūgs no Inkermanas puses Čorgunas vienībai veda biezputru — gribēja pārbraukt pa braslu, — kur nu! Ūdens aizrāva ir «trijjūgu, ir biezputru! Tagad jau uzbrukumam ar lieliem spēkiem no tās puses laiks palaists garām… Iespējami tikai mazi izbrukumi. Bet šādiem izbrukumiem ar jūsu kā garnizona priekšnieka pilnvarām pilnīgi pietiek. Sabiedrotos nedrīkst atstāt mierā! Mums viņi jātraucē un jāplūkā, kaut ari pa druskai!

Nachimovs enerģiski pakratīja labo roku, it kā būtu kādu sagrābis aiz cekula un purinātu . .. Sakens viņam tūdaļ piekrita, un pirmais Sakena laikā rīkotais izbrukums tiešām tika nolikts jau uz nākošo dienu no trešā bastiona puses.

Vēlu vakarā ap pulksten vienpadsmitiem, pirms tam, kad brīvprātīgo vienībai vajadzēja doties franču redutu virzienā, jaunais garnizona priekšnieks noteikti paziņoja, ka gribot izbrukuma dalībniekiem dot savu svētību.

Kņazs Vasiļčikovs, liela, bet mazliet trausla auguma cilvēks ar gaišām acīm un rūsganu vaigubārdu, kas bija drusku garāka, nekā parasts, ar visu štaba priekšnieka argumentu svarīgumu centās Sakenu no šā soļa atrunāt, taču neko nepanāca. Tieši otrādi, viņam pašam vajadzēja Sakenu pavadīt, jo Vasiļčikovam, kas Sevastopolē bija ieradies daudz agrāk, — tā domāja Sakens, — vajadzēja zināt ceļu uz trešo bastionu. Kopā ar viņu garnizona priekšnieku vēl pavadīja Grothuss un fliģeladjutants Dens.

Nakts bija ļoti tumša. Ceļā viņi devās jāšus, bet vecā kavalerijas ģeneraļa zirgs nezin kāpēc pastāvīgi klupa, reiz pat ieslīdēja kādā nepamanītā grāvī un jātnieks tikko nenovēlās zemē.

—   Hm … dīvaini, — Sakens domīgi sacīja. — Vai tikai mēs jājam pa īsto ceļu?

—   Jājam pa īsto ceļu, bet, kāpēc īsti jājam, — tas, lūk, ir jautājums! — Vasiļčikovs neapmierināts atbildēja. — Jo vairāk tāpēc, ka ir taču bīstami . . . Redziet, tas spožums, kas lido uz mums no augšas — tas nemaz nav meteors, bet raķete, jūsu augstā ekselence!

—   Jā', tā ir raķete, — Sakens piekrita, — bet liekas, ka nokritīs aiz mums …

—   Taču cita var mums trāpīt. .. Nē, mēs jājam pilnīgi bez vajadzības.

—   Kas tas pa 1 abi no mums par mūri, vai nezināt? •— Sakens jautāja.

—   Vai tas? Pa labi? … Tas ir dārzs, nekādu mūru te nav.

—  Dārzs? … Tātad te Sevastopolē ir vēl arī dārzi, —

Sakens filozofiski piezīmēja, un viņa zirgs atkal paklupa un gandrīz nokrita uz ceļgaliem.

—   Varbūt jūs varētu viņu pierunāt tālāk nejāt, — Vasiļčikovs pačukstēja Denam pie auss. — Viņam taču vistas aklums, viņš tagad nekā neredz un bez vajadzības tramda zirgu.

Dens, kas jau kopš dienesta Odesā pazina ir Sakenu, ir viņa sievu Annu Ivanovnu, kuru Sakens neprātīgi mīlēja, nolēma ķerties pie pēdējā līdzekļa:

-rJa jūs jāsiet turp uz bastionu, kur tik bīstami, — Dens Sakenam svinīgi teica, — un ja ar jums, lai nedod dievs, notiks nelaime, ko tad es varēšu atbildēt Annai Ivanovnai, kad viņa jautās, kāpēc neesmu jūs atrunājis?

Šī dziļā tumsā un svinīgā balsī pateiktā, garā frāze, bet, galvenais, Annas Ivanovnas pieminēšana Sakena izbrukumu noveda pie vēlamā rezultātā.

—   Ak, Anna Ivanovna, jā, jā . .. Jums taisnība, mans draugs! Es gandrīz jau izdarīju lielu muļķību! — Sakens sirsnīgi atbildēja iDenam, sataustīja viņa roku, lai to cieši paspiestu, un pagrieza savu zirgu, kas, atpakaļ iedams, vairs neklupa.

Par sava priekšnieka pārstāvi uz trešo bastionu tika nosūtīts vienīgi Grothuss divu karaspēka žandarmu pavadībā.

4.

Viens no daudzajiem Nikolaja fliģeladjutantiem — apakšpulkvedis Dens tika nosūtīts uz Sevastopoli drīz pēc Almas kaujas un palika Menšikova svitā kā cara acis un ausis. Šīs acis un ausis Menšikovam ļoti nepatika, un katru reizi, kad ieradās kāds jauns fliģeladjutants, Menšikovs savilka seju sāpīgā grimasē un traģiskā balsī teica: «Nu, ka-a-am viņš te vajadzīgs?» — un centās jaunatbraukušajam fliģeladjutantam izgudrot kaut kādu komandējumu uz Krimas vidieni, pēc iespējas tālāk no Sevastopoles. Kņazs jau labi zināja, ka ikviens šāda sūtņa ziņojums caram par Sevastopolē redzēto sagādās iemeslu jaunām un atkal jaunām Nikolaja pavēlēm, kā viņam, virspavēlniekam, jārīkojas, bet viņš pats — tā Menšikovam likās — pārredzēja karalaukā izveidojušos apstākļus daudz labāk nekā cars no savas Gatčinas un strādāja, spēkus netaupīdams.

Šī pārliecība par paša rīcības nekļūdīgumu darīja viņu līdzīgu Nikolajam.

Gadus četrus pirms Krimas kara Dena tēvs, inženieris ģenerālis, apskatījis Sevastopoles sauszemes nocietinājumus, ieradās pie Nikolaja ar ziņojumu par šo nocietinājumu pilnīgi nepieļaujamo vājumu.

—   Ko tad tu gribētu tur vēl redzēt? — Nikolajs viņam jautāja.

—   Es gribētu redzēt Sevastopoli kā īstu cietoksni, tas ir, ne vien kā jūras, bet arī kā sauszemes cietoksni, — inženieris ģenerālis atbildēja. — Man liekas, ka Sevastopoles apkārtni daba ar nodomu izveidojusi tā, ka, jau mazliet to nocietinot, mēs varētu būt pilnīgi mierīgi par šās pilsētas likteni.

—   Kur tad, pēc tava prāta, īsti vajadzētu izbūvēt šo nocietinājumu līniju? — cars ironiski jautāja.

—   Cietokšņa rajonā, jūsu augstība, es katrā ziņā ietvertu Inkermanu, Fedjuchinas augstienes un Sapunkalnu — tās jau no dabas ir stipras pozicijas. Tur uz austrumu nogāzēm es izbūvētu priekšējo fortu līniju, bet no Sevastopoles līdz fortiem ierīkotu ceļu, lai ar nocietinājumiem varētu uzturēt ērtu satiksmi. Otro nocietinājumu līniju es izbūvētu uz tādām jau pilsētai tuvākām augstienēm kā Zaļais kalns, Rūdolfa kalns…

Nikolajs, skaļi smiedamies, viņu pārtrauca:

—   Bet pret ko tad — vai pret Krimas tatariem tu gribi būvēt visus šos fortus? … Nevajadzīga naudas tērēšana: tatari ir paklausīgi un mierīgi. Bet, ja arī kas gadītos, tad tataru nomierināšanai pilnīgi pietiktu ar tiem spēkiem, kas atrodas Sevastopolē …

—   Jūsu augstība, par tatariem es domāju vismazāk … Es pat nemaz nedomāju par viņiem, — Densseniors atbildēja. — Bet vēl nesen man gadījās lasīt franču ģcneraļa Mormoņa [7] piezīmes, ko tas rakstījis jau trīsdesmitajos gados.. Viņš pareģo, ka tad, ja sākšoties karš starp Angliju un Franciju vienā pusē un Krieviju — otrā, cīņas arēna būšot Sevastopole un pēc tam arī visa Krima.

— Tev ir gan liela vēlēšanās ticēt visādiem muļķīgiem mormoņu [8] pareģojumiem! ■— jau ar īgnuma pieskaņu balsī Nikolajs atteica, un ar to beidzās saruna par iespējamajiem Sevastopoles sauszemes puses nocietinājumiem, kas būtu varējuši novērst Krimas karu vai krietni novilcināt tā sākšanos, vai arī piešķirt šim karam pavisam citu gaitu.

Vai Nikolajam bija žēl izdot naudu plašu nocietinājumu izbūvei, vai arī viņš negribēja ļaut Rietumu valstīm saprast, .ka pielaiž domu par viņu uzbrukuma iespējamību, vai ārī viņš tiešām bija nesatricināmi pārliecināts, ka neviens neiedrošināsies Krievijai uzbrukt tieši šajā punktā?

Visticamākais ir pēdējais minējums. Nikolajs 'vienkārši pienācīgi augstu nenovērtēja Anglijas un Francijas tirdzniecības flotes nozīmi liela desanta pārsviešanā, bet mazi desanti — tūkstošu divdesmit vai trīsdesmit — protams, Sevastopoles garnizonam nevarēja būt bīstami. Doma par to, ka aplenkšanas lielgabalu un visu citu materialu piegādē, kas vajadzīgi Melnās jūras cietokšņa aplenkšanai, var piedalīties ne viens vien tūkstotis tirdzniecības kuģu, Nikolajam vienkārši nebija saprotama. Krievu karaspēka desanta vienības — vienu reizi uz Konstantinopoli un vairākas reizes uz Kaukāzu — parasti saskaņā ar cara pavēli pārveda ar kara kuģiem. Nikolajam likās, ka arī Anglija un Francija tikai šādā veidā pārvadās desanta karaspēku, ja tām negaidot uznāktu vēlēšanās sākt ar viņu karu.

Nikolajs bija un palika konservativs arī šajā jautājumā, kaut arī varētu likties, ka viņam vajadzētu būt spējīgam viegli izprast dažādu militāru jaunievedumu nozīmi. Pēc viņa vizites Anglijā 1844. gadā Viktorija rakstīja Beļģijas karalim Leopoldam: «Nikolajs nav sevišķi gudrs un domā vienīgi par politikas un karalietu jautājumiem.» Un tomēr netālredzīgais Nikolajs, kas tiešām visu savu laiku veltīja karalietām, iestidzis trulā pašpaļāvībā, atstāja Sevastopoles Dienvidu pusi pilnīgi nenocietinātu. Un, ja Sevastopoles garnizons Korņilova un Totlebena vadībā sāka uz ātru roku celt bastionus, tad tā vairs nebija pirmā fortu līnija, pat arī ne otrā, bet trešā, pēdējā, pavisam tuvu pie pilsētas un visiem svarīgajiem cietokšņa un ostas centriem, taču tas bija pilnīgā pretrunā ar gaclu simteņos izstrādāto cietokšņu aizstāvēšanas praksi, tomēr atvirzīt tālāk bastionu līniju vairs nebija iespējams.

Lnterventi pa tam aplenca Sevastopoli, kaut arī tikai no vienas puses, taču ievērodami visus aplenkšanas kara likumus. Piedzīvojušā franču kara inženiera Bizo vadībā viņi strauji virzījās uz krievu bastioniem.

Lai kā arī pārskrienamo grāvju rakšanas darbu kavēja cietā un akmeņainā zeme, to izlauzītā līnija neatvairāmi virzījās uz priekšu, bet paralēli krievu nocietinājumu līnijai iekārtotajos ložementos [9] sagula strēlnieki, un cīņa ar tiem nakts izbrukumus padarīja nenovēršamus, lai cik niecīgas arī būtu šajās kaujās iegūtās trofejas.

Tikai reta nakts pagāja bez šādiem izbrukumiem, jo vairāk tāpēc, ka arī franči un angļi, kuri atradās savās priekšējās tranšejās, — biežāk pirmie nekā otrie, — naktīs mēdza sacelt maldināšanas trauksmes. Pie tam viņi nemaz nenāca ārā no saviem ierakumiem, tikai izlikās, ka gatavojas doties uzbrukumā, un pēc pastiprinātas šaušanas kliedza «urā». Arī citās tranšejās sāka kliegt «urā», un troksnis aizvēlās no ierakuma uz ierakumu, saceldams kājās pat krievu bastionu kājnieku aizsegvienības, jo, dzirdot tik kareiviskus kliedzienus, tomēr bija riskanti palikt mierīgiem.

Toties pēc šādām interventu saceltām maldināšanas trauksmēm krievu izbrukumi bija sevišķi veiksmīgi. Izbrucēji angļu zaldātus visbiežāk atrada mierīgi guļam, reizēm pat pa gabalu no piramidās saslietajām šautenēm; franči sardzes dienestu pildīja daudz labāk nekā angļu kapitalistu algotņi, kas karagājienu uz Krieviju iedomājās par kaut ko līdzīgu zibenīgi straujai un neatvairāmai soda ekspedicijai Rītindijā, pēc kādām parasti sākās ilgs un patīkams slinkošanas periods un zaldāti, nekā nedarīdami, saņēma pilnu apgādi un šiliņu dienā.

Tā kā tumsas dēļ Osten-Sakenam neizdevās aizjāt līdz bastioniem un dot savu svētību izbrukuma dalībniekiem, šī pirmā viņa laikā sāktā nakts kauja ne ar ko neatšķīrās no tām, kuras bija notikušas, kad Sevastopoles garnizona priekšnieks bija Mollers.

Izbru.kumos sūtīja gan pavisam mazas komandas viena paša oficiera vadībā, gan arī no dažādu karaspēka vienību brīvprātīgajiem sastādītas veselas rotas. Šis novembra beigās rīkotais izbrukums bija tieši tāds; tajā piedalījās divu kājnieku pulku un flotes ekipāžu komandas pa vairāk desmitu vīru katrā. Par izbrukuma komandieri, kā bieži bija noticis arī agrāk, iecēla leitnantu Birjuļovu.

Cilvēki nekad nav tik māņticīgi kā kauju laikā. Tad nāve lidinās visur un izrauj no karavīru rindām gan vienā, gan otrā vietā savus upurus, — pēc kādiem likumiem? Cilvēka smadzenes ir tā veidotas, ka tās katrā ziņā grib atrast likumību arī pilnīgi gadījumam pakļautos notikumos; kā lai, piemēram, izskaidro, ka drošinieks leitnants Troickis 5. oktobrī caur interventu flotes viesUļuguni nokļuva līdz baterijai Nr. 10 un caur to pašu viesuļuguni, caur veseliem spietiem bumbu un granatu, kas krita ap viņu, atgriezās pie Nachimova ar ziņojumu par stāvokli baterijā; toreiz viņš pats palika neievainots un nezaudēja nevienu no pieciem matrožiem, kuri viņam bija uzticējušies, bet dažas dienas pēc šās drausmīgās kanonades jau pirmajā izbrukumā leitnantu Troicki nogalināja nomaldījusies štucera lode.

Tikpat grūti bija saprast, kāpēc vienmēr laimīgi beidzās tie izbrukumi, kuros piedalījās Birjuļovs. Taču matroži bija ievērojuši šo īpašo leitnanta veiksmi un kopā ar viņu — galvenais, viņa vadībā — izbrukumos devās daudz labprātāk nekā ar kādu citu no saviem oficieriem, it kā tur, kur bija Birjuļovs, panākumi jau iepriekš būtu nodrošināti.

Mēdz būt tādi neparasti dzīves mīluļi, kurus viņu biedri nevar nemīlēt. Birjuļovs bija ir skaists, ir izveicīgs un briesmu brīžos nekad nezaudēja galvu, prata citus gan aizraut sev līdz, gan īstā brīdī savus brīvprātīgos atsaukt atpakaļ, zināja, kad matrožu baram pateikt asprātīgu vārdu, kas spēja likt tiem aizmirst briesmas, zināja, kad piešķirt savām pavēlēm vislielāko stingrību.

Vārdu sakot, viņš bija lielisks rotas komandieris kaujā, un laikam ar to visvairāk izskaidrojama viņa noslēpumainā veiksme izbrukumos.

Novembra vidū, kad ienaidnieka ložementos sagulušie strēlnieki, pa lielākai daļai zuavi, sāka nodarīt pārāk jūtamus zaudējumus, apšaudīdami no nelielām distancēm ambrazuras un katru pār brustveru neuzmanīgi pabāztu galvu, — bija nepieciešams cīņai pret tiem uz ātru roku soļu divdesmit attālumā no ienaidnieku ierakumiem ierīkot savus ložementus un sūtīt uz tiem strēlniekus. Sos strēlniekus nenorīkoja ar pavēli, tie paši brīvprātīgi pieteicās. Sākumā tie bija plastuni, pēc tam matroži un kājnieku pulku zaldāti. Franči savu ložementu strēlniekus sauca par enfants perdus vai infernaux[10] — par trakgalvjiem, rīkļurāvējiem, velniem, — bet krievu brīvprātīgajiem nekādu īpašu palamu nebija. Viņi tikai zināja, ka puse no tiem pēc sava laika nodežurēšanas ložementos maiņu nesagaidīs un atpakaļ vairs neatgriezīsies, tāpēc pirms došanās uz savu bīstamo posteni cītīgi lūdza dievu pie svētbildēm, kas parasti karājās katrā bastionā. Ložementi bija seklu ierakumu rinda, kuros varēja tikai gulēt un strēlnieka galvu tikko aizsedza ar sapiera lāpstiņu uzmests zemes valnītis, un pār katra brīvprātīgā drosmīgo galvu nemitīgi spindzēja štuceru lodes. Vismazākā neuzmanība — un lode ieurbās galvā vai krūtīs pie atslēgas kaula. Katrā bedrītē gulēja tikai viens brīvprātīgais, un tam vajadzēja rīkoties pašam uz savu roku, kaut gan miera laikā krievu zaldāti nebija mācīti darboties patstāvīgi. Lai arī cik liela bija šajā laikā izrādītā drošsirdība, tā palika pilnīgi nezināma, lai kādus varoņdarbus veica viens vai otrs brīvprātīgais, tie tika veikti vienatnē. Un tomēr katru dienu nošauto vai smagi ievainoto vietā uz ložementiem devās jauni un atkal jauni brīvprātīgie: drošsirdīgo netrūka.

Vēl jo vairāk drosminieku vienmēr pulcējās ap tik brašu komandieri, par kādu izrādījās Birjuļovs. Un pirmais šo pārdrošnieku pulkā bija matrozis Koška.

Kapteiņleitnanta Perekomska baterijā, kur Koška nonāca aplenkuma sākumā, par viņu zināja tikai to, ka tas labprāt iedzer un, ja ir labi uzkožamie, tad var dzert, cik uziet, taču nevienam nenāca ne prātā, ka šis neizskatīgais matrozis varētu būt tik varens pārdrošnieks, par kādu tas pēkšņi izrādījās, kad vienā no pirmajiem izbrukurniem viņam blakus krita tā biedrs, bet otrā dienā ienaidnieki sava brustvera ārpusē bija pieslējuši kritušā līķi, to atbalstīdami, lai līķis turētos uz kājām.

Kad Koška ieraudzīja it kā pie kauna staba nostādīto sava vecā drauga līķi, viņa seja aptumsa.

—   Atļaujiet aiziet un atnest, jūsu augstlabdzimtība! — viņš griezās pie Perekomska.

Kapteiņleitnants izbrīnījās — pat lāgā nesaprata.

—   Kā tā — aiziet un atnest? Vai būsi galīgi jucis, vai? To nogalināja kaujā, bet tev laikam iegribējies, lai pašu nomiedz gluži par neko?!

—   Varbūt nenomiegs, jūsu aupstlabdzimtība! Atļaujiet aiziet, — viņi taču liek apsmieklā godīgu matrozi.. .

—   Tagad viņš vairs nav matrozis, bet līķis; kāds mirušajam vairs var būt apsmiekls? … Nu labi, manis pēc, es ziņošu iecirkņa priekšniekam. Ja atļaus, tad jau tā būs viņa darīšana, bet es šādu risku uzskatu par pilnīgi nevajadzīgu.

Taču aizsardzības līnijas 3. iecirkņa priekšnieks kontradmirālis Panfilovs Perekomskim par pārsteigumu šo jautājumu saprata citādi. Viņš bija ar Košku vienis prātis, ka kritušā matroža līķa apsmiešanai jādara gals, un tikai jautāja Koškam, kā viņš īsti domājot līķi nozagt.

—   Pielīdīšu pie tā naktī, bet pēc tam tādā pašā ceļā atvilkšu šurp, jūsu ekselence …

Koškam likās, ka admiralis tikai aiz gara laika uzstāda jautājumus, kas paši par sevi skaidri un saprotami, bet admiralis teica:

—• Naktī tu vari nomaldīties no uzņemtā virziena un nonākt pavisam citā vietā.

—  Tieši tā — «nonākt citā vietā», jūsu ekselence, bet es domāju līst, kad jau sāks aust gaismiņa …

—   Tad tevi ieraudzīs un nošaus kā zaķi!

—   Es, jūsu ekselence, gribu pāri šinelim uzvilkt netīru maisu, lai neatšķirtos no zemes un lai nenodarītu bojājumus kroņa amunicijai…

—   Maisu? … Nu, ja tu gribi būt par Kaķi [11] maisā, — Panfilovs pasmaidīja, — tad lai notiek, lien arī!

—   Tieši tā — «lai notiek, lien arī», jūsu ekselence! — Koška priecīgi atsaucās un pagriezās pa kreisi apkārt.

Viņš izdarīja, kā bija nolēmis: uzvilka mugurā netīru maisu un, nogaidījis nakts beigas, saliecies devās ceļā, pec tam sāka līst uz vēdera.

Iepretī Perekomska baterijai atradās angļu baterija, bet angļi nekur nebija pievirzījušies tik tuvu pie krievu aizsardzības līnijas kā franči, tāpēc Koškam vajadzēja līst diezgan tālu, bet gaisma ausa neparedzēti strauji, jo austrumu pusē tai rītā debesis bija pilnīgi skaidras. Koška redzēja drauga līķi — sava gājiena mērķi, taču tāpat redzēja arī ne tālāk par divdesmit soļiem no tā pie ieejas tranšejā sargzaldāta pelēko stāvu un saprata, ka līst tālāk uz priekšu vairs nav iespējams.

Taču griezties atpakaļ ar tukšām rokām viņam likās vēl neiespējamāk. Apskatījies apkārt, Koška ieraudzīja sāņus kāda mūra atliekas, — vai nu tur agrāk bija atradies dārza žogs, vai arī kāda celtne, — viņš aizlīda pie šiem nedaudzajiem akmeņiem un pieplaka pie zemes.

Šauteni viņš līdzi nebija ņēmis, jo abām rokām vajadzēja būt brīvām drauga līķa vilkšanai; ari maizes līdz nebija, jo Koška bija domājis atgriezties tai pašā rītā. Bet pa tam atausa skaidra diena un sākās parastā apšaudīšanās … Koška pieplaka pie akmeņiem, pret kuriem laiku pa laikam, skaļi noskanēdamas, atsitās pašu krievu lodes, un nekad visā mūžā viņam nebija gadījies pieredzēt garāku dienu un izdomāt tik daudz drūmu domu.

No rīta Panfilovs, iegriezies baterijā pie Perekomska, aptaujājās, vai Koška atgriezies; apzinādamies savu apsvērumu pareizību, Perekomskis atbildēja, ka Koška, protams, gājis bojā pilnīgi veltīgi, ka nav bijis jau nemaz iespējams cerēt, ka viņa acīm redzami neprātīgais nodoms varētu ņemt labu galu.

Iekšēji dusmodamies pats uz sevi, ka atļāvis Koškam ķerties pie šā nodoma izpildīšanas, Panfilovs mulsi atbildēja:

—    Zēl puiša, bet 'ko lai dara; nevar taču arī atļaut nekaunīgi ņirgāties par mūsu drošsirdīgo vīru līķiem … Koškas nodoms bija labs, un to nopelt es nevarēju.

Augu dienu matroža līķis joprojām rēgojās agrākajā vietā, un visos, ne tikai Koškā, tāda ņirgāšanās par kritušo modināja sašutumu.

Bet vakarā, kad iestājās jau krietna tumsa, pēkšņi no angļu puses aiz grūti izprotamiem iemesliem sākās ļoti spēcīga šaušana un, nesdams uz muguras drauga līķi, baterijā aizelsies negaidot ienāca nogurušais, bet apmierinātais Koška.

Pēc Koškas stāsta izrādījās, ka viņš nogaidījis, kamēr angļu tranšejās sākusies kareivju maiņa, tad pielīdis pie līķa, paņēmis mugurā, piespiedis sev klāt tā rokas un ātri skrējis uz savu bateriju. Viņš cerējis, ka ar zaldātu nomaiņu aizņemtie angļi viņu nepamanīs, un tiešām pusceļu paguvis noskriet, pirms angļi sākuši šaut. Bet tad jau viņa nasta tam bijusi par drošu aizsegu, un tajā ieurbušās lodes, kas citādi būtu viņu pašu nonāvējušas.

Par varonību Panfilovs ieteica Košku apbalvošanai ar Jura krustu.

Kādu citu reizi Koška sadomāja katrā ziņā noķert skaistu, baltu, apseglotu jājamo zirgu, kas, varbūt nometis jātnieku un izjoņojis no angļu nometnes, apskrēja apkārt Zaļajam kalnam un, apstājies tieši vidū starp Perekomska un angļu bateriju, grozīja savu skaisto, slaido galvu gan uz angļu, gan uz krievu pusi.

—   Ek, kas par zirdziņu! Tas tikai ir skaistulis! — Koška jūsmoja un tgriezās pie baterijas komandiera: — Atļausiet šo zirgu ņemt abordažā!

—   Zirgs jau nu ir vērtīgs, tas tiesa, — Perekomskis atbildēja, — un man arī nebūtu nekas pretī tev atļaut, bet angļi jau neļaus.

—   Ļaus, jūsu augstlabdzimtība! Es izlikšos par pārbēdzēju un skriešu pie viņiem, bet mūsējie lai mani apšauda ar tukšiem šāvieniem, — tad viss var izdoties labi!

Koškas acis kvēlot kvēloja; likās, ka arī tad, ja viņam neatļautu, tas tomēr skrietu pēc zirga, — turklāt arī zirgs būtu vērtīga prize.

Perekomskis atcerējās gadījumu ar matroža līķi, piekrizdams pamāja ar roku un tūdaļ pavēlēja atklāt uz Košku uguni ar tukšiem šāvieniem.

Koška skrēja uz zirgu, ko kājas nes.

Angļus apmulsināja uz Košku atklātā spēcīgā šaušana; viņi bija pārliecināti, ka no krievu baterijas kāds grib pārbēgt pie tiem; angļi pat noņēma cepures un sveicinādami māja Koškam. Viņi nebrīnījās arī par to, ka dezertieris skrēja uz zirgu, lai, uzlēcis tam mugurā, auļotu pie viņiem: angļu auļotāja četras kājas taču daudz ātrākas par paša divām kājām. ♦

Koška nekavēts aizskrēja līdz baltajam zirgam, kas it kā viņu vien bija gaidījis, uzlēca seglos un auļoja atpakaļ. Protams, angļu auļotājs atpakaļceļu veica daudz ātrāk, nekā angļi paguva aptvert, kas notiek viņu acu priekšā; apšaudi viņi sāka ar lielu nokavēšanos: Koška jau bija paguvis iejoņot nocietinājumā.

Koška parasti piedalījās visos izbrukumos, bet ienaidnieku lodes, durkļi un zobeni viņu saudzēja. Pats viņš bieži pārnesa uz muguras ievainotus angļus vai frančus, vai arī divus trīs ienaidnieku štucerus. Bet, kad izbrukumi nenotika un naktis bija tumšas, Koška viens pats aizlavījās uz angļu tranšejām un katrā ziņā pārnesa no turienes kādu štuceri, kurus krievu zaldāti uzskatīja par ļoti vērtīgiem. Kādreiz, kad iegūt štuceri Koškam nebija izdevies, viņš atstiepa pa rokai pagadījušās nestuves, pilnīgi pareizi spriezdams, ka noderēs arī nestuves. Par savu vientuļo gājienu galveno mērķi Koška tomēr uzskatīja ienaidnieku nometnē sacelto kņadu un šaušanu, kas parasti tika atklāta uz viņu, bet drīz vien sākās visā aplencēju līnijā, un sabiedrotie velti iztērēja milzīgi daudz municijas. Nokļuvis ar laupījumu atpakaļ pie savējiem, Koška, nebēdīgi smīnēdams, teica:

— Ek, kā piespiedu tos velnus tērēt patronas!… Vai tiešām visa viņu banda manis viena paša dēļ tā nopūlas? … Dīvaina būšana tas karš! Tātad viens pats cilvēks var visus sabiedrotos apsabiedrot!

Reizēm viņš atnesa segas, ko angļi mēdza klāt uz pleciem virs apmetņiem kā pledus, taču visvērtīgākais Koškas laupījums tomēr bija štuceri.

Visos izbrukumos, vai nu tajos piedalījās lielas, vai mazas vienības, visiem gribējās no pretinieka iegūt pēc iespējas vairāk štuceru, ko zaldāti, starp citu, visādi centās paslēpt no augstākās priekšniecības un paturēt tajā vienībā, kas štucerus bija ieguvusi, vai nu tā bija plastunu bataljons, kājnieku pulks, vai flotes ekipāžā, kaut ari visiem bija zināms rīkojums, ka cīņā iegūtie štuceri jānodod, lai tos sadalītu karaspēka daļām pēc paša garnizona priekšnieka ieskatiem.

Tik liels bija zaldātu, kazaku un matrožu īgnums par to, ka viņu gludstobrenes nekur nederēja, salīdzinot ar tālšāvējiern štuceriem, kas viņiem nodarīja daudz lielākus zaudējumus nekā visi sabiedroto lielgabali.

Tiesa, ap to laiku Četati varonim Baumgartenam bija ienākusi prātā ideja pārliet krievu apaļās lodes par koniskām pēc Minjē ložu parauga, tas ir, ar austiņām un serdi. Kā izrādījās, arī šaujot ar gludstobrenēm, tādas lodes spēja aizlidot divreiz tālāk nekā apaļās, taču seši simti soļu ne tuvu nav pusotra tūkstoša soļu, turklāt ložu pārliešanu veselai armijai nebija tik viegli un vienkārši noorganizēt kā viena Toboļskas pulka vajadzībām, kurā Baumgartens šo jauninājumu bija ievedis.

6.

Birjuļovs, protams, nepazina Ochotskas un Volinijas pulka zaldātus, kuri šoreiz kopā ar viņu devās izbrukumā: pirms tam Birjuļova komandās bija gājuši brīvprātīgie no citiem pulkiem, bet savus matrožus viņš pazina.

Bez Koškas visos izbrukumos vēl piedalījās jau pusmūža gadus sasniegušais matrozis Ignats Ševčenko, mierīgs, apdomīgs cilvēks platām krūtīm un lielu fizisku speķu, ko viņš ikdienas apstākļos nezin kāpēc kautrējās parādīt, kā to spēka vīri parasti mēdz darīt. Tikai pēc tā, kā viņu, atgriežoties no izbrukuma, apkrāva ar ievainotajiem, gūstekņiem vai štuceriem, varēja spriest par viņa muskuļu milzīgo spēku. Matroži Ševčenko saukāja par «Voroņežas vezumnieku», — ir tāda vezumvilcēju zirgu suga. Durkļu cīņās, kas izbrukuma laikā parasti notika interventu tranšejās, Ševčenko strādāja kā tarans, — aiz viņa gāja pārējie. Reizes četras arī Ševčenko pats bija sabadīts ar angļu un franču durkļiem, taču ievainojumi bija nenozīmīgi, viegli, un pēc pārsiešanas viņš atkal stājās ierindā un brīvprātīgi devās jaunos izbrukumos.

Turklāt pats no sevis bija iznācis tā, ka Ševčenko,

neviena nelūgts, bija sācis pildīt kaut ko līdzīgu jaunā u» dedzīgā leitnanta aukla lomai. Tuvojoties ienaidnieka ložomentiem, Ševčenko, mīlīgi, bet īgni ņurdēdams, mēdza leitnantam sacīt:

— Palieciet aizmugurē, jūsu labdzimtība! Gan jau mēs paši turēsimies priekšā, jūs tikai gādājiet par kārtību!

Birjuļovs saprata, ka vecais matrozis ņurd draudzīgi — aiz rūpēm par viņu, un pavecā vīra vārdus neņēma ļaunā. Viņš mīlēja šo «vezumnieku», kas kādreiz no gājiena izbrukumā viens pats bija atvilcis pavisam nebojātu neliela kalibra mortiru. Un biezā krēslā pieņemot matrožu komandu, Birjuļovs vispirms mēdza jautāt: «Vai Ševčenko ir?» — «Ir, jūsu labdzimtība!» — soļu piecu attālumā no viņa atsaucās pazīstamā krūšu baiss, un ar to leitnantam pietika, lai pirms jaunās nakts kaujas justos kā parasti drošs un mierīgs.

Bez Ševčenko vēl bija arī citi drosmīgos izbrukumos rūdīti matroži. Bija unteroficieris Ribakovs, slavens ar to, ka bija sagūstījis kādrejz angļu pulkvedi, par ko Ribakovam vajadzēja saņemt krustu; bija otrs unteroficieris Kuzmenkovs, jau pavecs un krietni kailu galvas virsu, taču straujš un izmanīgs kaujā; viņš bija piedalījies leitnanta Troicka vadītajā grupā, kas devās izsist frančus no viņu ierakumiem, un nekādi nespēja sev piedot un saprast, kā varējis gadīties, ka viņš savu kritušo komandieri atstājis ienaidnieku tranšejā. Bija matrozis Jeļisejevs — liels jokdaris un muldoņa, kas nespēja atturēties no jokiem pat durkļu cīņas laikā. Bija Bolotņikovs, kas sacentās ar Košku dažādās kara viltībās un izdomās, kuru mērķis bija samulsināt ienaidnieku, lai šo apmulsumu tūdaļ izmantotu. Bolotņikovs bija labi noaudzis puisis un valkāja savu matroža cepuri braši nošķiebtu uzlabo pusi…

Bez matrožiem un zaldātiem, kuru pavisam bija divi simti piecdesmit vīru, šajā izbrukumā vēl devās astoņdesmit strādnieku ar lāpstām, lai iepretī trešajam bastionam iekārtotos ienaidnieka ložementus pārraktu ar fronti pret interventiem, bet par to, ka šie ložernenti tiks pretiniekiem atņemti, protams, neviens nešaubījās.

Jau bija sākušās rudens nakts salnas; varēja gaidīt aukstu nakti, toties zeme piesala, vairs nebija visiem

apnikušo dubļu; cilvēki varēja viegli iet, un soļi skanēja klusu.

Taču izbrukutna sākšanai vēl bija pārāk agrs, — Birjuļovs to zināja no piedzīvojumiem. Pēc pusnakts vajadzēja uzlēkt dilstošam mēnesim, bet mēness gaismā, kaut arī tā sprauktos caur mākoņiem, kas aizklāja debesis visapkārt, doties izbrukumā daudz vieglāk nekā tumsā, lai gan apvidus bastiona priekšā bija labi pazīstams.

Izbrukumā dalībnieki šo apvidu varēja redzēt katru dienu, jo brīvprātīgo un strādnieku komandas bija savāktas no Perekomska baterijas, kur atradās Birjuļova zemnīca. Arī matroži Koška, Ševčenko, Ribakovs un Bolotņikovs bija no tās pašas baterijas vai arī no trešā bastiona, bet ochotskieši un volinieši piederēja pie šās baterijas aizsegvienības.

Voliniešus komandēja jaunais praporščiks Semenskis, ochotskiešus, kuru bija divreiz vairāk, — poručiks Tokarevs, taču ne viens, ne otrs izbrukumos vēl nebija piedalījušies. Birjuļovs nogāja gar ierindu, pārbaudīdams, vai viss kārtībā, vai patronu diezgan, vai visiem strādniekiem līdz cērtes un lāpstas, cik sagatavots nestuvju ievainotajiem … Viņš pateica zaldātiem, ko pirms kaujas vajadzēja teikt: kurus ložementus priekšniecība pavēlējusi šonakt ieņemt, kuram vadam pēc tam ložementos jāpaliek un kas jādara; kā strādniekiem ložementi jāpārbūvē ar fronti pret ienaidnieku, lai strēlnieki tajos varētu pilnīgi paslēpties un lai ložementos būtu ierīkotas ambrazuras, — un nobeidza, kā parasti pieņemts nobeigt šādas zaldātiem teiktas uzrunas:

—     Turēties stingri ierindā, puiši! Elkonis pie elkoņa, plecs pie pleca! Citādi jūs apšaus kā paipalas. To ievērojiet! … Bet, ja es krītu, klausīt poručika Tokareva komandu. Ja ar viņa labdzimtību poručiku Tokarevu kas gadās un viņš vairs nevar komandēt, tad viņa vietā stāsies poručiks Semenskis . . .

Debesis bija tumšas, pat tuvumā jau izplūda pazīstamu seju kontūras, bet soļu divdesmit attālumā vairs neko nevarēja saskatīt; tāda gaisma izbrukumam nebija piemērota, tāpēc Birjuļovs piebilda:

—     Kamēr neuzlēks mēness, varat, puiši, stāvēt brīvi; kam Ir tabaka, lai smēķē, kas dienā nav izgulējies, var

kaut kur nolikties un pagulēt… Kas guļ, tas negrēko, bet, kad celsies, — būs žirgtāks… Lieku troksni necelt, uguni ienaidniekam nerādīt… Kad pavēlēšu kārtoties, steigšus stāties ierindā!

Atjaudams zaldātiem pirms izbrukuma nogulēties, Birjuļovs arī pats domāja tikai par miegu, jo visu iepriekšējo nakti bija dežurējis baterijā, un arī dienā viņam aizmigt nebija izdevies. Birjuļovs iegāja savā zemnīcā, apgūlās tāpat ar visām drēbēm un tūlīt cieši aizmiga.

Grothuss nonāca 3. bastionā tieši tajā laikā, kad Birjujovs gulēja, un, nepazīstot apstākļus, bija tik pārsteigts, ka pašam admiralim Panfilovam vajadzēja Sakena adjutantam paskaidrot, ka Birjuļovs savu darbu prot un izbrukumam piemēroto brīdi nenogulēs.

Gulēt iedams, Birjuļovs bija pavēlējis Sevčenko pamodināt viņu pēc pāris stundām, kad, pēc viņa aprēķina, vajadzēja uzlēkt mēnesim.

Beidzot mēness uzlēca un, kaut arī nebija pilns, tomēr milzīgs, mākoņi bija aizslīdējuši apvāršņa otrā pusē.

Sevčenko uzmodināja leitnanta ziņnesi, un tikai ar pūlēm viņiem abiem izdevās dabūt kājās ārkārtīgi cieši aizmigušo Birjuiovu.

Bet, kad viņš iznāca no zemnīcas, tas aizmiedza acis, jo gaisma bija pārāk spilgta: no pusmēness, kas truli raudzījās uz zemi, plūda tik stipra gaisma, ka Sevčenko varenajām krūtīm krustā pāri pārstieptās, baltās amunicijas siksnas spīdēja gluži kā dienā, zaldātu durkļi un vidusjostu sprādzes mirdzēja, bet jaunā Semenska meitenīgās acīs kvēloja it kā iedvesmas uguns.

—     Redz, kas par ķibeli! — Birjuļovs staipīdamies teica. — Kur tu, Sevčenko, esi aizmēzis visus mākoņus? Tagad jau mēs, no vilka bēgdami, esam uzkrituši uz lāča!

—     Vēl priekšā gara nakts, jūsu labdzimtība, — Sevčenko viņu mierināja. — Varbūt apmāksies

—     Labi būtu, ja apmāktos, bet ja nu neapmāksies?

Birjuļovs izvilka savu bez atslēdziņas uzvelkamo pulksteni: bija ap diviem. Gaidīt vēl ilgāk būtu gandrīz nepiedodami, bet tūlīt iet — neiespējami. Mēnesim priekšā aizslīdēja plāns, bālgans mākonis …

Birjuļovs pavēlēja komandām pulcēties un kārtoties; pēc minūtēm desmit visi no jauna stāvēja ierindā, un Grothuss beidzot varēja karavīriem pateikt, ka garnizona priekšnieks tiem dodot savu svētību un novēlot labas sekmes par slavu krievu ieročiem.

Taču arī pēc šiem svinīgajiem vārdiem Birjuļovs vēl neiedrošinājās vest savu rotu izbrukumā, un Panfilovs viņam pilnīgi piekrita.

Bet pēc pusstundas, ne ātrāk, pie plānā, bālganā mākoņa, kas bija aizslīdējis mēnesim priekšā, pievilkās citi blīvāki; gaismas atspīdumi uz durkļiem un vidusjostu sprādzēm aptumsa, un poručiks Tokarevs, paraustīdams plecus aiz vēsuma, kas tam bija iespiedies zem šineļa, Birjuļovam teica:

—     Vai zināt, tā vien liekas, ka tūlīt sāks snigt.

—     Ja tas tiešām tā notiktu, tad būtu tik labi, ka labāk nemaz nevar vēlēties, — Birjuļovs kļuva jautrāks, un, kad tiešām gaisā sāka griezties sniega pārslas, viņš pusbalsī nokomandēja: — Lūgšanai cepures noņemt!

Visi noņēma cepures un trīs reizes pārmeta krustu …

—     Cepures uzlikt!

Tad noskanēja vēl divas trīs parastas komandas, kas tomēr visiem neparasti atbalsojās sirdīs, un karavīri vada kolonā izgāja no nocietinājuma klajā laukā.

Visi pūlējās spert soļus pavisam citādi, nekā bija mācīti iet miera laikā, nevis skaļi noskaldot soli, bet noliekot kāju uz zemes, cik iespējams, viegli un klusu, un tomēr sargi, kas gulēja slēpņos ienaidnieka ložementu priekšā, pamanīja tumšo masu, kas virzījās uz viņiem. Tie bija angļu ložementi; varēja cerēt, ka angļi tur gulēs, taču iznāca citādi. Cits pēc cita norībēja trīs spalgi šāvieni… Pēc tam gaisā uzlidoja signālraķete un izšķīda debesīs, izkaisīdama sārtas uguntiņas, pēc tam utra … Un tūdaļ visā ienaidnieka līnijā sākās spēcīga šaušana.

Panfilovs, stāvēdams kopā ar Grothusu un nogaidīdams, kādas būs izbrukumā sekmes, neapmierināts teica:

—     Nu redziet, kā reizēm gadās! . . . Neveiksme! Ieraudzījuši, nolādētie… Neļāva mūsējiem noiet ne piecdesmit soļu.

—     Bet ko lai viņi šādā gadījumā dara? — Grothuss nemierīgi jautāja.

—     Ko lai dara? … Vienkārši jāsauc atpakaļ, lai viņus velti neapšauj, — tas arī viss, ko vajadzēs darīt.

Panfilovs tiešām nosūtīja Birjuļovam pakaļ ziņnesi unteroficieri, taču ne ar pavēli, bet tikai ar atļauju griezties atpakaļ.

Ziņnesis aizelsies panāca Birjuļovu. Birjuļovs rotu apstādināja. Uzklausīja admiraļa ziņnesi. Leitnants saprata, ka viņam pašam tagad jāizlemj, vai vest savu rotu uz priekšu vai atpakaļ. Birjuļovam bija neērti vest zaldātus atpakaļ, uzsaukt komandu «pa kreisi apkārt». Taču viņš zināja arī to, ka daudzus no viņiem tur priekšā gaida nāve vai sakropļošana, tāpēc viņš priekšējiem pusbalsī jautāja:

—     Atpakaļ vai uz priekšu, uz kurieni, puiši?

—     Uz priekšu! — Koška tūdaļ atbildēja.

—     Redz, Koška saka, ka labāk uz priekšu, bet kā jums liekas?

—     Naktī visi kaķi pelēki! — Jeļisejevs jautri atsaucās, bet tālāk, no kājnieku rindām, kāds piebilda:

—     Mēs visi esam kaķi!

Un pār visām rindām nošalca:

—     Visi esam kaķi!

—     Nu, ja reiz visi esat kaķi, tad uz priekšu! Tā ari pasaki viņa ekselencei! — Birjuļovs uzsauca ziņnesim.

Tieši šajā brīdī arī sniegs sāka snigt spēcīgāk un šaušana noklusa, tikai tranšejās taurētāji pūta taures un skanēja sargposteņu kliedzieni.

—     Uz priekšu, ma-arš! — Birjuļovs nokomandēja.

Vajadzēja iet sāņus — ne uz angļiem, bet frančiem,

kas daudz enerģiskāk par angļiem virzījās uz ceturto bastionu, raka uz to mīnu ejas, acīm redzot gribēdami bastionu uzspridzināt.

Birjuļova rota gāja droši, visi jutās pacilāti, jo vairāk tāpēc, ka pagaidām neviens vīrs vēl nebija kritis, kaut arī pretinieki bija atklājuši uguni.

Viņi apgāja apkārt stāvam, par Cukurgalvu iesauktam pakalniņam; pēc izbrukumos daudz piedzīvojušu matrožu aprēķina, netālajā piekalnē vajadzēja atrasties franču ložementiem, taču taurētāji beidza taurēt, sargi vairs nekliedza, — iestājās aizdomīgs, spraiguma pilns klusums …

Tad šajā klusumā pēkšņi noskanēja spalgs un skaļš uzkliedziens:

—         Qui vive? 1

Pakaļējie vadi jau sāka palēnināt soli, bet priekšējie, sekodami Birjuļovam, strauji devās tālāk, un pasteidzās arī pakaļējie.

—     Qui vive?

Rota gāja.

—      Qui vive? — noskanēja satraukti un skaļi.

—     Russes!2 — Birjuļovs nokliedza un tūlīt pēc tam:

—      Urā-ā!

Satvēruši šautenes durkļu triecienam, zaldāti metās ložementos.

7.

Enfants perdus, kas atradās ložementos, steigā paguva izšaut vienu vienīgu nesaskanīgu zalvi, kas nogāza tikai trīs ochotskiešus. Zaldāti tos, pasniegdami uz rokām cauri uzbrucēju rindām, veikli nogādāja uz aizmuguri, nolika uz nestuvēm, kuras Panfilovs bija atsūtījis no bastiona. Caur sniega virpuļiem varēja redzēt, ka zuavi, zemu noliekušies, bēga uz tranšejām.

Tikko viņi sasniedza savus ierakumus, no turienes sākās šaušana.

Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Birjuļovs tikai uzkliedza: «Strādnieki šurp!» — tikai pameta ar roku sapieru unteroficierim uz ložemcntu pusi, bet pats, nezin kāpēc neapzinīgi cenzdamies skrejot nepieskarties ar papēžiem zemei, steidzās vadīt kauju tālāk uz tranšeju, uz kurieni, aizsteigušies viņam priekšā, jau skrēja matroži un zaldāti.

Viņš domāja tieši ar šiem vārdiem — «vadīt kauju», kaut arī no pieredzes jau zināja, ka tuvcīņu, tikko tā tranšejā sākusies, vadīt nekādi nav iespējams.

Bet tuvcīņa tranšejā jau bija sākusies: rībēja atsevišķi šāvieni, skanēja kliedzieni divās valodās, gārdzieni, vaidi, dzelzs šķindoņa, brīkšķi, dunoņa, — un pēc trim četrām minūtēm visi zuavi, kas nebija paguvuši laikā izlēkt no tranšejas un aizbēgt pa nogāzi augstāk uz otru tādu pašu tranšeju, jau bijā nodurti.

Taču zuavi bija izveicīgi, stipri karavīri un nikni aizstāvēja savu dzīvību, savu ierakumu. Tikai trīs vīrus tur saņēma gūstā: vienu ievainotu oficieri un divus zaldātus. Toties kā viens no pirmajiem krita jaunais praporščiks Semenskis ar meitenes acīm, kurš ilgojās pēc varoņdarbiem kaujas laukā. Augumā nelielo un slaido praporščiku zuavi vārda tiešā nozīmē pacēla uz durkļiem gaisā un nometa uz ierakumu vaļņa. Volinieši gan viņu ātri aiznesa uz ienaidniekam atņemto ierakumu līniju, kur strādnieki cītīgi un veikli meta daudzo kaļķakmens gabalu pēc gandrīz balto, skanīgo zemi no vienas vietas uz otru, taču praporščiks vairs ilgi tur dzīvs nenogulēja. Strādnieki no ložementiein izcēla un aiznesa sāņus astoņpadsmit nodurto zuavu līķus; kā deviņpadsmito netālu no tiem noguldīja bijušo praporščiku Semenski…

Mēness gaisma ir spoža tikai tuvumā, — tālumā tā kļūst fantastiska. Tā spēj piešķirt cilvēku izskatu visiem krūmiem, visiem lielākajiem akmeņiem, it īpaši tad, ja smadzenes apstulbinājis ienaidnieka uzbrukuma pēkšņums un paša nolaidība vai neveiksme.

Taurētāji taurēja trauksmi, kaut kur franču poziciju dziļumā gaisā uzšāvās un sprēgāja raķetes, it kā viņiem būtu uzbrukusi nevis rota, bet vismaz vesela divizija. Tagad jau, protams, uz priekšējām pozicijām steidzās rezerves.

Bet kamēr šīs rezerves pienāca, otrā tranšeja atklāja tik blīvu uguni, ka poručiks Tokarevs, nemiera pārņemts, pieskrēja pie Birjuļova:

—     Nikolaj Aleksejič, vai nepavēlēsiet viņus apklusināt? Mēs .ciešam zaudējumus!

—     Urā-ā! — atbildes vietā Birjuļovs pilnā kaklā nokliedza.

Tūdaļ atskanēja skanīgs «urā» un vairāku simtu pa cietu zemi skrejošu kāju sadrumstalotā dipoņa, kas ierakumos sēdošajiem šķita tikpat briesmīga, un likās, ka pēc pāris minūtēm arī tur viss būs beidzies, tāpat kā pirmajā ierakumā; bet tad nodārdēja lielgabala šāviens, un kartečas lādiņš uzreiz nogāza ap desmit vīru.

Taču apturēt uzbrukumu šis šāviens nespēja — pārāk straujš bija skrējiens, — bet otrreiz izšaut artileristi vairs nepaguva: viņus saberza. Tuvcīņa šajā tranšejā bija vēl niknāka nekā pirmajā. Tur bija vairāk aizstāvju, •— varbūt tie bija paguvuši atsteigties no citām tranšejām, — tomēr uzbrucēji ieņēma arī šo ierakumu; ap divdesmit savu ievainoto no turienes nosūtīja uz aizmuguri pie nestuvēm, bet kopā ar tiem arī divus ievainotus franču oficierus un piecus zaldātus.

Birjuļovs, ievainotos nosūtīdams, bija mazliet aizkavējies, bet Ševčenko, kas visu laiku turējās viņa tuvumā, paraustīja komandieri aiz šineļa piedurknes:

—    Jūsu labdzimtība, paskatieties turp, — vai tikai franči nemēģina mūs apiet?

Birjuļovs palūkojās pa labi, — tiešām kāda blīva masa virzījās pa nogāzi uz leju.

—    Bundzinieki Kur bundzinieks? Atiešanas signālu! — viņš kliedza.

Ierībējās bungas, taurētājs pūta tauri… Rota steidzīgi kārtojās vada kolonās atiešanai, un jau ejot pie Birjuļova piesteidzās Ribakovs, lai pateiktu:

—    Jūsu labdzimtība, Košku ievainoja, bet viņš aiz muļķības negrib teikt, ka ievainots …

—     Koška ievainots? — Tas šķita gandrīz pārdabiski. — Kur viņš ir? Vai guļ?

—     Iet, bet asinis plūst. .. Viņš var noasiņot.

—     Ar ko viņu ievainoja? Vai lodes trāpījums?

—     Ar durkli…

Pa tam tikko kā iegūto tranšeju acīm redzot atkal ieņēma no aizmugures atskrējušie zuavi, un no turienes sāka svilpt lodes. Taču uzsākt atšaudīšanos nebija laika, ienaidnieks varēja uzbrukt strādniekiem.

Birjuļova vienība pagāja garām pirmajai tranšejai. Jau sen varēja saskatīt, ka franču, kas gribēja viņus apiet, nebija daudz — ne vairāk par simt vīru.

—     Tagad, puiši, tiem virsū! — Birjuļovs nokliedza. — Mēs viņus saņemsim gūstā!

Taču franču vienībā noskanēja taure, viņi strauji nogriezās sāņus un nozuda: franču vajāšana nebija paredzēta izbrukuma plānā. Galvenais uzdevums bija ložementu pārbūvēšana. Šis darbs virzījās uz priekšu pilnā gaitā.

—     Koška? Kur Koška? — Birjuļovs atcerējās.

—     Šeit, jūsu labdzimtība! — Koška atsaucās.

—     Vai tu ievainots?

—      Blēņas, — nu jau skramba aizvelkas, — Koška negribīgi atbildēja.

—     Kur tevi ievainoja?

—      Vienkārši sakot, tāpat vien ieskrambāja, redz, te, kreisajos sānos …

—Ievainojums jāpārsien!

—     Taisni tā, jūsu labdzimtība, «jāpārsien» … Kad nonāksim bastionā — pārsies.

Pa tam no tranšejas., no kuras pirms īsa brīža franči tika padzīti, lodes sāka lidot arvien biežāk un biežāk, un Kuzmenkovs teica Birjuļovam:

—      Nerimstas tie nolādētie! Gandrīz vajadzēs iet atpakaļ un aiztriekt viņus tālāk! Atļaujiet, jūsu labdzimtība, es ar vadu aiziešu!

—     Vads, puis, būs par maz… Ja jau jāiet, tad jāiet visiem.

Un Birjuļovs visu rotu trešo reizi veda durkļu triecienā.

Taču otrajā tranšejā strēlnieku nebija daudz: varēja saskaitīt tikai ap piecpadsmit vīru, kas izlēca virs uzbēruma, lai sagaidītu uzbrucējus ar zalvi un pēc tam bēgtu uz trešo ierakumu.

Birjuļovs ar kailu zobenu rokā gāja rotas priekšgalā un tikko pagriezās ar seju pret zaldātiem, lai, nogaidījis īsto brīdi, nokliegtu «urā», kad Ševčenko, kas nebija nolaidis acu no frančiem, kuri stāvēja virs uzbēruma, izskrēja no ierindas un metās uz priekšu: viņš bija pamanījis, ka lielākā zuavu šauteņu daļa notēmēta uz viņa komandieri. Ševčenko tikko paguva iekliegties: «Jūsu …» — kad vienā laikā noskanēja ir zuavu zalve, ir Birjuļov-a kliedziens «urā», ko uzreiz uztvēra visi .. . visi, izņemot Ševčenko, kas, vairāku ložu caururbts, nogāzās zemē .. .

Birjuļovs atgriezdamies aizķērās aiz nošautā Ševčenko kājām un paklupa uz ceļgaliem. Satvēruši šautenes durkļu cīņai, viņam apkārt zaldāti skrēja triecienā, un no visām pusēm atbalsojās nesaskanīgs: «A-ā-ā …» Birjuļovs atcerējās zuavus virs uzbēruma un to, ka iekliegdamies «jūsu …», viņam priekšā bija meties šis vientiesīgais varonis, kas arvien pret savu priekšnieku izturējās gluži kā auklis, un to, ka viņš pats, kliedzot «urā», bija jutis mugurā no kakla līdz krustiem vairākus trulus triecienus, un tagad saprata, ka Ševčenko, ieraudzījis draudošās briesmas, bija meties aizsegt vienības komandieri ar savu vareno augumu un griezis savas krūtis pret viņam, Birjuļovam, domātajām lodēm … Tikai, izurbušās cauri Ševčenko krūtīm un kļuvušas jau nekaitīgas, šīs lodes kā sīki akmentiņi bija atsitušās pret Birjuļova muguru.

.— Ševčenko!… Ševčenko! Draugs!… — kratīdams varoņa apaļo plecu, Birjuļovs kliedza, bet Ševčenko acis jau aizgriezās zem pieres, ķermenis pēdējo reizi nodrebēja un nogula mierīgi.

Ievērojis, ka leitnants pakrīt, Bolotņikovs palika pie viņa. Arī Bolotņikovs bija redzējis, ko izdarīja ševčenko, un saprata viņa rīcību, tāpat kā saprata Birjuļova bēdas par Ševčenko nāvi; bet viņš arī redzēja rotu kā viesuli aizdrāžamies garām otrai tranšejai uz trešo un kļuva nemierīgs.

—     Jūsu labdzimtība, jūsu labdzimtība! — viņš saķēra Birjuļovu aiz rokas. — Tagad tam dzīvību vairs neatdosi, — tā dieva griba … Bet mūsējie jau ielauzušies trešajā tranšejā, ka tikai viņus tur nenomiedz!

Birjuļovs piecēlās kājās. Tiešām, kauja jau dunēja tālumā. Viņš sāka skriet uz pirkstgaliem, tāpat kā pirms tam, un skrejot uzsauca Bolotņikovam:

—     Neaizmirsti, kur guļ Ševčenko! … Vēlāk paņemsim viņu līdz!…

Ševčenko nāve Birjuļovu padarīja ārkārtīgi niknu. Viņš skrēja, lai par to atriebtos frančiem. Bet, kamēr viņš nonāca līdz trešajai tranšejai, cīņa ar zuaviem jau bija beigusies. Atlika tikai sapulcināt savējos pa vadiem un savākt ievainotos, lai dotos atpakaļ.

Vadi jau bija sakārtojušies un ievainotie iznesti, kad no tranšejas puses atskanēja spalga komanda:

— Eti avant!

Birjuļovs pagriezās atpakaļ: virs uzbēruma, turēdams abās rokās pistoles, stāvēja gara auguma oficieris, bet tie, kam viņš bija uzsaucis komandu, uz priekšu negāja, — viņi nemaz nebija redzami. Vai nu tur bija kāds neliels, no rezerves atskrējis pulciņš, vai arī tikai šis oficieris viens pats, bēgot paglābies no liktenīgās tranšejas, tagad gribēja parādīt savu izcilo drošsirdību, — palika nezināms. Oficieris izšāva uzreiz ar abām pistolēm, un vajadzēja gadīties tā, ka viena lode trāpīja tieši augstajā, izliektajā Bolotņikova pierē, uz kuras vienmēr tik braši turējās matroža apaļā cepure. Matrozis bija uzreiz beigts, bet franču oficieris nozuda … Tam pakaļ aizdrāzās pats Birjuļovs ar veselu vadu, bet franču oficieri panākt neizdevās, neviens pat nezināja, uz kuru pusi skriet, lai viņu panāktu: oficieris it kā tikai tāpēc vien bija parādījies, lai nošautu drošsirdīgo Bolotņikovu un pēc tam izgaistu kā rēgs.

Atgriezdamies uz bastionu, zaldāti nesa ir praporščika Semenska, ir Bolotņikova, ir ļoti smago Ševčenko līķi… Nesa arī visus tranšejās iegūtos štucerus.

Pa to laiku ložementi jau bija pārbūvēti, un tajos aizsardzībai Birjuļovs atstāja vienu vadu. īzbrukuma mērķis bija sasniegts: iepretī ceturtajam bastionam ložementi tagad bija pavirzīti soļus trīsdesmit uz priekšu. Varētu likties pavisam maz, bet šie trīsdesmit soļi frančiem maksāja dārgi, viņu pusē kritušo nebija mazāk par simtu, desmit franču bija sagūstīti, starp tiem trīs oficieri. Birjuļova rotā krituši bija septiņi un ievainoti trīsdesmit četri vīri.

8.

Kad Grothusa un admiraļa Panfilova ziņojumi par izbrukuma sekmēm nonāca līdz Osten-Sakenam, viņu pārņēma sajūsma ne tik daudz par leitnanta Birjuļova veiksmi kā par matroža Ševčenko varonīgo nāvi. Taču palikdams uzticīgs savam uzskatam, ka ikkatram krievu varonim jābūt ļoti reliģiozam, Sakens savā ziņojumā virspavēlniekam ierakstīja vārdus — «pārmezdams krustu»: «Pārmezdams krustu, metās …» Šie vārdi nokļuva arī «Krimas sauszemes un jūras spēku virspavēlnieka pavēlē», ko rakstvedim nodiktēja pats Menšikovs.

Lūk, šī pavēle:

«Biedri, ik dienas jūs pierādāt, ka esat īsteni drošsirdīgi un izturīgi krievu karavīri; ik dienas jūsu darbi izpelnās ir lielu cieņu, ir apbrīnošanu. Pieminēt katru no jums atsevišķi nebūtu iespējams, bet ir varoņdarbi, kuriem uz visiem laikiem jāpaliek mūsu atmiņā, un šajā nolūkā es jums paziņoju: 30. flotes ekipāžās matrozis Ignats Sevčenko, kas visos izbrukumos pavadīja leitnantu Birjuļovu, parādīja izcilu varonības un pašaizliedzības piemēru. Kad mūsu bezbailīgie karavīri durkļu cīņā jau bija izsituši ienaidnieku no tranšejas, piecpadsmit franču zaldātu atkāpdamies tēmēja uz leitnantu Birjuļovu un viņa pavadoņiem; Sevčenko pirmais pamanīja, kādas briesmas draud viņa priekšniekam: pārmezdams krustu, Sevčenko metās pie viņa, aizklāja viņu ar savām varonīgajām krūtīm un sagaidīja lodi, kas katrā ziņā būtu caururbusi leitnantu Birjuļovu. Sevčenko krita kā īsteni drošsirdīgs, kā īsteni ticīgs cilvēks.

Devis rīkojumu uzmeklēt viņa ģimeni, kam ir visas tiesības baudīt mūsu visžēlīgā valdnieka devību, es steidzos jums, mani mīļie biedri, par to paziņot un apsveikt jūs, ka jūsu rindās bijis tāds biedrs, ar kuru jūs varat pilnīgi pamatoti lepoties.

So pavēli nolasīt visās ekipāžās, bataljonos un eskadronos.

Ģeneraladjutants kņazs Menšikovs.»

Vārdus «kā īsteni ticīgs» Menšikovs bija ņēmis no Sakena ziņojuma, bet pats Sakena ziņojums, kas, protams, bija sastādīts uz leitnanta Birjuļova raporta pamata, visgaišo kņazu padarīja domīgu. Viņš zināja Suvorova likumu, kas bija pat uzņemts «Jaunkareivja rokasgrāmatā»: «Kaut krīti pats, bet biedru glāb,» — taču kņazs lāgā neticēja, ka krievu zaldāts spējīgs veikt tādus varoņdarbus; turklāt arī šā likuma lakoniskais svinīgums nebija saprotams Menšikova izsmējīgajam un skeptiskajam prātam. Būdams ļoti izglītots cilvēks, par ko nekādā ziņā nav iemesla šaubīties, Menšikovs labi pazina kara prozu, bet kara patoss viņam bija paslīdējis garām pilnīgi nemanīts, it īpaši aizstāvēšanās kara patoss, tāda kara, ko viņš pats tagad vadīja. Karš ar turkiem, kurā viņš piedalījās sava mūža brieduma gados un aplenca Anapu un Vārnu bija uzbrukuma karš, bet 'krievu armijas militārā dresūra pēdējā laikā it kā ar nolūku centās zaldātus pārvērst pūlī, kas pavēles izpilda pilnīgi automatiski, neatstājot kaut cik manāmu vietu individuālai varo-' nībai.

Kā pret matrožiem, tā zaldātiem līdz Krimas karam Menšikovs izturējās pilnīgi vienaldzīgi, pavēlnieciski. Būdams kara ministrs, viņš atradās matrožiem un zaldātiem nesasniedzamā augstumā.

Bet tad Menšikovu nosūtīja uz nelielu impērijas stūrīti — uz Krimu, un viņš vairs tikai nomināli bija JūrHetu ministrijas pārvaldnieks, no kuras visgaišo kņazu pamazām izstūma cara otrais dēls Konstantins. Iecelšanu Krimas bruņoto spēku virspavēlnieka amatā Menšikovs uzskatīja par pazeminājumu, jo reizē ar šo iecelšanu tika pakļauts kara ministram, ar kuru pirms tam bija ieņēmis līdzīgu stāvokli.

Jau ar pirmajām kara dienām, kad tas vēl nebija skāris Krimas krastus, Menšikovs jau otro reizi savā dienesta karjeras laikā jutās it kā kritis nežēlastībā. Viņu iecēla par komandieri flotei, kam draudēja nenovēršama iesprostošana Sevastopoles līcī, un armijai, kas sastāvēja no pieciem sešiem pulkiem un pieciem sešiem rezerves bataljoniem, kuri bija nolemti sakāvei sadursmē ar lieliem ienaidnieka spēkiem. Pati dzimtenes aizstāvja loma kņazu ne vien nesajūsmināja, bet viņš pat to uzskatīja par uzspiestu no turienes, no Pēterburgas, pateicoties viņa ienaidnieku intrigām galmā.

Būdams vairāk admiralis nekā diplomāts, Menšikovs galu galā bija pārliecināts, ka viņa iecelšanā par bruņoto spēku virspavēlnieku Krimā vainojams kāds (kņazam bija aizdomas uz vairākiem), kam katrā ziņā gribējies viņam sagādāt lielisku iespēju apkaunot savu vēsturisko vārdu … Un viņš to arī bija izdarījis…

Almas kauja, angļu kavalerijas uzbrukums pie Balaklavas, Inkermana — viss tas iznīcināja Menšikova agrāko vienaldzību pret krievu zaldātiem: tagad pret tiem — ir kājniekiem, ir jātniekiem — viņš juta nepārvaramu nicināšanu.

Kādreiz, jādams kopā ar diviem saviem adjutantiem garām kādam Dienvidu armijas pulkam, kas tikko bija ieradies Krimā, Menšikovs jutās ārkārtīgi nepatīkami pārsteigts, ka «brīvi» stāvošie zaldāti sadrūzmējās cieši ap viņu un platām acīm raudzījās uz to. Tā, zināms, bija pilnīgi saprotama zaldātu ziņkāres izpausme: viņi redzēja savu jauno virspavēlnieku, kurš varēja tos visus ik brīdi sūtīt briesmīgā kaujā ar ienaidnieku, bet visgaišais kņazs savilka seju vienā no savām slavenajām grimasēm un adjutantiem īgni teica:

—■ Qu' est ce qu'ils me veulent?

Tad uzlaida ar pletni savam zirgam un noskaities aizjāja.

Zaldāti noskatījās kņazam pakaļ, pakratīja galvu un nosprieda:

— Šis ģenerālis, puiši, jau ir gatava odze, nevis cilvēks!

Menšikovs, protams, nešaubījās, ka zaldāti katru viņa pavēli izpildīs, bet kā izpildīs? Tagad jau kņazs saprata, ka viņš nav nekāds Suvorovs, ka pēc viņa pavēles zaldāti neizdarīs to neiespējamo, ko bija darījuši pēc Rimņikas grafa un Italijas kņaza pavēles, bet Sevastopoli glābt, pēc viņa domām, varēja vienīgi šis «neiespējamais». Bet tagad viņam priekšā uz galda gulēja jaunā Sevastopoles garnizona priekšnieka ziņojums, kurā bija runa tieši par šo «neiespējamo», par Suvorova likumu «kaut krīti pats, bet biedru glāb», — un šo neiespējamo it kā bija veicis visparastākais 30. ekipāžās matrozis Ignats Ševčenko.

Tiesa, spriežot pēc ziņojuma, Ševčenko gribējis glābt un, pats iedams bojā, izglābis savu priekšnieku, bet leitnants gājis ar viņu blakām triecienā ieņemt ienaidnieka tranšeju, tātad tiešām bijis Ševčenko biedrs viņiem abiem draudošajās briesmās …

Tai dienā Menšikovs jutās daudz labāk nekā visā pēdējā laikā, un viņam gribējās aizjāt uz Inkermanu pie Liprandi vienības; arī laiks bija saulains un rāms.

Kņazs nolika ziņojumu, juzdams pret to zināmu neuzticību, nolēma izsaukt pie sevis Birjuļovu un Tokarevu, lai noklausītos viņu mutvārdu raportā, un tāpat nolēma nopratināt arī sagūstītos franču oficierus un zaldātus.

Menšikovs zināja, ka Sakenam ir tieksme uz sentimentalitāti. Bet, kas attiecas uz Birjuļovu, kurš gan varētu pierādīt, ka leitnants nav stāstu par Ševčenko pavisam vienkārši izgudrojis, tāpat kā varētu vēl izdomāt, ja tikai netrūktu fantazijas, ne vienu vien spilgtu sava izbrukuma norises detaļu, — tāpat izdomāt, kā štābos tika izdomātas relacijas par kaujām.

Kā lai pārbauda, cik tranšejas atkal ieņēmuši franči? Kā iespējams pārbaudīt, vai matrozis Sevčenko tiešām gribējis vai arī nemaz nav domājis ar savu ķermeni aizsegt leitnantu pret ienaidnieka zalves lodēm?

Matrozis taču kritis, bet mirušam, protams, var piedēvēt, ko vien grib, jo vairāk tāpēc, ka šī leģenda rada Birjuļovam vēlamu un neapšaubāmu slavu, padara viņu par matrožu mīluli: sak, tik ļoti mīl, ka viņa dēļ upurē savas dzīvības!

Menšikovs greizi pasmaidīja, nolikdams Sakena ziņojumu zem ādas dīvana ruļļa, kas nozīmēja, ka ziņojums tika nolikts «iemarinēšanai». Tad kņazs aizjāja, paņēmis līdzi tikai vienu no saviem adjutantiem — apakšpulkvedi Panajevu.

1814. gadā pie Parizes Menšikovs bija ievainots kreisajā gūžā, un no šā ievainojuma viņa auguma kreisā puse mazliet noplaka uz leju. Ja agrāk kņazs visādi pūlējās, lai citi šo viņa trūkumu nemanītu, tad pēdējā laikā vairs par to nerūpējās; tagad ārā, samērā gaišā dienā vērodams savu priekšnieku, kad tas gāja pie sava mūļa, ar ko pastāvīgi jāja, Panajevs redzēja, cik bāla ir visgaišā kņaza seja, cik viņš greizs un nevarīgs.

Bez šas vecās rētas pēdējā laikā, acīm redzot no pārāk lielas novājēšanas, kņazu sāka mocīt arī 1828. gadā pie Varnas dabūtā ievainojuma rētas.

Toreiz lode, izlidodama viņam starp kājām virs ceļgaļiem, izrāva tam no abām kājām pa gabalam miesas. Šīs brūces izrādījās nopietnas tāpēc, ka toreizējos kara laika apstākļos nebija iespējams uzreiz un pamatīgi ķerties pie to ārstēšanas. Toreiz kņazs ar šiem ievainojumiem W: i rofulējls veselu gadu, un visu mūžu pēc tam šīs brūces laiku pa laikam lika sevi manīt. Lai, nenoberžot pie segliem kājas, varētu jāt, kņazs pie kājām sēja īpašus, no lubiņām pagatavotus apliekamos.

Viņi jāja soļos. Menšikovs sēdēja uz .sava mūļa sadudzis.

Panajevs skumīgi vēroja, ka pamazām, bet neatvairāmi virspavēlnieks saraucas arvien mazāks un mazāks un arvien mazāk traucē citus cilvēkus. Kņazs it kā saplaka, sažuva, ievilkās kā gliemezis savā čaulā, visiem redzot, it kā aizgāja no dienesta.

Dzīvot spartanisku dzīvi, kas pārsteidza Pirogovu, Menšikovu piespieda apstākļi, un viņš ar to nemaz nelepojās, neplātījās, par to domāt kņazam nemaz nebija laika. Šeit, Ziemeļu pusē, viņam vienkārši nebija kur apmesties, jo dzīvošanai vairāk piemēroto inženieru mājiņu tagad aizņēma lielkņazi.

Naktīs varētu pārgulēt tvaikoņa «Gromonosecs» kapteiņa kajitē, bet uz kuģi vajadzētu braukt laivā un kāpt pa trapu uz klāja, bet tas viss Menšikovam likās pārāk apgrūtinoši. Turklāt viņam vairs negribējās sagādāt rūpes citiem cilvēkiem.

Jā, tagad šī atturība no dienas dienā kļuva vairāk manāma.

Tagad jau viņam bija štābs, bet tas bija izkaisīts pa visu Sauso gravu: vienā mājelē dzīvoja štaba priekšnieks ģenerālis Semjakins, otrā, tālu no viņa, provianta komisijas priekšnieks pulkvedis Vunšs, vēl dažās mājelēs — citi štaba oficieri. Un bieži iznāca tā, ka Menšikovs štaba oficierus sniegt ziņojumus neizsauca pie sevis, bet pats ar savu rārno mūli jāja pie viņiem, un tāpēc enerģiskais, bet kā ukrainis zobgalīgais Semjakins Menšikovu iesauca par «Jezu uz ēzeļmātes». Gadījās arī, ka kņazs jāja pie sava štaba oficieriem vēlu vakarā un vienalga, kādā laikā; reizēm plosījās vējš, lija lietus, — bet kāds tūbas apmetnī ietinies, sakumpis stāvs kratījās uz mūļa, un tam pa priekšu gāja kazaks ar laternu rokā: tur Menšikovs jāja pie Semjakina vai Vunša, lai apspriestos vai nu par vispārējiem tīri militāriem, vai armijas apgādes jautājumiem.

Armijas apgādes jautājums ar katru dienu kļuva grūtāk atrisināms, jo galīgi izšķīdušie ceļi stipri traucēja provianta piegādi, un Panajevs zināja, cik sirsnīgi

visgaišais kņazs bija priecājies par sausiņiem, ko pēc ilgas gaidīšanas beidzot pieveda no Gorčakova komandētās Dienvidu armijas. Sausiņus atveda pavisam nesen; ar milzīgām pūlēm tos piegādāja vezumnieki, kas pa ceļam bija zaudējuši pusi no saviem zirgiem un ratiem, taču sausiņi bija klāt, tos izdalīja pulkiem, kas sūtīja īpašas komandas sausiņus saņemt; tātad virspavēlniekam par šo jautājumu kādu laiku vairs nevajadzētu raizēties.

Nav viegli ciest klusu, ejot vai jājot ar kādu blakus; Menšikovs jau sen bija pieradis pie Panajeva, nopietna, izglītota cilvēka, kas prata veikli rakstīt; tāpēc kņazs, it kā balsī domādams, Panajevam teica:

— Redz, līst un līst bezgalīgi lieti, zeme izmirkuši, pat ar mūli grūti jāt, arī tas tikko spēj kājas izvilkt no dubļiem, — nekādas lielākas kara operācijās uzsākt nav iespējams, bet Pēterburgā domā citādi . .. Kāpēc tur īsti tā domā? Tāpēc, ka no šejienes Pēterburgā nonāk dažādas gan mutvārdu, gan vēstulēs sarakstītas tenkas — dažādi meli. Turklāt tagad vēl Simferopolē, nu, tu jau pats zini, sabraukušas tās žēlsirdīgās māsas… Viņas visas taču, kā stāsta, esot augstākās sabiedrības dāmas. Ko tad viņas redzēs Simferopolē un te pie mums, kad beidzot atbrauks? Vienīgi šausmas, pēc viņu domām … Nu, tad arī sāks rakstīt saviem radiem un paziņām: ai, šausmas, šausmas, šausmas! … Tas ir šausmīgi, un tas ir šausmīgi, viss ir šausmīgi! Bet viņu radi un paziņas tenkos pa visu Pēterburgu . . . Arī pilī atkārtos to pašu: «Šausmas, šausmas! . . .» Bet šis karš nav ne labāks, ne sliktāks par visiem citiem kariem, kādi bijuši, kādi būs… Bet karš, kāds tas īstenībā ir, un tās nejēdzīgās baumas, kas satenkotas par to, nav viens un tas pats… Turklāt visnepatīkamākais ir tas, ka karš beigsies, bet tenkas par šo karu paliks! Tenkas ierakstīs relacijās, memuāros; pa šīm tenkām pēc tam rakņāsies vēsturnieki un rakņāsies pamatīgi, pēc šīm tenkām visu valstu kara akadēmijās mācīs jaunos oficierus .. . Bet, kad tie būs izmācījušies un sāksies jauns karš, tad daļa no šiem kara akadēmijas beigušajiem, jaunajiem oficieriem vadīs kara darbību un taisīs kļūdu pēc kļūdas, bet citi, kas sēdēs galvaspilsētu štābos, visu lieliski pārredzēs un sapratīs: šeit pielaistas

trakas muļķības, tur iznācis pavisam riebīgi! … Skaidrs taču kā diena, ka šeit, redz, vajadzēja rīkoties tā, bet tur — šitā! Tad būtu iegūta pilnīga uzvara un karam būtu beigas . .. Bet ko tur, parau, tie kazaki uz mašām žāvē, paskaties! — Menšikovs pārtrauca pats savas skaļās pārdomas, pamezdams ar galvu uz Donas kazaku baterijas bivaka pusi, kuram viņi jāja garām.

Panajevs vērīgi palūkojās. Uz zemē noklātām mašām tiešām varēja redzēt kaut kādas tumšas kaudzes, bet ap tām stāvēja kazaki un bikstīja šīs kaudzes ar nūjām.

—   Jūsu gaišība, tā droši vien būs tabaka, — Panajevs minēja.

—  Tabaka? No kurienes te varētu gadīties tabaka? — Menšikovs neticīgi palūkojās uz adjutantu.

—   Acīm redzot no vētras laikā sadauzītajiem sabiedroto kuģiem, jūsu gaišība.

—   A-a! Tu domā, ka tā ir sabiedroto tabaka?… Nu, ko tad, labi, vētra kazakiem sagādājusi vismaz tabaku . . . Tomēr daudz tās tabakas viņi sanesuši! Paskaties, tur tālāk arī zaldāti žāvē tabaku!

Līdz Sausajai gravai un tālāk līdz īnkermanas augstienei Cornajas upes labajā krastā izp.letās armijas nometne, kas ar saviem pulkiem un bataljoniem apgādāja Sevastopoles garnizonu. Telšu vietā tur rindās stāvēja no zariem celtas būdas, un zaldāti būdās ieraktajās bedrēs kurināja uguni. Tagad pie šīm būdām uz mašām un maisiem žāvējās melnas čupas.

Rudens diena nav gara, un rudenī saule nespīd pa stāvīgi. Tikko Menšikovs ar Panajevu bija apjājuši ap nometni pa priekšposteņu līniju, kad jau sāka tumst, kaut arī lietus nelija. Jājot atpakaļ, Menšikovs ievēroja, ka zaldāti, uz ugunskuriem gatavodami vakariņas, ber kaut ko katliņos, grābdami ar saujām no melnajām kaudzēm, kas gulēja uz mašām un uzmācīgi dūrās acīs.

—  Aizjāj, paskaties, ko viņi tur īsti dara! — kņazs Panajevam teica.

Piejājis Panajevs redzēja, ka uz mašām atrodas sausiņi, bet ne tabaka un zaldāti sausiņus ber verdošā ūdenī, lai no tiem pagatavotu viru. Panajevs palūdza karoti, lai nogaršotu, kas tas īsti par ēdienu, taču viņš tikko spēja viru norīt, tik ļoti smirdēja un koda kaklā šī «kvasa zupa», kā to dēvēja zaldāti.

Panajevam uznāca klepus, un viņš sniedza karoti atpakaļ zaldātam, kas viņam to bija iedevis un tagad raudzījās uz Panajevu, šķelmīgi un nogaidoši smaidīdams.

—   Velns parāvis, cik jums tā zupa karsta! — Panajevs diplomātiski noteica.

Bet zaldāts jautri atsaucās:

—   Nu; gluži kā parunā, jūsu labdzimtība, — sak, «vai patiks, negalvoju, bet karsti gan būs!».

—   Kas tad tur īsti ir? — Menšikovs jautāja Panajevam, kad tas viņu panāca.

Taču Panajevam likās, ka tūlīt būs jāvemj, un, pūlēdamies nomākt nelabuma lēkmi, tas atbildēja:

—   Tie ir sausiņi, jūsu gaišība… tikko saņemtie….

—   Nu, redzi nu! Bet tu teici, ka tabaka!

—   Tie sausiņi ir galīgi sapuvuši, melni… nemaz, pēc sausiņiem vairs neizskatās …

Menšikovs izbijies palūkojās uz Panajevu, un viņa. seja sāka raustīties.

—   Tad, redz, kādu pakalpojumu mums izdarījis Gorčakovs! Atkritumus atsūtījis! Puvekļus! Sak, kas neder pašiem, to atdodam citiem! Bet mēs par tiem vēl pateicāmies! … Un ar šiem sapuvušajiem sausiņiem mums jābaro zaldāti? … Bet ko tad viņi, nu, tie zaldāti? Vai nesūdzējās?

—   Nē, neko tādu nedzirdēju, jūsu gaišība.

—   Bet ir taču skaidrs, ka no šādu sausiņu ēšanas puse zaldātu nonāks hospitālī! Kā to var pieļaut! 2ēl, ka nesastapu Liprandi! … Un kāpēc viņš man nav ziņojis, ko nodomājis darīt ar šiem sausiņiem! Arī Vunšs man nav ziņojis, ka pieņēmis sapuvušus sausiņus! Lūk, kādi man tie palīgi!

Menšikovs vēl nebija nomierinājies, kad viņi sastapa ģenerāli Liprandi, kas nezin kādēļ bija jājis uz Sevastopoli pie Osten-Sakena.

Panajevu pārsteidza mierīgums, ar kādu niknuma pilnos Menšikova vārdus par sausiņiem noklausījās 12. divizijas komandieris, kas, spriežot pēc Gorčakova atestācijās, ļoti rūpējoties par zaldātu vajadzībām.

—   Jūsu gaišība, es zinu, ka sausiņi sapuvuši, — Liprandi atbildēja, — bet citu nav, un nav paredzams, ka tuvākajā laikā saņemsim citus. Tātad atliek tikai viena

izeja: ēst tos pašus. Un zaldāti tos, protams, apēdīs. Tikai nevajag, jūsu gaišība, šo sausiņu pēc sacelt brēku.

—    Bet kā tad lai neceļ brēku? — Menšikovs pat mazliet apmulsa. •— Ja reiz tie nav sausiņi, bet īsta dizentērija uz mašām!

—     Vispirms, zaldātam dzirdot, nekad nedrīkst viņu žēlot, jūsu gaišība, — Liprandi, >no kura plūda degvīna smaka, mazliet pasmaidīja. — Es, protams, to nedrīkstu jums teikt kā padomu, bet tāds vienkārši ir mans uzskats. Aizacīs, zināms, tā pavisam cita lieta, bet, ja saksim zaldātu žēlot, tam dzirdot, tad zaldāts pats sevi saks žēlot divkārt un trīskārt vairāk! Un tad, jūsu gaišība, militarai disciplinai jāsaka ardievas! Es zinu tikai to, ka manā divizijā šos sausiņus ēd un neviens nesūdzas. Un apēdīs . .. Protams, no tiem paēst nevar, bet zaldāti taču — jo izsalkušāki, jo niknāki… uz ienaidnieku, bet ne uz savu priekšniecību! Un ko tad vēl vairāk mums vajag no zaldāta? Tikai to, lai zaldāts būtu nikns uz savu ienaidnieku, jūsu gaišība! Pēc tādiem sausiņiem laidiet tikai tos tuvcīņā ar sabiedrotajiem — sakaus lancku lanckās!

Liprandi šos vārdus teica pacilātā balsī, taču nevarēja saprast, vai viņš runā kaut cik nopietni vai, būdams iereibis, ņirgājas.

Menšikovs pameta uz viņu aizdomu pilnu skatienu un nomurmināja:

—   Varbūt jums taisnība, ka brēku celt nav vērts, — un atvadījas no Liprandi.

Bet pēc ilgākas klusēšanas kņazs Panajevam teica:

—    Nu, lai nu runā ko runādami par krievu zaldātiem, tomēr jāatzīst, ka šie krievu zaldāti ir apbrīnojami radījumi!

Atgriezies savā mājiņā un gulēdams uz dīvana, Menšikovs arī nodiktēja rakstvedim pavēli par matroža Ignata Ševčenko varoņdarbu.

Leitnants Birjuļovs tika paaugstināts par štaba kapteiņleitnantu, un Nikolajs viņu iecēla par savu fliģeladjutantu.

SESTĀ NODAĻA neapmierinĀtĪba ar virspavĒlniekiem •

1.

Pēc atgriešanās no Italijas ķeizarienes veselības stāvoklis tik ļoti pasliktinājās, ka galma ārsti baidījās, ka ķeizariene drīz var nomirt, tāpēc Nikolajs 24. novembri pārcēlās no Gatčinas uz Pēterburgu, bet uz Sevastopoli nosūtīja feldjēgeru pēc lielkņaziem, lai tie būtu pie mātes tās pēdējos dzīves brīžos.

Lielkņaziem aizbraucot, Menšikovs tos pazemīgi lūdza ziņot caram, ka viņš slimību un vecuma nespēka dēļ tik grūtā laikā vairs nespējot pildīt virspavēlnieka atbildīgo uzdevumu un lūdzot viņa vietā iecelt kādu citu, kam varētu nodot savu posteni. Kad lielkņazi Mcnšikovam jautāja, ko viņš varot ieteikt iecelšanai savā vieta, tas bez apdomāšanās minēja Gorčakovu 2., kura rokas esot visa Dienvidu armija un labi saliedets komandējošais sastāvs.

— Daudz labāk nekā atraut no šās armijas atsevišķas daļas un pārsūtīt uz Sevastopoli, ■— kņazs teica, — būtu pārvest uz šejieni visu Dienvidu armiju kopā ar tās virspavēlnieku, un tad sabiedrotajiem droši vien vairs labi neklātos.

Vai pēdējos vārdos slēpās ironija, to, protams, no kņaza balss noskaņas izprast nebija iespējams.

Tieši tajā pašā laikā ari Gorčakovs savukārt rakstīja

caram, ka Menšikovs absolūti neesot spējīgs vadīt armiju, kas aizstāv Krimu, ka, atmetis katru cerību padzīt ienaidniekus, viņš tikai zaudējot laiku un ļaujot pretiniekiem kļūt spēcīgākiem, ka Menšikovu tāpēc vajagot atcelt, cik iespējams, drīzāk.

Tajā pašā vēstulē ar visu viņam raksturīgo smalkjūtību Gorčakovs lika caram saprast, ka labprāt uzņemtos to nastu, zem kuras smaguma bija salīcis Menšikovs, un ka šī nasta būtu tieši piemērota viņa, Gorčakova, spēkiem, jo veiksmīgām kara operācijām pret sabiedroto armiju plāns viņam jau esot izstrādāts un visās detaļās sakrītot ar tām «ārkārtīgi vērtīgajām domām» par Sevastopoles aizstāvēšanu, kuras caram «labpaticis» izteikt savās vēstulēs.

Aizbraukdami uz Pēterburgu, lielkņazi, protams, pūlējās Menšikovu pārliecināt, ka viņš esot īstais vīrs īstajā vietā, ka cars varbūt kņazam uz kādu laiku piešķiršot atvaļinājumu veselības uzlabošanai, ko satricinājušas pēdējā laika pūles, bet nekādā ziņā nebūšot ar mieru viņu pavisam atsaukt no Krimas; taču paši savā starpā lielkņazi sprieda, ka vecajam vīram tiešām pienācis laiks doties atpūtā, ka viņš neesot nekas vairāk kā vēsturiska ruina, tikpat gleznaina, cik nederīga. Taču iespēja apmainīt vienu ruinu pret otru — Gorčakovu — izraisīja tikai viņu nepiespiestos, jauneklīgos smieklus un zobgalības.

Tā laika krievu avīzēs un žurnālos varēja iespiest tikai to, ko atļāva priekšniecība un pret ko cenzūra necēla iebildumus; tāpēc presē neparādījās neviens pret Menšikovu vērsts raksts, kaut gan sabiedrībā Krimas armijas virspavēlnieka darbību asi kritizēja.

Pavisam citāds stāvoklis bija viņa pretiniekiem — Kanrobcram un Raglanam. Ņukastles hercoga vadītajai kara ministrijai ļoti tuvā Sitijas avīze «Times» decembrī iespieda stipri skarbu rakstu, kurā asi kritizēja Raglanu.

«Nav iespējams ilgāk noliegt,» bija teikts šajā rakstā, «ka Krimas ekspedicijā valda pilnīga dezorganizacija. Kaut ari oficieri un zaldāti ir vīrišķīgi, taču visa armijas apgāde nelabojami nolaista. Armija saņem tikai pusi no paredzētajām uztura normām, bet daži pulki pat vairākas dienas atstāti pilnīgi bez pārtikas. Zaldāti un liela daļa virsnieku slikti apgādāti ar drēbēm un apaviem, viņiem nav kur paglābties no lietus un dubļiem … No ostas uz Balaklavu nav neviena kārtīga ceļa. Trīs vai četri tūkstoši zirgu nosprāga aiz barības trūkuma un pārāk smagā darba; daudziem pulkiem vajadzēja stāties jūga lopu vietā, tas ir, .pašiem vest proviantu un municiju no ostas uz nometni. Nav izsniegti pat ziemas apģērbi, jo trūkst transportlīdzekļu to pievešanai. Katru dienu nomirst līdz sešdesmit cilvēku. Trūkst visa kā: lielgabalu, mortiru, ložu, bumbu, kurināmā, materialu baraku celšanai, — trūkst visa, kas nepieciešams, lai armija varētu pastāvēt. Ārsti pareģo, ka jau pirms marta aiziešot bojā divas trešdaļas armijas. Visus enerģiskos cilvēkus pārņēmusi nevis apatija, bet izmisums. Bet pašu lordu Raglanu karavīri gandrīz nav redzējuši kopš Inkermanas kaujas. Vai nu viņš nezina, kādā stāvoklī armija atrodas, vai arī uzskata pats sevi par nespējīgu stāvokli uzlabot un tāpēc turas nomaļus … Ir ļaudis, kas neizjustu kā nelaimi to, ja virspavēlnieks un viņa galvenā štaba vīri Sevastopoles apkārtnes augstienēs paliktu dzīvi arī pēc visas armijas bojā ejas, tiktu apbalvoti ar ordeņiem un pec atgriešanās dzimtenē saņemtu pensijas un godinājumus starp piecdesmit tūkstošu bojā gājušu angļu kauliem, lai tikai valdības mieru netraucētu kaut viena atcelšana no amata un viena jauna iecelšana amatā. Itin kā armija ir miera, ir kara laikā būtu tikai valdības ierocis aristokratijas atbalstīšanai un ministrijas aizstāvēšanai! Mēs svinīgi protestējam pret šādiem uzskatiem; mēs domājam, ka armijai jāaizstāv valsts pret ienaidniekiem un jācīnās par tās interesēm … Ja armija cieš sakāvi, ja mūsu zemes gods un Anglijas valsts stāvoklis jāglābj, tad, nekavējot nevienu brīdi, jāmet pār bortu visa personiskās draudzības, oficiālās smalkjūtības, aristokrātiskās . jūtelības un galminieciskās izdabāšanas cienīšana, bet vadības priekšgalā jāliek pieredzes bagātība, enerģija, apdāvinātība un morāliskā augstvertība, kaut arī tā izpaustos visskarbākajā un rupjākajā formā. Nav augstāku interešu par visas valsts interesēm, jo, atstājot tās novārtā, sabrūk viss. Tātad nav nekādu iemeslu celt iebildumus pret priekšnieku tūlītēju nomaiņu, kuri izrādījušies par nespējīgiem veikt tos uzdevumus, ko izpildīt viņi aicināti, pateicoties protekcijām, vecākumam dienestā un nepareizam viņu spēju novērtējumam. Cilvēkam nav jākaunas, ja tam trūkst Velingtona ģenialitātes. Bet no kara ministra puses ir noziegums atļaut neatbildīgam oficierim kaut vienu dienu ķerties pie to pienākumu pildīšanas, kuru atstāšana novārtā ir novedusi milzīgu armiju pie bojā ejas.»

Šis Cicerona 1 stilā ieturētais raksts, protams, nevarēja veco Raglanu nesatraukt, un viņš vispirms izdarīja to, kas bija visvieglāk izdarāms: Raglans izraidīja no armijas avīzes «Times» korespondentu.

Atbilde uz tik krasu rīcību, protams, ilgi nebija jāgaida. Tajā laikā jau darbojās no Balaklavas līdz Varnai ierīkotais telegrāfā kabelis, un interventu armijai ar Londonu caur Konstantinopoli bija iespējams uzturēt sakarus ar daudz modernākiem līdzekļiem nekā krievu armijai ar Pēterburgu.

«Times» iespieda vairākus ļoti asus, pret Raglanu vērstus rakstus, un vecā maršala draugiem jau vajadzēja viņu mierināt ar apgalvojumiem, ka Spānijas kara laikā pret Velingtonu vērstie uzbrukumi bijuši tikpat skarbi, taču vēlāk Velingtona priekšā, kad tas uzvarējis pašu Napoleonu, visi noliekuši galvu.

Taču šie mierinājumi neko daudz nelīdzēja, jo arī pats Raglans redzēja visus angļu armijas apgādes trūkumus, tikai par vainīgu neuzskatīja pats sevi, bet kara ministrijas organizācijās spēju trūkumu, jo, raugoties no malas, sabiedrotajai franču armijai, kura skaitliskā ziņā bija divreiz lielāka nekā angļu armija un kuras nometne atradās turpat kaimiņos, bija viss, kas šajā tuksnesīgajā zemē nepieciešams zaldātu un oficieru vajadzībām, un franču karavīriem nekā netrūka.

Franču nometnē zaldāti izskatījās veselīgi un bija labi apģērbti. Franču noliktavās atradās apavi pat turku karavīriem, kuri ieradās no Konstantinopoles parasti ar kurpēm kājās un tieši no tvaikoņiem nokļuva neizbrienamos dubļos, bet ārkārtīgi novājējušie un nonīkušie angļu zaldāti tina ap kājām sienu un salmus. Franču nometnē visur bija uzceltas barakas, bet Raglans vēl tikai nosūtīja uz Sinopu transportkuģus pēc baraku celšanai vajadzīgajiem dēļiem. Angļu armijā vairs bija palikuši

'Cicerons, Marks Tulijs (106.-—43. g. pirms mūsu eras), — Romas valstsvīrs, ievērojams orators un rakstnieks.

tikai daži simti zirgu, un arī tie atgādināja uz ātru roku ar ādu pārvilktus, staigājošus skeletus; frančiem turpretī bija daudz labi barotu, spēcīgu un ikvienam grūtam darbam derīgu mūļu, kas izskatījās gandrīz tādi paši kā pirmajā dienā pēc desanta izcelšanas Krimā. Angļiem pastāvīgi vajadzēja aizņemties no frančiem kravas pārvadāšanai šos mūļus un furgonus, kas vienmēr bija kārtībā, un pat cilvēkus ceļu būvēšanas darbiem, bet franču nometnē un visā viņu karaspēka novietojuma rajonā jau bija uzbūvēti lieliski ceļi.

Te, protams, izpaudās apstāklis, ka Anglija pēc Napoleona gāšanas jau četrdesmit gadu baudīja mieru un, visu uzmanību veltīdama flotei, maz rūpējās par sauszemes karaspēku un tā organizāciju, turpretī Francija, floti neaizmirsdama, vienmēr bija centusies uzturēt savas kādreiz pasaulē stiprākās armijas veco slavu.

Taču diezgan daudz kas bija atkarīgs arī no angļu un franču rakstura atšķirības. Ja angļi, sala, bada un dažādu citu likstu mākti, ar katru dienu kļuva drūmāki un nerunīgāki, franči nezaudēja savu iedzimto jautrību; ja angļu nometnē nosprāguši zirgi reizēm gulēja zemē turpat pie viņu teltīm, bet zaldātus varēja piedabūt aizvākt un aprakt maitas, vienīgi uzliekot viņiem šo darbu kā sodu par kādiem pārkāpumiem, tad franču nometne šajā ziņā bija nesalīdzināmi tīrāka, un zuaviem, kas bija slaveni ar savu tieksmi uz laupīšanu, netrūka pat enerģijas naktīs aplaupīt angļus, it īpaši viņu furgonus ar rumu, viskiju un citiem «atspirdzinošiem» dzērieniem.

Ja zuavi neuzskatīja par grēku mazliet aplaupīt savus sabiedrotos, tad franču zaldāti vispār pret angļu zaldātiem izturējās nevērīgi, franču oficieri pret angļu oficieriem augstprātīgi iecietīgi, kā veci pulka karavīri mēdz izturēties.pret pulka zaļo jaunatni, kas vēl lāgā neprot pildīt dienestu.

Pat krievu gūstā kritušie ievainotie angļi un franči, gulēdami lazaretēs, stipri atšķīrās vieni no otriem. Angļi bija drūmi, apvaldīti, gandrīz nemaz nerunāja ne ar ārstiem, ne savā starpā un, ja kaut ko lasīja, tad tikai «svētās» grāmatas: evaņģeliju, bībeli, Davida psalmus; franči turpetī bija ļoti valodīgi, jokojās, cītīgi pūlējās iemācīties kaut divus trīs desmitus krievu vārdu, un pat tie, kuriem bija amputēti locekļi un kuru dzīvība torei zējā ķirurģijas un sanitarijas stāvoklī bija atkarīga no daudzu apstākļu laimīgas sagadīšanās, neķērās pie «svētajām» grāmatām, bet aizrautīgi lasīja Balzaku.

Ļoti labi apzinādamies, ka, salīdzinot ar franču armiju, angļu armija ir vāja, un saprazdami, ka to nekādi nav iespējams ne vairākkārt palielināt, ne pacelt šās algotņu armijas kaujas spējas, angļu politiķi griezās pie Francijas un lūdza Luiju Napoleonu nekavējoties sūtīt uz Krimu, cik vien iespējams, vairāk un vairāk jaunu pastiprinājumu.

Izpildīdama savu saimnieku, Sitijas [14] baņķieru, pasūtījumu, avīze «Times» rakstīja:

«Ja arī mēs izdarīsim visu, kas ir mūsu spēkos, arī tad mūsu pūļu rezultāti būs niecīgi, salīdzinot ar to, kas pilnīgā kaujas gatavībā jau atrodas mūsu lielā sabied rotā rīcībā. Trīsdesmit tūkstošu vīru liela karaspēka nosūtīšana palīgā mūsu nomocītajiem un Krimā ielenktajiem karapulkiem jau šķiet uzdevums, kas iet pāri Anglijas spēkiem, bet Francijas ķeizaram vajag tikai gribēt, un trīskārt lielāks karaspēks vienā nedēļā būs sagatavots iebrukumam Krievijā … Luijam Napoleonam jābūt pat vairāk ieinteresētam ekspedicijas gala iznākumā nekā Anglijai, jo uz Krimu nosūtītā franču armija ir daudz lielāka par mūsējo. Francijas ķeizaram, tāpat kā mums, jāsaprot, ka cīņa sākta ar varenu pretinieku, ka šī cīņa ir izšķiroša un atkāpšanās nav iespējama. Ir tikai divas izejas: vai nu slavenajiem franču karapulkiem, kas stāv pie Sevastopoles, līdz pēdējam vīram jākrīt kaujas laukā, vai arī franču armija jāpadara tik spēcīga, lai varētu uzsākt uzbrukuma operācijās. Ar tiem spēkiem, kas mums patlaban atrodas Krimā, kā uzvara, tā veiksmīga atkāpšanās ir vienādi neiespējama .. .»

Tādējādi ceturtajā mēnesī pēc interventu karaspēka iebrukuma krievu teritorijā kņazs Menšikovs, no vienas puses, pilnīgi atzina, ka Sevastopoli nosargāt nav iespējams, un lūdza viņu atvaļināt no dienesta, no otras puses, — lords Raglans un reizē ar viņu visi Anglijas politikas vadītāji arī bija nonākuši pie vienprātīga slēdziena, ka viņi ar saviem spēkiem ne tikai nespēj ieņemt

Sevastopoli, bet nevar arī veiksmīgi no tās atkāpties un aizbraukt no Krimas.

Kareivīgajiem un apmulsušajiem Anglijas ministriem, hercogiem un pašai karalienei Viktorijai vienīgā cerība un atbalsts atlika ģenerālis Kanrobers un Francija, ko pārstāvēja baņķieri un «mazais» Napoleons.

2.

Sakarā ar neparedzētiem apstākļiem decembra sākumā tika sasaukts parlaments, ko, teikdama troņa runu, atklāja karaliene Viktorija.

— Milordi un kungi! — viņa teica. — Es sapulcināju jūs neparastā laikā, lai ar jūsu līdzdalību pieņemtu lēmumus, kas man dotu iespēju ar lielākiem spēkiem un visaktivākajā veidā turpināt mūsu iesākto lielo karu.

Viktorija tomēr gribēja palikt par viskareiviskāko sievieti pasaulē, kaut arī Austrumos sāktajam karam nebija panākumu, kaut arī daudz deputātu solu bija tukši, jo šie deputāti jau bija paguvuši iet bojā Krimā, un daudz aristokrātisko lēdiju un mis viņa tagad redzēja staigājam sēru tērpos.

Parlamenta locekļi troņa runu, protams, saņēma ar līdzīgos gadījumos nepieciešamiem pērkonīgiem aplausiem un labvēlīgiem izsaucieniem.

Anglija jau bija pieradusi pie savas karalienes un daudzējādā ziņā to cienīja. Viņa bija priekšzīmīga sieva savam vīram, tikpat priekšzīmīga savu septiņu bērnu māte un nākotnē vēl cerēja dzemdēt vairākus mazus prinčus un princeses, jo valsts bija bagāta un spēja pilnīgi pieklājīgi apgādāt viņus visus, lai arī cik daudz to sarastos pasaulē.

Karalienes auglība angļus dziļi aizkustināja, taču viņi redzēja arī, ka karaliene ir taupīga mājasmāte un centīgi izpilda visus karalienes pienākumus.

Piemēram, tagad, laikā, kad ar Krieviju tika izcīnīts grūts karš, kad Anglija daudz ko lika uz spēles, karalienei vajadzēja būt pārspīlēti kareiviskai, un viņa arī ļoti centīgi pūlējās tāda izlikties.

Viktorija nebija pārāk izcila prāta cilvēks, neizrādīja nekādas nepiepildāmas vēlēšanās, stingri ievēroja konstituciju, viņai sacerētās troņa runas tā vienmēr nolasīja skaidri un saprotami, ievērodama visas pieturas zīmes un visus akcentus; parlamentā viņa mēdza ienākt majestātiski, kā karalienei klājas, un, nerimstošiem aplausiem dimdot, gāja arā no parlamenta tāpat nesteidzīgi un ar paceltu galvu.

Kas attiecas uz viņas laulāto draugu princi Albertu, tad karalienei pašai neviens neiedrošinājās piedēvēt par vainu to, ka viņš, pārkāpdams Anglijas konstitūciju, nemitīgi centās iejaukties valdības lietās un vispār pūlējās būt kaut kas vairāk nekā tikai savas sievas — karalienes vīrs.

Turklāt prinča Alberta mēģinājumi iegūt zināmu varu tika sekmīgi apkaroti, un parlamenta deputātu vidū, tāpat kā sabiedrībā, runājot par viņu, bieži minēja kāda senatnes filozofa izteicienu: «Cilvēks no citiem dzīvniekiem atšķiras ar to, ka tam vienīgajam no visiem piemīt tieksme mūžīgi iejaukties lietās, gar kurām tam nav nekādas daļas.»

Pēc troņa runas sākās parlamenta sēdes. Taču jau¬tājums par jaunu karapulku vervēšanu, kā jau bija pa¬redzams, izrādījās par grūtāko no visiem jautājumiem. Šis jautājums piespieda pat augumā mazo, vecīgo un sirmo Džonu Roselu   teikt niknuma pilnu jeremiadi , ko viņš norunāja kaut arī klusā balsī, taču ar lielu dedzību.

— Kad ir runa par naudu, — viņš gluži kā jauneklis dedzīgi teica, paceldams pirkstu pret debesīm, — angļu tautas gars parādās visā savā lieliskumā! Atklājiet parakstīšanos, prasiet armijas vajadzībām flaneļus, pudiņus, saldumus un portvīnu, angļi vienprātīgi atsauksies un neviens neko neatteiks … Tikai, lūdzu, neaizskariet pašu angli, neprasiet, lai viņš atstāj savas omulīgās istabiņas un uzņemas kara briesmas un grūtumus! Anglis, redziet, ļoti mīl savu mājas pavardu, viņš pilnīgi iegrimis trīsprocentīgajās biržas spekulācijās, bet tam nepatīk dzīve nometnē, un viņš izturas ļoti vēsi pret kaujas tauru skaņām un bungu rīboņu. O, tā tikai vēl trūktu, — anglis, protams, labprāt ļaus vācu algotņiem cīnīties un gūt panākumus šajā lielajā Krimas iekarošanas pasākumā!

Jā, parlamenta deputāti teica runas par to, ka angļu armijā jāvervē vācieši, austrieši, itāļi un zviedri, kaut arī tālaika Anglijā kopā ar Īriju bija ap divdesmit pieci miljoni iedzīvotāju un Anglijas lielākajā kolonijā — Indijā, rēķinot apaļos skaitļos, simt miljonu. Tikai reti kādu spēja iekārdināt kapitala algotņu alga, kaut arī tā sakarā ar kara grūtībām tālajā Krimā bija paaugstināta. Lai cik trūcīgi dzīvoja īri, taču arī pie viņiem vervētājiem neveicās: pārāk lieli un, galvenais, pilnīgi negaidīti lieli izrādījās angļu karapulku zaudējumi kā armijā, tā flotē.

Bet, karu sākdami, angļi bija cerējuši gūt ļoti ātrus un pilnīgus panākumus; Velingtona zelta likumu: «Pirms cīņas ar ienaidnieku uzzini viņa spēku lielumu!» — nezin kāpēc bija aizmirsuši visi, kas uzsāka cīņu ar Krieviju; to vajadzēja atzīt daudziem, kuri teica runas parlamenta ārkārtējās decembra sēdēs.

Parlaments atzina par nepieciešamu atbalstīt un pieņemt deputātu palatas locekļa Robuka priekšlikumu: nodibināt «Uz Krimu nosūtītās angļu armijas bojā ejas iemeslu izmeklēšanas komiteju» un pašu Robuku iecēla par šās komitejas priekšsēdētāju.

Taču, lai kādi arī būtu armijas bojā ejas iemesli, tā vispirms bija jānomaina ar citu, kaujas spējīgāku armiju, — šajā jautājumā arī slēpās tas stiprais mūris, ko ar savām runām nespēja sagraut rūdītie parlamenta balamutes.

Londonas baņķieri bija ar mieru izsniegt Francijai lielu aizdevumu ar ļoti atvieglotiem noteikumiem, ja vien Francija sūtītu uz Krimu tik daudz karaspēka, cik nepieciešams galīgas uzvaras izcīnīšanai.

Pierunāt Napoleonu noslēgt šo darījumu pie viņa uz Parizi komandēja Palmerstonu \ Napoleona veco draugu un, kā runāja, pat viņa kā Francijas ķeizara «autoru».

Popularais Anglijas valstsvīrs lords Palmerstons, kas tai laikā, būdams septiņdesmit gadu vecs, vēl nebija sasniedzis savas slavas zenitu, bija ne vien Napoleona III autors, bet ari viens no galvenajiem līdzautoriem franču un angļu intervencijai Krimā.

Lielie komunisma pamatlicēji Markss un Engelss tikai gadu pirms Krimas kara sākuma bija laikrakstā «People's paper» snieguši lielisku Palmerstona portretu, sākdami iespiest virkni rakstu par viņu ar šādu tik iznīcinošu salīdzinājumu:

«Rudžero arvien no jauna un atkal no jauna savaldzina Alčinas [17] māņu daiļums, aiz kura, kā viņš to zina, slēpjas veca, «bezzobaina, vienacaina, riebīga un ārkārtīgi neglīta» ragana. Ceļojošais bruņinieks arvien no no jauna viņā iemīlas, kaut arī zina, ka tā pārvērtusi visus savus agrākos pielūdzējus par ēzeļiem un citiem dzīvniekiem. Anglijas publika ir jauns Rudžero, bet Palmerstons — jauna Aicina. Viņš vienmēr prot sev piešķirt jaunuma skaistumu, kaut gan tam jau ir ap septiņdesmit gadu un viņš kopš 1807. gada gandrīz nepārtraukti darbojas politiskajā arēnā. Palmerstons prot arvien no jauna modināt cerības, it kā būtu vēl nepieredzējis, daudzsološs jauneklis. Un, kaut arī viņš stāv jau ar vienu kāju kapā, visi gaida, ka viņš savu īsto karjeru vēl tikai sāks. Ja Palmerstons rīt nomirtu, visa Anglija brīnītos, ka viņš veselu pusgadsimtu bijis ministrs.»

Taču šis laimīgais īrs palika ministra amatā vēl desmit gadu arī pēc Krimas kara, kad beidzot nomira, bet palikt «tautas atmiņā» viņam laimējās pat Krievijā: ne viena vien krievu izglītoto ļaužu paaudze pazina Palmerstonu, pateicoties kāda nepazīstama autora pazīstamajiem pantiem:

Kareivīgā slavas kārē Vojevoda Palmerstons Satriec Kricvuzemi kartē, Bikstīdams ar pirkstu to.

Šajos pantos Palmerstona vārds ļoti cieši saistīts ar Francijas ķeizara vārdu.

Redzēdams, ka anglim sokas, Arī francis šurpu drāž, —

Tēvoča tam zobens roka,

Un viņš kliedz: «Allons, courage!»

Lēnāk, puiši! Gana joku! Negodā vien jākrīt būs, — Zobenu šo tvēra rokā Vīrs reiz varenāks kā jūs!

Ja jau krusttēvs, sakauts cīņā, Laidās proin no Krievijas, Krustdēliņam katrā ziņā Drīz bus jādara tas pats…

Šie panti parādījās jau tad, kad Nikolajs un> Neselrode vēl cerēja izvairīties no kara ar Eiropu un, aizvainojot šo valstu pārstāvjus Pēterburgā — Hamiltonu Seimuru un Kastelbažaku, — negribēja kaitināt ne Angliju, ne Franciju.

Kaut arī šie panti bija patriotiski un šajā ziņā neatpalika aiz Gorčakova zaldātu dziesmiņas, tīri diplomātisku iemeslu pēc tos aizliedza un pantu autoru meklēja žandarmi, tāpēc tas, būdams piesardzīgs, savu vārdu neizpauda, bet sabiedrībā šo pantu sacerēšanu piedēvēja gan dzejniekam un aktierim Grigorjevam, gan Alferovam, gan Opočiņinam, gan citiem, bet, tā kā šī dziesmiņa bija aizliegta, to lasīja un dziedāja augstākās sabiedrības salonos… Meldiju dziesmiņai uzrakstīja Vilbuā.

Aizliegdams par Paimerstonu sarakstīto kupleju, Nikolajs, starp citu, rēķinājās arī ar viņu pašu. Cars nezin kāpēc bija pārliecināts, ka Palmerstons, kas, divdesmit gadu ieņemdams ārlietu ministra amatu, īstenībā atbalstīja citu valstu liberālās partijas, viņu cienī un tāpēc nelolo nekādus ļaunus nodomus ne pret viņu pašu, ne Krieviju.

Palmerstona simpātijās pret Nikolaju tiešām bija tik manāmas arī citiem, ka parlamentā kādreiz Palmerstonam tika uzdots ļoti skarbs jautājums, — vai tikai augstdzimušajam un godājamam lordam Krievijas ķeizars nemaksājot algu.

Taču godājamais lords, it kā cienīdams Nikolaju, tomēr kā pirmais atzina Napoleonu III par Francijas ķeizaru, kaut arī ļoti labi zināja, kā pret princi Luiju izturas Nikolajs.

Bet līdz 1854. gada decembrim visiem angļiem likās, ka Palmerstons, ieņemdams ārlietu sekretārā (tas ir, ministra) amatu, ir īstais vīrs īstajā vietā. Kopš tā laika gan runās, gan rakstos presē visi sāka atzīt, ka iebrukums Krimā, kura galvenais organizators bija Palmerstons, jau beidzas vai arī draud beigties ar nepārprotamu krachu un ar tik lielām pūlēm savāktā un uz Krimu nosūtītā angļu armija gandrīz jau pilnīgi iznīcināta.

Protams, Palmerstonam kā vienam no galvenajiem kara iniciatoriem arī vajadzēja laist darbā visu savu pārliecināšanas talantu, lai noskaņotu Napoleonu Anglijas valdošajām aprindām vēlamā virzienā.

3.

Par spīti sirmajam vecumam vēl ļoti veselīgo un pec izskata valdzinošo Palmerstonu, teicamu un asprātīga sarunu biedru, kas prata labi justies jebkurā sabiedrībā, Napoleons un ķeizariene Eiženija saņēma ļoti sirsnīgi, kaut arī Palmerstona vizites nolūki viņiem jau iepriekš bija zināmi, un nevarētu apgalvot, ka Napoleonam tie būtu patīkami.

Napoleons, protams, Palmerstonu pazina daudz labāk nekā tie, kuri viņu uzskatīja par liberāli, kas pieder pie vigu partijas un ir pat tās vadonis; Napoleonam Palmerstons bija īstens torijs un konservators.

Napoleons nebija aizmirsis kādu Palmerstona nesen teiktas runas frāzi: «Gadsimts, kurā mēs dzīvojam, ir progresa, bet nevis reformu gadsimts,» — un ar šo frāzi viņam pietika.

Viņš uzskatīja Palmerstonu par savu draugu, tāpēc ka 1851. gada decembrī tam bija vajadzējis izstāties no Rosela kabineta un reizē ar to uz zināmu laiku pārtraukt savu politisko karjeru, jo bija pārāk jūsmīgi izturējies pret Francijas valsts apvērsumu, kas noderēja par prologu impērijas atjaunošanai. Bet savus draugus Napoleons vērtēja augstu, jo, būdams pārāk aizdomīgs, savā tuvumā daudz draugu saskatīt nespēja.

Napoleons bija stipri uzposis Sen-Klu pili, kurā viņš dzīvoja un tagad pieņēma Palmerstonu. Nevarētu apgalvot, ka Luija Filipa laikā pils būtu nolaista, tomēr

tā nebija tik grezna un mājīga kā tagad; turklāt Luija Filipa laikā šajā pilī nebija tik labas kārtības, bet toties daudz šķietami pilnīgi nevajadzīga nemiera. Angļu diplomātam tas dūrās acīs vispirms. Kad viņu stādīja priekšā ķeizarienei Eiženijai, Palmerstons prata pilnīgi neliekuļoti sajūsmināties par tās skaistumu, grāciju un laipnību. Tā radās labs pamats nākošajām sarunām par karu Austrumos, jo vairāk tāpēc, ka no sabiedrotās valsts atbraukušais ievērojamais viesis tika ielūgts uz intimām brokastīm ķeizara ģimenē.

Tomēr Palmerstons, kas visā pilnībā prata mākslu līdz visizdevīgākajam brīdim apslēpt savas domas, lai arī tās būtu cik svarīgas būdamas, jutās pārsteigts, redzēdams, ka šo mākslu tikpat labi prot cilvēks, kas tikai samērā nesen bija sācis nodarboties ar valsts pārvaldīšanas lietām un noslēpumiem.

Pirms brokastīm sarunas ritēja par karalieni Viktoriju un tās ģimeni, par princi Albertu, kas septembri bija ieradies vizitē pie Napoleona un it kā to pārsteidzis ar savām plašajām zināšanām visdažādākajos jautājumos, — par Orleaniem kuri pēc padzīšanas no Francijas atrada patvērumu Anglijā, par jauninājumiem pils ārējā izskatā un slavenā dārznieka Lenotra izveidotā, vecā pils parka uzkopšanā. Pie brokastu galda viņi runāja par pasaules izstādi, ko gatavojās atklāt Parizē nākošajā gadā. Par šo jautājumu sevišķi interesējās Eiženija. Viņa pastāstīja viesim, ka izstādē, starp citu, būšot redzams arī kolosālā lieluma briljants, kas pēc pilnīgas noslīpēšanas svēršot vairāk par simt divdesmit karatu un maksājot pieci miljoni franku.

Palmerstons veikli jūsmoja, prasmīgi un nepārspējami glaimoja, visu acīgi vēroja, cieši paturēja prātā, taisīja sevī ātrus un noteiktus slēdzienus: lielais vecums viņā vēl nebija nomācis nevienu no tām lieliskajām īpašībām, kas raksturīgas brieduma gadiem, kad cilvēka garīgās spējas un enerģija sasniedz augstāko pakāpi.

Viņš, protams, visos iespējamos sīkumos jau zināja daudz ko no tā, ko tagad klausījās, piemēram, par Parizē

gatavojamo vispasaules izstādi, kurā bez rūpniecības sasniegumiem vajadzēja parādīt arī pasaules mākslas sasniegumus. Palmerstons zināja, ka slavenais vācu gleznotājs Kornēlijs šai izstādei vācot visas savas gleznas un atsūtīšot to vairāk par divi simti. Arī par divi simti četrdesmit karatu smago dimantu «Dienvidu zvaigzne», ko ta īpašnieks Helfens jau bija atvedis no Brazilijas uz Eiropu un kas pēc apslīpēšanas kļūšot uz pusi vieglāks, bet arī tad vēl būšot pirms trim gadiem Londonā rīkotās izstādes krāšņuma — dimanta Kohinura — «Gaismas kalns» — cienīgs konkurents, Palmerstons, protams, bija lasījis avīzēs, bet tāpat bija arī lasījis, ka Parizes izstāde sakarā ar kara sākšanos atlikta.

Tagad viņam bija vairāk nekā patīkami no pašas Francijas ķeizarienes dzirdēt, ka karš paliekot karš, bet izstāde esot izstāde, notikšot tā, kā nolemts jau pašā sākumā: izstādi katrā ziņā atklāšot 1855. gada 1. maijā, uz to jau tagad Parizē rosīgi gatavojoties, tiekot paplašināti veikali, hoteļi, restorāni, ēdnīcas, tiekot darīts viss, lai varētu uzņemt lielu daudzumu eksponātu un ļaužu no citām Francijas un pārējām pasaules pilsētām.

Šī vēsts Palmerstonam solīja panākumus nākamajās sarunās ar Napoleonu: ja Francija ir tik varena, ka Krimas karš nemaz neietekmē tās iekšējo dzīvi, kādas gan grūtībai šai valstij varētu sagādāt pietiekami lielu pastiprinājumu nosūtīšana uz Austrumiem, lai īsā laikā panāktu galīgu uzvaru?

Ķeizariene Eiženija ik brīdi apbūra Palmerstonu arvien vairāk un vairāk, taču to pašu viņš nevarēja pats sev apgalvot par Napoleonu. Ķeizars viņam šķita noslēpumaina un mīklaina sfinksa: rūpīgi un ilgi apdomāja katru repliku, it kā nerunātu, bet spēlētu šachu, un katrā viņa lietišķajā frāzē slēpās kaut kas nenoteikts, ko varēja izprast gan tā, gan citādi, kā klausītājam pašam labāk patika.

Un, kad Palmerstons ar Francijas monarchu be; dzot palika divatā ķeizara kabinetā, viņš jau izjuta zināmu nedrošību.

Tur nezin kāpēc pat «mazā» Napoleona izskats — salīdzinot ar īsajām kājām, nesamērīgi garais viduklis, pārāk stipri piemiegtās acis, kas nepārprotami vairījās sastapties ar sarunu biedra skatienu, paklusā balss un

nesteidzīgais runāšanas veids, kas centās domas paslēpt kaut kur tālu aiz vārdiem, — viss tas lika Palmerstona dūšai mazliet saplakt, kaut arī viņš bija ļoti daudz pieredzējis, nekad nemēdza apmulst un prata izkļūt kā uzvarētājs no jebkura stāvokļa.

Ne velti Palmerstonu dc vēja par aktieri, kas spējot tēlot katru lomu: vērodams sarunu biedru, viņš pamazām sāka atdarināt tā žestus un gandrīz neviļus arī pats piemiedza acis, taču nepalaida nemanītu nevienu ēnu, lai arī cik ātri tā pārslīdētu pār Napoleona seju.

Tagad, kad viņi bija divatā, saruna risinājās vienīgi par karu un tā neparedzētajām grūtībām.

— Jūsu majestatei, bez šaubām, būs daudz labāk zināms nekā patlaban man, kad es vairs nevadu ārpolitiku un neesmu pie kara vadības stūres, mūsu armiju stāvoklis pie Sevastopoles, — rūpīgi noapaļodams frāzes, Palmerstons teica. — Pēc Anglijas kompetento personu domām, tas… varētu būt daudz labāks. Es atsakos vainu par neveiksmēm piedēvēt mūsu virspavēlniekiem. Kā lords Raglans, tā ģenerālis Kanrobers ir kara lietās daudz piedzīvojuši vīri, un esmu pārliecināts, ka viņi ir darījuši visu, ko varējuši darīt, taču pēc trīs rnenešu ilga aplenkuma panāktie rezultāti ir ļoti niecīgi, lai neteiktu — bēdīgi.. . Sevišķi nelabvēlīgos apstakļos atrodas Anglijas armija, jo tā novietota tuvāk kņaza Menšikova armijai un pirmā saņem triecienus viņa rīkoto uzbrukumu gadījumos. Tas jau ir bijis sevišķi jūtams divās kaujās, it īpaši Inkermanas kaujā, — bet kas gan var garantēt, ka tuvākajā laikā mūsu armijai vel nav gai dāms kāds uzbrukums un turklāt daudz spēcīgāks? Tadr jūsu augstība, mūsu armija, lai arī cik vīrišķīga un izturīga tā būtu, var-tikt pilnīgi iznīcināta, par ko baigi pai domāt! .. . Bet tajā pašā laikā arī nevar teikt, ka mēs nebūtu darījuši visu, ko esam varējuši darīt, lai atbal stītu, lai pasargātu mūsu armiju, lai apgādātu to ar visu nepieciešamo! Nē, mēs esam darījuši visu, kas bija mūsu spēkos, taču mūsu armija dilst, strauji, nenovēršami dilst un pēdējās nedēļās pat ne tik daudz no krievu ieroču triecieniem, cik no slimībām, cik no briesmīgā krievu klimata, kas mūsu oficieriem un zaldātiem pilnīgi nepierasts …Palmerstons ieturēja nelielu pauzi, kā mēdza arī

darīt, teikdams savas runas parlamentā, jo viņš nebija pirmšķirīgs orators.

Šo pauzi izmantoja Napoleons, lai pateiktu pilnīgi neizprotamā, mierīgā balsī:

—   Pēc ziņojumiem, kādus esmu saņēmis, angļu baterijas iepretī Redanam 1 un citiem krievu bastioniem divdesmitajā novembrī esot gandrīz pilnīgi apklusušas, bet pēc divdesmit ceturtā dažas dienas nav varējušas raidīt uz ienaidnieku neviena šāviena, jo izsīcis ložu krājums. Vajadzējis pat uzlasīt krievu lodes, ja to kalibrs bijis piemērots angļu lielgabaliem.

To visu Napoleons pateica it kā garām ejot, nemaz nepaceldams balsi, taču Palmerstons, gluži kā sitienu saņēmis, uzreiz plaši iepleta acis.

—   Šis bēdīgais fakts, jūsu majestate, man nebija zināms, kaut arī, protams, nešaubos, ka tā varējis notikt … Lādiņu piegādāšana milzīgajiem trīspadsmit collu aplenkšanas lielgabaliem Raglanam vispār sagādā lielas grūtības: no lādiņu izkraušanas vietas, Balaklavas, līdz mūsu baterijām iepretī Redanam ir jābrauc sešpadsmit kilometru pa neiedomājami sliktu ceļu… Bez tam tikai sešu lādiņu pārvešanai, cik man zināms, vajadzīgi desmit zirgi un oā darba veikšanai nepieciešama vesela diena, jūsu majestate!

—   Kāpēc gan tādā gadījumā neizbūvēt no Balaklavas līdz pozicijām dzelzceļu, milord? Lokomotive pa sliedēm angļu artileristiem pievestu visu vajadzīgo jebkurā daudzumā, —• Napoleons sacīja. — Turklāt pievest lokomotivei vajadzīgās ogles būtu daudz vieglāk nekā piegādāt zirgiem sienu.

Klausīdamies šai atklāsmē, Palmerstons pacentās savilkt seju izbrīna pilnā grimasē un atbildēja:

—  Jums pilnīga taisnība, jūsu majestate, — tā ir lieliska ideja! Taču man tomēr šķiet, ka lords Raglans tur Krimā jau būs par to domājis. Acīm redzot viņš tomēr uzskata, ka veiksmīgas aplenkuma beigas var sasniegt ātrāk nekā šim mērķim izbūvēt dzelzceļu. Ģenerālis Kanrobers atrodas labākos apstākļos: jūsu majestates armijas pozicijas ir daudz tuvāk pie savas bāzes.

—   Jums, milord, vēl jāpiebilst, ka ģenerālis Kanro-

' Par Redanu franči un angļi sauca trešo bastionu.

bers jau paguvis uzbūvēt vairākas šosejas, kuras, kā stāsta, pilnīgi atbilstot savam uzdevumam… Taču ar viņu es tomēr neesmu apmierināts, jo Kanrobers ārkārtīgi vilcinās! Viņa iemīļotā paruna ir: «Visu jau nevar darīt uzreiz,» — un tāpēc viņš dara ļoti maz.

Šo piezīmi Napoleons pasvieda angļu ministram kā glābšanas riņķi, pie kā Palmerstons nekavēdamies pieķērās: arī Anglijas valdošās aprindas nebija mierā ar Kanroberu.

—   Jūsu majestate, jums labpatika sacīt, ka jūs neesat mierā ar ģenerālā Kanrobera rīcības veidu, bet jūsu majestates armija taču ir tik bagāta ar daudz pieredzējušiem un apdāvinātiem ģenerāļiem! Piemēram, kaut Boskē, kas guvis tik lielus panākumus ir cīņā pie Burlukas aula, ir kaujā Inkermanas augstienē.

Palmerstonam likās, ka viņš minējis vārdu, kas pilnīgi pieņemams arī viņa sarunu biedram, taču Napoleonspakustināja roku tikko manāmā neapmierinātības žestā~

—   Boskē, protams, ir saprātīgs un pat kompetents ģenerālis, nemaz jau nerunājot par viņa drošsirdību,, kuras netrūkst arī Kanroberam, — Napoleons teica, — bet virspavēlnieka amatam Boskē tomēr neder. Es domāju Boskē iecelt par korpusa komandieri, bet, kas attiecas uz; Kanroberu, tad varbūt viņam vēl izdosies labāk parādīt; savas spējas, — nogaidīsim to … Turklāt var gadīties arī tā, ka karš nemaz nebūs jāturpina.

Šie mazliet nevērīgi pateiktie Napoleona pēdējie vārdi Palmerstonu pilnīgi pārsteidza.

—   Kā gan tas varētu gadīties, jūsu majestate? — viņš izbrīnījies un pat ar nemieru balsī jautāja.

—   Ķeizars Nikolajs, kā liekas, jau sāk nopietni domāt par mieru, — savilkdams seju smaidam līdzīgā vaibstā, Napoleons nenoteikti atbildēja.

—   Par mieru? … Kā tad iespējams runāt par mieru, ja mēs īstenībā gandrīz nekā neesam panākuši, kad vēl pat Sevastopole nav kritusi un krievu flotes lielākā daļa nav iznīcināta? Kādus gan miera noteikumus mums var piedāvāt krievu ķeizars, jūsu majestate?

—   Krievu ķeizars, milord, katrā ziņā vēlas mieru, jo redz, ka nokļuvis grūtā stāvoklī. Bet, kas attiecas uz šā miera noteikumiem, tad, protams, tos diktēsim mēs. — Napoleons augstprātīgi pasmaidīja; taču Palmerstons uz to atbildēja, cenzdamies piešķirt savai balsij vislielāko viņam iespejamo stingrību:

— Kas attiecas tieši uz mani, tad esmu pilnvarots runāt ar jūsu majestati par sekmīgām kara turpināšanas iespējām, lai karu varētu pabeigt visīsākā laikā. Šā mērķa sasniegšanai Anglija darīs visu, ko uzskatīs par vajadzīgu, bet grūtības mums sagādā tieši tas, ar ko spēcīga jūsu majestates monarchija: mums vēl tikai jārada armija, bet Francijai tā jau ir, un, tā kā Francijā pastāv obligātā karaklausība, jūsu majestātei iespējams savu armiju ļoti īsā laikā palielināt līdz milzīgiem apmēriem … Turku karapulki ir ļoti slikti, un, kad Omerpašas armija izcels desantu Eipatorijā, nezin vai iespējams ceret, ka šī armija varēs doties uz Perekopu un iesprostot krievus Krimā. Mūsu jaunais sabiedrotais — Sardinija — nespēj nosūtīt uz Krimu vairāk par vienu piecpadsmit tūkstošu vīru lielu korpusu, bet krieviem ir vismilzīgākās rezerves. Nezin vai kļūdīšos, ja teikšu, ka jorčakova armijā vēl ir ne mazāk par simttūkstoš vīru, pusotra simta tūkstošu vīru — kņazam Pa.skevičam Polija, divsimt tūkstošu vīru sapulcināti Pēterburgas apkaimē … Lai arī kādas cerības mēs liktu uz Krievijas sliktajiem ceļiem, bet, ja šie briesmīgie spēki tiks sūtīti, tie tomēr nonāks līdz Krimai. Mūsu taktika jādibina vienīgi uz to, lai mēs krieviem aizsteigtos priekšā un ieņemtu Sevastopoli pirms viņu spēku atnākšanas …

Šoreiz Palmerstons runāja ilgi, gluži kā parlamentā, cenzdamies neizlaist neviena argumenta, kas varētu ietekmēt Napoleona rīcības noteiktību un ātrumu," kurš, kā varēja likties, domādams par kaut ko citu, šajā laikā, nedzirdami soļodams pa paklājiem, staigāja pa kabinetu.

Pie tam viņš smēķēja cigāru un pāris reižu pienāca pie galda vienīgi tāpēc, lai nc-kratītu pelnus sārtā, vissmalkākā Sevras porcelānā pelnu traukā, kas atgādināja sievietes krūti un bija viens no tiem pec Marijas Antuanetes [19] kaprizes un viņas pašas krūšu formas pagatavotajiem kausiem, no kuriem tā savā mājīgajā Trianonā mēdza pacienāt intimus viesus ar siltu pienu.

Pēc ļoti koncentrētās, taču it kā sastingušās Napoleona sejas Palmerstons nekādi nevarēja izprast, kādu iespaidu uz ķeizaru atstāj viņa šķietami labi apdomātie vārdi: Napoleona seja bija neizdibināma, gluži kā aizsegta ar viziru.

Anglijas ārlietu politiku tajā laikā vadīja lords Klarendons, taču arī Palmerstonam nebija nezināmi tie četri punkti, kas ietilpa Neselrodes iesniegumā savam sūtnim baronam Budbergam. Ķeizaram Nikolajam likās, ka viņa ienaidniekiem — lai tie justos apmierināti, izbeigtu Sevastopoles aplenkšanu, parakstītu miera līgumu un dotu rīkojumu saviem kuģiem aizbraukt no Melnās jūras — pietiks pamest šādu četrposmu kaulu: 1) piecu valstu (tas ir, Krievijas, Anglijas, Francijas, Austrijas un Prūsijas) kopīgu garantiju pie kristīgās ticības piederīgajiem Turcijas impērijas iedzīvotājiem par reliģijas brīvības un pilsoņu tiesību aizsardzību; 2) to pašu piecu valstu aizstāvību autonomajām kņazistēm; 3) starp Krieviju un Portu 1841. gadā noslēgtā līguma reviziju, pie kam Krievijas valdība būtu ar mieru piekrist šā līguma atcelšanai, ja sultāns to pieprasītu; 4) brīvu kuģniecību pa Donavu.

Krievu diplomāti uzsāka sarunas pārāk aplinkus, un Palmerstons zināja, ka Anglija šos Neselrodes iesnieguma četrus punktus nemaz negribēja apspriest, taču viņu māca bailes, vai tikai Nikolajs nav iesniedzis kādus tieši Napoleonam adresētus papildinājumus pie šiem četriem punktiem, lai mēģinātu sašķelt Anglijas un Francijas savienību; tāpēc viņš runāja, pats sajūsminādamies par tiem priekšstatiem, kas izpaudās viņa vārdos:

— Ir zināms arī Krievijas ķeizara izteiciens: «Es varu sūtīt kaujā miljonu vīru lielu karaspēku. Pavēlēšu — un būs divi miljoni; palūgšu — būs trīs!» Varbūt iespējams arī noticēt, ka šie vārdi nav tikai tukša lielība, ievērojot milzīgos lielgabalu gaļas krājumus, ko veido krievu beztiesīgo zemnieku masas, taču tik gigantiskas armijas apbruņošanai Krievijai nepietiek ne ieroču, ne municijas un pat oficieru, kas komandētu šo milzīgo, no krievu sādžām sapulcināto kaut kādu partizaņu masu … Trīs miljoni vīru liela krievu armija — tā ir utopija, divi miljoni — pārspīlēta fantazija, nav vērts runāt pat par miljonu vīru lielu armiju Krimā, bet, ja Krievijas ķeizaram tur izdosies uz pavasari kaut Jkā savilkt divsimt vai trīssimt tūkstošu vīru lielu karaspēku un apgādāt to ar visu vajadzīgo … tas jau ir daudz iespējamāk, un mums, jūsu majestate, lai notiktu kas notikdams, jāaizsteidzas priekšā šādai mums tik nelabvēlīgai notikumu attīstībai!

Palmerstons ar nodomu ieturēja pauzi, cenzdamies izvilināt no sava nerunīgā sarunu biedra nepieciešamo repliku, bet Napoleons, apstājies pie loga, raudzījās parkā, kur zaļoja vairs tikai ziemā nenodzeltējoši koki un krūmi, un acīm redzot uzskatīja par labāku klausīties nekā runāt. Francijas ķeizaram nepiemita visiem frančiem zīmīgā un možā valodīguma tieksme, kas, piemēram, bija raksturīga resnajam Luijam Filipam un kas vispār bija zīmīga visiem Orleanu nama locekļiem. Nespēdams ticēt, ka korsikanieši, ļaudis ar dienvidnieku asinīm, varētu būt tik apvaldīti, Palmerstons nejauši sāka domāt, vai tikai nav bijis vācietis tas karalienes Hortenzijas [20] gadījuma izredzētais, kam baumas piedēvēja vainu par Luija Napoleona nākšanu pasaulē. Šī ideja novirzīja Palmerstona domas uz Prūsiju, un viņš turpināja:

— Visi mūsu mēģinājumi iesaistīt savienībā pret Krieviju Prūsijas karali ir palikuši bez panākumiem, kā jums, jūsu majestate, tas zināms. Taču prūšu karalis sācis mobilizēt savu armiju, bet pret ko tad īsti? Ja nu šī armija nostātos pret mums, ko tad? Prūsijas karalis joprojām pret ķeizaru Nikolaju izturas godbijīgi, taču ir grūti pieļaut domu, ka mobilizāciju viņš sācis vienkārši tāpat vien, sagatavodamies katram gadījumam, jo Prūsiju neviens neapdraud. Austrija izraisīja karu Austrumos, okupēdama Donavas kņazistes, taču mēs pagaidām nekā neesam spējuši izdarīt, lai piespiestu Austriju iet tālāk un iebrukt Krievijas robežās. Ļoti jaunajam Austrijas monarcharn acīm redzot gluži vienkārši ir bailes no vecā Krievijas monarcha. Bet vai tad var pieļaut, ka šī barbariskā valsts — Krievija aizkavētu cilvēces progresu? Ar pilnīgi organiskas savienības saitēm vienoto mūsu abu valstu vēsturiskā misija ir izplatīt civilizāciju Austrumos, un šī misija, ko mums uzticējusi visa cilvēces vēstures gaita, mums jāizpilda, lai notiktu kas notikdams! Šis karš mums tikpat svēts kā krusta kari! Par kaut kādu piekāpšanos barbariskās Krievijas priekšā nevar būt ne runa, — Krievija jānospiež uz ceļiem, kāda gan citādi būtu nozīme progresam? Kāda gan citādi būtu vajadzība pēc šās krāšņās prāta izgudrošanas spēju un talanta radīto dārgumu krātuves, no kuras daļu jūs, jūsu majestate, esat nolēmuši nākošā gada maijā izstādīt skaistās Francijas galvaspilsētā?

Palmerstons pat mazliet pietvīka, pamazām tuvodamies sava brauciena mērķim, taču joprojām vēl domāja, ka nav pietiekami sagatavojis ceļu uz to. Bet Napoleons, nokratīdams cigara pelnus Marijas Antuanetes krūtī, kādu brīdi nogaidoši raudzījās uz Palmerstonu un, it kā balsī domādams, teica:

—   Lai pārāk nepalielinātu armijas karavīru skaitu, es pavēlēju visos simt savas armijas līnij,pulkos pagaidām likvidēt trešo bataljonu sestās rotas. Tagad es došu rīkojumu tās atkal atjaunot.

—   Un par cik tādā gadījumā var palielināties jūsu majestates armija? — Palmerstons dzīvi, taču labi neizprazdams, jautāja.

—  Apmēram par divpadsmit tūkstošiem vīru, milord, — neizdibināmā nopietnībā Napoleons atbildēja.

—   Divpadsmit tūkstoši drošsirdīgu franču jēgeru, ja vien tie ierodas īstā laikā pie Sevastopoles nocietinājumiem, var nodrošināt mūsu uzvaru, kā jau tas notika Inkermanas augstienē, kur mūs izglāba deviņi tūkstoši ģeneraļa Boskē jēgeru, jūsu majestate, — Palmerstons sacīja, rūpīgi apslēpdams savu vilšanos, — bet tik negaidītā kārtā ieilgušais karš prasa.. . daudz lielākus spēkus …

Nometis kausā cigara galu, Napoleons nosēdās atzveltnes krēslā, mazliet pasmaidīja, pacēla galvu un, tagad jau' raudzīdamies uz viesi-draugu ar nepiemiegtām acīm, sacīja gandrīz kā jokodams:

—  Mans dižais tēvocis, kā jums tas, milord, protams, būs zināms, mēdza atkārtot: «Karam vajadzīgas trīs lietas: nauda, nauda un nauda.»

—   Lieliski, jūsu majestate! — Palmerstons priecīgi atsaucās, redzēdams, ka viņa sarunu biedrs pats pāriet uz to pārrunu punktu, ko viņš uzskatīja par viskutelīgāko. — Ja vien, plašākā mērogā attīstot kara darbību, lai, cik iespējams, ātri panāktu izšķirošo uzvaru, jūsu majestatei kara finansēšanas ziņā rastos kaut vismazākās grūtības, Anglijas valdība ar visiem līdzekļiem steigsies jums palīgā!

Noglauzdams ar pirkstiem savu spāņu bārdiņu un vērīgi lūkodamies uz Palmerstonu, Napoleons lēni jautāja:

—   Kādā formā jūs, milord, domājat piedāvāt šo finansiato palīdzību?

—   Aizņēmuma veidā, jūsu augstība, teiksim — divsimt miljonu franku apmērā, — Palmerstons mazliet nedroši atbildēja.

Viņam bija pilnvaras piedāvāt arī lielāku sumu, ja to prasītu apstākļi, bet Palmerstons gribēja ievērot pakāpenību un nogaidoši raudzījās uz Napoleonu.

—   Nē, es esmu noteikti pret ārējiem aizņēmumiem,—Palmerstonam pilnīgi negaidot, Napoleons atbildēja. — Karošanu uz nākošo paaudžu rēķina es uzskatu par neērtu, lai arī cik svēti būtu mūsu kara mērķi… Es domāju atklāt parakstīšanos uz iekšējo aizņēmumu. Karam ar Krieviju jākļūst par visas franču nācijās lietu, un lai katrs iegulda šai pasākumā savus ietaupījumus.

—  Tā ir lieliska ideja, jūsu majestate! Padarīt karu par tautas karu — kas gan var būt vēl augstāks par to? Protams, šis aizņēmums Francijā būs ļoti populārs. Un par kādu sumu, atļaujiet jautāt, jūsu majestate, jūs esat nodomājis izsludināt aizņēmumu?

—   Par pusmiljardu franku, — Napoleons mazliet nevērīgi atbildēja. — Bet man liekas, ka šī suma tiks krietni vien pārsniegta.

—   Tā tiks pārsniegta divkārt vai pat trīskārt, jūsu augstība! — Palmerstons dedzīgi piekrita. — Šā aizņēmuma realizēšanā, protams, piedalīsies arī angļu kapitālisti, un aizņēmums tiks ievērojamā mērā pārsniegts, par ko lūdzu man atļaut jūs pārliecināt!

Palmerstonam likās, ka ar šiem vārdiem, ko viņš norunāja ļoti dedzīgi, tam izdosies izkausēt ledu ķeizara sirdī, kura «autors» bija viņš pats, bet tas lēni un it kā pilnīgi vienaldzīgi atbildēja:

—   Iespējams, ka aizņēmumā piedalīsies arī Beļģijas … un tāpat arī Holandes baņķieri, milord, kaut arī procenti nebūs augsti, jo Eiropā patlaban nauda nav dārga.

No Sen-Klu līdz Strasburgas stacijai Parizē Palmerstonu pavadīja plikpaurīgais grafs Mornī.

Pilnīgi pretēji savam pusbrālim — Francijas monarcham grafs Mornī bija ārkārtīgi valodīgs kā īsts francūzis; bet, kad viņš šo to uzzināja par gaidāmo iekšējo aizņēmumu, kam, pēc Palmerstona vārdiem, vajadzēja gūt nepieredzētus panākumus, dzimušais biržas vīrs kļuva ārkārtīgi možs.

Protams, joka formā viņš dižciltīgajam Francijas viesim starp citu mazliet pārmeta to, ka Anglijas valdība, pārliecinājusies par Birmingamas ieroču rūpnieku nespēju apmierināt štuceru pasūtījumus, lielus štuceru pasūtījumus nodevusi Beļģijas rūpniekiem, galvenokārt Lježā.

—   Ticiet man, milord, — grafs Mornī teica, — Francijas fabrikanti Anglijai būtu veikuši to pašu, taču daudz ātrāk un daudz labāk nekā šie tūļīgie beļģi! Tomēr es piemirsu — karalis Leopolds taču ir karalienes Viktorijas tēvocis, un, ja štuceru pasūtījums nodots Lježai, lai izdarītu pa prātam pašai karalienei Viktorijai, tad Francijas fabrikantiem, saprotams, nevar būt nekas pret šo … mīļo dāvanu radiem! Ticiet man, milord, franči prot karalieni Viktoriju mīlēt un cienīt.

Runādams par Beļģijā pasūtītajiem štuceriem, Mornī arī nepiemirsa pateikt, ka, šaujot ar angļu patronām lietainā laikā, pastāvīgi gadoties kļūmes.

—   Tomēr, — viņš piebilda, izlikdamies par labu ieroču pazinēju, — pati plānākā, bet ūdeni necaurlaidoša kārtiņa uz patronu kapsulām varētu pasargāt drošsirdīgos angļu zaldātus no tiem milzīgajiem zaudējumiem, kādus tie cieta Inkermanas kaujā. Man šķiet, milord, ka Lježas fabrikantiem vispirms jāpatur prātā, ka mazi iemesli var būt par cēloni lielām un bēdīgām sekām.

Tomēr par vissvarīgāko karu vešanā vispār un it īpaši šajā karā ar Krieviju grafs Mornī uzskatīja masu garastāvokļa neatslābstošu pacilātību kā frontē, tā karojošās valsts iekšienē un tāpēc aizrautīgi runāja par nesen Par izē atklātās ziemas sezonas ballēm, maskaradēm, operu, teātru un cirka izrādēm, pie tam pat neaizmirsa pec izskata meitenīgi maigo zvērudīdītāju m-elle Boreli, kas Napoleona cirkā gāja krātiņā pie diviem lauvām, lāča un hiēnas, lai zvērus kaitinātu un pēc tam padarītu rāmus.

— Pēc pariziešu domām, milord, šī satraucoši šausmīgā scēna ir neizsakāmi valdzinoša! — Mornī aizrautīgi runāja. — Bet brazilietisKarvalss nostāda uz sava deeuna veselu koku ar zaros tupošiem izbāztiem putniem un pēc tam, iedomājieties tikai, turēdams mutē kūpošu cigāru, sāk šaut šos putnus ar pistoli citu pēc cita un vienmēr trāpa! Sī atrakcija pariziešos izraisa vētrainu sajūsmu! Tajā pašā laikā šīs izrādes neļauj atslābt pariziešu kareiviskumam, vai ne, milord? Bet Ambigu un citos bulvāru teātros katru vakaru tik pamatīgi dauza kazakus, milord, ka par krievu lomu tēlošanu jau neviens neņem mazāk kā trīs frankus par izrādi, bet mūsu grenadierus un zuavus labprāt tēlo par septiņdesmit pieciem santimiem!

Klausīdamies Mornī valodā, Palmerstons labsirdīgi smaidīja. Vispār un vienmēr viņam bija lielākas tieksmes uz komisko nekā traģisko. Prieks par dzīvi, kurš piemita Mornī un citiem frančiem, kas bija ap viņu pirms aizbraukšanas uz drūmo Londonu, inficēja Palmerstonu, jo viņš viegli pakļāvās optimisma ietekmei. Savu misiju Palmerstons uzskatīja par izpildītu, ja arī ne pilnīgi tā, kā cerēja Londonā, tad tomēr diezgan veiksmīgi, jo Sitijas baņķieru piedalīšanās Francijas iekšējā aizņēmumā Napoleonam bija neapšaubāmi vēlama. Palmerstons pat sevī nolēma, ka Anglijas labā un ātrākas uzvaras gūšanai pār spēcīgo ziemeļu lāci katrā ziņā jāpanāk, lai kara ministriju vadīt nespējīgais Ņukastles hercogs šo ļoti svarīgo posteni atdotu viņam, Palmerstonam.

5.

Kanroberam kreiso roku ievainoja Almas kaujā, bet labo — Sapunkalnā, Inkermanas kaujas laikā; tiesa, ievainojumi nebija smagi, taču, būdams augumā mazs, viņš pats zirgā uzkāpt nevarēja — viņu uzcēla. Tā, ar citu palīdzību nosēdies seglos, Kanrobers vienā no decembra pirmajām dienām jāja pie lorda Raglana, lai apspriestos par daudziem kārtējiem jautājumiem.

Jau bija nolemts, ka sabiedroto armijai katrā ziņā vajadzēs ziemu pavadīt Krimā. Abu armiju virspavēlnieki jau bija vienojušies, ka par uzbrukumiem Sevastopolei nevar būt ne runas pirms pavasara, kad sabiedrotajiem vajadzēja saņemt lielus pastiprinājumus.

Visas sabiedroto armijas pūles pēdējā laikā bija vērstas tikai uz to, lai pēc iespējas labāk nodrošinātos pret jaunu krievu uzbrukumu, līdzīgu 24. oktobra (5. novembra) lielajam izbrukumam no Inkermanas puses; angju poziciju labajā flangā jau bija izbūvēta vesela nepārtraukta rinda spēcīgu redutu, kur divu trīs lielgabalu vietā, kā tas bija agrāk, stāvēja trīsdesmit pieci liela kalibra lielgabali.

Ja arī angļi, kā likās, pret lieliem izbrukumiem bija nodrošinājušies, tad tomēr mazie izbrukumi, kas notika gandrīz vai katru nakti, visus ārkārtīgi traucēja, neļāva ne zaldātiem, ne oficieriem gulēt. Pēdējā laikā pavairojās arī gadījumi, kad krievi ar garos kātos piestiprinātiem āķiem aizvilka sargzaldātus no tranšeju vaļņiem. Ar tādu āķi aizķerto sargzaldātu norāva no vaļņa, veikli sasēja ar auklām, aizbāza muti, lai nevarētu kliegt, un aiznesa uz bastioniem.

Kanrobers, paša Francijas ķeizara bijušais adjutants, pat norakstīja vēstuli Sevastopoles garnizona priekšniekam baronam Osten-Sakenam, aizrādīdams, ka cīnīties vajagot ar tādiem ieročiem, kādus atzinušas izglītotās tautas, proti, ar lielgabaliem, mortirām, šautenēm, zobeniem un durkļiem, bet nevis ar kaut kādiem nūju galos piestiprinātiem āķiem un virvēm. Uz šo vēstuli Sakens lēnprātīgi atbildēja, ka ar nūju galos piestiprinātiem āķiem un virvēm acīm redzot rīkojoties uz ienaidniekam atņemtajiem ložernentiem rakšanas darbos nosūtītie strādnieki, jo kur gan lai krievu ierindas zaldāti ņemtu kādus āķus un virves?

Taču šās sarakstīšanās laikā ir Sakens, ir Kanrobers zināja, ka šie «āķi» nav nekas cits kā pīķi ar apliektiem galiem un ka naktīs ar tiem strādā kazaki-izlūki.

Katru reizi, ierodoties Balaklavā, Kanroberu pārsteidza un viņam derdzās ostā valdošais jūk'.is, pilnīgi neizbrienamie dubļi, smirdoņa ap Balaklavas divsimt mājelēm un angļu un turku nometnē.

Tāpat bija arī tagad.

Līcis, kas pašā platākajā vietā nezin vai sasniedza simt piecdesmit metru, bija galīgi pieblīvēts ar transportkuģiem, no kuriem izkrāva atvestās mantas. Jaukie aplenkšanas lielgabali jau stāvēja krastā, bet blakus tiem staignos, melnos, nejauki smirdošos dubļos gulēja gan ruma muciņas, gan kastes ar ziemas drēbēm, gan kartupeļu maisi, gan karabinu kastes, gan muciņas ar sālītu cūkgaļu un sausiņiem, gan miežu maisi, — viss bija samests, kā pagadās, milzīgās kaudzēs, kaut arī izkraušanu vadīja daudz oficieru kuri, kā likās, varētu nodibināt kārtību, piespiest zaldātus izturēties saudzīgāk pret šīm armijai ārkārtīgi vajadzīgajām, no trīs tūkstoši jūdžu liela attāluma atsūtītajām mantām.

Vāji, noskranduši, netīri cilvēki zaļganām sejām, noliekušies gandrīz līdz zemei, nesa pa līganām, glumām laipām un tālāk visas šīs kastes un muciņas un nikni meta tās dubļos. Protams, šajos nomocītajos cilvēkos bija grūti pazīt kādreiz spožās formās ģērbtos, labi paēdušos, druknos liela auguma angļu zaldātus.

Līča stūrī ūdenī peldēja baraku celšanai no Sinopas atvestie baļķi; Kanrobers jau zināja, ka baraku celšanu aizkavējis pilnīgs naglu trūkums. Visos angļu nometnes vajadzībām iekārtotajos veikaliņos bija redzamas tikai konjaka, ruma, viskija un pat šampanieša pudeles. Pie veikaliņiem stāvēja ar tukšām pudelēm pilnas mucas un veseli kalni sadauzītu pudeļu stiklu.

Tomēr tā muižnieku māja, kur kopā ar dažiem sava štaba oficieriem un savu ārstu dzīvoja Raglans, bija diezgan tīra, un uz galda greznā ietvarā stāvēja pat lēdijas Raglanas ģīmetne, stipri pamazināta talantīgā Lorensa gleznas kopija. Šo ģīmetni Kanrobers jau bija redzējis vairāk reižu uz tā paša galda un katru reizi sevī nodomājis, ka šī skaistā un lepni uzpūtīgā seja, kas liecināja par stipru raksturu, būtu labi piemērota aktrisei, kura tēlotu lēdiju Makbeti.

Bet Kanrobers, pēc paša Raglana vārdiem, zināja, ka sen jau mirušais gleznotājs Lorenss, cilvēks ar glītu izskatu un laimīgu likteni, Raglana sievu gleznojis pirms gadiem trīsdesmit viņu medusmēneša laikā. Toreiz viņas mākslīgi cirtotajos, gaišajos matos bija žilbinoši kvēlojusi krāšņa roze; toreiz gaišzilā josta bija apskāvusi viņas gaišo krēma krāsas tērpu nevis ap vidukli, bet daudz augstāk, tieši zem krūtīm; toreiz smalkā, caurspīdīgā aveņkrāsas šalle kaprizās krokās bija klājusies pār viņas kailo, apaļo roku un pie viņas ņiebura dziļā izgriezuma bija piesprausta liela dimanta broša.

Tas. viss bija tā bijis tālā pagātnē, bet tagad šeit, vientuļajā Krimas krastā, šķita pat dīvaini to atcerēties. Šeit vajadzēja domāt tikai par to, kā noturēties līdz pavasarim vai arī līdz stipru palīgspēku atsūtīšanai, jo Sevastopoles bastioni likās tikpat draudīgi kā oktobra sākumā, — vajadzēja domāt, kā pasargāt karapulkus, lai tos pilnīgi neiznīcinātu slimības, karapulkus, kurus viņam, Raglanam, bija uzticējusi Anglijas karaliene, atvadoties no tā, spiezdama viņa vienīgo roku.

Raglans bija mājās un sabiedrotās armijas virspavēlnieku saņēma mazliet noraizējies, kāds viņš parasti nemēdza būt. Arvien valodīgais Raglans šoreiz runāja maz, kaut arī virspavēlniekiem šajā apspriedē starp citu vajadzēja izlemt svarīgo jautājumu par vietas izvēli flotes novietošanai pa ziemu. ,

Admirāļi Dondass un Gamelens pārāk lielā vecuma dēļ bija atsaukti, Dondasa vietā bija iecelts Laionss, Gamelena vietā — Briā; kara flote bija ievērojami pamazinājusies, it īpaši pēc 2. novembra vētras; šķita, ka floti var samazināt līdz dažām vienībām, bet pārējos kuģus pa ziemu novietot Bosforā, jo vēlreiz bombardēt Sevastopoles fortus no jūras puses vairs neviens nedomāja, bet gandrīz pilnīgi atbruņotās krievu flotes izbraukšana no savas paslēptuves nekādā ziņā nebija gaidāma.

Tomēr Raglans šajā jautājumā atturējās ieņemt noteiktu viedokli. Viņš teica:

— Nav šaubu, ka mūsu kuģi stāv jūrā, nesagādādami mums gandrīz nekāda labuma, un ziemas vētras tiem var nodarīt daudz ļauna. Bet galīgas nepieciešamības gadījumos no kuģiem mēs varam dabūt lielgabalus un matrožus lielgabalu apkalpēm. Kad mums būs pietiekami daudz kā lielgabalu, tā matrožu, tad, protams, nevajadzēs turēt kara kuģus uz enkura, bet pagaidām … Es nupat lasīju ziņojumus: ar dizenteriju un citām slimībām mūsu armijā katru dienu nomirst caurmērā ap pusotra simta cilvēku! Jā, armija kūst arī bez kaujām ar krievu pulkiem, tikai no krievu klimata, — kā šķiet, tādi paši rezultāti ir bijuši visiem iebrukumiem Krievijā.

—   Ir pienākušas ziņas, milord, ka no visiem Francijas kājnieku pulkiem ņemšot pa simt sešdesmit izlases viru un sūtīšot uz Krimu, — pēc ilgākas pauzes Kanrobers teica. — Šo valdības soli var apsveikt. Tas dos ap sešpadsmit tūkstošu lielisku kājnieku.

Nevarētu teikt, ka Raglans šiem sabiedrotās armijas virspavēlnieka vārdiem neticētu, taču viņš tajos noklausījās vēsi, neizrādīdams nekādu lielāku sajūsmu. Balsi nepaceldams, viņš atbildēja:

—   No katra pulka izlases karavīriem tiks sastādīts izlases korpuss, bet būs jo bēdīgāk, ja šis izlases korpuss kritīs par upuri epidēmijām. Bez tam avīzēs raksta par kaut kādām miera sarunām, kas tiekot vestas mums aiz muguras… Ja nu tā būtu un mūsu valdības gudri piekāptos, tas būtu daudz labāk nekā sūtīt jaunu korpusu … Bet Omer-paša it kā vienīgi tāpēc aizturot savu izcelšanai Eipatorijā pilnīgi sagatavoto armiju, ka angļu un franču oficieri slikti izturoties pret turku zaldātiem … Neziņ vai viņš domā, ka pret tiem labāk izturas asinssērga, kolera un izsitumu tifs? Turki jau nekā cita nedara kā stiepj savus nomirušos zaldātus uz kapsētu.

—  Vai jūs domājat, milord, ka šis plāns — izcelt turku karapulku desantu Eipatorijā — varētu radīt lūzumu kara gaitā? — Kanrobers jautāja.

—   Ak mans draugs, es jau vairs neredzu un turklāt sen jau neredzu nekā mūsu nākotnē rožainā gaismā! Jo vairāk tāpēc, ka no dienas dienā gaidu, ka mani atsauks, tāpat kā lordu Dondasu, — Raglans ar rūgtumu atbildēja. — Bet, kas attiecas vispār uz karu ar krieviem, tad man patlaban nāk prātā lorda Nelsona [21] likums, — ar krieviem jākaro, veikli manevrējot, bet ne tieši uzbrūkot slēgtās rindās. Ja turku armija pēc desanta izcelšanas Eipatorijā nepaliks tur uz vietas, bet papūlēsies aiziet Menšikova armijas aizmugurē, tad varbūt… Kaut arī uz turkiem es nelieku nekādu cerību. Turki ir slinki un ārkārtīgi netīrīgi ļaudis! Paskatieties tikai, ko viņi izdarījuši ar Balaklavu!

Abu virspavēlnieku apspriede šoreiz neturpinājās ilgi, un tajā netika pieņemti nekādi svarīgi lēmumi. Kad Kanrobers jāja atpakaļ uz savu mītni, viņš dzirdēja, kaut arī centās izlikties nedzirdam, pie barakām pūlīšos stāvošo savu zaldātu saucienus:

— Uzbrukumā! Ģeneral, vediet, mūs uzbrukumā! Bet no kāda pulciņa, kurā stāvēja zuavi, atskanēja ļoti skaļas un rupjas lamas.

Kanrobers izlikās tās nedzirdam un centās ātrāk aizjāt garām. Līdz Kanrobera ausīm jau bija nonākušas baumas, ka zaldāti ar viņu neesot mierā un pat sakot, ka viņa vietā par virspavēlnieku gribot redzēt Kavenjaku vai Bedo, vai Lamorisjeru, vai Šangarnjē, kuri palikuši Francijā, vai, visbeidzot, Boskē, kas bija kopā ar viņiem šeit, bet kam nebija pietiekoši daudz varas, lai vestu zaldātus uzbrukumā un tādā kārtā pabeigtu karu.

SEPTĪTĀ NODAĻA NIKOLAJS NERVOZĒ

1.

Galmā visi gatavojās uz carienes Aleksandras Fjodorovnas nāvi, bet viņa uzskatīja par labāku palikt diezgan stabilā stāvoklī starp dzīvību un nāvi, veselām stundām gulēja ar aizvērtām acīm, kaut arī nebija aizmigusi, mazliet vaidēja, kad pieskārās pie viņas ķermeņa, vērīgi lūkojās uz galma mediķiem un, savilkdama seju vislielākā pretīguma grimasē, dzēra pasniegtās zāles.

Pēc tam kad visi slavenākie Eiropas ārsti, kas bija carieni ārstējuši, nebija varējuši vienoties viņas slimības noteikšanā, cariene medicinai vairs neticēja. Lai arī cik šaura un nabadzīga bija viņas garīgā pasaule, taču, reiz atteikusies uzticēties medicinai, cariene palika uzticīga šai pārliecībai un, gulēdama aizvērtām acīm, čukstēja prātā ienākušos lūgsnu fragmentus, juzdamās jau sagatavota pāriešanai uz dzīvi taisnīgo mājokļos.

Pa tam tuvojās 6. decembris, Nikolaja vārdadienas svinību diena, kuru nu jau gandrīz trīsdesmit gadu atzīmēja ne vien ar visgrandiozākajām karaspēka parādēm Marsa laukumā, bet kurā notika arī kara, garīgā un civilā resora ierēdņu apbalvošana.

Jau novembrī tika sagatavots ukazs, ar ko bija paredzēts cara vārdadienā iepriecināt visus Sevastopoles aizstāvjus, un Nikolajs par to jau toreiz rakstīja Menšikovam:

«Uzskatu par taisnīgu likt tev pasludināt visiem Sevastopoles garnizona karapulkiem, kā sauszemes, tā juras spēkiem, ka, atzīdams viņu ārkārtīgo vīrišķību, centību un darbus visā šajā laikā, esmu pavēlējis ieskaitīt viņiem katru mēnesi par vienu dienesta gadu ar visam tiesībām un priekšrocībām. Viņi to ir pilnīgi pelnījuši, un pasludini to 6. decembrī. Tu skopi stādi priekšā apbalvošanai; neliedz man prieku apbalvot tos, kas ir apbalvojumu cienīgi.»

Jāatzīmē, ka Nikolajs nekad agrāk nebija jutis tik lielu tieksmi sēsties pie rakstāmgalda kā Krimas kampaņas laikā. Būdams patvaldnieks, cars vienmēr pirms tam bija juties stāvam tālu no visām ikdienišķajām vājībām, bet tagad ar katru dienu viņš vairāk un vairāk, asāk un asāk juta, ka zeme apakš kājām līgojas un varbūt tūdaļ, tūdaļ viss sabruks!

iDekabristu sacelšanās, kas notika Nikolaja valdīšanas īpašā sākumā, viņu apstulbināja, bet to apspieda un likvidēja vienā dienā; Polijas sacelšanās 1831. gadā Nikolaju krietni vien izbiedēja, taču toreiz viņš paļājās uz saviem karapulkiem, tos tikai vajadzēja nosūtīt uz Varšavu. Tagad bija pavisam citādi: bez visām grūtībām, kas jau bija, diezgan noteikti varēja gaidīt vēl lielākas grūtības nākotnē.

Visniknākā sašutuma lēkmes sāka arvien biežāk mainīties ar apmulsuma lēkmēm, kad Nikolajs kļuva līdzīgs tam anekdotiskajam ģenerālgubernatoram, kurš lāču medībās pēkšņi atradies viens pats aci pret aci ar milzīgu lāci, kas viņa priekšā izlīdis no migas. Ģenerālgubernators nav šāvis, bet pēc paraduma sācis kliegt: «Policiju! Tūdaļ apcietināt šo neģēli!» Nikolajs, protams, nekliedza kā ģenerālgubernators — attālums līdz kara laukam bija pārāk liels, — taču viņa vēstules, ko tas rakstīja Menšikovam; nebija nekas vairāk par to pašu apmulsušā varasvīra kliedzienu, bet Gorčakovam un Paskevičam rakstītās vēstules bija pārpilnas gan ar sūdzībām, gan cerībām uz dieva palīdzību.

Pat Nikolajam, kas nekad nebija cietis no pārāk lielas tālredzības, kļuva pavisam skaidrs, ka cilvēki visā tā mūžā gan bija drebējuši viņa priekšā un dziedājuši viņam slavas dziesmas, bet tagad, nopietnu briesmu brīdī, viņam nebija neviena, uz kā varētu balstīties.

Menšikovam cars rakstīja gandrīz vai katru dienu, lūgumu veidā dodams pavēles un nelielu vēlējumu veidā uzstādīdams prasības.

Nikolajs pats sevi uzskatīja par speciālistu — un varbūt ne bez pamata — fortifikācijas un minēšanas jautājumos, un, kad Menšikovs viņam ziņoja, ka līdz decembra sākumam bastionu un bateriju priekšā dažādās vietās esot izbūvēti pa divdesmit ložementu, cars Menšikovam atbildēja:

«Priecājos, ka vietumis esat ķērušies arī pie kontraprošu ierīkošanas: tagadējos apstākļos tie labi noder aizsardzībai, uri man liekas, ka vajag arvien tālāk izvirzīt ierakumus pretī ienaidniekam. Arī izbrukumi ir ļoti labs cīņas veids. Palūkosimies, vai mums neizdosies tos tarakanus izsaldēt.»

Neilgi pirms tam saņēmis Menšikova ziņojumu, ka viņš pēc Inkermanas kaujas gaidījis vispārēju uzbrukumu Sevastopolei, bet tagad par pilsētas likteni jau vairs neizjūtot tik lielu nemieru, Nikolajs rakstīja:

«Ar prieku redzu, ka tavas cerības nosargāt Sevastopoli nav izgaisušas un reizē ar draudošajām briesmām visos karapulkos joprojām aug drosmīgs varoņgars. Būtu grēks tam neticēt, bet sirds sit straujāk, lasot par to. Gribētos lidot pie jums un dalīties ar jums kopējā liktenī, bet nemocīties šeit, izjūtot visāda veida nemieru.»

Pulvera piegāde Sevastopolei tajā laikā bija zināmā mērā nokārtojusies, galvenām kārtām tāpēc, ka admiralitates noliktavā «atradās» ap divdesmit septiņi tūkstoši pudu pulvera, un Menšikovs, kas pirms tam nepārtraukti pieprasīja pulveri no kara ministra Dolgorukova, beidzot ziņoja, ka tuvākajam laikam viņš esot ar pulveri nodrošināts. Nikolajs kņazam atbildēja:

«Pateicos, mīļais Menšikov, ka esi steidzies mani nomierināt, jo es ārkārtīgi baidījos, ka jums var pietrūkt pulvera; liekas, ka tagad šis svarīgais jautājums būs nokārtots. Ceru, ka varēsim attīstīt tikpat spēcīgu uguni kā ienaidnieks, ja tas apšaudi atjaunos agrākajā spēkā, ko es stipri vien gaidu. No visām ziņām, kas šeit līdz manim nonāk, un tām, ko saņemu no tevis, pārliecinos arvien vairāk, ka ienaidnieki plāno iegūt laiku, izturēt, kamēr viņu spēki būs dubultojušies ar visu to, ko viņiem nemitīgi sūta, un līdz visu spēku sakopošanai vilciņā-.

ties, bet pēc tam atjaunot bombardēšanu varbūt ar divkāršu niknumu un varbūt arī pāriet uzbrukumā no tim pusēm. Vai viņiem tas izdosies, to zina tikai dievs. Grūts jautājums, — kas būtu jādara mums? Protams, to nav viegli izlemt un it īpaši man šeit. Varu dot tikai norādījumus, bet izlemšanu atstāju tavā ziņā …»

Pēc tam cars deva ārkārtīgi sīkus un pamatīgi iztirzātus norādījumus vairākās vēstules lappusēs, bet vēstuli nobeidza, rakstīdams par tīri personiskām lietām:

«Tagad man jārunā par citu un man ļoti smagu lietu. Manas.sievas veselības stāvoklis ir tik ļoti pasliktinājies, ka viņa vairs neceļas no gultas; ārkārtīgs vārgums. Viss tas ir pieņēmies kopš dēlu aizbraukšanas. Viņai sagādātu iepriecinājumu, ja tā varētu viņus apskaut. To uzskatu par iespējamu tikai tādā gadījumā, ja kara darbība nav atkal kļuvusi aktiva un ja tuvākajā laikā nav paredzama izšķirošu cīņu sākšanās. Un, visbeidzot, ja manu dēlu aizbraukšana neatstāj sliktu iespaidu uz karaspēka garastāvokli. Ja visa tā nav, atļauj viņiem braukt pie mums.»

Pēc šās vēstules saņemšanas lielkņazi aizceļoja uz Pēterburgu. Taču, nosūtījis šo vēstuli, Nikolajs jau otrā dienā atkal rakstīja Menšikovam un atkal par kontraprošiem, tas ir, par savu bateriju priekšā paralēli ienaidnieka tranšejām izbūvētiem ierakumiem.

«Man šķiet, nevar būt šaubu par ienaidnieka nodomu iegūt laiku, pilnīgi pabeigt aplenkšanas darbus un nostiprināt savas pozicijas. Vajadzētu, cik vien iespējams, ienaidnieku nodomu izpildīšanu aizkavēt: domāju, ka ar kontraprošiem varēs …»

Taču bez kara darbības tieši Sevastopoles pievārtē pār Nikolaja galvu vēl savilkās draudi: interventi varēja izcelt lielu armiju Eipatorijā vai kaut kur citur Krimas piekrastē* kā par to ne vienu vien reizi bija parādījušies raksti ārzemju avīzēs; bez tam sabiedrotie varēja vērst atsevišķus uzbrukumus pret kādu Melnās jūras, Baltijas jūras, Baltās jūras vai pat Klusā okeana piekrastes punktu, līdzīgi angļu eskadru uzbrukumiem Solovkiem un Petropavlovskai Kamčatkā. Tiesa, abi minētie uzbrukumi bija atsisti, turklāt otrajā gadījumā uzbrucēju eskadrai bija nodarīti lieli zaudējumi, taču šādi uzbrukumi vienmēr varēja atkārtoties. Turklāt joprojām vēl nebija beidzies karš ar turkiem Aizkaukazā, un bija gaidāms, ka turp ar lielu desantu dosies pats Omer-paša. Prūsija izturējās mīklaini, Austrija — izaicinoši, visbeidzot Polijā varēja gaidīt tādu pašu sacelšanos kā 1831. gadā.

Draudi savilkās no visām pusēm, un šo draudu pārpilnība spieda Nikolaju palikt uz vietas — Gatčinas vai arī Ziemas pilī; ziņojumi un vēstis pienāca no visām pusēm, dažas ziņas šķita sevišķi svarīgas un prasīja nekavējošu rīcību; turklāt, dzīvojot uz vietas, varēja daudz labāk apsvērt visus argumentus par un pret tādu vai citādu politisku soli, kā, piemēram, kanclera Neselrodes vārdā iesniegto paziņojumu par vēlamu miera sarunu uzsākšanu uz četru punktu pamata.

Bez tam vajadzēja sagādāt līdzekļus kara turpināšanai. Ķerties pie ā"ējā aizņēmuma organizēšanas nebija iespējams, bet iekšējos aizņēmumus Krievijā tajos laikos nerīkoja. Atlika tikai divas izejas: izsludināt ziedojumu vākšanu kara vajadzībām vai arī pastiprinātā veidā izlaist kreditbiļetes. Abi šie pasākumi tika realizēti, pie tam, pateicoties policijas centībai, labprātīgā ziedošana drīz vien izvērtās par obligātu, bet kreditbiļetēm valsts nodrošināja vairs tikai sesto daļu no to nominālās vērtības.

Cars pats skatīja cauri ziedotāju sarakstus, jo par sevišķi lieliem ziedojumiem viņš sāka izteikt pateicību avīžu oficialajā nodaļā. Reiz viens ziedojums saistīja viņa uzmanību. Kāds atvaļināts kolēģijas asesors Pustirjovs Rjazaņā, ziedodams simt rubļu, bija pievienojis ziedojumam saistību rakstu, ar ko apņēmās «ziedot tādu pašu sumu katru gadu līdz pat kara beigām».

Nikolajs ļoti sašuta, saprazdams, ka starp viņa pavalstniekiem — turklāt vēl starp ierēdņiem — atrodami cilvēki, kas domā, ka karš varētu turpināties vairāk gadu, un iepretī šā ziedotāja vārdam, kurš ar aizdomām un bezcerīgi raudzījās nākotnē, cars uzrakstīja rezoluciju: «Muļķis vai neģēlis? — Noskaidrot!»

2.

«Ievainotajiem karavīriem» un vispār «kara vajadzībām» veltīto ziedojumu saraksti Nikolajam izrādījās ļoti pamācoši, jo šajos sarakstos varēja redzēt, kas un cik ziedo. Cars jutās ļoti pārsteigts, redzēdams, ka bieži vien ziedotas ārkārtīgi niecīgas sumas, kas beidzās ar kapeikām un pat ar poluškām

Nikolajs, protams, ļoti labi zināja, ka kroņa norēķinos kapeiku un polušku dēļ diezgan bieži sākās veselas sarakstīšanās, kas maksāja desmitiem rubļu un prasīja milzīgi daudz laika, — viņš arī pats atbalstīja šādas pārspīlētas rūpes par katru kroņa kapeiku, kas nedrīkstēja pazust bez vēsts, taču cars zināja arī to, ka viņa valdīšanas laikā, visiem līdzekļiem rūpēdamies par dienesta interesēm, kļuva pārmērīgi bagāti gan augstākie ierēdņi, gan vidējo rangu ierēdņi, gan karavīri, sākot ar rotu, bateriju un eskadronu komandieriem, gan klosteru un parastā garīdzniecība, gan tirgotāji, gan muižnieki, ja vien tie nebija kāršu spēlmaņi, plītnieki vai galīgi stulbeņi.

Viņš, piemēram, zināja, ka grafs Kankrins, kas divdesmit vienu gadu ieņēma finansu ministra amatu, sakrājis vecuma dienām tikai banknotēs četrpadsmit miljonu, neierēķinot nekustamos īpašumus, un sakrājis, kā izrādījās, šo kapitalu bez vismazākās kroņa apzagšanas, tikai no it kā niecīgajiem procentu atskaitījumiem cara un tēvijas interesēs izdarītajās finansu operaciļās. Tā, piemēram, pavadīdams veselības uzlabošanas atvaļinājumu ārzemēs, šis ministrs, būdams toreiz jau septiņdesmit gadu vecs sirmgalvis, pa brīvo laiku ne vien sarakstīja vācu valodā biezu romānu, bet prata arī izgādāt visai izdevīgu aizņēmumu… Par to taču vajadzēja viņam pienācīgi pateikties!

Kad Kankrina pārāk lielā vecuma pēc vajadzēja ievērot viņa lūgumu un atvaļināt no dienesta, Nikolajs, ieceldams viņa vietā par finansu ministru Vrončenko, nodibināja arī īpašu «finansu komiteju», kas sastāvēja no trim personām: kņaza Menšikova, grafa Ļevaševa un kņaza Drucka-Ļubecka, un šī jaunā komiteja sagādāja iemeslu Menšikova kārtējai asprātībai: «Tagad skaidri redzams, cik galmā vērts viens vācietis: divus krievus, vienu mazkrievu un vienu poli!»

Taču Vrončenko finansu operācijās nebija ne tuvu tādas veiksmes kā Kankrinam. Pēc viņa padoma, piemēram, par piecdesmit miljoniem rubļu tika nopirkti Francijas vērtspapīri, pie kam pusi no šās sumas nomaksāja ar labību, otru pusi ar zelta un sudraba stieņiem. Bet šis pirkums tika izdarīts 1847. gadā, īsi pirms februara revolūcijas, Luija Filipa un Francijas vērtspapīru krišanas priekšvakarā.

Tomēr arī Kankrinu, šo tiešām spējīgo ministru, nebija atradis un iecēlis amatā Nikolajs, bet viņa brālis Aleksandrs. Nikolajs Kankrinu bija saņēmis kā mantojumu, un tagad, kļuvis vecs, savas valdīšanas trīsdesmitajā gadā, nežēlīga kara laikā, cars pārsteigts redzēja, ka viņam nav izdevies izaudzināt nevienu īsteni lielu valstsvīru.

Ir Dibičs, ir Paskevičs par 1828.—1829. gada Turcijas kampaņu bez tituliem un rentēm vēl bija saņēmuši pa miljonam rubļu. Bet tikai pāris gadu vēlāk Polijas kampaņā Dibičs izrādījās pilnīgi nespējīgs, ja arī ne nodevējs; Paskevičam par Varšavas ieņemšanu tika parādīts ķeizarisks gods — toreiz, skanot «urā» saucieniem, bungas viņam rībināja «ģeneralmaršu», gvardes bataljoni sveicinādami salutēja ar karogiem, un viņš pats, ķeizars Nikolajs, izgāja — tas notika sardzes parādē Michaila manēžā — pretī Paskevičam un, turēdams zobenu «godam sveikt», svinīgi raportēja: «Kņaz Ivan Fjodorovič, pateicos jums tēvijas vārdā!…»

Izrādījās, ka talantīgu ģenerāļu nav arī Nikolaja patvaldnieciskās valdīšanas trīsdesmitajā gadā, un caram nebija neviena, ko varētu sūtīt Menšikova nomaiņai, bet, pēc žandarmu šefa ziņojuma, jau pirmajos trijos kara mēnešos dažādu činu un amatu oficieri bija saviem piederīgajiem un bankām no Krimas nosūtījuši vairāk nekā astoņi miljoni rubļu «no algām ietaupītas» naudas.

Nikolajs, zināms, saprata — ja karš ar Napoleonu I divpadsmitajā, trīspadsmitajā un četrpadsmitajā gadā bija maksājis Krievijai simt piecdesmit septiņus miljonus rubļu, tad Krimas karš draudēja pilnīgi iztukšot ne visai bagāto valsts kasi, ja vien karš ieilgtu uz pāris gadiem, kā acīm redzot domāja kāds tur Pustirjovs Rjazaņā. Miljoni tiks sūtīti no Krimas, poluškas un kapeikas plūdīs uz Pēterburgu.

Cars bija gaidījis, ka diplomātiskais solis, ko viņš spēra ar barona Budberga starpniecību, tiks uzņemts pavisam citādi, nekā to uzņēma Anglijas un Francijas valdības. Tagad jau Pēterburgā bija pienākušas arī ārzemju avīzes kā «Indйpendance Belge» un «Augsburger Zeitung», kurās bija iespiesti viņa iesnieguma četri punkti, bet uz to, ka tos pieņems, netika dotas nekādas cerīibas.

3.

Pirms gadiem piecpadsmit Nikolajs ļoti aizrāvās ar jaunām Kronštates cietokšņa fortu būvēm. Reizēm fortus cēla viņa paša uzraudzībā no kalta granita bluķiem un ar tādu aprēķinu, lai forti spētu izturēt vislielāko kalibru jūras lielgabalu uguni un paši savukārt apšaudīt jebkuru punktu tiem priekšā uz jūras.

Kad jaunie forti bija gatavi, cars tos ar nolūku parādīja lordam Kodringtonam un bija ļoti apmierināts ar viņa atsauksmi.

— Es nevēlētos kādreiz saņemt pavēli uzbrukt šiem fortiem, jūsu majestate!

Pēc nopietnās un domīgās lorda sejas Nikolajs toreiz redzēja, ka viņa vārdi bija pilnīgi patiesi.

Bet tagad cars no Oranienbaumas varēja redzēt interventu apvienoto eskadru Kronštates tuvumā — no Pēterburgas daudzi brauca raudzīties šajā ainā, un nevienam to nevarēja aizliegt.

Tiesa, Nepirs vēl arvien neiedrošinājās uzsākt Kronštates bombardēšanu, acīm redzot neaizmirsdams veco likumu, ka viens lielgabals krastā tikpat daudz vērts, cik vesels kuģis jūrā, kaut gan, aizbraukdams no Anglijas krastiem, viņš bija lielījies «Kronštatē paēst brokastis un pusdienot Pēterburgā». Taču, lai padzītu Nepiru un viņa floti no galvaspilsētas pieejām, Nikolajam trūka spēku, un šās savas nevarības pēc cars smagi cieta: viņš, Eiropas žandarms, tagad pats atradās stingrā apsardzībā, — tik pēkšņi un pašos pamatos bija mainījušās lomas.

Kādreiz pavasarī pa ceļam uz Varšavu Nikolajs bija gandrīz noslīcis Nemunā, kad pēc maršruta pār šo upi vajadzēja braukt tumsā tieši pirms ledus iešanas.

Toreiz caru kopā ar viņa pastāvīgo pavadoni grafu Orlovu izglāba zaldāti, stāvēdami līdz viduklim ledainajā ūdenī, lai noturētu viņa kamanas un neļautu caram pat botfortus samērcēt, kad tas kāpa no kamanām uz dēļiem, kas tika piebīdīti no krasta.

Šis gadīj ums Nikolaju toreiz krietni izbiedeja; tika izdarīta izmeklēšana, lai noskaidrotu, vai pretvalstiski noskaņotas personas nav rīkojušās ļaunprātīgi, vai šajā lietā nav iejaukti poļu revolucionāri. Taču bailes par dzīvību caram pamodās vēlāk, bet tur naktī uz Nemunas viņš pat nebija iedomājis un skaidri sapratis, ka var arī noslīkt, ja neizdosies noturēt zirgus, ja zaldāti tik pašaizliedzīgi nesteigsies palīgā. Pirms tam viņš, tāpat kā Orlovs, ceļa un nakts tumsas nogurdināts, gulēja, bet pie pārbrauktuves dežurējošais oficieris nepaguva caru brīdināt par draudošajām briesmām.

Nikolajs bieži atcerējās šo gadījumu tagad, kad tam arī likās, ka viņš slīkst un nevis divdesmit vai trīsdesmit zaldātu kā toreiz uz Nemunas, bet visa Krievijas armija pūlas viņu glābt, — bet vai armijai tas izdosies?

Jau ar pirmo acu uzmetienu vērīgie ceļotāji Krievijā redzēja to verdzisko zemošanos cara priekšā, kāda tik krāšņi plauka galmā starp dižciltīgiem, ļoti ievērojamiem un ārkārtīgi bagātiem ļaudīm, kuriem, kā varētu likties, nebija nekādas vajadzības izturēties tik verdziski padevīgi. Bet Nikolaja valdīšanas laikā milzīgi daudz cilvēku bija taisījuši karjeru tikai ar verdzisku padevību. Ja pašam Nikolajam gribējās patikt tiem, ar kuriem viņš runāja, tad bija vēl dabiskāk, ka tie, ar kuriem viņš runāja, centās ar kaut ko un kaut kā patikt viņam, patvaldniekam, kas varēja celt godā vai pazemināt. Ja pašam caram patika pozēt gleznotājiem divu trešdaļu profila pavērsienā, jo šādā pagriezienā viņš pats sev patika vislabāk, tad katram viņa pavalstniekam, lai izpatiktu caram, neatlika nekas cits kā mēģināt ieņemt tādu pašu pozu.

Toties ikvienu cara uzslavas vārdu, lai kam tas arī bija teikts, uzreiz atkārtoja visi galminieki, un šis vārds gluži kā burvju atslēga pēkšņi atvēra laimīgajam durvis uz visu sirdīm; caram tikai vajadzēja izplest rokas, lai kādu apskautu, un laimes luteklis vairs nespēja saskaitīt līksmos saucienus, ar kādiem to visur sagaidīja, un cilvēkus, kas gribēja viņu apskaut.

Un otrādi, visi uzreiz kļuva vēsi pret tiem, kas bija krituši cara nežēlastībā, tos neievēroja, izlikās nepazīstam, varbūt pat baidījās parādīt, ka ir ar šiem cilvēkiem pazīstami, lai tas nekļūtu zināms galmā.

Visi denuncēja un denuncēja par visu; nebaidoties no denuncētājiem, varēja runāt vienīgi ar pašu Nikolaju.

Taču caram, kas bija piesavinājies tādu varas pilnību, vajadzēja ne vien likties visspēcīgam, bet arī īstenībā tādam būt, — Nikolajs to saprata. Viņš ne acu galā nevarēja ieredzēt latiņu valodu, ko pusaudža gados tam bija sadomājuši mācīt, bet viņš zināja Augusta 1 biogrāfiju, kuru visos viņa darbos bija pavadījusi laime līdz pat mūža galam. Nikolajs bija paradis sevi uzskatīt tieši par krievu Augustu un pat apstāklī, ka viņam bija tieksme uz celtniecību, saskatīja savu līdzību ar pirmo no Romas ķeizariem.

Bet tad šī līdzība beidzās. Valsts robežas izrādījās apdraudētas. Uzmācīgi sāka līst galvā doma par līdzību ar Fridrichu II, kam tāpat vajadzēja cīnīties ar Eiropas spēcīgāko valstu koalīciju, Fridrichu, ko tik ļoti bija cienījuši Nikolaja vectēvs un tēvs, kuri stundām ilgi mēdza sēdēt Fridricha II ģīmetnes priekšā, un, beidzot, Nikolaja māte, kas ar dažādiem līdzekļiem centās visiem saviem bērniem ieaudzināt dziļu godbijību pret šo Prūsijas karali.

Bet Nikolajam Fridricha II loma vienmēr šķita pārāk nemierīga, ne visai pateicīga, nenozīmīga. Un, kaut arī cars bieži mēdza teikt: «Attālumi — lūk, īstais Krievijas lāsts,» — taču šos vārdus viņš izrunāja bez īpaša rūgtuma, un, lai arī cik mazi, salīdzinot ar Krieviju, bija Prūsijas attālumi un reizē ar to visas Prūsijas robežas no centra viegli sasniedzamas, Nikolajs tomēr Krievijas kroni nekad nemainītu pret Prūsijas kroni un Pēterburgu pret Berlini.

Nikolajs pat mēdza dēvēties par krieviskāko no visiem Krievijas cariem pēc Pētera, kaut gan gvardes zaldāti, runādami savā starpā, Nikolaju saukāja par Kārlu Ivanoviču.

1 Augusts Oktavians (dzimis 63. g. p. mūsu eras, miris mūsu eras 14. g.) — Romas ķeizars.

Mēdz būt, ka cilvēki, paši piedzīvodami dažādas neveiksmes un nelaimes, gūst zināmu mierinājumu, dzirdot par saviem ienaidniekiem uzbrukušajām likstām.

Kad no ārzemēm pienākušajās avīzēs parādījās ziņas par iekšējo aizņēmumu, ko Napoleons nodomājis organizēt kara izdevumu segšanai, Nikolajs slepeni cerēja, ka šis projekts izšķīdīs kā ziepju burbulis. Kam gan Francijā, izņemot pašu Napoleonu, bija vajadzīgs karš ar Krieviju? Pēdējais Francijas sūtnis Pēterburgā ģenerālis Kastelbažaks bija apgalvojis, ka šāds karš būtu ļoti nepopulārs.

Bet tad Paskeviča telegrama pa stiepļu telegrāfu no Varšavas caur Kijevu baumu veidā atnesa pirmās ziņas, ka Napoleona tik pašpaļāvīgi, kā varētu likties, izsludinātā piecsimt miljonu franku lielā aizņēmuma suma esot četrarpusreiz pārsniegta, jo aizņēmuma realizēšanā piedalījušies Anglijas, Beļģijas un Holandes baņķieri.

Šī vēsts Nikolajam šķita tik sāpīga, it kā Menšikovs būtu cietis sakāvi jaunā, lielā kaujā, daudz grandiozākā par Inkermanas kauju.

4.

Nikolaja vārdadienu galmā šoreiz nesvinēja tik grezni kā parasti: par svinību vienkāršības iemeslu tik daudz neuzskatīja karu kā ķeizarienes slimību.

Šī dīvainā būtne, kas jau ne vienu vien reizi tikpat grūti un ilgstoši bija mirusi, lai pēc tam visiem par pārsteigumu celtos no gultas, kļuvusi gandrīz pilnīgi astrala un ar drebošu galvu, taču rosīga un spējīga pat braukt uz ārzemēm ārstēties, — bieži jautāja savām kambarjumpravām, kas uzturējās pie tās, vai no briesmīgās Sevastopoles jau atbraukuši viņas dēli. Un, kad paris dienu pēc cara vārdadienas viņi tiešām atbrauca, ķeizariene tūdaļ pēc sastapšanās ar tiem lūdza viņu izcelt no gultas un nosēdināt atzveltnes krēslā ar seju pret logu.

Carieni nosēdināja, aplika no visām pusēm ar spilveniem, un viņa, pārāk stipri mīlēdama bērnus, nespēja nomirt, bet nolēma ar šo dienu sākt savu jauno atgriešanos dzīvē. Nikolajs savukārt uzsāka ļoti sīki iztaujāt dēlus, kādā stāvoklī viņi atstājuši Sevastopoli, Menšikovu, karapulkus, floti un sabiedroto baterijas. Jautājumi bija tādi, kas prasīja plašas un noteiktas zināšanas: cara jaunākajiem dēliem kļuva skaidrs, ka viņu tēvs no šejienes, no Pēterburgas, vērīgi uzmana visus Sevastopoles apstākļu sīkumus.

Kad saruna novirzījās uz virspavēlnieku un Michails, kas bija vaļsirdīgāks par savu brāli, kuru ģimenē sauca par Nizi, attēloja tēvam Menšikova veselības stāvokli un pastāstīja, ka kņazs lūdzot viņu atvaļināt no dienesta, cars sarauca pieri un atbildēja:

—   Tā vien vēl trūka! Man nenāca ne prātā, ka tik īsā laikā viņš varētu tik ļoti pagurt! Taču Menšikova atvaļināšana no dienesta pagaidām būs jāatliek, jo katrs cits viņa vietā darbosies vēl nesekmīgāk. Menšikovam vismaz ir skaidrs prāts, bet citiem nav pat tā. Lai viņš kaut ar chalatu mugurā guļ uz_ dīvana, bet galvenā vadība lai paliek viņa rokās… Īstenībā taču man ir tikai divi ģenerāļi, uz kuriem varu paļauties…

—   Kas tie būtu, tēt? — Nizi jautāja, kad valdnieks apklusa un iegrima domās.

—   Šie divi ģenerāļi ir Januarijs un Februarijs, — Nikolajs bez smaida atbildēja, un abi viņa dēli saprata, ka cerību uz uzvaru šajā karā tēvam maz, ja reiz tas it kā pilnīgi nopietni domā, ka sabiedrotos varēs «izsaldēt kā tarakanus», un viņi viens par otru sāka tēvu mierināt ar vienīgo līdzekli, kādu varēja minēt, — ar karaspēka noskaņojumu.

—   Manu karapulku noskaņojums, protams, ir labs, to esmu zinājis vienmēr un zinu arī tagad, — to esmu dzirdējis arī no saviem fliģeladjutantiem ne vienu vien reizi, — Nikolajs sacīja, — taču ar karaspēka noskaņojumu vien tādā karā, kādu man uzspieduši sabiedrotie, tomēr par maz… Pa trim mēnešiem, rēķinot no Almas kaujas, ir izšauts tik daudz pulvera, ka ar to pietiktu trim krietniem agrāko laiku kariem, bet pulveris jāved no Kijevas, no Šostkas un no citām vairāk simtu un pat tūkstoš verstu tālām vietām! … Un ar ko tad ved? Ar vēršiem! … Arī lādiņus tāpat! … Neģēļi no divām angļu kompānijām pūlējās man izspiest atļauju dzelzceļa būvei no Maskavas līdz Ņižņijai ar saviem līdzekļiem, līdzīgu tam, ko grafs Bobrinskis izbūvēja no

Pēterburgas uz Pavlovsku … Interesanti zināt, kāpēc viņi īsti gribēja dzelzceļu būvēt uz Ņižņiju, bet ne uz Kursku un Charkovu? Tagad es pilnīgi saprotu šo neģēļu nolūkus! Bet viņi apgalvoja, ka dzelzceļš uz Charkovu neatmaksāšoties. īstie vainīgie jau arī nemaz nebija viņi, bet to kungi, kas sēž Londonā un tagad karo ar mani! Tāpēc arī viņiem nebija izdevīgi būvēt dzelzceļu uz Charkovu … Bet pie mums jau atskanēja arī pašu cilvēku balsis pret Pēterburgas—Varšavas dzelzceļu, kad es pirms četriem gadiem šo jautājumu nodevu komitejas apspriešanai. Grafs Gurjevs toreiz izteicās pret šo projektu, bet citi sāka pūst viņa stabulē: «Nogaidīsim, kamēr būs redzams, cik izdevīgs ir Maskavas dzelzceļš.. .» Gaidīt? — pēkšņi Nikolajs skarbā balsī iekliedzās. — Ko tad īsti gaidīt? … Visa Eiropa pārklājas ar dzelzceļu tīklu, un pēkšņa kara gadījumā tur pie rietumu robežas ne vien Varšava, bet ari visas mūsu rietumu guberņas tiks pārplūdinātas ar viņu karapulkiem, bet mūsējie pa tam nepagūs aizsoļot no Pēterburgas pat līdz Lugai! Labi, ka es neklausīju komitejas prātvēderiem un pavēlēju sākt dzelzceļa būvi ar valsts kases līdzekļiem!

Michails un Nizi zināja, ka priekšsēdētājs komitejā, par kuru tik nikni un dedzīgi runāja tēvs, nebija neviens cits kā viņu vecākais brālis — troņmantnieks cezarevičs Aleksandrs; brāļi tikai saskatījās un cieta klusu.

Michails un Nizi saprata, ka viņu tēvam, kā tas mēdz būt gandrīz ar visiem nelaime nokļuvušiem cilvēkiem, ārkārtīgi slikts garastāvoklis un viņš gatavs bez izņēmuma visus uzskatīt par vainīgiem kara neveiksmēs. Cara dēli redzēja ari to, ka tēvs viņu prombūtnes laikā manāmi novājējis, — seja kļuvusi dzeltena, vaigi mazliet iekrituši, pat balss tapusi it kā dobjāka un grumbas zem apaļā, iezilganā zoda dziļākas …

Varēja pat nodomāt — vai tikai cars nav saslimis?

5.

Kā tas mēdza notikt katru gadu, balvas cara vārdadienā iepriecināja vienus, apbēdināja otrus, kas nesaņēma to, ko bija cerējuši saņemt, beidzot, atradās ari tādi, kurus cars bija pavisam aizmirsis. Šie pēdejie sāka gaidīt, ka viņu cerības piepildīsies 1. janvarī..

Bet starp 6. decembri un 1. janvari bija diena, ko svinēja kā īsto tronī uzkāpšanas dienu, kaut arī par oficiālo «tronī uzkāpšanas» dienu uzskatīja 20. novembri. Šī diena, protams, bija sacelšanās diena Senātā laukumā, kad Romanovu dinastijas liktenis karājās mata galā un šis mats būtu trūcis, ja sacelšanās vadītāji būtu pratuši to sagatavot un izvest.

Šo dienu Nikolajs vienmēr svinēja sevišķi svinīgi, bet šajā kļūmīgajā gadā apstākļi bija tā izveidojušies, ka īpašam svētku noskaņojumam nepieciešamā mierīgā pārliecība par nākotni jau bija iepriekš satricināta.

Vispirms un visvairāk prātus nodarbināja jautājums par miera piedāvājuma četriem punktiem, uz kuriem Pēterburgā joprojām gaidīja atbildi, un par šo jautājumu Nikolajs ilgi apspriedās ar savu ārpolitikas vadītāju, septiņdesmit piecus gadus veco kancleru Neselrodi.

Kārlis Vilhelmovičs Neselrode, ko Nikolajs, tāpat kā Kankrinu, bija saņēmis mantojumā no vecākā brāļa, stāvēja sardzē, rūpēdamies par Krievijas interesēm gandrīz pusgadsimtu, un bija pratis šīs intereses tik cieši sasaistīt ar Austrijas interesēm, ka tās atšķirt — un arī tad ne gluži pilnīgi — bija lemts vienīgi Austrumu karam.

Tas bija gandrīz vai vienīgais piemērs Eiropas valstu diplomātisko attiecību vēsturē, kad milzīgas valsts ministrs vienmēr un visos jautājumos pakļāvās otras, samērā mazas kaimiņvalsts ministra ietekmei; tā Meternicham pakļāvās Neselrode.

Meternichs varēja viņu pārliecināt, par ko vien gribēja, pat par to, ka grieķu sacelšanās divdesmitajos gados bijusi ārkārtīgi bīstama Krievijai. Atrazdamies Neselrodes tiešā ietekmē un viņa dedzīgi pārliecināts, Nikolajs devās glābt Austriju no ungāriem, kas bija sacēlušies. Ja Neselrodes vietā būtu cits ārlietu ministrs, notikumi varētu norisināties citādi, taču Nikolajs bija pārāk konservativs, lai nomainītu savu padomdevēju, pie kura pa vairākiem gadu desmitiem jau bija pilnīgi dabiski pieradis. Bez tam arī viņam pašam pavisam nopietni likās, ka Austrija ir kaut kas līdzīgs Krievijas piedēklim, gluži tāpat kā Gogoļa Popriščinam šķita, ka, pieminot vārdu «Spānija», ir runa par Ķīnu.

Par glābšanu 1849. gadā Austrija atmaksāja Krievijai ar neģēlīgu nodevību; briesmīgā Sevastopoles aplenkšana nomācoši turpinājās; Neselrode joprojām palika pie valdības stūres.

Arī jaunības gados augumā mazais kanclers tagad zem gadu nastas bija stipri saraucies. Apprecējies jau 1812. gadā ar toreizējā finansu ministra grafa Gurjeva meitu, kurai bija majestātiskās auguma formas un straujš raksturs, Neselrode pirms pieciem gadiem sievu zaudēja — viņa mira ar trieku, un tagad vecā vīriņa vienīgā aizraušanās bija tuberozes, gladiolas, koreopses un citas puķes, kas auga viņa plašajās oranžērijās.

Krievu valodu viņš prata tikpat slikti kā Kankrins. Kaut arī Neselrodes vara valstī bija milzīga, tomēr šķita, ka viņš ir tikai pažs savas sievas salonā. Sarkanmatainais cara brālis Michails Pavlovičs Neselrodes sievu nesauca citādi kā par «ce bon monsieur de Robespierre» tik ļoti nesievišķīgi skarbs bija viņas izskats un tik liela tās nicīgā augstprātība pret visiem, kas nebija viņai labi paziņas. Savas mājas viesistabā viņa sagaidīja visus, lai arī kāds būtu to stāvoklis sabiedrībā, atlaidusies pusguļus uz dīvana, ar visvieglāko, tikko manāmu galvas mājienu. Ja viņa kādu no viesiem pagodināja ar sarunu, tad runāja vienīgi par politiskiem tematiem. Reizēm viņa runāja arī par augstāko administrāciju, bet tikai nopeldama, un valdības rīkojumi viņas personā sastapa visskarbāko, visķildīgāko un dzēlīgāko kritiķi.

Protams, ap šo īsteno kancleru brunčos ar laiku izveidojās pulciņš izredzēto; šis pulciņš nebija liels, bet ļoti spēcīgi ietekmēja valsts dzīvi. .Bet Neselrodienes naidīgā attieksme pret kādu vienmēr noveda pie ļoti nopietnām sekām.

Savu meitu viņa izprecināja Saksijas baronam Zēbacham un bieži brauca uz ārzemēm.

Šis Zēbachs bija Saksijas sūtnis Parizē un laiku pa laikam informēja savu sievastēvu par noskaņojumu Napoleona galmā. Taču par pēdējo miera sarunu piedāvā

jumu Neselrode pagaidām no znota nekādas iepriecinošas ziņas nebija saņēmis, kaut ari šā iesnieguma četros punktos bija ietverts tieši tas, ko rietumu valstis prasīja augustā, pirms desanta nosūtīšanas uz Krimu. Gluži otrādi, pienāca ziņas, ka Austrija noslēgusi līgumu ar Franciju un Angliju, bet no otras puses karaļa Viktora Emanuēla apvienotās Sardinijas un Pjemontas premjerministrs Kavurs slēdzot līgumu ar Krievijai naidīgo valstu koalīciju un soloties sūtīt tām palīgā karaspēku cīņai ar Menšikova armiju.

161

Apspriedē ar savu veco kancleru Nikolajs gribēja noskaidrot sarežģīto un viņam nepatīkamo stāvokli, kāds bija izveidojies Rietumos.

Katram, kas varētu pilnīgi nemanīts ielūkoties Nikolaja kabinetā, kad viņš noklausījās Neselrodes ziņojumu, pavisam neviļus seja savilktos smaidā, redzot divus tik nesamērīgus cilvēkus sēžam pie viena galda: kā bērnu sīko kancleru un milzīgo, augumā lielo caru.

Atbilstoši augumam arī Neselrodes balss bija čiepstoša kā cālim, kad viņš, zibinādams savu apaļo briļļu stiklus, runāja:

—   Firsts Švarcenbērgsprotams, gribētu miera labā darīt visu, kas iespējams, bet viņš izšķiež savus spēkus cīņā ar Anglijas nelokāmo vēlēšanos turpināt karu, lai tas maksā ko maksādams, jūsu augstība, kaut arī šis karš tagad Anglijai jau izmaksājis ļoti daudz . .. Bet Francijas ķeizara mērķi nav tik reāli, un es gribētu teikt, ka viņš vienkārši vēlas iegūt lielāku ietekmi dažu savu turpmāko plānu realizēšanai Eiropā, bet ne Krievijā, protams, — Eiropā un varbūt arī Āfrikā …

To sacīdams (saruna notika franču valodā), kanclers plātīja un spieda pie krūtīm savas mazās rociņas, atgādinādams niecīgu zirneklīti, kas skraida pa savu tīklu.

—   Man interesē firsta Švarcenberga noslēgtais līgums ar sabiedrotajām valstīm, — cars viņu pārtrauca. — Kāds šā līguma īstais saturs? Vai Austrija cenšas kļūt par savienības locekli?

—    Nē, valdniek! Pēc visām ziņām, kādas ir manā

rīcībā, šis līgums noslēgts vienīgi tāpēc, lai varētu kopīgi apspriest, kā jārīkojas sabiedrotajām valstīm gadījumā, ja miers netiktu noslēgts līdz Jaungadam.

—   Līdz Jaungadam? Līdz Jaungadam atlikušas tikai dažas dienas, — tātad šo priekšlikumu var atmest … Bet ko nozīmē «kopīgi apspriest, kā jārīkojas»? — Un Nikolajs augstu savilka sirmojošās uzacis par zīmi, ka galīgi nesaprot šo frāzi. — Rīcību apspriest, kā šķiet, var tikai ar savu sabiedroto, bet ne ar nepiederošām personām, vai nav tiesa?

—   Iedrošinos jums, valdniek, apgalvot, ka Austrija ar jums karot negrib un nekaros, — spiezdams roku pie sirds, Neselrode nočiepstēja.

—  To tu man esi teicis ne vienu vien reizi arī agrāk, — Nikolajs sāka runāt krieviski, — bet Austrijas karaspēks tomēr saista manus karapulkus Besarabijā, un Švarcenberga zemiskās politikas rezultātā starp Prūsijas karali un mani jau skraida melns kaķis…

—   Valdniek! Bet Austrija taču pilnīgi piekrita visiem četriem mūsu noteikumu punktiem! — Neselrode izstiepa uz priekšu laiviņas veidā saliktās plaukstas.

—   Nu, tā tikai vēl trūktu, ka nepiekristu, — šos punktus taču sastādījis pats Švarcenbergs! Tātad par drīzu mieru nemaz nav vairs ko runāt… Bet kas Krimā vajadzīgs Kavuram ar viņa sardiniešiem? Jāatzīstas, to es galīgi nesaprotu!

Kanclera nelielā sejiņa kļuva ļoti norūpējusies.

—   Sis Kavurs, jūsu augstība, kā man liekas, ar laiku sagādās daudz rūpju nevienam citam kā Austrijas ķeizaram. Šis Kavurs meklē sabiedrotos savu mērķu realizēšanai. Viņam ir pilnīgi vienalga, ar ko Francija un Anglija karo; viņam tikai vajadzīgi spēcīgi aizbildņi. Cik lielu karaspēku tad spēj sapulcināt kaut kāda tur Sardinija? Vienu diviziju, ne vairāk. Un šī divizija varbūt, — es saku «varbūt», valdniek, — tiks nosūtīta uz Krimu, un šī divizija ies bojā Krimā, bet par šo niecīgo cenu Kavurs grib nopirkt sev un savam karalim Francijas un Anglijas aizstāvību savā nākošajā ķildā, bet ar ko tad? Ar Austriju, protams, kurai pieder visa Ziemeļitalija. Šis Kavurs vēl ir jauns politiķis, bet viņš raugās tālu uz priekšu, valdniek! Kā liekas, Francim Jozefam viņš būs daudz bīstamāks nekā revolucionārs

Maciņi[22]! Viņš grib apvienot visu Itāliju zem sava' karaļa Viktora Emanuēla varas … Un mūsu Sevastopoles lielgabaliem viņam šajā lietā vajadzēs palīdzēt, — kā šķiet, tā viņš domā, šis Kavurs!

— Hm … Bet, ja viņu savienībai pievienosies arī Austrija, kādā stāvoklī tad nonāks Kavurs? — Un, nenogaidīdams sava kanclera atbildi uz šo jautājumu, Nikolajs piemetināja: — Man šķiet, ka pienācis laiks izsludināt zemessargu iesaukšanu … sākumam kaut vai piecās sešās guberņās… Pa divdesmit vai divdesmit pieciem zemessargiem no katriem tūkstoš iedzīvotājiem .. . Es, zināms, esmu pārliecināts, ka mans tuvais radinieks un draugs Prūsijas karalis nav sadomājis izdarīt savas armijas mēģinājuma mobilizāciju pret mani, bet es tomēr negribu piemirst arī Austrijas intrigas. Bez tam, ja prūšu armijā miera laikā ir tikai simt piecdesmit tūkstošu vīru, tad kara laikā tā var četrkārt palielināties. Labi apbruņota un labu ģenerāļu vadībā, kādi Prūsijai ir, par ko es ne vienu reizi vien esmu pārliecinājies, tā būs ļoti stipra armija.. . Starp citu, man kāds stāstīja, ka Kavurs esot blonds un izskatoties daudz Vairāk pēc prūša nekā pēc itaļa … Ja tas tiešām ir tā, tad arī par to jāpadomā . ..

Neselrode nezināja, ko viņam vajadzētu atbildēt uz cara pēdējiem vārdiem, un raudzījās uz Nikolaju ar vērīgi nogaidošu skatienu. Zemessargu iesaukšanu kanclers uzskatīja par priekšlaicīgu un varbūt pat zināmā mērā par bīstamu valsts iekšējai drošībai. Bet viņš jau baidījās apgalvot, ka ķeizarienes Aleksandras Fjoclomvnas brāļa — Prūsijas karaļa Fridricha Vilhelma IV uzticība Krievijas caram būtu nesatricināma. Pie reizes kanclers atcerējās arī to, ko tikai samērā nesen vēl bija uzzinājis: ārsti bija atzinuši, ka slimīgās parādības, kas mocīja Prūsijas karali, kurš bija vienā vecumā ar ķeizaru Nikolaju, ceļoties no smadzeņu atmiekšķēšanās; Prūsijas pārvaldīšanā arvien vairāk sāka piedalīties karaļa jaunākais brālis Vilhelms, un pie galma bija izveidojusies spēcīga kara piekritēju partija.

1817. gadā princis Vilhelms kopā ar savu māsu Šarloti — toreiz tā vēl bija tikai lielkņaza Nikolaja līgava — ģenerālā Nacmera pavadībā devās uz Krieviju. Pats Vilhelms varbūt bija saņēmis no sava tēva Fridricha Vilhelma III tikai tēvišķīgas pamācības, kā tam jāuzvedas tik augstā sabiedrībā kā Napoleona uzvarētāja — ķeizara Aleksandra galmā, bet ģenerālis Nacmers saņēma ļoti stingru, paša karaļa rakstītu instrukciju par to, kas tam jārunā kā Prūsijas politikas pārstāvim. Bet Prūsijas ģenerālštābā vadītājs ģenerālis Groimans Nacmeram nodeva īpašu rakstu, kurā rekomendēja uzzināt, cik stipri nocietinātas krievu pilsētas: Rīga, Pleskava, Novgoroda, Narva un Ivangoroda…

Tātad, ja 1817. gadā un turklāt tik svinīgā brīdī, kad Prūsijas un Krievijas savienība tika nostiprināta ar izdevīgām laulībām, Prūsijas valdība centās uzzināt, cik stipri nocietināta Krievijas robeža, tad, protams, tagad, četrdesmit gadu pēc Napoleona kariem, Prūsijā bija uzkrājies pietiekoši daudz spēku un tie gribēja sākt darboties.

Šos spēkus nebija izdevies vērst pret Napoleonu III, bet kas gan varēja galvot, ka Napoleonam tagad neizdosies tos novirzīt pret Rīgu, Pleskavu, Novgorodu?

Neselrode saprata, ka viņam cars jānomierina tieši šajā ziņā, jāpārliecina Nikolajs, ka Prūsija nerīkosies tik nodevīgi pret Svēto savienību, kā to darījusi Austrija, un viņš beidzot sacīja:

—   Pēc manas dziļākās pārliecības, valdniek, Prūsijai tomēr nav iemesla sākt karu ar mums.

—   Bet man tev jāsaka, ka es gatavojos uz visļaunāko! — Nikolajs skarbi atbildēja. — Es vairs nemaz nešaubos, ka Prūsijas karalis pievienosies mūsu ienaidniekiem, un tas var notikt ļoti drīz! … Tu neredzi iemeslu! Bet Polija? Saņemt daļu Polijas par saviem pakalpojumiem — vai tas jau nav pietiekošs iemesls? … Francija, Anglija un Austrija taču vienojušās man atņemt Poliju, — to man raksta Varšavas kņazs tātad šī vienošanās arī ir bijusi noslēgtā līguma īstais saturs!

Neselrode pacentās savu mazo, kalseno sejiņu savilkt ne tikai izbrīna un baiļu, bet arī sašutuma grimasē, taču, paceldams rokas, atbildēja:

—• Varbūt Varšavas kņazs jūsu augstībai ziņojis tikai par baumām, kādas klīst vienīgi Varšavā? Varšava ir eksaltēta pilsēta . .. Protams, zināmā mērā varbūt varam baidīties, ka tur nesākas sacelšanās, tāda pati kā…

—   Tātad tu tomēr domā, ka iespējama arī sacelšanās? — Nikolajs viņu pārtrauca. — Varšavas kņazs tur uz vietas, bez šaubām, visu pārzina labāk nekā mēs šeit, un viņš, neaizmirsdams sacelšanās iespēju, redz ari vēl kara iespēju … Varšavas kņazs lūdz sastādīt viņam vēl vienu armiju iepretī Kameņec-Podoļskai, lai apvaldītu austriešus, un, protams, viņam pilnīga taisnība. Ja ienaidniekiem izdosies mums atņemt Poliju, mēs zaudēsim gandrīz piecpadsmit miljonu iedzīvotāju! Ja viņiem izdosies ielauzties Jaunkrievijā, mēs zaudēsim visu Krievijas dienvidu daļu un bez tam mums būs jāatvadās arī no Krimas! … Uzbrukums tiek gatavots arī Pēterburgai, kā tas tev zināms …

—   Varbūt, valdniek, tās ir tikai tukšas žurnālistu izdomas? — Neselrode mēģināja iebilst.

—   Tu tam noticēsi, kad redzēsi pats! Bet Pēterburgu es tomēr ceru nosargāt ar tiem spēkiem, kādi man ir šeit! — izbolījis acis, Nikolajs kliedza. — Pēterburgu viņiem neredzēt kā savu ausu! Bet Krievijas centra nosargāšana ir Varšavas kņaza uzdevums… Kaut arī, starp mums runājot, viņš ir vecs, viņš kļūst ļoti vārgs. .. Pēdējā laikā kņazs pārcietis ļoti daudz nepatikšanu un nelaimju. Viņa Gomeļa nodega. Cits pēc cita mirst viņa bērni .. . Bet lai viņš pārzina kaut vispārējo aizsardzības vadību, — man galīgi nav neviena, ko likt viņa vietā. Paskevičs pazīst savu armiju, un armija pazīst viņu … Viņš atradīs sev spējīgus palīgus. Sliktākajā gadījumā varētu upurēt Besarabiju, bet ne Poliju! Visdrīzākajā laikā jāizsludina zemessargu družinu mobilizācijā, tāpēc ka zemessargi vēl jāapmāca, jāapģērbj, jāapgādā ar ieročiem, — to nevar izdarīt vienā mēnesī… Es ceru, ka rezerves divizijas, kuras patlaban formē, varētu būt gatavas uz martu, bet pēc darbu gailas redzams, ka varētu sacīt paldies dievam, ja izdotos tās sagaidīt jūnijā.

Neselrode klausījās cilvēkā, ko viņš jau kādreiz bija redzējis ķeizara Aleksandra valdīšanas laikā kā pavisam nepiedzīvojušu pusaudzi, gandrīz vēl zēnu, kas, protestēdams pret viņam mācītajām senajām valodām, .spēja iekosties savam skolotājam plecā, turklāt uzkāpdams viņam arī uz kājas, lai tas nevarētu tik ātri izrauties. Šis pārāk impulsivais jauneklis Neselrodes acu priekšā bija kļuvis ne vien par ķeizaru, bet arī par Vecu vīru, taču viņa raksturs bija palicis tikpat straujš un neapvaldīts. Arī izskats caram bija tāds, it ka viņš tūdaļ gatavotos kādam mesties virsū, uzkāpt kādam uz kājas, iekosties kādā ar zobiem… Un, kaut arī Neseirodem apstākļi nelikās tik drūmi, kādus tos iztēloja patvaldnieciskais Krievijas inonarchs, kas vēl pirms neilga laika bija diktējis savu gribu vairākiem Eiropas monarchiem, viņam vajadzēja, pazeminot balsi, sacīt:

—   Ja jūs, valdniek, pēc visu argumentu apsvēršanas uzskatāt, ka valsts stāvoklis tik bīstams, tad tas jādara zināms arī visiem jūsu augstības pavalstniekiem.

—   Jā, man šķiet, ka tas katrā ziņā jādara, — Nikolajs atsaucās, pieceldamies un pamazām izsliedams taisnu savu milzīgo, bet ne vairs elastīgo stāvu. — Jāsastāda manifests, jāiespiež un jāizdod ar tādu aprēķinu, lai Pēterburgā to izlasītu četrpadsmitajā decembrī… Tu saki: «Ja jūs uzskatāt stāvokli par bīstamu…» Bet kādos sapņos vai fantazijās tu esi iegrimis, ja to neredzi? Kādreiz tu man teici, ka blokāde mums sagādājot lielus zaudējumus, ka apstājusies tirdzniecība ar ārzemēm pa jūras ceļiem … Lielus zaudējumus, jā! Bet zaudējumi, ko cietīsim, ja ļausim ienaidniekam ielauzties mūsu valsts iekšienes guberņās, būs neaprēķināmi! Vai Pugačova dumpi es: aizmirsis? Atceries to kaut četrpadsmitajā decembrī! Napoleona I armijā bija maz cilvēku, kas varēja sarunāties ar krievu zemniekiem .. . Vari droši ticēt, ka Luija Napoleona armijā tādu būs daudz vairāk, un galvenām kārtām tie būs poļu revolucionāri… Man liekas, tu būsi lasījis, ko raksta ārzemju avīzēs. — Ka man jāatdodot Zviedrijai Somija līdz Kemas upei, Turcijai — Kaukazs līdz Kubaņai, bet Polija esot katrā ziņā jāpārvērš

■<:16G par neatkarīgu valsti! Tā saucamā Eiropas sabiedriskā doma ar mazāk negrib samierināties! Vai nu šāda piekāpšanās, vai Krievijā jauns Pugačova dumpis!…

Nikolaja līdz šim bālā seja tumši pietvīka, vēnas uz •kakla pietūka, acis iepletās. Satrauktais kanclers, atgāzis mazo, plikpaurīgo galviņu, bikli raudzījās uz caru kā sādžas puišelis uz zvaniķi, kas, noslēpumaini raustīdams virves, liek apdullinoši skanēt visiem zvanītavas zvaniem.

6.

Ļaunajā 14. decembra dienā pēterburdzieši lasīja Nikolaja jauno manifestu.

«Ar dieva žēlastību mēs, Nikolajs Pirmais, visas Krievijas ķeizars un patvaldnieks un tā tālāk, un tā tālāk, un tā tālāk, visiem ļaudīm pasludinām sekojošo:

Mūsu mīļajai Krievijai ir pilnīgi zināms, kādi ir iemesli karam, kas turpinās līdz šim. Krievija zina, ka ne godkārība, ne dzīšanās pēc jauniem labumiem, kas pēc tiesībām mums nepiederētu, nav bijusi par pamudinājumu vai iemeslu mūsu rīcībai un apstākļiem, kuru negaidītās sekas ir šis karš. Mēs esam vienīgi centušies rūpēties par svinīgi atzīto pareizticīgās baznīcas un mūsu ticības brāļu tiesību aizsargāšanu Austrumos; bet dažu valstu valdības, piedēvēdamas mums slepenus savtīgus nolūkus, kas no mums stāv tālu, gādāja, lai mūsu pūlēm nebūtu sekmju, un noslēdza pret mums naidīgu savienību. Pasludinājušas, ka viņu mērķis esot Turcijas impērijas glābšana, šīs valstis ar bruņotu roku karo pret mums nevis Turcijā, bet mūsu zemju robežās, virzīdamas savus naidīgos triecienus pret visām vairāk vai mazāk viņām sasniedzamajām vietām: Baltijas, Baltajā un Melnajā jūrā, Tauridā un pašos tālākajos Klusā okeana krastos. Lai pateicība visaugstākajam, viņas visur ir sastapušas ir mūsu karapulkos, ir visu kārtu iedzīvotājos drošsirdīgus pretiniekus, ko iedvesmo mīlestības jūtas pret mums un tēviju, un mēs sev par iepriecināšanu šajos nemierīgajos apstākļos un nelaimēs, kas nešķirami pavada karu. redzam nemitīgus un spožus piemērus un pierādījumus šīm jūtām un drošsirdībai, ko tās iedvesmo. Tādi piemēri ir ienaidnieku nesamērīgi lielo karapulku vairākkārtīgā sakaušana aiz Kaukāzā kalniem un arī nesamērojami lielāko ienaidnieka spēku pilnīga atspiešana no Somijas krastiem un šērām, no Solovecas klostera mūriem un no Petropavlovskas ostas Kamčatkā; tāds .piemērs it īpaši ir drošsirdīgā Sevastopoles aizstāvēšana, kas vainagota ar tik daudz nepārspējamas vīrišķības varoņdarbiem un ar neatslābstošu, nerimtīgu cīnīšanos, ko augstu novērtē un apbrīno paši mūsu ienaidnieki. Ar aizkustinātu un pateicības pilnu sirdi pret dievu, redzēdami mūsu sauszemes karapulku un jūrnieku darbus, drošsirdību un pašaizliedzību un tāpat vispārīgo visu kārtu ļaužu lielo centību valstī, mēs drīkstam to uzskatīt par vislaimīgāko nākotnes notikumu ķīlu un zīmi. Aiz kristīgās ticības pienākuma mēs nevaram vēlēties asinsizliešanas turpināšanu un nenoraidīsim miera priekšlikumus un noteikumus, ja tie neaizskars mūsu valsts cieņu un mūsu mīļo pavalstnieku intereses. Bet otrais, ne mazāk svētais pienākums mums liek šajā niknajā cīņā būt gataviem uz tik lieliem darbiem un upuriem, lai mēs spētu cīnīties ar ienaidniekiem, kas mums uzmācas. — Krievzemes vīri! Mūsu uzticīgie dēli! Jūs esat paraduši netaupīt neko — ne savu ilgos gados iegūto mantību, ne savas, ne savu bērnu dzīvības un asinis, ja tēvijas nākotne jūs aicina uz lielu un svētu darbu. Cildenā kvēle, kas jau no paša kara sākuma liesmo jūsu sirdīs, nenoslāps nekādos apstākļos, un jūsu jūtas ir arī jūsu valdnieka jūtas. Ja būs vajadzīgs, mēs visi, cars un pavalstnieki, atkārtodami ķeizara Aleksandra vārdus, ko viņš teicis tagadējam pārbaudījumam līdzīgā laikā, ar šķēpu rokā, ar krustu sirdi stāsimies ienaidnieku rindām pretī, lai aizstāvētu visdārgāko mantu pasaulē: tēvzemes drošību un godu.

Dots Gatčinā, decembra 14. dienā, tūkstoš astoņi simti piecdesmit ceturtajā gadā no Kristus dzimšanas un mūsu valdīšanas trīsdesmitajā gadā. Nikolajs.»

Šajā dienā, kā vienmēr agrākajos gados, cars pavēlēja pils baznīcā sapulcēties visiem bijušajiem oficieriem (tagad tie, protams, jau bija ģenerāļi), dekabristu dumpja apspiešanas dalībniekiem; bez viņiem vēl bija aicināti visi oficieri no trim pulkiem: Preobraženskas un Semjonovas gvardes pulkiem un leibgrenadieru pulka, tas ir, no tiem trim pulkiem, kas caram toreiz Senata laukumā bija palīdzējuši glābt dzīvību un paturēt varu savās rokās.

Noturēja pateicības dievkalpojumu, nodziedāja «mūžīgu piemiņu bajaram Michailam», tas ir, Kachovska nogalinātajam grafam Miloradovičam un citiem toreiz kritušajiem Nikolaja aizstāvjiem, bet pēc dievkalpojuma oficieriem pavēlēja sapulcēties lielajā Arābu zālē, un tur, nostājies gleznainā pozā un turēdams pie rokas savu dēlu, troņmantnieku Aleksandru, un savu mazdēlu Nikolaju, ko lielajā cara ģimenē sauca par Niksu, lai varētu atšķirt no citiem Nikolajiem, cars teica aprautā, skarbā balsī, kurā tomēr neizskanēja tas klausītājiem pierastais, pavēlnieciskais tonis, kādā Nikolajs vienmēr runāja ar oficieriem:

—   Pateicos jums par dienestu!

—   Prieks censties, jūsu majestate! — oficieri kā zaldāti norēca.

Pēc tam cars pagriezās pret preobraženskiešiem, atcerēdamies, ka Preobraženskas pulks toreiz, 1825. gadā, bija pirmais atsteidzies viņam palīgā:

—   Jums, preobraženskieši, izsaku īpašu pateicību!

—   Prieks censties, jūsu majestate! — preobraženskieši norēca.

—   Jūs zināt, kāds savāds gadījums tuvināja mūs ar jums man un jums nozīmīgajā dienā, un tāpēc mēs esam kopēja ģimene, mana ģimene pieder jums, un jūs piederat man … Šeit jūsu priekšā stāv trīs paaudzes, — cars pacēla dēla un dēladēla rokas, — tagad jūs redzat, kam jums jākalpo! Kalpojiet viņiem tāpat, kā jūs esat kalpojuši man, un jūsu bērni, es ceru, kalpos manējiem tāpat, kā jūs esat kalpojuši man .. .

Nikolaja balss kļuva ļoti skaļa, stipri drebēja, un visiem likās, ka tā kļūs vēl skaļāka un cars pateiks dīvainus, pēc savas nozīmības vēl nekad nedzirdētus vārdus, varbūt pat atteiksies no troņa par labu dēlam troņmantniekam, taču viņa balss augstā, kliedzošā notī pēkšņi aprāvās, tad cara lūpas zem pelēkajām, biezajām un kā parasti sagrieztajām ūsām pāris reižu pakustējās bez skaņas un plakstiņi sāka ātri mirkšķināties, nokratīdami asaras.

Zilacainais, jau trīsdesmit seši gadi vecais, bet pret tēvu ārkārtīgi godbijīgais Aleksandrs, gandrīz tikpat garš kā Nikolajs, bet daudz tievāku vidukli un šaurākiem pleciem, stāvēdams tēvam pa labi, un puisēns Nikss, saviem divpadsmit gadiem liela auguma, bet kalsns, caram kreisajā pusē, — satrauktās gaidās pagrieza galvas uz viņa pusi, bet ķeizars neteica vairāk ne vārda.

Brašie preobraženskieši, semjonovieši un leibgrenadieri nodomāja, ka arī viņiem varbūt nebūtu par ļaunu, atbalstot caru, nobirdināt kādu asaru un ka tas nemaz netraucētu tik svinīgi sākto rituālu; un tie, kuriem acis bija slapjā vietā, tiešām apraudājās.

Ar to arī visa aizkustinošā scēna beidzās. Bet stundu vēlāk Admiralitātes laukumā notika parastā parāde, kurā piedalījās viss gvardes korpuss, ko pēc Michaila Pavlovīča nāves, kas 1849. gadā Varšavā, arī parādes laikā, bija miris ar trieku, komandēja troņmantnieks Aleksandrs, tāpat kā grenadieru korpusu.

Varētu domāt, ka skatēs un parādēs ļoti stingrais cars viņam tik nozīmīgā dienā raudzīsies caur pirkstiem uz dažām niecīgām kļūdām kolonu pagriezienos ar labo vai kreiso plecu uz priekšu un «līdzinoties pa labi» vai «pa kreisi», vai «uz frontes centru», bet cars taču bija sagatavojies pats personīgi vadīt galvaspilsētas aizstāvēšanu pret ienaidnieka uzbrukumu, tāpēc nepietiekamā zirgu dresūra pagriezienos viņu ķēra kā angļu strēlnieka štucera lode, un Nikolajs, vispirms izbāris ševaljegvardus un tūlīt pēc tam arī gvardes jātniekus, nekavējoties pavēlēja viņa paša klātbūtnē otrā dienā Semjonovas laukumā atkārtot visas parādes eksercicijas.

Bet pēterburdzieši, tai laikā lasīdami manifestu, nevarēja tikt skaidrībā, kurp īsti viņiem jādodas «ar šķēpu rokā un krustu sirdī».

Manifesta patētiskais nobeigums,, sākot ar vārdiem «Krievzemes vīri! Mūsu uzticamie dēli!», lika katram meklēt izskaidrojumu šim nepārprotamajam trauksmes saucienam, kas bija atskanējis no it kā ārkārtīgi stabilā un nekādiem satricinājumiem nesasniedzamā troņa augstumiem.

Mulsuma pārņemtie ļaudis jautāja uz ielām un mājās:

— Kas tad tas īsti ir par uzsaukumu «Krievzemes vīriem»? Iznāk taču gluži kā Miņina un Požarska laikos: «Dosim ķīlā savas sievas un bērnus! . ..» Kāpēc un kā labā mums tas īsti jādara? Kas tad vēl uzbrūk Krievijai?

Viņiem atbildēja tie, kas iedomājās labi pārzinām pasaules notikumus: ' '

—   Visā Eiropā pašreiz vienīgi tikai Romas pāvests nežvadzina ieročus pret Krieviju un arī tikai tāpēc, ka cer uz katoļu un pareizticīgās baznīcas drīzu apvienošanu! Bet, izņemot pāvestu, ieročus žvadzina visi. Kā mēdz teikt, nav slikts arī vilnas kušķītis, ja to var lācim izplūkt!

Mulsuma pārņemtie sāka prātot:

—   Laikam gan var gaidīt, ka visur tiks izsludināta naudas un visa cita vākšana un tāpat iesauks arī ļaudis armijā?

Zinātāji uz to noteikti atbildēja:

—   Katrā ziņā!

ASTOTĀ NODAĻa TROKŠŅAINĀ AIZMUGURE

1.

Simferopoles ielās nemitīgi skanēja aprauti skaļi" kliedzieni:

—   Te-e medus kultenis salds, kas dzer, tam siltī tiek! Nāc iebaudīt, zaldātiņ ierindnieki

Bārdaini vīri no ziemeļiem, ģērbušies ar sarkanām vai zaļām jostām sajoztos garos vadmalas kaftanos un baltām vai pelēkām, podiem līdzīgām tūbas platmalēm galvā, nesa sev priekšā ar platām siksnām kaklā pakārtus, verdošus medusdzēriena patvārus, kam pie rokturiem stieples kāsīšos karājās šķindošas skārda krūzītes.

Taču arī vietējie tatari, tādām pašām kuplām bārdām, bet apaļām jērenēm galvā, drīz vien apguvuši ne visai lielo mākslu vārīt šo tajos laikos ziemā masu iecienīto dzērienu, nēsāja tādus pašus patvārus un sirdi plosošās balsīs klaigāja:

—   Še-eit dzēriens silts ar ziņu! Še-eit dzēriens silts ar ziņu! Nāc sildīt vēderiņu!

Sekodami kulteņa pārdevējiem, no ziemeļu pilsētām Sfmferopolē bija saradušies arī rausīsu pārdevēji un nesa virs vatētajām naģenēm ar taukiem piesūkušās koka paplātes, uz kurām, salikti pareizās rindās, stāvēja tagad jau pilnīgi aizmirstie, interesanti veidotie, nelieliem nošķeltiem konusiem līdzīgie griķu miltu rausīši

—    I-e-e-h, rau-usīši-i! — visaugstākās falseta balsīs, gari stiepdami, klaigāja rausīšu pārdevēji, bet aiz viņiem neatpalika plācenīšu pārdevēji, kliegdami mazliet aizsmakušās, taču solidās basa balsīs: — Karsti plācenīši, plā-ācenīši!

Tajā pašā laikā tataru važoņi, spraukdamies uz priekšu ar savu mazo kleperu divjūgiem pa neizbraucamajām, ar vezumiem un ļaudīm stāvgrūdām pieblīvētajām ielām, pilnā kaklā bļāva:

—   Javaš-java-aš! … Javaš-java-aš! E-ei!

Armijas vezumnieki, sēdēdami uz bukām lielās un

stiprās, ar zaļu eļļas krāsu nokrāsotās kroņa orēs, kas Ik brīdi gan iestiga dubļos, gan iestrēdza starp citiem pajūgiem, lamājās pilnā kaklā tik sulīgi, ka tos nevarēja pārspēt pat denščiki, kas kučieru vietā vadīja oficieru karietes, bričkas un līnijdroškas, pie kam burzmā ilksis pastāvīgi aizķērās un iestrēdza vēršu aizjūgos, bet riteņi aizmetās aiz citu vezumu riteņiem.

—    Aficie-ieri, skaistulīt, pazīlēsim! … Tūdaļ pazīlēsim! — uz šaurajām ietvēm ķerdamas garām ejošos oficierus aiz rokām, klaigāja Simferopoles Čigānu priekšpilsētiņas dažāda vecuma čigānietes, ģērbušās platās, pie potītēm ar aukliņām pārsietās plīša biksēs un tik neparasti raibām šallēm ap galvu, ka no tām pat žilba acis un plakstiņi paši no sevis piemiedzās.

Klaigāja bērni, kam ārkārtīgi interesēja viss. kas tagad norisinājās pirms kara parasti tik klusajās un kārtīgajās viņu ielās, — dažādu tautību bērni: krievu, tataru, grieķu, ebreju, armēņu, karaimu un citu, — klaigāja dažāda skaļuma diapazonos. Taču pilsētas centrā •divu ielu stūrī caur visām klaigām bija dzirdama ārkārtīgi varena basa balss, kas kopā ar tabakas dūmu mutuļiem plūda pa viesnīcas «Eiropa» atvērto vēdlodziņu. Šaurajās ielās ikvienam bija skaidrs, ka šī balss pieder cilvēkam, kas lieliski prot dziedāt un zina savas balss vērtību.

Pa viesnīcas otrā stāva vēdlodziņu bass aārdēja:

Pa dubļu klāto ielu gāja

Reiz vecais Demjans stīvs un smags. -

Jau pilns kā maks… Jau pilns kā maks… Jau pil.is kā-ā-ā

maks…

Jau pilns kā maks… Jau pilns kā maks … Jau pilns kā-ā-ā

maks..'.

Un pretī nāca tam Jevsevnā, Demjana sieva laulātā …

Jau švunkā tā … Jau švunkā tā … Jau švu-u-unkā tā…

Jau švunkā tā … Jau švunkā tā … Jau švu-u-unkā tā…

Balss dunēja satricinoši; šķita, ka pa vēdlodziņu brāžas veseli skaņu plūdi, bet refrenu «jau švunkā tā» dziedātājs noskandēja aprauti, līdzīgi bungu rībieniem un reizē ar to sātaniski šķelmīgi, tajā pašā laikā katru no šīm vienādajām frāzēm nodziedādams citā intonācijā, kas liecināja, ka dziedātājs ir īsts un smalks mākslinieks.

Tad savai li-i-ikumīgai sievai . Jevsevnā i Demjans teica maigs: • ;

Iet mājā laiks!… Iet mājā laiks!… Iet mā-ā-ājā laiks!

Iet mājā laiks!… Iet mājā laiks!… Iet mā-ā-ājā laiks! Mēs varēsim tur iedzert tēju Un vēlāk trumpas saspēlēt!

Tev pazaudēt!… Tev pazaudēt!… Tev pa-a-azaudēt!

Tev pazaudēt!… Tev pazaudēt!… Tev pa-a-azaudēt!

Dūmi pa vēdlodziņu sāka plūst blīvākos mutuļos, un, kamēr dziedātājs ieturēja pauzi, no viesnīcas atskanēja daudzu piedzērušo klausītāju skanīga smieklu brāzma, un atkal ir šos smieklus, ir ielas klaigas nomāca varenais bass, kas tagad centās savam tembram piešķirt mazliet sievišķīgu noskaņu:

Kāds labums kapijā un tējā, Un rudzu maizes sausiņos!…

Lai velns rauj tos!… Lai velns rauj tos!… Lai ve-e-e-elns

rauj tos!

Lai velns rauj tos!_ Lai velns rauj tos!… Lai ve-e-e-elns

rauj tos! Tad la-a-abāk jau par šito naudu Tu, vecais, skrej pie Fomina!

Pēc pusstopa … Pēc pusstopa … Pēc pu-u-usstopa!

Pēc pusstopa … Pēc pusstopa … Pēc pu-u-usstopa!

Tieši šās dziesmas laikā piebraukdams pie viesnīcas ar galīgi nodzītiem un slapjiem, gluži kā nupat peldinātiem zirgiem, kas tikko vairs spēja pavilkt kājas, profesors Pirogovs, ieradies šeit no Sevastopoles noorganizēt Simferopoles lazaretu un žēlsirdīgo māsu darbu, kuras jau tajās strādāja, pārsteigts pagrozīja galvu un teica:

— Kā liekas, te tomēr iet pārāk jautri, šajā «Eiropā»!

Vairāk par trim nedēļām ilgo ceļojumu no Maskavas līdz Simferopolei pie šādiem varoņdarbiem galīgi nepieradušās «augstākās sabiedrības» māsas spēja izturēt, vienīgi saņemdamas pēdējos spēkus. īpaši grūts māsām šķita brauciens no Berislavas Dņepras .kr astā, kad vajadzēja uzticēties pelēkajiem stāvradžiem, Ukrainas vēršiem, vienīgajiem jūga lopiem, kuri spēja viņas kaut kā izvilkt no dubļu okeana, kas tās apņēma no visām pusēm. Bet šo dzīvnieku pilnīgais, it kā tīšais un apzinātais temperamenta trūkums lika māsām galīgi zaudēt pacietību.

Vienības priekšniece Stachoviča, gribēdama māsas uzmundrināt, veltīgi tēloja viņām gaidāmās dzīves vilinošās ainas, piemēram, sacīdama:

— Nav šaubu, mesdames, ka ārsti pret mums izturēsies pieklājīgi… Viņi mums neko nepavēlēs. Ārsti mums sacīs: «Ayez la bontй de faire cela ou cela, — ayez la complaisance de donner toutes les deux heures celte mйdecine.» 1

Tas līdzēja maz. Par to, ka ārsti ar viņām runās izmeklēti smalkā franču valodā, «augstākās sabiedrības» māsām nebija šaubu; taču ceļš uz šo delikāto apiešanos izrādījās pārāk krievisks.

Jo tuvāk māsas nokļuva Perekopam, jo vairāk un vairāk, arvien spēcīgāk un neatlaidīgāk tās pārņēma vislielākās fiziskās netīrības sajūta, bet no šā pavisam nelielā, kaut arī vēsturiskā miestiņa, kurā bija daudz kroņa noliktavu, bet tajās gulēja milzums tālāk sūtāmo ievainoto un slimo zaldātu, līdz Simferopolei vēl bija tālu. Katrā tarantasā jūdza pa četriem pāriem vēršu, bet, lai kā arī tos pātagoja, vērši stundā nenogāja vairāk par trim verstīm. Tā bija vēršu pajūgu ātruma robeža. Māsās priecājās, kad vēršus apmainīja pret kamieļiem, kuri ar savām garajām kājām soļoja daudz ātrāk, toties meta ar tām tarantasos dubļu pikas, no kurām nebija nekāda glābiņa.

Stacijas bija aukstas, neērtas, neomulīgas un arī

' Esiet tik laipni, izdariet to vai to; ludzu, esiet tik laipni, iedodiet ik pēc divām stundām šīs zāles. (Franču vai.) neiedomājami netīras, ja vien tās jau nebija stāvgrūdām pilnas ar garāmbraucējiem oficieriem, un, lai gan tie pret māsām izturējās ļoti uzmanīgi, taču izgādāt viņām atpūtai brīvas un tīras telpas, protams, nebija viņu spēkos.

Kad beidzot māsas uzzināja, ka «vēl viena stacija un tad jau arī klāt Simferopole», viņas jutās gluži kā Kolumba matroži, ieraudzīdami Amerikas krastus.

Tiesa, pirmajās divās trīs dienās pēc atbraukšanas šajā Krimas administratīvajā centrā ir gubernators Adlerbergs, kas bija iecelts uz nāvi notiesātā dekabrista brāļa •— ģenerālā Pesteļa vietā, ir turienes senais iedzīvotājs un sabiedriskais darbinieks kroņa palatas priekšnieks Kņaževičs, ir policijmeistars un pristavs — visi sāka enerģiski rīkoties, pūlēdamies līdz pēdējai iespējai ļaužu pārpildītajā pilsētā sagādāt dzīvokļus pašas cara svaines komandēto māsu vienībai.

Bet, kad māsas mazliet atpūtās un sakārtojās viņām ierādītajos dzīvokļos, izrādījās, ka Simferopoles astoņpadsmit lazaretēs, kas bija izmētātas pa visu pilsētu bez plāna un sakariem, valda neiedomājama nekārtība.

Lazaretes bija iekārtotas parastās pilsētnieku mājās, ko iedzīvotāji jau bija pametuši vispārējās panikas laikā pēc kaujas pie Almas, vai arī lazaretu ierīkošanai nodotās kroņa ēkās; taču pat mediciniskā priekšniecība ne vienmēr zināja, kur atrodas tā vai cita lazarete. Ārstu bija pārāk maz, lai varētu lazaretes apmeklēt katru dienu, gadījās pat, ka dažās no šīm sīkajām iestādēm, ko dēvēja par lazaretēm, ārsti neieradās veselām nedēļām.

Reizēm pat nebija neviena, kas ievainotajiem un slimajiem pasniegtu ūdeni: lazaretēs nebija slimnieku kopēju. Kad pēc ļoti ilgas sarakstīšanās slimnieku kopšanas darbā no Chersonas atsūtīja četri simti garnizona zaldātu, tad izrādījās, ka priekšniecība, zaldātus nosūtot, bija «aizmirsusi» viņiem izsniegt tā saucamās uzturzīmes, tāpēc Simferopolē šos zaldātus uz uzturu neieskaitīja, kaut arī viņi sūdzējās kur vien varēdami.

Izdevuši pēdējo naudu par maizi, zaldāti sāka badoties un beidzot visi vai gandrīz visi kļuva par «izsitumu karsoņa» upuriem.

Lazaretēs plosījās izsitumu tifs, daudz ļaunāks par

ievainojumu brūcēm un citām slimībām, pārvērzdams šis astoņpadsmit iestādes par kapsētas pievārtēm.

Centīgi ķerdamās pie savu .pienākumu izpildīšanas, — daža kļūdama par saimnieci, daža par aptiekari, — māsas pašas nemaz nezināja, ka jau pirmajās dienās gandrīz puse no viņām saslimušas ar izsitumu tifu.

Šī slimība, kara un bada neatvairama pavadone, viņām vēl bija tikai inkubacijas periodā; māsas vēl .skraidīja pie priekšniecības, sūdzēdamās par nejēdzībām, kādas redzēja, un pieprasīdamas visu, kas izrādījās nepieciešams ievainotajiem un slimniekiem; vēl arvien citu māsu vidū triumfēja Saveļjeva, jo viņai laimīgā kārtā piederēja vīriešu stulmu zābaki, kas izrādījās pilnīgi nepieciešami lazaretu apmeklēšanai, jo Simferopoles ielas klāja dziļi dubļi; arī mūķene Serafima pa vaļas brīžiem vēl vāca ziņas par sieviešu klosteriem Krimā, bet īstenībā māsas jau atradās mikrobu varā, kuri viņās pamazām vairojās.

Divas māsas — Lodi un Gardinsku — Stachoviča nosūtīja komandējumā uz Sevastopoli pie Pirogova ar ziņojumu par to, kādā stāvoklī viņa atradusi lazaretes. Pēc viņas domām, vienīgi Pirogovs spēja lazaretēs nodibināt pienācīgu kārtību, jo viņam priekšniecības acīs bija nepieciešamā autoritate, ģeneraļa dienesta pakāpe un paša valdnieka kancelejas izdots dokuments.

Alazā Lode, paņēmusi līdz lietussargu, lai nodrošinātos pret lietu, un Gardinska, vairākām kārtām aptinusi ap roku pātaru krelles, kas tai aizvietoja rokassprādzes, drosmīgi devās jaunajā, grūtajā ceļojumā. Viņas spārnoja doma, ka tās pirmās no māsām redzēs šo varonīgo pilsētu.

Pa divām dienām Lode un Gardinska kaut kā nokļuva līdz Sevastopolei un, pagaidām atrazdamās Ziemeļu puse un raudzīdamās uz pilsētu un Malachova kurgānu no pieklājīga attāluma, izjuta vienīgi prieku un lielu pacilātību. Bet tad viņām pateica, ka Pirogovu visdrošāk varēšot sastapt pilsētā pirmajā pārsiešanas punktā. Māsas pārcēlās laivā pār Lielo reidu. Ļoti kārīgām acīm viņas raudzījās uz visu, kas bija apkārt, un jau ar bailēm, jo redzēja rēgojamies logus bez stikliem, sagrautus mūrus, uz jumtiem stāvus izslietas sijas, lādiņu sprādzienu bedres un lodes, ko neviens nenovāca . ..

Taču gājēju ielās bija diezgan daudz, gadījās sastapt pat dāmas. Patlaban bija klusuma periods: apšaude nenotika ne no vienas, ne otras puses. Ģērbušās savos neparastajos tērpos ar gaišzilās lentēs virs kažociņiem pakārtajiem zelta krustiem, māsas baudīja oficieru un dāmu vispārēju ievērību un gāja ne gluži bez lepnuma.

Viņas vairs nebija tālu no Muižniecības nama, no kura vēl nebija aizvesti ievainotie, kad izdzirdēja lielgabala šāvienu, tālu, bet iespaidīgu, un kāds viņām aiz muguras teica: «Bumba!»

Māsas paskatījās pa kreisi uz debesīm, kur raudzījās runātājs, un abas sastinga: gaisā lidoja kaut kas melns, apaļš un tieši uz viņām!

—   A-ai! — Gardinska iekliedzās pilnā kaklā un notupās zemē.

—   A-a-ai! — Lode ārkārtīgā uztraukumā spiedza, nometās uz viena ceļa un, ar drebošām rokām atvērusi lietussargu, paslēpa zem tā galvu, sastingdama kā debesīs vanagu ieraudzījusi paipala rudzu laukā.

No Muižniecības nama kāpnēm atskanēja skaļi jaunu balsu smiekli: tur smējās Daša un Varja Zarubina, kas bija iznākušas ieelpot svaigu gaisu.

Bumba iekrita līcī tālu aiz Lodes un Gardinskas, bet Daša un Varja palīdzēja māsām, kas pamazām atžilba, uzmeklēt Pirogovu.

3:

«Eiropas» viesnīcā skanēja liela kņada un troksnis.

Ja Parizes hoteļi sakarā ar 1855. gada Pasaules izstādi centās paplašināties, palielināt istabu skaitu, tad Simferopoles hoteļus, ko karš pārsteidza pilnīgi negaidot, varēja vienīgi pieblīvēt ar viesiem, un hoteļi arī tika pieblīvēti līdz pēdējai iespējai, tāpat kā visas Berislavas—Sevastopoles trakta pasta stacijas.

Visas istabas bija aizņēmuši atbraucēji, kas maksāja par tām visaugstāko cenu, bet tajā pašā laikā šajās istabās bez iebildumiem ļāva apmesties jauniem atbrau cējiem, pie tam mēdza laipni sacīt: «Nu, lai tad arī no

tiek! Paruna saka: «Jo ciešāk, jo siltāk! …» Jūtieties kā mājās, lieciet čemodānus pie čemodāniem! Un laipni lūdzam pie galda …»

Bet pie galda katrā viesnīcas numurā gāja vaļa azarta spēles, un bieži vien par oficieriem pārģērbušās blēžu kompānijās, jau aptīrījušas vienus lētticīgos un naivos, patiešām gaidīja jaunus un bagātākus upurus.

Blēži bija paguvuši sabraukt Simferopolē gandrīz no visiem lielajiem Krievijas centriem, jo šeit atradās karalauka galvenā kase, uz Simferopoli plūda kara vajadzībām asignētie miljoni, Simferopolē no šiem miljoniem katram pielipa pie rokām, cik vien bija iespējams pielipt, un uz daudzu paaudžu pieredzi dibinātie blēžu aprēķini nemaz nevarēja būt kļūdaini.

Bet reizē ar blēžiem, kuru bagaža nebija smaga un risks bija niecīgs, Simferopolē bija sabraukuši un joprojām vēl brauca jauni dažādu armijas piegāžu uzņēmēji slēgt un kārtot ar intendanturu un komisariātiem sarežģītus veikalus un darīšanas, iemaksāt drošības naudu, izdot saistību rakstus.

Arī viņus nebaidīja augstās istabu cenas — piegādātājiem naudas nekad netrūka, — taču ari viņi labprāt apmetās vienā istabā ar citiem atbraucējiem, jo no sarunām, ko tie novirzīja sev vēlamā virzienā, viņi prata kalt naudu un tāpēc neuzskatīja par lieku nevienu jaunu iepazīšanos kā ar karavīriem, tā civilistiem.

Melnīgsnēji zirgu tirgotāji, melnām bārdām, vairums staltām, ar zvērādu apšūtām cepurēm vai zilas vadmalas naģenēm galvā, kuri labi pazina visas kaut cik ievērojamās muižnieku zirgu audzētavas Krievijas dienvidos un pat niecīgās saimniecības, kurās amatieri nodarbojās ar zirgu audzēšanu, arī bija sabraukuši Simferopolē, cerēdami labi nopelnīt, pārdodot zirgus artilērijas un kavalerijas daļām, kurām kaujās nošauto zirgu vietā vajadzēja pirkt jaunus.

Brīvās mīlas priesterienes, pa daļai pārcēlušās uz šejieni no Sevastopoles, pa daļai saradušās Simferopolē no citām lielajām pilsētām, arī bija apmetušās uz ilgāku palikšanu viesnīcu numuros, uzskatīdamas tos savām vajadzībām par labākiem nekā dzīvokļi pilsētā, lai kādi arī tie būtu.

Bet, zinādami, ka pilsētā viesnīcu nav daudz, un

cerēdami gūt lielus ienākumus no savām mājām, izveicīgi ļaudis no vietējo iedzīvotāju vidus paši saspiedās, cik iespējams, šaurākās telpās, bet pārējās iekārtoja mēbelētas istabas ar patvāriem un apkalpošanu, tāpēc ceturtajā kara mēnesī jau ļoti dūrās acīs, ka visas Simferopoles lielākās mājas bija sakārtojušās it kā divās grupās: vienā grupā — viesnīcas un mēbelētas istabas, otrā — hospitāļi un lazaretes; pirmajā — mežonīga, neapvaldīta uzdzīve, otrā — gangrenozas brūces, izsitumu tifs, nāve — desmitiem nāvju katru dienu.

Taču, gluži tāpat kā visur pozicijās, arī šeit nāve nebija neienesīga, un, kā tas vienmēr mēdz būt, aiz dzīves cīņas arēnas nāve sagādāja peļņu daudziem pilsētniekiem: zārciniekiem, važoņiem, kapračiem, popiem, baznīcas koristiem, bet galvenām kārtām tiem, kas pārzināja lazaretu saimniecību.

Ar hospitaļa zirgu divjūgu atbraukušais Pirogovs jau zināja, ka nav ko domāt par apmešanos uz vairākām dienām Simferopoles labākajā viesnīcā, un tomēr, izkāpis no vieglajiem ratiem, iegāja «Eiropā». Viņam bija stāstījuši, ka pie viesnīcas esot restorāns ar bufeti, kur varot ne vien iedzert glāzīti šņabja, kas nebūtu par ļaunu pēc grūtā ceļa, bet arī paēst pusdienas.

Turklāt viņu pilnīgi dabiski valdzināja šis kontrasts starp bezrūpīgo aizmuguri un spraiguma pilno dzīvi Sevastopolē, un Pirogovu, anatomu, pārņēma arī ziņkāre uzzināt, kam pieder tik lieliski veidotais cilvēka gāmurs, kas tikko pasaulei bija stāstījis par nebēdīgo plītnieci Jevsevnu.

Māsas Gardinsku un Lodi Pirogovs bija nosūtījis no Sevastopoles jau agrāk, pie kam tās profesoru neatlaidīgi lūdza atstāt viņas Simferopolē, bet, ja arī pārsūtītu kaut kur citur, tad ne tālāk par Bachčisaraju, — tik ļoti viņas bija nobiedējusi pirmā viņu mūžā redzētā lielgabala lode.

Pirogovs bija atbraucis viens. Viņš nebija ņēmis līdzi pat savu parasto pavadoni ārsta palīgu Kalašņikovu, bet atstājis to Guščina mājā, uz kurieni no visiem

pārsiešanas punktiem pilsētā bija pavēlējis pārvest visus tos ievainotos, kurus nevarēja cerēt izārstēt.

Aizmugures dzīvi Firogovs pazina jau kopš 1847. gada, kad bija darbojies par ārstu Kaukāzā armijā. Tur viņš šo dzīvi bija vērojis Pjatigorskā, Tiflisā un citās pilsētās. Taču Kaukazā nekur nenotika lielas kaujas, tātad nekur arī nebija vienā vietā savilkts tik liels karaspēks kā Sevastopolē, tāpēc tur atšķirība starp aizmuguri un fronti īstenībā bija ļoti maza. Beidzot, tur notika vienīgi uzbrukumi kalniešu auliem, bet ne savas zemes aizstāvēšana pret ļoti spēcīgu ienaidnieku.

Braukdams caur Simferopoli uz Sevastopoli, Pirogovs pilsētu nebija apskatījis — trūka laika, — bet tagad gribēja ar Simferopoli labi iepazīties.

Liela auguma šveicars ar solidu sirmu vaigubārdu un noskūtu sarkanu zodu, acīm redzot atvaļināts gvards, Pirogovu saņēma, pierasti paklanīdamies, un vienaldzīgā balsī teica:

—   Brīvu numuru, jūsdzimtība, mums nav.

—  Tas ļoti bēdīgi, mans draugs, — Pirogovs atsaucās. — Bet man šķiet, ka bufete pie jums darbojas, vai ne?

—   Kas attiecas uz bufeti •— tā darbojas, — šveicars uzreiz kļuva žirgtāks un sāka kustināt rokas. — Laipni lūdzam restoracijā, jūsdzimtība!

Un, pavēzējis rokas laipni aicinošā žestā, šveicars, saliecies viduklī, gāja starp gludajām kolonām uz pirmā stāva vidus telpām.

—  Bet sakiet, kas te pie jums tik aizgrābjoši dzied? — sekodams šveicaram, Pirogovs jokodamies jautāja.

—  Dzie-ied?

Šveicars izlikās klausāmies un izvairīgi nomurmināja:

—   Ka liekas, nekur neviens nedzied, jūsdzimtība!

Taču Pirogovs pasmaidīdams vēl nepaguva pateikt:

—  Tu, kā šķiet, mani turi par jauno policijmeistaru? — kad atkal sāka dārdēt šī pārcilvēciskā basa balss:

Ai, zāju šņabis gardais, Ai, zā(u šņabis sārtais, Caur oglēm tecinātais, Pa-ci-lā-jošais!

Lai reibina tas mani, Līdz ausīs atskan zvani, Kas dievu lūgt sauc mani Aizkustinoši!

—  Tur dzied kāds seminārists! — apstādamies starp kolonām un izmantodams mazu pārtraukumu starp Ivana Mjatļeva dziesmas pantiem, Pirogovs pārliecināti teica, bet dziedātāja balss atkal sāka dunēt, un veselas varenu skaņu brāzmas, plūzdamas lejā pa kāpņu telpu, spēcīgi triecās pret kolonām un sienām visapkārt.

Lai ļaužu priekšā droši, Bez bailēm dziedu moži: «Dieva mātei košu

Uzvaras dziesmu!»

Pēc tā, cik neatzinīgi šveicars kratīja galvu, Pirogovs saprata, ka viņam šāda nekārtība ļoti nepatīk, bet, kad dziedātājs nezin kāpēc pēkšņi apklusa un Pirogovs atkal pārliecināti noteica:

—• Seminārists! — šveicars pastiepās, pielikdams lūpas gandrīz pie viņa auss, un, gluži kā noslēpumu atklādams, satriekti nomurmināja:

—   Jeromonachs!

—  Jero-monachs? Ak tā! … Tātad neesmu maldījies. Reti gadās, ka jero-monachi nebūtu kādreiz bijuši semināristi . .. Bet kā šis te gadījies pie jums?

—   Brauc uz Sevastopoli… Nu, redz, sāka uzdzīvot … — šveicars noplātīja rokas.

—   Vai tad nu tas kas sevišķs, ka sācis uzdzīvot, — Pirogovs šveicaru nomierināja. — Bet, ka uz Sevastopoli brauc, tas labi: Sevastopolē būs par vienu mortiru vairāk.

Viņš zināja, ka Osten-Sakens lūdzis Sinodi sūtīt uz Sevastopoli hieromonachus svētā vakarēdiena pasniegšanai mirstošajiem zaldātiem, bet šis, acīm redzot aizsteigdamies Osten-Sakenam un Sinodei priekšā, brauca uz Sevastopoli brīvprātīgi, un Pirogovs nemaz nebrīnījās, ka garīdznieku šajā izdzīves mājā pārvarējuši pasaulīgi kārdinājumi, jo kārdinājumi te tiešām bija lieli: lai par to pārliecinātos, vajadzēja tikai paskatīties pa restorānā durvīm.

Visi galdiņi, tiesa, ne visai lielajā zālē bija cieši aizņemti, un uz katra no tiem spīguļoja degvīna pudeles un glāzes.

Visi runāja vienā mutē — skaļi, piedzērušām balsīm,, aizrautīgi; dūkoņa bija apdullinoša. Varēja redzēt daudz oficieru, daudz arī dāmu, — «tādu dāmu». Gaisā virmoja smaga un zila birga. Raugoties no ieejas, cilvēku sejas šķita kā miglā. Smaržoja pēc tabakas, degvīna, siera un mārrutkiem, jo sivēna cepetis ar mārrutkiem bija redzams gan te, gan tur uz šķīvjiem, ko iznēsāja sulaiņi.

Pēc garlaicīgā ceļa šī skaļā iereibušo ļaužu drūzma Pirogovam šķita pavisam interesanta. Viņš nesteigdamies spraucās pa šauro eju starp galdiņiem bufetes virzienā, uz kuras blakus dažādu šķirņu šņabjiem stāvēja kairinoši uzkožamie.

Iedams viņš pārlaida nelielo, pelēko, dziļi iekritušo, bet skadro acu skatienu pār ļaužu sejām, kuri sēdēja pie galdiņiem, cerēdams ieraudzīt kādu Pēterburgas, Maskavas vai Kaukāzā paziņu, taču neviena pazīstama nebija. Arī viņu pašu, kā likās, neviens nepazina, vismaz neviens tam vairāk par paviršu skatienu neveltīja.

Tā arī varbūt bija labāk.

Pirogovs ievēroja kādu jau krietni iereibušu karavīru ar ģenerālā uzplečiem, ugunssarkanu seju un violetu degunu; ģenerālis izskatījās cienīgs, bet jautrs — sulīgā balsī skaļi smējās, pastāvīgi atmeta gandrīz jau pilnīgi kailo galvu; viņam blakus sēdēja vulgārā izskata dāma ar siltu kazas vilnas lakatu ap tuklajiem, kailajiem pleciem un spiedzīgā sivēna balsī arī skaļi smējās.

Zālē bija arī vairāki cilvēki, ģērbušies vienādos, ar melniem huzaru auklu vijumiem greznotos, siltos brūna vai zila drapa ungāru svārkos, kādus parasti valkā dienvidrietumu apgabalā. Šie veikalnieki — vai nu tie piegādāja armijai spirtu, vai auzas, vai putraimus, vai arī gaļas lopus — visi turējās kopā, plaši žestikulēdami, plātīja rokas, pēkšņi noliekdamies pār galdiņiem, vai arī, uzraudami plecus, gluži kā lodes trāpīti, atgāzās atpakaļ; viņi bieži raustīja cits citu aiz piedurknēm un bikstīja ar rādītāja pirkstu sev pie krūtīm starp diviem cieši piebāztiem kabatas portfeļiem, kas atradās svārku iekšējās sānkabatās; bieži un enerģiski saskandināja glāzes, taču dzēra maz. Gan strīdēdamies cits ar citu, gan raustīdami cits citu un bikstīdami ar pirkstu sev pa krūtīm, viņi tomēr neaizmirsa blenzt visapkārt, acīm redzot gaidīdami ierodamies viņiem vajadzīgus cilvēkus.

Aiz letes rīkojās drukns cienīga izskata grieķis ar paralizētu, nokarenu kreisās acs plakstiņu.

—   Ko gan lai es iedzertu? — Pirogovs domīgi teica, apskatīdams pudeļu bateriju uz letes. — Varbūt glāzīti ķiršu liķiera?

—   To var! — grieķis liekuļotā jautrībā atsaucās, un pēc rūgtajām mandelēm smaržojošais liķieris sāka guldzēt no tievā pudeles kakliņa.

Pēkšņi Pirogovs izdzirdēja atskanam spalgus kliedzienus netālu no durvīm zāles otrā galā un atskatīdamies ieraudzīja tādu pašu, tikai lielāku pudeli, kas pēc izskata varēja būt pazīstamā Kliko šampanieša pudele; turēdama aiz kakla, kāda roka šo pudeli pacēla augstu gaisā, un no tās arī lija kāds šķidrums, taču ne glāzē, bet uz galvas un pleciem tam, kas pudeli turēja ar dibenu uz augšu. Tūdaļ šai pudelei pretī gaisā pacēlās otra tāda pati pudele, un no tās arī lija šķidrums, bet krietni sīkākā strūklā.

Dzerdams smaržīgo ķiršu liķieri un raudzīdamies uz dīvaini gaisā paceltajām pudelēm, Pirogovs sākumā domāja, ka tiek uzsaukts kāds dzīrotāju uzvalkiem nepārprotami bīstams jauna veida tosts, taču drīz saprata, ka iereibušo jauno oficieru pulciņā izcēlusies ķilda.

No zāles otra gala atskanēja nikni kliedzieni:

—   Galvu sašķaidīšu!

—   Un es tev arī!

—   Ku-ungi! Jūs esat piedzēruši!

—   Izaicinu!

—   Pār lakatu!

—   Ar zobeniem! Ar zobeniem!

Pēc gaisā paceltajām pudelēm sniedzās citas rokas. Pudeles nozuda .. . Biezajos tabakas dūmos neskaidri redzama murdzījās cilvēku gūzma. Skanēja spalgas sieviešu balsis. Tumšsārtais ģenerālis piecēlās kājās un pavēlošā balsī kliedza:

—   Nejē-dzība, kungi! Savaldiet dauzoņas!

Kādu vilka uz durvīm, kas bija atvērtas līdz galam vaļā, un pa tām no augšas zālē ielauzās apdullinoša skaņu brāzma:

Bulaka tālē kur zvīl, Straujo Kazanku mīl Un kā māsa ar to

Mīļi apska-a-aujas, Svētais Varlampijs stāv, Zelta galva tam blāv, Viņš starp krāsmatām viens

Aug-stu pa-a-aceļas …

— Tā-ā! Kazaņas studentu dziesma! — Pirogovs noteica, paņēma pirmo, tuvāk stāvošo sviestmaizīti ar liesu zivtiņu, samaksāja tēriņu un devās uz izeju.

Uzdzīvei nodevies hieromonachs varenā balsī dārdināja:

Tikko nakts zemi sedz, Ielās laternas dedz, Baros studenti tad

Apkārt va-a-azājas … Varlampijs ar labprāt Steigtos barā tiem klāt, Tomēr vecajam kauns,

Un viņš ba-a-aiļojas …

Vecais šveicars rosījās vestibilā, cenzdamies savā teritorijā nodibināt kārtību. Kliedzieni: «Pār lakatu! … Ar zobeniem! …» — jau skanēja aizsmakuši un vāji sadzirdami, bet dziedātāja bass viļņoja lejup apdullinošā skaļumā.

Bet kļūst svārstīgs tam prāts, Brie-iesmīgi kārdināts, Svētais Varlampijs pats Lejā no-o-orāpjas. Nakti caur, līdz aust rīts, Dzer un dzied puišiem līdz, Un vēl darīt šo to

Svē-ē-ētais pū-ūlējas… Rītā galva tam sāp, Kad tas atpakaļ kāpj, — Svētais Varlampijs nu

Mājās atgrie-ie-iežas!

Dzērāju saceltais skandals nekādu sevišķu iespaidu uz Pirogovu neatstāja. Viņš bija apmierināts tikai par to, ka šampanieša pudeles netika laistas darbā un galvaskausu nevienam nesašķaidīja, — ja tas būtu noticis, viņam vajadzētu kādu laiku aizkavēties un pielietot savas ķirurga zināšanas.

Daudz vairāk viņu pārsteidza dziedātāja mūka varenā balss, viņa prasme dziedāt un pasaulīgais, pat aizliegtais repertuārs. Sēzdamies atkal tarantasā, lai tūlīt brauktu pie māsām, kas, pēc viņa domām, varēja uz divām trim dienām viņu uzņemt tām ierādītajā dzīvoklī, Pirogovs nožēloja, ka nebija uzzinājis pat mūka vārdu.

Taču gadījās tā, ka Pirogovs viesnīcas otrā stāva logā, kas pēkšņi tika atgrūsts vaļā, ieraudzīja pašu mūku. Vai logā redzamais cilvēks ir hieromonachs, šaubu nebija, — tik sulīgā oktāvā tas noklepojās, pats atvērdams logu, tik līdzīga viņa galva bija lauvas galvai, tik plati šķita mūka pleci.

Pirogovs kādu brīdi tīksmi raudzījās mūkā, kamēr tas stāvēja pie loga, un, kad viņš aizgāja, ar sajūsmu noteica:

— Oho! Tas jau ir īsts varonis Peresvets vai Osļabja M …

Pirogovs bija iejūtīgas dabas, — dziedātājs ļoti uzlaboja viņa garastāvokli… Bet, kad viņš beidzot aizbrauca līdz mājai, kurā atradās Stachovičai un vairākām citām māsām ierādītais dzīvoklis, profesors uzzināja, ka divas māsas— Saveļjeva un Aļeņeva — jau saslimušas ar «izsitumu karsoni» un mokoties ar briesmīgu karstumu, bet trīs citas māsas arī savārgušas un droši vien likšoties gultā ja ne šodien, tad rīt; ka lazaretes Simferopolē briesmīgā stāvoklī; ka vietējās pārvaldes iestādes tikai solot kaut ko darīt lazaretu labā, bet nedarot galīgi nekā; ka uz viņu — profesoru, ģenerāli un tā tālāk — ir māsas, ir ievainotie, ir slimie liekot visas savas cerības.

5.

Simferopolē bija vēl viena sašutusi, mulsuma pārņemta un nomocījusies sieviete, kas zināja, ka Pirogovam jāatbrauc, un uz tā atbraukšanu arī viņa lika savas nedrošās cerības: šī sieviete bija Chlapoņina, kas jau mēnesus divus dzīvoja Simferopolē, kļuvusi par oktobra bombardēšanas laikā ievainotā un kontuzētā vīra žēlsirdīgo māsu.

Chlapoņins atveseļojās, bet lēnām. Viņš jau varēja staigāt, bet gaita bija nedroša. Viņš spēja kustināt kreiso roku, bet nevarēja pacelt to pie sejas. Viņš runāja jau diezgan sakarīgi, bet pēc vīra sejas Chlapoņina redzēja, kādas pūles viņam sagādā runāšana un cik ātri tā nogurdina.

Chlapoņina aicināja pie sava vīra visus ārstus, kādus vien Simferopolē varēja sameklēt, taču ārsti uz viņas jautājumiem atbildēja nepārprotami izvairīgi, un katra tāda atbilde viņai šķita nežēlīga un aizvainojoša.

Kad Chlapoņina uzzināja par pirmās māsu vienības un vairāku ārstu atbraukšanu no Pēterburgas, viņa aizgāja pie tiem kautrīga kā parasti, tomēr neatlaidīga un uzstājīga, jo viņa cīnījās par sava vīra veselību, bet Pēterburgas ārstiem — citādi nemaz viņa nespēja domāt — vajadzēja būt daudz labākiem par vietējiem.

Tomēr ari Pēterburgas ārsti viņai nevarēja pateikt neko vairāk kā vietējie. Tikai viens ārsts izrādījās devīgāks ar solījumiem, ka smadzeņu satricinājums «beigšoties labi», bet tieši viņš ari bija pats jaunākais un vislabāk audzinātais.

Chlapoņina negribēja pieļaut pat domu, ka viņas Mitja vairs nevarētu kļūt par agrāko Mitju ar stipru gribu, plašu interešu loku un stingri loģisku prātu.., Tāpēc arī viņa gaidīja atbraucam visā Krievijā slaveno Pirogovu.

Vērojot, kā pamazām atgriežas vīra intelekts, ko viņš it kā uz laiku bija zaudējis, Chlapoņina atgādināja māti, kura ar katru dienu pārliecinās, ka tās bērns kļūst arvien gudrāks un gudrāks. Par šiem saviem novērojumiem viņa stāstīja visiem pie vīra ataicinātajiem ārstiem, un viņu vairāk kaitināja nekā biedēja apstāklis, ka ārsti nespēja izprast vīra slimības būtību: kur viņa pati nākotnē saskatīja neatlaidīgu, pakāpenisku uzlabošanos, līdz būs sasniegts agrākais stāvoklis, kāds bija pirms oktobra, tur ārsti it kā spēja saredzēt tikai strupceļu, barjeru, nepārkāpjamu mūri…

Arī Chlapoņinai pašai likās, ka viņa ļoti drīz nonāks tādā pašā strupceļā, kaut arī tikai naudas ziņā: ne viņai pašai, ne vīram bez baterijas komandiera algas nekādu' eitu līdzekļu nebija.

Viņa bija rakstījusi ģenerālim Kirjakovam, lai vīra algu par pēdējiem diviem mēnešiem pārsūtītu uz Simferopoli, un domāja, ka ar to pilnīgi pietiks, lai divīzijas komandieris, kurš pret viņu un tās vīru izturējās tik laipni, darītu visu, kas vajadzīgs naudas pārsūtīšanai.

Tomēr atbilde no Kirjakova nepienāca, kaut visi termiņi jau bija pagājuši, un Chlapoņina vairs nezināja, ko domāt. Bet tad ģenerālis Kirjakovs pēkšņi ieradās pats viņu vienkāršajā dzīvoklītī. Tas notika tikai vienu dienu pirms Pirogova atbraukšanas, un ģenerālis, ko Pirogovs bija redzējis «Eiropas» viesnīcas restorānā, nebija neviens cits kā Kirjakovs.

Par Kirjakova ierašanos Chlapoņina priecājās, domādama, ka tas viņai un vīram izrādījis augstāko priekšnieka laipnību — pats atvezdams vīra algu, par ko viņa bija rakstījusi.

Bet Kirjakovs jau ar pirmajiem vārdiem pateica, ka viņš no savas puses gan devis rīkojumu naudu pārsūtīt, bet par iznākumu galvot nevarot, jo ne vien 17. artilērijas brigādei, bet arī 17. kājnieku divizijai, «pateicoties šim sasodītajam veterinārām Menšikovam», jau esot iecelti jauni komandieri.

—1 Man vajadzēja savu diviziju nodot ģenerālim Veseļickim, — Kirjakovs niknā balsī skaļi teica, — lai nu Veseļickis pamēģina dienēt pie šās mūmijas, bet es saņēmu norīkojumu uz Kijevu, kurp arī tagad dodos… sagatavot Menšikovam jaunu rezerves diviziju apslaktēšanai.

—   Nu, ko tur, Kijeva ļoti skaista pilsēta, — Kirjakovu nomierinādama, Chlapoņina sacīja.

—   Vai jums tā liekas? … Vai jūs, Elizabete Michailovna, Kijevu pazīstat? — Kirjakovs dzīvi jautāja. — Vai esat tur dzīvojusi?

—   Reiz es Kijevā nodzīvoju pāris nedēļu, bet tas jau sen …

—   «Sen»! Ko tad jums nozīmē «sen»? — tīksmi uz viņu raudzīdamies, Kirjakovs pasmaidīja, bet Chlapoņins, kas parasti bija ļoti nerunīgs, cieši raudzīdamies uz ģenerāli, pēkšņi teica:

—   Kijeva ir neapdraudēta pilsēta …

Viņš bija novājējis un izskatījās par sešiem septiņiem gadiem vecāks. Nezin kāpēc vairs nemaz nesmaidīja. Viņa acis bija kļuvušas lielas un vērīgas kā bērnam. Galva drebēdama raustījās uz priekšu un atpakaļ, it kā viņš sarunu biedram mestu ar acīm.

—  Jā, protams, neapdraudēta pilsēta, -— Chlapoņina piekrita vīram, — pavisam kas cits nekā Sevastopole.

—   Bet ja austrieši sadomās uzbrukt Kijevai caur Podoliju? — Kirjakovs pasmaidīja.

—   Vai tiešām kāds domā, ka tas var notikt? — Chlapoņina izbijusies jautāja.

—  Viss var notikt… ja armiju komandē tāds virspavēlnieks kā Menšikovs!

—   Bet kā … kā ar kapteini Jergomiševu . ., vai viņš dzīvs? — Chlapoņins negaidot vaicāja,

—• Kapteinis Jergorniševs? — Par šo jautājumu Kirjakovs mazliet izbrīnījās. — Viņu jau toreiz, uzspridzinot trešo bastionu, stipri kontuzēja … Nē, dzīvs viņš ir gan, tikai palikšot, tā man stāstīja, pilnīgs invalids.

—■ Pilnīgs invalids, — Chlapoņins atkārtoja un pameta ar galvu trīs reizes pēc kārtas, bet Elizabete Michailovna pasteidzās sarunu atkal novirzīt uz Kijevu.

Kirjakovs atnāca vakarā īsi pirms saules rieta, bet Krimā krēslas laiks neturpinās ilgi, un, kad krēsla jau tā sabiezēja, ka Elizabete Michailovna gribēja aizdedzināt sveci, viesis piecēlās un sāka atvadīties.

Protams, viņš novēlēja Chlapoņinam drīzu izveseļošanos, lai tas atkal varētu stāties savas baterijas priekšgalā un būt, tāpat kā agrāk, par tās brašu komandieri; atbildes vietā Chlapoņins vairāk reižu ļoti nopietni paklanījās, bet varēja redzēt, ka Kirjakova vārdu nozīme viņam pilnīgi vienaldzīga.

Chlapoņina uzskatīja par vajadzīgu pavadīt viesi ģenerāli caur tumšo priekšnamu līdz izejas durvīm, bet tur Kirjakovs viņai pačukstēja:

—   Es gribētu jums pateikt dažus vārdus, vai varētu?

Elizabetei Michailovnai likās, ka šie daži vārdi attieksies uz viņas vīra dienesta stāvokli, par ko varbūt viņa klātbūtnē būtu neērti runāt.

Elizabete Michailovna uzmeta galvā siltu šalli un izgāja Kirjakovam līdzi pagalmā. Paņēmis Chlapoņinu zem rokas, Kirjakovs aizveda viņu mazliet tālāk pa ielu šajā pilsētas daļā, kur nebija daudz gājēju, un, pametis visapkārt zaglīgu skatienu, pēkšņi saspieda savās saujās abas Chlapoņinas rokas, sākdams runāt pārsteidzoši satrauktā balsī:

—   Elizabete Michailovna! Visu pēdējo laiku es domāju par jums! Vienīgi par jums, neko citu un ne par vienu citu es vairs nespēju domāt, ticiet man!

Chlapoņina sacīja:

—   Laidiet taču vaļā manas rokas!

Bet Kirjakovs joprojām cieši turēja viņas rokas un pateica, ja arī ne pilnīgi droši, tad acīm redzot jau iepriekš apdomātus vārdus:

—   Runāsim atklāti, apskatīsim apstākļus, kādi tie ir! Dmitrijs Dmitričs ar likteņa lēmumu tagad kļuvis par kropli! Piedodiet man šos nežēlīgos vārdus, bet, ko lai dara, — diemžēl, tā ir taisnība … Viņš neatveseļosies, tāpat kā Jergoiniševs, — man liekas, jūs par to jau arī pati esat pārliecinājusies. Vajadzēs ar to samierināties — tāda ir dieva griba … Bet, lūk, jautājums, kas mani dziļi satrauc: ko jums iesākt turpmāk?

—   Laidiet vaļā manas rokas! Jūs tās spiežat! — tikko spēdama savaldīties, Chlapoņina teica.

—   Vai tiešām spiežu? Augstsirdīgi piedodiet!

Kirjakovs atlaida savus pirkstus, bet, redzēdams, ka

Elizabete Michailovna grib aiziet, pieturēja viņu aiz šalles stūriem.

—   Mana mīļā, es vēl neesmu visu pateicis, palieciet vēl brītiņu! … Kas gan jums turpmāk gaidāms? Zināms,, jūsu vīram piešķirs pensiju, bet, pirmkārt, kad tas būs, un, otrkārt, cik liela būs tā pensija! Ar to taču jūs nevarēsiet iztikt! Bet es jums gribēju likt priekšā, lūk, ko: brauksim kopā uz Kijevu!

—   Ko-o? — Chlapoņina ārkārtīgi izbrīnījās.

—   Nu, ļoti vienkārši, brauksim visi trīs: es, jūs un Dmitrijs Dmitričs… Iespējams pat, ka man izdosies viņu iekārtot par savu adjutantu.

—   Par adjutantu? — Elizabete Michailovna izbrīnījās vēl vairāk. — Vai jūs runājat par laiku, kad viņš būs pilnīgi izveseļojies? Vai arī es nekā nesaprotu!

—   Nezin vai viņš vairs jebkad izveseļosies, bet tas jau arī nav tik svarīgi, ticiet man; viņš tikai ieņems adjutanta amatu, lai varētu saņemt algu, bet dienestu, protams, izpildīs citi…

—   Tas, ko jūs runājat, ir kaut kas nelikumīgs …

—  Mana mīļā, man būs pietiekami daudz varas, lai šo mazo nelikumību padarītu pilnīgi likumīgu. Galu galā ir taču arī vienkārši tīri kancelejiski rakstu darbi, — tos varēsiet strādāt pat jūs vīra vietā, bet Dmitrijs Dmitričs tikai parakstīsies.

—  Tātad, ar citiem vārdiem sakot, jūs gribat, lai es kļūstu par jūsu adjutantu? — Chlapoņina atrāvās no Kirjakova.

—   Nē, nē! Tā tas nebija domāts! — Kirjakovs sāka steidzīgi runāt. ■— Jums nemaz nevajadzēs noņemties ar divizijas rakstu darbiem! Tā jau arī ir neganti garlaicīga nodarbošanās! Es gribu jums gluži vienkārši sacīt: brauciet man līdz uz Kijevu, bet tur es apņemos nokārtot jūsu un Omitrija Dmitrijeviča dzīvi . . .

—   Tomēr kādā veidā jūs visu to domājat nokārtot?

—   Ak tu mans dievs! Kāpēc gan tik daudz par to jārunā? … Jūs taču zināt, ka esmu atraitnis, viens pats, algu saņemu lielu un saņemšu arī uz priekšu…

—   Un tāpēc daļu no tās gribat izdot manā labā? — Chlapoņina aizelsdamās viņu pārtrauca.

—   Kāpēc daļu? •— Elizabetes Michailovnas vārdi Kirjakovu nemaz nesamulsināja. — Jūs man esat ļoti dārga, un jums es nekā nežēlošu!

—   Kā jums nav kauna to teikt, ko jūs man sakāt! — Chlapoņina sašutusi iesaucās.

Taču Kirjakovs nebija no tādiem, kas apmulst, lai ko arī sacītu sieviete.

Viņš tai atbildēja:

—  Jūs, Elizabete Michailovna, kā liekas, esat manus vārdus sapratusi pilnīgi ačgārni!

—   Neesmu meitene, lai jūs nesaprastu … Laimīgu ceļu!

Chlapoņina jau pagriezās, lai steidzīgi ietu uz mājur bet Kirjakovs turēja abus viņas šalles galus.

—   Laidiet! — Elizabete Michailovna uzkliedza.

Kirjakovs paskatījās pa labi, pa kreisi, — tuvumā

neviens nebija redzams.

—   Dīvaini, — viņš pievirzīja pie tās savu seju. — Kāpēc gan jūs negribat, ka mēs abi sāktu rūpēties par jūsu vīru? Kijevā ir universitāte, tur ir medicinas profesori … Redz, viens no tiem, Hibenets, atbrauca uz Sevastopoli. Izmantojot manu stāvokli, tur Kijevā visa medicinas fakultate būtu jūsu rīcībā … Tur jūsu vīram būtu nodrošināta vislabākā kopšana … Varbūt, piemēram, viņam vajadzīgas vannas …

Chlapoņina ar spēku parāva uz savu pusi šalles galus, bet Kirjakovs, to it kā nemaz nemanīdams, turpināja:

—   Galu galā zinātne, medicina, tā, protams, nestāv uz vietas, tā iet uz priekšu. Mēs varētu griezties pie labākajiem Berlines ārstiem pēc padoma, kā ārstēt mūsu dārgo slimnieku …

Chlapoņina vairs nespēja izturēt; viņas labā roka, atbrīvojusies no šalles apakšas, it kā pati no sevis pacēlās gaisā un atvēzienā iezvēla kārdinātājam pa vaigu.

Kirjakovs aiz pārsteiguma atlaida šalli. Acumirklī atrāvusies no viņa, Chlapoņina skriešus metās prom uz māju.

Kad viņa iegāja istabā pie vīra, tur jau dega denščika Arsentija aizdegtā svece. Sveces niecīgās liesmiņas gaismā viņai pretī pacēlās Dmitrija Dmitrijeviča bērnišķīgi vērīgās un jautājošās acis.

Elizabetes Michailovnas sirds spēcīgi dauzījās, un varbūt vienīgi tādēļ, lai to nomierinātu, lai tā, sāpīgi saraudamās, tik stipri nepukstētu, viņa cieši apskāva vīru, piekļāvās pie viņa krūtīm un neatraudamās un raudādama sāka skūpstīt vīra acis.

—   Kas tev, Lizaņka? Kas tev noticis? Kāpēc tu raudi? — Dmitrijs Dmitrijevičs ļoti uztraucās.

—   Muļķības … Nekas … Tāpat vien … — Elizabete Michailovna nočukstēja un piekļāvās vēl ciešāk pie vīra krūtīm, it kā baidīdamās, ka tas, kurš palika tur uz ielas, atgriezīsies šeit un atraus viņu no vīra, lietodams visu savu rezerves divizijas komandiera varu.

DEVĪTĀ NODAĻA LĒCIENS KLUSUMĀ

1

Reizēm gadās, ka mūs pārsteidz pilnīgi nejauši sastapta cilvēka dīvaina un neizskaidrojama, bet ārkārtīgi liela līdzība ar kādu citu, mums ļoti labi pazīstamu cilvēku, kaut arī noteikti zinām, ka nekādas, kaut arī tālas radniecības starp viņiem nav un nevar būt.

Tas nemaz neattiecas uz tā saucamajām tās vai citas tautas cilvēku seju tipiskajām iezīmēm. Protams, ķīnietis ir līdzīgs otram ķīnietim, nēģeris otram nēģerim, kalni iks otram kalmikam. Nē, reizēm kā pēkšņa gaisma pavīd līdzība starp cilvēkiem, kas pēc ārējā izskata kā tipi nemaz neatgādina viens otru, — šī līdzība var izpausties skatīšanās manierē, runas veidā, smaidā, smieklos, dusmu uzliesmojumā vai žestos. Šo parādību visbiežāk pamana gleznotāji un bērni; taču arī ārsti, kuru profesija liek tiem būt sevišķi labiem novērotājiem, reizēm spēj pamanīt cilvēku līdzību tur, kur pavirša acs to nesaskata.

Tā Pirogovu pārsteidza dīvainā, gandrīz netveramā Chlapoņinas līdzība ar viņa jauno sievu, ko tas bija atstājis Pēterburgā kopā ar savas dzemdībās mirušās pirmās sievas diviem bērniem, kad Elizabete Michailovna, pie viņa atnākusi, ļoti lūdza to apskatīt viņas kontuzēto vīru.

Pirogovs Simferopolē nebija apmeties pie māsām, bet sliktā viesnīcas «Zelta enkurs» numurā, ko viņa vajadzībām atbrīvoja ar policijas palīdzību. Un, kad šajā viesnīcas istabā ienāca Chlapoņina, viņš, kaut arī juzdamies noguris pēc brauciena uz lazaretēm, kur gulēja vairāk tūkstošu slimo un ievainoto, tomēr Elizabeti Michailovnu nenoraidīja vienīgi šās viņa ievērotās līdzības pēc, kaut arī Pirogova sieva bija šatena, bet Chlapoņina blonda un augumā daudz lielāka par viņa sievu.

Tā kā pirms Chlapoņinas atnākšanas Pirogovs bija rakstījis sievai vēstuli par to, ko dara Simferopolē, tad, arī sarunādamies ar Elizabeti Michailovnu, kamēr viņi brauca, Pirogovs it kā turpināja rakstīt vai, pareizāk sakot, diktēt kādam šo garo vēstuli, un no viņa Chlapoņina uzzināja, ko tas redzējis lazaretēs un māsu vienībā, kāds, pēc viņa domām, gubernators Adlerbergs un kroņa palatas priekšnieks Kņaževičs.

Kad viņi aizbrauca līdz Chlapoņinu mājai, Pirogovs, apskatījis mājiņu, Elizabetei Michailovnai teica:

—   Salīdzinot ar manu riebīgo istabeli, šī māja jau ir īsta pils! Ek, derētu man padzīvot tādā kaut pāris dieniņu, bet, redz, par nelaimi jābrauc uz Karasubazaru un no turienes uz Feodosiju, kur, kā stāsta, arī guļot ap pusotra tūkstoša slimo un ievainoto …

Pirogovs ļoti uzmanīgi izmeklēja Dmitriju Dmitrijeviču, un Chlapoņina ievēroja, ka viņas vīrs, kas parasti izturējās apatiski, Pirogova klātbūtnē kļuva žirgtāks: bija možāks, sakarīgāk atbildēja uz jautājumiem . . . Tas Elizabeti Michailovnu tik ļoti pārsteidza, ka viņa Pirogovam teica:

—  Jūs viņu ārstējat manā acu priekšā jau tikai ar savu izskatu!

—   Aha! Lieliski! — Pirogovs ļoti priecīgi uztvēra šo viņas piezīmi, pat uzsita .knipi, tāpēc ka šos vārdus Elizabete Michailovna bija pateikusi gluži tā, kā būtu sacījusi viņa sieva. — Tādā gadījumā man jūsu slimniekam arī recepte jau gatava! Pamēģiniet viņu no šejienes kaut kur aizvest!

—  Aizvest? Bet uz kurieni tad? — Elizabete Michailovna brīnījās. — Vai uz Kijevu?

Šis vārds Chlapoņinai paspruka pilnīgi nejauši, — viņa pati nezināja, kā un kāpēc.

—    Uz Kijevu? — Pirogovs atkārtoja. — Nē, neva

jag vest nedz uz Kijevu, nedz uz kādu citu pilsētu. Vislabāk jums viru vajadzētu aizvest kaut kur uz laukiem, kur viņš varētu sastapt nepazīstamus cilvēkus un kur būtu klusums… Bet šeit nav viņam nepieciešamā klusuma un arī nepazīstamus ļaudis viņš neredz — gribot negribot dzīvo kā vientuļnieks. Ja jūs pati, kā man stāstījāt, esat strādājusi hospitālī Sevastopolē…

—   Nu, cik dienu tad es tur nostrādāju! '— Chlapoņina kautrīgi pārtrauca Pirogovu.

—   Vienalga, cik tieši, bet, ja jūs tur esat strādājusi, tad mēs varam runāt kā kolēģi. Vai pats bīstamākais, pirmais periods jūsu vīram ir jau laimīgi pāri? — Ir jau pāri. Ne ģīboņu, ne vemšanas lēkmju, ne citu smagu slimības pazīmju vairs nav… Bet kas tad vēl ir? Kustību traucējumi, valodas traucējumi; nu, vēl šis tas nenozīmīgāks, piemēram, reizēm galvas sāpes … Vai visas šīs nepatīkamās parādības var pašas no sevis izbeigties jūsu parastajā dzīvē? — Zināms, koleģe, protams, var! Mūsu slimnieka domāšanas process ir tikai palēnināts, bet tas norit tāpat kā mums abiem. Pati smadzeņu viela kontūzijā nav bojāta, tātad tā var atkal sākt darboties pilnīgi normāli. . . Vai jums ir kādi radi un kur?

—   Man ir brālis — adjunkts-profesors Maskavas universitātē, — Chlapoņina atbildēja.

—   A-a! Maskavas universitātē! Ļoti patīkami to dzirdēt … Maskavas universitāte pašreiz gatavojas uz savu jubileju: divpadsmitajā janvarī svinēs simt gadu dienu — simto Tatjanas dienu! 2ēl, ka nevarēšu tur ierasties tajā dienā, ļoti žēl .. . Tomēr mūsu slimniekam Maskava pagaidām nav piemērota, tāpat kā Kijeva. Viņu vajadzētu vest uz laukiem. Kur atrodas jūsu dzimtmuiža?

—   Man nekādas dzimtmuižas nav.

—   Redz, kā! … Tātad jūs esat pilsētniece … Bet jūsu vīram?

Dmitrijs Dmitrijevičs sēdēja turpat un likās uzmanīgi klausāmies slavenā ķirurga vārdos, taču Elizabete Michailovna zināja, cik lēni, ar kādām grūtībām un nokavēšanos līdz viņa apziņai nonāk dzirdētais, kaut arī saruna būtu par viņu pašu; tāpēc Chlapoņina atbildēja vīra vietā:

—   Arī manam vīram nav dzimtmuižas.

—    Tātad jums ne vienam, ne otram nav savas

muižas … Tā-a! Nu, bet varbūt jums ir kādi radi vai vismaz labi paziņas, pie kuriem jūs varētu laukos uz kādu laiku apmesties?

—   Laukos . .. Bet mans tēvocis? — Dmitrijs Dmitrijevičs jautājoši paskatījās uz sievu, bet tā Pirogovam sacīja:

—   Manam vīram ir tēvocis, muižnieks, nav bagāts, no sīkajiem … Bijušais vīra aizbildnis, — bet jūs jau zināsiet, kā bieži vien rīkojas šie aizbildņi.

—   Tik pamatīgi rūpējas par aizbilstamā mantu, ka beidzot nekas nepaliek pāri! — Pirogovs pavīpsnādams atsaucās.

—   Lūk, tā jau arī gadījās, tēvocis rūpējās, rūpējās par brāļadēlu, un rezultātā iznāca tā, ka beidzot viņam vairs nekas nepiederēja. Kad viņš pabeidza korpusu, izrādījās, ka visa tēva manta jau pārgājusi tēvoča īpašumā …

—   Pielipa viņam pie pirkstiem! — Pirogovs pamāja ar plikpaurīgo galvu. — Nu, bet tomēr, kāds viņš ir, šis tēvocis? Vai jūs nevarētu viņam aizrakstīt, ko? Varbūt ievainotu karavīru, savu brāļadēlu, uz zināmu laiku pieņemtu, jo vairāk tāpēc, ka tagad, ziemā, viņš pats droši vien dzīvo kaut kur pilsētā, bet muižas māja stāv tukša … Vai tas tālu no šejienes?

—   Kurskas guberņā. Belgorodas apriņķī. ..

—   A-a! Patālu gan! … Bet tomēr, Belgorodas apriņķis taču robežojas ar Charkovas guberņu. Tātad jums jābrauc caur Perekopu, Berislavu, Jekaterinoslavu, Charkovu — un tad jūs nonāksiet klusumā… Sniegs tur tagad jau būs pāri viduklim, — jauki! Lieliski! … Ar četrvai trijjūgu, zvārguļiem šķindot, laisties pa sniega plašumiem, vai ne? Brīnišķīgi! Daudz patīkamāk nekā vilkties pa dubļiem uz Feodosiju .. .

Runādams it kā jokojot, Pirogovs tajā pašā laikā ar vērtējošu skatienu lūkojās Chlapoņinā un, Elizabetei Michailovnai pilnīgi negaidot, nobeidza:

—   Nekas! Izturēs! Galvoju, ka Dmitrijam Dmitrijevičam sliktāk nekļūs: aizvedīsiet viņu labi. . . Viss ļaunākais jau sen pāri, — ceļojumu viņš izturēs. Saprotams, ja saņemsiet no tēvoča vajadzīgo atbildi, — tad brauciet laimīgi!

Pirogovs piecēlās un sāka atvadīties. Elizabete Michailovna ar pateicības un sajūsmas pilnu skatienu raudzījās uz viņa vizošo un ļoti lielo galvas plikumu, kas nebija mazāks kā Kirjakovam, bet tad viņa atcerējās par savu naudu, kura gāja uz beigām, par vīra algu, kas joprojām vēl nebija saņemta, un pastāstīja savas rūpes Pirogovam. Viņš apsolījās, uzturēdamies Simferopolē, par šo jautājumu painteresēties; bez tam Pirogovs pastāstīja Chlapoņinai, kur tai griezties, lai saņemtu kaut arī nelielu naudas pabalstu no tieši šādiem mērķiem paredzētām sumām.

Viņš atstāja Chlapoņinu ārkārtīgi iepriecinātu. Elizabetes Michailovnas cerības bija tik spīdoši attaisnojušās, ka pat viņas slimais vīrs pēc Pirogova aiziešanas vismaz uz kādu brīdi tai šķita pilnīgi vesels, agrākais Mitja, ar kuru var runāt, par ko vien grib. Elizabete Michailovna satraukta apskāva vīru un stāstīja tam par gaidāmo «lielisko» un «brīnišķīgo» ceļojumu .pie tēvoča, par ceļojumu, kas ar sniegiem, līdz viduklim dziļiem dzimtenes sniegiem, trijjūgiem, zvārguļiem zem loka, veco muižas māju ar starpstāvu un klusumu, galvenais, ar klusumu, pilnīgi atmodinās viņu jaunai dzīvei…

Chlapoņina gaidīja, ka arī vīru pārņems sajūsma, ka tas kļūs možāks un varbūt pat pasmaidīs, atbildēdams uz viņas lielo prieku; taču Dmitrijs Dmitrijevičs pret Pirogova recepti izturējās tikpat vienaldzīgi kā pret visu pārējo ārstu receptēm, kaut arī saprata, ka ceļojums pie tēvoča Vasilija Matvejeviča Chlapoņina būs ļoti tāls; tātad viņš šo ceļojumu spēja iedomāties, turklāt viņš domīgi un ieturēdams pauzes teica:

— Grambas … piekalnes … krantis …

Elizabete Michailovna redzēja, cik grūti vīram bija atcerēties šos visparastākos vārdus, bet reizē ar to viņa ari zināja, ka tieši šos trīs vārdus Dmitrijs Dmitrijevičs atcerējies tikai tagad, pēc Pirogova vizites, un viņai likās, ka slavenajam ķirurgam taisnība, ka viņas vīrs pa ceļā pavadīto laiku gribot negribot atkal saskarsies ar to dzīvi, kādu bija dzīvojis līdz briesmīgajai kontūzijai, atcerēsies un vairs neaizmirsīs visu lielo un nepieciešamo krievu valodas vārdu krājumu, bet, no otras puses, šīs grambas, piekalnes un krantis, uz kurām tik bieži gāzās kamanas, jau pašas vien spēja radīt smadzeņu satricinājumu ari veselam cilvēkam, kur nu vēl izārstēt tādu, kas jau slimo ar šo kaiti.

Gandrīz visu nakti Elizabete Michailovna nevarēja aizmigt — radās tik daudz jaunu un neatrisināmu jautājumu. Vispirms viņa ar vīru no Simferopoles aizbraukt nemaz nevarēja, kamēr Dmitrijs Dmitrijevičs nebija saņēmis no priekšniecības atvaļinājumu, lai varētu ilgāku laiku ārstēties tālu no savas baterijas; bez tam nemaz nebija zināms, vai tēvocis Chlapoņins būs ar mieru viņus uzņemt; vajadzēja tēvocim sūtīt estafeti, bet ne vēstuli un lūgt, lai viņš atbildi arī sūta ar estafeti; visbeidzot nāca prātā dažādas citas iespējas — tuvāk pie Krimas dzīvojošo citu muižnieku mājas un sniega kupenās iegrimušās Jaunkrievijas stepju nomales visklusākās apriņķa pilsētiņas .. .

Elizabetei Michailovnai pēkšņi likās, ka, lūk, pēc kāda nepatīkama gadījuma viņiem vajadzēs iet kājām pa Krievijas sniega tuksnesi līdz tuvākai sādžai, ne visai tālu, verstis trīs četras, bet Dmitrijs Dmitrijevičs ir pa istabu nevarēja lāgā paiet, vilka labo kāju pa zemi, — kā gan viņš, ģērbies smagā kažokā, spēs noiet trīs četras verstis pa sniegu?

2.

Otrā rītā no Pirogova atnestā prieka vairs nebija atlicis gandrīz nekas. Denščiks Arsentijs, vecs zaldāts, Elizabeti Michailovnu visvairāk pārsteidza ar savu prasmi strādāt visus saimniecības darbus, un viņai pat likās, ka Arsentijs, ja to pamestu vienu neapdzīvotā salā, tūdaļ, likdams lietā savas saimniekotāja un iekārtošanās spējas, ierīkotos ļoti labi. Chlapoņina bija pieradusi apspriesties ar Arsentiju par visiem saimniecības jautājumiem un pilnīgi atzina viņa autoritati; tūlīt no rīta Elizabete Michailovna pastāstīja Arsentijam arī par tālo ceļojumu, ko viņas vīram parakstījis Pirogovs, un, protams, neaizmirsa piebilst, ka visā Krievijā esot tikai viens Pirogovs, ka par viņu slavenāka ārsta neesot.

Arsentijs, drukns neliela auguma cilvēks ar platiem pleciem un jau sirmojošām, brūnām ūsām, noklausījās Chlapoņinas vārdos diezgan drūmi un, kad viņa apklusa, negaidot jautāja:

—   Bet vai galvu viņš, tas Pirogovs, pie rumpja var piešūt, kundze?

—   Galvu pie rumpja? — Elizabete Michailovna nesaprazdama pārjautāja. — Kādu galvu?

—   Lādiņa norautu galvu, kā man ir gadījies redzēt … Redz, tur guļ rumpis, bet galva pavisam nost, nu, aizmesta soļus desmit… Galva pavisam vesela, ja apskatās, pat acis uz tevi raugās, taisni bail sametas, — un, redz, sāc domāt, ja nu ņemtu to galvu un piešūtu tai vietā, no kuras tā norauta!

—   Es runāju nopietni, bet tu mels sazin kādas blēņas, — Elizabete Michailovna sarauca pieri.

—   Bet es, kundze, arī nopietni, — Arsentijs nemaz nesamulsa. — Lai nu viņš būtu kaut vai Pirogovs, bet galvu pie rumpja nepiešūs, — nav jau nekāds dievs, ar vārdu sakot.. . Aizbraukt no šejienes, — to jau, zināms, var izdarīt, tā jūsu noteikšana, bet, kā būs pēc tam, kas to var zināt. . . Mēdz teikt: «Cilvēks domā, dievs dara …» — Tā arī šoreiz.

Elizabetei Michailovnai vajadzēja klusībā Arsentijam piekrist, arī viņa domāja tāpat.

Visas savas šaubas par tālo braucienu tajā pašā dienā Chlapoņina izstāstīja Pirogovam, atkal aizgājusi pie tā uz «Zelta enkuru», un uz visām viņas šaubām Pirogovs atbildēja ar platu smaidu.

—   Gandrīz visas zāles, ko mēs, ārsti, parakstām slimniekiem, ir indīgas, koleģe! Viss atkarīgs tikai no dozas lieluma, tas arī viss … Ja jūs ļoti noderīgo, parasto vārāmo sāli apēdīsiet uzreiz veselu mārciņu, jūs saindēsieties un nomirsiet, jā, jā, nemaz nebrīnieties! Ar ko tad homeopātijā atšķiras no allopatijas? Tikai ar zāļu dozām, bet zāles taču vienas un tās pašas. Bet es galu galā neesmu ne allopats, ne homeopāts, esmu ķirurgs. Es rīkojos noteikti, bet manu rīcību nosaka skaidra nepieciešamība. Skaidra, — vai saprotat, koleģe? Tāpat es rīkojos arī jūsu gadījumā: šis līdzeklis — ziniet, tāds lēciens klusumā, — man šķiet, spēj izdziedināt jūsu vīru, kaut arī ceļš uz šo klusumu ved pār gravām, rozām un grambām \ — hm, visi tataru vārdi, it kā pirms tataru laikiem Krievijas ceļos būtu trūcis bedru! … Tātad kaut arī no visiem šiem jaukumiem pat vesels cilvēks var daoūt smadzeņu satricinājumu, kā jums, koleģe, pilnīgi pareizi labpatika teikt… Zināms, nav mazais gabals no Simferopoles līdz Kurskas guberņai, bet ko lai dara, ja tuvāk nevienas piemērotas vietas nav? Taču, no vienas puses, varbūt, ja labi pameklēsiet, atradīsiet kādu klusu apmešanās vietu ari daudz tuvāk, bet, no otras, — neviens taču jūs nespiež auļot kā feldjēgeriem, turklāt arī maz ticams, ka jums tāda iespēja varētu rasties. Galu galā visur, kur izrādīsies ērti vai nepieciešami, jūs taču varēsiet apstāties un ļaut slimniekam atpūsties… Bet, kas attiecas uz medicinisko apliecību, ka jūsu vīra veselības uzlabošanai nepieciešams trīs mēnešus ilgs atvaļinājums, tad es to tūlīt uzrakstīšu.

—   Un jūs domājat, ka mans vīrs pa trim mēnešiem var atspirgt? — aiz prieka apmulsusī Elizabete Michailovna tikko spēja parunāt.

—   Iedrošinos par to nešaubīties, — Pirogovs jautri atbildēja, un pēc šās atbildes Elizabetei Michailovnai visas nakts bailes un šaubas sāka likties pavisam nenozīmīgas, un vienkāršajā viesnīcas istabelē, kur Pirogovs plašā rokrakstā uz ceturtdaļlapas rupja papīra rakstīja medicinisko apliecību, Chlapoņina galīgi nolēma braukt uz ziemeļiem, kur sniegs tik dziļš, ka sniedzas līdz viduklim.

3.

Elizabete Michailovna atcerējās šausmas, kādas bija viņu pārņēmušas, pirmo reizi ieraugot ievainoto un kontuzēto vīru, viņa atvērtās, bet nekā neredzošās, briesmīgās acis, līdzīgas tām acīm, kādas Arsentijs redzējis lādiņu šķembu norautajām, gluži kā ar giljotinas asmens zibenīgu cirtienu nošķeltajām galvām.

Viņas vīrs ilgi gulēja pilnīgā nesamaņā, un tajā laikā pat degoša svece, pavisam tuvu pievirzīta pie viņa acīm, nespēja piespiest tām pamirkšķināties, un neviens no ārstiem toreiz neiedrošinājās Elizabetei Michailovnai dot kādas cerības.

Taču viņa izglāba savu vīru no drošas nāves, kas to sagaidītu, ja viņu atstātu hospitālī kopā ar citiem ievainotajiem.

Vienīgi pateicoties viņas neatlaidīgajai kopšanai, Omitrijs Dmitrijevičs bija atspirdzis līdz tagadējam stāvoklim un tieši tāpēc kļuva Elizabetei Michailovnai nesalīdzināmi dārgāks nekā pirms kontūzijas, kā meistaram dārgs ir paša radītais mākslas darbs, kā mātei dārgs ir bērns.

Tagad Elizabete Michailovna baidījās riskēt un pazaudēt savu vīru pavisam, un, ja ceļot kopā ar viņu uz ziemeļiem tai būtu ieteicis kāds cits ārsts, tā, ilgi neapdomādamās, šādu padomu būtu uzskatījusi par nepiedodamu vieglprātību. Bet Pirogovam Chlapoņina ticēja, kaut arī šī ticība bija pretrunā ar viņas prāta apsvērumiem. Turklāt Elizabete Michailovna ticēja ne tik daudz tāpēc, ka Pirogovs bija slavens ķirurgs, nē: viņš bija spējis tai iedvest savu ticību, ka Dmitrijs Dmitrijevičs, ja vien aizbrauks lauku klusumā, pēc trim mēnešiem būs pilnīgi vesels.

Dzimtenes lauku klusums, kuros pagājusi viņas vīra agrā bērnība, Elizabetei Michailovnai sāka tēloties dīvainos, neskaidros, izplūstošos priekšstatos, miglainos, ne nosakāmos, taču neparasti burvīgos, un, galvenais, viņai šķita, ka šis klusums spēj izdziedināt, spēj izārstēt visas kaites…

Pati Chlapoņina bija dzimusi Kurskā, kur viņas tēvs strādāja kroņa palatā, bet vai Belgorodas lauki un Kurskas lauki nebija vieni un tie paši? Dmitrija Dmitrijeviča dzimtene bija arī viņas dzimtene — un nekādiem citiem laukiem, kā viņai likās, nepiemita tā noslēpumainā un varenā spēja izdziedināt un modināt uz jaunu dzīvi.

Taču jautājums, kā nokļūt līdz šiem laukiem, Elizabetei Michailovnai šķita gandrīz neatrisināms. Vīra tēvocim viņa nosūtīja estafeti, bet estafetei tēvoci vajadzēja sastapt muižā, lai viņš tūlīt varētu atbildēt arī ar estafeti; ja arī pieļautu tādas laimīgas sagadīšanās iespēju, kā lai pārvar šo tālo ceļu, ar ko lai brauc?

Par šo grūto jautājumu Chlapoņina atkal runāja ar Pirogovu jau tieši pirms viņa aizceļošanas uz Karasubazaru.

— Visi pasta zirgi ir aizņemti kroņa darīšanu braucienos, — viņa sacīja. — Atrast kādu vedēju starp iedzīvotājiem būs ļoti grūti… Ar vēršiem vest slimnieku vairāk simtu verstu taču arī nav iespējams!

•— Ar vēršiem nevar, tas tiesa! — Pirogovs viņai jautri atbildēja. — Taču jums labvēlīga pati Fortūna degvīna monopola nomnieka Kokoreva personā, kaut arī viņu jūs varbūt nemaz nepazīstat. Par miljonāru kļuvis Kostromas sīkpilsonis, piejūriešu sektas vecticībnieks, — iedzimts talants, vai ne? Bija lielos draugos ar finansu ministru Vrončenko … Nu, tad redziet, lieta īsumā šāda: šis Kokorevs izrīkojis uz sava rēķina vezumnieku transportu no Maskavas uz Sevastopoli •— ne vairāk, ne mazāk par simt trijjūgiem ar dažādām precēm: cukuru, putraimiem, rīsu u.n citiem produktiem. Simt ragavu, vai ne? Šim kostromietim ir vēriens! Es tikko dzirdēju, ka pirmā partija — divdesmit pieci pajūgi — jau braucot šurp, — ap decembra vidu būšot klāt. Bet visi pārējie ieradīšoties Sevastopolē ap ziemassvētkiem … Bet vai jūs domājat, ka šie trijjūgi atpakaļ brauks tukšā? Nē, tie vedīs no Krimas uz ziemeļiem ievainotos, cik vien varēs uzņemt. Jūs, koleģe, iesniedziet pieteikumu jau uz pirmo trijjūgu, kas, man šķiet, ne vēlāk kā pēc nedēļas ieradīsies Simferopolē — un jūsu ceļojuma jautājums būs nokārtots!

Kokoreva trijjūgi tiešām ceļojuma jautājumu atrisināja tik labi, ka labāk nevarēja vēlēties. Elizabetei Michailovnai tie bija kā pašas Fortūnas dāvana. Pateikdamās Pirogovam par visu, ko tas darījis viņas un Dmitrija Dmitrijeviča labā, Elizabete Michailovna staroja aiz prieka. Atvadīdamies Pirogovs noskūpstīja Chlapoņinai rokas, bet viņa pieskārās ar lūpām pie Pirogova iespaidīgā galvas plikuma un sajuta asu spirta smaržu: lai pasargātos no insektiem, lielais ķirurgs bija paradis katru dienu norīvēties ar spirtu, pie kam no bēdīgiem piedzīvojumiem bija pārliecinājies, ka blusas šo spēcīgo līdzekli pilnīgi ignorē.

Kokoreva trijjūgi tiešām ieradās Simferopolē decembra pirmajā pusē un pa pirmo sniega ceļu devās tālāk uz Sevastopoli.

Nemitīgi rūpēdamās, Elizabete Michailovna ap to laiku jau bija dabūjusi papīru, ar ko viņas vīram bija piešķirts trīs mēnešus ilgs atvaļinājums veselības uzlabošanai, un saņēmusi pat vīra algu, bet ar cienīgās, briļļainās dāmas Aleksandras Petrovnas Stachovičas palīdzību viņai, Dmitrijam Dmitrijevičam un Arscntijam bija nodrošināta vieta pirmajās atpakaļbraucošajās Kokoreva ragavās.

Bet pats galvenais — no tēvoča Chlapoņina bija pienākusi estafete, kas izklīdināja pēdējās šaubas. Uz labu laimi sūtītā Elizabetes Michailovnas estafete neticami laimīgā kārtā bija sasniegusi savu mērķi: adresats izrādījās mājās un atbildēja, ka «ar prieku uzņemšot Sevastopoles cietēju», lūgdams paziņot, kad izsūtīt ciemiņiem pretī uz staciju zirgus.

Šī vēsts no tēvoča, ko Dmitrijs Dmitrijevičs jau sen nebija redzējis, viņu stipri uzmundrināja: slimnieks kļuva žirgtāks un interesējās par visu, kam bija kāds sakars ar ceļojumu, pat par spēcīgajiem, krēpjainajiem Kokoreva zirgiem ar bargām acīm, atsietām astēm un rotaļīgiem zvārguļiem pie iejūgiem.

Arsentijs kā parasti gādīgi rūpējās, lai slimniekam būtu ērtāka un mīkstāka sēdēšana, tas ir, centās Dmitriju 'Dmitrijeviču iekārtot dziļāk ragavās, un Elizabete Michailovna beidzot sāka pilnīgi ticēt Pirogova receptes panākumiem un spēkam.

Saskūpstījusies ar mājiņas saimnieci — vienkāršu sīkpilsoni, kura atvadoties apraudājās, Chlapoņina iesēdās ragavās un rūpīgi ievīstīja segās vīra un savas kājas; paņēmis grožus cimdotajās rokās, biezbārdainais važonis uzķliedza zirgiem, un tie sāka rikšot.

Tā sākās šis «lēciens klusumā», kapa klusumā un Krievijas neaptverami plašo lauku dzimtbūšanas tumsā.

PIEKTĀ D A Ļ А

.

PIRMĀ NODAĻA KAPA KLUSUMS

1.

o Sevastopoles līdz Perekopam cauri Krimai, kurā ārkārtīgi trūka lopbarības, Kokoreva trijjūgi varēja aizbraukt, vienīgi pateicoties militāro iestāžu atbalstam un gādībai. Turklāt vēl piekto Krievijas stichiju — dubļus — beidzot bija uzvarējis sals.

Elizabete Michailovna Chlapoņina, kas, paklausīdama Pirogova padomam, veda savu smagi kontuzēto vīru uz kādu Kurskas guberņas muižu, ceļojuma sākumā izjuta nemitīgas bailes par viņu ik reizi, kad ragavas sašķiebās, draudēdamas slimnieku izgāzt sniegā, ik pie katras grambas, kuru bija pilnīgi pietiekoši, lai ne vien netrūktu pamāta bailēm, bet arī izmisumam.

Taču jau pret pirmās ceļojuma dienas vakaru Elizabetei Michailovnai sāka likties, ka viņa varbūt drīkst cerēt uz zināmu nedrošu iespēju nokļūt kaut vai līdz Jekaterinoslavai, ja arī ne līdz Kurskas muižai. Vecticībnieks Kokorevs, kas savos miljonos bija iedzīvojies ar degvīna monopola atpirkumiem, centās pieņemt darbā tikai nedzērājus, un bārdainais važonis Pachoms, kas

veda Chlapoņinus, izrādījās ļoti kārtīgs, rūpīgs un gādīgs gan pret saviem trim zirgiem, gan aizjūgu un ragavām, gan pret pasažieriem.

Arī ragavās nebija vienkāršas, visiem vējiem un sniegputeņiem pieejamas kuražas, bet ar biezu, pelēku tūbu apsista kibitka. Uz bukas blakus Pachomam sēdēja denščiks Arsentijs, kas pirms izbraukšanas bija paguvis sameklēt ziemas ceļā nepieciešamo plikādas kažoku un, uzvilcis to mugurā, tūdaļ jutās kā laukos, turklāt šo sajūtu vēl pastiprināja ir nepārredzamie sniega klajumi, kas pletās visapkārt, ir kibitkā iejūgto zirgu smaka, ir garā, saderīgā trijjūgu rinda, kuri gribot negribot pārāk nesteidzās, jo zirgiem vajadzēja izturēt vairāk par tūkstoš verstu garu ceļu.

Uzmanīdama savu vīru kā māte bērnu, Elizabete Michailovna redzēja, ka viņš jau paša garā, neparastā ceļojuma sākumā kļūst mundrāks.

Vispirms šis ceļš nemaz nebija tik nomācoši vienmuļīgs, kādi tajos laikos mēdza būt bezgalīgie Krievijas ceļi ziemā. Visur ņirbēja raibas krāsas, visur skanēja moži, varbūt pat jautri trokšņi, jo viss šai ceļā bija mērķtiecīgs, rosīgs, nepieciešams: interventu apdraudētajiem krievu karapulkiem Krimā pa šo ceļu veda karam nepieciešamās kravas.

Dažādas krāsas zirgi, gan mazi un pinkaini lauku kleperi, kurus mīlīgi saukāja par «kaķēniem», gan lieli, dzīslaini pilsētas zirgi; kā ziloņi milzīgie Ukrainas vērši ar gariem ragiem; majestātiski un it kā pat nicīgi no augšas uz leju raudzīdamies, soļoja rūsgani kamieļi ar nokarenām lūpām; jērenēm galvā sēdēja uz vezumiem vai soļoja tiem blakus skaļi važoņi, ģērbušies gan ar sarkanām, gan zaļām jostām sajoztos miecētas ādas puskažociņos un virs cimdiem uzvilktiem ādas dūraiņiem rokās, bet viņu salā apsvilušās sejas kvēloja sārtas kā uguns.

Uz baltā sniega, tumšzaļi vīdēdami, līksmi slīdēja pretī milzīgi stepju siena vezumi, un no tiem plūda tik brīnišķīgs aromats, ka Kokoreva zirgi, to ieelpodami ar savām platajām, karstajām nāsīm, palēnināja soli, purināja galvu, sprauslāja un tiem drebēja visa āda.

Protams, lauvas tiesu no šā siena apēda tie paši lopi, kas sienu veda, — vai nu tie bija vērši, kamieļi vai

zirgi, — taču kāda daļa tika aizvesta arī Krimas armijas zirgiem.

Veda ar masām apsegtus sausiņu maisus, veda putraimus, auzas, saldētus kautus gaļas lopus, pulvera kastes un lādiņus. Ārkārtīgi milzīgais un negausīgais kara vēders visu to prasīja prātu mulsinošos daudzumos, tāpēc šis ceļš bija kā upe palu laikā, — nemitīgi mutuļojošs, trauksmes pilns un pārbagāts.

Un nebija uz tā klusu brīžu un nevarēja arī būt.

Zvārguļiem šķindot, cits pakaļ citam brauca pasta trijjūgi, gan aizsteigdamies garām Kokoreva vezumu rindai, gan joņodami tai .pretī, aizvezdami un atvezdami gan dažādu činu un amatu oficierus, gan citus ar karu saistītus ļaudis.

Ar tīri bērnišķīgu ziņkāri vērodama visu, kas bija redzams uz šā ziemeļu Krimas fantastiskā ziemas ceļa 1854. gada beigās, Chlapoņina bieži ielūkojās arī sava vīra sejā — kā viņš jūtas? Vai to pārāk nenogurdina šis pārmērīgais iespaidu daudzums?

Taču Elizabete Michailovna ar izbrīnu redzēja, ka Dmitrijs Dmitrijevičs gandrīz tikpat bērnišķīgi žirgts kā viņa pati. To viņa vēroja pēc vīra lielajām, pelēkajām acīm, virs kurām uzacis nemitīgi kustējās gan uz augšu, gan leju, un pēc lūpām, kas atsaucās uz daudz ko, kaut arī pavisam bez skaņu.

Dmitrijs Dmitrijevičs it kā pats saprata, ka pa to laiku, kamēr viņš to vai citu iespaidu pagūs ietvert vārdos, tas jau būs pavīdējis garām un tā vietā stājies cits, kam atkal vajadzēs meklēt vārdus trulajā, kūtrajā atmiņā … Un kāpēc vajadzīgi šie vārdi? Vai gan bez vārdu, ar lūpu kustināšanu vien nevar labāk izteikt prieku par to nepārtraukto dažādo brīnumu rindu, ko te izkaisījusi valsts, kas aizstāvas pret ienaidnieka uzbrukumu?

Reiz viņi sastapa arī kādu kājnieku pulku, kas no Gorčakova armijas gāja uz Sevastopoli. Ar iedzīvotāju pajūgiem un ragavām veda zaldātu mantas un atpalikušos zaldātus, bet pats pulks soļoja parastā gājiena kārtībā.

Lai atbrīvotu ceļu Kokoreva vezumiem, vajadzēja nogriezties, tiesa, vēl ne visai dziļajā sniegā. Uz zaldātu durkļu smailēm ļoti spoži zvēroja saule. Silti ģērbušies oficieri jāja zirgos.

Vadu kolonās ejošais pulks virzījās garām ilgi. Elizabete Michailovna tikai šeit, ceļā, īsti labi saprata, cik milzīgs spēks jau ir tikai viens kājnieku pulks pat tad, ja tas nav ne tuvu pilnā sastāvā.

Pēkšņi ceturtā, mazliet atpalikušā bataljona komandierim ienāca prātā uzmundrināt savus nogurušos zaldātus ar dziesmu, un viņš uzsauca:

— Dziedātāji, uz priekšu!

Komandu padeva tālāk. Dziedātāji ņipri, pat jautri izskrēja ierindas priekšā. Tad viens no viņiem, priekšdziedātājs, augstā un skanīgā tenorā uzvilka «Maruseņku».

Ma-aru-seņ-ka kvie-slšus p[ā-va …

Ma-aru-seņ-ka kvie-slšus pjā-va, —

dziesmai pievienojās citi dziedātāji, un tūdaļ, stingrāk piecirzdami kāju, nebēdīgi un braši sāka dziedāt viss bataljons:

E-ekk, Marusja, e-ekk, Marusja tad gulēja slima!…

E-ekk, Marusja, e-ekk, Marusja tad gulēja slima!

Priekšdziedātājs saslējās, atmeta galvu un tikpat skaļā un augstā balsī kā pirms tam, bet jau ar vieglas šķelmības pieskaņu lika noskanēt dzirkstošajā gaisā.

Lūk, jau dakters ar klāt,

Sāk Mašu viņš dziedināt, —

atkal pievienojās dziedātāji, bet pēc viņiem viss bataljons ar maz izkoptām, bet visai skanīgām balsīm nodārdināja:

, Saki, saki, mīļā Maša, kas tev īsti sāp!

Uz to ļoti .smalkā, māksloti meitenīgā balsī priekšdziedātājs atbildēja.

Ai, mugura man sāp …

Ai, galva man sāp! —

žēli vilka dziedātāji, bet bataljons slimnieces sūdzības papildināja:

E-ekk, Mašai liela krūšu kaite,

Viņai gals vai klāt!

No turpmākajiem dziesmas vārdiem Elizabete Michailovna uzzināja, ka ārsts nav bijis neviens cits kā zaldāts un tas, kā jau zaldātam klājas, Masu uzreiz izārstējis no visām viņas kaitēm.

Dmitrijam Dmitrijevičam šī dziesma bija labi zināma, un, klausīdamies tajā, viņš smaidīja, tā sagādādams sievai lielu prieku, jo viņa sen nebija redzējusi vīra lūpas smaidām.

Kad metās jau pavisam tumšs un vezumu rinda apstājās iebraucamā vietā, lai zirgi un ceļinieki varētu atpūsties, Elizabete Michailovna, izjuzdama jaunu prieku, vēroja, ka ceļojuma pirmā diena vīru nemaz nav nogurdinājusi, — gluži otrādi, Dmitrijs jutās daudz možāks nekā Simferopolē, un, saņēmusi vīra roku, lai pārbaudītu kā parasti viņa pulsu, Elizabete Michailovna aizkustinātā balsī vīram teica:

—   Nu, tagad tu pats redzi, kas ir Pirogovs! … Taču jāatzīstas, kad viņš man pateica šo savu … recepti, es nodomāju: vai tikai viņš par mums nezobojas! … Izrādās, ka Pirogovs uzreiz zinājis, ka tu turēsies braši!… Lūk, tas ir ārsts! Lūk, ko nozīmē mcdicinas zvaigzne!

—   Bet tēju … vai tēju te varēs dabūt? — Dmitrijs Dmitrijevičs pilnīgi saprātīgi palūkojās apkārt ar ļaudīm kā bāztin piebāztajā, kaut arī siltajā pasta stacijas istabā.

—   Katrā ziņā, mīļais! Arsentijs jau aizgāja pagādāt, — Elizabete Michailovna viņu nomierināja.

Arī šīs vīra rūpes par tēju viņai sagādāja prieku: parasti katru dienu viņam par tēju vajadzēja atgādināt.

2.

Aiz Perekopa Chlapoņinai jau radās pārliecība, ka garo un grūto ceļu viņas vīrs izturēs un varbūt pat nevajadzēs pamest Kokoreva transportu un uz kādu nedēļu apmesties Jekaterinoslavā, kā viņa bija nolēmusi jau ceļojuma sākumā. Tieši tā pati Dmitrija Dmitrijeviča pavājinātā iespaidu uztveres spēja, kas viņu bija tik ļoti baidījusi, ceļā slimnieku pasargāja no uzbudinājumiem.

Bet Elizabete Michailovna vēroja, ka viņa pati nekad agrāk nebija tik uzmanīgi aplūkojusi visu ceļā sastapto;

kā tagad, kad gribēja izprast, kā visu to patlaban uztver viņas vīrs.

Starp dažādiem viņai jaunajiem atklājumiem Elizabete Michailovna redzēja ari, ka jaunie ozoliņi, kas auga šur tur ceļmalas birzīs, stāvēja ar visām lapām, kaut ari jau bija ziema. Tiesa, šīs lapas jau bija sausas, brūnas un izskatījās cietas, kā no skārda, taču drosmīgi turējās pie zariem par spīti stiprajiem vējiem un sniegputeņiem, bet veco ozolu zari jau bija kaili.

Kur radās šīm lapām spēks tik stipri turēties pie saviem zariem? Viņa nosprieda: koku jaunums. Elizabetes Michailovnas iztēlē tāds pats jauns ozols tagad šķita arī viņas vīrs, un tā jau bija gatava ticēt Pirogova vārdiem, ka Dmitrijs Dmitrijevičs pārcietīs viņam uzbrukušo nejaušo ziemu, ticēt, ka agrākā veselība atgriezīsies pie viņa reizē ar jaunu pavasari, — ar nākošā, piecdesmit piektā gada pavasari.

% Netālu no Dņepras vienā iebraucamajā vietā viņi sastapa kādu artilērijas kapteini, ģērbušos siltā šinelī ar zvērādas apkakli, kādus Krimā neviens nevalkāja, un Dmitrijs Dmitrijevičs, ilgi uz kapteini noskatījies, beidzot sievai teica:

— Pervušins, vai ne? … Paskaties …

Artilerists tiešām izrādījās Pervušins, kas kopā ar viņas vīru bija dienējis Ņižņijā, un Elizabete Michailovna priecādamās brīnījās, ka viņas vīrs spējis pazīt Pervušinu, kas bija galvu tik rūpīgi apsējis ar bašliku, ka no visas sejas varēja redzēt tikai viņa nespodrās ģimnāzistā mundiera pogu krāsas acis ar apledojušām skropstām, ļoti stipri uztūkušo, sarkano degunu un apsarmojušo ūsu galu.

Pervušins nebrauca uz Sevastopoli, bet uz Nikolajevu, un no šejienes viņam vajadzēja nogriezties pa citu traktu, taču viņš ļoti dzīvi, tāpat kā visi, kas brauca no tālās aizmugures, interesējās par to, kas notiek Krimā un Sevastopolē; uz viņa jautājumiem atbildēt jau vajadzēja pašai Elizabetei Michailovnai, jo vairāk tāpēc, ka iztaujāšanai laika nebija daudz, bet Pervušinam gribējās zināt visu.

Sās sarunas laikā Dmitrijs Dmitrijevičs tikai māja ar galvu, piekrizdams visam, ko sieva stāstīja tā bijušajam biedram, taču arī šī ilgstošā, sasprindzinātā uzinanība Elizabetei Michailovnai bija negaidīta un šķita ļoti nozīmīga.

Viņi draudzīgi atvadījās, un Pervušins tik sirsnīgi novēlēja Chlapoņinam drīz atveseļoties un tik cieši piespieda pie viņa sejas savu sarkano, uztūkušo degunu, ka tūliņ kļuva mīļš Elizabetei Michailovnai, un nezin kāpēc tieši tagad viņa cieši nolēma Jekaterinoslavā neuzkavēties, bet braukt ar Kokoreva karavanu tālāk uz Chlapoņinkas muižu.

Par to, kad viņi aptuveni varētu nokļūt pasta stacija, kas atradās verstis trīsdesmit no Chlapoņinkas, estafete jau bija nosūtīta no Simferopoles; taču, lai būtu drošāk, Elizabete Michailovna no Jekaterinoslavas nosūtīja otru estafeti, jo tur ierašanās laiku gala stacijā bija iespējams aprēķināt diezgan noteikti: kļūdīties varēja ne vairāk kā par vienu dienu.

Izbraukuši cauri Charkovai, Chlapoņini jau nonāca savā dzimtajā pusē.

Brūnlapaino ozolu birzis un nelieli mežiņi tur mainījās ar priežu jaunaudzēm, iestādītām smiltājos, lai tos nostiprinātu. Biežāk gadījās redzēt žagatas. Apvidus kļuva gravains, jo netālu stiepās iDoņecas krīta kalnu grēda.

—   Kāpēc gan jums, kundzenīt, jā, nudien, manā kibitkā neaizlaist līdz Maskavai! — atvadoties no saviem pasažierei mazā pasta stacijā, kautrīgi smaidīdams milzīgajā bārdā, ieminējās Pachoms.

Arī Arsentijs, drūmi raudzīdamies apkārt, viņam piebalsoja:

—   Zin, var gadīties, ka arī zirgus nevarēs Sagaidīt, tad, redz, sēdi tik un nīksti!

Taču viņš bija maldījies: ar paklāju polsterētās, plašās kamanās viens otram priekšā iejūgtu divu labu zirgu pāris Chlapoņinus gaidīja jau kopš paša rīta.

3.

Kungu mājai bija ar māla un kaļķu kārtu noziests meldru jumts. Kad Chlapoņini piebrauca pie tās, bija atkusnis, kuplā sniega sega uz jumta kusa, un gar zemajām sienām kā mirdzoši stalaktiti karājās milzīgas, rūsganas lāstekas, veidodamas it kā ledus pāļu žogu, kam jāsargā pret uzbrukumiem šeit dzīvojošā tēvoča Chlapoņina miers un pārticība.

Elizabetei Michailovnai nebija agrāk nekāda priekšstata par to, kā izskatās māja, kurā dzimis viņas vīrs, un tagad, redzēdama šo zemo, kaut arī garo, plašo pārtikušu ļaužu māju, viņa jutās nepatīkami pārsteigta.

—   Vai tas ir kungu ērbeģis vai saimes ļaužu māja? — viņa jautāja kučierim Frolam, kas tieši uz šo māju vadīja savu divjūgu.

—   Erbeģis, kā nu citādi, — Frols mazliet pabrīnījās. — Zināma lieta, tā kungu māja …

Pastāstīt ko vairāk viņam nebija iespējams: pie lieveņa vajadzēja piebraukt strauji un lepni, bet tajā pašā laikā vajadzēja prast veikli novadīt pajūgu ap rožu dobēm un vēl kaut kādiem ar mašām aptītiem, vārīgiem augiem mājas priekšā, nenodarot tiem nekādus bojājumus.

Elizabete Michailovna jautājoši paskatījās vīram acīs, un viņš, juzdams pilnīgi saprotamu uzbudinājumu, piebraucot pie dzimtās ligzdas, sievai klusu atbildēja:

—   Tā pati māja … jā … arī jumts tas pats.

Divi lieli, pinkaini, melni suņi riedami metās pie kamanām, piespiezdami Frolu atgaiņāties ar pātagu, pēc tam vairāki saimes ļaudis — kazaciņš kalpone, sarkanā kleitā ģērbusies sieva ar lielām, uz augšu savilktām krūtīm, — visi reizē izskrēja pa durvīm uz pazemā, tikai divus pakāpienus augstā, bet plašā lieveņa un steidzās cik ātri spēdami pa kūstošo sniegu atsprādzēt kamanu segu un palīdzēt viesiem izkāpt. Beidzot, gluži kā nogaidījis īsto brīdi, uz kāpnēm parādījās arī tas, pie kā viesi bija atbraukuši, — Vasilijs Matvejevičs Chlapoņins.

Viņš iznāca no mājas, ģērbies tāpat, kā bija sēdējis istabā, bez cepures, mugurā biezs, zaļš, ar vāverādiņām apšūts chalats, kājās silti plīša zābaki. Vasilija Matvejeviča Chlapoņina kailo pieri pa pusei aizsedza iesarkanie, no kreisās uz labo pusi nosukātie mati, bet pliko pauri — matu sasukājums no labās uz kreiso pusi, kāpēc tēvoča Chlapoņina galva izskatījās diezgan neparasta.

Bet viņa nelielā, acīm redzot brāļadēla un tā sievas atbraukšanu gaidot, rūpīgi noskūtā seja Elizabetes Michailovnas acu priekšā, kura uzmanīgi raudzījās viņā, uzreiz atplauka, un tajā atmirdzēja vismaigāko radniecības jūtu siltums, tikko Dmitrijs Dmitrijevičs uzkāpa uz lieveņa.

Jau gatavojoties braukt uz šejieni, Elizabete Michajlovna mēģināja, taču nekādi nevarēja pat aptuveni iedomāties, kā pēc tik ilga šķiršanās laika, kurā tie nebija sarakstījušies, noritēs pārestības cietušā brāļadēla un pārestību darītāja tēvoča sastapšanās, kurš tik centīgi b:ja rūpējies par sava radinieka īpašumu, ka tas bija pilnīgi izgaisis, gluži kā tālo jaunības dienu sapnis.

Par šo pašu jautājumu Elizabete Michailovna bija ļoti bieži domājusi arī brauciena laikā; viņai likās neticami, ka sastapšanās varētu noritēt labi.

Taču Pirogovs, parakstīdams viņas vīram savu «recepti», nezin kāpēc nebija piekritis braucienam uz Kijevu; gluži tāpat viņš būtu noraidījis arī ceļojumu uz Jekaterinoslavu, Charkovu vai Maskavu: pēc Pirogova vārdiem, vienīgi laukos bija rodams Dmitrijam Dmitrijevičam nepieciešamais dziedinošais balzams.

Bet sastapšanās, divu naidīgu cilvēku sastapšanās, kāda tā varētu būt?

Izrādījās, ka tēvoča un brāļadēla sastapšanās noritēja tik mīļi, ka labāk nevarēja vēlēties. Neaizmirsīs godbijīgi paklanīties Elizabetei Michailovnai, tēvocis apsveica brāļadēlu ar ciešu, asarainu radinieka skūpstu.

Jā, viņš, šis Vasilijs Matvejevičs, pārmērīgā priekā pat neliekuļoti apraudājās! Arī visa viņa seja bija gluži slapja no asarām, kad tas beidzot pagriezās pret Elizabeti Michailovnu, lai noskūpstītu tās roku augstāk par cimdu un pēc tam, paņēmis zem rokas, viņu pirmo ievestu savā mājā, bet pēc tam palīdzētu ieiet brāļadēlam, kas, aizstāvot Sevastopoli, bija kontuzēts un nespēja brīvi rīkoties ar roku, kāju un mēli.

4.

Tas, kam Elizabete Michailovna ticēja, domādama, cik dziedinošu iespaidu uz Dmitriju Omitrijeviču atstās viņa atgriešanās tā bērnības pasaulē, tiešām piepildījās viņas acu priekšā.

Tikko atpūties pēc ceļa, Dmitrijs Dmitrijevičs — tas notika jau otra dienā pēc atbraukšanas — pats bez viņas palīdzības, steberēdams un turēdamies ar veselo roku pie sienām, apstaigāja vairākas istabas mājā pa to laiku, kamēr tēvocis bija aizņemts kaut kur saimniecībā.

Protams, viņa nepameta vīru bez gādības, taču centās turēties nomaļus un būt nemanāma. Elizabete Michailovna uzmanīgi vēroja, kā viņš apskatīja tapetes un pārvilka pār tām ar roku, acīm redzot cenzdamies atcerēties, vai uz sienām vēl tās pašas tapetes, kādas bija toreiz, pirms gadiem septiņpadsmit… Ja reiz jumts bija palicis tas pats, tad arī tapetes varēja būt tās pašas, protams, izbalējušas, cik tām pa šo laiku vajadzēja izbalēt.

Ar strauji pukstošu sirdi Chlapoņina vēroja, ka Dmitrijs Dmitrijevičs, paņēmis no galda vai etažeres kādu greznuma nieciņu — porcelānā statueti vai perlamutra gliemežvāku, — ilgi aplūkodams, to grozīja pirkstos un beidzot saudzīgi nolika agrākajā vietā, lai tūlīt paņemtu citu. Varbūt viņš šos mazos, pēc izskata nenozīmīgos priekšmetus līdz pēdējam plankumiņam un izliekumam bija pētījis bērnībā .. .

Ieraudzījis kādu vecu, neizskatīgu sarkankoka postamentu ar augstām kājiņām, Dmitrijs Dmitrijevičs ilgi nevarēja no tā aiziet. Viņš raudzījās uz postamentu plaši ieplestām, aizgrābtības pilnām acīm un atskatījās tikai tāpēc, lai ieraudzītu kādu, ar ko varētu dalīties savā priekā.

Elizabete Michailovna saprata, ka tai jāpieiet pie vīra, un tā piegāja. Saņēmis rokā vienu no bronzas gredzeniem, kas atradās virs postamenta, viņš sievai satrauktā balsī teica:

— Nu, tu arī… tu arī tāpat! — Pie tam viņš Elizabetei Michailovnai norādīja uz otru tādu pašu gredzenu blakus pirmajam.

Pēc tam, raudzīdamies uz sievu mazliet viltīgi kā burvju mākslinieks, viņš pavilka gredzenu, arī Chlapoņina pavilka, — postamenta virsējais dēlis pāršķīrās, un no postamenta dibena pacēlās vēl viens dēlis — vidējais, — iznāca galdiņš, turklāt uz šā vidējā dēļa atradās divas rindas vara stativu pudeļu, glāžu un glāzīšu ielikšanai.

—   Galdiņ! — Dmitrijs Dmitrijevičs svinīgi teica. — Tas — galdiņ … Kā tad tur bija, nu, kā?

Dmitrijs Dmitrijevičs sāka kustināt pirkstus, pūlēdamies atcerēties grūtos vārdus, bet viņa pateica priekšā:

—   Galdiņ, klājies!

—  Galdiņ… jā! .. . Galdiņ, klājies! — Dmitrijs Dmitrijevičs ar pūlēm, bet apmierināti atkārtoja.

Pēc dzērienu galdiņa viņš ik uz soļa atrada tam labi pazīstamus priekšmetus, bet, kad nonāca līdz virtuvei, sastapa arī labi pazīstamu sievu, savu aukli Feklušu. Dmitrijs Dmitrijevičs viņu atcerējās jau kā vecenīti, bet visi mājnieki un arī viņš pats nezin kāpēc to bija saukuši gluži kā jaunu meiteni par Feklušu. Tagad aukle jau bija pavisam veca, ap gadu astoņdesmit, viņas galva drebēja un sarežģītu grumbu rakstiem klātā, dzeltenā sejas āda bija nevarīgi noļukuši; vienīgi acis joprojām spīdēja un raudzījās žirgti.

Dmitrijs Dmitrijevičs šajā vecenītē nebūtu pazinis savu aukli, tāpat kā viņa nepazītu šajā ūsainajā, karā sakropļotajā oficierī to zēnu, ko kādreiz bija vadājusi aiz rokas un nēsājusi klēpī. Bet Feklušai pateica, ka atbraucis jaunais .kungs Mitja, un aukle pirmā pacentās viņu «pazīt», bet pēc tam jau arī Dmitrijs Dmitrijevičs atcerējās un «pazina» savu aukli.

Vīra sastapšanās ar veco aukli Elizabetei Michailovnai šķita tik aizkustinoša, ka pat viņa, kas centās tik modri izturēties šajā viņai neizprotamajā mājā, sajuta, ka acis kļūst valgas un pēkšņi aizklājas it kā ar miglu.

Bet tad vecā sieva pēkšņi izbijusies nočukstēja:

—   Kungs atnāca! — un savam vecumam neparastā veiklībā izmanījās pa durvīm.

Dzirdi viņa nebija zaudējusi: tiešām no parādes durvju lieveņa puses atskanēja Vasilija Matvejeviča balss.

Elizabete Michailovna jautājoši paskatījās uz vīru, nevarēdama saprast, kas Feklušu izbiedējis, un veda Dmitriju Dmitrijeviču atpakaļ viesistabā, kur drīz pēc tam ienāca arī Vasilijs Matvejevičs, noņēmis priekšnama bebrādas cepuri ar plīša virsu, novilcis savu lapsādu puskažociņu un augstos ādas puszābakus, ar kuriem bija staigājis pa savu muižu, izdarīdams saimniecības rīta pārbaudi.

—   A-a, jau .kājās! Un pie labas veselības? … Ļoti loti… ļoti patīkami! … Patīkami, ka esat piecēlušies un jūtaties pie labas veselības! — tēvocis Chlapoņins viss staroja, skūpstīdams Elizabetes Michailovnas roku un skaļi nobučodams brāļadēlu uz vaiga. — Nu, redz, tagad varam arī kafiju padzert!

Lai arī cik liela bija lauku iedzīvotāja ziņkāre par Sevastopoles aplenkšanu un visu Krimas karu, tā tomēr jau bija apmierināta vakar, viesu atbraukšanas dienā.

Protams, Vasilijs Matvejevičs bija rūpīgi gādājis, lai, pēc viņa domām, pa ceļam krietni vien izbadējušos viesus labi paēdinātu un pēc tam' noguldītu atpūsties, kas pēc tik gara ceļa bija nepieciešami, tomēr tajā pašā laikā viņš ciemiņus tikpat nerimtīgi iztaujāja, uzdodams arvien jaunus un atkal jaunus jautājumus.

Atbildēt, protams, vajadzēja Elizabetei Michailovnai, bet tēvocis, raudzīdamies uz brāļadēlu, bieži un bēdīgi kratīja galvu, klusā balsī lādēdams frančus un angļus:

—   Ai, kas par ļaundariem, kas par ļaundariem, ko viņi pastrādājuši! … Redz, tiem rīmām nepietiek ar to, kas pieder pašiem, — citu labuma iekārojuši! Kas par neliešiem!

Elizabete Michailovna nekādi nebija varējusi izprast, vai tēvocis tiešām žēlo viņas Mitju un kā tai pret tēvoci Chlapoņinu būtu labāk izturēties.

Tagad *3c pastaigāšanās svaigajā ziemas gaisā tēvocis izskatījās aizraujoši pacilāts: viņš žestikulēja, gorīdams visu augumu, kaut kā dīžājās, pat stāvēdams uz vietas; no viņa dvesa aizturēta enerģija, un pat tēvoča rokas, ko viņš nemitīgi berzēja, bija spilgti sarkanas kā zosu tēviņa pleznas. Tēvoča augums bija mazliet lielāks par vidēju, bet sakumpis; taču arī šis sakumpums tagad viņam piešķīra tāda cilvēka izskatu, kas gatavojas drosmīgi lēkt pāri kādai barjerai.

Kafiju ienesa tā pati kalpone, kas vakar bija palīdzējusi viesiem izkāpt no kamanām; taču tēvocis saskatīja kaut ko nepieļaujamu veidā, kā viņa nolika glāzes uz galda; viņš pēkšņi izslējās taisns un, sakniebis lūpas, palūkojās uz kalponi ar tik nozīmīgu skatienu, ka tai gandrīz izkrita paplāte no rokām.

Taču šis starpgadījums ātri paslīdēja garām kā mākonītis pa skaidrām debesīm. Cienādams viesus ar mājas cepumiem, tēvocis Chlapoņins Elizabetei Michailovnai pēkšņi jautāja:

—   Sakiet, mīļā, — kādi ir jūsu ieskati par medicīniskajām dēlēm?

—   Par dēlēm? — Elizabete Michailovna brīnījās par šādu jautājumu.

—   Jā! Par parastajām medicīniskajām dēlēm! Es jautāju jums tāpēc, ka, iedomājieties tikai, vēl nesen runāju ar kādu ārstu, un viņš, vai zināt, dēļu noderīgumu apšauba… Jā! Ap-šau-ba, nejēga! Es pat biju spiests viņam pateikt: «Man žēl, jaunais cilvēk, jūsu vecāku, kas savu sūri grūti pelnīto naudiņu izdevuši par jūsu skološanu! . ..» Redz, arī tagad es uztraucos, tikko par to sāku domāt!

Elizabete Michailovna pasteidzās tēvoci nomierināt:

—   Kā tad var šaubīties par dēļu noderīgumu? Sevastopolē cilvēki par dēlēm gatavi maksāt lielu naudu un Simferopolē arī.

—   Nu redziet, nu redziet! — tēvocis uzreiz salēcās.

—   Dēļu nepietiek… Ārsti paraksta dēles, bet tās ļoti grūti dabūt.

—   Aha! Redz, kā! Redz, kā! Grūti dabūt! Bet es, redz, šeiten nostūrī dzīvodams… apēdiet, lūdzu, šo sārteno rausīti! … Man, redz, ienāca prātā doma, nu … audzēju!

—   Ko audzējat?

—   Dēles!

Vasilijs Matvejevičs ar uzvārētājā skatienu nezin kāpēc palūkojās vispirms uz savu brāļadēlu, pēc tam uz Elizabeti Michailovnu.

Pat Dmitrijs Dmitrijevičs izbrīnā savilka uzacis uz augšu un jautāja:"

—   Dēles? … Vai tad … vai tad var?

—   Aha! Redz! Tur jau ir tas āķis! Izrādījās, ka pavisam labi var! No kā tad dēles īsti pārtiek? — No asinīm! Sūc citu asinis un no tā arī pārtiek… Redz, man arī iešāvās galvā: sak, vai es, maza prāta cilvēciņš, nevarētu sākt ar šīm dēlēm tā, lai no tām varētu izsūkt arī sev kādu labumu!

To pateicis, viņš veikli savilka savas noskūtās lūpas tādā kā piesūceknī un ar zoss pleznām līdzīgajām, sarkanajām rokām pavēdināja pie tā gaisu. Šai brīdī

Vasilijs Matvejevičs deli atgādināja maz, bet Elizabetef Michailovnai pēkšņi likās, ka viņš pārsteidzoši līdzīgs: zirneklim, kas uzglūn mušai, un, nemierīgi raudzīdamās uz viņu, Chlapoņina jautāja:

—   Bet kā jūs tās dēles audzējat?

—   O-o, kā! Tas jau garš stāsts! Vai jūs medicīniskās dēles esat labi apskatījusi? Vai ar tām jums nav gadījies rīkoties?

—   Nē, nav gadījies, kaut arī strādāju hospitālī, tačur tādā laikā, kad tur nevienam nebija vaļas par dēlēm domāt, noņēmāmies tikai ar operācijām un tad arī vēl nespējām ar visām tikt galā.

—   Kur tad īsti nebija tā laika par dēlēm domāt? — Tēvocis mazliet sašļuka.

—   Kanonades laikā … kad arī pašā hospitālī krita lodes.

—   Ahā! Tā! Tas iespējams. Lasīju, lasīju. Kanonade! Tā, zināms, pavisam cita lieta, tādā reizē jau pat tēvu un māti var aizmirst, kur nu vēl dēles … Tas saprotams … Bet vai tad tiešām neviens no jūsu ārstiem Mitjas ārstēšanai neparakstīja kādu ducīti dēļu, ko likt pie pakauša … vai arī pie rokas un kājas? Nu jā, jūs jau teicāt, ka dēles tur bijis grūti dabūt, tad jau es visur saprotu!

Viņš paberzēja rokas, atgāzās pret krēsla atzveltni,, savilka seju koncentrētā izteiksmē un, it kā gatavodamies nolasīt veselu lekciju, turpināja:

—    Dēles — tās man ienāca prātā jau toreiz, kad «Severnaja Pčela» rakstīja: «Ja Napoleons III ticis par ķeizaru, tad jāgaida karš!…» īsi un skaidri! Gluži kā komēta ar divām astēm! Ja jau reiz, domāju, gaida karu, tad būs vajadzīgs daudz dēļu! Šīs divas lietas viena ar otru man galvā sasaistījās tā, ka ne vaļā dabūt. Bet, kad ķeizars kņazu Menšikovu nosūtīja pie turku sultānā, es pats sev teicu: «Rīkojies!» Nu, tad arī piecdesmit trešā gada pavasarī sāku rīkoties. Dēles, domāju, kur tām patīk dzīvot? Vai purvos? Labi . .. Vai man kāds purvs ir? — Ir gan, kā tad nu nebūs! Bet vaī mana purvā ir mediciniskās dēles? Redz, tad nu arī izrādījās, ka dēļu audzēšana, varētu teikt, nav tik vienkārša! Zirgu dēles bija, bet medicinisko, kā likts, nebijai: Redz, ar kādām grūtībām sadūros pašā sākumā: medicinisko dēļu nebija, — tātad vajadzēja tās kaut kur ieaudzēšanai dabūt un pec tam ieaudzēt. Zirgu dēle, vai zināt, tā ir iezaļgani melna un augumā liela, bet medicīniskā — tāda izskatīgāka un gaišākas krāsas, un te uz vēderiņa viņām tāds dzeltenīgs zīmējums, — lai būtu uzskatāmāk, tēvocis ar «pirkstu novilka pa savu vesti un pavisam šķelmīgi palūkojās uz Elizabeti Michailovnu. — Ja dēlei uz vēdera ir sešas dzeltenīgi sārtenas svītriņas, tad tā arī ir dziedniecības dēle! Pati drošākā zīme! Lai arī dēle būtu zirgu dēles krāsā un pat lielumā, ja tikai ir šīs svītriņas. Tad atkal radās jautājums: mans purviņš — varētu to saukt arī par ezeriņu — tā patālu no mājas, bet dēles nav vienkārša lieta, tās pastāvīgi jāuzmana, bet, ja nu reiz jāuzmana, ■tad vajadzētu audzēt tepat mājas tuvumā … Ar vārdu sakot, liku izrakt dārzā tādu dīķīti; liku tur dibenā samest meža sūnas un kūdru, pavēlēju visapkārt gar krastu ierakt gluži veselus purva ciņus, — ar vārdu sakot, iekārtoju dēlēm īsti piemērotu vietiņu! Sak, augļojieties un vairojieties, mīļās, prieciniet saimnieka sirdi!

—   Bet kur jūs ņēmāt dēles ieaudzēšanai? — Elizabete Michailovna jautāja.

—   Nopirku, ziniet, tādas jau lietotas, — tās, protams, man izmaksāja lētāk nekā pavisam svaigas, bet man jau vaislai, — vai tad nav vienalga? . . . Lai dēles .man vasarā no karstuma nenobeigtos, liku gar krastu apstādīt baltos vītolus, vītoli ātri aug un, liekdamies pāri ūdenim, met ēnu. Bet, lai arī ziemā man būtu dzīvas dēles, ierīkoju tādu kā dēļu oranžēriju — siltumnīcu, un apkurinām to, cik nu varam un spējam, kaut ari tā, kā izrādījās, iznāk lieli papildu izdevumi. Bet ko lai dara — ja reiz esi ilksīs jūdzies, tad velti vairs sūdzies. Gan bārdu purinu, bet kurinu. Šo savu uzņēmumu varu jums izrādīt kaut vai šodien. Tiesa, pats jau tikko tur biju, — ar mūsu cilvēkiem bez pieskatīšanas nevar: ja vien ko palaidīsi neievērotu, viss aizies pie velna' Bet jūsu dēļ varu vēlreiz uz turieni nostaigāt, — it kā pavisam aizmirsis savu brāļadēlu, Vasilijs Matvejevičs nolieca galvu uz Elizabetes Michailovnas pusi. — Bet pagaidām tikai īsos vārdos paskaidrošu, kā viss tur iekārtots. Blakus dīķim ir izrakta un ar grodiem izbūvēta liela, asi dziļa bedre, trīs asis plata un četras gara … Nu, tāda kā peldētava, bet virs bedres uzcelta māja, īsta māja ar lieliem logiem, lai tai dieva radībai, dēlēm, netrūktu gaismas, citādi jau viņas tumsā var nobeigties … Skārda krāsns un cauri visai mājai skārda dūmvadi! Siltumnīca! … Odens nesasalst, saule pa logiem spīd tīri kā vasarā! Augļojieties un vairojieties, mīļās, prieciniet saimnieka sirdi!

—   Nu, bet… vai tad vairojas arī? — Dmitrijs Dmitrijevičs, kas bija uzmanīgi klausījies, vaicāja.

—   Bija pieaugums! — tēvocis svinīgi atbildēja. — Bija! Un zinātāji saka, ka liels! Ar lepnumu varu sacīt: tagad man no simt piecdesmit dēlēm jau savairojušās līdz vairākiem tūkstošiem!

Kādu brītiņu Vasilijs Matvejcvičs cieta klusu, it kā izbaudīdams pats savu vārdu efektu, tad atkārtoja jau apvaldītākā un rāmākā balsī:

—   Jā, tūkstošiem … Bez tam jau man vajadzēja ari šo to palasīties par dēlēm, — kā nu citādi? Citādi nevar. Un, lūk, es pārliecinājos, ka Linejam [23] taisnība, jā, Linejam bija taisnība, kad viņš dēles pieskaitīja pie tiem tārpiem, kas dzimst dzīvi. Dēlēm piedzimst dzīvas, mazas dēlītes, — iedomājieties tikai, mīļā Elizabete Michailovna! Un krietni daudz: līdz trīsdesmit gabalu vienai mātītei! Redz, cik auglīgas izrādījās! Un mātīte visas jaundzimušās dēlītes uz sava ķermeņa nes pasildīties saulītē, to esmu noskatījies pats savām acīm! Bet dēles jau nevar tā peldēt kā, piemēram, ķīši vai vēdzeles, nē! Man tām vajadzēja sagādāt iespēju pasildīties saulītē un sildīt savus mazuļus. Sim nolūkam es ieliku ūdenī parasta zedeņu žoga lomu, un uzdevums bija atrisināts! Žoga loms peld gluži kā plosts pa upi, bet pie tā jau var pieķerties kaut pieci simti dēļu, kaut vai vesels tūkstotis. Uz žoga loma arī pavēlēju salikt purva ciņus, lai dēlēm būtu, tā sakot, pierasti apstākļi. Jaunās dēlītes kā tārpiņi — turas ar astītēm pie māmiņas, bet pašas par to daudz gaišākā krāsā. Kādu nedēļu mātīte jaunās dēlītes tā nēsā sev līdzi, bet pēc tam šie draņķi tai saka: «Adjū, māmiņ, tagad jau mēs māksim peldēt pašas uz savu roku!»

Šā dēļu mīlētāja balsī Elizabete Michailovna saklausīja pat aizkustinājumu, un, lai pārliecinātos, vai tiešām tas ir aizkustinājums, viņa teica:

—   Es dzirdēju, ka ievainotie oficieri Sevastopolē maksājuši par dēlēm imperiālu gabalā un tomēr nav varējuši dabūt, cik vajadzējis.

Izdzirdis par imperiālu, tēvocis uzreiz salēcās.

—   Nu, redziet, redziet, ,kāda man doma iešāvusies galvā, vai ne? Te taču, no vienas puses, labums cilvēcei, acīm redzams labums, visiem saprotams … izņemot to muļķi, par kuru jums jau stāstīju; bet, no otras puses, — tas taču vesels kapitals, padomājiet paši! No tūkstošiem dēļu var savairoties desmitiem tūkstošu, bet no desmitiem — simti tūkstošu … Un pēc tam miljoni, vai ne? Mi-li-jo-ni! — Viņš aizklāja acis ar roku, it kā tās būtu apžilbinājusi kāda debesu parādība, un pagrozīja pat galvu. — Miljoni, vai tad tas kaut kas neiespējams! Un, ja par katru dēli es tepat savās mājās, tā sacīt, ražošanas vietā, saņemtu… ne jau nu imperiālu, protams, bet tikai pašas valdības noteikto kroņa cenu, arī tad es varētu kļūt, kā mēdz teikt, par ķēniņa sievastēvu un Rotšilda kūmu, vai ne? Ko? … Vienkārši un skaidri!

5.

Pēc brokastīm Vasilijs Matvejevičs viesus tiešām veda uz savu dēļu audzētavu — uz plašu māju, kas no ārienes izskatījās tīri glīta, bet iekšā ļoti noslēpumaina.

Šo māju uzraudzīja «bumbuļu» Timofejs, kas tā bija iesaukts, lai viņu varētu atšķirt no otra Timofeja, staļļa puiša, un trešā Timofeja — «Tatara», kurš nemaz nebija tatars, bet kādreiz jau sen, jaunībā, stiepdams kungu mājā smagu nastu, piemirsis noņemt cepuri — viņam vienkārši abas rokas bijušas aizņemtas — un tāpēc arī dabūjis no Vasilija Matvejeviča šo palamu.

Šis trešais Timofejs bija namdaris, bet pirmā Timofeja bumbulis — tumšsarkans puns vistas olas lielumā — rēgojās caur šķidro, gaišo bārdeli zoda sānos.

Elizabete M iailovna ievēroja, ka šis Timofejs bija pārāk rosīgs un it kā pilnīgi viņam, bet nevienam citam uzticētā dēļu uzraudzīšanas darba svarīguma apziņas varā. Turklāt viņam piemita acīm redzot nepārvarams paradums pastāvīgi sacīt vārdiņu «koe?».

Atvedis viesus un ar sajūsmu izrādīdams tiem savu dēļu audzētavu, tēvocis Chlapoņins starp citu pastāstīja, ka bedrē esot tekošs ūdens, — «citādu ūdeni dēles necienī», — bet, lai dēles no savas vannas neaizrāpotu, ūdensvadu caurulēm priekšā esot aizlikti vara režģi.

—   Nu, paskaidro kungiem, kāpēc es tērējos, pirkdams vara režģus, — dzelzs režģi, piemēram, būtu izmaksājuši daudz lētāk, — Vasilijs Matvejevičs Timofejam teica.

—   Koe? — sakratījis matus, Timofejs noliecās uz Vasilija Matvejeviča pusi, un varēja likties, ka Timofejs lāgā nedzird; taču viņš tūlīt izslējās taisns, nostājās stingri kā ierindā un, gluži kā no galvas iemācījies, atbildēja: — Aiz tā paša iemesla vara režģi, ka tie daudz noderīgāki! Dzelzs režģi sarūsēs, sadrups, un kas tad var iznākt? Visas dēles mēģinās no šejienes tikt projām un tad arī aizies… Bet vara režģis, tas no rūsas nebīstas.

—   Nu, redziet, kāpēc vara, — Vasilijs Matvejevičs ar uzvarētāja skatienu palūkojās uz Elizabeti Michailovnu. — Bet pasaki, — kādu tu šeit uzturi temperaturu?

—   Koe? Kādu jūsu žēlībai labpatika temperaturu nosacīt ziemas laikam, tādu arī noturu: lai būtu pēc termometra divpadsmit, bet ne mazāk par to, tikai, kad malka sāk aši degt, — tad no trubu karstuma reizēm uzskrien pat līdz divdesmit pieci.

—   Redz, te arī termometrs, — Vasilijs Matvejevičs pamāja uz sienu, taču Elizabete Michailovna tikai paskatījās uz to pusi, bet nepiegāja pārbaudīt.

Mājai bija trīs lieli logi, tāpēc gaismas netrūka, bet tumšais, gandrīz melnais ūdens tomēr šķita bezdibenīgs un baigs, un šo baiguma sajūtu vēl pavairoja ūdenī peldošā saliņa ar purva ciņiem uz tās.

Dmitrijs Dmitrijevičs, arī acīm redzami izbrīnījies, aplūkojis griestus, sienas, ūdeni un ap to visās četrās pusēs noliktās laipas, beidzot teica:

—   Bet stallis?

—    Koe? — sapurinājis matus, Timofejs noliecās uz

viņa pusi un ar pašcieņu atbildēja: — Stallis, kungs, tas, kā sacīt jāsaka, pavisam citā vietā!

Kad tēvocis, paņēmis brājadēlu zem rokas, veda tam rādīt stalli, Elizabetei Michailovnai likās, ka vajadzētu pajautāt par kaut ko tādu, kas viņai bija labāk saprotams.

—   Bet kā iespējams skārda krāsni kurināt tā, lai siltums ilgi turētos ap divpadsmit grādiem?

—   Vajadzēja jau noturēt uz divpadsmit, bet vai tad uz šiem neliešiem var droši paļauties? Viņš reizēm sakurina tā, ka dūmvadi nokaist sarkani kā uguns, net pa naktīm dažreiz ūdens tikko neaizsalst! Bel krāsns, lai arī tā skārda, iekšpusē izmūrēta ar ķieģeļiem, krāsns siltumu turēt var, bet tas nelietis jau pa nakti guļ un nekurina!

—   Bet kāpēc tad īsti vajag kurināt?

Šis jautājums tēvoci tik ļoti pārsteidza, ka viņš pat uzreiz apstājās.

—   Kā-ā tā, kāpēc? Tāpēc, mīļā, lai dēles paliktu dzīvas arī ziemā!. Pircēji taču atbrauc arī ziemā … Man liekas, ka arī ziemā slimniekiem jāliek dēles.

—  A-a, lūk, kā! Tātad jums no šiem audzēkņiem jau atlec arī savs labums?

—   Arī citiem cilvēkiem atlec, — Vasilijs Matvejevičs kautri piebilda.

Kad viņi nonāca pie staļļa, Elizabetei Michailovnai tas nelikās nekas vairāk kā stallis, bet uz viņas vīru stallis atstāja pavisam citādu iespaidu.

Tāpat kā dzīvojamā māja, stallis bija veca, gara. zema, ar meldriem jumta ēka, un virs tā durvīm stāvēja no ģipša lieta zirga galva. Bērnībā viņš pats šai galvai bija nodauzījis vienu ausi, tās trūka arī tagad. Divas steliņģu rindas, virs ejas starp steliņģiem pie sijām aukliņās pakārtas nošautas vārnas; mazi, šauri lodziņi, jo zirgiem nevajadzēja tik daudz gaismas kā dēlēm, — viss bija tāpat, kā viņš bija pieradis šeit redzēt sen, bērnībā.

225

Dmitrijs Dmitrijevičs stāvēja aizmirsies, kā apburts, un viņam pašam likās dīvaini, sajūtot, ka šī staļļa asā smarža, tik pierasta un mīļa viņa, artilerista, sirdij, nezin kāpēc atmiņās saistās ar ziedošu liepu smaržu un neskaitāmu maijvaboļu šalcošo dūkšanu …

15 —

Šis liepas agrāk bija stāvējušas tepat sāņus no staļļa — vairākas lielas, vecas liepas kupliem zaru kroņiem, bet tagad pagriezies viņš tās vairs neredzēja: liepas bija nocirstas un arī celmi izrakti. Bet zem atkusnī noplakušā sniega varēja nojaust agrāko laukumu, kurā viņa tēvs bija mīlējis dzīt jaunos pusasiņu zirgus pa apli, turēdams tos valgā.

Dmitrijs Dmitrijevičs bērnībā arī pats bija skraidījis pa straujo, divgadējo, īskrēpjaino kumeļu iemīto riņķveida celiņu, un toreiz viņam likās, ka tas skrien tikpat ātri kā jaunie zirgi jebkurā gaitā.

Diena bija tik silta, ka visur pilēja lāstekas, spīdēja rudas peļķes, skaļi čivināja zvirbuļi un mūžīgais staļļa piederums — pinkains, zaļacains, netīri balts āzis stāvēja pie vārtiem un gremodams sildījās saulē.

Dmitrijs Dmitrijevičs pēkšņi nezin kāpēc ļoti skaidri atcerējās kādu senu pavasara vakaru, kad ziedēja liepas un visapkārt dūca maijvaboles. . . Toreiz viņam bija gadi pieci, ne vairāk. Viņu mājā nezin kādēļ bija daudz viesu ar bērniem. Un tad kāda ņipra, gadus desmit veca meitenīte ar zeltainu bizīti, kurā bija iepīta gaišzila lenta, nostādīja sev apkārt visus bērnus un ar ļoti stingru, bet dīvainā kārtā ļoti patīkamu pirkstiņu bikstīja katram krūtīs, dziedošā balsī skaitīdama:

Kachin-Michin, uz kā stāvi,

Vai tie dzelzu stabi prāvi?

Apinal-apvalts. Ar ko apkalts?

Zelta birgā pakavs mirgo.

Sišel-vej, ārā skrej!

Kam pieskārās šis meitenītes pirkstiņš, izrunājot pēdējo vārdu «skrej», tam vajadzēja izskriet no apļa, un skaitīšana ar noslēpumainajiem vārdiem «Kachin-Michin» sākās no jauna, kamēr beidzot meitenītes priekšā vairs bija palicis tikai viens puisītis; tad meitenīte atlēca no viņa, un puisītim vajadzēja viņu ķert, — bet kā gan lai mazie bērni spētu noķert žiglo meiteni, kas prata skriet kā stirna?

Bērni skraidīja, klaigāja, cik spēja, gaisā virmoja staļļa, liepu, jaunās, zaļās zāles un meitenes zeltainajā bizītē iepītās gaišzilās lentītes smarža .. . Kūtrajā atmiņā pēkšņi un spilgti pamirdzējusī seno dienu aina

bija tik burvīga, ka Dmitrijs iDmitrijevičs pat nejutās., pārsteigts, ļoti skaidri atcerēdamies visus arī tagad, tāpat kā toreiz, nesaprotamos vārdus: «Kachin-Miclūn», «apmal-apvalts», «zelta birgā», «šišel-vej», — bet šos bērnu burvestības vārdus viņš bija dzirdējis vienīgi tajā vakarā un nekad vairs vēlāk.

Kad viņi iegāja stallī, tur kučieris Frols, drukns, sarkanmatains, ap gadu četrdesmit vecs, Dmitrijam Dmitrijevičam pilnīgi svešs cilvēks, kopā ar staļļa puisi Timofeju, kam pēc izskata varēja dot tikpat daudz gadu kā Frolam, — ar skrāpjiem un sukām tīrīja tos pašus lielos, melnos zirgus, ar kuriem Chlapoņini bija atbraukuši no pasta stacijas.

Un tagad, kad Dmitrija Dmitrijeviča atmiņā bija neatvairāmi sākusi skanēt dīvainā, bet mīļā meitenītes dziesmiņa, viņš piegāja pie viena no lielajiem meļņiem, uzsita ar delnu zirgam pa kumbru un, jautri smaidīdams, teica:

—   Nu tu, apmal-apvalts, ar ko apkalts, ko?

Šos vārdus viņš norunāja, nemaz nestostīdamies, pat ļoti ātri, ar ko ārkārtīgi pārsteidza Elizabeti Michailovnu.

—  Mi-tja?— viņa tam jautājoši teica, savilkdama uzacis uz augšu, bet Dmitrijs Dmitrijevičs, viņai labsirdīgi uzsmaidīdams, saņēma savā rokā sievas rādītāja pirkstu un, biknīdams ar to sev krūtīs, noskaitīja gluži kā tā meitenīte ar gaišzilo lentu matos:

Kachin-Michin, uz kā stāvi, Vai tie dzelzu stabi prāvi? …

Visas piecas bērnu dienu prieka un siltuma apdvestās rindiņas Dmitrijs Dmitrijevičs noskaitīja ne vien bez viņam parastās stostīšanās un pauzēm, bet pat ar zi-, nārnu izteiksmi, ka pat Vasilijs Matvejevičs saprata, ka nupat viņa klātbūtnē ar brāļadēlu notikusi kāda ļoti nozīmīga pārvērtība. <

Viņš pat uzskatīja par nepieciešamu uz Elizabetes Michailovnas milzīgo prieku, kas .staroja viņas »sejā, atsaukties ar kādu jautru vārdu un, viegli, tēvišķīgi apskāvis viņas plecus un noliecis pie tās galvu, kurā bija bebrādas cepure, rotaļīgi teica:

—   Lūk, ko dara manas mazās dēlītes! Man tikai;

vajadzēja kādu pusstundu par tām jums pastāstīt — un jau redzu, mana mīļā, kāds no tā labums! Bet ja pieliktu kādu ducīti izsalkušu dēļu kaut vai uz minūtēm desmit, vai ne?… Ko?… O, man liekas, ka mūsu Mitjam tas spētu darīt daudz laba!

Runājot arī tēvoča seja izskatījās jautra, taču viņš izjuta zināmu nemieru, kam arī bija sakars ar ļoti patīkamām pagātnes atmiņām.

6.

Sūtīdama no Simferopoles estafeti tēvocim Chlapo-' ņinam, Elizabete Michailovna nebija tik daudz domājusi par savu vīru, cik par to, lai, kā mēdz teikt, viņas sirdsapziņa Pirogova priekšā būtu tīra. Viņa neticēja, ka Dmitrijam Dmitrijevičam tikšanās ar tēvoci, kas viņu bija aplaupījis, spētu sagādāt kaut vismazāko prieku, un tāpat arī nebija pārliecināta, ka tēvocis būs ar mieru paša aplaupīto brāļadēlu kā ievainotu dzimtenes aizstāvi uzņemt savā mājā līdz viņa varbūtējai, bet apšaubāmajai atspirgšanai.

Pēc vīra nostāstiem Elizabete Michailovna zināja, ka viņa tēvs, atvaļināts rotmistrs, dzīvojis uz laukiem, bet tēvocis tajā laikā strādājis Iekšlietu ministrijā Pēterburgā; vēlāk arī tēvocis, neuzkalpojis līdz augstākai dienesta pakāpei, no darba ministrijā izstājies.

Dmitrija Dmitrijeviča vectēva muiža bijusi sadalīta starp viņa abiem dēliem; vecākais, Dmitrijs Matvejevičs, pārvaldījis arī jaunākā brāļa Vasilija muižas daļu un sūtījis tam naudu uz galvaspilsētu.

Tad nomirusi Dmitrija Matvejeviča sieva, Mitjas māte, kurš toreiz bijis kadets kādā no jaunākajām klasēm, bet drīz pēc tam ar neārstējamu kaiti saslimis arī Mitjas tēvs, un pēc viņa nāves par Mitjas aizbildni, pilnīgi dabiski, iecelts viņa tēvocis.

Lūk, tad arī tēvocis parādījis, cik labi pārzina krievu likumus, tas ir, tajos laikos valdošās augstāko, vidējo un pat zemāko ierēdņu patvaļības. Tikušas safabricētas dažādas parādzīmes un pat it kā Vasilijam Matvejevičam izdoti Mitjas tēva vekseļi, un ap to laiku; kad Dmitrijs Dmitrijevičs paaugstināts par praporščiku, pienācis tiesas lēmums par viņam piederošās muižas daļas pārdošanu, lai varētu samaksāt tēvocim «parādu».

Turpināt prāvošanos ar tik labu likumu pazinēju nākošajā instancē, bet pēc tam varbūt arī augstākajā bez krietnas sumas skaidrā naudā ierēdņu piekukuļošanai nav bijis ko domāt, jo Dmitrijs Dmitrijevičs saņēmis tikai algu; bet viņa tēvocis ar jaunu machinaciju palīdzību pratis ūtrupē iegūt sava brāļa muižas daļu un tādā veidā apvienot sadalīto Chlapoņinku savās rokās.

Kā izrādījies, Vasilijs Matvejevičs bijis tik izmanīgs blēdis, ka nodomājis noapaļot savas muižas robežas ar diezgan lielu zemes gabalu uz sava bagātā un pat diezgan iespaidīgā kaimiņa īpašumu rēķina un izvedis arī šo nodomu.

Pa aplinku ceļiem Mitjas tēvocis uzzinājis, ka viņa bagātajam kaimiņam nav savas zemes plāna, un ar to Vasilijam Matvejevičam pieticis, lai uzsāktu pret kaimiņu tiesā prāvu, apgalvojot, ka tā zemnieki sākuši apstrādāt divi simti trīs desetinas viņam, Chlapoņinam, piederošas zemes.

Prāva bijusi nepārprotami muļķīga, un tā uz šo procesu raudzījies arī bagātais Chlapoņina kaimiņš, taču viņš nav pazinis vīru, kas prāvu uzsācis, un, pats aizbraukdams uz ārzemēm, pilnvarQjis savas muižas pārvaldnieku aizstāvēt tiesā viņa intereses. Taču arī viņa muižas pārvaldnieks izturējies kā liels kungs, bet Chlapoņins nekautrējies nodibināt gandrīz vai draudzīgas attiecības ar vietējiem policijas ierēdņiem — pristavu un apriņķa policijas priekšnieku.

Kad Zemes tiesa pieprasījusi zemes plānus un izrādījies, ka Chlapoņina bagātā kaimiņa muižas kantori plānu nav, tiesa nolēmusi uzdot vietējam pristavam savākt liecības no apkārtnes iedzīvotājiem. Lūk, tad ari virsroku guvis tēvocis Chlapoņins! Viņa piekukuļotais pristavs sapulcinājis lielu pūli vietējo iedzīvotāju, bet Vasilijs Matvejevičs tos dzirdījis uz sava rēķina.

Notikusi homeriska plītēšana, un, taisnību sakot, tēvocim Chlapoņinam tā izmaksājusi diezgan dārgi, toties īpaši pilnvarotie devuši piedzērušajiem zemniekiem parakstīt tādas liecības, kādas vajadzējis Chlapoņinam; dzērāji liecības arī parakstījuši, un uz šo apkārtnes iedzīvotāju liecību pamata pristavs atzinis par pareizu divsimt trīs desetinu vietā piegriezt Chlapoņinkas zemei tūkstoš divdesmit četras desetinas, visu meža zemi, pie kuras piederēja arī blēdīgā prāvnieka iekārotais zemes gabals.

Tikai tad kundziskais muižas pārvaldnieks sapratis, ka prāva nav tik vienkārša, un sācis rīkoties. ViņŠ iesniedzis pārsūdzību Zemes tiesā, un tā pristava lēmumu atcēlusi, bet tēvocis Chlapoņins Zemes tiesas spriedumu pārsūdzējis Apriņķa tiesā, un tur prāva atkal Izspriesta viņam par labu. Tad pie šās lietas ķēries pats Chiapoņina kaimiņš un iesniedzis pārsūdzību Civillietu palatā. Izmantodams savus sakarus, viņš prāvu vinnē^ jiš, bet tēvocis Chlapoņins aizbraucis uz Pēterburgu, kur viņam vēl bijuši paziņas starp agrākajiem darba biedriem, un tur, ģērbies gandrīz vai skrandās, sācis Senātā raudulīgi sūdzēties, ka, nelikumīgi atņemdams tam pēdējo īpašumu, bagātais kaimiņš viņu galīgi izputinājis. Lūgšanās un sakari līdzējuši: Senāts prāviniekiem licis priekšā savu īpašumu robežas noteikt, labprātīgi vienojoties. Kaimiņš, kam nebeidzamā prāvoša: nāš apnikusi, bijis ar mieru atdot Chlapoņinam pusi no 'strīdīgā meža zemes gabala, lai reiz tiktu vaļā no šā zirnekļa. Chlapoņins pačinkstējis, pasūrojies par cilvēku alkatību, taču galu galā piekritis un sācis apskatīties, vai nevarētu vēl kaut -ko noraut un pievienot savai zemei no citiem kaimiņu īpašumiem.

Drīz vien viņš tādu zemes gabalu sameklējis un uzsācis jaunu procesu, kas patlaban turpinājās trešajā instancē, taču bija cerības, ka arī šī prāva beigsies tikpat labvēlīgi kā pirmā: tajos laikos robežu lietas bija tikpat tumšas kā mediešu, pečeņegu vai polovciešu vēsture, un tāpēc strīdos par zemes īpašumu tiesībām nekad netrūka pietiekami daudz neskaidrību, kuras varēja interpretēt gan šā, gan tā.

Valodas par šādām tēvoča machinacijām pa aplinku ceļiem nonāca arī līdz Dmitrijam Dmitrijevičam, un viņš par tām bija stāstījis sievai. Kad Simferopolē radās jautājums par braucienu uz laukiem, Elizabete Michailovna nekādi nevarēja samierināties ar nepatīkamo iespēju ilgāku laiku viesoties tāda radinieka mājā un •brīnījās, ka vīrs pret braukšanu necēla iebildumus. To viņa izskaidroja ar Dmitrija Dmitrijeviča apatiju pret visu, kas notika pasaulē.

Taču vēl mazāk Elizabete Michailovna saprata tēvoci Chlapoņinu, lasīdama viņa atbildes estafeti. Tēvoča izturēšanos pret viņiem abiem Chlapoņina nesaprata ari tagad. Viņa tikai apņēmās neatlaidīgi paciest visu, lai ari būtu nezin cik grūti, jau pirmajā dienā redzēdama, ka Pirogovam nezin kāpēc izrādījusies taisnība, ka lauku dzīve tiešām un neapšaubāmi labvēlīgi ietekmē vīra atveseļošanos.

7.

Līdz Dmitrijam Dmitrijevičam bija aizklīdušas valodas, ka viņa tēvocim, kas oficiāli nebija precējies, esot ģimene un viņš par to pat zināmā mērā rūpējoties, tāpēc Elizabete Michailovna domāja, ka laukos viņai ar vīru būs jādzīvo ģimenē, kaut arī tā būtu mazliet savdabīga.

Braucot no stacijas, izjautāt par to kučieri Frolu viņai likās neērti, bet, ieraudzījusi vīra tēvoci dzīvojam acīm redzot pierastu vecpuiša dzīvi, Chlapoņina jutās pārsteigta.

Druknā sieva ar augstu saceltām krūtīm, kura Chlapoņinus bija saņēmusi, — viņu sauca par Stepanidu, — izrādījās tēvoča saimniecības vadītāja. Stepanida rīkojās pa virtuvi un māju, bet no pārējām saimes sievietēm atšķīrās tikai ar to, ka ģērbās mazliet tīrāk, bija manāmi druknāka un viņas pazemā, sulīgā, mazliet piesmakusī basa balss skanēja pavēloši.

Tajā pašā dienā, kad tēvocis Chlapoņins viesiem rādīja savu dēļu audzētavu, Stepanida viņam jautāja:

—   Vai jūs, kungs, nesāksiet kravāties vai arī uz Charkovu nemaz nebrauksiet?

—   Vācies, vācies projām ar to kravāšanos! — Vasilijs Matvejevičs dusmīgi atrūca. — Plijas virsū ar savu Charkovu, kad atbraukuši viesi!

Elizabete Michailovna dzirdēja šo sarunu caur viņai ar vīru ierādītās guļamistabas durvīm un piemērotā brīdī jautāja Stepanidai, uz kurieni tās kungam bijis nodomāts brauciens, ko viņi ar savu ierašanos aizkavējuši.

— Kā tad nu tā — uz kurieni? Kur tad citur, kā pie viņas, pie savas Margaritas Karlovnas, — Stepanida aizsmakušā balsī pusčukstus nošņāca.

Runādama tāpat pusčukstus, viņa tomēr diezgan sīki pastāstīja, ka Margarita Karlovna esot kāda ierēdņa atraitne; tās vīrs, ar kuru Vasilijs Matvejevičs kādreiz Pēterburgā kopā strādājis, sajucis prātā un ievietots vājprātīgo namā, bet Margaritai Karlovnai pa šo laiku no Vasilija Matvejeviča jau piedzimuši trīs bērni, kas, protams, nesaucoties viņa, bet prātā jukušā ierēdņa Reusova vārdā, jo Margaritas Karlovnas laulība nav tikusi šķirta un līdz pat Reusova nāvei viņa bijusi tā likumīga sieva. Kad Vasilijs Matvejevičs apmeties muižā, viņš palīdzējis savai draugaļai pārcelties uz dzīvi tuvāk pie sevis — uz Charkovu, kur viņa ar nelielo, vīra izkalpoto pensiju audzinot bērnus un atvērusi nelielu veļas šūšanas darbnīcu; Vasilijs Matvejevičs viņu šā tā atbalstot, taču vienīgi ar lauku produktiem, bet ne ar naudu; produktu aizvešanu kungs reizēm uzticējis Stepanidai, tāpēc arī viņa visu zinot, citādi kaut ko izpētīt būtu grūti, jo tēvocis Chlapoņins, kā izrādījies, draugaļu uz savu muižu nekad neesot aicinājis. Pats gan viņš laiku pa laikam, it īpaši ziemā, braucot uz Charkovu un nodzīvojot tur pa nedēļai vai arī ilgāk, — šī guberņas pilsēta no Chlapoņinkas bija daudz tuvāk nekā Kurska. Tagad jau tēvoča Chlapoņina bērni esot pieauguši, bet par viņu likteni tas neinteresējoties, atstādams to pilnīgi viņu pašu un gadījuma ziņā. Tomēr Jaungadu viņš vienmēr gribot pavadīt savas «nelikumīgās» ģimenes vidū, lai tieši pulksten divpadsmitos svinīgi paceltu šampanieša kausu uz saviem nākošā gada panākumiem … Bet tagad bija tieši 30. decembris — tuvojās jaunais, 1855. gads.

Pusčukstus stāstīdama dažus sava kunga intimās dzīves noslēpumus, resnā Stepanida šo to laika trūkuma pēc arī noklusēja. Bet tajā pašā dienā Elizabetei Michailovnai nejauši gadījās dzirdēt, ka kazaciņš Fedjka Stepanidu sauca par māmiņu un izskatījās aizdomīgi līdzīgs Vasilijam Matvejevičam gan pēc matu krāsas, gan sejas vaibstiem. Bet mazliet vēlāk viņa redzēja vēl kādus piecus saimes ļaužu bērnus, kuriem gan bija dažādas mātes, bet tie visi izskatījās stipri līdzīgi

Fedjkam; nesatricināmajā melnzemes novada lauku klusumā Vasilijs Matvejevičs nepārprotami pūlējās pavairot savu dzimtļaužu skaitu un pats centās «uzlabot» viņu sugu.

Gatavojoties uz Jaungada svinībām sakarā ar brāļadēla un viņa sievas atbraukšanu, Vasilijs Matvejevičs sacēla diezgan lielu kņadu. Tika kauti dažādi muižā audzētie lopi un mājputni, vienīgi dēles atstāja mierā; cepa un vārīja, pildīja un gatavoja pīrāgus, vārīja galertu, rīvēja mārrutkus …

Spriežot pēc lielās rosības virtuvē, Elizabete Michailovna domāja, ka vakarā sabrauks daudz viesu, taču laiks gāja, pienāca vakars, bet uz viesu saņemšanu mājā neviens negatavojās. Beidzot uz viņas jautājumu, vai kādi viesi būs, Vasilijs Matvejevičs svinīgi un ar uzsvaru atbildēja:

— Mana mīļā, esmu paradis šo dienu sagaidīt tikai savas ģimenes pulciņā! Jaungada vakarā uzņemt kādas svešas personas man nav nekādas vēlēšanās!

Tēvocis padevīgi pielika roku pie sirds un nolieca uz viņas pusi galvu ar sirmojošo, iesarkano matu mākslīgo sasukājumu.

Raugoties uz Vasilija Matvejeviča svinīgo seju un redzot, cik ilgi viņš tausta savu sirdi caur samta vesti, varēja nodomāt, ka viņš gatavojas atzīties savam brāļadēlam, ka reiz tam apzinīgi nodarījis nežēlīgu pārestību, bet tagad to dziļi nožēlo; ka jau ar pirmo jaunā gada dienu viņš sagatavojies sākt jaunu dzīvi; ka, atbildēdams uz brāļadēla estafeti ar lūgumu atbraukt, viņš jau toreiz nolēmis tam atdot tēva muižas daļu; ka žēli lūdz brāļadēlu viņam piedot, lūdz raudzīties iecietīgi uz viņa cilvēciskajām vājībām un trūkumiem, lūdz aplaimot viņu, dodot iespēju izlabot savu vainu ar nerimtīgām rūpēm par brāļadēlu, asiņainā kara upuri, kara, ko ienaidnieki sākuši pret Krieviju …

Nevarētu apgalvot, ka šai vakarā Elizabete Michailovna tā domātu par Vasiliju Matvejeviču, — viņas institūtā pavadītie gadi jau bija tālu aiz muguras, — bet viņa tomēr gaidīja, ka pie šampanieša glāzes tēvocis mazliet atmaigs, atcerēsies savu brāli, Dmitrija Dmitrijeviča tēvu, pastāstīs kaut ko par mazo kadetu Mitju, par viņa tik pāragri mirušo māti… Tieši ar «ģimenes pulciņa» pieminēšanu Vasilijs Matvejevičs ierosināja šo Elizabetes Michailovnas minējumu rindu, jo vairāk tāpēc, ka viņa sajuta tajos kaut ko tādu, kas spētu varbūt pat pilnīgi atmodināt viņas vīra pa pusei snaudošo apziņu.

Kad bija jau vēls vakars, viņi trijatā sēdās pie diezgan grezni klātā galda. Bija pat atnesti ziedi no siltumnīcas — hortenziju pušķi un sārtas primulas māla podos. No vāzes ar ledu, kura stāvēja uz otra galda, raudzījās tradicionālo šampanieša pudeļu zeltītie kakli.

Pamezdams acis gan uz šīm pudelēm, gan viesiem, tēvocis Chlapoņins sāka jautri stāstīt:

— Es pazinu kādu savādnieku, īstenu valsts padomnieku, kas bija aizrāvies ar kolekciju līdz prātā jukšanai. Un ko tad viņš krāja? šampanieša pudeļu korķus! Uz katra korķa, protams, ir savs zīmogs — franči uz to nadzīgi, — kādas markas šampanietis, kāda gada, — un, ak vai, kā tas viss viņu interesēja! Lai kur arī dzertu šampanieti, viņš klāt! Šo savādnieku varēja pat nemaz nepacienāt ar šampanieti, viņš neapvainojās, bet, kas attiecas uz ko-o-orķiem, tad, lūdzu, nemetiet ārā, bet uzdāviniet viņam! Nu, ko tur ar dāvanām! Tie tikai sīkumi! Viņš traktieros pirka korķus no visiem sulaiņiem! Dienests viņam bija tāds, ka pa lielākai daļai vajadzēja braukāt apkārt — revizijas un inspekcijas. Tā nu šis savādnieks, lai kur arī aizbrauc, vispirms laižas uz traktieri vai arī skrien uz restorāniem, lai ātrāk dabūtu korķus, citādi vēl kāds ņems un — he-he-he — nocels viņam no deguna! Ņems un nopirks šos viņa dārgumus! … Arī tad, ja kāds pie šā savādnieka aizgāja dienesta darīšanās, viņš tam pierunāja pilnu galvu! Vienmēr stāstīdams tikai par šampanieša pudeļu korķiem, viņš ar savām runām varēja cilvēku vai traku pataisīt! Kur un kādus tam izdevies iegūt, cik daudz un kādu gadu, kādu firmu. Sa-vādnieks! … Desmit skapjus bija piebāzis ar šiem korķiem! Valstsvīrs! īstens valsts padomnieks! Dažs labs varētu nodomāt, ka viņam tajos desmit skapjos visu valstu likumu krājumi, bet tur tikai pēc šķirnēm sakārtoti korķi! He-he-he-he!

Smiedamies Vasilijs Matvejevičs atgāza galvu, izstiepa zodu uz priekšu, un likās, ka pavisam aizver acis, taču Elizabete Michailovna juta, ka pa ļoti šaurajām plakstiņu spraudziņām viņš uz to raugās ārkārtīgi uzmanīgi, tikai uz viņu, bet ne uz Dmitriju Dmitrijeviču. Bet viņa pati uzmanīja savu vīru un redzēja, ka tas tikpat uzmanīgi lūkojas uz savu tēvoci, gluži kā redzētu pilnīgi svešu cilvēku.

— Varētu jautāt, kāpēc ar tiem korķiem viņš tā aizrāvās, ka pat aizmirsa savus uz-de-vu-mus, — tēvocis bēdīgi turpināja, pēkšņi pārtraukdams smiešanos un kļūdams ne vien nopietns, bet pat it kā sašuzdams.

Bet viņa uzdevumi bija ārkārtīgi svarīgi: dažādu valsts iestāžu revizija, taču vienmēr iznāca tā — vajadzēja tikai parādīt viņam kādu retāku korķi, un ar tO' pašu arī visa revizija bija cauri! Sagrābis tādu korķi saujā, viņš aizmirsa visu! Bet kas tad ir cilvēka uz-devums, mīļā Elizabete Michailovna, — uzdevums… tas ir viss! Esiet tik laipni, ēdiet, mīļi lūdzu! Klausieties, ko stāstu, bet paši ēdiet! Mitja, neapsmādē! Te viss, kas tev priekšā uz galda, mūsu pašu — Chlapoņinkā ražots, izņemot vienīgi šampanieti! — Vasilijs Matvejevičs pārlaida acis visam, kas stāvēja uz galda, un ar lepnumu atkārtoja: — Viss! … Muižnieks dzīvo pasaulē tādēļ, lai no zemes iegūtu visu, ko vien iespējams no tās iegūt, tas arī ir muižnieka uzdevums! Bet kas tad īstenībā pašos pamatos ir muiža?… Miniatūrā veidā muiža ir vesela valsts! Valsts — lūk, kas ir muiža! Bet valsts nemitīgi karo ar kādu citu valsti. Varētu jautāt, — vai tāda karošana ir pilnīgi likumīga? … Taču valstis to dara kopš senseniem laikiem — un nekas. Tāpēc iznāk, ka pilnīgi likumīgil Vienu cilvēku citi ļaudis var ir tiesāt, ir notiesāt, var, piemēram, pat katorgu piespriest. Bet veselu valsti? Tiesā, cik gribi, valstij visa tiesāšana bijusi nebijusi, valsts par to neliekas ne zinis. Vienīgi ar to var valsti nosodīt, ja to sakauj karā un kaut ko tai atņem cīņā … Redz, man uz mata tāpat iznāk ar muižu. Karo šīs miniatūrās valstiņas savā starpā, un, kura kuru uzveiks, tas dieva rokā!

Elizabete Michailovna pārsteigta klausījās vii^a vārdos. Tēvocis runāja pavisam ko citu, nekā viņa bija domājusi dzirdēt vecgada vakarā «ģimenes pulciņā». Bet Vasilijs Matvejevičs raudzījās uz viņu ar tai neizprotamas pašcieņas un savas taisnības apziņas pilnu skatienu. Lai kaut ko tēvocim atbildētu, viņa teica:

—   Jā, arī tagad Krimā karo vairākas valstis, to mēs redzējām paši savām acīm.

—   Aha! Krimā! Lūk-lūk! — tēvocis kļuva daudz žirgtāks, it kā viņa ar šo nenozīmīgo repliku būtu tam daudz palīdzējusi. — Taisni par to mēs arī tūdaļ runāsim! — viņš spēcīgi paberzēja rokas, kaut arī istaba bija silta. — Vēl nesen lasīju «Invalidā», ka angļi gribot Krimu pataisīt par savu koloniju, bet frančus piedabūjusi, lai tie izvilktu viņiem no uguns kastaņus. Redziet, valsts sev meklē kolonijas… Nu, bet kā tad ar muižu? … Ja no visām pusēm to spiež, ka pat rokas nevar izplest, par ko tad var domāt muiža? Vai arī par kolonijām?… Zināms, par kolonijām tās nesauc, bet, redz, ja kaut kur, teiksim, citā guberņā, kur zeme lētāka, piepirktu kādu noderīgu zemes gabalu, tas taču ar likumu nav aizliegts … Nu, redziet, dārgā Elizabete Michailovna, un tu, — tu, Mitja, tāpat, — jūs bijāt Krimā, bet Krimā karo, mums uzbrukuši neģēļi, bet mēs, mēs taču ar savu varonību, mēs taču galu galā Krimu nosargāsim, vai ne? Nosargāsim vai nenosargāsim, sakiet bez aplinkiem kā radiniekam!

—   Nosargāsim! — izskatīdamies pilnīgi noteikts, Dmitrijs Dmitrijevičs tēvocim ļoti stingri un nešaubīdamies atbildēja it kā uz labi pazīstamu jautājumu.

—   Tātad nosargāsim? Aha! Lūk, tas ir pareizticīgā karavīra svēts solījums!… Nosargāsim!… Uz to iedzersim! — Vasilijs Matvejevičs ielēja atvērtajā mutē glāzīti mājās gatavota liķiera un, neko neuzkodis, it kā steigdamies pabeigt savu domu, turpināja: — Tādas pašas ir arī manas domas!… Bet es pazīstu dažus, kas par to šaubās, mazticīgie! Un iedrošinās pat apgalvot pretējo! Bet tagad es gribētu jums abiem jautāt: vai art Krimā ir tādi mazticīgie starp muižniekiem, kuri pat savām muižām atmetuši ar roku un tagad netur tās ne graša vērtas, ko? Vai tādi ir?

—   Domāju, ka tādu atradīsies diezgan daudz, — Elizabete Michailovna atbildēja.

—   Aha! Tā tā! Pat daudz? Patīkami dzirdēt… Nu,, redz, ko: vai jūs, mīļā, varbūt nepazīstat kaut vai divus trīs tādus muižniekus, lai es varētu uzsākt ar viņiem sarakstīšanos vai pat nosūtīt pie tiem savu pilnvarnieku, lai viņi varētu būt tik prātīgi… tik prātīgi un tūlīt pat savas muižas pārdotu, bet es, muļķis, varbūt sagudrotu viņiem piedāvāt pienācīgu cenu par viņu nekur nederīgajiem īpašumiem, kam nav nekādas vērtības, vai ne? Par dzimtcilvēkiem, kas varbūt jau aizbēguši kur kurais!

Beidzot pateicis savu acīm redzot ilgi loloto nodomu, Vasilijs Matvejevičs izslējās taisns, viņa acis izspiedās no gaļīgajiem plakstiņiem, iepletās un iezibējās tik koncentrēti kā būrī ieslodzītam vanagam.

Tikai tagad Elizabete Michailovna saprata, kāpēc tēvocis Chlapoņins tik labprāt bija atsaucies uz sava brāļadēla estafeti: ar tā paša brāļadēla Mitjas palīdzību, kuru viņš jau bija aplaupījis, Vasilijs Matvejevičs gribēja galīgi izlemt savu drosmīgo nodomu un kļūt par «koloniju» īpašnieku Krimā, kuras varētu nopirkt par smiekla naudu.

Šis atklājums lika Elizabetei Michailovnai nodrebēt aiz riebuma, taču, paskatījusies uz vīru, viņa savaldījās. Saņēmusies viņa pat pūlējās atcerēties dažus Krimas muižnieku vārdus.

—   Pie Kačas liela muiža ir Mordvinovam, — viņa sacīja, ar pūlēm meklēdama vārdus. — Pie Belbekas — Bibikoviem … Eipatorijas apkārtnē — Revelioti…

—   Nu, redz, nu, redz, jūs jau tur, mīļā, laikam daudz muižnieku pazīstat! — Vasilijs Matvejevičs ar visu augumu noliecās uz viņas pusi. — Un visiem laikam dūša papēžos, un visi laikam no Krimas aizlaidušies, bet es, lai tad arī notiek, riskētu, jā! Man netrūktu dūšas, un, protams, pārvedot parādus, ar kādiem tās muižas apgrūtinātas, viņi varētu ar mani noslēgt darījumu, kas būtu izdevīgs viņiem, nevis man, viņiem un turklāt visādā ziņā! Bet, kas attiecas uz mani, tad tas ir risks! Bet man patīk riskēt! Ne jau velti jaunības gados esmu kalpojis iekšējo lietu un ārējās bezdarbības ministrijā, kā tolaik mēdza teikt! Arēji nevienam ne vārda, mēle aiz atslēgas, bet, kas attiecas uz manām iekšējām lietām, tad šeit, — viņš sev piedauzīja ar pirkstu pie pieres, — reizēm notiek svarīgas pārrunas un strīdi! Bet kādi tad ir mūsu muižnieki šeit manā apkārtnē? Es visas viņu būšanas skaidri redzu un zinu! Viņiem pa simt govju, bet pašiem sava sviesta nav, — pērk pilsētā! Viņu govis zīda teļus, — kur tad lai celtos piens un sviests? Bet paši tikai trenkā zaķus pa saviem laukiem un pa ziemu aizlaižas uz pilsētu — un tad pie čigānietēm! Dzīvot uz mūsu planētas un būt par krievu — tas, mana mīļā, ir viens no visgrūtākajiem uzdevumiem. Bet, ja tev pieder vēl liels zemes gabals, — tad tas ir visgrūtākais, kas vien var būt! … Taču esmu ar mieru šo uzdevumu uzņemties un… uzņemšos! Jūtu, ka tā pildīšanai spēka man netrūkst!

Vasilijs Matvejevičs raudzījās kā uzvarētājs un tikai, uz Elizabeti Michailovnu; ar savu kontuzēto brāļadēlu viņš acīm redzot nemaz nerēķinājās.

Uz galda vizoši nospodrinātos, augstos svečturos, sprēgādamas un noliekdamas uz dažādām pusēm liesmu mēlītes, dega četras sveces. Kad tām nodega atskāres, Vasilijs Matvejevičs uzkliedza: «Fedjka-a!» — un no priekšnama ēdamistabā tūdaļ ieskrēja sarkanmatainais kazaciņš ar šķērēm, veikli nogrieza apdegušos dakts galiņus un pēc tam tūdaļ atkal aizsteidzās uz savu vietu priekšnamā.

—   Tikko sāka klīst valodas par karu, •— Vasilijs Matvejevičs lielā pacilātībā turpināja, — es, es uzreiz kļuvu ļoti uzmanīgs! … Vajadzēja pārdot jaunās ražas kviešus, bet es nepārdevu… Lai varētu nokārtot maksājumus, tikko tuvojās ziema, pārdevu lopus, bet kviešus un sienu atstāju rezervē! — Viņš savilka lūpas dziļdomīgā grimasē un pacēla pirkstu. — Karš, domāju, nav nekāds brālis, tas tev visu aptīrīs, visus apcirkņus izslaucīs kā ar slotu. Var gadīties, ka pēkšņi būs vajadzīgas arī manas rezervītes, vai ne? … Nu, to es tā starp citu. Mani galvenie nodomi nav šeit, tie kavējas tur, no kurienes jums, mīļā, labpatika atbraukt, — Krimā … Es, redz, ļoti cītīgi lasu avīzes: «Moskovskije Vedomostji», «Severnaja Pčela». Es visu lieku aiz auss ir par viņiem, ir par mums pašiem un, protams, neiedrošinos pat domāt, ka mēs, tāda milzīga valsts, nevarētu tos neģēļus, kas iebrukuši mūsu zemē, aiztriekt pa galvu pa kaklu pie velna! Aiztrieksim pa galvu pa kaklu! … Par to esmu pārliecināts! Esmu patriots un pārliecināts! Aiztrieksim, vai ne? Kā tu domā, Mitja?

—    Aiztrieksim, — Dmitrijs Dmitrijevičs automatiski atkārtoja, košļādams sīkstu un sāļu šķiņķa šķēlīti un lūkodamies uz savu tēvoci ar lielu ziņkāri.

—   Bet ja nu neaiztriecam? — noliekdams galvu uz Elizabetes Michailovnas pusi, Vasilijs Matvejevičs, gandrīz čukstēdams, teica.

—   Krimā neviens tā nedomā, — Elizabete Michailovna atbildēja.

—   A-a! Ak neviens?… Redz, ko nozīmē krievu varoņgars! . . . -Bet, ja nu neaiztriecam, — pielaidīsim uz brītiņu, — kā būs tad? Tad, zināms, es būšu izrādījies par muļķi, mana naudiņa būs pagalam, bet pārdevējs būs cēlies, redz, kā! Teiksim, nu, nebūs jau pārāk liels viņa ieguvums, tomēr arī to es viņam negribu sagādāt! … Bet valdība .. . Bet, kas attiecas uz valdību, tad jau, padomājiet vien pati, mīļā Elizabete Michailovna, vai tad valdība var iedziļināties visu to stāvoklī, kuri Krimā pazaudējuši savus īpašumus? Arī tagad taču, kad karš vēl tikai sākumā, daudzi jau pazaudējuši visu un citi zaudē, bet vai tad kāds viņiem to atlīdzina? Vai jūs par to nekā neesat dzirdējusi?

Tagad Vasilijs Matvejevičs izskatījās nobijies, it kā būtu cietis bombardēšanā. Raugoties uz viņu, varēja nodomāt, ka savu muižu Krimā, savu koloniju, viņš jau pazaudējis. Taču vispārsteidzošākais bija tas, ka viņš raudzījās uz Elizabeti Michailovnu ar sāpju pilnu, lūdzošu skatienu, it kā viņa būtu Krievijas valdība un viņas varā būtu atlīdzināt vai neatlīdzināt tēvoča ciestos zaudējumus, un, ja atlīdzinātu, tad, kā īsti, kādos apmēros: pilnīgi vai arī tikai kādu desmito daļu?

Bet, tikko veclaicīgā sienas pulksteņa minušu rādītājs nonāca pie divpadsmitiem, Vasilijs Matvejevičs uzreiz aizmirsa visas rūpes, pat zem sabiedroto karapulku spiediena Krimā pazaudēto muižu. Tēvocis kļuva svinīgs. Viņš pat piecēlās, lai pats ielietu kausos aromātisko, putojošo šampanieti. Šā delikātā un dārgā dzēriena ieliešanu viņš negribēja nevienam uzticēt, bet, kad glāzes bija pilnas, viņš cieši ieskatījās Dmitrijam Dmitrijevičam acīs un, elpu neatvilkdams, norunāja:

—   Novēlu tev, Mitja, pienākušajā jaunajā gadā pilnīgi atgūt veselību, bet jums, Elizabete Michailovna, novēlu to prieku redzēt savu vīru atkal pilnīgi veselu, un jums pašai es no visas sirds novēlu tikpat krāšņi ziedēt pienākušajā gadā, kā ziedat tagad, aplaimojot mani manā vientulībā …

Tad tēvocis pēkšņi īsi iešņukstējās — nevarēja saprast, vai viņš to darījis ar nodomu vai arī ne, — un, pieplacis pie Elizabetes Michailovnas rokas, skūpstīja to varbūt kā radinieks, bet pārāk ilgi un cieši; taču tikpat ilgi un cieši viņš skūpstīja arī savu brāļadēlu. Pēc tam Vasilijs Matvejevičs mirkšķināja valganās skropstas un izskatījās tik aizkustināts, ka varēja nodomāt: tagad jau beidzot viņš tūlīt sāks runāt par savu nelaiķa brāli, par tā pārāk agri mirušo sievu, kadeta Mitjas māti, par to, kā viņš rūpējies par brāļa atstātās muižas daļu, un citām tādām lietām, taču Vasilijs Matvejevičs, paņēmis no galda lielo šampanieša pudeles korķi, teica:

— Jānoliek arī šis! Diezgan jau esmu tos noglabājis, var noderēt… Viņš jau vēl esot dzīvs, nesen aptaujājos … Tagad jau gan aizgājis no dienesta, iecelts par slepenpadomnieku un ir ļoti vecs, bet tomēr, lai nu būtu kā būdams, viņš tomēr dzīvo galvaspilsētā, droši vien šādi tādi sakari vēl būs palikuši, un tad, ja kas gadās, var viņam aizvest kādu čemodāniņu ar korķiem, varbūt arī ko izdara manā labāl

8.

Otrā dienā agri no rīta, tikko muižas mājā visi bija uzcēlušies, atnāca Chlapoņinkas zemnieki, kas jau vakar no saimes ļaudīm bija uzzinājuši, ka šogad kungs uz Charkovu neesot aizbraucis, kā parasti uz Jaungadu mēdza darīt. Ieradās ap desmit izvēlētu veču kopā ar stārastu.

Viņi diezgan ilgi stāvēja, sadrūzmējušies pagalmā; pēc tam viņus aicināja uz lieveņa, kur tie noņēma cepures. Beidzot atvērās durvis, priekšnamā apsveicējus sagaidīja pats Vasilijs Matvejevičs un sacīja tik labsirdīgi, cik vien spēja:

— A-a, mani uzticamie plukatas! Nāciet, nāciet, nekautrējieties, grīdu gan piebradāsiet, ko lai dara! Sievišķi uzslaucīs. Ķerieties pie savu tiešo pienākumu izpildīšanas, tikai istabās nenāciet, tāpat priekšnamā, tikai līdz durvīm, līdz durvīm …

Elizabete Michailovna nesaprata, par kādiem pienākumiem Vasilijs Matvejevičs runā, mezdams tik šķelmīgus skatienus uz viņu. Bet zemnieciņi noklepojās, nobraucīja bārdas, sabāza rokas puskažociņu kabatās un, stāvēdami pie ēdamistabas durvīm, sāka pavisam nesaskanīgi dziedāt:

Svētā Marija Tīrumā gāja, Labību sēja. Laiž labo roku — Tur aug balti kvieši, Laiž kreiso roku — Tur rudzīši aug ..

Dod, dieviņ, rudzus un kviešus, Labību visu! Sējam, sējam birzī platā. Laimes vēlam Jaunā gadā!

Zemnieki dziedādami vilka no labās puses kabatām kviešu saujas, no kreisajām — rudzus un, kā nu katram pagadījās, meta pa durvīm ēdamistabā, — ir uz galda, pie kura pagājušajā naktī bija sagaidīts Jaungads, ir uz krēsliem, ir visur uz grīdas viņi piebārstīja krietnu daudzumu graudu.

Vasilijs Matvejevičs pasargāja pārējās istabas no šādas kaut arī saimnieka sirdij patīkamas piemēslošanas un pats aizveda savus «uzticamos plukatas» uz virtuvi, kur viņiem jau bija sagatavota četrkantaina zaļa stikla degvīna blašķe un piemēroti uzkožamie.

Kā godājami viesi tēvoča Chlapoņina mājā šajā dienā ieradās tikai pops un pristavs, tas pats pristavs, kas viņam kādreiz bija palīdzējis bez jebkāda pamata attiesāt no kaimiņa pusi meža zemes gabala, vairāk par piecsimt desetinu, un tagad atbalstīja Vasilija Matvejeviča mazliet ieilgušo izbrukumu citiem piederošo Lopaņas upes līča pļavu virzienā.

Jaunajiem Chlapoņiniem vajadzēja pusdienot kopā ar viesiem, un, ja vecais, lēnīgais pops tikai cītīgi klausījās, it īpaši, kad tika runāts par Sevastopoli, un vēl cītīgāk — līdz lielas sviedru lāses izspiedās uz viņa izžuvušās sejas — ēda un dzēra, tad īstenais kapa klusuma un miera sargātājs, cienīgais pristavs, dārdošā balsī runāja par visiem, atstādams ēnā arī pašu namatēvu, kas pret viņu izturējās pārspīlēti laipni.

Šie viesi izrādījās ļoti izturīgi; viņi palika līdz tumsai un tik ļoti nogurdināja Elizabeti Michailovnu, ka viņa aizgāja gulēt agri, taču ilgi nevarēja aizmigt.

Viņa domāja par to, kā noritējušas pirmās trīs Chlapoņinkā nodzīvotās dienas, un tagad jau sāka šaubīties par to, vai Pirogova recepte spēs viņas vīram sagādāt daudz labuma. Pie visa, protams, vainīgs bija Vasilijs Matvejevičs, no kura viņa bija sākusi pat baidīties; Elizabetei Miehailovnai likās, ka Mitjas tēvocis spējīgs izdarīt ne vien jebkuru zemisku darbu, bet arī noziegumu; tāpēc viņai un vīram ierādītās istabas durvis Elizabete Michailovna rūpīgi aizslēdza un pat ieklausījās katrā čaboņā aiz šīm durvīm. Tad viņa aizdedza sveci un sāka rakstīt vēstuli uz Maskavu savam brālim adjunktam-profesoram, vai tas nevarētu sameklēt Maskavā vai tās apkārtnē klusu kaktiņu viņai ar vīru.

Ilgi nosēdējusi pie garās vēstules, jau uz rīta pusi viņa izdzirdēja aiz logiem tālas, gari stieptas raudas, ļoti baigas, — varbūt tā bija pat gaudošana. Dīvainās skaņas plūda, modulēdamās no zemiem līdz pašiem augstākajiem toņiem, un lika sirdij sažņaugties. Savādi likās arī tas, ka suņi šīs gaudas it kā nedzirdēja vai arī nepievērsa tām uzmanību: suņi nerēja.

—  Mitja, kas tas ir? — Elizabete Michailovna čukstēja, redzēdama, ka vīrs pamodies.

—   Kur — «kas»? — mazliet pacēlies, atspiežoties uz veselās rokas elkoņa, Dmitrijs Dmitrijevičs jautāja.

—  Tur kāds raud, — viņa pamāja ar galvu uz logu. — Tas nav sniegputenis, nakts ir mierīga, spīd mēness…

—   Tas nekas, — Dmitrijs Dmitrijevičs ieklausījās, — tie ir vilki!

—   Vilki? … Bet kāpēc suņi nerej?

—   Kāpēc nerej? Baidās, — Dmitrijs Dmitrijevičs nomurmināja, atkal nogūlās un iespieda galvu spilvenā.

Vilku rīkotais Jaungada koncerts ilga gandrīz līdz rītausmai.

OTRĀ NODAĻA jubileja

1.

Elizabetes Michailovnas brālis viņas vēstuli saņēma tādā laikā, kad viņam nebija vaļas sameklēt Chlapoņiniem klusu dzīvokli pat Maskavā, nemaz jau nerunājot par apmešanās vietas meklēšanu Maskavas apkārtnē: Maskavas universitāte rosīgi gatavojās uz savas dibināšanas simtās gadadienas svētkiem — uz simto Tatjanas dienu — 1855. gada 12. janvari. Uz šo dienu vajadzēja iznākt dažādām zinātnes nozarēm veltītam rakstu krājumam, ko profesori bija sastādījuši saprotamā nolūkā parādīt, kādus augstumus sasniegusi zinātne valstī, kurā cilvēku vērtē tik zemu.

Vēsturnieks Pogodins, kas jau trīsdesmit gadu bija Maskavas universitātes profesors, simtajā Tatjanas dienā universitātei svinīgi pasniedza pavisam izcilu dāvanu kopā ar šādu pavadrakstu:

«Man ir tā lielā laime dāvināt Maskavas universitātei simtgadu svinību dienā mūsu Burtniecības izgudrotāja un Rakstniecības nodibinātāja Slavu Apustuļa sv. Kirila rokas gabaliņu. Kur gan vēl būtu cienīgāka vieta tā glabāšanai par Maskavas universitāti, kurai Tēvijas Valodas kopšanā nopelni tik lieli? Šo dārgo gabaliņu priekš manis atdalīja 1835. gadā Prāgā no kaula, kas glabājas Pragas katedralē, kanoniķis Pešiins un kā liecību pie tā lika savu parakstu un zīmogu.»

Bez tam vēl šis pats Pogodins piedāvājās kuratoram Nazimovam jubilejas svinībās nolasīt savu «Runu par Lomonosovu» kā krievu zinātnes pamatlicēju. Līdzīgas svinību runas gatavoja ir Granovskis, ir Ševirjovs, ir Solovjovs, ir citi profesori.

Bija gaidāms liels delegātu pieplūdums no Pēterburgas: no Zinātņu akadēmijas, no universitātes un citām augstākajām mācību iestādēm; bija aicināts un solījies ierasties arī izglītības ministrs Norovs, slavens ar to, ka bija zaudējis kāju Borodinas kaujā, kāpēc tagad staigāja ar koka kāju un prata sacerēt patriotiskus pantus.

Kā jubilejas dāvanu cars Nikolajs deva atjauju katrā fakultatē studentu skaitu palielināt par piecdesmit, un bez tam viņam vēl labpatika aplaimot studentus, pievienojot universitātes mācību kursam militāro apmācību, ar ko studentiem vajadzēja nodarboties stundu un piecpadsmit minūtes katru dienu. Cara pavēle sākās ar šādiem vārdiem: «Dabūjis zināt par studentu dedzīgo vēlēšanos iziet militārās apmācības kursu…» Vēstures un filozofijas fakultates dekāns Ševirjovs šo jaunievedumu apsveica mazliet pārspīlēti augstā stilā: «Zinātnei un karam jāiet roku rokā, lai varētu nodibināt mieru visā pasaulē!» *

Ne tikai universitāte rosīgi gatavojās uz saviem Svētkiem, sastādīdama svinību programas, izsūtīdama ielūgumus un uzpozdamās arī no ārienes, — visa kulturālā Maskava it kā izslējās visā augumā, kopoja spēkus, uz kādu laiku meta pie malas kārtis, raušus, treknos pīrāgus, sāka apskatīties apkārt, apsvērt savus spēkus, garīgi šķīstīties, jo vairāk tāpēc, ka «bija pienākuši grūti laiki», Krimas karš joprojām turpinājās, klīda valodas, ka zemessargu iesaukšana jau esot izlemta, — visur bija jūtams liels spēku sasprindzinājums, kas nezin kāpēc tomēr deva pārāk niecīgus rezultātus.

Visur lasīja drūmo, Maskavā izplatīto Tjučeva dzejoli, kas vispirms bija ierakstīts rakstnieka Daņiļevska albumā, un ļaužu prātus mulsināja šā dzejoļa vārsmās slēptā, dīvainā, ļaunu vēstījošā nozīmība.

Kā akli mēs pret Liktens varu, — Ko slēpj tas, zināt lemts nav mums…

Ne savas domas teikt tev varu, — Tas viedo garu vēstījums.

Vēl mērķis tālu, — ceļā ietā Aug vētras, negaisus redz skats, Un, lūk, mums dzelzu šūplī cietā Dzimst pērkondārdos Jaunais gads.

Tam baigā seja naidā staro, Uz pieres asins traips viz plats, Jo ne vien nemierus un karus Nes visai zemei Jaunais gads.

Tam līdz ne vien daudz kara moku,

Tam jāizpilda dieva sods, —

Ar viņa atriebēja roku

Tiks sen jau lemtais trieciens dots.

Vest kaujās, sodīt uzdots viņam, Tam divi šķēpi doti līdz: Viens — asiņainām kara cīņām, Otrs — bendes cirvis spoži trīts.

Kam nolemts tas? .. Vai vienam kaklam, Vai visai tautai lemts jau gals? Blenž liktens mēmi acīm aklām, Un neskaidra skan garu balss …

—   «Bendes cirvis»! — lasītāji atkārtoja, paceldami gaisā pirkstu

—   «Vai vienam kaklam»? — Kā «kakls» tas varētu būt? — jautāja klausītāji un nozīmīgi saskatījās.

Bet daži atcerējās pagājušā gada «Sovremeņņikā» iespiestos tā paša Tjučeva dzejoļus un sacīja:

—   Tad viņš aicināja caru kronēties svētajā Sofijā un kļūt «par visslavu caru», bet ko īsti tagad viņš pareģo? O, tā vien liekas, ka mūsu centīgais cenzors būs pārsviedies no slavofilu nometnes pie rietumniekiem!

Tā kā universitāte uz jubileju sāka gatavoties jau pirms trim gadiem, rūpēdamās, lai uz svētkiem varētu izdot profesoru biogrāfisko vārdnīcu, kuri Maskavas universitātes pastāvēšanas simt gadu laikā bija tajā darbojušies, tad svinīgo dienu gaidīja ne vien Maskavā, bet visā Krievijā.

Bez delegātiem no universitatu pilsētām — Pēterburgas, Kijevas, Kazaņas, Odesas, Tērbatas, Helsingforsas — uz visas Krievijas kulturas svētkiem gan ar pasta, gan visam ceļam nolīgtiem zirgiem brauca daudz jubilāres bijušo audzēkņu: veci vīri, pusmūža cilvēki un jaunekļi, daži no tālām un nomaļām provincēm, no guberņu un apriņķu pilsētām, no muižām.

Viņi ieradās satraukti, pacilāti, it kā apslacināti ar teiksmaino dzīvo ūdeni. Viņi piepildīja visas Maskavas viesnīcas un pēc tam steidzās uzmeklēt pilsētā savus studiju biedrus un profesorus. Jau vieni paši viņi spētu sacelt Maskavā trokšņainu pirmssvētku rosmi, ja pašai Maskavai pēkšņi būtu ienācis prātā pret jubileju izturēties vienaldzīgi.

Taču vēsturiskais brīdis bija tik bargs un svarīgs, ka neviens nevarēja palikt vienaldzīgs. Universitātes jubileja izvērtās it kā par visas Krievijas inteliģences spēku augšējā slāņa pārstāvju kongresu. Tiesa, nevarētu apgalvot, ka bargā valdība būtu šo kongresu atļāvusi rīkot tik plašos apmēros, kādos tas izvērtās, taču aizliegt to arī nebija iespējams, jo tie bija svētki.

Cieši jo cieši noslēgtajā Krievijas dzīvē dīvainā kārtā it kā pati no sevis izveidojās sprauga, pa kuru sāka ieplūst svaiga gaisa strāva, un uz šo spraugu steidzās ļaudis, kam vien bija iespējas un līdzekļi brīvi pārvietoties, lai domātu par savas dzimtenes likteņiem, tvīktu kaunā par tās neveiksmēm karā, runātu dedzīgus un pārliecinošus vārdus, — un, visbeidzot, tādi, kas gribēja dzirdēt nomierinošas atbildes uz visiem nemieru modinošajiem jautājumiem, kas tiem bija radušies, dzīvojot lielā attālumā no galvaspilsētām.

2.

Viens no tādiem Maskavas universitātes audzēkņiem, profesora Granovska skolnieks, jaunais vēsturnieks Kruglovs, atbraucis no Odesas, sēdēja sava skolotāja mājā dienas trīs pirms svētkiem un satrauktā balsī runāja:

— Visu laiku kopš bērna kājas mūs centās pārliecināt, ka mūsu valsts esot visspēcīgākā pasaulē. Neslēpšu jums, Timofej Nikolajevič, tādus vārdus dzirdēt tomēr bija patīkami, sakiet, ko gribat. Apziņa, ka piederi pie visspēcīgākās, kaut arī bezjēdzīgas valsts pilsoņiem, — lai arī šī apziņa nesaskanēja ar vesela prāta slēdzieniem, — tomēr bija pacilājoša, reizēm pat pret paša gribu. Vajag taču cilvēkam uz kaut ko būt lepnam, lai varētu dzīvot pasaulē! Gan centies piemirst, bet tomēr atkal un atkal atkārto: «Lai arī bezjēdzīga, tomēr visstiprākā!» — un ap .sirdi kļuva it kā vieglāk … Bija reizes, bija, kad pat slavofilu murgi nelikās pavisam pretīgi, Timofej Nikolajevič! … Sakiet, ko gribat, bet patmīlībai viss tas tomēr glaimoja, it īpaši dzīvojot tur Odesā. Turpat ir Melnā jūra, bet aiz Melnās jūras otrā Roma — Konstantinopole, — liekas, to varētu ar roku aizsniegt, nemaz jau nerunājot par aizbraukšanu ar mūsu eskadru… Jā, mēs domājām, nu — krievu tumsonība, protams, dzimtbūšanas verdzība, viss riebīgi un nejēdzīgi, nav ko slavēt, nav par ko slavēt, taču, paskaties vien, — neatturami izplešamies uz visām pusēm! Nesaraucamies, bet izplešamies — kā gāzes! Augam, esam jauna tauta ar milzīgām dotībām! … Nāciet, papriecājieties par mums, kamēr vēl esam melni! … Bet, kādi mēs būsim, kad kļūsim balti, — pagaidiet, cienījamie, — mazliet pagaidiet!… Bet ko tad mēs redzam? Un man jums jāsaka, Timofej Nikolajevič, pašreiz mums klājas slikti, ļoti slikti! … Reiz jau mēs, kā jums zināms, atradāmies zem apšaudes; toreiz ir pašam hercogam Rišeljē sabiedrotie bez jebkādas godbijības ielaida lodi ribās: sak, kāpēc gāji prom no Eiropas un nāci uz šejieni! Bet tas taču var vienmēr atkārtoties: jūra tagad vairs nepieder mums, .bet viņiem. Reizēm pat kļūst baigi, domājot, cik mēs esam izrādījušies vāji! … Mūs taču nemitīgi centās pārliecināt, ka esam stiprākā valsts un tā tālāk, bet galu galā izrādījās, ka esam pavisam vienkārši arakčejevieši, muļķīga un stulba formālismā ļautiņi, bet ne cilvēki, kas prot strādāt! Kaprāļi!…

Kruglovs izskatījās ļoti veselīgs, kupliem, tumši blondiem,sānos pāršķirtiem matiem, tuvredzīgs un tāpēc zibināja zelta briļļu stiklus, zibināja nikni.

Granovskis, cilvēks ap gadu četrdesmit, atklātu, skaistu, kaut arī mazliet slimīgu seju, gara auguma, bet iekritušām krūtīm, lēni šķindinādams tējas glāzē sudraba karotīti, glaudīja ar kreiso roku agri kailu kļuvušo galvvidu un, vāji smaidīdams, klausījās sava skolnieka vārdos. Pie galda kopā ar viņiem sēdēja arī jaunais adjunkts-profesors Nikolajs Michailovičs Volžinskis, Chlapoņinas brālis, liels Granovska cienītājs un pretinieks viņa ienaidniekiem universitātē — Ševirjovam, Bodjanskim un citiem. Volžinskis izskatījās līdzīgs savai māsai, tikai viņa sejas vaibsti bija mazliet rupjāki un lielāki. Viņš savam bijušajam kursa biedram Kruglovam teica:

—   Tagad, brāl, ari mūsu Pogodins sācis rosīties: citu pakaļ citai raksta politiskas vēstules un, iedomājies tikai, nemaz neraksta slikti, it īpaši, ja neaizmirstam, ka vēstules viņš taču adresē nevienam citam kā pašam caram. Varbūt tikai tāpēc cars atļāva palielināt studentu skaitu katrā fakultatē par piecdesmit, ka līdz viņam bija nonākusi šāda Pogodina frāze par trīssimt studentiem: «Ja jau universitātes izglītība tik kaitīga, kāpēc tad jācieš trīssimt nevainīgiem jaunekļiem, kurus tai upurē kā briesmīgajam Minotauram? [24] Bet, ja universitāte tomēr izrādās kaut kam derīga, kāpēc tad liedz mācīties tajā pārējiem jaunekļiem, kuri arī nav neko noziegušies?» Vai nav tiesa, šim argumentam tomēr piemīt zināma asprātība?

—  Vai Pogodins rakstīja tieši caram? — Kruglovs šaubījās.

— Kā gan lai viņš varētu rakstīt tieši caram? Pro¬tams, savu vēstuli Pogodins varēja nodot tikai grafam Adlerbergam un pazemīgi lūgt ziņot caram kaut vai pamatvilcienos.... Pogodins it kā rakstījis arī par to,— viņš pats stāstīja, — ka trūcīgajiem neesot nekādu iespēju mācīties ģimnāzijās un universitātēs, tāpēc ka tur noteikta augsta mācību maksa; rakstījis, ka nejē-dzīgs esot rīkojums, ar ko nodokļu maksātāju kārtu jau¬nekļiem aizliegts iestāties universitātē. Rakstījis pat vēl vairāk: «Gara dāvanas netiek atbalstītas, bet noniecinā¬tas; gara tumsība pacēlusi galvu; mācību iestādes izlaiž vienīgi dresētus stulbeņus, mašīnas, liekuļus, ar ko arī izskaidrojams, kāpēc mūs tagad sakauj. Nevienā resorā nav cilvēku, nav uz ko atbalstīties, lai varētu stāvokli uzlabot. Visstingrāko priekšrakstu pēc nav vairs iespējatns rakstīt ne par filozofiskiem, ne politiskiem tema¬tiem. Arī aplinkus nedrīkst runāt par jebkādām ļaun¬prātībām. Pat no vēstures kā zinātnes izslēgti veseli periodi, it kā to nemaz nebūtu bijis, bet par pašreizējām kārtām un resoriem bail pat iedomāties rakstīt... Pat Platons , Eschils , Tacits — pat tie ir aizliegti! Go-dīgie cilvēki apņēmušies ciest klusu, ne vien nerakstīt, bet arī nekā nerunāt, jo neaicinātu klausītāju, protams, daudz vairāk nekā zvērināto cenzoru, bet uz katru ne¬pazīstamu cilvēku jāraugās kā uz spiegu. Un, lūk, visu katedru un tribiņu vietā stājušies zaļie lombra galdi, un kārtis kļuvušas par vienīgo iepriecinājumu dzīvē,, par vienīgo mākslu, kam valdība neliedz savu at¬balstu ...»

—   Par tām kārtīm Pogodins acīm redzot būs rakstījis, domādams pats par sevi, — Granovskis smaidīdams pārtrauca Volžinski. — Kā zināms, Pogodins ir ļoti skops un viņam nepatīk paspēlēt, bet pēdējā laikā viņš sācis bieži viesoties pie grafa Uvarova, bet tur katru dienu spēlē kārtis, un Pogodins pastāvīgi paspēlē… Jā, arī es esmu pasācis spēlēt kārtis!

—• Jūs, Timofej Nikolajevič? — pazibinādams briļļu stiklus, Kruglovs brīnījās.

—   Jā, es … Pat iedzīvojies parādos kāršu dēļ … Vajadzēja pārdot no vecākiem mantoto muižiņu, lai varētu samaksāt. Vienīgais mierinājums man bija, ka Chomjakova[28] tēvs, kā stāsta, vienā naktī pratis paspēlēt veselu miljonu, bet es, protams, daudz mazāk. — Granovskis pašķindināja glāzē karotīti un piebilda: — Ko lai dara, māc garlaicība. Gribēju kopā ar Kudrjavcevu izdot vēstures žurnālu, iesniedzu lūgumu pēc atļaujas, man atbildēja īsi, bet skaidri: «Nav vajadzīgs!» Par mani bija iesniegta denunciācijā, ka es lekcijās nesakot: «Pēc dieva gādības un prāta notika tas un tas, tas un tas,» — tātad iznākot, ka es vēsturisko notikumu norisē nepiešķirot nekādu nozīmi dieva prāta visspēcībai, — par šo jautājumu man vajadzēja izskaidroties ar pašu metropolitu Filaretu.

—   Un izskaidrojāties?… Gājāt pie Filareta? — Kruglovs brīnījās.

—   Gāju … Citādi jau es būtu atvaļināts, — Granovskis paraustīja plecus. — Bet jau pēc pirmajiem metropolita vārdiem es tikko neaizgāju projām. Taču Filarets, kā liekas, bija nolēmis mani savaldzināt ar lēnprātību un nosēdināja mani atkal atzveltnes krēslā, no kura jau biju piecēlies. Pavisam vecs vīriņš … sanīcis . .. runā tikko dzirdamā balsī. Apgalvoja pat, ka cienot zinātni un arī mani cienot. Vārdu pa vārdam vairs neatceros, kādu vīraku viņš tur kvēpināja, bet vai tad ir vērts arī atcerēties? Tikai no viņa es aizgāju, nolēmis universitāti tomēr neatstāt, bet turēties, cik ilgi būs iespējams. Es tomēr ceru, ka notiks kāds lūzums uz labo pusi un tagad jau katrā ziņā.

—   Kādā nozīmē jūs domājat «uz labo pusi»? Vai jūs, Timofej Nikolajevič, ticat, ka mēs galu galā uzvarēsim?

—  Bet vai tad pie jums Odesā tic uzvarai? — Granovskis savukārt jautāja.

—  Mums nav tiesību neticēt, tomēr stipri šaubāmies, — Kruglovs atbildēja un ar jautājošu skatienu pavērās savā skolotājā.

—  Nu, redziet, šaubātiesl… Jūs tur atrodaties tuvāk karalaukam, jums viss labāk pārredzams. Bet mēs šeit varam izlasīt vienīgi avīžu ziņas un dzirdēt baumas; kā vienas, tā otras nekādu skaidrību nedod. Par oficiālajiem ziņojumiem pie mums mēdz teikt: «Kritis viens kazaks.» Nezinu, kas šo izteicienu palaidis, bet dzēlīgs tas ir. Oficiālie ziņojumi vienmēr kļūst ļoti strupi, tikko tajos ir runa par mūsu zaudējumiem. Bet nevar taču noslēpt, ka Krimā iet bojā milzums cilvēku. Un nemirst tur bez slavas, nē, krievu cilvēks prot mirt kā varonis, tikai dzīvot viņš neprot. Krievu matrožu priekšā un arī tādu admiraļu priekšā kā Korņilovs, Nachimovs, Istomins ar cepuri galvā nevar stāvēt, cepure jānoņem un zemu jāpaklanās. Un kurš gan no mums nebūs ar mieru iet, lai atdotu savu dzīvību par Krieviju? Runā, ka drīz izsludināšot manifestu par zemessargu iesaukšanu. Lai iesauc arī mani, — iešu un miršu ar prieku. Bet, ja jūs man jautātu: «Bet vai tu, likdams roku uz sirds, vari teikt, ka vēlies, lai Krievija gūtu pilnīgu uzvaru?» — tad es kā cilvēks, kas ļoti mīl savu dzimteni, kas vēlas vienīgi tās laimi un uzplaukumu, bet ne nejēdzību kvadratā, atbildētu: «Nē, negribu!»

—   Negribat? — Kruglovs sarauca pieri un savilka uzacis uz augšu, bet tūdaļ piebilda: — Laikam es jūs tomēr saprotu, Timofej Nikolajevič.

—   Ak saprotat? •— uzbudinātais Granovskis uz viņu vērīgi paskatījās. — Jo labāk, nevajadzēs daudz skaidrot… Studēdams vēsturi, esmu nācis pie pārliecības, ka uzvaras karā ļoti reti uzvarētājiem sagādājušas kādu labumu. Daudz vairāk labuma no zaudētiem kariem iegūst uzvarētās tautas, ja vien tās nav pilnīgi noasiņojušas, ja tām vēl palicis pietiekoši daudz spēka izvest radikalas reformas, pārkārtot savu dzīvi, atjaunoties . .. Un šī Nikolaja biešu spiede, zem kuras mēs nevaram pat elpu atvilkt, vai tad tā īstenībā nav tikai Aleksandra uzvaras pār Napoleonu rezultāts? Kļuvām pārspīlēti iedomīgi, sak, visus ar cepurēm nomētāsim, — ne vairs apelaciju, ne protestu, ne kontroles! Ne vien tronī sēž dalai-lama bet savs nemaldīgs dalai-lama ir katrā resorā, un pamēģini tikai tam neglaimot, tūlīt atskanēs kliedziens: «Grāb viņu ciet!» Bet tauta? Kas tādiem dalai-lamām tauta, kura tagad Sevastopolē ar savām asinīm aizstāv Krievijas godu? Vai šie dalai-lamas tautu pazīst? Nu, varbūt vienīgi pēc kroņa palatu sarakstiem! Un es iedrošinos domāt, ka šis karš ir notikums, kam milzīga nozīme mūsu, bet ne rietumvalstu dzīvē. Tur šis karš var būt tikai atsevišķa epizode, bet mums tas dos veselu virkni atklājumu, un galvenais, ko mēs atradīsim, . pateicoties šim karam, ir pazaudētā krievu tauta! Ar valdības botfortiem dubļos iemītā tauta izķepurosies no dubļiem, nomazgāsies, kļūs par īstiem cilvēkiem un sāks dzīvot saprātīgi un brīvi! Lūk, kādu rezultātu es sagaidu no šā kara! Kad mūsu tauta triumfēs pār apspiedējiem, kļūs par īstiem cilvēkiem, lūk, tad arī tā būs patiesi neuzvarama! Bet Arakčejeva režima un

1 Dalai-lama — Tibetas budistu augstākais garīdznieks.

Nikolaja piešu triumfs! Tas būtu pats šausmīgākais, urr laime, ka mūslaiku cilvēces vēsture tādus trikus nevienam nepieļaus! Es šaubos arī par to, vai uzvaru vēlas pat mūsu Maskavas slavofili! Paši par sevi viņi ir jauki cilvēki, un tiem ir milzums zināšanu, bet šī viņu pārmērīgā pirms Pētera laiku Krievzemes cienīšana ļoti sabojā studentus, kuri slavofiliem stipri pieķeras un mani ārkārtīgi kaitina … Nezinu, vai slavofili piedalīsies kā viesi mūsu universitātes svinīgajā svētku aktā, bet man tur jābūt kā profesoram, no tā es nevaru izvairīties,, vai ne? — viņš jautāja Volžinskim.

—   Domāju, ka priekšniecība ievērotu, ja jūs neierastos, — Volžinskis pasmaidīja.

—   Un, protams, manu neierašanos attiecīgi izskaidrotu … Taču mūsu jaunie profesori — Leontjevs, Solovjovs un pat Kudrjavcevs — arī it kā lāgā negribot piedalīties… ģeneraļa Nazimova un viņa rokaspuišu Alfonska un Ševirjova svinībās, vai ne?

—   Tās ir tikai baumas, Timofej Nikolajevič! Viņi katrā ziņā ieradīsies, un Solovjovs nolasīs savu runu par mūsu zinātnes tempļa dibinātāju Šuvalovu.

—   Solovjovs par Suvalovu, bet Pogodins, kā stāsta, par Lomonosovu. Bet kas vēl uzstāsies ar runām? — Kruglovs jautāja.

—   Pro-vin-ci-alis! — Granovskis dīvaini pasmaidīja vienīgi ar savām biezajām, kopā saaugušajām uzacīm. — Ja tiešām visas sagatavotās runas tiktu arī teiktas, kas gan spētu tās noklausīties?! Man liekas, ka ar vienu pašu metropolita Filareta «runu» jau pietiks, lai galīgi nogurdinātu visus delegātus un visus goda viesus!

3.

No Pēterburgas vien ar īpašu vilcienu Maskavā atbrauca ap trīssimt delegātu. Starp tiem bija arī izcilais profesors Ņikitenko, visu militāro mācības iestāžu pārzinis — vecais ģenerālis Rostovcevs un pats izglītības ministrs Ābrams Sergejevičs Norovs.

Vagonā, kurā brauca Norovš, Rostovcevs, Ņikitenko un citi augstākie ierēdņi, visu ceļu notika vai nu dzeršana par Rostovceva naudu, vai ari visi sēdēja pie kāršu galdiem — pie šā pārbaudītā līdzekļa, kas spēja atbrīvot no domām par dažādiem aktualiem jautājumiem.

Vilciens Maskavā pienāca 10. janvara rītā, un ministru uz perona sagaidīja mācības apgabala kurators ģeneraladjutants Nazimovs, universitātes rektors Alfonskis un fakultašu dekāni, starp kuriem galveno vietu ieņēma Ševirjovs.

Tās pašas dienas vakarā iNorovs pieņēma tos, kuriem svētku aktā vajadzēja teikt runas. Ministrs ļoti uzmanīgi noklausījās runas, lai nepaliktu nepamanīts ne vārds par to, par ko bija aizliegts runāt. Viņš arī iepriekš pārbaudīja dažādo delegāciju apsveikumus; šo pēc izskata labsirdīgo, veco vīru, kas kādreiz bija apceļojis Palestinu, Ēģipti un Nubiju, lai pielūgtu dievu dažādajās svētajās vietās, tagad nomāca lielas rūpes, jo Maskavas universitāti valdnieks uzskatīja par brīvdomības perēkli, kaut arī jubilejas gadījumā bija to pagodinājis ar Ņikitenko sastādīto cara grāmatu. So grāmatu atveda pats Norovs un pagaidām līdz svētku aktam glabāja pie sevis.

Bija daudz uztraukumu un rūpju ir šajā dienā, ir jubilejas priekšvakarā; beidzot pienāca divpadsmitais janvaris, un svinības sākās universitātes baznīcā ar dievkalpojumu par godu «lielmoceklei Tatjanai», — dievkalpojums, kam vajadzēja būt sevišķi svinīgam, jo to vadīja pats metropolits Filarets, stipri ieilga.

Dievkalpojuma beigās runādams tik izcilas zinātnieku sabiedrības priekšā, Filarets, protams, jubilāri nosauca par «augstāko zinību mājokli», citēja ļoti daudz tekstu no apustuļu grāmatām, uzrunāja pēc kārtas katru fakultati, cenzdamies pierādīt, ka visas zinātnes esot sakopotas vienā grāmatā — «Grāmatu grāmatā» un ka «vienīgi Kristus esot patiesība un dzīvība».

Savu runu viņš nobeidza šādiem vārdiem:

— Tad ej, ej, diženais zinātņu mājokli, pa diženo ceļu no sava pirmā gadu simteņa savā otrajā gadu simtenī! Audzini un māci dievam, caram un tēvijai uzticīgus īstās ticības cienītājus, kas dzīvotu taisnībā un patiesībā un būtu gatavi par tām atdot savu dzīvību! Jebšu patiesība kļūst par īstenās dzīvības devēju, ja par to iet nāvē. Amen!

Visiem likās, ka metropolīta pēdējie vārdi zīmējas uz universitātes programā paredzēto militāro apmācību sakarā ar ieilgušo karu.

Nelielajā baznīciņā, kas nemaz nebija paredzēta tik milzīgam svešu ļaužu pieplūdumam, kuru bija sabraucis vairāk par pieci simti, izrādījās ļoti šauri un smacīgi. Aiz pārmērīgi spēcīgās vīraka smaržas kļuva grūti elpot. Daudziem likās, ka pēc izskata smagais, zeltītais ornats un mitra, kas spīguļoja zeltā un dārgakmeņos, šoreiz galīgi nobeigs vārgo un sanīkušo Filaretu; taču liels ir ieraduma spēks, — metropolits tomēr spēja panest šo nastu, — bet, kad dievkalpojums beidzās, skumīgi sūdzējās ministram par savu vārgumu un lūdza svinīgajā aktā iztikt bez viņa klātbūtnes.

Norovs tūdaļ atrada izeju no grūtā stāvokļa. Viņš atbildēja Filaretam, ka visi esot noguruši tāpat kā viņš pats, ka visiem esot vajadzīga atpūta, ka bez metropolita akts nemaz nebūšot akts, bet, ja to atlīkšot līdz pulksten septiņiem vakarā, tad visi jau būšot atpūtušies un, protams, arī metropolits būšot atguvis spēkus.

Aktu atlika līdz vakaram.

Nekad agrāk Maskavas universitāte nebija tā iluminēta kā šajā vakarā. Tagad tā bija īsta lāpa visiem, kas gāja pa Mochovajas ielu, bet vēl vairāk tiem, kuri apstājās, lai palūkotos uz spoži mirdzošajiem logiem, kamēr policisti nesāka kliegt: «Izklīst! Kas jums vajadzīgs?»

Taču universitātes aktu zāle izrādījās vēl šaurāka nekā baznīca, un, tāpat kā baznīcā delegāti bija stāvējuši kājās, viņiem kājās stāvēt vajadzēja arī šeit, citādi daudziem nepietiktu vietas. Visi bija ģērbušies ar goda zīmēm — ordeņiem, zvaigznēm, lentām — greznotos, apspīlētos, neievalkātos parādes mundieros, visiem vajadzēja cieši piespiesties citam pie cita un, lai kaut ko varētu redzēt un dzirdēt, izstiept kaklus un muguras; visi neganti svīda un apskauda tos nedaudzos pēterburdziešus, kuri pie katedras sēdēja blakus ministram, Nazimovam, Alfonskim un Filaretam. Granovskis jau bija pavisam palicis bez elpas gan aiz savas krūšu kaites, gan tāpēc, ka Leontjevs un Kudrjavcevs, viņu iepriekš nebrīdinādami, tiešām nebija atnākuši uz aktu, kā jau bija agrāk nolēmuši. Granovskis redzēja, ka viņam tiešām te nekas nav darāms, it īpaši pēc vakardienas, kad noskaidrojās, ka viņam nezin vai vajadzēs teikt runu. Taču Solovjovs bija šeit un, turēdams rokā tīstokli ar runu par Ivanu Ivanoviču Šuvalovu, stāvēja pirmajā rindā, lai nekavējoties ieņemtu vietu uz katedras, kad pienāks viņa kārta.

Svinīgo sēdi (kurā gandrīz visi stāvēja kājās) atklāja Norovs, nolasīdams cara grāmatu. Cara grāmatu viņš lasīja mazliet svepstošā balsī, bet ar uzticama pavalstnieka bijību, kad bija nonācis pie vārdiem: «Ievērojot tik svarīgos Maskavas universitātes nopelnus visas valsts dzīvē, mēs šajā svinīgajā universitātes simt gadu darbības atceres svētku dienā uzskatām par īpašu prieku izteikt tās zinātnieku saimei mūsu monarchistisko labvēlību un atzinību.»

Protams, pēc cara grāmatas nolasīšanas visi klausītāji kliedza «urā», orķestris sāka spēlēt «Dievs, sargi ķeizaru», bet avīzes «Moskovskije Vedomosti» [29] korespondents bija pamanījies saskatīt «visdziļākā aizkustinājuma, prieka un līksmības asaras, kas mirdzēja visu klātesošo acīs».

Bet šīs asaras vēl nebija paguvušas nožūt, kad tas pats Norovs, no pārāk spēcīga jūtu saviļņojuma pat mazliet izspūrušiem matiem, nodeva cara grāmatu Alfonskim mūžīgai glabāšanai universitātes sienās, izvilka no sava ar trim zvaigznēm greznotā civildienesta ierēdņa mundiera iekšējās kabatas troņmantnieka reskriptu par to, ka viņam «žēlīgi labpaticis» pieņemt tam piedāvāto priekšlikumu kļūt par Maskavas universitātes goda biedru.

Nodevis Alfonskim arī šo svarīgo dokumentu, Norovs apsēdās, lai novērotu, kā pēc viņa uzstāsies pārējie.

Kā pirmais, katedrā kāpa druknais, cienīgais stostiķis Rostovcevs [30]. par laimi viņa runa nebija gara: Rostovcevs tikai apsveica universitāti troņmantnieka vārdā, ar ko, protams, atkal lika atmirdzēt «aizgrābtības asarām visu acīs». Viņu nomainīja ģenerālis Nazimovs, nolasīdams lielkņaza Konstantina un lielkņazes Marijas Nikolajevnas reskriptus.

Kad Nazimovs lasīja pēdējo reskriptu, Granovskis, kas tikai ar pūlēm spēja paelpot, nikni saviebās un izteiksmīgi paskatījās uz viņam blakus stāvošo Volžinski. Jaunais adjunkts-profesors Granovska skatienu saprata tā: «Kas tad vēl tai par daļu gar mūsu universitāti?!» — un piekrītoši viņam uzsmaidīja.

Pēc tam, ar lielām pūlēm aizspraukdamies līdz katedrai, uz tās sāka kāpt delegāti, lai nolasītu apsveikuma adreses. Delegātu bija milzīgi daudz: ir no garīgajām akadēmijām, ir Kara akadēmijas, ir Medicinasķirurģijas akadēmijas, ir Tiesību zinību skolas, ir licejiem, ir vairākiem augstākajiem institūtiem un pat no Lauksaimniecības biedrības.

Delegātu runās lielas dažādības nebija un, protams, nevarēja arī būt. Daudzi pateica to pašu, ko Ņikitenko jau bija izdevies ierakstīt cara grāmatā, ka Maskavas universitāte «izaudzinājusi izcilus rakstniekus un zinātniekus, kuri ar savu talantu un pūlēm sagādājuši Krievijai daudz goda». Taču, lai kā arī būtu, tā tomēr bija tā laika Krievijas zinātnieku parāde. Gan vēl gados jauni, gan vecāki, gan vēl vecāki un cienīgāki zinātnes pārstāvji pirmo reizi visā Nikolaja valdīšanas laikā bija guvuši iespēju sanākt kopā tik iespaidīgā pulkā kaut vai tādēļ vien, lai dabūtu cits citu redzēt.

Taču laiks gāja — ne minūtēm, bet stundām… Lustrās sprakšķēja un kūpēja sveces… Gaiss kļuva arvien smagāks un smagāks… Domas notrula, kājas notirpa …

Kad pēc saraksta pēdējais delegāts — Maskavas lauksaimniecības biedrības pārstāvis — noskandēja no katedras savu adresi, daudzi domāja, ka būs pārtraukums un tā laikā varēs nemanot nozust; tā domāja arī Granovskis, taču domāja velti.

Pārtraukuma nebija. Piecēlās druknais Alfonskis: saskaņā ar programu viņam vajadzēja nolasīt ziņojumu par universitātes vadības darbību, bet pēc tā vēl bija jānoklausās ārkārtīgi garais Sevirjova referāts — «Maskavas universitātes simt gadu darbības apskats», bet pēc tā profesoru un akadēmiķa Pogodina runas.

Granovskis redzēja, ka Norovs, nemierīgi paskatījies pulkstenī, ar pirksta mājienu pieaicināja pie sevis Solovjovu un, paņēmis no viņa «Pateicības pārpilnās atmiņas», sāka enerģiski svītrot manuskriptu ar nagu. Bija skaidrs, ka Norovs Solovjova runu, cik iespējams, saīsina. Solovjovs stāvēja, pietvīcis sarkans un uzbudināts. Pogodins, kam vajadzēja krievu zinātniekus iepazīstināt ar Lomonosova nopelniem, nemiera pilnu skatienu raudzījās gan uz rektoru, gan ministru.

Lūk, rektors savu ziņojumu beidza, — un visu klausītāju uzmanība pievērsās valodīgajam Ševirjovam. Augumā nelielais, bet ļoti korpulentais, tuklais Ševirjovs sāka runāt ar rūdīta oratora paņēmieniem, izklāstīdams Maskavas universitātes vēsturi kopš Elizabetes un Šuvalova laikiem. Granovskis vēroja, ka Pogodina nervozā seja arvien biežāk un biežāk savilkās grimasē un kļuva arvien tumšāka, jo vairāk orators iedziļinājās savā tematā: akts bija sācies septiņos, bet tagad pulkstenis jau rādīja vienpadsmito stundu, — Pogodinam vairs neatlika daudz cerību ar savu daiļrunību paspīdēt šās klausītāju izlases ziņā vienīgās auditorijas priekšā. Pirms viņa par Suvalovu vēl vajadzēja runāt Solovjovain, bet Norovs to atkal pasauca pie sevis un kaut ko pačukstēja viņam pie auss.

Maskavas universitātes vēsturi Ševirjovs jau bija sācis cītīgi rakstīt trīs gadus pirms jubilejas un paguvis savu darbu pat iespiest, lai varētu izdalīt delegātiem, tāpēc viņam materialu referātā nolasīšanai bija daudz, bet klausītāju spēki gāja uz beigām, un Norovs, to manīdams, centās ar uzacīm un lūpām Ševirjovam dot zīmes, ševirjovs beidzot pamāja ministram ar galvu, rādīdams, ka viņu sapratis, un nobeidza savu referātu, universitātes vārdā uzrunādams ministru:

— Mūsu universitātes simtgadu svinības tika atklātas ar mūsu mīļā monarcha mīlestības un dāsnās žēlastības pārpilnajiem vārdiem, ko mēs dzirdējām no viņa, patvaldnieka, gribas izpildītāja tautas apgaismības darbā! Ar līksmas aizgrābtības asarām acīs mēs savās sirdīs noglabājām mums teiktos mūsu cara vārdus. Vienprātīga prieka brāzma bija atbilde uz tiem… Valdnieks troņmantnieks cezarevičs mūs pagodināja, atsūtīdams ar savu pilnvaroto mums savu žēlīgo apsveikumu un dodot savu piekrišanu kļūt par mūsu universitātes goda biedru, — pašam troņmantniekam ir labpaticis pievienoties mūsu zinātnieku saimei.

Tālāk tikpat samākslotas un liekulīgas aizgrābtības pilniem vārdiem Ševirjovs runāja par lielkņaza Konstantīna un lielkņazes Marijas Nikolajevnas apsveikumiem un «nolika Maskavas universitātes vispadevīgākās godbijības jūtas pie viņu kājām . ..».

Pēc tam Ševirjovs uzrunāja delegātus, kas «ar daudz krāšņiem kroņiem vainagojuši Maskavas universitātes simtgadējo, nopelniem bagāto pieri», un lūdza viņus «pieņemt atzinības apsveikumu zinātnes mīlestības un tēvijas apgaismības vārdā».

ševirjovam bija uzdots arī nolasīt to personu sarakstu, kuras Maskavas universitāte šajā dienā bija izvēlējusi par saviem goda biedriem. Goda biedru sarakstā kopā ar dižo matematiķi Lobačevski bija nokļuvis arī Odesas Zeltamute Inokentijs, kopā ar Pļetņevu — ģenerālis Rostovcevs un kopā ar Pirogovu — cara leibmediķis Martins Martinovičs Mands, kura vārds tajos laikos, kā mēdz teikt, «bija visiem uz mēles».

Pulkstenis nosita vienpadsmit. Norovs redzēja, ka zinātnieku nogurums sasniedzis pēdējās robežas. Viņš vēlreiz pasauca Solovjovu pie sevis un pateica, ka sakarā ar laika trūkumu viņa un Pogodina runas vajadzēšot atlikt.

Svinīgo aktu nobeidza Ševirjovs, nolasīdams mūzikas pavadījumā paša sacerētu, verdziski glaimīgu kantati.

Viņš, Stepans Petrovičs Ševirjovs, izrādījās par īsteno šāsdienas varoni. Viņš bija tieši kā radīts šādām svinībām. Bet Granovskis, aiziedams no svinīgās sēdes un nikni lādēdamies par Kudrjavcevu un Leontjevu, Volžinskim teica:

— Cik zemiski, cik negodīgi viņi izturējušies pret. mani! Un pēc tam vēl sāks apgalvot, ka ir mflni draugi! Viņi taču darījuši gudrāk par gudru, nenākdami uz šiem kumēdiņiem, — kāpēc viņi man nepateica, ka nenāks? Es arī varēju šo vakaru nodzīvot mājā un būtu darījis ļoti prātīgi. Bet es nezin kāpēc biju pārliecināts, ka mums visiem, nelaimīgajiem, katrā ziņā jākvern kā koka dieviem šajā muļķīgajā aktā!

Pogodins savukārt bija nemierā ar savu draugu Ševirjovu, kas ar garo runu atņēma tarn lielisko iespēju ari plūkt šos savā ziņā vienreizējos laurus. Taču, atcerējies, ka ielūgts viesībās jaunā slavofila Jurija Samarina mājā, tieši no akta aizbrauca uz turieni un atveldzēja sirdi tur, nolasīdams vēstījumu par Lomonosovu Samarina viesiem, kuru viclū, starp citu, bija arī vairāki agrākie Maskavas universitātes studenti.

Tās bija pirmās par godu jubilārei rīkotās svinības privātā mājā.

Pēc tām katru dienu notika viesības ar ielūgtiem viesiem: viesmīlīgie maskavieši priecājās par lielisko,, tik neparasto iemeslu sanākt kopā, lai parunātos un palīksmotos.

13. janvara vakarā Leontjevs savā mājā uzņēma ļoti daudz viesu un, nevienu neaizmirsdams, uzdāvināja tiem katram pa sava «Propilaja» eksemplaram.

Šajās viesībās, protams, runāja pavisam ko citu un citādi, nekā tika runāts tajā pašā 13. janvara dienā, universitātes zālēs piecsimt viesiem rīkotajās svinīgajās pusdienās, pie kam šo pusdienu oficialais rīkotājs btjai Maskavas pilsēta, tas ir, pusdienas rīkoja pats Maskavas ģenerālgubernators grafs Zakrevskis.

4.

Stingri ievērojot jau agrāk izstrādāto programu, tikai trešajā svētku dienā svinībās varēja piedalīties arī studenti. Šajā dienā Norovs nolēma mazliet atpūsties no delegātu sabiedrības un pusdienot intimā universitātes profesoru un studentu pulkā, turklāt šādai viņa rīcībai bija vēl daži citi iemesli.

Ministrs pats uzsāka sarunas ar studentiem, centās izlikties par vienkāršu, pavisam vaļsirdīgu «pašu cilvēku». Lai studentiem netrūktu jautrības, bija uzaicināts arī karaspēka orķestris, un tas spēlēja tikai militārus maršus, pie kam it īpaši skaļi bija trompetisti un bundzinieki.

Tikko viesi bija nosēdušies pie galdiem, piecēlās zvērinātais orators Ševirjovs un griezās pie ministra ar uzrunu:

—    Jūsu augstā ekselence! Mūsu visulabākais priekšniek! Kad divpadsmitā gada svētās cīņas laikā jūs gulējāt ar norautu kāju Borodinas kaujas laukā, vai gan jūs domājāt, ka tā kunga prāts jūs aizvedīs no kaujas lauka uz mierīgo zinātnes un apgaismības darba lauku? Kad jūs veicāt savus zinātniskos un reliģiskos ceļojumus pa Ēģipti un Nubiju, Palestinas svētajām vietām, septiņām apokaliptiskajām baznīcām, vai jūs domājāt, ka krājat garīgos spēkus, lai strādātu mūsu tēvijas svēto apgaismības darbu? Dievs ir jūs apbalvojis par Borodinas kaujas laukā gūto rētu, par jūsu krietno sirdi, par jūsu patiesi dievbijīgajiem ceļojumiem un licis jums kļūt par Krievijas apgaismības vadītāju mūsu tēvijai tik svarīgā laikā, kad mums draud otrs svētais karš, varbūt vel briesmīgāks un šausmīgāks nekā divpadsmitā gada karš. Pašreizējos notikumos var vērot daudz brīnišķu zīmju: man liekas, ka ne velti mēs šādā laikā un Maskavas universitātes simtgadu svinību dienā par tautas apgaismības ministru redzam Borodinas kaujas invalidu!

-— Atļaujiet, atļaujiet man pateikt dažus vārdus! — satrauktā balsī Ševirjovu pārtrauca Norovs, strauji pieceldamies no savas vietas. — Visā mūžā man ir bijuši tikai divi pilnīgas laimes brīži: pirmais — kad lēju savas asinis par caru un tēviju pie Borodinas, otrais — ir šis brīdis!

Studenti kliedza «urā» un aplaudēja; pulka orķestris nospēlēja īsu tušu. Kad visi nomierinājās, Ševirjovs turpināja:

—   Aizvakar jūs, jūsu augstā ekselence, atvedāt mums uz šejieni cara mīlestības un žēlastības grāmatu. Šajā pašā vietā jūs cara grāmatu skaļā balsī pavēstījāt visiem, kas to noklausījās ar lielu pacilātību; neviens vārds nepaslīdēja garām mūsu ausīm, katrs vārds krita mūsu sirdīs!

Orators piespieda roku pie krūtīm, un studenti atkal sāka kliegt «urā», bet orķestris nospēlēja atbilstošu tušu, kam vajadzēja nozīmēt, ka vispārējā sajūsma sasniegusi augstāko pakāpi.

—   Un aplieciniet valdniekam, — Ševirjovs nobeidza, — ka bez šās nākošās armijas viņa rīcībā vēl esam mēs, garīgo spēku armija, kas izveidota ar viņa paša ķeizariskajām rūpēm par universitāti, mēs, domātāju karapulks, kas pratīs pastāvēt cīņā ar Rietumiem par mūsu tēvijas svētajiem pamatiem!

Taču šie vārdi varbūt jau bija lieki, jo atkārtoja tikai; iepriekš pateikto, bet varbūt arī Ševirjovs, apzinīgi atkārtodams jau pateikto, gribēja apvaldīt augsto paša radītās sajūsmas vilni, lai rastos iespeja pārejai pie pusdienām.

Beidzot tomēr pusdienas sākās, taču Ševirjova senais darba biedrs akadēmiķis Pogodins, kas arī bija aieināts uz svētku, mielastu, negribēja palaist garām visizdevīgāko gadījumu uzstāties ar runu tūdaļ pēc sava drauga. Viņš pārlaida zālei kvēlojošu rūdīta oratora skatienu un patētiski iesāka:

— Cienītie kungi! Brīži, ko mēs patlaban pārdzīvojam, ir ārkārtīgi vērtīgi! Šie brīži ir visaugstākā poēzija! Sie brīži pieder vēsturei! Jūtās, kas izpaudušās šajos brīžos, rodami pirmsākumi un ķīla tiem darbiem, ar kādiem mūsu brāļi četrus mēnešus aizstāv Sevastopoli pret visas Eiropas briesmīgajiem spēkiem un velnišķīgajiem izgudrojumiem. Mūsu cienījamais ministrs apliecinās valdniekam mūsu bezgalīgo uzticību saviem svētajiem pienākumiem. Būdams vecs students un jūsu biedrs, es vispirms gribēju jums, mani jaunie, mīļie, kaut ari nepazīstamie draugi, novēlēt universitātes otro gadsimtu sagaidīt ar prieka un līksmības pilnām sirdīm. Tagad man tas jums vairs nav jāvēl. Lielāka iprieka un līksmības vairs nevar būt par to, ko jūs izjutāt šajos brīžos. Man jānovēl jums turpmākajās mācību un darba gaitās rūpēties par mūsu apgaismības svētnīcas labo slavu, kurai, kā jūs to dzirdējāt, tik lielu godu parādīja pats cars un viņa bērni, kurai visa mūsu tēvija uzskatīja par svētu pienākumu izteikt visdziļākās cieņas jūtas. Maskavas universitāte visā Krievijā bauda sevišķu mīlestību: tā ir dārga visiem! Esmu redzējis vecus, gandrīz jau uz nāves cisām guļošus vīrus, kas atcerēdamies universitātē pavadītos gadus, atkal atguva nufžumu. Tagad vecie studenti ir sapulcējušies no visām Krievijas malām vienīgi tāpēc, lai jubilejas dienu varētu pavadīt universitātes sienās. Noveļu jums, mani draugi, lai arī jūsu sirdīs mājotu tādas pašas pateicības jūtas… Lai dzīvo Maskavas universitātes studenti!

Rūdītais orators bija labi aprēķinājis savas runas

kulminācijas punktu. Jaunieši, par kuriem viņš pacēla kausu, jutās glaimoti un atsaucās uz Pogodina vārdiem trokšņainā līksmībā. Norovs, kam vairs nebija laika dzīrēs ilgāk palikt, aizkustināts teica:

— Pateicos, no visas sirds pateicos universitātes vadītājiem un profesoriem, kas izaudzinājuši tik lieliskus jaunekļus! Trešais vislaimīgākais brīdis manā mūžā būs tas, kad es vispadevīgi ziņošu valdniekam, ko esmu šeit redzējis un dzirdējis!

Norovam vajadzēja taupīt savus spēkus: tajā pašā dienā viņš bija ielūgts kuratora Nazimova rīkotajās viesībās. Protams, ne jau visi delegāti bija lūgti šajās privātā dzīvoklī rīkotajās viesībās, tomēr viesības bija paredzētas ļoti plašas. Šajās viesībās Ševirjovs nodeklamēja odu, ko bija sacerējis par godu Nazimovam.

Divi pirmie panti bija šādi:

Visaugstais dievs mums kopā lēmis Simt gadu svētkus svinēt šos, Jo mūsu sirdis esi ņēmis Tu savas mīlas skāvienos.

Tu proti godāt senču garu Un zinātnē tās skaistumu. Tu cienī apgaismības varu, Bet vairāk vēl sirds skaidrību …

Drīz vien no rokas rokā sāka staigāt šās odas parodija, ko bija sarakstījis jaunais zinātnieks — Granovska skolnieks Boriss Cičerins.

*• Visaugstais dievs mums kopā lēmis

Simt gadu svētkus svinēt šos, Jo marša takti cilāt cēli Tu proti kājas so]ojot.

Tu dienestā dod bozei godu Un mīli formu greznību, Tu cienī disciplinu grodu Un tāpat telpu šaurību …

Nu, tad šos tumsonības svētkus Mēs svinēsim par godu tev … Ak kungs, jel neatņem mums spēkus Ciest tevi, cūku, blakus sev!…

Un, kaut tu būtu simtkārt stiprāks, Tev tomēr nekad nepanākt, Lai Alfonskim kļūst prātiņš ņiprāks Un Ševirjovs ko sajēgt sāk.

Nākošajā dienā ministram un delegātiem savā mājā viesības rīkoja grafs Zakrevskis. Nenogurdināmais Ševirjovs arī tur universitātes vārdā teica runu.

Ar šo, tāpat kā ar citām -savām runām, Ševirjovs izpelnījās uzaicinājumu piedalīties delegācijā, ko Maskavas universitāte sūtīja uz Pēterburgu pie cara, «lai izteiktu ķeizaram visgodbijīgāko un vispadevīgāko pateicību» par cara grāmatu un profesoriem piešķirtajiem apbalvojumiem. Delegācijā nebija liela, tā sastāvēja tikai no trim personām: Nazimova, Alfonska un Ševirjova.

Panākumi Ševirjovu apreibināja un modināja lielu skaudību viņa drauga Pogodina sirdī. Lai kulturālajai Maskavai, kā nākas, atgādinātu pats sevi un, galvenais, tomēr nolasītu lielas delegātu un studentu auditorijas priekšā jubilejas aktā nenolasīto runu par Lomonosovu, .Pogodins, kaut arī bija ļoti skops, nolēma krietni patukšot savu naudas maku un jau pirmajā svētdienā pēc oficialajām svinībām uzaicināja savā mājā Oevičjes laukumā ne vien uz viesībām, bet arī uz jaunatnei rīkoto balli daudz viesu.

5.

Pārdevis, kaut arī uz nomaksu, par simt piecdesmit tūkstošiem sudraba rubļu savu «senlietu krātuvi» Ķeizariskajai publiskajai bibliotēkai, Pogodins varēja sevi uzskatīt par pietiekami turīgu cilvēku. «Senlietu krātuvē» savāktās lietas Pogodins, būdams senlietu cienītājs un pazinējs, bija vācis ilgus gadus, un tur atradās ne vien veci rokraksti, caru autografi un grāmatas, dažādi dokumenti, kas raksturoja bijušo laiku dzīvi, grāmatas, graviras un ģīmetnes; bez tam viņa «senlietu krātuvē» vēl glabājās milzīgi daudz senu svētbilžu, krustu, monētu, grebumu kokā, kaulā un akmenī, zīmogu, senlaicīgu trauku, ieroču, auskaru, gredzenu, saktu un citu senajos kur ganos atrastu lietu.

Arī pēc «krātuves» pārdošanas Pogodins, protams, neatmeta savu paradumu vākt dažādus šāda veida retumus un, atgriezdamies no saviem izbraucieniem, pārnesa un atveda atkal un atkal ļoti daudz šādu lietu, kas vēlreiz draudēja galīgi pārpildīt viņa koka māju. Tomēr šī māja bija pietiekoši plaša, lai tur atrastos vieta vairākiem desmitiem viesu.

Jauniešus, kas bija ieradušies uz balles priekiem, uzņēma Pogodina bērni, no kuriem vecākais jau bija Maskavas universitātes students un pirms gada sagādāja tēvam daudz rūgtu brīžu, tāpēc ka par viņu no akadēmiķa, bijušā profesora, pieprasīja mācību maksu 25 rubļu apmērā par semestri, gluži tāpat kā par citiem studentiem; par šo jautājumu Pogodins jau gribēja sākt sarakstīšanos ar rektoru Alfonski, bet tas ar oficiālu paziņojumu viņu vienkārši brīdināja, ka mācību naudas nesamaksāšanas gadījumā Pogodina dēlu izslēgs no universitātes; vajadzēja padoties.

Uz viesībām aicinātos delegātus, savus Maskavas paziņas, bijušos darba biedrus un paša izdotā žurnālā «Moskvitaņin» līdzstrādniekus (honorārus tiem nemaksāja), Pogodins saņēma ļoti laipni un kā īsts kolekcionārs tūlīt pēc viesu ierašanās steidzās tiem izrādīt sava muzeja jaunumus.

Būdams dabisks talants, dzimtcilvēka dēls, Pogodins arī tagad, piecdesmit piecu gadu vecumā, atšķīrās no pārējiem ar neizsīkstošu enerģiju, kas tam bija raksturīga arī jaunībā un izvirzīja viņu starp biedriem ipirmajā vietā. Pogodina kaislību ne vien uz vecām grāmatām un rokrakstiem, bet arī uz senām lietām, ieročiem, traukiem, protams, varēja izskaidrot ar to, ka viņš bija vēsturnieks, bet, no otras puses, Pogodins par vēsturnieku bija kļuvis vienīgi tāpēc, ka viņam jau kopš bērna gadiem piemita tīri zemnieciska, aktiva interese par to, kā īsti un ko darījis cilvēks pirms simt, divsimt, ,piecsimt, tūkstoš gadiem . . .

Pogodina ērti iekārtotās mājas plašajā kabinetā sanākušie viesi delegāti un parastie ciemiņi, maskavieši, cits ar citu aprada ļoti ātri. To veicināja ne vien Pogodina savāktās senlietas; katra viesa vārds bija slavens savā zinātnes nozarē, un īpat civilistu pulkā vienīgā karavīra — Kara akadēmijas profesora, jaunā ģenerālmajora Miļutina vārdu visi pārējie pazina pēc viņa piecos sējumos sarakstītās grāmatas «Pāvila I karš ar Franciju» un otra darba «Karavadonis Suvorovs». Tiesa, nevienam toreiz ir prātā nenāca, ka šis pēc izskata patīkamais, ļoti laipnais un uzmanīgais, bet kautrīgais cii vēks, kurs neizcēlās ar īpašu veselīgumu un kura sejai pat ar vai'gubārdu kopā saaugušās ūsas nespēja ipiešķirt kareivisku izteiksmi, nodzīvos gandrīz līdz simt gadu vecumam, būs kara ministrs, grafs, feldmaršals un Krievijas armijas pārorganizētājs pēc Sevastopoles kara …

No vēsturniekiem bez viņa vēl bija akadēmiķis Ustrjalovs, Kazaņas universitātes profesors Babsts, Granovskis, Kudrjavcevs. . . Bija Ņ ik i tenko; bija Aleksandra liceja profesors filologs Jakovs Ka.rlovičs Grots; bija Publiskās bibliotēkas delegāti Bičkovs un Kosovičs, kuri vairāk nekā pārējie viesi interesējās par Pogodina krātuves jaunajām «senlietām»; bija avīzes «Mosikovskije Vedomosti» redaktors Katkovs, bet no maskaviešiem, kuri nekalpoja valsts dienestā, — Chomjakovs, Ivans Kirejevskis, Košeļevs, Konstantins Aksakovs — izcilākie slavofili, par kuriem Zakrevskis, ģeneralgubernatoriskā vieglprātībā sajaukdams tos ar petraševskiešiem, teica: «Kaut arī no Maskavas «slāviem» neviens neizrādījās saistīts ar šo sazvērestību, bet ko tad tas nozīmē? Tas nozīmē, ka saistīti ir visi, bet viltīgi, un mēs nevaram atrast pierādījumus! …» Starp citu, šie pierādījumi, pēc Zakrevska domām, jau bija «atrasti», kad pirms Krimas kara rokrakstā parādījās Chomjakova slavenais dzejolis «Krievijai». Kopš tā laika Chomjakovs un viņa draugi bija krituši nežēlastībā, kaut arī grafs Bludovs viņus galmā aizstāvēja, apgalvodams, ka viņi jau tāpēc vien neesot bīstami, ka «viņus visus varot nosēdināt uz viena dī'vana».

Pogodina viesībās bija ielūgti arī daži jaunie universitātes lektori un adjunkti, kā, piemēram, Volžinskls, bet tie turējās kopā ar jauniešiem zālē, kur skanēja arī kabinetā dzirdamā balles muziķa. Turklāt visi pašreizējās dzīves jautājumi šajā vēsturiskajā brīdī izrādījās tik drūmi un sarežģīti, ka viņi to izlemšanu atstaja pilnīgi vecāko paaudžu pārstāvju ziņā.

6.

Pogodins prata tik dedzīgi runāt par jebkuru savas «senlietu krātuves» lietu, ka par to modās interese pat tādiem cilvēkiem, kam muzeja priekšmeti parasti bija pilnīgi vienaldzīgi. Bet tagad viņš savilka savu nervozo seju sevišķi noslēpumainā un nopietnā grimasē, izņēma no rakstāmgalda kādu acīm redzot senlaicīgu, biezu, svītrainu gaišzilas krāsas papīru ar nobirzušiem stūriem, pacēla to virs galvas un, griezdamies pie visiem, kuri stāvēja viņam tuvāk, bet it īpaši pie Bičkova, teica:

—   Lūk, ko man laimējās iegūt, lūdzu, apskatiet! Pagājušā gadsimta izcilas vēsturiskas personas autografs … Ka jums liekas, kā īsti? Es jums pateikšu pats, es jūs nemocīšu: Volinska, Artemija Petroviča! Kabinetministra! Krievu partijas vadoņa Annas Joanovnas valdīšanas laikā!

—  Michail Petrovič, kā jums izdevās šo papīru iegūt? — Bičkova seja uzreiz sāka starot.

—   O-o, tas ir garš stāsts! — Pogodins sāka aizrautīgi runāt. — Pagājušajā gadā kāds Kuprijanovs man atsūtīja publicēšanai žurnālā «Moskvitaņin» kādu senlaiku dokumentu, — protams, kopiju, — ar virsrakstu «Instrukcija pārvaldniekam Ivanam Ņemčinovam par muižas un sādžu pārvaldīšanu …» Atzīmēts 1724. gads, bet paraksta nav, un, kas šo instrukciju rakstījis, nav zināms. Tiesa, instrukcijā minētas sādžas: Ņikoļskoje, Arc.hangeļskoje, Vasiļevskoje, bet šie sādžu nosaukumi sastopami ļoti bieži, un, spriežot pēc svēto piemiņas dienam baznīcās, sādžu un ciemu ar šādiem vārdiem Krievija atradīsies, cik tikai vēlaties. Tiesa, instrukcijā vēl ir sādžas nosaukums Petino, tas jau retāks, un visbeidzot — Batijevo.

—   Redz, tas ir vārdiņš! — Ņikitenko iesaucās.

—   Pie tā jau ari es pieķēros un sāku meklēt, kur varētu atrasties Batijevo, — Pogodins dzīvi turpināja. — Taču, lai kam ari jautātu, visi tūdaļ vaicā: «Bet kādā apriņķī?» Itin kā es pats nevarētu atrast, ja vien zinātu, kādā apriņķī! Tā pagāja vairāk mēnešu, un visi mani meklējumi palika bez panākumiem. Bet te reiz pie manis ierodas kāds cilvēks no Kostromas un saka: «Mūsu pusē ir viens ciems — Batijevo.» Es kā rauts uzlēcu kājās. «Kur? Kur,» kliedzu, «kur tas ciems atrodas?» — «Kostromas guberņā, netālu no Kinešmas.» — «Kam pieder?» — «Tagad ģenerālim Pavļenkovam, bet tas ciemu ieguvis no Voroncoviem, bet Voroncovi mantojuši no Volinska. Redz, pie reizes, saka, es jums atvedu arī viņa, nu, tā paša Volinska, autografu …» Tad, protams, man uzreiz viss kļuva skaidrs, bet «Instrukcijā» nezin kāpēc bija minēta Astrachaņa un pat Persija, bet man bija galīgi no prāta izgājis, ka Volinskis taču pārvaldīja Astrachaņu un ka Pēteris viņu sūtīja uz Persiju noslēgt līgumu, un Volinskis spīdoši izpildīja šo uzdevumu.

—   Redz, šī pati roka piekāva Tredjakovski, — paceldams pie acīm autografu, Grots teica.

—   Un mičmani kņazu Meščerski, — Babsts piebilda, — tas zināms no vēstures, bet cik nav bijis tādu piekaušanu, par kurām vēsture nekas nav rakstīts?

—   Lai kāda arī būtu vaina, sodi bija šausmīgi, — Katkovs noteica.

Bet Miļutins piebilda:

—   Kādreiz arī viņu pašu Pēteris pamatīgi piekāvis, kā liekas, par kukuļņemšanu, tāpat kā Menšikovu.

Šajā brīdī Granovskis, kas sen nebija apmeklējis Pogodina māju, pamanīja kādu aiz grāmatu skapja nevērīgi aizbāztu, vēl neredzētu gleznu vecā rāmī; viņš gleznu izvilka, pacēla pie kandelabra un, raudzīdamies gleznā, aiz izbrīna sastinga.

Glezna nemaz nebija apputējusi, ko varēja gaidīt, spriežot pēc vietas, kur tā atradās. Tieši otrādi, šķita, ka vēl pirms neilga laika tā noberzta ar mitru sūkli, un gleznas krāsas likās svaigas. No tās uz Granovski ar aizvērtām acīm raudzījās ļoti pazīstama, liela, kā līķim dzeltena, sarkanā samta spilvenā mazliet iegrimusi «eja … Augsta piere, plāni, melni, mazliet sirmi, pie deniņiem cirtaini mati; nelielas, galos uz augšu sagrieztas ūsas; liels, mazliet šķelts zods un talantīga mākslinieka uztverta kāda varbūt dīvaina, bet acīm redzot nepieciešama nesaskaņa starp sejas augšējo un apakšējo daļu.

No sejas augšējās daļas jau dvesa mūžīgais miers. Tā bija it kā iegrimusi domās, bet šīs domas, kas slēpās zem aizvērto acu plakstiņiem un pieres varenajās līnijās, šķita vairs nepiederam šai pasaulei, zemei, tās bija aizvirzījušās sāņus, augstāk, tālāk — visu sapratušas un visu piedevušas. Bet lūpas vēl it kā drebēja … Lūpu zīmējums pārsteidza ar tajās izteikto enerģiju. Lūpās varēja skaidri saskatīt īgnumu, dusmas un pat sāpes … Ar ko gan vēl nebija pilnīgi samierinājies šis jau no dzīves aizgājušais cilvēks? Uz ko viņš dusmojās? Par ko skuma?

—   Vai Pēteris? — Granovskis vaicāja Chomjakovam, kas stāvēja viņam blakus, kaut arī pats saprata, ka jautājums pavisam lieks.

—   Pēteris, protams, — augumā nelielais Chomjakovs, mazliet greizām acīm un, kaut arī viņam jau gāja sestais gadu desmits, melniem matiem, paraustīja plecus.

—• Kas viņu varēja tā uzgleznot?

—   Nav zināms … Mākslinieks nav parakstījies.

—   Bet tomēr uzgleznots lieliski! … Varbūt es glezniecībā neko lielu nesaprotu, vai ne? Jūs, Aleksej Stepanovič, esat šās mākslas labākais pazinējs, jūs taču pats arī esat gleznojis …

—   Esmu gleznojis pat svētbildes kādai katoļu baznīcai, — Chomjakovs pasmaidīja. — Jā, kādreiz, kādreiz pirms ļoti ilga laika, —• tas bija ārzemēs.

—   Nu, redz… Ko jūs domājat par šo gleznu?

—   Man liekas, tā uzgleznota labi.

—   Labi? Vai tikai labi?! Tā uzgleznota satricinoši! Par šo ģīmetni es atdotu pusi savas bibliotēkas!

Granovskis runāja skaļi un uzbudināti, un Pogodins redzēja, ka visi no viņa novēršas un raugās uz portretu, kurā Pēteris bija gleznots, guļot uz nāves cisām. Tas Pogodinam sajauca kārtību, kādā viņš bija gribējis viesiem rādīt savus dārgumus. Pat vēl vairāk: Pētera ģīmetni, lai tā nedurtos acīs, viņš tīšām bija nobāzis slepenā vietā. Bet, ja nu reiz ģīmetni bija izvilkuši bez mājastēva ziņas, tad nekā vairs nevarēja darīt, vajadzēja nolikt Volinska autografu un iet pie «Pētera».

—   Michail Petrovie, kur jūs to ņēmāt? — Granovskis satrauktā balsī jautāja.

—   Šās ģīmetnes vēsture ir šāda, •— saņemdams ar roku gleznas rāmi, it kā baidīdamies uzticēties šim pārāk ziņkārīgajam viesim, Pogodins sāka skaidrot. — Pēterim bija kabinetsekretars Makarovs. Iespējams, ka vispārējā jūklī tūdaļ pēc Pētera nāves viņš būs pavēlējis kādam māksliniekam, cik iespējams, precizi …

—   Un ātri, — Chomjakovs iestarpināja.

—   Un ātri, protams, jo pils bija palikusi bez saimnieka, viss gāja juku jukām, katrs rīkojās pats uz savu galvu, — padomājiet tikai, tāds koloss nogāzies! Un tad gleznotājs iekārtojās, kā tam likās ērtāk, un uz ātru roku pagatavoja uzmetumu, bet pēc tam droši vien pats savā mājā gleznu pabeidza.

—   Nē, šo seju mājā pabeigt gleznot nevarēja! — Granovskis dedzīgi iebilda. — Varbūt spilvenu, apģērbu, bet seju — nē! Tik dievišķīgu seju iespejams uzgleznot tikai pēc dabas, neatkāpjoties no mirušā ne soli!

—   «Dievišķīgu seju», vai tā jūs teicāt? Kas tad jums šai sejā liekas dievišķīgs? — Aksakovs jautāja.

Būdams vienādā augumā ar Granovski, bet daudz platākiem pleciem un uz priekšu izvērstām krūtīm, gados krietni jaunākais un pēc izskata ārkārtīgi veselīgais Aksakovs raudzījās uz profesoru rietumnieku ne kā uz sev naidīgu uzskatu pārstāvi, bet ar vienkāršas un pavisam īstas neizpratnes pilnu skatienu, jo nevarēja saprast Granovska sajūsmu.

—   Jā, dievišķīga! — Granovskis, mazliet iekaisis, apstiprināja. — Tā cilvēka seja, kurš devis mums tiesības uz vēsturi, kurš gadsimtus uz priekšu mums parādījis mūsu vēsturisko misiju, nemaz nevar nebūt dievišķīga! Un gleznotājs, kura vārdu mēs neviens nezinām, to sapratis, redzējis un uzgleznojis!

—   Atļaujiet man tomēr vispirms iebilst pret jūsu frāzi: «gleznotājs, kura vārdu mēs neviens nezinām», — lēni izvēlēdamies vārdus, Granovskim teica akadēmiķis Ustrjalovs, mazliet stūraina auguma un zem savu piecdesmit gadu svara uzblīzis vīrs. — Man, kā cilvēkam, kas strādā pie Pētera vēstures, piemēram, liekas, ka ir iespējams, protams, aptuveni noteikt šā mākslinieka vārdu. Gleznotājs varētu būt Tanauers vai, kā mēdz rakstīt, — Danauers, Danaurs… Pēc izcelšanās viņš bija saksis un Pētera valdīšanas laikā galma gleznotājs. Katrā ziņā, cik atceros, Pētera nāves gadā viņš bija Pēterburgā … Arī Pēterim dzīvam esot, Tanauers gleznoja viņa un Katrīnas ģīmetnes …

—   Bet, cik: es atceros, — žirgti uztvēra Chomjakovs, — tajos laikos Pēterburgā vēl bija arī gleznotājs Chzels vai Kzels, ko Pēteris atveda no Holandes. Tāpēc varbūt iespējams arī, ka šī glezna ir Kzela darbs?

—   Kas attiecas uz sejas dievišķīgumu, tad kā gan citādi šo seju varētu attēlot galma gleznotājs? — Košejevs .pavīpsnāja. — Tas jau bija galma gleznotāju uzdevums pārvērst visus tirānus par dieviem, par to gleznotāji saņēma savas algas, činas un goda zīmes.

—   Kad es pēdējo reizi biju Prāgā, — lai notušētu mazliet paskarbos Košeleva vārdus, sarunā pasteidzās iejaukties Pogodins, — man tur stāstīja par kādu čechu gleznotāju Kupecki, kas ticis uzaicināts gleznot Pētera ģīmetni, kad viņš ārstējies Karlsbadē. Kupeckis arī ieradies pie Pētera ar savu paleti, bet, šausmu pārņemts, aizbēdzis!

—   Un kā lai nebēgtu! — Aksakovs piezīmēja.

—   Tomēr pēc tam Kupeckim paskaidrojuši, ka neesot nekāda iemesla baidīties, krievu cars viņu nesakropļošot un arī galvu nost necirtīšot, jo Kupeckis taču neesot krievu strēlis, bet slavens Vīnes gleznotājs, — Pogodins turpināja, — un Kupeckis Pētera ģīmetni tomēr uzgleznojis un, sarunādamies ar Pēteri, pat paguvis briesmīgo Krievijas caru iemīlēt, pie tam Pēteris runājis krieviski, bet Kupeckis čechu valodā, taču viņi viens otru lieliski sapratuši.

—   Kā liekas, tad tieši šo pašu Kupecki arī Pēteris aicinājis sev līdz uz Pēterburgu, bet tas nav braucis, un pēc Kupecka ieteikuma Pēteris atvedis Tanaueru, —^ Ustrjalovs teica.

—   Labi, lai būtu Tanauers, lai būtu Kzels vai arī kāds trešais, man galu galā tas pilnīgi vienalga, — Granovskis atmeta Ustrjalovam ar roku. — Svarīgs šajā gadījumā nav gleznotājs, bet Pēteris, kurš ir ģeniālāks par jebkuru citu no krievu ļaudīm un kuru mēs aizvainojošā kārtā pietiekami augstu nenovērtējam! Savākt kaudzi neapstrādātu vēsturisku faktu un sakārtot tos chronoloģiskā kārtībā taču vēl nenozīmē radīt Pētera tēlu! Nosodīt uzreiz un uz visiem laikiem Pēteri par to, ka viņš cirtis strēļiem galvas un cirpis bajāriem bārdas, nozīmē raudzīties uz Pēteri ar aklām acīm. Tas nozīmē nēsāt savā sirdī zārku, bet ne dzīvās dzīves trīsas! Kā var runāt par Pēteri, ja pašam nav tiik plaša vēriena kā Pēterim? Vai kāds no mūsu vēsturniekiem ir mēģinājis palūkoties uz Pēteri kaut vai no pieklājīga attāluma, taču tā, lai varētu viņu saskatīt visā augumā, bet ne pa atsevišķiem gabaliņiem, nemaz jau nerunājot par Pētera personības pilnīgu izprašanu! Es nezinu, kungi, kā katram ap sirdi, bet man tieši tagad ir ilgas pēc Pētera, kas pats devās uz Azovu un pats to ieņēma. Devās karā pret Kārli un pie Poltavas to sakāva, izveidoja tādu floti, kas uzvarēja spēcīgo zviedru floti, — neslēpās no tās, bet centās to uzmeklēt un uzvarēja! Nekad tautas seja neparādās tik spilgti un tik pareizi kā laikā, kad tautai jāaizstāvas pret ienaidnieka uzbrukumu! Tieši tad tiek sasprindzināti visi tautas spēki un spējas, tieši tad rodas talanti un ģēniji. Es, protams, esmu dzirdējis balsis, kuras noliedz pat lielu vīru nepieciešamību vēsturē, kuras apgalvo, ka lielo vīru loma bijusi mākslīgi izpusta, bet tagad pilnīgi izbeigusies, ka tautas pašas bez viņu starpniecības spējot izpildīt savu vēsturisko misiju. Bet kā tad īsti pašas tautas to var? Tauta taču ir kopības jēdziens. Tautas kopības domai un gribai jāpārvēršas par viena cilvēka domu un gribu, lai varētu izpausties visspēcīgākā veidā. Tieši tā arī bija ar Pēteri. Un šajā gadījumā gleznotājs, — lai kas viņš arī būtu,— to ir sapratis, sapratis tieši tāpēc, ka pats bijis īsts mākslinieks, bet nevis tikai savācis par ģēniju dažādus sīkus faktus, kuri, sak, ģēniju visādi atmasko! Aiz kokiem nesaredzēt meža, aiz sīkiem kukainīšiem ziloņa — lūk, kas ir visa šāda veida atmaskošana! Es zinu vienīgi to, ka mums tagad, mūsu pašreizējā dzīvē ārkārtīgi vajadzīgs Pēteris, bet viņa nav, un mēs nekur viņu nevaram dabūt … Vai gribat, Michail Petrovič, es jums došu pusi savas bibliotēkas par šo ģīmetni?

Šie pēdējie Granovska vārdi Pogodinu mazliet

pārsteidza, taču, strauji paskatījies uz Bičkova apaļo seju ar izvalbītām acīm, Pogodins atbildēja:

—   Vai tikai jūs nepārsteidzaties, Timofej Nikolajevič? Vai pēc tam jums nebūs žēl savu grāmatu? … Katrā ziņā parunāsimies par šo jautājumu kādreiz vēlāk, vai ne?

—   Talanti rodas kara laikā, tas tiesa, to es pats pēc sevis redzu, — Chomjakovs smaidīdams ierunājās. — Es, piemēram, izgudroju tālšāvēju šauteni. Ar to var šaut pat tālāk nekā ar angļu štuceriem. Un varētu likties, ka man par izgudrojumu izsniegs patentu un manu šauteni ievedīs aktivajā armijā, vai ne? Bet kāpēc to nedara? . . . Nesen es vēl izgudroju tādu ierīci, ar kuru lielgabalu var nolaist tranšejā un izcelt no tranšejas gadījumā, ja karaspēks pārvietojas vai arī ienaidnieka sašautais lielgabals jāapmaina pret citu… Kāpēc neķer manu izgudrojumu ar abām rokām, bet, tieši otrādi, negrib pat rasējumus apskatīt?

—   Nu, redziet, bet kā tad īstenībā tā var būt? — mulsi, it kā pats šajā lietā juzdamies vainīgs, Bičkovs paskatījās uz visiem, kas bija apkārt, bet visilgāk uz Miļutinu un pievērsās Pogodinam: — Michail Petrovič, jūs esat Stepana Petroviča draugs, bet viņš šajās dienās brauc ar delegāciju pie valdnieka. Te nu būtu izdevīgs gadījums pastāstīt valdniekam, — Ševirjovs to varētu izdarīt, viņam ir īpašas runas dāvanas, — pateikt, ka ārkārtīgi nepieciešamas reālās fakultates, kurās mēs varētu sagatavot paši savus mechaniķus un mašīnistus. Pie mums visi mechaniķi ir ārzemnieki, bet mēs paši nekā neprotam. Ārzemnieki saņem milzīgu naudu, bet mēs tikai noplātām rokas un blisinām acis.

—   Zināms, tieši šajā ziņā mēs esam atpalikuši aiz Rietumiem, — sacīja Miļutins, kamēr Pogodins vēl tikai pārdomāja, vai par reālo fakultašu nepieciešamību Ševirjovs varētu sniegt labāku ziņojumu nekā viņš pats, ja aizbrauktu uz Pēterburgu un panāktu audienci pie cara. — Mēs, protams, neesam vājāki par ienaidnieku varonības ziņā, bet tikai technikā. Un es jums pilnīgi piekrītu, Timofej Nikolajevič, — viņš pievērsās Granovskim, — ka aizstāvēšanās kara laikā tautas seja kļūst redzama skaidrāk nekā jebkad; taču reizēm mēdz būt arī tā, kā noticis Kartagas aplenkšanas laikā, kad sievietes atdevušas savus matus, lai no tiem pagatavotu

stopu stiegras. Skaists žests, tur nav ko runāt, taču būtu bijis labāk, ja Kartagā jau laikus būtu sagatavoti stiegru krājumi no vairāk piemērota materiala. Techniku uzreiz radīt nav iespējams, tur nepieciešami gadi un atkal gadi, — lūk, kur slēpjas mūsu nelaime. Varbūt mums tik daudz nav vajadzīgs tautas patoss, cik auksts skaidra prāta aprēķins. Pēterburgā taču valda pārliecība, ka pavasarī ienaidnieki uzsāks kara darbību pret mūsu galvaspilsētu. Lūk, tad būs jāsasprindzina visi spēki, kad «u<?ļičieši» — jūs taču apgalvojat, ka angļu tautas sākumi meklējami Ugļičā, — viņš smaidīdams teica Chomjakovam, — kad šie jaunatklātie Britanijas salu slāvi sāks izcelt desantu Somijas jūras līča piekrastē.

—  Vai tad viņiem pietiek desantam karaspēka, Dmitrij Aleksejevič? •— Chomjakovs šaubījās, aizmirsdams apvainoties par savas angļu izcelšanās teorijas vieglo izzobošanu. — Pēterburga taču nav Sevastopole. Ar tādiem projektiem var baidīt tikai bērnus, ko jūs runājat!

—  Taču ar tiem baida arī pieaugušos, — Miļutins neapmulsdams atsaucās.

Kirejevskis ar lēnām kustībām noņēma brilles, noslaucīja to stiklus fulara kabatas lakatiņā, uzlika atpakaļ uz sava strupā, mazliet uzrautā deguna un, nogaidījis, ikad sarunā iestājās pauze, teica:

—  Reizēm par visiem gudrāki izrādās muļķi, — to sevišķi pūlas pierādīt krievu pasakas. Un, lai kas arī turpmāk notiktu ar Krieviju, es atļaujos domāt tāpat, kā domājis nemirstīgais krievu muļķis — Skalozubs ': «Man šķiet, caur ugunsgrēku šo tā savu skaistumu vēl divkāršos!»

■— Vai jūs nopietni tā domājat? •— atrāvies no Pētera ģīmetnes, Granovskis Kirejevskim jautāja.

—   Visā nopietnībā, — Kirejevskis nolieca galvu.

—  Lūk, kad beidzot mēs abi sākam saprasties! Lūk, tas arī ir īstais patriotisms! Tādā gadījumā atļaujiet man, otram tādam pašam muļķim, spiest jūsu roku!

Pa tam, piegājis pie Katkova, kas bija ne vien avīzes «Moskovskije Vedomosti» redaktors, bet arī Norova sevišķu uzdevumu ierēdnis, Ņikitenko, gandrīz čukstēdams, sacīja:

1 Skalozubs — A. Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» personāžs.

—   Man pie jums liels lūgums, Michail Ņikiforovič! — Kamēr ministrs atrodas šeit, esiet tik labs un nesakiet viņam, ka universitātei sūtīto cara grāmatu esmu rakstījis es. Ministrs to pagaidām vēl nezina, un, pēc manām domām, tas viņam arī nebūtu jāzina. Nu, vienkārši, jūs taču saprotat, šis apstāklis var Norovu noskaņot pret mani, kas man, saprotams, nekādā ziņā nebūtu vēlami. Vai apsolāties?

—   Apžēlojieties, kāpēc gan lai neapsolītu? Un kāpēc man par to būtu jārunā ar ministru? Un kad lai es runātu, ja ministrs jau parīt aizbrauc?

—   Parīt jau mēs visi aizbraucam — ir ministrs, ir Rostovcevs, ir es, ir daudzi no Pēterburgas delegātiem. Tātad jūs apsolāties? Ļoti jums pateicos! Lai Norovs paliek pie pārliecības, ka cara grāmatu rakstījis grafs Bludovs.

Ņikitenko cieši paspieda Katkovam roku.

7.

Tā bija pilnīgi patriarchala aina: Norova aizbraukšana no Maskavas uz Pēterburgu. Pretī pirmās klases vagonam ar rūpīgi nospodrinātiem logiem blakus kuratoram ģenerālim Nazimovam ierindā nostājās rektors, dekāni, daudz profesoru, docentu, lektoru un pat universitātes studentu, un visi raudzījās uz to logu, pie kura nekustīgi un svinīgi stāvēja Norovs.

Vilcienu aiziešanas un pienākšanas noteikumi ir vienādi, vai vilcienos brauc ministri vai vienkārši mirstīgie, tāpēc ministram tomēr vajadzēja dažas minūtes klusu noraudzīties uz saviem apakšniekiem un apakšniekiem uz ministru. Toties, tikko virskonduktors sāka svilpt, dodams signālu mašīnistam, ka laiks braukt, un viss vilciena sastāvs noraustījās pirms došanās ceļā, Norovs sāka steidzīgi svētīt visus pavadītājus: ir kuratoru, ir rektoru, ir dekānus, ir pārējos.

Gluži kā Filarets viņš meta pret tiem krustus, noliekdams savu veco, sirmo galvu; ministra acis, kuru augšējie plakstiņi svērās uz leju kā vienādsānu trīsstūru divas malas, atgādināja divas žēlastības asaru aizmiglotas «visu redzošās acis». Pavadītāji stāvēja kailām gal

vām, kā pienākas stāvēt tiem, kuri saņem svētību. Publika, kas tajā laikā atradās uz perona, noraudzījās uz viņiem lielā neizpratnē. Vilciens sāka kustēties, bet profesoru pūlis joprojām stāvēja bez cepurēm un klanījās uz to pusi, kur aizripoja ievērojamais zilais vagons. Pavadītāju pūlī atradās arī Katkovs, un avīzes «Moskovskije Vedomosti» nākošās dienas numurā bija iespiests plašs, asarains raksts par Maskavas mācīto vīru šķiršanos no sava iemīļotā ministra.

Taču par godu simtajai Tatjanas dienai Maskavā rīkotās svinības nebeidzās ne pēc Norova aizbraukšanas, ne arī pēc tam, kad pāris dienu vēlāk uz Pēterburgu pie cara aizbrauca Nazimovs, Alfonskis un Sevirjovs. Pat pie Granovska pulcējās daudzi no viņa darba biedriem, skolniekiem, cienītājiem, izmantodami par iemeslu apstākli, ka viņš bija apbalvots ar «Annu» un ministrs pirms aizbraukšanas Granovskim bija parādījis īpašu labvēlību, uzaicinādams viņu sastādīt vispārējās vēstures mācības grāmatu.

Tie Maskavā sabraukušie bijušie universitātes studenti, kuri nevareja iekļūt oficialajās pusdienās, kur tika teiktas runas, pulcējās traktieros, kā toreiz sauca restorānus, svinēja tur svētkus un uzstājās ar runām. Inteliģentā Krievzeme pirmo reizi sāka runāt, tā bija laikmetam zīmīga parādība, kas gadījuma pēc sakrita ar Maskavas apgaismības avota jubileju.

6. februārī, «dienā, kad svētā mocekle Tatjana pieskaitīta svētajo pulkam», universitātērīkoja pēdējās pusdienas, un šajās pusdienās runu teica Pogodins.

— Cienījamie kungi! Tagad mēs aizvadām vienu gadu simteni un ieejam otrajā gadu simtenī, un tas notiek tik sarežģītos, tik grūtos apstākļos! — Pogodins iesāka satrauktā balsī. — Sirds stingst, ne vien domājot par zinātni, bet arī par nākotni, par visu mūsu likteni! . . . Pagātne mums devusi krāšņus un lieliskus augļus, un mums bijusi laime tos baudīt divpadsmitajā janvarī: vispārēju pārliecību par studiju derīgumu, par izglītības nepieciešamību, par zinātnes vērtību, par apgaismības svētumu … Tādi brīži ar uzviju atlīdzina visas dvēseles ciešanas, kas saistītas ar zinātnieku dzīvi. Tiešām, ir patiesi dzejnieka vārdi: «Mums mūzas dārgi pārdod talantus.» Izlasiet vēlreiz universitātes «Biogrāfisko

vārdnīcu». Divi simti piecdesmit cilvēku ir strādājuši mūsu darba laukā. Pasakiet man, — kuram no tiem ceļš ir bijis ar puķēm kaisīts? Kurš no viņiem nav cietis un raudājis? Nabadzība ir bijusi mūsu kopējā, mīļā māte; trūkums ir bijis mūsu mīļais, uzticamais draugs; dažādi šķēršļi, sarūgtinājumi, apvainojumi, triecieni ir bijuši musu pastāvīgie, mīļie ceļa biedri, kas audzinājuši mūsu garu, uzturējuši modru mūsu prātu, likuši sasprindzināt visus mūsu spēkus . .. Tagadne ir drūma un draudīga! Debesis aizvilkušās ar mākoņiem. Pat vistālākajā apvāršņa malā neatspīd neviens gaismas stars, — neviena zvaigzne nav redzama … Taču viss virzās uz labu — lūk, labākais, ko māca vēsture. Mūsu Austrumi varbūt tagad tiek sūtīti turp, kur krusta karu laikā tika sūtīti Rietumi, un varbūt to pašu mērķu vārdā, kuru dēļ tajā laikā tika sūtītas rietumu valstis, — tas ir, savu apslēpto spēku pamodināšanai! Gars iegūs spārnus, spējas attīstīsies, tieksme uz darbu gūs virzienu un iespēju izpausties, kad pār mūsu zemi nāks svētīgais miers …

Pogodins jutās ļoti pacilāts, un runa viņam izdevās.

Maskavas universitātes sienās aplausi pirmo reizi bija atskanējuši pirms divdesmit pieciem gadiem, 1830. gadā, un arī toreiz aplaudēja šim pašam, tolaik vēl jaunajam profesoram Pogodinam, kas bija teicis dedzīgu runu. Tāpat viņam aplaudēja arī tagad dažādu novirzienu cilvēki •— labējie, kreisie un centristi… Un, kad pēc Pogodina Ševirjovs nolasīja savus jaunos, jubilejas «atsvētei» veltītos pantus, pat viens otrs no iesūnojušajiem labējiem, pieliecies savam kaimiņam pie auss, čukstēja, ka panti esot uzrakstīti pārspīlēti verdziskā garā.

Svinības beidzās, un atkal sākās krievu dzīves skarbā ikdiena.

TREŠĀ NODAĻA zemessargi

1.

Janvarī Anglijas jaunā sabiedrotā — Sardinija jau gatavoja nosūtīšanai uz Krimu ģenerālā La-Marmoras vadībā piecpadsmit tūkstošu vīru lielu korpusu. Bez tam vēl pastiprinātā kārtā palīgspēki tika sūtīti kā franču, tā angļu armijai; pēc ilgas gatavošanās uz Krimu savu armiju veda arī Omer-paša. Ap janvara beigām Krimā jau franču armijā vien bija ap simt tūkstošu vīru, bet visu interventu karavīru kopējais skaits sasniedza simt septiņdesmit tūkstošu, un Nikolajs nolēma publicēt manifestu par zemessardzes iesaukšanu.

Manifestu publicēja 29. janvarī. Manifestā tika pasludināts, ka Krievijas valdība gan devusi savu piekrišanu uzsākt miera sarunas ar Portas sabiedrotajām Rietumeiropas lielvalstīm, taču šo valstu gatavošanās uz kara darbības'turpināšanu neesot ne vien pārtraukta, bet «sasniedzot visplašākos apmērus», un tāpēc «mūsu pienākums ir arī no savas puses bez kavēšanās domāt par mums no dieva piešķirto spēku pastiprināšanu, lai varētu aizstāvēt tēviju, lai varētu radīt drošu un varenu aizsardzības valni pret visiem ienaidnieku nodomiem apdraudēt tās drošību un diženumu».

Sakarā ar to, ka manifestā bija vārdi: «Mēs griežamies ar šo jauno uzsaukumu pie visām pavalstnieku kārtam,» — valdībai vistuvāk stāvošajā kārtā — muižniecībā abās galvaspilsētās sāka kūsāt kvēlas centības gars un Muižniecības namos atskanēja jaunas runas, taču ne vairs tādas kā universitātes jubilejā. Moments prasīja ne vien abstraktu prātošanu, bet arī darbību, un vispirms vajadzēja izvēlēt Pēterburgas aizsardzības zemessargu družinas priekšnieku un priekšnieku citām zemessargu družinām, kurām vajadzēja aizstāvēt pirmo galvaspilsētu Maskavu.

Trokšņainajās sanāksmēs atcerējās Donas Dmitrija zemessargu družinas un Kuļikovas kauju, atcerējās Juku laikus, Miņinu un Požarski, bet visvairāk tika runāts .par daudziem veciem vīriem neaizmirstamo divpadsmito gadu un par Pēterburgas zemessargu družinu varoņdarbu, kuras, piedalīdamās kaujā pret Napoleona karapulkiem pie Poloekas, bija sagādājušas Vitgenšteinam iespēju gūt uzvaru.

Bet divpadsmitais gads bija cieši saistīts ar vecā, sirmā, cara Aleksandra nežēlastībā kritušā ģenerālā Kutuzova vārdu, ko par tēvijas glābēju izvirzīja pati tauta. Tads pats vecs, sirms, cara nežēlastībā kritis ģenerālis arī tagad nebija ilgi jāmeklē, lai to lūgtu: «Celies, glāb!» Šāds ģenerālis dzīvoja turpat visiem acu priekšā un jau ceturtdaļgadsimta atradās cara nežēlastībā; viņš bija sirms un vecs, ļoti vecs; tas bija gandrīz astoņdesmit gadu vecais artilērijas ģenerālis Aleksejs Petrovičs Jermolovs, kas pēc atbrīvošanas no dienesta kopš 1827. gada dzīvoja Maskavā.

Par Jermolovu visi zināja, ka viņš savu pirmo Jura krustu saņēmis no paša Suvorova, ka Borodinas kaujā Jermolovs bijis Kutuzova labā roka, ka fabulu rakstnieks Krilovs sacerējis fabulu par Kutuzovu, tāpat uzrakstījis arī par Jermolovu rokrakstā izplatīto fabulu «Zirgs», ko neatļāva iespiest. Visi atkārtoja arī Jermolovam veltīto Puškina rindu: «Liec, Kaukaz, galvu, nāk Jermolovs! …» Atcerējās nostāstu, kā, ieraugot Jermolovu, aiz bailēm ievaidējusies ķeizariene Aleksandra Fjodorovna, kad viņam 1831. gadā vajadzējis carienei stādīties priekšā. Augumā milzīgais un vareni noaugušais Tēvijas kara un Kaukāzā varonis Jermolovs, ar nepadevīgu matu kodeļu uz galvas, smagām, biezām, pār asajām, pelēkajām acīm nokarenām uzacīm un bargu grumbu pierē starp tām, tuvojies ķeizarienei platiem, militāriem soļiem, bet cariene, vāja sieviete, baiļu pārņemta, kāpusies no viņa atpakaļ, un Jermolovam, to redzot, vajadzējis apstāties un nostāvēt kādu bridi nekustīgi uz vietas, lai ķeizariene varētu kaut cik pierast pie viņa izskata, pirms uzsāka ar viņu «žēlīgi sarunāties». Atcerējās arī Jermolova atbildi caram Nikolajam, kad tas, atsaucis Jermolovu no Kaukaza, piedāvājis viņam Augstākās kara tiesas priekšsēdētāja ģeneralauditora posteni: «Esmu uzskatījis un uzskatu par augstāko iepriecinājumu to, ka ■karapulki mani mīl, bet par sodītāju būt neesmu spējīgs.» Tāpat Jermolovs bija atteicies piedalīties Valsts padomes sēdēs, jo saprata, ka, valdot cara patvaļai, šīm sēdēm nav nekādas nozīmes.

Maskavieši un pēterburdzieši atcerējās neskaitāmās Jermolova asprātības, kurām bija politiska nokrāsa, atcerējās galvenokārt arī to, ka Nikolajs apvainojis Jermolovu «liberālismā», kura ietekmē «viņš inficējis ar brīvdomības garu visu Kaukaza armiju». Neviens pat negribēja pārbaudīt, vai tiešām tā arī ir: tas patika, to uzskatīja par Jermolova nopelnu,tādas bija laikmeta prasības.

Ja visa Krievijas militārā varenība Nikolaja laikmetā balstījās uz trim valzivīm: Paskeviču, Menšikovu un Gorčakovu, tad Jermolovs bija ceturtā, pilnīgi nelikumīgā, neoficiālā valzivs, un tieši tāpēc muižniekiem likās, ka uz viņu var paļauties visvairāk. Muižnieki aizmirsa tikai to, ka astoņdesmit gadu vecais, no dienesta sen jau atvaļinātais vīrs, kas dzīvoja Maskavā savā savrupmājā, nezin vai tagad vairs spētu ar savu izskatu nobiedēt pat nervozu, vārgu sievieti — ķeizarieni.

Ģērbies melnos, ļoti platos nankina svārkos, pie kuriem bija piesprausts Jura krusts — pirmais, no Suvorova saņemtais, bet otrs, liels, vizēja pakārts kaklā, — un ļoti platās, tādas pašas nankina drēbes biksēs bez bikšturiem, vēl joprojām biezu, sirmu matu kodeļu uz milzīgās galvas, grumbām klātu pieri un platu degunu, Jermolovs, uzlicis brilles un arvien vēl atgādinādams lauvu, tiesa, maksimalo vecumu sasniegušu lauvu, lasīja viņam adresēto Pogodina rakstīto Maskavas Muižniecības nama vēstuli:

«Ģeneral! Maskavas muižniecība, svētās cara balss aicināta, gatavojas cīņai, lai aizstāvētu pareizticību, palīdzētu nomāktajiem brāļiem un sargātu tēvijas robežas. Maskavas muižniecība lūdz jūs uzņemties virspavēlniecību pār muižniecības uzticamajām družinām un iedrošinās cerēt, ka jūs dosiet savu piekrišanu muižniecības svinīgajai izvēlei. Pats dievs, šķiet, jūs pasargājis šim grūtajam vispārējās pārbaudīšanas laikam. Dodieties cīņā, ģeneral, ar Maskavas karapulkiem, kurā jau kopš senseniem laikiem tēvija ir meklējusi un vienmēr atradusi glābšanu, ejiet un piedalieties mūsu aktivo armiju varoņdarbos. Tur ir jūsu skolnieki un jaunākie biedri, tur ir visi mūsu drošsirdīgie zaldāti. Lai viņiem priekšā plīvo mūsu vecais, mūsu slavenais 1812. gada karogs. Visi krievu karavīri priecāsies, ieraudzīdami savās rindās jūsu sirmo galvu un dzirdēdami jūsu slaveno vārdu, kas viņu atmiņās nav šķirams no Suvorova vārda un Kutuzova vārda. Drīz ienaidnieki atcerēsies Kulmu, Leipcigu un Parizi, bet viņu sabiedrotie muhamedaņi — Kaukāzu, kur aizās vēl pat līdz šim nav noklusušas jūsu uzvaru atbalsis. Dodieties cīņā, saņēmis svētību Marijas debesbraukšanas katedralē pie mūsu seno metropolitu kapiem. Mūsu brālība, kas ies cīņā kopā ar jums. sargās jūs kā visdārgāko 1812. gada krievu karogu, bet tie, kuri paliks mājās, lūgs dievu, lai jūs ātrāk atgrieztos ar godu un slavu, pierādījis ar aklību sistajai Eiropai, ka svētā Krievzeme vienmēr paliks svētā Krievzeme; lai kādas arī būtu briesmas, lai kas to apdraudētu, Krievzeme nekad un nevienam neļaus nesodītam aizskart savus dārgākos svētumus: ticību, troni un tēviju.»

Vēstuli lasīdams, Jermolovs ar svītrotu, sarkanu mutautiņu reizes divas trīs noslaucīja acis, kas bija izbalējušas tāpat kā viņa mati, kratīja galvu un atkal ņēma vēstuli milzīgajās, stīvajās, it kā ar zivju zvīņām pārklātajās rokās. Izlasījis līdz galam, viņš noteica: «Jā-ā! .. . Labi. Tikai ļoti vēlu atcerējušies!» — pašūpoja galvu un sāka vēstuli pārlasīt no jauna. Atkal divās trijās jūtelīgākajās vietās nobirdināja dažas asaras, beidzot piecēlās kājās, ar pūlēm atliekdams krustus, noklepojās un, lai izvilktu tabakdozi, mazliet nomierinātos un savestu kārtībā pārāk satrauktās domas, iebāza roku savu ārkārtīgi plato bikšu kabatā, kuras plašās krokās kļāvās ap viņa kājām, kas bija resnas kā zilonim.

Bet tieši šajā brīdī viņam atnesa otru vēstuli, daudz īsāku, ne tik daiļrunīgu, toties it kā priekšnieciski brīdinošu: šai vēstulē grafs Zakrevskis Jermolovam rakstīja, ka līdz viņam nonākušas dīvainas baumas, it kā Maskavas muižniecība nodomājusi viņu, ģenerāli Jermolovu, izvēlēt par zemessargu priekšnieku. Viņš, Zakrevskis, nešauboties, ka Jermolovs atteikšoties no šā ar rūpēm saistītā, atbildīgā posteņa, ievērojot savu lielo vecumu un ar to saistīto neveselību, taču viņš, Zakrevskis, tomēr gribot, lai Jermolovs viņam par to paziņoņojot.

— Ne jau nu lielā vecuma pēc! — pēkšņi pietvīkdams, Jermolovs ierēcās un nometa vēstuli uz grīdas. — Nē, protams! Bet tāpēc, ka tur, Pēterburgā, var neapstiprināt, — lūk, kāpēc! Ak bai-dies? A-a! … Nu, ja tu no tā tik ļoti baidies, tad es muižniecībai katrā ziņā došu savu piekrišanu! Gan jau tad redzēsim, kas no visa tā iznāks!

Jermoiova milzīgās rokas tik stipri drebēja, kad viņš apsēdās, lai rakstītu atbildi Zakrevskim, ka ilgi nevarēja uzrakstīt neviena vārda un sabojāja tikai papīra lapas citu pēc citas.

Beidzot nomierinājies, viņš uzrakstīja:

«Cienītais kungs graf Arsenij Andrejevič! Pazemīgi pateicos jums, ka paziņojāt man par gaidāmajām vēlēšanām, un ar pilnīgu atklātību atbildu jums. Nezhu, vai mani var izvēlēt sakarā ar manu dienesta pakāpi; bet, ja Maskavas muižniecība mani pagodinās ievēlēdama, tad es nevaru atteikties no dienesta, tāpat kā ikviens cits muižnieks, bet, tā kā likuma priekšā man nav nekādu īpašu tiesību, tad nevienu nevainošu un nekādā ziņā nebūšu sašutis, ja arī mani neapstiprinās guberņas zemessargu priekšnieka amatā, kādā varbūt varu tikt ievēlēts. Visvairāk ticams, ka atradīsies par mani spējīgāki cilvēki, kas nav bez darba nodzīvojuši līdz manam lielajam vecumam. Pirms divdesmit četriem gadiem ar pavēli atvaļināts no dienesta, es neesmu aicināts aktivā dienestā un pašreizējā gadījumā nemaz nebrīnīšos un neņemšu pie sirds, ja, tāpat kā agrāk, netikšu atzīts par derīgu. Paldies dievam, ar savu stāvokli esmu pilnīgi apmierināts, nekā nevēlos un, protams, sūdzēties nesākšu. Šī ir mana bikts ļoti godātam grafam, un nevienam es neko citu neteikšu. Jums ļoti padevīgais Jermolovs.»

Šo vēstuli Jermolovs neslēpa no saviem tuvīnajiem. Vienā, un tajā pašā dienā tā nonāca Zakrevska rokās un divi trīs šās vēstules noraksti — Muižniecības namā. Vēstule tika skaļi nolasīta uz vēlēšanām sanākušo muižnieku pūlī. Turpat tika rakstītas vēstules kopijas, un tā izplatījās pa visu Maskavu, nokļūdama pat līdz tirgus rindām. Šo vecā lauvas apvaldīto rūkšanu uzskatīja par izaicinājumu valdībai, par atklātu protestu pret veselu gadsimta ceturksni ilgstošo nežēlastību.

Ļaudis runāja, nebaidīdamies pat no denuncēšanas:

— Ja Aleksejs Petrovičs visu šo laiku .būtu dienestā un nedzīvotu Maskavā uzspiestā bezdarbībā, viņš droši vien nebūtu pieļāvis, ka mūsu armija šādā vai tādā ziņā atpaliek aiz franču un angļu armijām. Viņš jau sen būtu pieprasījis, lai bises apmaina pret štuceriem un vēl daudz ko citu! Viņš nebija pa prātam mūsu vāciešiem — tāpēc arī nostūma malā! … Ne jau velti Aleksejs Petrovičs lūdzis, lai viņu ieceļ par vācieti!

Februara vidū notika Maskavas zemessargu priekšnieka vēlēšanas. No divi simti astoņdesmit bumbiņām tikai sešas izrādījās melnas, ko piedēvēja Zakrevska intrigām. Par godu Jermolovam muižnieki veselu stundas ceturksni kliedza «urā». Maskavā valdīja nepieredzēta līksmība, it kā izšķiroša uzvara būtu gūta pār interventiem, bet nevis pār vienu pašu Maskavas ģenerālgubernatoru Zakrevski.

Tajā pašā dienā pienāca telegrama no Pēterburgas, kur arī bija beigušās Pēterburgas zemessargu priekšnieka vēlēšanas. Izrādījās, ka arī Pēterburgā bija ievēlēts Jermolovs, turklāt it kā Maskavai par spīti pilnīgi vienbalsīgi. Pienāca arī otra telegrama ar paziņojumu, ka cars vēlēšanas apstiprinājis.

Tagad Jermolovam vajadzēja izvēlēties starp Pēterburgu un Maskavu. Maskavieši briesmīgi uztraucās, — ja nu Jermolovs pēkšņi dod priekšroku galvaspilsētai! Jermolovam adresetā muižniecības vēstījuma autoru — Pogodinu — sūtīja pierunāt viņu palikt uzticīgam Maskavai, kur viņš bija atradis patvērumu tik ilgu laiku. Muižniecība ļoti steidzās, jo bija izplatījušās baumas, it kā uz Maskavu jau braucot Pēterburgas muižnieku delegācijā, lai Jermolovu iekārdinātu ar saldām runām un aizvestu uz galvaspilsētu.

Pogodins ar degsmes pilnu sirdi devās gluži kā uz kauju. Muižniecības namā visi satraukti gaidīja viņu atgriežamies un neizklīda. Beidzot Pogodins atgriezās starojošs un jau no durvīm sauca:

— Paliek pie mums! Pēterburgai atteicis! . .. Vecais vīrs par divdesmit gadiem kļuvis jaunāks!

Atkal visi līksmi kliedza «urā» un tāpēc, ka nebija Jermolova, sāka mest gaisā Pogodiuu.

2.

Nosūtījusi vēstuli brālim uz Maskavu, Elizabete Michailovna tieši aprēķinātā laikā sāka gaidīt no viņa atbildi, turklāt pat ne vēstuli, bet estafeti. Taču dienas gāja, bet estafete nepienāca.

Tiesa, pēdējos gados viņa ar brāli sarakstījās diezgan reti: kopēju interešu vairs nebija palicis daudz; tomēr Elizabete Michailovna tagad nevarēja saprast, kāpēc brālis neatbild, jutās pat aizvainota un nezināja, vai rakstīt jaunu vēstuli vai vēl nogaidīt, jo vairāk tāpēc, ka gaidīt bija iespējams: 10. janvarī Vasilijs Matvejevičs pārsteidzoši ātri saposās un aizbrauca uz Kursku, kur iztiesāja viņa prāvu par Lopaņas upītes pļavām.

Aizbraukdams viņš solījās būt projām varbūt ilgāk par nedēļu, un Elizabete Michailovna varēja justies brīvi un vairs nebaidīties ne par sevi pašu, ne vīru, kā pēdējās dienās nezin kāpēc bija sākusi baidīties, jo tēvocis Chlapoņins kļuva pret viņu arvien uzmācīgāk laipns un ar šo uzmācību atgādināja ģenerāli Kirjakovu.

Aizbraucot Vasilijs Matvejevičs lūdza Elizabeti Michailovnu uzraudzīt viņa «uzticamos plukatas», vispār kārtību mājā un muižu, bet it īpaši rūpēties par dēļu audzētavu, un Chlapoņina, priecādamās par tēvoča aizbraukšanu, tam atbildēja ar vieniem un tiem pašiem vārdiem:

— Labi, labi… Ja vien es te kaut ko varu… Labi, labi… Es pacentīšos …

Vasilijs Matvejevičs uz to atsaucās:

—   Jūs varat! Jūs, mīļā, varat visu!… Jūs esat ārkārtīgi vērtīga sieviete! Ai, ja jūs tikai gribētu, tad… jūs varētu izdarīt visu!

Kad tēvocis Chlapoņins jau sēdēja kamanās, bet Elizabete Michailovna, uzmetusi plecos kažociņu, pieklājības pēc stāvēja uz lieveņa, viņš sāka baidīties, ka tā nesaaukstējas un nesaslimst, bet tajā pašā laikā, acu nenovērsdams, ar padevīgu skatienu raudzījās uz viņu, kamēr kučieris Frols ar grožiem uzsita zirgiem un tie, sākdami strauji skriet, īsā brīdī aizrāva tēvoci Chlapoņinu no pagalma uz ceļa.

Pēc rosīgā Chlapoņinkas muižas īpašnieka aizbraukšanas Elizabete Michailovna dēļu audzētavā neiegāja ne reizes: nezin kāpēc viņai tur likās baigi, it kā tur kāds būtu slepeni noslīcināts. Būdama īsta pilsētniece, viņa mazliet baidījās arī no govīm un tāpēc negāja arī uz laidaru. Stallis viņu, tāpat kā tās vīru, interesēja vairāk, bet tur nebija tik skaistu zirgu kā viņu Abreks Sevastopolē. Ar saimes ļaudīm Elizabete Michailovna bija iepazinusies dažu dienu laikā jau pirms Vasilija Matvejeviča aizbraukšanas, taču uzraudzīt tos viņa nedomāja.

Bet Arsentijs, kas centās iepazīties ar visu un ātri iejutās lauku dzīves apstākļos, mazliet smaidīdams ūsās, Elizabetei Michailovnai kādu dienu teica:

—   Te, kundze, sādžā atradies kāds mūsu kunga vecs draudziņš.

—   Dmitrija Dmitrijeviča draudziņš? — Elizabete Michailovna brīnījās.

—   Tieši tā, viņa gan … Stāsta, ka kungs, vēl kadets būdams, ar viņu kopā pavadījis laiku, kad vasarā dzīvojis mājā, — tas draudziņš bijis pie viņa par kazaciņu.

—   A-a, bet es domāju, kas tas par draudziņu!

—   Tagad jau viņš būs augumā lielāks par mani, kaut arī būšu laikam par viņu drusku vecāks … Nu, ar vārdu sakot, viņš ar mūsu kungu vienu gadu. Es pastāstīju, ka mūsu kungs tagad, tā sacīt, kontuzēts, tas ir, tikpat kā smagi ievainots, — ai, kā viņš bēdājās! Pat galvu saķēra rokās. «Ek, saka, kā gribētos kungu satikt, kaut uz mazu brītiņu! Ai, ja tas būtu iespējams!

Bet, kad viņš atkal no mums aizbrauks, tad jau vairs nedabūšu redzēt!»

—   Kāpēc tad lai nevarētu satikt? — Elizabete Michailovna aši izlēma. — Es tūlīt pajautāšu kungam.

Tas notika pirmajā dienā pēc Vasilija Matvejeviča aizbraukšanas. Izdzirdējis par savu draugu, kas dzīvojot sādžā, Dmitrijs Dmitrijevičs kādu brīdi iegrima domās, pūlēdamies atcerēties, tad beidzot jautāja:

—   Vai tikai tas nebūs Tcrjoška?

—   Terjoška, Terjoška gan, jūsu labdzimtība! — Arsentijs priecīgi apstiprināja. — Bet pēc uzvārda Černobrovkins.

—   Uzvārdu es nezināju, — Chlapoņins pakratīja galvu. — Bet Terjošku . . . Terjošku atceros .. . Labi atceros … Labi atceros . . . Terjoška, — kā tad citādi… Kur viņš ir?

—   Nu, viņš jau, taisnību sakot, tepat pagalmā jau no paša rīta gaida, es apsolījos par viņu ar jums parunāt, jūsu labdzimtība.

—   Pagalmā? … Ved iekšā!… Ved viņu šurp! — Chlapoņins priecīgi iesaucās. — Terjoška! Kā tad citādi!

Ēdamistabā, kur Chlapoņini, veļu piecēlušies, pašreiz dzēra tēju, kopā ar Arsentiju ienāca jaunā pelēka un vieglā kazineta vamzī ģērbies, stalts gara auguma puisis, gaišu, kuplu bārdu, gaišiem, apaļi apcirptiem matiem un vai nu aiz sala, vai uztraukuma piesarkušu seju, bet Chlapoņins, priecīgi smaidīdams, piecēlās viņam pretī un steidzīgi teica:

—   Redz, kāds tu liels izaudzis, vai ne?… Terjoša … Bārdainis! Terentijs, vai ne? …

Viņš ar salveti noslaucīja ūsas, apskāva Terentija kaklu un trīs reizes krustām viņu noskūpstīja, gluži kā lieldienās,

To redzēdama, Elizabete Michailovna isniedza Terentijam roku un sacīja:

—   Sēdies, iedzersi kopā ar mums tēju.

—  Jā, jā, sēdies, brāl, sēdies man blakus! — Dmitrijs Dmitrijevičs kļuva rosīgs un par izbrīnu sievai, kas viņu novēroja, sāka pat mazliet, taču manāmi kustināt kreiso roku, bet Terentijs, pa tam arī paskatījies uz šo roku, sacīja vientiesīgi un bēdīgi:

—   Redz, ko tikai visu karš neizdara! — un pagrozīja galvu.

Tēju viņš dzēra, kā uz laukiem parasts, strēba no apakštasītes, ko turēja uz izplestiem pirkstiem, bet Dmitrijs Dmitrijevičs raudzījās Terentijā, ar pūlēm, bet labprāt atcerēdamies savus pusaudža gadus. Ja viņa fantazijai jau bija grūti caur Terentijā biezo, kupli saaugušo bārdu un izpūrušajām, gaišajām, laikam visā viņa mūžā ne reizes nedzītajām ūsām saskatīt gludo, mazliet viltīgo kazaciņa Terjoškas seju, kurā vienmēr vīdēja kāda nebēdīga, bērnišķīga izdoma, tad vēl grūtāk atmiņai nācās izspiesties caur kādu dīvainu miglu, kas it kā tumsas gūstā slēpa Dmitrija Dmitrijeviča to laiku iespaidus.

—   Vai atminaties, kā mēs vasarā abi gājām uz Doņecu medībās? — pēc trešās tējas glāzes Terentijs jautāja, ir godbijīgi smaidīdams, kā klājas, sarunājoties ar kungu, ir mazliet iecietīgi, kā neviļus mēdz runāt pilnīgi veseli cilvēki ar slimniekiem.

—   Uz Doņecu? … Medībās? — raudzīdamies uz Terentijā bārdu, Dmitrijs Dmitrijevičs atkārtoja.

—   Toreiz vēl puišeļi aizbrauca mūsu laivu, kas nepiederēja mums pašiem, bet mēs dzināmies viņiem pa krastu pakaļ un iekūlāmies muklājā, — Terentijs centās atgādināt.

Dmitrijs Dmitrijevičs ko līdzīgu atcerējās, bet ļoti neskaidri, neizprotami miglaini, it kā kaut ko sapnī redzētu vai arī dzirdētu karaspēka nometnē, iedzerot ar biedriem, un viņš, kā paradis, palīdzību meklēdams, palūkojās uz sievu.

—   Kā tad citādi, gājām uz Doņecu ķīvītes medīt, bet galvenokārt, zināms, uz pīlēm, — Terentijs pa tam turpināja atgādināt, — turklāt jūs vēl gandrīz nekā nenošāvāt, tikai vienu pīlēnu un vienu ķīvīti… nu jā, jūs vēl nošāvāt gaisā vienu svīri. ..

—   Svīri? Svīri gaisā — atceros! — Dmitrijs Dmitrijevičs kļuva mundrāks. — Vai tad es svīri nošāvu toreiz?

—   Kā tad citādi! Tas bija, kad nācām jau atpakaļ. Bet tur mēs nomocījāmies ar svešo laivu: jūs neparko negribējāt laivu pamest, jo, zināma lieta, sveša manta, gribējāt aizvest veselu atpakaļ, un tad mēs iekļuvām staignājā: nu, tādā muklājā, ka ne gala, ne malas, kā tikai kāju liec, tā līdz ceļgalam vai vēl dziļāk. Es jums saku: «Jāiet atpakaļ!» Bet jūs man: «Uz priekšu, citādi laivu aizbrauks!» Zināma lieta, jūs jau tolaik bijāt dienesta cilvēks, bet es pa to muklāju brienu, jums pakaļ un domāju: «Nudien, abi nogrimsim, un beigas būs!»

—   Bet kā jūs toreiz izkļuvāt malā? — Elizabete Michailovna jautāja.

—   Nu, vismaz kādu stundu bridām un grimām, bet tad kaut kā izkūņojāmies sausākā vietā … Tur jau varējām skriet ātrāk nekā puišeļi ar mūsu laivu pabraukt, aizjozām viņiem priekšā; notēmējām uz viņiem: «Dzeniet laivu šurp, citādi šausim!» Puišeļi nobijās, domāja, ka mēs viņus tiešām apšausim, aši piebrauca laivu otrā krastā un paši mežā iekšā; tad es novilku drēbes, pārpeldēju pār upi, un laiva atkal bija mums rokā, bet paši varējām krastā ir nomazgāties un izžāvēt drēbes, ir laivu nogādāt īpašniekam atpakaļ.

Terentijs jau to visu stāstīja, pievērsies Elizabetei Michailovnai, uz kuru arī Dmitrijs Dmitrijevičs pa brīžam pameta acis gluži kā nerātnības nodarījis bērns.

—  Vai Doņeca no šejienes tālu? — Chlapoņina jautāja.

—   Verstu divdesmit būs, tas, skatoties, pa kādu ceļu iet. .. Nu, mēs izgājām ar gaismiņu un, zināms, pie upes nonācām taisni tādā laikā, kad visi putni no versmes paslēpušies meldros un var dzirdēt tikai, ka dumpis meldros kliedz: bu-bu, bu-bu!

—  Dumpis? — Dmitrijs Dmitrijevičs pēkšņi sāka ļoti nemierīgi mirkšķināt acis.

—   Nu jā, to putnu vēl sauc par ezergaili, bet, kas tas īsti ir, savām acīm neviens nav redzējis.

—  Atceros, — mazliet pasmaidīdams, Dmitrijs Dmitrijevičs teica. — Tagad visu atceros . .. Mūs toreiz kādā ciemā meitas aicināja uz deju, vai ne?

—   Tiesa gan! Aicināja dejot! — Terentijs papurināja matus. — Toreiz, kad mēs, vakarā uz māju nākot, gājām caur Dvorikiem … Bet mēs tikko spējām kājas pavilkt. .. Paldies dievam, ka mūs panāca kāds braucējs, mēs ratos iekšā uz siena un uzreiz aizmigām kā beigti!

Dmitrijs Dmitrijevičs uzreiz atcerējās, kā pirms septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadiem bija smaržojis siens čīkstošajos ratos, kuros tikko bija spējis ierāpties, jo galīgi nogurušās kājas vairs negribēja locīties, un tagad no šīm atmiņām vien sajuta gandrīz vai tādu pašu svētlaimību, kādu bija izjutis toreiz aizmigdams, nolicis galvu uz sausajām smilgām, kas kutināja seju.

Taču šis gājiens uz Doņecu bija tikai neliela daļa no atmiņām, kuras pamodināja bārdainais Terentijs, un tās visas saistījās ar ilgu peldēšanos Lopaņas upītē, līdz miesa metās zila, līdz kājas un rokas sāka raut krampji, ar makšķerēm un venteriem, ar šmerliņiem, grunduļiem un pīkstēm upes dūņās, ar noslēpumainu, tagad jau malkā nocirstu upmalas birzi un putnu ligzdām tajā, pie kam Terjoška pazina visus putnus, zināja visu putnu paražas un lielās dabas grāmatas priekšā stāvēja blakus kadetam Mitjam Chlapoņinam kā skolotājs ar irbuli rokā.

—   Vai atceries… Es tev mācīju franču valodas vārdus? — Dmitrijs Dmitrijevičs jautāja.

—   Tiesa gan! To es labi atminos, ka mācījāt, tikai tos vārdus aiz zemnieka darbiem esmu aizmirsis. Es jau pratu arī lasīt un rakstīt, bet arī to esmu aizmirsis, un nu jau viss no galvas izgaisis . .. Baznīcas grāmatās vēl drusciņ lasīt protu, bet rakstīt jau nemaz nerakstu — aizmirsies.

—   Kā tu nokļuvi sādžā? — Dmitrijs Dmitrijevičs jautāja, acīm redzami pūlēdamies intensivi domāt, ko Elizabete Michailovna saprata un novērtēja.

—   Par to jau man jāsaka paldies kungam, — Terentijs klusākā balsī atbildēja. — Toreiz, kad kungs atbrauca šurp uz dzīvi, daudzus no saimes ļaudīm aizdzina kur nu kuro: «Man, saka, nav vajadzīgs!» Nu, kopā ar citiem aizdzina arī mani. Es, zināms, pēc tam apprecējos, tad sāka nākt bērni …

—  Vai daudz? — Elizabete Michailovna jautāja.

—  Vai to bērnu? Četri jau man ir, — piekto gaidām.

Un, it kā nokaunējies par savu ražību kungu priekšā, kuriem pašiem bērnu nebija, piebilda, griezdamies pie Dmitrija Dmitrijeviča:

—  Ai, kā gados vecākie ļaudis pie mums vienmēr atceras jūsu tētiņu! Redz, saka, tas bija kungs pavisam

no cita gājuma nekā tagadējais! Tāpēc ka šis, lai nu ari, tā sacīt, viņš jums tēvocis iznāk, tomēr pūķis, kas pūķis! . .. Piedodiet, ja esmu izrunājies, kā nevajadzēja …

Terentijs pēkšņi samulsis apklusa, bet Chlapoņins uzmudinoši pamāja viņam ar galvu, un Terentijs pusbalsī turpināja:

—   Tā visiem zemniekiem aizžņaudzis dziesmu, ka vairāk nemaz nevar! Bet, ja vien kāds, nevarēdams vairs izturēt, pateiks kaut vārdiņu, kungs viņu izputinās lupatu lēveros, bet kam sūdzēties nava: visa policija jau ar viņu pa draugam! Mūsu zemnieki tagad vienā balsi savā starpā spriež lūgt, lai jūs viņus pieņemat savā daļā, kad muiža būs pārdalīta.

Chlapoņins neizpratnes pilnām acīm paskatījās uz sievu.

—   Kā tā — pārdalīta? — Elizabete Michailovna brīnījās.

—   Nu labprātīgi, mēs tā savā starpā spriežam: vai tad ar tiesu no viņa ko panāksi?

—   Tātad sādžā laikam domā, ka mēs tādēļ esam uz šejieni braukuši?

—  Zināma lieta, kundzenīt! — Terentijs atbildēja un pat mazliet pasmaidīja, it kā gribēdams piebilst: «Nu, mūsu sādžinieki jau nemaz nav tādi muļķi!»

—  Vai dzirdi, Mitja? Mēs it kā esot atbraukuši, lai atdabūtu tavu muižas daļu!

Chlapoņins beidzot saprata. Viņš augstu savilka uzacis un ar izbrīna pilnu skatienu palūkojās uz Terentiju, uz sievu un tad atkal uz Terentiju.

—   Kāpēc? Ko? Kāpēc viņi tā domā?

—   Nē, nē, pasaki, lūdzams, visiem, ka mēs nekādā ziņā negribam prāvoties un par savu muižas daļu jau sen esam aizmirsuši pat domāt, bet Vasilijs Matvejevičs jau nav no tādiem, kas sāktu par to atgādināt! — Elizabete Michailovna steidzīgi sacīja.

—  Tas jau nu zināma lieta, ka no tādiem viņš nav, — Terentijs nomurmināja, bet tomēr raudzījās neuzticības pilnām acīm.

Kad Terentijs bija aizgājis, Elizabete Michailovna pat Arsentijam jautāja, kā sādžā varējušas rasties baumas, it kā viņi atbraukuši uz Chlapoņinku, lai, labprātīgi vienojoties, sadalītu muižu. Arsentijs atbildēja nenoteikti, gluži kā zaldāts: «Nevaru zināt.» Taču, to sacīdams, viņš novērsa acis sāņus, it kā gribēdams likt saprast, ka šeit tiek vesta smalka spēle, bet arī viņš nav nekāds muļķis, lai to sabojātu.

3.

Chlapoņini domāja, ka pēc šās sarunas ar Terentiju sādžā izplatītās baumas bez viņu līdzdalības pašas no sevis noklusīs, tāpat kā bez viņu ziņas bija izcēlušās; taču viņi slikti pazina lauku ļaudis, kuriem visas cerības uz labāku dzīvi dibinājās vienīgi uz baumām.

Sādžā avīzes nelasīja, bet ikviens ceļinieks, kas tur iegriezās, nākdams no tālienes, sādžiniekiem bija dzīva avīze. Šie ceļinieki, starp kuriem daudz atradās tādu, kas agrāk bija cieši saistīti ar zemi, to ļoti labi zināja un uz noslēpumainiem jautājumiem: «Ko laba dzird par brīvlaišanu? … Vai ir kas manāms?» — labprāt atbildēja: «Kā nu nebūs, mīļie! Ir…»

Tālāk jau viņi varēja aust tenku rakstus, kādus vien gribēja, no baumām, kas tiešām klīda pa sādžām, un savām izdomām un minējumiem: ja vien viņi runāja par gaidāmo brīvlaišanas pasludināšanu, visi kāri klausījās. Vienīgi raugoties no malas, varēja likties, ka laukos valda kapa klusums.

Muižnieka Chlapoņina brāļadēla — oficiera atbraukšana, par kuru visi zināja, ka viņa tēvocis aizbildnis to aptīrījis galīgi pliku, nevarēja neradīt jaunas valodas un pārrunas, un Terentijs Černobrovkins bija ieradies pie atbraucējiem, it kā visas sādžas ļaužu sūtīts.

Atgriezies mājās, Terentijs centās sīki un pareizi atstāstīt visu, ko bija dzirdējis, taču viņš pats, kaut arī gribēdams, nespēja ticēt sava bijušā «draudziņa» un viņa sievas apgalvojumiem, ka nekādu mantiska rakstura nolūku viņiem neesot un tie atbraukuši tikai uzlabot veselību.

Kad kaimiņi Terentijam sacīja:

—  Tad jau iznāk tā: tēvocis ar brāļadēlu būs salīguši mieru savā starpā …

Terentijs nikni pretojās:

—    Tu mani aptīrīsi līdz kreklam, un es lai ar tevi

līgtu mieru? Apdomā kauču ar prātu, ko tava mēle maļ! Man, brāl, tev vispirms jānorauj galva no_pleciem; tad tikai varēšu sākt līgt mieru, kad tu gulēsi zemē bez galvas!

Un, būdams ļoti spēcīgs, viņš sažņaudza savus resnos pirkstus tā, it kā tiešām rautu nost kādam neredzamu galvu, un pēc tam, zobus griezdams, svieda to zemē.

Kā bijušajam muižas saimes cilvēkam Terentijam likās, ka viņš kungus izprot labāk nekā visi viņa sādžinieki. Viņš nevarēja nomierināties jo vairāk tāpēc, ka visiem bija pienācis nemiera pilns laiks — karš. Dienu vēlāk viņš atkal ieradās muižā, ne vairs viens, bet paņēmis līdz sievu un vecāko dēlēnu, kam jau bija gadi septiņi. Terentijs savu «draudziņu» bija redzējis kopā ar sievu un domāja, ka arī viņam jāparāda «draudziņam» vismaz daļa no savas ģimenes.

—   Trīs jaunākie palika mājās pie vecmāmiņas, — viņš kautrīgi teica.

Zilacainajam puisēnam Fanaskam Elizabete Michaf~ lovna piebēra kabatas ar konfektēm un riekstiem, viņa mātei Lukerjai uzdāvināja savu zīda lakatu, taču pats Terentijs arī šoreiz nevarēja tikt skaidrībā, kāpēc īsti Dmitrijs Dmitrijevičs braucis uz Chlapoņinku.

Nogaidījis piemērotu brīdi, viņš čukstēdams jautāja, vai tikai priekšniecība kara dēļ ar frančiem negribot pasludināt zemniekiem brīvlaišanu, lai tie labāk cīnītos, aizstāvēdami ticību, caru un tēviju; tad viņam būtu saprotams, ka censties atdabūt savu muižas daļu Dmitrijam Dmitrijevičam varbūt tiešām nav nekādas nozīmes …

Šī doma bija stingri iesēdusies Terentija galvā, un, šos vārdus sacīdams, viņš, acis nenovērsdams, cieši raudzījās uz Chlapoņiniem, kaut arī runāja čukstēdams un pamezdams pa skatienam uz durvīm. Taču viņi abi — vispirms Elizabete Michailovna un pēc tam ari Dmitrijs Dmitrijevičs, kad bija sapratis, ko Terentijs domā, — tik neslēpti brīnījās, kur varējis rasties tāds jautājums, ka Terentijs nobālēja un sašļucis nomurmināja:

—   Nu, tad piedodiet, ja kaut kas nav tā …

No muižas uz sādžu viņš gāja — Chlapoņini to redzēja pa logu, — it kā pēkšņi būtu sarucis mazāks un viņa kājām vairs nebūtu agrākā spēka.

Vasilijs Matvejevičs pārbrauca, kā jau bija teicis, nodzīvojis Kurskā tikai kādu nedēļu.

Varbūt tēvoča Chlapoņina prāva tiesā neveicās tik gludi, kā viņš būtu gribējis, vai arī bija vajadzējis maksāt ierēdņiem vairāk, nekā bija paredzēts, bet atbraucis viņš nebija tik daudz noguris no ceļa, cik nepārprotami nelāgā omā. Elizabete Michailovna dzirdēja, kā viņš lamāja burgmistru, kantoristu un Stepanidu. Tikko atbraucis, viņš tūdaļ bija uzgājis kādu nekārtību ari savā dēļu audzētavā un draudēja bumbuļu Timofeju nopērt.

Pret Elizabeti Michailovnu un savu brāļadēlu tēvocis centās izturēties tikpat laipni kā agrāk, tieši centās, — to varēja manīt. Atbraukšanas dienā, ēdot vakariņas, viņš stāstīja, ko dzirdējis Kurskā par Sevastopoli, pai piegādēm armijai, par hospitāļiem, kas jau bija iekārtoti arī tālā aizmugurē, par to, ka pavasarī Krievijai gatavojoties uzbrukt visa Eiropa, bet tas jau esot ļoti nopietns jautājums, par to, ka nezin vai izdošoties Krimu nosargāt, un, visbeidzot, par īpašiem «zemessargu družinu iesaukšanas nolikumiem», kas, gaidot manifesta pasludināšanu, jau esot nosūtīti visiem policijas iecirkņiem.

Iepriekšējā dienā Elizabete Michailovna beidzot bija saņēmusi vēstuli no brāļa. Viņš rakstīja par universitātes jubilejas svinībām un ka, gatavojoties uz tām, nemaz nav bijis laika viņai atbildēt, un lūdza māsu nepieciešamības gadījumā braukt tieši pie viņa, iekārtoties viņa vecpuiša dzīvoklī un pēc tam pameklēt sev un slimajam vīram piemērotāku apmešanās vietu.

Tiesa, Elizabete Michailovna jau arī pati bija domājusi par šādu iespēju, taču būtu labāk, ja no brāļa jau iepriekš saņemtu piekrišanu; tagad viņa juta zem kājām stingrāku pamatu.

—   Tātad pa to neilgo laiku, kamēr mēs esam aizbraukuši no Simferopoles, jau visai Krimai sākušas draudēt briesmas, Vasilij Matvejevič? — Elizabete Michailovna ar slēptu neuzticību jautāja.

—  Jā, diemžēl, man par lielu sarūgtinājumu, mīļā Elizabete Michailovna, to es uzzināju no visdrošākajiem avotiem. — tēvocis Chlapoņins bēdīgi pakratīja galvu.

—   Tātad jūsu nodoms pirkt tur muižu …

—   Pilnīgi iziris! Iziris, galīgi izjucis! Es būtu rīkojies

ārkārtīgi neapdomīgi, ja būtu pircis muižu tāpat vien uz ātru roku, uz labu laimi, neievākdams ziņas!

—   Bet jūs taču to, protams, nekad nebūtu darījis bez apskatīšanās un uz ātru roku!

—   Kā lai zina? Kā lai zina — būtu vai nebūtu? Reizēm esmu pārāk ātras dabas cilvēks .. . Pēkšņi kaut ko sadomāju un izdaru, bet pēc tam, pēc tam pats vairs nevaru saprast, kā tikt ārā no nelāgā stāvokļa! Redz., kāds reizēm esmu! Reizēm rīkojos tik pārsteidzīgi, it kā nebūtu pieaudzis cilvēks, bet puika … Pēkšņi kaut kas iesitas galvā, — un tad iet vaļā. Tikai vēlāk sāku blenzt uz visām pusēm: kādu joku īsti esmu palaidis, kas tāīsti par velna būšanu? Bet nav neviena, kas mani pie valdītu — dzīvoju taču viens pats!

Tēvocis Chlapoņins runādams nezin kāpēc lūkojās uz savu brāļadēlu, un nevarētu apgalvot, ka viņa skatiens būtu labsirdīgs vai laipns, nepavisam ne, — tas bija stingrs, un viņa acīs gailēja gandrīz vai naida dzirkstis, ko pamanīja pat Dmitrijs Dmitrijevičs; viņam acīm redzot kļuva mazliet neērti, un tas jautājoši pavērās uz sievu.

Arī Elizabete Michailovna tēvoča Chlapoņina vārdos saklausīja tādu kā mājienu uz to, ka viņš, lūk, radiniekus ataicinājis pie sevis ar estafeti, bet tagad nožēlo, ks to darījis, dēvē savu rīcību par «pārsteidzīgu», un viņa jau gribēja teikt, ka vedīs vīru prom uz Maskavu, taču nolēma tomēr nogaidīt un pataupīt šo iespēju vissliktākajam gadījumam.

Izlikdamās ārēji pilnīgi mierīga, viņa jautāja:

—   Vai jūs par savu dēļu audzētavu domājat, ka esat rīkojies pārsteidzīgi? Patiešām, šis jūsu pasākums…"

—   Ko «mans pasākums»? •— Vasilijs Matvejevičs uzreiz salēcās — Šis pasākums, ja gribat zināt, ir gluži tas pats,kas četri dūži piepirkutnā, lūk, kas ir šis pasākums! … Redz, Mitja ir artilerists, pagaidām komandēja tikai bateriju, bet prātīgi ļaudis tomēr saka, ka arī. baterija nemaz neesot zemē metama! Bet ja viņš būtu artilērijas brigādes komandieris? Tad viņš varētu nospļau-ties par ikvienu muižu, ar kurām cilvēkam tikai no ņemšanās un kuras bieži vien sagādā vienīgi zaudējumus! Tad viņam būtu daudz lie-lā-ki ienākumi no mē-, majiem čuguna vai kādiem tur vara lielgabaliem nekā.

piemēram, man no visas manas zemes! Bet, kas attiecas uz dēlēm, tad es jau jums skaidroju, ka tās ar laiku —• un varbūt tas laiks nemaz vairs nav tālu — mani var ienākumu ziņā padarīt līdzīgu pašam artilērijas brigādes komandierim, — lūk, kas ir dēles! Tikai nedrīkst aizmirst, ka paša acs — dimantiņš, bet sveša — stikla gabaliņš. Dažādiem neliešiem šo darbu nevar pat uz vienu dienu uzticēt, kur nu vēl veselu nedēļu… Redz, es aizbraucu, bet jūs būtu tam nelietim ar bumbuli pajautājuši, vai viņš kurinājis, kā nākas, vai ne? Un izrādītos, ka ne, nav kurinājis, nelietis! Un šodien ar smeļamo tīkliņu es kopā ar dzīvām dēlēm izvilku dažas jau nobeigušās. Bet aizbraukdams es taču dažam labam stingri jo stingri noteicu dēles pieskatīt. Bet ko tad viņi ir pieskatījuši? Vai paši savu kabatu? … Bet man sagādājuši lielus zaudējumus, no šīm dēlēm man vairs nebūs pieauguma, un nobeigušās varbūt nebūs tikai dažas, bet eseliem desmitiem dēļu! Redz, kas iznācis… Nu, to neģēli ar visu bumbuli nodošu zemessargos, ja jau reiz tā!… No manas muižas divi būs jādod, — es jau uzzināju. Bumbuļu Timoteju nodošu pašu pirmo!

Elizabete Michailovna jutās it kā vainīga, jo pa visu nedēļu ne reizes nebija iegājusi dēļu audzētavā, taču viņai likās, ka bumbuļu Timofejs karadienestam nebūs derīgs.

—   Vai atceries, Mitja, Timofeju ar tādu bumbuli, redz, *e? Nezin vai viņu ņems zemessargos, ko? — Elizabete Michailovna jautāja vīram.

—   Nezin vis vai ņems, — brīdi padomājis, Dmitrijs Dmitrijevičs atbildēja.

Bet Vasilijs Matvejevičs enerģiski atmeta ar roku.

—   Vai tāpēc neņems, ka viņam tas bumbulis? Kas par blēņām! Lai izgriež to bumbuli, ja tas neder ierindā. It kā cilvēks ar bumbuli vairs nebūtu cilvēks! Un, ja reiz viņš ir cilvēks, tad arī viņš maksā naudu. Plēš taču manis paša mantu, bet kas atlīdzinās? Bet bumbulis — darbā tas nav nekāds traucējums.

—   Jūs sacījāt, ka no jums pieprasīšot divus … Kuru tad vēl esat nodomājis nodot zemessargos? — Elizabete Michailovna jautāja, domādama, ka arī otrs zemessargs no Chlapoņinkas būs ar kādu kaiti, un jau iepriekš pārlika, kāda tā varētu būt.

Taču Vasilijs Matvejevičs atbildēja vēl niknākā balsī, nekā bija runājis par Timofeju:

— Man sādžā ir viens samaitāts zemnieciņš: tas jāliek vai nu cietumā,' vai jānodod zemessargos. Tagad viņš pie reizes aizies kā otrais tūlīt pēc Timofeja … Tas nelietis ir Terjoška Černobrovkins! Rupjš tēviņš, slīmests, bet, galvenais, kūdiķis, — kūdiķis, neģēlis! Viņu arī nodošu kā otro.

Chlapoņinu laulātais pāris saskatījās, bet Chlapoņmkas īpašnieks, no vairākām pie vakariņām izdzertām degvīna glāzītēm pietvīcis, nikni uzsita ar dūri pa galdu.

CETURTĀ NODAĻA «Ķeizara pĀrstĀvis»

l.

Nolikumā, ko Nikolajs apstiprināja 1846. gadā, bija teikts: «Armijas virspavēlnieks kara laikā pārstāv ķeizara personu, un viņam tiek piešķirta viņa majestates vara …»

Kas attiecas uz «ķeizara pārstāvi», tad janvara beigās un februara sākumā Menšikovs gandrīz pilnīgi burtiski izpildīja šo nolikuma (16.) paragrafu. Pats Nikolajs tajā laikā, stipra drudža mocīts, sabāzis sev apakšā siltā šineļa malas, ar kuru bija apsedzies līdz zodam, gulēja saliekamajā gultā savā kabinetā Ziemas pilī; ari Menšikovs, gandrīz nemaz nepieceldamies, kaulains, nespēcīgs gulēja, izstiepies visā vecā ādas dīvana garumā, savā «galvenajā mītnē» — matroža būdiņā Sausaja gravā; viņa savītušajos, iedubušajos vaigos nebija ne asins lāsītes, uz zoda spīdēja pašķidri, sirmi bārdas rugāji, acis aizvērtas, un katram, kas pie viņa ienāca kādā steidzamā darīšanā, visgaišais kņazs atgādināja mironi.

Lielkņazi — Michails un Nikolajs, — janvara vidū atgriezušies no Pēterburgas Sevastopolē, neatveda Menšikovam atļauju ne aiziešanai no dienesta, ne atvaļinājumam. Tieši otrādi, cars bija licis dēliem apliecināt Menšikovam savu «nemainīgo labvēlību», it kā pietiktu simto reizi saņemt šo monarcha labvēlības apliecinājumu, lai visgaišais kņazs uzreiz kļūtu vesels no visām slimībām.

Diktēdams kādam no saviem adjutantiem vai ari ģeneralkvartirmeistaram Gersevanovam, vai pulkvedim Vunšam, kas pārzināja armijas apgādi ar proviantu, vienu vai otru pavēli, Menšikovs runāja tik klusu, ka drīzāk pēc viņa zilo lūpu kustībām varēja uzminēt, ko īsti virspavēlnieks grib teikt, nekā sadzirdēt kādu vārdu… Menšikova štaba priekšnieks ģenerālis Semjakins savukārt pēc kontūzijas bija kļuvis kurls un tagad šādām sarunām nemaz nebija piemērots.

Taču gan Vunšs, gan Gersevanovs, gan citi bieži vien, ar zīmuli rokā noliekušies pār papīru, bailēs stinga, jo Menšikovs ļoti bieži krita dziļa ģībonī, kas reizēm ilga pa veselai pusstundai, un viņi nevarīgi raudzījās uz visām pusēm, mēģinādami tikt skaidrībā, vai tikai Krimas armijas virspavēlnieks nav jau nomiris.

Bet tad Menšikova mute konvulsivi sašķiebās, atvērās bālganās, nespodras acis, un vārga balss jautāja:

— Pie kā mēs… pie kā mēs palikām?

Un atkal vārgi čukstošā balsī visgaišais kņazs diktēja pavēli armijai līdz jaunam, nāvei līdzīgam ģībonim.

Bet palaikam — un tādās reizēs klausītājus pārņēma tikpat lielas bailes ka ģīboņa gadījumos — Menšikovs saka negaidīti runāt kaut ko tādu, kam ar diktējamo pavēli nebija nekāda sakara: viņš pēkšņi iegrima pavisam citās domās vai atmiņās, un klausītājiem likās, ka tām ne tikvien nav nekāda sakara ar pavēli, bet tās pat modināja viņos šaubas par virspavēlnieka prāta skaidrību.

Šķita, ka visgaišā kņaza domāšanas procesu, kas agrāk vienmēr bija možs, rosīgs un ļoti bieži pat ar lielu tieksmi uz ironiju un sarkasmu, pēkšņi pārtrauktu dīvainas sapņošanas, gandrīz vai murgu lēkmes; likās, ka kņazs ne vien fiziski, bet arī jau psichiski aizvirzās vai arī cenšas aizvirzīties no visa, kam sakars ar paša vadīto karu, — Sevastopoles aplenkuma, interventu baterijām, armijai nepieciešamajiem sausiņiem un gaļas, basitionu priekšā ierīkotajiem ložementiem, kurus gan vajadzēja atņemt ienaidniekiem, gan aizstāvēt pret to uzbrukumiem…

«Napoieona slimībā», kā, runādams ar Pirogovu, Menšikovs kādreiz nosauca savu kaiti, tagad bija viņu pilnīgi dabūjusi savā varā, un visgaišā kņaza ārstam

Taubem bieži vajadzēja ķerties pie Dvoržaka kateteriem. Taču Menšikova pilnīgo sagurumu tomēr nevarēja izskaidrot ar šo vienu pašu slimību. Tagad it kā uzreiz atvērās visas viņa vecās rētas un no atmiņas dziļumiem cēlās uz augšu visas mūžā ciestās pārestības un piedzīvotās neveiksmes.

Kņazs, piemēram, klausīdamies ģeneralintendanta Zatlera svarīgu un lietišķu ziņojumu par pārtikas apgādi vairāk nekā simttūkstoš vīru lielajai armijai, ko šķīra no Krievijas auglīgajiem rajoniem piecsimt verstu plata, tuksnesim līdzīga stepju josla un ārkārtīgi sliktie ziemas ceļi, Zatleru pēkšņi pārtraucis, jautāja:

—   Vai grafu Ožarovski jūs Varšavā pazināt? … Vai viņš vēl pie dzīvības?

Zatleru uz Krimu bija atsūtījis Gorčakovs, gluži tāpat kā jau pirms interventu desanta izcelšanas Totlebenu. Bet Menšikovs jau pirms Zatlera raporta no viņa paša bija dzirdējis, ka Zatlers uz Sevastopoli izbraucis no Varšavas, un tagad kļuva skaidrs, ka virspavēlnieks tikai izliekas uzmanīgi klausāmies raportu, bet īstenībā domā par citām lietām.

Nevarēdams saprast, kāds sakars grafam Ožarovskim ar viņa apsvērumiem par to, kur varētu dabūt un kā izdevīgāk un lētāk piegādāt furažu, no kuras lauvas tiesu pa ceļam katrā ziņā apēdīs zirgi un vērši, Zatlers uz labu laimi atbildēja:

—   Kā liekas, es Ožarovski sastapu neilgi pirms izbraukšanas no Varšavas …

—   Tātad viņš vēl dzīvs? — Menšikovs kļuva mazliet žirgtāks. — Šis vārds man atgādina kādu gadījumu… no 13. gada kampaņas. Toreiz es biju piekomandēts kņazam Volkonskim. Pēc kaujas pie Kulmas ķeizars mani sūtīja… apskatīt, kādas pozicijas ieņēmuši mūsu gvardes pulki… un pavēlēja pēc tam viņam sniegt ziņojumu. Es tūdaļ aizjāju… apskatīju … Ziņoju, ko biju redzējis… Bet valdnieks man pēkšņi uzkliedza: «Nav tiesa! Tur neatrodas mana gvarde, un tā izvietota pavisam citā kārtībā! Viss nepatiesība! …» — «Jūsu majestate,» atbildu, «es tikko tur biju! Es apjāju visus pulkus… un ziņoju jums tieši to, ko redzēju!» — «Nav tiesa! Grafs Ožarovskis man ziņoja pavisam ko citu! Lūk, kā bijis! …» Labi vēl, ka cars sāka šaubīties… pavēlēja atsaukt Ožarovski. Jau pie pirmajiem vārdiem es viņu pieķēru melos! Grafs atzinās, ka nemaz neesot tur… pie gvardes pulkiem bijis… bet ziņojumu caram sastādījis pēc citu vārdiem… Redz, kā toreiz … tika izpildītas … viņa augstības pavēles!

Tik daudz stāstot par grafu Ožarovski, Menšikovs galīgi noguris uz ilgu laiku aizvēra acis, atstādams ģenerāli Zatleru neziņā, vai viņam turpināt savu ziņojumu vai ne.

Kad Menšikovs atpūties atvēra acis, viņš pat nejautāja, kā parasti mēdza darīt: «Pie kā mēs palikām?» Mazliet enerģiskākā balsī visgaišais kņazs teica:

—   Bet tūkstoš astoņi simti septītajā gadā … marša laikā … turklāt bagātā apgabalā … mūsu armija nonāca tādā trūkumā … ka zaldāti apēda savus zābakus! Jā! Redz! Armija apēda savus zābakus! … Armija no tiem nebija paēdusi, bet palika basām kājām…

Zatleram likās, ka pēc šīm atmiņām, kam jau bija zināms sakars ar viņa ziņojumu, varēs to turpināt, bet virspavēlnieks atkal iegrima nesamaņā.

2.

Pa tam janvara vidū reizē ar lielkņazu atgriešanos Sevastopolē no ķeizara viņa «pārstāvim» pienāca padoma veidā izteikta pavēle bez kavēšanās uzbrukt Eipatorijai un šo pilsētu ieņemt, jo uz turieni Omer-pašas vadībā brauca liels turku karaspēka desants.

Rūpēties par «monarcha nospraustā rīcības plāna» izpildīšanu uz Menšikova armiju bija speciāli atsūtīts fliģeladjutants pulkvedis Volkovs.

Tādējādi ap janvara beigām uz sirmā Krimas armijas virspavēlnieka pleciem, kurš slimoja ar mocošo cistitu, uzgūlās vēl jaunas rūpes — vajadzēja sagatavot uzbrukumu Eipatorijai, kaut arī pats kņazs bija pārliecināts, ka šī operācijā ir pilnīgi nevajadzīga.

—   Vai tad mēs spēsim… Eipatorijā noturēties… ja arī to ieņemsim? — Menšikovs jautāja Volkovam, visiem spēkiem pūlēdamies neļaut smagajiem virsējiem plakstiņiem noslīgt pār acīm. — Ienaidnieku eskadra taču … mūsu karaspēku no turienes izsitīs … jau pēc divu trīs stundu ilgas apšaudes!

Pulkvedis Vofkovs, par kuru cars Nikolajs rakstīja Menšikovam kā par «pilnīgi uzticamu» oficieri, vēl. diezgan pajauns, bet jau stipri aptaukojies cilvēks, izturējās tik godbijīgi, ka pat ne ar skatienu nenodevasavu pārsteigumu, ieraugot virspavēlnieku pusmirušu guļam uz veca, nobružāta dīvana, un atbildēja nepielūdzama likteņa tonī:

— Tāda ir viņa majestates griba, jūsu gaišība!

Arī pats Menšikovs, protams, zināja, ka sabiedroto armija pēc izkāpšanas krastā pie Eipatorijas centīsies pārtraukt viņa armijas sakarus ar pārējo Krieviju, mēģinās krievu karaspēku iesprostot Krimā un uzvarēt ar izmērdēšanu, bet viņš doinaja, ka Omer-paša neiedrošināsies iziet no Eipatorijas stepē, kur tas nenovēršami sadurtos ar lieliem krievu kavalerijas spēkiem, kuriem vienmēr varētu piesteigties palīgā karaspēka kājnieku vienības, kas bez pārtraukuma nāca uz Krimu, nemaz jau nerunājot par tiem rezerves bataljoniem, kuri atradās tataru pamestajos ciemos Eipatorijas apkārtnē un pie Perekopa.

Visa galīgi novārgusī, kaut arī vēl domāt spējīgā Menšikova būtne saslējās pret šo no turienes, no Pēterburgas, uzspiesto karaspēka aizvešanu no Sevastopoles. Ir pēc pieredzes Anapā, ir Vārnā kņazs zināja, ka stipros nocietinājumos turki prot labi aizstāvēties, un par to, ka Eipatorija pamatīgi nocietināta, viņam šaubu nebija.

«Ķeizara pārstāvis», kas kādreiz bija pratis taisīt veiklus, diplomātiskus manevrus, tagad, gulēdams ar aizvērtām acīm, visādi pūlējās atrast iespēju, kā izkļūt no ļoti grūtā stāvokļa, tas ir, neizpildīt ķeizara pavēli, bot tā, lai ar šādu rīcību ķeizaru pārāk nenokaitinātu.

Menšikovs saprata, ka viņam tagad būtu vislabāk aiziet no dienesta, lai atbildība par lielo neveiksmi, ar ko draudēja beigties uzbrukums Eipatorijai, gultos uz jaunā virspavēlnieka pleciem. Taču atļauju aiziešanai no dienesta kņazs nesaņēma, kaut arī viņa veselības stāvoklis bija zināms lielkņaziem, kuri atkal apmetās inženieru un muitas resora mājiņās, kur ēšanas reizēs salasījās viņu lielā svita un ģenerāļi, kas bieži jāja pie lielkņaziem no Sevastopoles un pilsētas apkārtnes.

Menšikovs zināja, ka tur par viņu smejas un nevar nesmīeties pret vecuma nevarību vienmēr nežēlīgie jaunieši un stāsta par viņu jautras anekdotes. Tomēr visgaišajam kņazam gribējās, lai viņa dienesta gaita nobeigtos bez satricinājumiem, bez katastrofas, bet uzbrukums Eipatorijai viņam likās saistīts ar nenovēršamu katastrofu.

Lai tagad atkārtotu Inkermanas kaujai līdzīgu manevru klajā, kailā stepē, viņa atmiņā vēl pārāk svaigi bija smagie iespaidi no šās kaujas, pēc kuras viņš nezināja, kur novietot tūkstošiem ievainoto.

Vienīgais glābiņš, ko Menšikovs tagad varēja izdomāt, būtu, ja ģenerāļi, kuriem viņš pavēlētu vest karapulkus uzbrukumā Eipatorijai, atteiktos šo pavēli izpildīt.

Tiesa, tāda atteikšanās būtu militārās disciplinas pārkāpums, bet šāds disciplinas pārkāpums bija ārkārtīgi nepieciešams, lai novērstu pārāk lielos zaudējumus, kas turpmākajai kara gaitai nesagādātu nekāda labuma.

Negribēdams nevienam izpaust šīs savas slepenās domas, bet tajā pašā laikā uzskatīdams par vajadzīgu, lai citi tās tomēr uzminētu, Menšikovs kādā vakarā savam adjutantam apakšpulkvedim Panajevam teica:

— Tu taču to zini… Kad es gribēju atkār tot uzbrukumu Inkermanas augstienei, kņazs Pjotrs Dmitričs atteicās to darīt… aizbildinājās ar savu vecumu… Pēc tam arī Liprandi atteicās . . . sacīja, ka necerot uz panākumiem … Varbūt viņiem toreiz … savā ziņā bija taisnība … Kā tu domā, vai tagad ģenerālis Vrangelis neatteiktos, ja viņam uzdotu vadīt uzbrukumu Eipatorijai?

Pēc šiem vārdiem Panajevs cerēja ier audzīt Menšikova kalsenajā, dzeltenajā sejā kņazam raksturīgo smīnu vai arī grumbu pie plānajām lūpām, taču neredzēja, bet kņaza melnās, nespodrās acis no sirmo uzacu puslokiem un asajām, tumšajām zemacu rievām raudzījās uz viņu pētījoši.

Būdams vispār vērīgs cilvēks un jau ilgi izpildīdams visgaišā kņaza adjutanta pienākumus, Panajevs Menšikovu pazina labāk nekā citi: tāpat viņš biežāk par citiem bija dzirdējis daudz tāda, ko slepenībā paturēt nebija pa spēkam pat tik smalkam diplomatam, kāds bija virspavēlnieks.

Pulkvedis Volkovs atbrauca un atveda paša Nikolaja rakstītu vēstuli par uzbrukumu Eipatorijai jau ap 20. decembri, tas ir, jau vairāk nekā pirms mēneša. Toreiz Menšikovs vēl nebija tik stipri savārdzis un reizēm pat izgāja ārā, kaut arī jau bija pārtraucis jājienus ar savu mūli.

Arī toreiz Panajevs redzēja, cik nepatīkama kņazam bija katra saruna par Eipatoriju un gaidāmo uzbrukumu. Volkovu toreiz nosūtīja tieši pie ģenerālā Vrangeļa, kurš komandēja dragunu vienību, kas stāvēja netālu no Eipatorijas, lai tur uz vietas šis «uzticamais» fliģeladjutants pats savām acīm skaidri redzētu visu to, par ko, raugoties no Pēterburgas, varēja rasties tikai stipri miglains priekšstats. Visgaišais kņazs fliģeladjutantus vispār neieredzēja un visādi centās, cik ātri vien iespējams, tikt no tiem vaļā, bet Volkovs, kā Panajevs vēroja, Menšikovam bija vēl daudz nepatīkamāks par visiem pārējiem, jau agrāk atbraukušajiem fliģeladjutantiem.

Savā vēstulē cars ļoti sīki izklāstīja, kā Menšikovam jārīkojas, lai atvairītu sabiedroto karaspēka jauno desantu. Vispirms cars lielas cerības lika uz Vrangeli un viņa dragūniem, pēc tam uz 10. un 11. divizijas desmit bataljoniem, kuri atradās ceļā uz Krimu, un, visbeidzot, uz 8. kājnieku diviziju, kas kņaza Urusova vadībā nāca uz Krimu no Gorčakova armijas . . .

Cara bailes bija ļoti lielas; viņam šķita, ka ienaidnieku desanta armija katrā ziņā dosies uz Perekopu, lai atgrieztu Krimu un apdraudētu Krimas armiju no aizmugures; viņš rakstīja: «Bez ievērojamiem kājnieku spēkiem tur (tas ir, pie Perekopa) visu var pazaudēt.»

Lai izliktos kaut ko darām, bet tajā pašā laikā, cik ilgi vien iespējams, atliktu viņam uzspiesto Eipatorijas šturmēšanu, Menšikovs janvara sākumā nosūtīja kurjeru pie ģenerālštābā apakšpulkveža Batezatula, kas toreiz darbojās Vrangeļa štābā, ar pavēli ļoti rūpīgi apdomāt un iesniegt plānu uzbrukumam Eipatorijai. Šis, kā varētu likties, nenozīmīgais vārdiņš «rūpīgi» deva Batezatulam plāna apdomāšanai neierobežotu laiku.

Taču Pēterburgā kļuva nemierīgi par tādu nepārprotamu uzbrukuma novilcināšanu. No turienes steidzās jauni fliģeladjutanti ar jaunām vēstulēm. Beidzot pie Menšikova atkal ieradās Volkovs un diezgan skaidri lika saprast, ka cars ļoti neapmierināts ar virspavēlnieka pārāk lēno rīcību monarcha priekšrakstu izpildīšanā.

Tieši toreiz, tūlīt pēc Volkova aizvadīšanas, Menšikovs griezās pie Panajeva ar savu diezgan neskaidro jautājumu par to, vai Vrangelis neatteiksies vadīt uzbrukumu.

Panajevs noglauda jau tā gludi pieguļošos, kaut arī ne visai biezos, gaišos matus un ļoti nenoteikti pašķobīja lūpas, nolēmis ar atbildi nesteigties, bet Menšikovs turpināja:

—   Sameklē prātīgu kurjeru, ko sūtīt pie Vrangeļa … Es gribu Vrangeli izsaukt uz šejieni un noklausīties viņa ziņojumu.

—   Klausos, jūsu gaišība, — sajuzdams atvieglinājumu, Panajevs pagriezās, lai aizietu no slimā un kaprizā veča, bet Menšikovs viņu īdzīgi apturēja:

—   Paga, kurp tā steidzies? … Gan jau pagūsi.. Redz, šis Volkovs man ziņoja, ka valdnieks viņam pavēlējis katrā ziņā būt klāt pie Eipatorijas ieņemšanas un nopostīšanas… Pie pilnīgas nopostīšanas, lai tur paliktu klajš lauks… klajš lauks! — kņazs ar uzsvaru atkārtoja. — Bet bez tam … bez tam vēl teica, ka esot atļauts… ja nepietiekot, ja nepietiekot ar pamatspēkiem, ņemt astoto diviziju … kad tā būs tur pienākusi. Bet kad īsti astotā divizija varētu tur pienākt?

—   Droši vien februara sākumā astotā divizija būs jau pie Perekopa, jūsu gaišība, — Panajevs, kā piedzīvojis adjutants acumirklī aprēķinājis laiku, atbildēja.

—   Bet kas no visa tā par labumu, ja arī tā notiktu? … — Menšikovs sāka vaibstīties. — Pielaidīsim, ka mēs Eipatoriju ieņemsim … ar lieliem, ar ļoti lieliem zaudējumiem, saprotams . .. Kāds no tā labums? Tik un tā mēs nespēsim pilsētu noturēt… Mums Eipatoriju vajadzēs atstāt… lai arī ko par to domātu Pēterburgā .. . Divas Sevastopoles Krimā mēs aizstāvēt nespējam! Pat tad, ja to vēlētos sabiedrotie, tad mums… mums tā būtu pārāk liela greznība — divas Sevastopoles!

Barons Kārlis Jegorovičs Vrangelis drīzāk piederēja pie miera laiku nekā kaujas ģenerāļiem, un Menšikovs to zināja.

1831. gadā Vrangelis bija ievainots ar poļu pīķi galvā, un starp viņa cienījamajiem, sirmajiem matiem galvas sānos spīdēja tumšsarkana rēta. Augumā Vrangelis bija diezgan garš, bet kalsens. Viņa kustībās izpaudās večiem raksturīgais rosīgums, dziļi guļošajās acīs iztapība augstākajai priekšniecībai, bet smailās, atkarenās ausis šim ģenerālim piešķīra ļoti modrīgu izskatu, un šķita, ka viņš nemitīgi «ausītos». Dažiem pat šķita, ka Vrangeļa ausīm piemīt spēja kustēties.

Ieradies Ziemeļu pusē Sausajā gravā, Vrangelis atgādināja smagu pārkāpumu nomāktu grēku nožēlotāju. Viņa pārkāpumi arī tiešām bija lieli: Vrangelis bija nolēmis lūgt virspavēlnieku neiecelt viņu par tās vienības komandieri, kurai vajadzēja uzbrukt Eipatorijai.

—   Padomājiet tikai, jūsu gaišība, — viņš Menšikovam teica, sēdēdams pie viņa dīvana, uzbudinādamies un spiezdams uzreiz abas rokas pie krūtīm. — Ko gan es, kavalerists, spēšu izdarīt tik atbildīgā postenī? Man taču bez tam vēl, jāsaka atklāti, gandrīz nemaz nav kaujas pieredzes! … Nav, galīgi nav! . . . Tikai Polijas kampaņā esmu piedalījies trīs kaujās, bet kas tad es toreiz biju — tikai rotmistrs! Bet viss mans pārējais dienesta laiks pagājis ārpus kaujas darbības.

—■ Vai tad Ungarijas kampaņā jūs nepiedalījāties? — Menšikovs viņu pārtrauca.

—   Piedalījos tikai maršos, jūsu gaišība! Bet kaujās ar pretinieku negadījās būt!

—   Bet Donavas kampaņā?

—   Gluži tāpat arī pie Donavas piedalījos vienīgi maršos, bet ne kaujās… Un mans dienests te Krimā jau norit jūsu acu priekšā.

—   Hm . .. Vai sabiedrotie jau paguvuši Eipatoriju tik stipri nocietināt? — Menšikovs jautāja, izlikdamies ārēji skarbs, kaut gan bija pilnīgi apmierināts, ka barons par sevi domā tik pazemīgi.

—   O-o, ļo-ti stipri, ļo-ti stipri, jūsu gaišība! — it kā aizsargādamies tieši pret šiem nocietinājumiem,

Vrangelis pacēla kalsenās rokas savu kotletēm līdzīgo, sirmo vaigu bārdu augstumā un pagrieza plaukstas ar šķautnēm pret Menšikovu. — Esmu pats bijis rekognoscēšanā … un ne vienu vien reizi! Arī kopā ar pulkvedi Batezatulu un tāpat ar fliģeladjutantu Volkovu.

—   Par Volkovu nerunāsim, bet ko domā Batezatuls? Vai par nocietinājumiem viņam tādi paši uzskati kā jums?

—   Tieši tādi paši, jūsu gaišība. Pirmkārt, grāvis ļo-oti plats un dziļš, bet valnis stāvs un ļoti augsts.. . Otrkārt, tur daudz no kuģiem noņemto lielgabalu… Treškārt, liels garnizons …

Menšikova saruna ar Vrangeli bija diezgan gara, jo tā visgaišajam kņazam sagādāja prieku. No viņa mājiņas Vrangelis aizgāja kā apžēlots grēcinieks: viņa lūgums bija ievērots, kaut arī Menšikovs izskata dēļ viņam vēl pavēlēja par uzbrukumu padomāt.

Uz pašu virspavēlnieku Vrangeļa vēlamā atteikšanās komandēt uzbrukumu atstāja tik uzmundrinošu iespaidu, ka viņš, baronu atlaidis, piecēlās no dīvana un ne vien, lēni vilkdams kājas, pastaigājās pa savu istabu, bet pat riskēja iziet ārā un palūkoties uz līci, pilsētu un apkārtni.

Decembra vidū uzsnigušais sniegs visiem par brīnumu noturējās gandrīz līdz janvara vidum, piespiezdams arī frančus vilkt mugurā puskažociņus; Menšikovs to zināja no diezgan daudzo pārbēdzēju izteicieniem, kuri ar šausmām runāja par krievu nikno ziemu.

Bet tagad no dienvidiem, no gaišzilās jūras plūda maigs, ar ozonu piesātināts pavasara gaiss; Lielā reida sīkajos viļņos visur drebēja dzīvinošās saules lāsmojumi; visam pāri pletās pilnīgi dzidras debesis, un tāpēc ļoti skaidri varēja saskatīt virs tuvākajiem bastioniem baltus, apaļus un blīvus lielgabalu šāvienu dūmu mākonīšus: bija tieši laiks, kad bastioni un interventu baterijas mēdza apmainīties ar parastajiem ciemkukuļiem.

Krievu Krimas armijas vārgais virspavēlnieks, tikko spēdams noturēties uz kājām, muti neatvērdams, uzmanīgi ieelpoja vecajās, saplakušajās plaušās svaigo gaisu; kazaku oficieris, kas dežurēja pie galvenās mītnes, visgaišo kņazu godbijīgi atbalstīja, pieturēdams aiz smailā elkoņa.

Varbūt Menšikovs, elpodams pavasarīgo gaisu, tā būtu nostāvējis vēl kādu brīdi, bet Sausās gravas līkumā parādījās viņam jau labi pazīstamais un ļoti apnikušais pulkvedis Volkovs, kas jāja ari jau pazīstamā, pelēkā, ābolainā lielkņazu staļļa zirgā, un Menšikovs, steidzīgi pagriezies, neapmierināti nokrekšķējās, iegāja atpakaļ savā mājiņā un sabruka uz dīvana.

Tādu, nevarīgi iegrimušu ļoti izsēdētajā un izļodzītajā dīvānā, visgaišo kņazu atrada pulkvedis Volkovs.

Izstiepies kā stīga, fliģeladjutants stāvēja ģeneraladjutanta priekšā, taču viņa izskats bija mierīgi uzstājīgs un nepiekāpīgs: tur, šaurajā istabelē — galvenajā mītnē, — «ķeizara pārstāvja» priekšā stāvēja «ķeizara griba». Cienīgais, pārāk tuklais, kaut arī vēl jaunais pulkvedis ar cara venzeli uz uzplečiem godbijīgi noliecās gandrīz pie pašas Menšikova galvas, lai sadzirdētu viņa pusčukstošā balsī teiktos vārdus par to, ka Vrangelis uzskatot savas spējas par vājām, lai varētu vest savu vienību uzbrukumā, ka Eipatorija, pēc viņa vārdiem, esot ļoti stipri nocietināta, ka uz šā pasākuma sekmīgu izdošanos viņš necerot.

—   Piedalījos visās ģeneraļa Vrangeļa rīkotajās rekognoscēšanās, jūsu gaišība, — Volkovs raporta tonī atbildēja. — Man ir zināmas Vrangeļa un tāpat pulkveža Batezatula domas … Es, protams, personīgi neiedrošinos apstrīdēt viņu slēdzienus, bet iedrošinos vēlreiz atgādināt, jūsu gaišība, ka viņa majestates griba jāizpilda …

—   Katrā ziņā jāizpilda, un es nosūtīju ģenerāli Vrangeli vēl reizi, — visgaišais kņazs ar īpašu uzsvaru izrunāja šos divus īsos vārdiņus, — kā pienākas, noskaidrot apstākļus un apdomāt uzbrukuma plānu.

Brītiņu klusējis un pašķobījis lūpas, Menšikovs piebilda:

—  Varbūt, kad pienāks astota divizija, kņazs Urusovs būs ar mieru uzņemties šo uzdevumu…

—  Jūsu gaišība, Eipatorijas vienībā ir kāds ģenerālis, kurš man teica, ka viņš apņemoties Eipatoriju ieņemt, ja tam uzdotu komandēt uzbrukumu, — Volkovs atbildēja.

Menšikovs izbrīnījies paskatījās uz viņu un norādīja ar roku uz krēslu:

—   Lūdzu, piesēdieties!

Volkovs paklanīdamies pateicās un nesteigdamies apsēdās.

—   Par kuru ģenerāli jūs runājat? Kas tas par ģenerāli? — Menšikova balss vairs nebija pusčukstoša, bet skanēja kā parasti.

—  Jūsu gaišība, tas ir Vrangeja štaba priekšnieks un visas viņa artilērijas komandieris ģenerālleitnants Chruļovs.

—   A-a, Chruļovs, — Menšikovs mazliet pasmaidīja. — Šis Chruļovs ir ļoti liels karstgalvis… Karstgalvis, jā … Tā par viņu man rakstīja ari kņazs Gorčakovs, kas Chruļovu pazīst labāk nekā es… Bet kaujās pārāk liela dedzība var novest pie lielas neveiksmes … Es varu Chruļovu izsaukt uz šejieni, lai viņš ne vien jums, bet arī man … ziņo, kādus spēkus tas grib dabūt savā rīcībā, lai uzbrukumā gūtu sekmes… lai mēs varētu valdnieku iepriecināt, bet ne sarūgtināt … Viņa augstībai sarūgtinājumu ir diezgan ari tāpat…

P I EK TĀ NODAĻA stepans chruĻovs

1.

Skaists, balts liela auguma zirgs apcirptām krēpēm un īsi atsietu asti, garām, spēcīgām, līdz pašam vēderam ar dubļiem apšļakstītām kājām, apmierināts sprauslāja un kratīja galvu, kad to apturēja jātnieks ar augstu kaukazieša papachu galvā un pinkainu tūbas apmetni plecos; zirgs saprata, ka ceļš beidzies, — tālāk auļot nebija iespējams, tālāk vizēja plašā jūras līča ūdens, un tajā peldēja kuģi, bet visapkārt uz zemes bija redzamas, kaut arī neizskatīgas un retas, tomēr mājas, bet jātnieks, nometis pavadu, gatavojās lēkt no segliem zemē.

Nodevis zirgu savam ziņnesim unteroficierim un sakārtojis papachu un tūbas apmetni, jātnieks devās uz viņam jau pazīstamo virspavēlnieka mājiņu, bet adjutants Stecenko, kas kopš Jaungada bija paaugstināts par kapteiņleitnantu un patlaban dežurēja, ieraudzījis jātnieku jau pa gabalu, ziņoja Menšikovam.

—   Ģenerālleitnants Chruļovs, jūsu gaišība!

—   A-a … jā-ā … Nu, ko tad, palūdz viņu iekšā! — visgaišais kņazs gurdi atsaucās.

Ienākušais Chruļovs, kas tikko bija nojājis pa ļoti sliktu, staignu ceļu vairāk desmitu kilometru, izrādījās pārsteidzošs pretstats visu Krievijas Krimas aizsardzības spēku vārgajam virspavēlniekam.

Chruļovam bija vēju appūsta, ķieģeļa sarkanumā pie-» tvīkusi, kvēlojoša, apaļa seja, cietas, melnas, stingri un braši uzskrullētas ūsas, mazliet uz āru izspiedušas, spožas acis, īsi apcirpti, biezi, melni, pie deniņiem vieglf. sirmojoši mati; kaut arī viņam jau bija ap piecdesmit: gadu, Chruļovs neizskatījās vecāks par četrdesmit, tatad šķita vēl jauns kaujas ģenerālis.

Tieši kaujas ģenerālis, — no malas raudzīdamies, ikviens būtu jutis, kāda trauksmainība kūsāja visā viņa būtnē, kaut arī Chruļovs stāvēja stingri kā ierindā un pēc formas raportēja, ka «ieradies saskaņā ar pavēli».

Šāda kā ūdens stāvā aizā mutuļojoša pakļauto gatavība pēc pirmās pavēles mesties kaut vai uguni unūdenī priekšniekus parasti sajūsmina, bet Menšikovs, palūdzis Chruļovu apsēsties, vēroja viņu ar piemiegtām: un aukstām acīm.

Kņazs it kā apzinīgi bija nolēmis uz kādu brīdi Eipatoriju aizmirst. Lēni kustinādams lūpas, viņš jautāja:

—  Man gribētos zināt, kādi rezultāti… jūsu darbam komisijā.

Chruļovs bija priekšsēdētājs komisijai, kas pētīja štuceru konisko apvalka ložu un pusapaļo serdīšu ložu pielāgošanas iespējas krievu gludstobra šautenēm. Šajā komisijā bez viņa vēl darbojas seši cilvēki. Menšikovs gribēja pamatīgi pārbaudīt Toboļskas pulka komandiera Baumgartena eksperimentus, ko tas bija izdarījis savā vienībā, lai jaunās lodes ievestu visā krievu armijā, un Chruļovam, kas decembra vidū ieradās Krimā, vajadzēja izlemt šo armijas kaujas spēju pacelšanā tik svarīgo jautājumu, kādas lodes būtu labākas par apaļajām.

—   Jūsu gaišība, komisijas darbu es varu uzskatīt jau par nobeigtu, — Chruļovs atbildēja, cenzdamies runāt pēc iespējas klusāk, lai netraucētu slimnieku ar nevajadzīgu skaļumu, bet viņam lāgā neizdevās apvaldīt savu artilerista balsi, kas bija pieradusi pārkliegt lielgabalu rēkoņu.

—   Esat nobeiguši?… Nu, kādi rezultāti? — Menšikovs kļuva mazliet žirgtāks.

—   Saskaņā ar saņemto priekšrakstu tika pārbaudīts! ložu lidojuma tālums, ložu trāpīgumš, lādiņiem vajadzīgais pulvera daudzums un, visbeidzot, bojājumi, kādi varētu rasties mūsu šautenēm, šaujot ar jaunā parauga lodēm, — Chruļovs skaidri atbildēja. — Pēdējais uzdevums no mums prasīja visvairāk laika. Arī šo jautājumu tagad jau var uzskatīt par izlemtu. Komisija par labākajām atzina pusapaļās lodes ar serdītēm.

—   A-a … Bet kādi no tām rodas bojājumi gludajiem stobriem?

—   Ārkārtīgi niecīgi, jūsu gaišība! Ar šīm lodēm sasniedz vislielāko trāpīgumu, arī pulvera vajag mazāk, nekā šaujot ar koniskajām lodēm, tātad pusapaļās ir ekonomiskākas.

—   Tas labi… Bet cik tālu šīs lodes aizlido?

—   Astoņi simti soļu attālumā velk cauri collu biezam dēlim, jūsu gaišība! — Chruļovs līksmi atbildēja. — Tas nozīmē, ka ienaidnieku var apšaudīt arī deviņi simti soļu attālumā!

—   Tie ir lieliski rezultāti, lieliski! — visgaišais kņazs kļuva vēl možāks. — Bet vai jūs to pārbaudījāt vairākkārt?

—   Rezultāts galīgs! Šis rezultāts, jūsu gaišība, mūsu šautenes padara gandrīz līdzīgas štuceriem!

—   Nu, protams, piecsimt, sešsimt soļu starpība, tas jau ir diezgan daudz… Tomēr rezultāti ir lieliski. It sevišķi, ja neaizmirstam, ka ienaidnieku tranšejas pievirzījušās gandrīz jau līdz mūsu kontraprošiem … 2ēl tikai, ka mums maz labu strēlnieku… Mūsu kājniekus slikti apmācīja šaušanā!

Menšikovs stingrāk nosēdās uz dīvana, vērīgi palūkojās uz Chruļovu, kas nezināja, ko atbildēt uz kņaza pēdējiem vārdiem, un vienaldzīgā balsī pēkšņi teica:

—   Šodien saņēmu ziņojumu, ka četri ar karaspēku pilni tvaikoņi izbraukuši no Chersonesas uz ziemeļiem … Pēc visām zīmēm tā ir desanta vienība, ko sūta uz Eipatoriju …

Pie pēdējiem kņaza vārdiem Chruļovs atlieca mazliet kalsenos plecus un kļuva uzmanīgs.

—   Kā tā? Vēl četri tvaikoņi ar karaspēku? — viņš jautāja pārsteidzoši skaļi.

—   Bet cik kuģu tur pienākuši jau agrāk? — Menšikovs interesējās.

—    Precizi noteikt mums neizdevās, jūsu gaišība: kuģi pienāca un stāvēja uz enkura, bet daļa no tiem, desantu neizcēlusi, atkal aizbrauca dienvidu virzienā. Klīst baumas, ka reizē ar turku vienību ieradies arī Omer-paša, taču Eipatorijā nav palicis, bet aizbraucis uz Balaklavu… Cik patiesības šajās baumās, mums neizdevās pārbaudīt.

—   Omer-pašas karogs it kā esot redzēts uz viena no tvaikoņiem, — tādā pašā vienaldzīgā balsī Menšikovs sacīja. — Tātad pats Omer-paša domā aizstāvēt Eipatoriju, kurai, kā es dzirdēju, jūs gatavojoties uzbrukt.

Chruļova acis vēl vairāk izspiedās uz āru. Viņš jutās ļoti pārsteigts un nezināja, kā virspavēlnieka vārdi jāsaprot: vai tas būtu visgaišā kņaza joks vai arī… Taču Menšikova novājējusī seja šķita nepārprotami dzēlīga, mazliet izsmējīga un nespodro acu ciešais skatiens varbūt pat nicīgs.

—  Jūsu gaišība, es it kā gatavojoties uzbrukt Eipatorijai? — Chruļovs katram gadījumam nolēma tēlot izbrīnu.

—   Jā, tieši tā es dzirdēju no pulkveža Volkova.

Arī pēc šiem vārdiem joprojām vēl nesaprazdams, ko

virspavēlnieks īsti grib teikt, Chruļovs, brītiņu padomājis, atbildēja:

—  Fliģeladjutants Volkovs man tiešām jautāja, vai, pēc maniem ieskatiem, esot iespējams Eipatoriju ieņemt.

—   Jā-ā … redz, tieši tā! Bet kādi tad īstenībā ir jūsu ieskati?

Šajā jautājumā Chruļovs jau saklausīja tiešu, neslēptu izsmieklu; tāpēc viņš izslējās taisns, pat atgāzās pret krēsla atzveltni un stingrā balsī atbildēja:

—   Protams, vienīgi ar kavalerijas divizijām būtu smieklīgi uzbrukt nocietinātai pilsētai, bet, kad pienāks astotā kājnieku divīzija un ja vēl laistu darbā visu artilēriju — lauka lielgabalus un vieglos, panākumi būtu nodrošināti!

Pēc Chruļova atbildes Menšikovs ilgi un nozīmīgi cieta klusu; tad beidzot jautāja:

—   Cik lielgabalu jūs gribētu dabūt savā rīcībā?

—   Apmēram simt lielgabalu, jūsu gaišība.

—  M-m, jā-ā … Bet, kā jums liekas, cik lielgabalu ir pretiniekam?

—   Nezin vai Eipatorijā tik daudz lielgabalu būs!

—   Tātad noteiktu ziņu jums par to nav? Taču bez tiem lielgabaliem, ko sabiedrotie nostādījuši pirmajā līnijā, viņiem vēl būs arī rezerves lielgabali… Bez tam vēl līnijkuģu un tvaikoņu artilērija, kuri katrā ziņā atsteigsies garnizonam palīgā . .. Tātad kopā tur sanāks daudz vairāk par simt lielgabalu!

Domīgi pašūpojis galvu, Menšikovs piebilda:

—   Vai garnizona lielums jums zināms? … Turklāt garnizons vēl stipri palielināsies, kad Eipatorijā pienāks kuģi ar desantu …

—   Eipatorijā ir daudz jaunu tataru, kuriem turki likuši nodot zvērestu un kurus apmāca šaušanā, — Chruļovs izvairīgi atbildēja uz kņaza jautājumu, un Menšikovs, viņu sapratis, neatzinīgi izstiepa lūpas.

—   Nu redziet! Garnizona lielums jums nav zināms, un bez tam daudz tataru no visa Eipatorijas apriņķa … un citiem tuvākajiem apriņķiem… Tatari aizstāvēsies varonīgi, tāpēc ka … viņiem nekas cits neatliek … Turklāt varbūt arī viss Omer-pašas desanta korpuss, — bet tajā, kā avīzēs rakstīja, esot divdesmit seši tūkstoši vīru … Bet cik vīru būs jūsu rīcībā, ieskaitot arī astoto diviziju? Vai sanāks vairāk par tūkstošu divdesmit? Neprātīgs nodoms! Nē-ē, tur tiešām var izveidoties otra Sevastopole, kuru vajadzēs aplenkt, tikai ne mums! Bloķēt, zinot, ka tur atrodas turki, ir viena lieta, bet doties triecienā .. . doties triecienā, lai bez jebkāda labuma noguldītu pusi no vienības, bet ar otru pusi apkaunojošā kārtā atkāptos tāpat kā no Silistrijas? . ..

Menšikovs tagad lūkojās uz Chrulovu ar neapmierinātu, pat iznīcinošu skatienu, bet Chruļovs, to ievērojis, izaicinoši atsaucās:

—   Es galvoju, ka Eipatoriju pēc divu stundu bombardēšanas varētu triecienā ieņemt, jūsu gaišība!

Virspavēlnieks izbrīnījies savilka sirmo uzacu kušķus uz augšu.

Ar savu pašpārliecinātību Chruļovs viņam ļoti dzīvi atgādināja ģenerāli Liprandi, kas oktobra sākumā bija solījies padzīt sabiedrotos no Sapunkalna, ja viņa rīcībā uz zināmu laiku šā mērķa sasniegšanai nodotu visu ceturto korpusu. Toreiz Menšikovs nolēma atteikt šim uzņēmīgajam divizijas komandierim, bet ceturtā korpusa komandieris Danenbergs kauja pie Inkermanas visu sabojāja.

Tagad, tapat ka toreiz, Menšikovam vajadzēja izlemt ļoti svarīgu jautājumu, vai var uzticēt tik ļoti riskantu un no visiem redzes viedokļiem bezcerīgu pasākumu šim melnūsainajam karstgalvim ģenerālim, ko viņš turklāt ļoti maz pazina.

Sevī novērtēdams Chruļovu, kņazs beidzot jautāja:

—   Kā liekas, jūs, dienēdams Petrovska vienībā, vadījāt uzbrukumu Kokandas cietoksnim Ak-Mečetai?

—   Tieši tā, jūsu gaišība, — šo cietoksni es ieņēmu, par ko viņa majestate mani paaugstināja tajā dienesta pakāpē, kāda man ir patlaban, — Chruļovs ne bez pašapziņas atbildēja.

—   Jā, jā-ā . .. Bet jūs jau pats sapratīsiet, ka kaut kāda tur Ak-Mečeta ir pavisam kas cits nekā Eipatorijai

—• Tur nevar būt nekādu šaubu, jūsu gaišība! Bet toreiz jau man bija tikai septiņi lielgabali, turpretim tagad es ceru dabūt simtu, ar kuriem garnizona uguns katrā ziņā tiks apslāpēta divu stundu laika!

Menšikovs klusēdams ilgi raudzījās uz Chruļovu tikpat pētījoši kā pirms tam: vai tiešām Chruļovs būtu dzimis zem tik apskaužami laimīgas zvaigznes, vai arī viņš to būtu izsaucis no Gorčakova armijas uz Krimu tikai tāpēc, lai ar šā ģenerālā palīdzību sabojātu savu dienesta gaitu sarakstu, ko ar savu pilnīgo nespējību jau tā bija sabojājuši vairāki citi Gorčakova ģenerāļi?

Bet Chruļovs, kas, acu nenovērsdams, savukārt raudzījās uz virspavēlnieku, redzēja, ka Menšikovs pilnīgi izskatās pēc upura, kad beidzot sāka runāt, bieži apstādamies, acīm redzot meklēdams vārdus:

—   Valdnieks vēlas uzbrukumu un … un, protams, Eipatorijas ieņemšanu, un mums tas jāizdara … jāizdara, vai jus saprotat?… Bet mēs, atrazdamies šeit uz vietas, zinām labāk, cik Eipatorija stipra … zinām, kā dažos mēnešos sabiedrotie pratuši to nocietināt… Bez tam es uzskatu par nepieciešamu . .. jums atgādināt … ka tataru spiegi viņiem paziņo visu … kas tiek darīts Vrangeļa vienībā… Jūs vēl tikai gatavojaties uzbrukumam, bet Eipatorijā jau viss zināms! Jūs uzmanāt viņus, viņi uzmana jūs… Jūs ar jātnieku grupām jājat izdarīt rekognoscēšanu … bet viņi to liek vērā!

Tālskati taču ari viņiem ir un galvās arī smadzenes. Turklāt viņu novērotāji nostādīti visur … kur vien iespējams tos nostādīt… Mēs abi tikai vēl gudrojam, vai iespējams viņiem uzbrukt, bet četri angļu tvaikoņi… jau ved uz turieni no Chersonesas bākas karaspēka daļas… Bet, kad par šo mūsu nodomu viņiem vairs nebūs šaubu, kas tad notiks?

Chruļovs nolēma neatbildēt, bet Menšikovs, viņu pilnīgi pārsteigdams, nobeidza savu runu, čukstēdams kā sazvērnieks:

—   Es varu jums atļaut izdarīt uzbrukuma mē-ģinā-ju-mu, •— tikai mēģinājumu … Bet aizrauties pārāk tālu, lai velti iznīcinātu pusi savu spēku … to es … to es jums noteikti aizliedzu! … Ceru, ka jūs mani sapratāt, vai ne?

Virspavēlnieks palūkojās uz savu ģenerāli ar tik caururbjošu skatienu, ka Chruļovs neviļus piecēlās kājās un, tāpat runādams pusbalsī kā sazvērnieks, atbildēja:

—   Klausos, jūsu gaišība!

It kā viņu uzreiz būtu nomierinājusi attapība, kādu no šā karstgalvja tas nebija gaidījis, Menšikovs pēc tam sāka runāt daudz skaļākā balsī:

—   Nu, bet, kas attiecas uz jūsu rīcības plānu, tad… pārdomājiet to, kā nākas, un iesniedziet man rīt… dispozicijas veidā … bet kur jūs to varētu uzrakstīt? Domāju, ka jūs varētu apmesties… pie fliģeladjutanta Volkova… Jā, pie reizes, jūs varētu viņu ņemt… par savas vienības štaba priekšnieku … kā viņa majestates pārstāvi… Bet es no savas puses jums varu dot apakšpulkvedi Panajevu … Panajevs, viņš ir leibulans… viņš jums noderēs rekognoscēšanā … tur viņam liela pieredze… Vispār varat viņam uzticēt kādu atbildīgu uzdevumu, Panajevs izpildīs, kā nākas …

Brīdi klusējis, kņazs piebilda:

—   Bet, kas attiecas uz ložu liešanu, — es, zināms, runāju par jaunā parauga lodēm mūsu šautenēm, — tad pie šā darba jūs varēsiet ķerties pēc uzbrukuma …

Mazliet rotaļīgi pateicis šos pēdējos vārdus, Menšikovs no Chruļova atvadījās, izskatīdamies neizprotams, tomēr jūtami noguris ne tikai no ilgās sarunas, bet arī no šās sarunas slepenās nozīmības.

Reizēm mēdz būt, ka cilvēks varētu plaši izvērst savas spējas un paveikt slavenu darbu, varbūt pat veselu rindu tādu darbu, bet neatrod gadījuma, lai varētu savas spējas likt lietā. Bet tajā pašā laikā viņam ir visas dotības lielu darbu veikšanai, pat vēl vairāk: šīs dotības visiem duras acīs, šīs dotības visiem skaidri redzamas …

«Talants!» par tādu cilvēku visi saka. «Gudra galva! … Tas putns lidos augstu!» Bet apstākļi izveidojas tā, ka šim «augstā lidojuma putnam» nerodas iespēja augstu lidot, — un, lūk, talantīgs architekts, piemēram, ir spiests būvēt vienkāršas dzīvojamās mājas, visspējīgākais inženieris spiests strādāt panīkušā rūpnīciņā, drošs pētnieks, cilvēks, kas dzimis, lai taisītu dziļus un vispārinošus slēdzienus, nīkst visu mūžu kādā apgabala mēroga statistiķa amatā .. .

Taču vēl biežāk mēdz būt, ka liktenis gadījumus lidošanai dod, bet tajā pašā laikā nosaka katra lidojuma nepārkāpjamās robežas un lidotāja spējas sašaurina neatkarīgi no viņa noteiktie, nežēlīgie apstākļi.

Nevarētu apgalvot, ka tad dzīve paiet neziņā un skumjās par neveiktiem darbiem, tomēr tā paiet saprotamā sarūgtinājumā par to, ka tā rit pa nejēdzīgi sašaurinātu orbitu.

Tieši tāda bija Stepana Chruļova dzīve.

Jau kopš bērnības viņš zināja, ka ir radinieks pašam neuzvaramajam krievu varonim Suvorovam, kaut arī radniecības pakāpe bija grūti nosakāma, — pēc cilts grāmatām iznāca, ka Suvorovu un Chruļovu ģimenes cēlušās no kopēja celma, — un militāru karjeru Chruļovs izvēlējās pats jau bērna gados.

Varbūt tur nebija nekā pārsteidzoša: Napoleona iebrukuma laikā Chruļovam bija pieci seši gadi, un visa viņa bērnība pagāja skurbumā, ko modināja apziņa, ka Krievija uzvarējusi jauno laiku lielāko militāro ģēniju.

Taču, mācīdamies kara skolā, Chruļovs ne tuvu nebija tik praktisks un apdomīgs kā vairums viņa biedru kadetu, kuri vienmēr rēķināja, pēc cik dienesta gadiem un kādās karaspēka daļās viņi kļūs par pulkvežiem, lai, ieņemdami šo — it īpaši kavalerijā — ļoti ienesīgo amatu, ar laiku iegādātos muižas ar tūkstoš dzimtcilvēkiem: piecpadsmit gadu vecie kadeti ar mazākiem sasniegumiem negribēja samierināties.

Kadets Chrujovs sapņoja tikai par varoņdarbiem kaujās, un pirmais karš, kurā viņam radās izdevība parādīt savas spējas, bija Polijas karš 1831. gadā.

Izrādījās, ka toreiz nepilna gada laikā Chruļovs bija piedalījies trīspadsmit kaujās, kas viņam sagādāja dažus ordeņus un paaugstinājumus dienesta pakāpē. Taču šīs kaujas bija nenozīmīgas, un Chruļova loma tajās nevarēja būt izcila, jo gados vēl jaunajam artilērijas oficierim nekad negadījās komandēt lielāku vienību par pusbateriju.

Tad pienāca ilga miera laiki. Tiesa, dienesta pakāpēs viņš tika paaugstināts un praktisko kadetu kāroto pulkveža činu sasniedza četrdesmito gadu beigās, bet parādīt savas spējas kaujas laukos, kā viņam būtu gribējies, izdevība neradās: tādu kaujas lauku nebija. Tāpēc 1849. gadā, tikko kļuva zināms, ka krievu karapulkus sūtīs uz Ungāriju, Chruļovs juta augam spārnus: tagad viņš vairs nebija jauns praporščiks ar diviem trim lielgabaliem, tagad viņam varēja uzticēt svarīgus uzdevumus.

Taču karošana bija gausa. Aiz Chruļovam neizprotamiem iemesliem ļoti vecais feldmaršals Varšavas kņazs rīkojās pārāk uzmanīgi, acīm redzami gribēdams sacelšanos apslāpēt vairāk ar savu karapulku maršiem nekā ar kaujām. Chruļovs pats vairākkārt lūdza uzticēt tam dažādus riskantus uzdevumus, bet viņam vienmēr atteica.

Beidzot artilērijas pulkvedim Chruļovam uzticēja pavisam mazu partizaņu vienību — divus dragunu eskadronus un kazaku simtu ar diviem lielgabaliem. Komandējot šo niecīgo vienību, viņam vajadzēja pa pēdām sekot uz Lozončas pilsētas pusi atejošajai ungāru armijai, ko komandēja viens no sacelšanās vadoņiem — Gergejs.

Sekot pa pēdām atejošajam ungāru karaspēkam nebija liela māksla, bet Chruļovs, nespēdams pārvarēt savu dedzību, aizsteidzās pārāk tālu priekšā krievu spēkiem, kurus komandēja ģenerālis Zass, un nokļuva pārāk tuvu ungāru armijas arjergardam, kura, sasniegusi

Lozonču, izsūtīja viņam pretī kavalerijas pulku un bateriju.

Spēki izrādījās pārāk nevienādi, atkāpties bez zaudējumiem vairs nebija iespējams, cerēt uz savējo atbalstu arī nevarēja: visiem likās, ka nelielajai partizaņu vienībai gaidāma neglābjama bojā eja.

Tad Chruļovs pavēlēja saviem jātniekiem izklīst pa visu kalnaino apvidu, ko bija ieņēmis ar tādu aprēķinu, lai no tālienes viņa nodaļu varētu noturēt par krietni lielu karaspēka vienību, un, lai pilnīgi realizētu savu plānu, nosūtīja kādu brašu kornetu kopā ar taurētāju paziņot ungāriem ultimātu: ja ungāru vienības komandieris nepavēlēs savai vienībai nolikt ieročus, tai nekavējoties uzbruks lieli krievu spēki.

Protams, šis uzaicinājums padoties tika iesniegts paša feldmaršala vārdā, taču brašajam kornetam un taurētājam, ierodoties ungāru huzaru pulka priekšā, vajadzēja pārdzīvot ļoti kritiskus brīžus, kad viņiem uzreiz ar kailiem zobeniem rokās uzklupa divpadsmit oficieri, gatavi viņus sakapāt gabalos. Taču jaunais kornets Chruļova ultimātu paziņoja tik stingrā balsī un tas noskanēja tik iespaidīgi, ka piespieda ungāru oficierus kļūt domīgiem.

Par krievu parlamentara ierašanos nosūtīja ziņu pašam Gergejam uz Lozonču, kur kavaleristu vien bija ap četri tūkstoši vīru. Chruļovs pa tam nolēma nosūtīt kornetam palīgā rotmistru, kas labi prata vācu valodu; tādā kārtā pie Gergeja jau ieradās divi parlamentari.

Gergeju vispirms ļoti apmulsināja prasība padoties, otrkārt, — viņam nebija noteiktu ziņu, cik liels un kā izvietots ar viņa armiju saskarē nonākušais krievu karaspēks, un, treškārt, — viņš gaidīja ierodamies karaspēka vienību, kas nāca tam pretī, lai apvienotos ar viņa spēkiem, tāpēc Gergejs vilcinājās dot atbildi un visādi centās Chruļova sūtņus aizkavēt.

Daudz sliktāk jutās pats Chruļovs.

Tiesa, ar parlamentaru nosūtīšanu viņam izdevās noturēties līdz naktij, taču par Zasa vienību viņam nebija nekādu ziņu, un tā droši vien vēl atradās ļoti tālu. Lai iedvestu ungāriem cieņu pret savu dragunu un kazaku saujiņu, Chruļovs pavēlēja sakurt, cik iespējams, daudz ugunskuru un visiem līdzekļiem neļaut tiem apdzist cauru nakti.

Bija cerība, ka pa nakti ieradīsies kaut vai Zasa vienības avangards, bet pienāca rīts, un savējiem pretī izsūtītie kazaki atgriezās putām klātos zirgos, krievu spēkus nesastapuši. Chruļovs saprata, ka pēc saules lēkta ungāri atklās viņa blēdību; tāpēc, tikko austrumos svīda gaismiņa, viņš viena eskadrona apsardzībā nosūtīja uz aizmuguri abus savus lielgabalus, bet ar otru eskadronu un kazakiem nolēma palikt uz vietas un, cik iespējams, dārgi pārdot savu dzīvību.

Taču Gergejs, saulei lecot, uzsāka atkāpšanos no Lozončas, un prieka pārņemtais Chruļovs redzēja, kā, bēgot no viņa eskadrona un kazaku simta, ungāru armijas priekšgalā aizjāja milzīgā kavalerija, kā aiz tās virzījās kājnieku pulki ar lielgabaliem vidū, pēc tam brauca neskaitāmu vezumu rindas un visbeidzot arjergardā — atkal kavalerija.

Drīz pēc šā Chruļovam tik laimīgā gadījuma Gergejs, saprazdams, ka nav iespējams pretoties apvienotajiem krievu un austriešu spēkiem, ar visu savu armiju padevās Paskevičam, bet vēlāk savās piezīmēs atzina, ka sākt domāt par padošanos viņu piespiedis neviens cits kā «pārdrošais krievu pulkvedis Chruļovs».

No Ungarijas kampaņas Chruļovs atgriezās, sasniedzis ģenerālmajora dienesta pakāpi, kas sagādāja tam iespēju ļūgt viņu pārcelt uz aktivo armiju Kaukazā.

Šo norīkojumu viņš saņēma, taču Kaukaza armija bija sava īpaša pasaule, kurā daudz lielāka loma piekrita labiem sakariem un intrigām nekā liela mēroga kaujas darbībai. Militārās karjeras Kaukāzā taisīja un kļuva slaveni tikai pašu ļaudis.

Nonīcis Kaukazā bez kārtīga darba gadus divus, Chruļovs no turienes pārveda vienīgi uzticīgu mīlestību pret tūbas apmetni, papachu, un baltu kabardiešu zirgu.

Bet tad Orenburgas ģenerālgubernators Perovskis uzsāka ekspediciju pret kokandiešiem, kuri uzbruka Krievijai pakļautai klejotāju tautai kirgiziem un aizdzina viņu ganāmpulkus. Ekspedīcijas mērķis bija visā Vidusāzijā stiprākais kokandiešu cietoksnis, laupītāju patvērums Ak-Mečeta. Šī ekspedicija, protams, tika rīkota, izpildot paša Nikolaja pavēli, un par karaspēka vienības priekšnieku iecēla Chruļovu.

No Orenburgas ekspedicijas vienība vispirms devās uz Arala nocietinājumu, kas atradās seši simti sešdesmit verstu attālumā, un nonāca tur maija beigās, veikusi pārgājienu četrdesmit grādu karstumā, pie kam vajadzēja iet pāri arī Jamankuma smiltājiem. No Arala nocietinājuma ejot tālāk pa Sirdarjas upes krastu un pārvarot ir dedzinošo svelmi, ir Karakuma tuksnesi, krievu zaldāti, mēneša laikā nosoļojuši četri simti verstu garo ceļu, beidzot nonāca pie Ak-Mečetas.

Cietoksnis izrādījās kā jau cietoksnis — mūra vaļņu četrstūris ar astoņiem flangu torņiem; stāvie, no cietiem māliem celtie mūri četras asis biezi un četras asis augsti; turklāt vēl mūru augšā bija izbūvēti pusasi augsti izciļņi. Ap mūriem bija izrakts milzīgs grāvis, bet cietokšņa artilērija izrādījās vāja, — pavisam tikai trīs lielgabali; arī garnizons nebija liels: četri simti vīru.

Visus aplenkšanas un uzbrukuma sagatavošanas darbus vadīja pats Chruļovs; viņš pats arī norādīja sapieriem vispiemērotāko vietu pāriešanai pār grāvi, lai zem vaļņa mūra ieraktu mīnu.

Mīnu uzspridzināja agri no rīta, un pats Chruļovs veda trieciena kolonas uz cietokšņa valnī izspridzināto robu.

Kokandieši aizstāvējās drošsirdīgi, un, cietoksni ieņemot, bija arī zaudējumi, bet Ak-Mečetas — ko vēlāk pārdēvēja par «Perovska fortu» — ieņemšana stipri uztrauca angļus un kļuva par vienu no ieganstiem Austrumu karam, kas sākās drīz pēc tam.

Austrumu karš Chruļovu noveda pie Donavas, bet tur atradās sava skolotāja, vecīgi piesardzīgā un rīcībā lēnā feldmaršala — Varšavas kņaza cienīgs audzēknis Gorčakovs 2., tāpēc kara darbība vispār bija gausa un iespējas stipri izvirzīties negadījās.

Bija kāda mazliet nozīmīgāka kauja pie Kalarašas, kur izdevās sakaut seši tūkstoši vīru lielu turku vienību, kas bija pārcēlusies Donavas kreisajā krastā, un tur Chruļovs parādīja ne vien izcilu prasmi vadīt zaldātus, bet arī lielu drosmi, taču viņš komandēja tikai krievu spēku kreiso spārnu, un viss gods par gūto uzvaru nepiekrita viņam vienam.

Toties Chruļovam uzvaras lauri vairs nebija jādala pēc kaujas ar Omer-pašas vienību pie Turtukajas, pie kam šī uzvara sagādāja iespēju Gorčakovam ar visu armiju bez kavēkļiem pārcelties pāri Donavai pie Sistovas.

Divās vietās Donavā — pie Sistovas un Nikopoles — Chruļovam ar trāpīgu artilērijas uguni izdevās izklīdināt turku flotiles. Beidzot Chruļovs kopā ar Totlebenu, kas dienēja viņa vienībā, uzsāka enerģisku rīcību pie Silistrijas, ieņēma Donavas salas, nostādīja uz tām baterijas, taču no Silistrijas, viņam pašam pilnīgi negaidot, Chruļovu atsauca un uzdeva komandēt avangardu, kam vajadzēja segt galvenos krievu spēkus pret turku armijas uzbrukumu no Šumlas puses.

Arī šo jauno uzdevumu Chruļovs izpildīja ļoti veiksmīgi: viņš sakāva turkus divās kaujās, kas sekoja viena otrai — 1854. gada maija beigās un jūnija sākumā. Taču Donavas kampaņa beidzās, krievu armija saņēma pavēli atstāt Silistriju un aiziet no Moldavijas un Valachijas.

Arī tur pie Donavas Stepanam Chruļovam neradās iespēja vadīt tik lielas operācijās, kā viņam būtu gribējies. Taču viņš piespieda par sevi runāt, noteikti izdalīdamies no Gorčakova armijas notrenkāto un nodzenāto ģenerāļu pelēkās masas. Chruļova popularitāte arī lika Menšikovam decembrī izsaukt šo ģenerāli uz Sevastopoli.

Tiesa, Chruļovs jau arī pirms tam pats bija centies atrast iespēju, kā nokļūt Sevastopoles aizstāvju rindās, taču viņš tur nonāca ziemas šķīdonī, kad ceļi izrādījās galīgi neizbraucami un frontē valdīja klusums.

Kā gan lai viņš, neskatoties uz visiem Menšikova slepenajiem mājieniem, līdzīgi Vrangelim, spētu atteikties no visā viņa dienesta laikā pirmā tik liela un tiešām svarīga uzdevuma kā Eipatorijas ieņemšana?

Šo uzdevumu, kaut arī tas bija grūts, Chruļovs uzskatīja par savu seno sapņu piepildījumu… Viņa rīcībā vairs nenodeva niecīgu karaspēka vienību, bet varenu divdesmit tūkstošu vīru lielu spēku ar veselu simtu lielgabalu. Veiksmes gadījumā šis pasākums varēja pilnīgi nodrošināt aizmuguri varonīgajai un daudz cietušajai krievu armijai, kas aizstāvēja Sevastopoli; šim pasākumam sekmju gadījumā vajadzēja pilnīgi sajaukt visas interventu kārtis.

Stepans Chruļovs saprata šo svarīgo uzdevumu kā strauju, bet ļoti spēcīgu sitienu pa rokām ienaidniekam, kas kļuvis pārāk paļāvīgs ir uz savu skaitlisko pārsvaru, ir savu labāko kara techniku.

SESTĀ noda Ļ a uzbrukums eipatorIjai

1.

Dienu vēlāk Chruļovs aizjāja no Sevastopoles, it kās kļuvis par desmit gadiem jaunāks; viņu bija pilnīgi pārņēmusi ideja' ieņemt Eipatoriju straujā triecienā, uzbrūkot no trim pusēm uzreiz.

Šo militāro operāciju viņš jau sāka virspavēlnieka galvenajā mītnē Sausajā gravā, «izkaulēdams» no Menšikova papildus 8. divizijai vēl Azovas pulku, ko pazina no Donavas kampaņas laika un kas šeit, Balaklavas ielejā, 13. oktobra kaujā tik spīdoši ieņēma Kanrobera pakalnā izbūvēto reduti.

Pirms aizjāšanas Chruļovs apmeklēja Azovas pulku,, ilgi sarunājās ar tā komandieri Kridneru un oficieriem,, jokojās ar zaldātiem un pameta pulku steidzīgi gatavojoties maršam, nolēmis tieši šo brašo kaujas pulku uzbrukuma laikā novietot pirmajā līnijā.

Chruļovs zināja, ka viņa rīcībā vēl būs Podoļskas pulka rezerves bataljoni, kuri stāvēja Eipatorijas apkārtnes ciemos, taču uz šiem bataljoniem viņš pārāk daudz nepaļāvās: tie bija komplektēti vienīgi no kaujās nenorūdītiem, jauniem zaldātiem; bet 8. divizijas pulki vēl atradās ceļā uz Perekopu, un, kaut arī Chruļovs šos pulkus mazliet pazina, viņš gribēja tos nostādīt uzbrukuma otrajā līnijā un rezervē, jo bija skaidrs, ka tiebūs ceļā noguruši.

Ar 8. divizijas ikomandieri kņazu Urusovu Chruļovam jau bija nodibinājušās gandrīz draudzīgas attiecības pie Donavas, galvenokārt tāpēc, ka katrs no viņiem otru turēja par daudz muļķīgāku nekā pats sevi. Armijā viņus abus pazina kā labus šacha spēlētājus, un viņi abi bieži spēlēja šachu ar mainīgām sekmēm.

Zināmu daļu kavalerijas, it īpaši Vrangeļa divizijas dragunus, Chruļovs nolēma pārvērst par kājniekiem un pievienot Azovas pulka bataljoniem, un tagad, kopā ar Volkovu un Panajevu jājot uz Eipatoriju, viņa satrauktajā iztēlē gluži kā figūras uz šacha dēlīša drūzmējās baterijas, bataljoni un eskadroni, kuru kaujas spējas viņš labi pazina, taču domas par uzbrukumu modināja arī zināmu nemieru, jo nevarēja iepriekš paredzēt, kā šīs daļas cīnīsies gaidāmajā kaujā.

Aiz nervu saspīlējuma Chruļovs bija pārāk runīgs, bet viņam vienkārši nepatika, ka ir gausais Volkovs, ir uzmanīgais Panajevs izturējās pret viņu, kā piesardzīgi cilvēki mēdz izturēties pret jauniem priekšniekiem.

Lai gan vēl bija tikai 28. janvaris, taču pretī plūda brīnišķīgs, svaigs, silts, spirdzinošs un pat it kā pēc pļavu puķēm smaržojošs gaiss, kaut arī pagaidām pie skābaržu un ozolu krūmiem ziedēja tikai krokusi; to zeltainās ziedu zvaigznītes spilgti mirdzēja, līksminādamas Chruļova sirdi, un viņš satraukti runāja:

—   Dienēdams Kaukāzā armijā, es dzirdēju par Jermolovu, Alekseju Petroviču, ka viņš ar vienu zobena vēzienu nocirtis vērsim galvu, — redz, kas par spēku viņam bijis jaunības gados! Lūk, kāds krievu karapulkiem reiz bijis virspavēlnieks!

Panajevs, kuram šķita, ka Chruļovs ar šiem vārdiem netieši nopeļ Menšikovu, kas nespēja nosist pat mušu, atturīgi atbildēja:

—   Par vērša galvu es arī esmu dzirdējis, bet man arī stāstīja, ka šī galva esot vēlāk izdomāta, lai Jermolova slavu vēl vairāk izpušķotu.

—   Kaut būtu arī tā, — Chruļovs žirgti atsaucās. — Kaut arī tā vērša galva būtu izdomāta, taču ne man, ne jums arī pēc mūsu nāves neko tādu nepiedēvēs, bet Jermolovam patlaban jau devītais gadu desmits, taču viņš vēl turas braši, stāv kā ozols, būs par mums abiem pāris galvu garāks un plecos reizes četras platāks. Ja

viņš nebūtu tik spēcīgs, tad arī nenodzīvotu līdz tik lielam gadu skaitam, par to varat nešaubīties! Bet sievu viņam Kaukāzā palicis veseliem desmitiem! Gan čerkesietes, gan armenietes, un visām no Jermolova bērni izauguši par tīriem milžiem! … Ja par Česmas grafu Orlovu mēdz teikt, ka viņš izaudzējis Orlova rikšotāju sugu, tad par Jermolovu var sacīt, ka viņš Kaukāzā atstājis Jermolova cilvēku sugu, velns lai parauj! Bet, kas attiecas uz vērša galvu, — ek, kur būtu vareni, velns lai parauj, ja to varētu, zaldātiem redzot, dabūt gatavu! … Piemēram, pulka svētkos nostādīt zaldātus kā amfiteatrī, lai visas rindas var redzēt, — vidū kā spāņu matadors Jermolovs ar zobenu rokā, tad aplī aiz virves ieved vērsi, tam degunā riņķis, acis pieplūdušas asinīm, vērsis sit ar asti pa ciskām un mauro, — tūdaļ, tūdaļ vedējus uzdurs uz ragiem! … Tad nu vair laist darbā zobenu! Tikai viens vēziens, velns lai parauj! Nozib zobens — un vērša galva jau guļ, ar ragiem iedūrusies zemē, bet rumpis sabrūk uz visām četrām kājām! … Ek, kā zaldāti nosēktos!… Pēc tam zaldāti tādam ģenerālim sekotu, kur tikai gribi, kaut četrrāpus līstu, ak tu manu tētīt! Nekādi vaļņi, nekādi mūri viņiem vairs nebūtu par augstiem …

Panajevs, kas jāja Chruļovam kreisajā pusē, saprata, ka vērša galva pilnīgi savaldzinājusi viņa fantaziju un ka viņš negrib pieļaut domu, ka nostāsts par šo galvu būtu izdomāts, bet Chruļovs tikpat dedzīgi turpināja:

— Un ģenerālis Bulgakovs, Sergejs Aleksandrovičs, — arī viņu Kaukāzā viens otrs no vecajiem vīriem vēl atceras… Gadsimta sākumā viņš tur frontē komandēja karapulkus … Jau toreiz Bulgakovam bija septiņdesmit gadu, bet, sēdēdams visstraujākajā persiešu ērzelī, viņš varējis auļot pakaļ zaķim kā puišelis! … Pakavus liecis un lauzis septiņdesmit gadu vecumā, velns lai parauj! Bijis milzīga auguma, un balss kā protodiakonam… Kā sācis kliegt pār visu nometni: «Pu-u-uiši, šu-u-urp!» — tad «puiši», tas ir, visi oficieri, sākot ar praporščikiem un beidzot ar pulkvežiem, arī drāzušies pie viņa uz pusdienām… Bet Bulgakovs sēdējis savā teltī un pats berzis tabaku savai tabakdozei, velns lai parauj, — lūk, kas par vīru! … Degvīnu pie viņa galdiem dzēruši ar sudrabu apkaltiem vērša ragiem, bet pārspēt viņu dzeršanā, kad tam jau bijis septiņdesmit gadu, nav varējis neviens velns, kur nu vēl kāds protodiakons! Redz, kādi ģenerāļi bijuši vecos laikos, kad mūsu zaldātu slava dimdēja pa visu pasauli! Kas tad īsti zaldātam patīk? Zaldātam gribas, lai ģenerālis būtu pirmais zaldāts armijā! … Lai tas cērt vēršiem galvas, lauž pakavus, lai auļo zirgā kā pats nelabais un lai neviens viņu nevarētu pārspēt dzeršanā! … Bet, kad tu, vai zināt, no zaldāta prasi to, ko pats nespēj izdarīt, kas tad, pie velna, tu esi par ģenerāli? Redz, ģenerālis Chruļovs jau arī nav labāks: bīstas no ūdens!… Jā-jā-jā, iedomājieties tikai! Kad iet peldēties, vienmēr ņem līdzi divus kazakus, gluži kā mazs puišelis … Man nepārvaramas bailes no slīkšanas, un tur, kungi, es nekā nevaru darīt! … Slimoju ar hidrofobiju!

Pēc šiem vārdiem Chruļovs pat sāka dīvaini, ne visai jautri smieties, parādīdams visus savus vēl stipros, lielos zobus, un aiz smiekliem piemiegtām acīm vēroja gan Volkovu, gan Panajevu, cenzdamies saskatīt, kādu iespaidu uz tiem atstājusi viņa atzīšanās slimošanā ar hidrofobiju.

Pa tam ceļš, pa kuru viņi jāja, kļuva ar katru soli sliktāks. Dubļi virspusē bija mazliet apžuvuši, vairāk no vēja nekā no saules, bet toties kļuvuši ārkārtīgi lipīgi. Zirgi tikko spēja izvilkt no dubļiem kājas, ar katru soli nesdami pie tām aizvien lielāku smagumu, it kā kāds rūpīgi un veikli apziestu zirgu kājas ar kaļķaina māla masu.

—  Ei, puiši! — pagriezies atpakaļ, Chruļovs skaļi, uzsauca konvoja kazakiem. — Jājiet šurp!

Kazaki paskubināja zirgus un drīz atradās ģenerālim blakus.

—  Stā-āt! Pameklējiet, puiši, kādas skaidas vai ko citu un novelciet mūsu zirgiem šos pie formas nepiederīgos botfortus … un savējiem arī…

Nokāpuši no segliem, kazaki sāka notīrīt pie zirgu kājām biezā, stingrā kārtā pielipušos dubļus, bet Chruļovs, domādams par gaidāmo kauju, Volkovam teica:

—  Redz, piemēram, tas, par ko Pēterburgā nevienam nav skaidra priekšstata. — Viņš rādīja ar pirkstu uz sava baltā zirga kājām, pie kurām locījās kazaks.

— Zaldāti iet pēc komandas «uz priekšu, marš», bet šie draņķa dubļi viņu kājas tur ciet kā ar knaiblēm … No turienes, kurp viņi dodas, tiem gāž virsū dzīvu uguni… Rezultātā milzīgi zaudējumi, bet kas vainīgs? Vai dubļi? Nē, relacijā, protams, dubļi nebūs minēti…

Volkovs brīdi padomāja, nošņācās caur plato degunu un atbildēja, bet ne uz jautājumu:

—   Šādā stāvoklī dubļi nevar ilgi noturēties… Vai nu tie nožūs, vai arī, ja sāks līt, kļūs šķidrāki…

—  Vai sasals, — Panajevs piebilda, — jo salnu vēl būs, cik uziet, un iespējams arī kārtīgs sals ap grādu piecpadsmit.

—   Oho! Tas nebūtu slikti! — Chruļovs jautri atsaucās. — Ja tur debesīs varētu pasūtīt tādu salu, es to katrā ziņā pasūtītu, nežēlotu pat vesela mēneša algu iemaksai!

Aizjājis līdz Burlukas aulam, Chruļovs tur apstājās, lai atpūstos. Almas kaujas laikā nodedzinātā Burlukas aula sakļas tatari šur tur jau bija paguvuši atjaunot un tur apmesties uz dzīvi, un atkal viesmīlīgi atvērtajā traktierī bija jēra gaļas un vīna pārpilnība, bet traktiera saimnieks, izveicīgs un valodīgs tatars ar īsi apcirptu, salnu bārdiņu, jutās lieliski, jo viesu viņam netrūka.

Pēc pusdienām, kurās tika ēsta ar sarkanajiem pipariem cepta auna gaļa un kartupeļi, tumši pietvīkušiem vaigiem sēdēdams kopā ar abiem saviem ceļa biedriem pie vīna glāzēm, Chruļovs, mādams ar galvu uz tatariem, kas drūzmējās traktierī, runāja:

—   Vecos laikos, kā jau arī bez manis jūs, kungi, zināt, krimieši un nogāji, sapulcējušies milzīgās, bruņotās bandās, pastāvīgi jāja uz Maskavas Krievzemi pēc jaunām meitām un sievām, pēc puišiem un bērniem un desmitiem tūkstošu nolaupīto cilvēku aizdzina gūstā … Bet pēc tam tajā pašā Eipatorijā un Kafā — Feodosijā pārdeva tirgos turku tirgotājiem. Turcija jau sen būtu aizgājusi bojā, ja tai katru gadu dzīslās neieplūdinātu krievu asinis! Krievu meičas un sievas nokļuva harēmos, dzemdēja tur bērnus puskrievus; krievu jaunekļi apprecēja turcietes, arī viņu bērni bija puskrievi; krievu bērni auga, pārturkojās, pārgāja muhamedaņu ticībā — pārvērtās par vilkiem janičariem… Redz, ari tagad

Eipatorijā … Saka, ka tur esot tikai turku garnizons, bet pamēģini tikai papētīt šo turku radurakstus! Var .gadīties, ka starp komandieriem tur atradīsies ne viens vien simts tādu, kuru vectēvu tēvi bijuši Pjotri un Ivani, bet vecmāmiņu mātes — Matrjošas un Mavrušas … Tie visi cīnīsies gods godam … Redz, jūs runājāt par piecpadsmit grādu salu, — Chruļovs pamāja Panajevam ar galvu, — bet vai pie reizes nevarat pasacīt, pie kāda svētā jāgriežas ar lūgšanu, lai tieši uzbrukuma dienā būtu tāds sals!… Tad gan mēs varētu būt droši, ka Eipatorija kritīs mūsu rokās.

—   Bet sakiet tomēr, jūsu ekselence, — kāpēc salam •būtu tik liela nozīme? — Panajevs godbijīgi jautāja.

—   Kāpēc? . . . Lūk, viņš zina, no kā es baidos, — •Chruļovs pameta ar galvu uz Volkova pusi. — Mēs kopā jājām un apskatījām visu turku nocietinājumu līniju un redzējām, ka grāvjos pagaidām nav ūdens… Bet ja nu Eipatorijas inženieri — vai nu tie būtu francūži, vai englenderi — mums sarīko pārsteigumu? Ko tad, ja viņi, tikko mēs tuvojamies grāvjiem, atver, piemēram, -slūžas un ūdens no jūras uzreiz gāžas visos grāvjos? … Bet grāvji tur, to nedrīkstat aizmirst, ļoti plati un dziļi. Un jūrā, kā zināt, pietiek ūdens, kādiem grāvjiem vien vēlaties … Tādējādi mums uzreiz būs priekšā barjera, kam tik viegli pāri tikt nevarēs … Bet ģenerālis Chruļovs, kā jau viņš pats jums stāstīja, slimo ar hidrofobiju … jo skaidri apzinās, cik zaldātu dzīvību maksās šāda barjera. Bet, ja pie mums sadomā ierasties piecpadsmit grādu sals, tad Chruļovs noņems savu papachu un paklanīsies šim labdarīgajam salam līdz zemei!…

2.

Ieradies kavalerijas korpusa nometnē, Chruļovs ne brīdi neziedoja atpūtai: tūdaļ pārņēma vienības komandēšanu un sāka rīkoties tik enerģiski, ka pilnīgi pārsteidza Panajevu.

Būdams štaba oficieris, Panajevs labāk par kuru katru zināja, cik pārmērīgi patmīlīgi mēdz būt ģenerāļi, kā tie mūžīgi atsaucas uz vecākumu dienesta pakāpēs un pat uz laiku, kad viņiem šīs pakāpes piešķirtas, tāpēc

Panajevs baidījās, ka Vrangelis šādā vai citādā ziņā iecirtīsies un negribēs pakļauties pats sava štaba priekšniekam. Taču Panajevam par pārsteigumu šajā ziņā viss noritēja gludi.

Vrangelis tiešām jutās pārsteigts par tādu Chruļova aizvirzīšanos viņam priekšā, kas notikusi ar paša virspavēlnieka atļauju, taču ātri ar to samierinājās. Panajevs kā Menšikova adjutants nodeva Vrangelim visgaišā kņaza personīgo lūgumu neliegt aizrautīgajam Chruļovam savus padomus, un Vrangelis svinīgi apsolījās «ar visiem līdzekļiem atbalstīt Chruļovu un gādāt, lai šim visādā ziņā riskantajam pasākumam nodrošinātu sekmes».

Vrangelis jau arī pirms tam izskatījās pēc cilvēka, ko nomāc nedrošība par savu likteni. Viņam nepatika atrasties tik tuvu pie Eipatorijas; šis apstāklis nesolīja nekā laba. Tagad viņš izjuta divkāršu nemieru, jo «pasākuma sekmēm» neticēja, ļoti baidījās un nemitīgi Chruļovam atkārtoja:

— Mani mierina vienīgi tas, ka jūs, dārgais Stepan Aleksandrovič, esat pašaizliedzīgi mani atbrīvojis no jebkādas atbildības! Jūs, mīļais Stepan Aleksandrovič, esat viscēlākais cilvēks! . . . Atļaujiet draudzīgi spiest jūsu roku, mans mīļais Stepan Aleksandrovič!

Taču, lai arī cik nomierinošs būtu šis apstāklis, varēja redzēt, ka Vrangeļa galvas labajā pusē parasti violetā rēta no pārdzīvojamiem uzbudinājumiem bija kļuvusi bāla.

Jau jājot no Sevastopoles uz Eipatoriju, Chruļovs nevarēja nociesties, nenogriezies no taisnā ceļa uz to pašu ezeru pusi, kuriem iepretī pagājušā gada septembrī interventi bija izcēluši desantu. No turienes gar jūras krastu Chruļovs aizjāja līdz kurganam, kas pacēlās netālu no Eipatorijas nocietinājumu labā flanga. No šā kurgānā viņš katrā ziņā gribēja redzēt, vai ienaidnieka lielgabalu skaits nav palielinājies un, ja palielinājies, tad par cik īsti. Taču kurgānā bija nostādīts tataru jātnieku pikets, turki atklāja uguni un, kā varēja dzirdēt, lamājās krievu valodā.

Tomēr šai izlūkošanā Chruļovs noskaidroja, ka uzbrukums jāsāk tieši no šā — ienaidnieka labā, bet krievu karaspēka kreisā — flanga. Šeit bez apkārtni pārvaldošā kurgānā, ko varēja ieņemt bez jebkādiem zaudējumiem,, netālu vēl atradās kapsēta, kurā varēja paslēpties ap divr kājnieku bataljoni. Bet iepretī frontei un otram flangam pletās klaja, līdzena stepe, un tur visas cerības varēja likt vienīgi uz artilēriju. Chruļovs ļoti skaidri iztēlojās, kā tieši no šās vietas, no kurgānā un kapsētas, azovieši ielauzīsies turku labā flanga nocietinājumos tikpat neatturami, kā bija ielauzušies Balaklavas ielejā redutē Nr. 1, un tikai pēc tam viņš dos signālu, lai abas pārējās viņa karaspēka kolonas — centrālā un tā, kas atradīsies labajā flangā, — dotos triecienā.

Tā paša jājiena laikā kurgānā un kapsētas aizmugurē verstis deviņas no Eipatorijas, netālu no Chadži-Tarchanas ciema, Chruļovs par savu galveno mītni izraudzīja Orazas muižas īpašnieka pamesto māju un, jau otrā dienā pārcēlies uz turieni, muižā iekārtoja arī savu uz ātru roku sastādīto štābu.

Dienēdams diezgan ilgu laiku par Menšikova adjutantu, Panajevs bija pieradis redzēt, ka kņazs, nevienam, nekā nestāstīdams, pats apdomā uzbrukuma plānus un tikai pēc tam vai nu raksta, vai nodiktē pilnīgi gatavas,, bet vārdos ļoti skopas dispozicijas, kurās vienmēr milzums nenoskaidrotu sīkumu tika atstāti atsevišķo karaspēka vienību komandieru izlemšanai.

Pavisam ko citu Panajevs redzēja Chruļova štābā.. Šim melnūsainajam, augumā nelielajam cilvēkam ar mirdzošām čigāna acīm piemita spēcīga fantazija un neizsīkstoša enerģija. Jau vairāk dienu pirms uzbrukuma viņš devās uzbrukumā, devās katru stundu, katru sekundi, acumirklī pārvērzdamies gan par bateriju, gan bataljonu,, gan atsevišķu kājnieku rotu, gan dragunu eskadronu, gan sapieru nodaļu, gan sanitaru grupu ar ievainoto nestuvēm rokās, gan pārsiešanas punktu feldšeriem un ārstiem, gan, visbeidzot, par pavāru nodaļu, kas no ienaidnieka lādiņiem drošā aizmugurē gatavos pusdienas rezerves, daļām, ievainotajiem un visiem pārējiem, kuriem uzbrukuma dienā radīsies iespēja paēst pusdienas . ..

Atpogātā mundierī vai arī pavisam bez mundiera, lai nekas netraucētu kustības, gan izgrūzdams pēc izskata kalsenās, bet cīpslainās rokas uz priekšu, gan atvilkdams atpakaļ, gan saliekdamies viduklī, gan pēkšņi izsliedāmies taisns, Chruļovs skraidīja pa sava štaba kanceleju, iesaistīdams visus, kas vien tur bija, dispozīcijas izstrādāšanas darbā.

Katru dienu agri no rīta, tikko svīda gaismiņa, sava staba viena vai otra oficiera pavadībā viņš devās rekognoscēšanā un vienmēr mēdza piejāt tik tuvu pie ienaidnieka nocietinājumiem, ka no tiem sāka viņu nikni apšaudīt. No katra tāda jājiena zem spindzošām lodēm viņš štābā atveda kaut ko jaunu, kas vēl nebija dispozicijā ietverts, ko viņš ar visu savu skadro skatienu un ātri aptverošo prātu pirms tam nebija paredzējis, bet kas tomēr bija svarīgs.

—   Bet trieciena kāpnes! — vaigiem sārti kvēlojot, Chruļovs uzbudinājumā pēkšņi kliedza, tikko ieiedams štābā. — Nosūtīt visiem ģeneraļa Korfa divizijas eskadronu komandieriem pavēli, lai slepeni — šo vārdu pasvītrot, — slepeni, katrā ziņā slepeni kaut kur šķūņos un staļļos tūdaļ sāk gatavot kāpnes pēc noteikta parauga … Bet pēc kāda īsti parauga, — piedodiet! Paraugs būtu paraugs, bet koki ir koki! Kāpņu gatavošanai nepieciešams kokmateriāls pietiekamā daudzumā. Lai par šo jautājumu parūpējas kapteinis Martinovs! Un, nekavējot ne brīdi, velns lai parauj, esiet tik laipns un jājiet tūlīt! … Bet, ja neesat vēl dzēris tēju, tad uz ātru roku glāzi iedzeriet un — marš, mīļais, — ar šo darbu kavēties nevar!

Martinovs, jauns artilērijas štabkapteinis, bija Chruļova sevišķu uzdevumu oficieris. Protams, viņš tūdaļ auļoja pa visu barona Korfa ulanu divizijas nometni gādāt, lai tiktu pagatavotas uzbrukumā nepieciešamās kāpnes.

Vai atkal Chruļovam pēkšņi ienāca prātā:

—   Bet kā tad tā, kungi, mēs gatavojamies šturmēt un ieņemt Eipatoriju, bet kāds ir Eipatorijas ielu un laukumu plāns? Varbūt jūs esat no Pēterburgas atvedis Eipatorijas plānu? — viņš jautāja Volkovam.

—   Eipatorijas plānu? — Volkovs brīnījās. — Vai tad šeit pilsētas plānu dabūt nevar?

—   No kā pavēlēsiet dabūt? Kur dabūt? Es taču, es pats, — Chruļovs sita ar pirkstu sev pa krūtīm, — līdz šim laikam biju Eipatorijas vienības štaba priekšnieks un ļoti labi zinu, ka pilsētas plāna mums nebija un nav arī tagad … un neviens par to pat ar vārdu nav ieminējies… Bet kā tad bez plāna, kungi, ko? Kā var iztikt bez plāna, velns lai parauj! … Mums taču dispozicijā rakstīts, ka pareizticīgo baznīcas svētbildes, karogi, svečturi, altaris ar antiminsu — vispār, visi baznīcas piederumi — jāiznes uz laukuma un pēc tam jānosūta uz mūsu nometni… Bet, ja nu pēkšņi izrādās, ka pilsētā nav viens laukums, bet divi vai pat veseli trīs? Uz kuru laukumu tad īsti jānes? Tā jau viss var sajukt, velns lai parauj! Viens stieps svečturus uz vienu laukumu, otrs baznīcas karogus uz otru, — meklē pēc tam, kur kas aiznests!… Bet kāds tad īsti ir mūsu uzdevums? Pamatīgi izlaupīt Eipatoriju, bet ne dedzināt! Eipatorija ir krievu pilsēta — krievu pilsēta tā arī paliks; dedzināt pilsētu nozīmē dedzināt pašiem savu pilsētu — tas būtu vislielākais noziegums! Aizvest no turienes visu vērtīgo — tā pavisam cita lieta! Tā arī paziņot visiem zaldātiem: «Laupi ar priekšniecības atļauju!» Ja zaldātiem apsolīs tiesības laupīt, viņi ies caur uguni un ūdeni! .. . Ilgi noņemties ar laupīšanu mums, zināms, neļaus ienaidnieka kuģi, laupīšana mums jāizdara ar burvju mākslinieku ātrumu, — vai ne? Bet kā lai to izdara, ja nevienam nav pilsētas plāna? … Vai esat kādreiz bijis Eipatorijā? — Chruļovs jautāja Panajevam.

—   Nekad nav gadījies, — Panajevs atbildēja.

—  Velns lai parauj! Pārējiem pat jautāt nav vērts! Bet varbūt jūs protat zīmēt plānus? Vai neesat kādreiz zīmējis? Un ar krāsām, kā nākas, ko?

—   To laikam varētu.

—   Varētu? Lieliski… Uzziniet, vienalga, no kā, kas un kā tur Eipatorijā, — kur katra iela, kur katrs laukums, — un ātri uzzīmējiet plānus… Cik īsti? Desmit? … Nē, labāk jau visu duci, lai varētu izsniegt visām vienībām, velns lai parauj, un lai varētu uzdot, uzdot katrā ziņā plānu iemācīties no galvas!

Panajevs ievāca ziņas par Eipatorijas ielu un laukumu izkārtojumu, zīmēja un atkal pārzīmēja plānus, citi štaba oficieri rakstīja un pārrakstīja dispoziciju, kas jau bija sasniegusi biezas burtnīcas apmēru, taču, to darot, neviens neaizmirsa ne brokastis, ne pusdienas, ne vakariņas, ne tēju, ne miegu; visu, kas nepieciešams enerģijas saglabāšanai, aizmirsa vienīgi Chruļovs.

Viņam vienkārši visam tam nebija vaļas: lielas un neapšaubāmi riskantas militārās operācijās sagatavošana aizņēma vārda pilnā nozīmē visu viņa laiku.

Pie pusdienu galda Chruļovs pat neapsēdās: apēda kaut ko, garām skrejot, paķertu, iedzēra divus trīs malkus atdzisušas tējas, ko bija atstājis kāds no viņa štaba oficieriem, un atkal sāka diktēt to pašu dispozīciju, vienmēr atkārtodams:

— Jums, kungi, liekas, ka tie ir sīkumi, taču no nieka svecītes nodega visa Maskava! … Un slavenā pakavnagla? … Pazaudētas naglas dēļ nokrita pakavs, pakava dēļ bija jāzaudē zirgs, zirga dēļ aizgāja bojā jātnieks, zaudētā jātnieka dēļ bija jāzaudē kauja, zaudētās kaujas dēļ aizgāja bojā armija, zaudētās armijas dēļ aizgāja bojā valsts! Tātad rakstiet vien, neslinkojiet, puiši . ..

Tālāk viņš diktēja vai nu par kārtību, kādā vienībām jādodas uz kaujas vietu, vai kādas vietas tām jāieņem kaujas līnijā, vai arī par to, kas jādara pilsētā, kad tā būs triecienā ieņemta …

Taču Chruļovs neaprobežojās vienīgi ar sīkas dispozicijas izstrādāšanas darbu.

Viņš izsauca pie sevis uz Orazu te vienu, te otru atsevišķo daļu komandieri, iztaujāja tos, izlēma sevī, cik tie vērts un cik uz tiem var paļauties; nododams komandieriem pavēles, viņš tiem kā zaldātiem lika atkārtot, ko īsti no tiem grib, un atlaida tikai tad, kad bija galīgi pārliecinājies, ka komandieri viņiem uzticētos uzdevumus skaidri sapratuši un tos izpildīs.

Arī tas vel Chruļovam likās par maz; viņš izsauca uz savu štābu arī jau instruēto komandieru adjutantus un ziņnešus un centās tiem izskaidrot to pašu, lai negadītos kļūdas viņu tiešo priekšnieku aizmāršības dēļ: uz cilvēku atmiņu Chruļovs daudz nepaļāvās.

Reizēm no sasprindzinājuma juzdamies noguris, viņš atlaidās uz dīvana atpūsties, un tad varēja redzēt, ka viņš gan cēla kājas gaisā, gan salieca ceļgalos, gan iepleta, gan salika kopā, gan izstiepa labo, gan kreiso kāju, cenzdamies izliekt taisnu arī pēdu, un tajā pašā laikā plātīja arī rokas, izdarīdams vingrošanu pēc zviedru sistēmas.

To Chruļovs sauca par atpūtu un, tādā veidā minūtes piecas sešas atpūties, atkal lēca kājās un izsauca kādu pie sevis, instruēja, centās ieskaidrot, izturēdamies pret visiem patiesi draudzīgi, un tikai tad, ja kāds galīgi neko nevarēja saprast, saķēra ar rokām galvu un bēdīgi teica:

•— Redz, par kādu muļķi jau esmu kļuvis: neprotu cilvēkam izskaidrot! … Ar mani ir beigas!

3.

Ģenerālā Kridenera komandētais Azovas pulks pienāca; ieradās Podoļskas pulka rezerves bataljoni… 8. divizijai jau bija uzrakstīta īpaša, pie tam ļoti plaša instrukcija, bet pašas divizijas pagaidām vēl nebija, un, lai gan kazaki pa naktīm pielietoja dažādas viltības, neizdevās un neizdevās dabūt kādu «mēli», lai uzzinātu, vai pilsētā atrodas liels garnizons.

Tieši otrādi, no krievu puses uz ienaidnieku nometni pārbēga kāds ulans polis. Tas bija kāda eskadrona komandiera ziņnesis, ko pēkšņi pārņēmušas ilgas pēc varoņdarbiem, un tas sācis lūgt savu rotmistru atļaut viņam kaut reizi stāvēt sardzē priekšējos posteņos.

Rotmistrs bijis labsirdīgā noskaņojumā, pat uzslavējis poli par tādu vēlēšanos un norīkojis sardzē uz vienu no priekšējiem posteņiem.

Vairāk arī šis ulans netika redzēts: nodevējs aizbēga un paziņoja ienaidniekam, ka krievi gatavojas pilsētai uzbrukt un jau taisa triecienam vajadzīgās kāpnes…

Rekognoscēšanā, ko dienu vēlāk izdarīja paša Chruļova vadībā, noskaidrojās, ka ienaidnieka nocietinājumos pa vienu nakti lielgabalu skaits dubultojies un arī zaldātu skaits ar pievilktajām rezervēm stipri palielināts.

Pēc visiem aprēķiniem, 8. divizijai vajadzēja pienākt 3. februārī, un tāpēc 4. februāris bija izraudzīts par uzbrukuma dienu. Bet 2. februara rītā, Chruļovam negaidot, ieradās piecas rotas grieķu volontieru, pavisam ap seši simti vīru, un paziņoja, ka 8. divizija 3. februārī ierasties nevarēšot, jo ceļi esot ļoti izšķīduši.

Šī vēsts Chruļovu ļoti sarūgtināja, jo saskaņā ar dispozīciju 4. februārī vajadzēja doties triecienā, bet grieķu volontieri viņam nokrita kā pašu debesu dāvana: Chruļovs nezināja, ka viņam sagatavoti šādi palīgspēki.

Taču šie palīgspēki arī nebija viņam paredzēti: grieķiem vajadzēja doties uz Sevastopoli, bet uz Eipatoriju viņi bija nogriezušies pilnīgi patvaļīgi, ceļā padzirdējuši, ka galvenais komandieris pie Eipatorijas tagad esot viņiem jau no Donavas kampaņas labi pazīstamais Chruļovs un ka tam pretī stāvot Omer-pašas komandētie turki, bet turkus grieķi pazina vēl daudz labāk nekā pašu Chruļovu.

Tagad, tāpat kā vienmēr pirms tam, grieķiem gribējās cīnīties tieši ar turkiem; pret turkiem viņos kvēloja nāvīgs naids.

Donavas kampaņā krievu pusē grieķu nebija piecas rotas vien, bet daudz vairāk. Gorčakova armijai atkāpjoties, vienīgi šīm piecām rotām bija laimējies aiz pēdējām krievu karaspēka daļām pārkļūt Donavas kreisajā krastā. Pārējās grieķu rotas to nepaguva izdarīt un palika labajā krastā kopā ar bulgāru bēgļiem, jo tiltu ļoti steidzīgi nojauca. Atpalikušos grieķus un bulgāru bēgļus panāca un zvēriski nogalināja turku kavalerija.

Starp pelēkos mēteļos tērptajiem Chruļova vienības zaldātiem atnākušie grieķi ar saviem nacionalajiem apģērbiem šķita skatuviski gleznaini. Mugurā viņiem bija bagātīgi izrakstītas brūnas un zilas īsas žaketes, kas pēc formas vairāk atgādināja vestes, zem tām aiz platām šaļļu jostām bija sabāzts viss viņu milzīgais arsenals: pistoles, jatagani, kinžali, pie kam pa vairākiem eksemplāriem no katras šo ieroču šķiras; pie tās pašas jostas katram grieķim karājās līks turku zobens, bet uz muguras — karabine… Galvā grieķiem bija apaļas, zemas, no vadmalas šūtas cepurītes ar pušķiem; sejas visiem melnīgsnējas, vēja appūstas, skarbas, zem smailajiem, kareiviskajiem ērgļu deguniem slējās brašas ūsas…

Pieci grieķu kapteiņi — rotu komandieri — visi reizē iegāja Chruļova štābā. Viņu sejas mirdzēja aiz prieka sastapties ar kaujas ģenerāli, kas tos saņēma kā vecus draugus.

—  Jūs ieradāties īstā brīdī: es patlaban gatavojos uzbrukt Eipatorijai.

—   Ļoti labi, ģenerālā kungs! — kapteiņi ar tulka palīdzību atbildēja, jo neviens no viņiem neprata krievu valodu.

—   Tagad izvēlējiet manā klātbūtnē sev vecāko: tas būs jums bataljona komandiera vietā, — Chruļovs grieķiem teica.

—   Mums nav ne vecāko, ne jaunāko: mēs visi esam savā starpā līdzīgi, — kapteiņi neapmierināti atbildēja.

—   Apžēlojieties, ko jūs runājat! Vai tad tā var! — Chruļovs pasmaidīja un pats augumā lielāko un plecīgāko grieķi nozīmēja par vecāko.

Taču kapteiņi stingri un noteikti paziņoja:

—   Ģeneraļa kungs, mēs viņam tik un tā neklausīsim!

—   .Pajautā viņiem, — Chruļovs tulkam teica, — kād^ velna tad viņiem īsti vajag?

Izrādījās, ka grieķiem nebūtu nekas pretī, ja viņus komandētu kāds krievu štaboficieris. Tad Chruļovs pieveda pie viņiem Panajevu.

—   Lūk, — viņš teica, — jums būs štaboficierisf Turklāt tas nav vienkārši apakšpulkvedis, bet paša armijas virspavēlnieka kņaza Menšikova adjutants.

Šis pēdējais apstāklis kapteiņiem acīm redzot patika.

—   Ļoti labi, ģeneraļa kungs! — grieķi priecīgi piekrita, un katrs no tiem uzskatīja par savu pienākumu,, laipni uzsmaidot, draudzīgi uzsist ar delnu Panajevam pa muguru un pasniegt viņam roku, tādējādi parādot,, ka atzīst Panajevu par savu priekšnieku.

4.

Tās pašas dienas vakarā Chruļova štābā ieradās ari kņazs Urusovs, kas bija aizsteidzies savai divizijai priekšā un ceļā sastapis kazaku patruļu, kas jau laikus oficiera vadībā bija izsūtīta uz Perekopa pusi viņu sagaidīt.

Chruļovs Urusovu saņēma skaļi un līksmi. Plaši iepletis rokas, viņš kņazu apskāva un cieši noskūpstīja. Tūdaļ nosēdinājis Urusovu pie verdoša patvāra, Chruļovs bez kavēšanās sāka viņu iepazīstināt ar visiem saviem plāniem. Pateica arī, ka ar uzbrukumu Eipatorijai nedrīkst kavēties, lai neļautu pretiniekam, ko brīdinājis nodevējs ulans, pārāk labi sagatavoties aizsardzībai.

— Tāpēc uzbrukumu esmu noteicis uz ceturtā februara rītu, — Chruļovs nobeidza, pats ieliedams Urusovam ļoti stipru tēju un piebīdīdams tuvāk konjaka pudeli.

—   Uz ceturto? Vai ceturto februāri? — Urusovs izbrīnā pacēla uz viņu savas mazliet miegainās un ceļā iekaisušās acis.

—   Protams, uz ceturto februāri — ne jau nu martu! — Arī Chruļovs savukārt jutās pārsteigts par Urusova izbrīnu.

—   Tas nekādā ziņā nav iespējams, ko tu gan domā! . . . Pēc tāda pārgājiena divīziju uzreiz — buch! — taisni zem lielgabalu uguns! Ļauj taču zaldātiem atpūsties vismaz nedēļu!

Urusovs bija gadus septiņus vai astoņus jaunāks par Chruļovu, bet viņa dienests činu un ieņemamo amatu ziņā bija noritējis daudz veiksmīgāk nekā Chruļovam, jo Urusovs dienēja gvardē cara acu priekšā.

Pat tagad, pēc nogurdinošā ceļa, viņš stipri atšķīrās no Chruļova ar gvardes oficieru demonstrativo kundziskumu, kuri tajos laikos, tāpat kā vēl ilgi pēc tam, par savu galveno pienākumu uzskatīja augstprātīgi iecietīgu izturēšanos pret armijas oficieriem, lai kādas arī būtu to dienesta pakāpes un ieņemamie amati.

No malas lūkojoties, varēja likties, ka Urusovs ari acis nepiemiedz tāpēc, ka viņam stipri nāk miegs, — tas, protams, būtu piedodami, — bet vienīgi tādēļ, ka viņa sabiedrības ļaudis tādā veidā mēdza pasvītrot sava prāta un spēju pārākumu. Urusova iegarenā seja un rokas bija labi koptas. Lai gan Urusovs pie Chruļova ieradās tieši no ceļa, viņa seja izrādījās diezgan gludi noskūta; bet Chruļovs, aizmirsdams ēdienu un miegu, bija tāpat aizmirsis arī noskūties, un viņa vaigus klāja asi bārdas rugāji.

—   Ļaut nedēļu atpūsties? Vai tu joko, vai? — Chruļovs nobijās. — Kad tad īsti pienāks tava divizija?

—   Kad īsti, to, brāl, nav tik viegli pateikt, — Urusovs, vārdus stiepdams, bez steigas atbildēja.

—   Rīt sāks pienākt, tā man ziņoja … tā taču ir?

—   Rīt varbūt pienāks tikai pirmais pulks . ..

—   Nu, tad jau lieliski! (Chruļovs nebija gaidījis arī to.) Tas vareni, ka rīt pienāks pulks! Dienā pulks, vakarā otrs, naktī abi pārējie, bet no rīta — dosimies šturmēt Eipatoriju.

—   Jā, jā, tā jau es tev došu savu diviziju apslaktēšanai! — Urusovs nevērīgi atbildēja. — Nē, brāl, kamēr

visi nocietinājumu lielgabali līdz pēdējam nebūs sašauti, es savu divīziju uzbrukumā nevedīšu, dari, ko gribi!

Chruļovs Urusova vārdus uzskatīja par draudzīgu joku. Viņš pat sāka jautri smieties.

—   Nu tu arī runā pavisam jocīgi, vai tad es pavēlēšu doties triecienā, pirms nebūs pienācis īstais brīdis! … Tātad ceturtā februara rītā …

—   Kas tev teicis, ka ceturtā februara rītā? — Urusovs brīnījās. — Ceturtajā februārī mana divizija tikko būs atnākusi.

—   Vai tu runā pilnīgi nopietni?

—   Pilnīgi nopietni, un to tu redzēsi pats savām acīm …

Chruļova seja kļuva tumša, viņš pabungoja ar pirkstiem pa galdu, uzlēca kājās, pārsoļoja reizes trīs pāri istabai, beidzot teica:

—   Šādās operācijās vienu dienu novilcināt — reizēm tas nozīmē sabojāt visu pasākumu! Nu, ko lai dara … Tātad piektā februara rītā … Dispozicijā vajadzēs mainīt datumu…

—  Arī piektajā nebūs iespējams, — Urusovs mierīgi atbildēja.

—   Nē, ja jau arī piektajā ne, tad jau vairs nekad, tad velns lai parauj visu uzbrukumu! — Chruļovs sāka kliegt.

—   Vai dispozicijā tev sagatavota arī manai divizijai? — Urusovs augstprātīgi jautāja.

—   Kā tad citādi? — Chruļovs brīnījās un pats izņēma no skapja biezu burtnīcu. — Te tā ir, paskaties!

Neatņemdams glāzi no lūpām, Urusovs greizi palūkojās burtnīcas pirmajā lapā, tad atbīdīja burtnīcu sāņus.

—   Tā, brālīt, nevar, tādā veidā es tavu dispoziciju nepieņemšu, — viņš teica, būdams acīm redzami neapmierināts.

—   Ko tad īsti tā nevar? Kādā «tādā» veidā? — Chruļovs satrūkās.

—   Kā — kādā? Tu visu raksti man pavēles formā: «Pavēlu astotās divizijas komandierim …»

—   Te tev nu bija! Kā tad lai raksta? — Chruļovs izbrīnījās vēl vairāk.

—   «Lieku priekšā» — lūk, kā jāraksta, — Urusovs neapmulsdams atbildēja. — Kā liekas, tu būsi piemirsis, ka vēl nemaz neesi korpusa komandieris… tu neesi pat divizijas komandieris kā es!

—   Nu, blēņas, blēņas! — Chruļovs pasmaidīja. — Es redzu, mīļais, tu joko, tikai uzreiz nesapratu …

—■ Nemaz nejokoju, brālīt… Liec visu dispoziciju pārrakstīt!

Beidzot Chruļovs saprata, ka Urusovs, ar ko tas bija iedraudzējies Donavas kampaņā, tiešām nejoko.

—   Bet saskaņā ar virspavēlnieka pavēli tava divizija pievienota manai vienībai un tev jāpaklausa manām komandām! — ne vairs gluži pārliecināti sacīja Chruļovs, domādams sevī, vai tikai Menšikovs nav savu pavēli atcēlis un vai Urusovs nav kaut kādā veidā ziņu par to saņēmis ātrāk nekā viņš pats.

—   Labi, mana divizija tiek pievienota, bet, pirmkārt, tev, cik zinu, nekādas vienības nav, •— Urusovs tāpat neapmulsdams Chruļovam atcirta, — šās vienības komandieris ir barons Vrangelis, bet nevis tu; otrkārt, es neesmu tikai divizijas komandieris vien, bet arī viņa majestates svitas ģenerālis, — Urusovs ar īkšķi norādīja uz savu uzpleci.

—   Nu, labi, labi, nestrīdēsimies par niekiem! Vai nu «pavēlu», vai «lieku priekšā» — vai tad tas nav vienalga? Kāda tur starpība? — Chruļovs sāka runāt samierinošā tonī.

—  Tā jau ir tā lieta, ka nav vis vienalga, un es tavu dispoziciju nelasīšu, ja …

—   Nu nelasi, — es pats dispoziciju nolasīšu tev priekšā un visu izskaidrošu! — Chruļovs paķēra burtnīcu.

—   Es neklausīšos … Liec pārrakstīt, un lai visur būtu «lieku priekšā» . . .

Chruļovs raudzījās Urusovā ar neizpratnes pilnu skatienu: arī agrāk viņš bija redzējis Urusovu muļķīgi ietiepjamies, taču nebija domājis viņu tādu ieraudzīt atbildīgā brīdī. Visiem spēkiem cenzdamies pats sevi saturēt rokās kā spriegu atsperi, lai neiekaistu dusmās, lai nesāktu kliegt un ar to galīgi nesabojātu visu uzbrukumu jau pirms tā sākuma, Chruļovs mēģināja šo strīdu pārvērst jokā:

—   E-e, pārrakstīt! Tur manam oberkvartirmeistaram pietiks darba veselai naktij! Kas tev nāk prātā! … Visu to taču rakstījuši štaba oficieri pēc mana diktātā, —

skrīveriem es neko neuzticēju, lai kaut ko nesajauktu, lai nekas netiktu izpļāpāts …

—   Man, brāl, gar visu to nav nekādas daļas, kas rakstījis un kas pārrakstīs… Liec tikai parrakstīt, un cauri! — Urusovs iespītējās.

Tad Chruļovs nometa burtnīcu un izskrēja ārā svaiga gaisā, lai apvaldītu kūsājošās asinis.

Kad viņš pēc stundas ceturkšņa atkal atgriezās ēdamistabā, kur bija atstājis Urusovu, viņš to ieraudzīja istabas vidū starp astotās divizijas štaba oficieriem. Smēķēdams pīpi, tiepša tagad oficieriem stāstīja kaut ko jautru, reizēm sākdams pirmais smieties aprautiem priekšnieka smiekliem, kas mudināja uz tādiem pašiem, tikai mazliet neapvaldītākiem un skaļākiem smiekliem klausītājus, sākot ar kapteini Citoviču, kas turēja rokā sarullētu nelaimīgo dispozicijas burtnīcu.

Chruļovs stāvēja pie durvīm, rauca pieri un cieta klusu. Vienatnē pavadītajā stundas ceturksnī viņš, protams, bija paguvis izdomāt pietiekami daudz argumentu, lai ar tiem iegrožotu šo «viņa majestates svītas» Kaukazai parauga ģenerāli, bet, ieklausījies tā smieklos, tomēr nolēma nogaidīt, lai galīgi nesabojātu attiecības ar Urusovu.

Pa tam Urusovs pamanīja Chrulovu, kaut arī istaba bija slikti apgaismota, piegāja pie tā un pavisam draudzīgā balsī teica:

—   Nu, redz, es te bez tevis izlēmu tā, ka jāpārraksta tikai burtnīcas pirmā lappuse, kur ir runa par mani; arī bez šās pārrakstīšanas tu savu štābu esi galīgi nomocījis ar darbiem! Esi pūlējies dienesta labā, tur nav ko runāt!

—   Bet vai dispoziciju tu izlasīji? — Chruļovs apvaldītā balsī jautāja, raudzīdamies vēl diezgan neuzticīgi caur pieri.

—   Nu, kur tad tik ātri!… Šur tur pavirši ieskatījos …

—   Labi. Tādā gadījumā sēdies pie galda, es tev pats visu nolasīšu, — Chruļovs nomierinājies teica gluži kā dzejnieks, kas atradis sava sacerējuma cienītāju.

Gan ar vaibstiem, gan ar visu stalto un slaido augumu tēlodams upura jēru, Urusovs nopūtās, cik dziļi vien spēja, bet tomēr apsēdās, un Chruļovs, aizrautīgi

lasīdams viņam priekšā un izskaidrodams mazliet lakonisko dispozicijas tekstu, izdzēra, pats to nemaz nepamanīdams, glāzi atdzisušas tējas, kurai bija pielieta ceturtdaļglāze konjaka.

5.

Kaut arī visa 8. divizija ieradās jau 3. februara vaikarā, Chruļovs, zobus sakodis, tomēr atstāja spēkā jauno pavēli par uzbrukuma sākšanu 5. februara rītā; vajadzēja piekrist Urusovam, ka no tālienes atnākušajiem pulkiem jāļauj kaut dienā apskatīties, kurp tiem vajadzēs doties kaujā.

4. februara rītā uzbrukumam paredzētās karaspēka daļas — ir kājnieki, ir dragūni, ir baterijas, ir kazaki, ir grieķu volontieri — sapulcējās Chadži-Tarchanas ciemā.

Kā parasts, noturēja dievkalpojumu … Chruļovs vēlreiz pārbaudīja, vai vienību komandieri zina savas vietas trieciena kolonās. Jādams gar zaldātu rindām savā kā parādei notīrītā, balti mirdzošajā zirgā, Chruļovs centās izlikties brašs un jautrs. Viņš apsveica zaldātus ar gaidāmo varonīgo kauju, un tie «vispadevīgi pateicās». Chruļovs bārstīja jokus, kuru viņam bija krietns krājums, un zaldāti skaļi smējās.

Grieķi, kuri bija norīkoti kreisās kolonas priekšgalā, lūdza Chruļovu izsniegt viņiem tuvcīņā nepieciešamās krievu šautenes ar durkļiem, un pavēle par šauteņu izsniegšanu tūdaļ tika nosūtīta, kurp vajadzēja. Tomēr pagāja visa diena, gatavojoties uzbrukumam; bet šautenes grieķi vēl nebija dabūjuši.

Vakara krēslā karaspēks beidzot devās ceļā. Sāka piesalt; zeme kļuva cietāka, taču ne tik cieta, lai pārvērstos par akmeni. Tomēr pakavi un riteņi zemē neiegrima, lielgabalu pārvešana nesagādāja ne zirgiem, ne apkalpēm pārāk lielas grūtības,'un nebija dzirdama arī nepatīkamā dārdoņa; zaldāti arī soļoja, neiestigdami dubļos un skaļi nedimdinādami zemi ar tūkstošiem zābaku… Chruļovs bija apmierināts.

— Labs iesākums jau ir puse no visas kaujas, — viņš teica sava štaba priekšniekam pulkvedim Volkovam.

Kad vienība atradās vairs tikai triju verstu attālumā no pilsētas nocietinājumiem, jau bija gandrīz pilnīga tumsa; debesīs nemirdzēja neviena zvaigzne, nekur ur bija redzama neviena uguntiņa . .. Smēķēt, protams, bij.r stingri noliegts.

Cik klusu vien iespējams, artileristiem naktī vajadzēja aizvest savus lielgabalus pozicijā, sapieriem vajadzēja izrakt tiem epolementus, bet strēlnieku ķēdēm ātri izvērsties lielgabaliem priekšā, lai pasargātu tos pret ienaidnieka izbrukumu. Visu to paveica netālu no pilsētas vaļņa, taču no turienes neatskanēja neviens šāviens … Tā tika izpildīta Chruļova dispozicija!

Tomēr stipri aizkavējās pavēles izpildīšana par šauteņu izsniegšanu grieķu volontieriem. Grieķi devās pārgājienā ar savām karabinēm. Visu ceļu viņi kurnēja, un grieķu bataljona komandierim Panajevam vajadzēja stipri nopūlēties, viņus mierinot ar solījumiem, ka šautenes katrā ziņā piegādās vēl pirms uzbrukuma sākuma.

Šautenes kopā ar patronsomām un patronām tiešām atveda rotas pajūgos, bet kādas bija šīs šautenes!

Zināms, krievu zaldātiem, it īpaši jauniem rekrūšiem, tās derētu, bet grieķi labi pazina un mīlēja ieročus, — ne jau velti katrs no viņiem sev līdzi nesa veselu arsenalu.

Pat nakts tumsa grieķus nekavēja vispusīgi izpētīt šautenes, ko, steidzīgi iedami pa viņu rindām, zaldāti tiem iespieda rokās. Un pēkšņi atskanēja ārkārtīgi neganta lādēšanās, kurā Panajevs saklausīja ari parastos, tikai ar stipru akcentu sakropļotus krievu lamuvārdus.

Lai apklusinātu grieķu lādēšanos, vajadzētu viņus pārkliegt, bet kliegt nedrīkstēja, un Panajevs skraidīja pa grieķu rindām, lūgdams tos apklust, lai troksni neizdzirdētu ienaidnieks; kaut arī ienaidnieka nocietinājumi no tās vietas, kur grieķi stāvēja, bija diezgan tālu, taču nakts tumsā varēja slēpties ienaidnieka patruļas un piketi…

Tulks, Balaklavas grieķis, steidzīgi tulkoja, ko grieķu volontieri kliedza:

Nodevība! … Nodevība! … Mūs grib nobendēt, tāpat kā pie Donavas nobendēja mūsu biedrus! .. . Mūs sūta triecienā pirmos, bet izsniedz galīgi nederīgas šautenes!

No visām pusēm ielenkuši savu priekšnieku, grieķi rādīja viņam gan šautenes, gan patronsomas, gan patronas, tik nikni bļaudami, ka tulks tikko spēja pārtulkot desmito daļu no viņu kliedzieniem.

Arī bez tulka palīdzības Panajevs saprata, ka jefreitori, rotās vākdami volontieriem šautenes, centušies tikt vaļā no nekur nederīgiem krāmiem, kas pa kara laiku bija sakrājušies, un tāpēc uz šejieni bija atvestas šautenes, kuru gaiļus nemaz nevarēja uzvilkt, un dažām šautenēm nemaz nebija mēlīšu; durkļi neturējās pie stobriem; slauķi izrādījās pazaudēti; visas šautenes bija «žvadzošās», kā zaldāti mēdza teikt, tas ir, izdarot šauteņu paņēmienus, visas šauteņu daļas žvadzēja, kas ļoti patika skatēs augstākajai priekšniecībai, — taču iet kaujā ar tādām šautenēm spēja vienīgi krievu zaldāti, bet ne ārzemnieki.

Gandrīz visas patronsomas izrādījās tik saplīsušas, ka, dodoties uzbrukumā, likt tajās patronas nebūtu nekādas nozīmes -un pat ļoti kaitīgi arī tad, ja tās būtu īstas kaujas patronas, bet grieķiem izsniegtās patronas izrādījās pielādētas nevis ar pulveri, bet prosu!

—   Prosa! Prosa! — grieķi Panajevam kliedza, bērdami viņam delnā patronu saturu. — Vistu barošanai! Vistu barošanai! … •— Grieķu sašutums sasniedza augstāko pakāpi.

Panajevs šiem kliedzieniem negribēja ticēt. Tumsā viņš nevarēja saredzēt, ko tam bēra .saujās; tad viņam ienāca prātā pāris graudiņu pārkost, un pēc tam vairs šaubīties nebija iespējams: šiem graudiņiem pat nebija pulvera smakas.

—   Piekrāpuši mūs! — grieķi kliedza. •— Šauteņu vietā iedevuši nūjas! Pulvera vietā prosu! … Tāpat mūsējos nodeva turkiem arī pie iDonavas! …

Panajevam nebija nekā ko atbildēt. Atlika tikai apsolīt pēc uzbrukuma noskaidrot, kas vainīgs tādu ieroču piegādē, tagad viņš varēja vienīgi lūgt grieķus nekliegt, lai nesabojātu visu pasākumu.

Grieķi beidzot apklusa.

6.

Eipatoriju, kas šo grieķisko vārdu bija dabūjusi, pateicoties Katrīnas un Potjomkina sapņiem par ceļa radīšanu no Krimas uz Konstantinopoli, tatari sauca par

Gezlevu; Potjomkina zaldāti, protams, šo vārdu drīz vien pārgrozīja viņiem saprotamā vārdā — Kozlova, un ar zaldātu darbaspēku gar jūras krastu sāka būvēt dažādu iestāžu vajadzībām lielas divu un trīs stāvu mūra mājas. Pārējā pilsētas daļa nepazaudeja savu austrumniecisko raksturu, un tur palika visas agrākās juceklīgās, šaurās, fantastiski greizās ieliņas, mazās mājiņas ar kārniņu jumtiem un minaretu tornīši…

Jau pirmajās dienās pēc interventu ienākšanas pilsētā tur apmetās kāds turku paša, ieņemdams komandanta amatu un apgalvodams, ka esot Krimas Gireju pēctecis; viņš tūdaļ sāka sastādīt un izsūtīt pa apkārtnes auliem proklamācijās, aicinādams tatarus ar visu savu ■kustamo mantu pārnāikt uz pilsētu. Proklamācijām bija .panākumi, it īpaši pēc Almas kaujas. Aizdzīdami līdz ap divi simti tūkstošu liellopu un aizvezdami ap divdesmit tūkstošu četvertu kviešu, uz Eipatoriju aizgāja apmēram trīsdesmit tūkstošu tataru, tādējādi sagādādami interventu armijai lielu atbalstu.

Agrākais pilsētas garnizons, kas sastāvēja tikai no dažām franču un angļu rotām, tagad bija krietni palielināts ar steidzīgi apmācītajiem jaunajiem tatariem, no kuriem sāstādīja kājnieku un jātnieku miliciju; tatarus nodarbināja arī plašajos zemes rakšanas darbos, nocietinot pilsētu.

Iespējams, ka Eipatorijas ieņemšana daudz agrāk, piemēram, decembrī, nebūtu prasījusi lielas pūles, bet tagad pilsētā vairs nedomāja par aizsardzību, bet par uzbrukumu krievu aizmugurei, un tieši šis uzdevums bija jārealizē Omer-pašas korpusam.

Tagad Eipatorijas garnizons skaitliskā ziņā gandrīz divas reizes pārsniedza astoņpadsmit tūkstošu vīru lielo Chruļova vienību, un, ja arī nocietinājumos stāvēja pavisam tikai trīsdesmit četri lielgabali un pieci raķešu metēji pret Chruļova divdesmit četriem smagajiem un septiņdesmit sešiem vieglajiem lielgabaliem, tad uz kuģiem, kuri apsargāja pilsētu, bija pilnīgi pietiekošs daudzums mortiru un liela kalibra lielgabalu, ar kuriem krievu artilērija nevarēja uzņemties sacensību.

Dezertieris ulans savu darbu bija veicis: Eipatorijas garnizons gaidīja uzbrukumu un bija uz to sagatavojies. Un tomēr ap piecsimt vīru lielā, Chrulova norīkotā strādnieku nodaļa, netraucēti strādādama visu nakti tikai piecsimt metru attālumā no pilsētas nocietinājumu līnijas, izraka mazliet piesalušajā, bet vēl joprojām diezgan mīkstajā zemē ir epolementus simt lielgabaliem, ir ložementus to priekšā, kur novietoties Azovas pulka štuceru strēlniekiem un kazakiem; ap pulksten pieciem no rīta jau tur bez trokšņa bija pievesti un nostādīti savās vietās visi lielgabali un lādiņu kastes. Tikko sāka svīst gaismiņa, turki no saviem nocietinājumiem ieraudzīja, ka krievi pilsētu ielenkuši ciešā puslokā.

Tad sākās kanonade.

šaušanu uzsāka no pilsētas nocietinājumiem, jo tur atauļoja baiļu pārņemtie tatari, kas bija stāvējuši sardzē uz kurgānā: uz šo kurgānu un kapsētu netālu no tā, kļūdamas arvien skaidrāk saskatāmas un blīvākas, virzījās krievu kolonas. Tur gāja divās grupās sadalītais grieķu bataljons, azoviešu bataljons un četri kazaku simti; šos spēkus vadīja pats Chruļovs.

Viņš jau bija paguvis nojāt gar visu līniju un ar saimnieka aci to novērtēt, cik nu pirms ausmas bija iespējams, tāpēc par savu centru un labo flangu Chruļovs jutās drošs, —• tur kaujas vadība atradās drošās rokās, bet par visas artilērijas komandiera pulkveža Šeidemana organizatora spējām un aukstasinību viņš pat sajūsminājās, jo Šeidemans loti īsā laikā bija pratis nostādīt pozicijā visas baterijas. Tiesa, šis pulkvedis bija viņa paša skolnieks, un neko citu Chruļovs no Šeidemana nebija gaidījis.

Chruļovs nešaubījās, ka artileristi cīnīsies varonīgi, bet kājnieku pulki ar strauju uzbrukumu pusstundas laikā ieņems uzspridzinātos un lādiņu sagrautos nocietinājumus; tomēr kreisais flangs Chruļovam šķita pats svarīgākais: tieši no turienes, slēpjoties aiz dabiskajiem aizsegiem, visātrāk varēja piekļūt pie grāvja un vaļņa un pēc tam mesties triecienā, dodot signālu vispārējā uzbrukuma sākumam; tāpat no turienes, no kurgānā, kā visaugstākās vietas apkārtnē, viņš bija nolēmis vadīt visu kauju.

Tik svarīgais brīdis Chruļova mūžā, brīdis, uz kuru viņš nerimtīgi un nepagurdams jau vairāk dienu bija gatavojies pats un gatavojis visus, kas bija ap viņu, beidzot svinīgi pienāca: skaļi nodunēja pirmie lielgabalu grāvieni, gaiss visapkārt nodrebēja, sāka smirdēt pēc pulvera dūmiem, un visapkārt uzreiz kļuva it kā gaišāk, saredzamāk, uz kurgānā acīs dūrās ir tataru piketa pamestas olu čaumalas, ir pa pusei zemē iemīts papīra gabaliņš.

Šāvieni sāka dimdēt arvien biežāk. Chruļovs kāri vēroja krievu lādiņu sprādzienus uz nocietinājumiem, kad vien to pieļāva dūmi, kas gan mutuļodami cēlās gaisā, gan atkal noplaka pie zemes …

—   Tātā! .. . Tā-tā! — viņš murmināja, gan uz viena, gan otra štaba oficiera pusi grozīdams galvu, kurā bija papacha, no kā tas nekad nešķīrās.

Iepriekšējā dienā viņa bārddzinis tomēr bija izdevīgā brīdī pamanījies nodzīt uz viņa zoda un vaigiem saaugušos melnos bārdas rugājus; tagad Chruļova vaigi vizēja sārti aiz uzbudinājuma, un viņa štaba oficieri sirsnīgi priecājās par savu ģenerāli: viņš tiem šķita par visas apkārt dunošās, pagaidām vēl tikai artilērijas un šauteņu uguns kaujas centru, — no viņa pa neskaitāmiem rādiusiem izstaroja enerģija, kas šo kauju bija sākusi un tagad to vadīja.

Bet pats Chruļovs ik brīdi aizvien vairāk un vairāk juta, ka uzmācas snaudiens. Viņš izbrīnījies raustīja plecus, cenzdamies aizdzīt miegu, pārāk bieži grozīja galvu gan pa labi, gan pa kreisi, pūlēdamies pats sevi pārliecināt, ka šī miegainība ir tikai dīvaina un nepatīkama sagadīšanās, apmātība, taču augšējie plakstiņi kļuva arvien smagāki un smagāki un slīga uz leju …

Kaut kur nocietinājumos nodunēja spēcīgs sprādziens …

—   Aha! — Chruļovs iesaucās. — Kaut viņus nelabais, tos neģēļus! Mizo! . .. Pulvera pagrabiņš uzskrēja gaisā! — viņš teica fliģeladjutantam Volkovam.

Volkovs kaut ko atbildēja, taču Chruļovs caur lielgabalu šāvienu dārdiem viņa vārdus nesadzirdēja.

Dispozicijā bija noteikts, ka grieķu volontieru rotām jāiet uzbrukumā tūdaļ pēc pirmajiem lielgabalu šāvieniem, un Chruļovs tagad vēroja, kā tās virzījās uz priekšu. Katras rotas priekšgalā jāja kapteinis. Šie pieci kapteiņi gluži vai sacentās brašumā, tik stalti viņi sēdēja zirgos, tik veikli vicināja -savus līkos, Turcijā kaltos zobenus.

—   Grieķi, jūs esat braši vīri! — Chruļovs kliedza uz viņu pusi, it kā tie viņa vārdus varētu dzirdēt. •— Jūs tūlīt redzēsiet, kāda viņiem taktika! •— viņš vērsās gan pie Volkova, gan Citoviča.

Pārsteigdami pat savu bataljona komandieri Panajevu, grieķi strauji izvērsās un gāja uz priekšu, atšķīrušies cits no cita, plašiem, brīviem soļiem! Karabines no pleciem viņi noņēma tikai tad, kad bija nonākuši pie vaļņa šautenes šāviena attālumā, kad viņus jau sāka aizsniegt nocietinājumu lielgabalu karteča un viņu rindās sāka ielidot turku šauteņu apaļās lodes.

Tad daļa grieķu zaldātu pēkšņi, kā ložu trāpīti, nogāzās zemē un, slēpjoties aiz zemes nelīdzenumiem, akmeņiem un ciņiem, atklāja uz nocietinājumiem uguni, bet pārējie pa tam strauji skrēja uz priekšu, lai tāpat nogāztos zemē un atklātu uguni, kad pirmie savukārt uzsāka pārskrējienu.

Tā bija tā pati izvērstā ierinda, ko krievu armijā ieveda tikai pēc Krimas kara.

Tad Chruļovs ieraudzīja vienu no grieķu kapteiņiem neveikli noslīdam no zirga ar galvu uz leju.

—   Ek, nošāvuši nabadziņu! — viņš pašūpoja galvu, bet tūdaļ ievēroja, ka ar paša galvu arī notiek kaut kas dīvains: tā slīga arvien zemāk, zemāk, zemāk… ar pūlēm viņš atmeta galvu atpakaļ un sāka nikni ar delnām berzt ausis, atcerējies, ka tā varot aizdzīt snaudu.

Pa tam Chruļovs ar rūdīta artilerista dzirdi saklausīja, ka augstu pār galvu lido lieli artilērijas lādiņi. Tos šāva sabiedroto tvaikoņu lielgabali no jūras. Brīžam jūrā varēja saskatīt divu tvaikoņu mastus, — pārējos kuģus apslēpa balti, vatei līdzīgi dūmi…

Rīta vējš nesa līdz griezīgu salu, un Chruļovs ciešāk apņēma savu tūbas apmetni, bet, manīdams, ka tad viņam nepārvarami gribas aizvērt acis, atsita apmetni atkal vaļā. Aukstums atdzīvināja ķermeni, aizdzina uzmācīgo stingumu, kas jau bija pārņēmis arī muguru un lieca viņu uz priekšu pār seglu loku tik spēcīgi, ka pienāca pat brīdis, kad ne vairs Chruļovs Volkovam, bet Volkovs Chruļovam uzsauca:

—  Mūsējie uzspridzināja vēl vienu pulvera pagrabu!

—    Aha! Jā! Vareni! — Chruļovs mechaniski atsaucās un sāka atkal berzēt ausis, kas bija palaidušas garām nedzirdētu tik lielu izveicīgo tēmētāju panākumu.

Chruļovam tūdaļ ienāca prātā, ka jāaizsūta kaut kur projām šis fliģeladjutants, lai tas nepamanītu, ka viņu, ģenerāli Chruļovu, tieši kaujas laikā tik noziedzīgā kārtā nomāc snaudiens!

—   Redz, mīļais, — viņš Volkovam teica, — esiet tik labs, aizjājiet, paskatieties, kā tur veicas kņazam Urusovam … un vispār… pēc tam ziņojiet man …

—  Klausos! — Volkovs pielika roku pie cepures un nojāja no kurgānā.

7.

Pēc piedzīvojušu franču inženieru plāniem un viņu vadībā izbūvētie Eipatorijas nocietinājumi, kā izrādījās, varēja ilgi pretoties pat vēl spēcīgākai apšaudei nekā tā, ko tiem vajadzēja izturēt šodien, jo vairāk tāpēc, ka nocietinājumi bija apbruņoti ar liela kalibra lielgabaliem. Krievu lauka lielgabali, protams, nodarīja prāvus zaudējumus nocietinājumu aizstāvju rindām, jo, gaidot, ka krievi pāries triecienā, tur bija pievilktas arī rezerves, tāpat diezgan daudz lielgabalu nocietinājumos jau izrādījās sašauti, un bez kaujas sākumā uzspridzinātajiem diviem pulvera pagrabiem krievi ar veiksmīgiem lielgabalu šāvieniem bija uzspridzinājuši vēl trijus. Taču tas viss nespēja pilnīgi apklusināt nocietinājumu baterijas, kaut arī krievu artileristi šāva ļoti trāpīgi un gandrīz neviens lādiņš nesprāga velti.

Artilērijas divkauja turpinājās jau vairāk par divām stundām. Kā tas bija paredzēts arī dispozicijā, Šeidemans vieglo lielgabalu baterijas izvirzīja uz priekšu, un tās, ieņēmušas kaujas līniju ne tālāk par trīssimt metriem no vaļņa, apšaudīja turkus ar karteču. Ar štuceriem bruņotie Azovas pulka strēlnieki pievirzījās vēl tuvāk, lai ieņemtu poziciju saviem lielgabaliem priekšā. Turki vairs viņus neapšaudīja ar lodēm, bet ar «cirstiem renkuļiem», kā zaldāti sauca četrās daļās sagriezto, apaļo ložu gabaliņus.

Interventu tvaikoņi pa tam bija nostājušies Eipatorijai labajā un kreisajā flangā, un kuģu tālšāvēju lielgabalu lādiņi atrada savus upurus starp Urusova pulku zaldātiem un Korfa ulaniem, kas stāvēja rezervē dziļi aizmugurē.

Kad Volkovs, atgriezies kurgānā, par to ziņoja Chruļovam, tas tikko pacēla ārkārtīgi smagos augšējos plakstiņus un ar milzīgām pūlēm paskatījās uz Volkovu miglainām acīm: Chruļovs snauda, sēdēdams seglos, kad viss ap viņu dunēja, dārdēja un sprāga. Tad viņš it kā atmozdamies saprata ziņojumu par zaudējumiem, ko rezervē stāvošajiem nodarīja tvaikoņu artilērijas uguns, un, pēkšņi pasmaidīdams, teica:

—   Bet, ja nu visa sabiedroto eskadra atbrauktu uz šejieni, ko tad? … Tā arī atbrauks, kad mēs ieņemsim Eipatoriju! … Tā arī atbrauks, jā, jā … — Viņš pakratīja galvu, paberzēja ausis, paskatījās apkārt un pēkšņi sāka kliegt: — Kāpnes, kāpēc nenes kāpnes? … Trieciena kāpnes šurp!

Chruļovs redzēja, ka tuvu valnim bez grieķiem bija vēl piekļuvuši arī no zirgiem nokāpušie dragūni, redzēja, ka bija jau pienācis īstais laiks pāriet triecienā, bet viņš nepamanīja kāpnes, kas gulēja jau zemē, — viņa rīkojumu izpildīšanā nekas nebija aizmirsts, viss bija gatavs, lai, spītējot visniknākajai ugunij, uzbrucēji, briesmas aizmirsdami, rāptos uz vaļņa.

Chruļovs paraustīja pavadu, un viņa baltais zirgs, šļūkdams ar pakaļkājām, sāka virzīties lejā no kurgānā; Chruļova galvā skaņi kā āmura sitieni pa laktu skanēja:

«Bet kāpēc jāiet triecienā . .. Kāda velna dēļ? . . . Vai tāpēc, lai noguldītu tūkstošus sešus zaldātu? … Vecajam, protams, taisnība: tukša iedoma! … Viņš guļ pusbeigts uz dīvana, bet saprot vairāk par visiem šiem pēterburdziešiem!»

Par «pēterburdziešiem» viņš nosauca ne vien fliģeladjutantu Volkovu, bet arī kara ministru kņazu Dolgorukovu un pašu caru.

Taču ar pavēli par kāpnēm pie uzbrucējiem jau auļoja kāds no viņa štaba oficieriem. Kāpnes pievilka pie paša grāvja, bet Chruļovs no tālienes redzēja, ka uzbrucēju rindās pēkšņi iestājās sajukums: viņš redzēja trepes paceļam gaisā un metam grāvī, bet paši uzbrucēji palika grāvja malā un krita no turku lodēm.

—   Kas tur īsti notiek? — Chruļovs jautāja Panajevam, kad tas piejāja pie viņa.

—   Ūdens, jūsu ekselence! — Panajevs nošļucis atbildēja.

—   Ūdens? … Grāvjos ūdens? … Nu, ko tad? … Es jau domāju, ka tā būs! … Slūžas! … Ir bijušas slūžas, un nu tās ir atvērtas.

Chruļovam miegs uzreiz pārgāja. Viņš pat sajuta svaigu spēku pieplūdumu, un galva kļuva tik skaidra, kā reti bija gadījies visā viņa mūžā; bet Panajevs turpināja ziņojumu:

—   Kāpnes sāka peldēt, kad zaldāti meta tās pāri grāvim.

Chruļovs zināja, ka kāpnes tika gatavotas no sešas aršinas garām kārtīm, tās nebija sniegušās līdz grāvja otram krastam un bija sākušas peldēt… Bet kāpnes jau nebija gatavotas, lai pa tām varētu pārkļūt pār grāvi.

—   Ja jau ūdens, tātad uzbrukums jābeidz! — uz Panajeva ziņojumu Chruļovs noteikti atsaucās. — Ūdens ir nepārvarams šķērslis! . .. Pavēliet manā vārdā taurēt uzbrukuma beigu signālu!

Nekā nesaprazdams, Panajevs kā sastindzis sēdēja zirgā.

—   Es pavēlu taurēt atiešanas signālu! — Chruļovs uzkliedza. — Eipatoriju ieņemt nevar! … Atkāpties!

Panajevs pagrieza zirgu uz savu grieķu pusi, bet Chruļovs aizauļoja pie kolonas, kas gāja uzbrukumā frontāli.

Pie Podoļskas pulka rezerves bataljoniem viņš apturēja zirgu un nokomandēja:

—   Pa kreisi ap-kārt… marš!

Taču viņam tuvākā bataljona jaunie zaldāti raudzījās uz Chruļovu, galīgi nekā nesaprazdami. Zaldāti, protams, zināja, ko nozīmē komanda «pa kreisi apkārt, marš», bet viņiem trūka dūšas šo komandu izpildīt, un Chruļovam vajadzēja komandu atkārtot.

Bet zaldāti kliedza:

—   Kāpēc, jūsu ekselence, pa kreisi apkārt? Pavēliet doties uz priekšu! Mēs ieņemsim pilsētu, — tikai pavēliet!

Pat Chruļovs to nebija gaidījis. Jauno zaldātu sejas dūmos vīdēja viņa priekšā, un tās visas izskatījās lūdzošas kā bērniem, kas prasa skaistas rotaļlietiņas vai saldas konfektes. Chruļovam uz bridi pat uznāca šaubas, bet viņš pārvarēja šo vājumu.

—   Tagad, puiši, iesim paēst pusdienas, — viņš nokliedza, — apgādāsimies ar patronām, un pēc pusdienām Eipatorija būs mūsu, urā!

—   Urrā-ā! — podoļskieši .sāka līksmi kliegt un pagriezās «pa kreisi apkārt».

Bei Chruļovs jāja tieši pie Urusova.

Pat Urusovs, kas pirms divām dienām teica, ka nevedīs savu diviziju uzbrukumā, iekāms nebūs apklusināti visi ienaidnieka lielgabali, ir tas par Chruļova lēmumu bija neizsakāmi pārsteigts.

—   Atkāpties? Kā tā — atkāpties? — viņš atkārtoja. —Vai tikai tu nejoko, vai ne?

—   Katrā ziņā atkāpties! — Chruļovs stingri pavēlēja.

—   Nesaprotu, brāl! Tik labi sākām un tik nejauki beidzam! Mani zaldāti raudamies raujas uz priekšu, — kā lai es viņus vedu atpakaļ? Mēs būtu Eipatoriju ieņēmuši!

—   Kāda nozīme mums to ieņemt, — padomā pats! Tikai zaldātus velti dzīsim nāvē! Pilsētu ieņemt mums neatmaksājas!

—   Es neiedrošinos dot atkāpšanās komandu, dari, ko gribi, — Urusovs ietiepīgi sacīja.

—   A-a, neiedrošinies, — tā cita lieta! Tad es nokomandēšu pats!

Izjājis centrālās kolonas frontes priekšā, Chruļovs izrāva no maksts savu kaukaziešu zobenu un skaļi kā parādē nokomandēja:

—  At-kāp-ties kolonu kārtībā! Pirmajiem bataljoniem sa-ā-ākt!

Kā parādē izkliegto Chruļova komandu bataljonu komandieri nokliedza tālāk saviem bataljoniem, bet Chruļovs tai laikā turēja zobenu «gaisā», bet, kad noskanēja pēdējais viņa pavēles atkārtojums, nokomandēja:

—   Marš! — un tikai tad nolaida zobenu.

Tiešām gluži kā parādē vai lielajās līnijas apmācībās nometnē, paklausīdami savu komandieru komandai, pirmie bataljoni pagriezās «pa kreisi apkārt» un, centīgi skaldīdami soli, gāja uz aizmuguri.

Otro bataljonu priekšā Chruļovs atkārtoja to pašu komandu un tāpat turēja zobenu «gaisā» …

Varbūt ir turkus, ir frančus, kas kopā ar viņiem atradās nocietinājumos, ļoti pārsteidza tik svinīgā krievu karaspēka atkāpšanās, kas vēl pirms īsa brīža bija viņiem šķitis tik draudīgs. Bet savu izbrīnu pārvarējuši, viņi sāka spēcīgi apšaudīt atejošās krievu kolonas.

No nocietinājumiem pat izauļoja divi trīs turku kavalerijas eskadroni, bet azoviešu bataljoni, kas gāja a-rjergardā, apstājās, īpacēla šautenes «durkļu cīņai», un turku eskadroni tūdaļ pagriezās atpakaļ.

Drīz noklusa arī šaušana no Eipatorijas nocietinājumiem, jo lodes vairs nespēja sasniegt mērķi, bet pēc tam apklusa arī tvaikoņu lielgabali.

Uzbrukums beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sācies.

8.

Kad Chruļova vienība jau bija atgājusi tik tālu, ka arī arjergarda daļas vairs nespēja apdraudēt ienaidnieka kuģu tālšāvēju lielgabalu lādiņi, Chruļovs apjautājās, vai visi ievainotie paņemti līdz. Uz šo jautājumu varēja atbildēt tikai vienības vecākais ārsts ķirurgs Raiskis. Nosūtīja tam pakaļ, un viņš teica, ka cīņas laukā varbūt daži palikuši, bet tikai tādi, kurus nav bijis cerību glābt, kuru dzīvības karājušās mata galā; visi pārējie esot pārsieti, smagi ievainotie noguldīti ratos, bet viegli ievainotie soļojot ierindā kopā ar saviem biedriem.

—   Sakiet tomēr, — cik ievainoto jūs savācāt? •— Chruļovs jautāja.

—   Ap pieci simti, •— Raiskis atbildēja.

—   Tomēr! … Un kritušo arī nebūs mazāk par diviem simtiem … Redz, cik maksājusi šī izdoma … Nu, es tomēr domāju, ka mūsu zaudējumi nebūs ciesti pilnīgi velti: turku zaudējumi, pēc mana aprēķina, būs reizes trīs lielāki, — tik ātri neaizmirsīs! Un nezin vai tagad tik drīz bāzīs no pilsētas ārā savus degunus … Savu darbu mēs tomēr esam padarījuši, bet tagad atpūtā!

Un, it kā, visiem dzirdot, būtu pats sev atļāvis atpūsties, — Chruļovs, tāpat zirgā sēdēdams, uz vietas cieši aizmiga.

Kavaleristi to prot — gulēt un neizkrist no segliem, taču drošības labad Volkovs un Panajevs, viens pa labi, otrs pa kreisi, jāja Chruļovam blakām un viņu uzmanīja.

Kad karaspēks nonāca tajā vietā, kur jau laikus bija sagatavotas pusdienas, no zirga noceltais Chruļovs nogūlās tieši zemē uz kāda šineļa, palika zem galvas papachu, apsedzās ar apmetni, pārvilkdams to pāri galvai, un aizmiga dziļā miegā.

Karavīri paēda; jau bija pēcpusdiena. Neviens no priekšniekiem nezināja, ko darīt tālāk.

Volkovs tomēr nespēja samierināties ar domu, ka «viņa majestates griba» — katrā ziņā ieņemt un pilnīgi nopostīt Eipatoriju — nebija izpildīta. Viņš bija uzzinājis, ko jaunajiem Podoļskas pulka zaldātiem teicis Chruļovs, un tāpēc viņam ienāca prātā pamodināt vienības priekšnieku, kam pēc pusdienām vajadzēja sākt uzbrukumu no jauna.

—  Jūsu ekselence! … Stepan Aleksandrovič! — Volkovs sāka Chruļovu viegli raustīt.

—   Stepan Aleksandrovič, celieties augšā! •— Volkovam pievienojās pulkvedis Šeidemans, kas nezināja, vai paturēt baterijas savā rīcībā vai ļaut tām atgriezties pie savām karaspēka daļām.

—   Stepan Aleksandrovič! —viņi sāka Chruļovu raustīt spēcīgāk, redzēdami, ka tas neatver acis.

—   Stepan Aleksandrovič! … Jūsu ekselence!… Ģeneral Chruļov! — viņi kliedza tam pie auss, viļādami Chruļovu kopā ar apmetni un papachu pa zemi.

Viss bija velti.

Pienāca Urusovs. Viņam iešāvās prātā iebāzt Chruļovam degunā papīra turziņu, kā mēdza darīt kadeti. Turziņa līdzēja. Chruļovs spēcīgi nošķaudījās un pavēra acis.

—  Ko darīt ar karaspēka daļām? — noliecies pie viņa, Urusovs kliedza.

Chruļovs nolamājās un piebilda:

—   Vest uz mājām! … Zirgu šurp!

Zaldāti maršēja tālāk. Chruļovu atkal uzcēla viņa baltajā zirgā. Viņš noliecās pār zirga kaklu un atkal aizmiga. Kad viņi aizjāja līdz Tjup-Mamajas ciemam, kur bija sabraukuši karaspēka vezumi un kur atradās štaba mītne, Chruļovs tāpat ar visām drēbēm nolikās uz sava dīvana un nogulēja neatmozdainies astoņpadsmit stundu, tā atgūdams vairāku negulēto nakšu miegu, kuras bija pavadījis, izstrādādams nerealizēto Eipatorijas šturmēšanas plānu. Varētu teikt, ka viņš gulēja taisnīga vīra miegā. Viņš bija uzņēmies vadīt uzbrukumu, lai tiktu izpildīta «ķeizara griba», bet, pakļaudamies «ķeizara pārstāvja» gribai un tiešām veselā saprāta prasībām kara mākslā, nebija kauju novedis līdz galam, lai nedzītu ļaudis bez vajadzības nāvē.

SEPTĪTĀ nodaļa nikolajs saslimst

1.

Pulkvedis Volkovs jau Pēterburgā bija saņēmis priekšrakstu pēc Eipatorijas ieņemšanas nekavējoties atgriezties galmā un sniegt ziņas caram par šo kauju ar fliģeladjutanta nepiekukuļojamu godīgumu un pašas kaujas dalībnieka precizitāti. Volkovs ari steidzīgi devās ceļā, nenogaidīdams ne vien Menšikova relaciju, bet arī Chruļova pamošanos. Virspavēlnieka veselības stāvoklis Voikovam bija zināms, tāpat arī viņš zināja Menšikova uzskatus par uzbrukumu Eipatorijai.

Pavaddokumentus Volkovs saņēma no Vrangeļa, kas pēc nenotikušā trieciena atkal pārņēma Eipatorijas vienības komandēšanu. Aizbraukdams uz ziemeļiem, Volkovs klusībā nikni pukojās par Menšikovu un Chruļovu, kuri pēkšņi bija nobremzējuši viņa virzīšanos pa dienesta pakāpēm uz augšu.

Chruļova domas, ka turki tagad neiedrošināšoties bāzt degunus no Eipatorijas, viņš bija dzirdējis, bet nepiešķīra tām nekādas nozīmes. Voikovam likās, ka šos vārdus teicis pusaizmidzis cilvēks, nepārprotami vēlēdamies attaisnot savu nespēju vadīt kauju visizšķirošākajā brīdī.

Tomēr Volkovs saprata arī to, ka nedrīkst caram stāstīt par Menšikovu un pat ne par Chruļovu visu, ko pats par tiem domāja. Vajadzēja krāsas mīkstināt, lai caru pārāk nenokaitinātu.

Tālajā ceļā bija pietiekoši laika, lai varētu izvēlēties piemērotākos vārdus, bet viņš nezināja, ka atradīs caru saslimušu un ka galma mediķi cara slimību uzskata par ļoti nopietnu.

Janvara beigās Kleinmichela mājā bija balle, svinēja viņa meitas kāzas ar kādu gvardes oficieri. Parādīdams sevišķu labvēlību savam senajam mīlulim, šajā ballē ieradās arī pats cars, bet no balles uz Ziemas pili viņš aizveda līdz gripu.

Tajos laikos gripu neuzskatīja par infekcijas slimību; galmā runāja: cars esot saaukstējies, sācis klepot, nolicies pat gulēt, kas likās neparasti ir viņam pašam, ir galminiekiem.

Nevar teikt, ka Nikolajs nemaz nebūtu slimojis.

Kaut arī, spriežot pēc cara ārējā izskata, varēja lik: ties, ka viņu neapdraud nekādas kaites, taču galma ārsti Nikolaja organismu pazina labāk nekā augstākie ierēdņi, kas ieradās galmā uz pieņemšanām, vai oficieri un zal* dāti, kuri caru redzēja skatēs, manevros un parādēs.

Tiesa, Nikolajs nodzīvoja ilgāk par visiem saviem brāļiem, ir vecākajiem — Aleksandru un Konstantinu, ir jaunāko brāli — Micha i'lu. Aleksandrs nomira četrdesmit astoņu gadu vecumā ar smadzeņu iekaisumu; Konstantins — piecdesmit divu gadu vecumā ar koleru; Michails — piecdesmit vienu gadu vecs ar trieku. Bet Nikolajam 1855. gadā jau bija piecdesmit devītais gads.

Spēcīgais organisms un stingra režima ievērošana viņam ļāva pretoties vieglākajām slimībām, taču uz savas veselības īpašu izturību Nikolajs pārāk nepaļāvās, un tam patika ārstēties, tāpat kā patika pozēt gleznotājiem.

1853. gadā saslimušo Nikolaju izmeklēt ataicinātais Anglijas sūtniecības ārsts Grenvils bija nācis pie atziņas, ka cars vairs nevar nodzīvot ilgāk par divi gadiem, taču aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem šis slēdziens tika paziņots tikai Anglijas sūtnim seram Hamiltonam Seimuram, bet sūtnis to paziņoja Anglijas ārlietu ministram.

Var pieņemt, ka Grenvils bija konstatējis diezgan stipri ielaistu sklerozi, bet vai skleroze vien spētu tik īsā laikā tikt galā ar cara organismu, kas bija vēl diezgan spēcīgs? Nav šaubu, ka sklerozei nāca palīgā Donavas kampaņas un Krimas kara neveiksmes, jo šo neveiksmju cēloņu pamats bija slikta valsts pārvaldīšana, bet valsti vadīja pats Nikolajs, kas sevi dēvēja par «neaprobežotu valdnieku».

No ga'lma mediķiem vislielāko cara uzticību bija ieguvis Mands.

Krievu medicinai Nikolajs neticēja, bet vācietis Mands, uz kuru viņš paļāvās visvairāk, bija pilnīgi spējīgs novest kapā arī daudz jaunāku un spēcīgāku pacientu nekā krievu cars.

Kolera, kas Krievijā parādījās Nikolaja valdīšanas laikā, vai, pareizāk sakot, šās sērgas saceltās paniskās bailes, pārņemdamas arī paša cara ģimenes locekļus, piespieda Nikolaju savu «visžēlīgo vērību» piegriezt Mandam, kas vācu valodā par šās briesmīgās slimības ārstēšanu bija sarakstījis nelielu brošuru. Tika izdota pavēle šo brošuru nekavējoties pārtulkot krievu valodā un izsūtīt kā rokasgrāmatu visiem kara hospitāļiem un lazaretēm, bet pašu Mandu Nikolajs uzaicināja par leibmediķi, un Mands ļoti drīz ieguva ārkārtīgi lielu iespaidu uz caru, jo šim nejēgam medicinā nebija grūti ietekmēt Nikolaju, kurš no medicinas nesaprata galīgi nekā, un piespiest viņu noticēt savai «atomistikai», kam ar īsto zinātnisko medicinu bija tikpat daudz kopēja kā alķīmijai ar ķīmiju vai mesmerismam ar lietu īstās būtības izpratni.

Mands bija prūšu ārsta Rademachera skolnieks, kurš saslimšanu uzskatīja par «tādu veselības iedragājumu, kas ar prātu nemaz nav aptverams», un visas slimības ārstēja ar dzelzi, varu un salpetri.

No sava skolotāja aizguvis šo vienkāršo izpratni par slimībām, Mands izstrādāja pats savu ārstniecības metodi, dibinādams to uz Hanemana homeopātiju, tas ir, uz ārstēšanu ar ļoti mazām zāļu dozām.

Varbūt tieši tāpēc viņš patika Nikolajam, kas mūža pēdējos gados bija kļuvis stipri ekonomisks; visi kara ārsti pēkšņi saņēma priekšrakstu uz skatēm un parādēm ņem līdz īpašas somas ar Manda «atomistiskajām» zālēm, no kurām jau vissīkākais graudiņš visīsākajā laikā spēja atjaunot bojāto zaldāta vai oficiera mechanismu. Ar šo rīkojumu tiešām tika nodibināta patiesi militārā attieksme pret dažādām nevēlamām cilvēku vājībām, kas reizēm paša ķeizara klātbūtnē traucēja parāžu harmoniju.

Nokļuvis Krievijas galmā, Mands ar savu darbību ārkārtīgi labi pierādīja caram, ka visa ikrievu medicina atrodoties uz pilnīgi maldīga ceļa un tāpēc aiz rūpēm, par valsts iekšējo mieru un kārtību medicinas fakultašis studentu skaitu varot ievērojami samazināt. Ķirurgiem,, protams, jāpaliekot, tur nekas neesot darāms: ķirurga lancetes spēks, tāpat kā zaldāta durkļa nozīme, neesot apstrīdams; bet terapeiti pēc Manda ierašanās galmā Nikolaja acīs pārvērtās par pilnīgiem profaniem.

Pat uz Sevastopoli tika nosūtīta lādīte ar Manda zālēm kopā ar pavēli «lietošanā tām dot priekšroku pret visām citām». Par laimi Sevastopoles garnizona milzīgajam slimnieku skaitam šī lādīte Sevastopolē nonāca tikai tad, kad par tās nosūtīšanu aiz pilnīgi neparedzētiem apstākļiem Pēterburgā jau visi bija aizmirsuši.

2.

1800. gada beigās, uzaicinādams kadetu korpusa direktoru ģenerāli Lamsdorfu par savu jaunāko dēlu Nikolaja un Michaila audzinātāju, Pāvils I viņam teica:

— Tev jāķeras pie šā darba ja arī ne manā, tad Krievijas labā! Prasu no tevis tikai vienu: lai tu viņus neizaudzinātu par tādiem slaistiem, kādi ir visi vācu prinči.

Lamsdorfs kā prazdams sāka realizēt mazo cara dēlu komplicēto audzināšanas programu.

Gandrīz katru dienu viņš tos pēra ar rīkstēm, un pielietot šo pārbaudīto ietekmēšanas paņēmienu cars viņam atļāva bez iebildumiem, pie kam katru pēršanu, lai to neaizmirstu, ierakstīja prinču mācību žurnālā.

Nevar teikt, ka prinči pērienus izturētu viegli; nē, pirmajā laikā, gauži raudādami, viņi skrēja pie savas aukles skotietes mis Laionas un sirsnīgi lūdza, lai tā uzņemtos sodīšanu un nepērtu viņus tik sāpīgi.

Lamsdorfs bija ļoti strauja rakstura cilvēks un, dusmu pārņemts, vairs neapmierinājās ar metodisku pēršanu, bet kaustīja prinčus ar lineāliem, sita ar šauteņu slauķiem un ar visu, kas vien gadījās pa īokai. Kādreiz, galīgi pazaudējis pašsavaldīšanos, viņš sagrāba Nikolaju aiz apkakles, pacēla gaisā un tik spēcīgi trieca zēna galvu pret sienu, ka princis zaudēja samaņu.

Un, lūk, kļuvis par ķeizaru, Nikolajs visus sava cienījamā audzinātāja pedagoģiskos paņēmienus pielietoja Krievijas pārvaldīšanā. Viņš pēra savus pavalstniekus ar rīkstēm, sita ar stibām un pletnēm, kā vien spēdams centās nomākt dabiskās domāšanas spējas^ ar visām saknēm izravēja vismazāko tieksmi pēc brīvības un, visbeidzot, it kā pēdējā niknuma lēkmē, trieca Krieviju pret Eiropas apbruņoto spēku sienu.

Vai Nikolajs varēja izvairīties no kara, kas izrādījās viņam tik apkaunojošs? Par šo jautājumu, uz kuru atbildēt bija ārkārtīgi grūti, Nikolajs pēdējos mēnešos domāja ļoti daudz, taču vienmēr aiz neatliekamiem darbiem pietrūka laika, lai to vispusīgi apsvērtu un neuzskatītu par vainīgu pats sevi. Bet tagad, kad viņš bija saslimis ar gripu un kad pats Mands visgodbijīgākā veidā viņam noliedza dažas dienas iziet no pils, laika it kā vairs netrūka.

Klepodams un dzerdams Manda brīnumdarītājas zāles, Nikolajs, protams, nepārtrauca parasto valsts pārvaldi šanas darbu, viņš rakstīja vēstules un nepacietīgi gaidīja uzbrukumu Eipatorijai; bet tomēr atlika ilgas stundas, ko cars pavadīja vienatnē, domādams galvenām kārtām par pašu spēcīgāko starp saviem ienaidniekiem, kas bija apvienojušies, — par Napoleonu III.

Nikolajs atcerējās vairākus gadījumus, kad šis veiksmīgais avantūrists bija gan gribējis braukt uz Krieviju, gan meklējis iespējas kļūt par viņa, Krievijas monarcha, draugu. Jau 1840. gadā, kad princim Luijam laimējās aizbēgt no Hamas cietokšņa uz Angliju, viņš bija griezies pie Krievijas sūtņa Londonā, kņaza Livena, lūgdams izgādāt tam atļauju braukšanai uz Krieviju. Ar sava brāļa Benkendorfa palīdzību princim Luijam šo atļauju gribēja izgādāt kņaziene Livena … Kā pret to viņš, Nikolajs, toreiz izturējās? Nikolajs prinča Luija lūgumu strupi noraidīja. Viņš pat aizliedza Krievijas sūtniecībām vizēt Luija Napoleona pasi braukšanai uz Krieviju un, visbeidzot, robežsardžu priekšniekiem pavēlēja aizturēt princi Luiju, ja tas mēģinātu, apejot sūtniecības, iekļūt Krievijā, un nekavējoties viņu izraidīt no Krievijas impērijas.

Gadus septiņus vēlāk, neilgi pirms ievēlēšanas prezidenta amatā, Luijs Napoleons atkal sāka sapņot par braucienu uz Krieviju un rakstīja par to grafam Orlovam. Ar Orlova starpniecību princis piedāvāja viņam, Nikolajam, par lētu cenu pārdot savu no vectēva kardinala mantoto gleznu galeriju. Princis visādi slavēja gleznotājus un pašas gleznas, kuras piedāvāja pirkšanai. Luijam Napoleonam, protams, toreiz ļoti vajadzēja naudas. Viņa labvēlību tai laikā varēja nopirkt par niecīgu sumu. Kādu atbildi viņš, Nikolajs, toreiz pavēlēja Orlovam dot princim Luijam? Nikolajs atcerējās šās atbildes pēdējo redakciju. Atbilde bija sausa un strupa: prinča iebraukšana Krievijā uzskatāma par nevēlamu; gleznas nebija vajadzīgas.

Beidzot, 1852. gada beigās, princis Luijs tika pasludināts par Francijas ķeizaru. Jau pirmajās dienās, baudīdams varu, ko tik daudz gadu bija centies iegūt, Napoleons III griezās pie Krievijas sūtņa Kiseļova ar paziņojumu, ka vēloties nodibināt draudzīgas attiecības ar Krieviju, ka šī draudzība kā viņam, tā Francijai būtu daudz pieņemamāka nekā draudzēšanās ar Angliju, ka viņš gribot zināt, ko par šo jautājumu domājot Krievijas cars. Ar šo Napoleona draudzības piedāvājumu, Kiseļova sūtīts, toreiz Pēterburgā ieradās sūtniecības ierēdnis Barteņevs. Ko uz Napoleona draudzības piedāvājumu atbildēja viņš, Nikolajs? Nikolajs atbildēja, ka negrib pat dzirdēt par draudzību ar Francijas troņa uzurpatoru.

Šī atbilde, protams, maigākā, tomēr nepārprotamā formā tika paziņota Napoleonam III. Vai ar to pietika, lai Napoleons pārtrauktu savus mēģinājumus iegūt Nikolaja draudzību, tas ir, noslēgt savienību ar Krieviju? Nē, ar tā paša Kiseļova starpniecību Napoleons atkārtoja savu priekšlikumu, tikai šoreiz piebilda, ka gadījumā, ja šāda savienība netikšot noslēgta, viņš būšot spiests noslēgt savienību ar Angliju. Taču viņa, Nikolaja, antipātijās pret šo iznireli bonapartidu bija tik spēcīgas, ka viņš arī šoreiz NapoJeona III draudzības piedāvājumu noraidīja.

Neilgi pirms tik nelaimīgā kara sākuma — 1853. gada vasarā notika pat šāds gadījums. Nikolaja meita, Marija Nikolajevna, Napoleona III brālēna Leichtenbergas hercoga atraitne, toreiz dzīvoja ārzemēs, un Napoleons, atsaukdamies uz savu radniecību ar viņu, aicināja Mariju Nikolajevnu uz Parizi. Napoleons apgalvoja, ka ir viņš, ir ķeizariene Eiženija uzņemšot Mariju Nikolajevnu ar visiem pagodinājumiem, kādi viņai kā Krievijas ķeizara meitai pienākoties, ka sakarā ar viņas atbraukšanu Parize pārspēšot pati sevi dažādu izpriecu sarīkošanā … Ar vārdu sakot, Napoleons III atkal mēģināja tuvināties viņam, Nikolajam, cenzdamies iesaistīt savā politiskajā spēlē Krievijas cara meitu. Pēc tam noskaidrojās, ka arī pati Marija Nikolajevna gribējusi braukt uz Parizi, taču nebija iedrošinājusies bez tēva atļaujas to darīt. Bet viņš, Nikolajs, ne vien aizliedza meitai braukt uz Parizi, bet arī pavēlēja nekavējoties atgriezties Pēterburgā.

Tā reizi pēc reizes viņš, Nikolajs, neatlaidīgi bija atstūmis no sevis Napoleonu III, kas ar dažādiem paņēmieniem mēģināja iegūt viņa draudzību.

Un tagad feldmaršala zizlis, ko viņš bija sagatavojis Menšikovam, stāvēja nepasniegts: Menšikovs neattaisnoja Nikolaja cerības … Turklāt viņš jau vecs, slims, pats lūdz viņu atvaļināt no dienesta, bet visbriesmīgākais ir tas, ka nav neviena, ko likt Menšikova vietā! Vismilzīgākā valsts, astoņdesmit miljonu pavalstnieku, bet nav cilvēku tās robežu aizsardzībai, un. lai arī kur ienaidnieks gribētu ielauzties, tam visur būs lielāks karaspēks, nemaz jau nerunājot par labāku apbruņojumu, tāpēc ka ienaidnieki ar tvaika palīdzību spēj valdīt pār plašumiem, bet Krievijā plašumi valda pār cilvēkiem un caru, — plašumi nav pārvarami, tajos nav ceļu, plašumi ir naidīgi.

Tagad, negribētas bezdarbības laikā, ko viņam sagādāja slimība, Nikolajs atcerējās, cik pēkšņi viņam bija pārskrējušas aukstas tirpas, uzzinot, ka invalidu kapitala pārvaldnieks īstenais valsts padomnieks Poļitikovskis šo naudu piesavinājies un izšķērdējis, vienkāršāk sakot — nozadzis.

Aukstas tirpas viņam pārskrēja aiz bailēm, saprotot, ka viņa ierēdņi pat ar ģeneraļa dienesta pakāpēm izrādījušies par blēžiem. Viegli padodamies pirmajiem iespaidiem, Nikolajs toreiz gandrīz paģība aiz bailēm par savu, par savas ģimenes, par visas Krievijas likteni … Toreiz viņš ļoti spilgti iedomājās, ka Krievijas ierēdņi, no vienas puses, un augstākie virsnieki, — no otras, izlaupa visas Krievijas finanses ne pamazām, bet pēkšņi, uzreiz, it kā pēc burvju zižļa mājiena. Pa pusotra miljona piesavinās īstenie valsts padomnieki, ģenerālmajori, kontr admiraļi; augstākie ierēdņi paņem atbilstoši lielākās sumas, zemākie — mazākas… Un tad valsts kase izrādās tukša. Kur lai tad meklē nolaupīto naudu, un kas būs tie meklētāji, ja reiz viņi visi uz vienu roku? Un valstij tad būs beigas.

Tagad sakarā ar karu valsts kase kļuva arvien tukšāka un tukšāka, bet kā lai nosaka, lietderīgi vai nelietderīgi, kādām vajadzībām un cik aizplūda nauda? Vai šis karš nebija kā, starp citu, ikviens cits karš tikai iedzīvošanās līdzeklis tiem, kuri ne vien neriskēja ar savu dzīvību, bet pat visādi rūpējās par savu veselību?

Ienaidnieki caram spokojās visur: pie visām robežām, tāpat arī galvaspilsētā, šeit, blakus; visos ceļos, kas veda uz Sevastopoli un pašā Sevastopolē; Krimā un Maskavā; Rjazaņā un Kazaņā; Tverā un Toržokā …

Vienkārši iekārtotais un slikti apkurināmais cara kabinets, kas tajā pašā laikā bija arī viņa guļamistaba, atradās Ziemas pils apakšējā stāvā netālu no Saltikova parādes durvīm. Blakus kabinetam bija cara kambarsulaiņa Grima istaba. Un, lūk, vecajam Grimam pa naktīm lika mosties un celties kājās dziedāšana, kas skanēja no cara kabineta.

Cīnīdamies ar tūkstoš smagām bailēm par savu, par savas ģimenes un patvaldnieciski valdītās valsts nākotni, ar bailēm, kas reizē ar slimību un dzīvošanu vienatnē auga briesmīgā spēkā, cars Nikolajs naktīs, nometies ceļos svētbildes priekšā, dziedāja Davida psalmus. Sevišķi bieži un sevišķi izteiksmīgi skanēja šis psalms:

«Ak kungs! cik daudz man ir pretinieku! Daudzi, kas ceļas pret mani. Daudzi saka uz manu dvēseli: tai pestīšanas nevaid pie dieva. Bet tu, kungs, esi par bruņām ap mani, mana godība un kas paceļ manu galvu! …»

Dāvids arī bija valdnieks, un, ja viņš, psalmu dziesminieks, tiešām, dievu lūgdams, dziedājis tieši tā, kā psalmu grāmatā rakstīts, tad, protams, nekas apkaunojošs nebija arī tas, ka krievu cars Nikolajs pa naktīm dziedāja tos pašus psalmus.

Tomēr, stāstīdams no rītiem par to Mandam, Grims mēdza satraukti piebilst, ka ķeizariskā dziedātāja balss skanējusi gluži kā no viņpasaules un bijusi tik svēta, it kā viņam, necienīgam kambarsulainim Grimam, būtu izdevies dzirdēt paša ķēniņa Davida balsi.

Reizēm cars, nolicis psalmus sāņus, gauži raudāja.

Visiem pilī dūrās acīs, ka cars, dažas dienas slimodams ar samērā vieglu slimību, bija ļoti novājējis un kļuvis vecāks, pat stipri manāmi nosirmojis. Nikolaja mazajiem mazdēliem bija pavēlēts lūgt dievu par viņa veselību, un tie, pamezdami acis viens uz otru un tāpat uz vecākajiem brāļiem, pils baznīcā tupēdami uz ceļiem, cītīgi dauzīja galviņas pret auksto grīdu.

3.

Naktī no ceturtā uz piekto februāri, kad Krimā pie Eipatorijas pulcējās karaspēka daļas, gatavodamās doties triecienā, Nikolajs juta, ka viņam kļūst grūti elpot. Mands ar klausāmo stobriņu konstatēja, ka cara labās plaušas apakšējo daļu pārņēmusi gripa, bet kreisās plaušas augšējā daļa darbojas vāji.

Tas viņu padarīja daudz nemierīgāku nekā Davida psalmu dziedāšana pa naktīm, un Mands lūdza viņam palīgā norīkot otru ārstu. Par Manda konsultantu iecēla leibmediķi Karelu, kas parasti pavadīja caru visos ceļojumos.

Klibais Mands ar pilnīgi kailu, olai līdzīgu galvu, līku un smailu ērgļa degunu un iekritušām, bet spēcīgas gribas izteiksmes pilnām acīm, kas lūkojās caur pieri, visām galma dāmām šķita par īstu Mefistofeli; viņas pat apgalvoja, ka Mandam piemītot liels magnētisks spēks, un ar to arī izskaidroja Manda ietekmi uz caru.

Manda rūpībai un noslēpumainajiem graudiņiem piedēvēja arī to, ka Nikolajs pēc pāris dienām jutās gandrīz pilnīgi vesels, sāka pat gavēt un gatavoties uz svētā vakarēdiena baudīšanu, jo bija pienākusi lielā gavēņa pirmā nedēļa. Tiesa, Mands bija noteikti pret šādu rīcību, taču te viņš ar visu savu magnētismu neko nespēja panākt.

Devītajā februārī Nikolajs ne vien pa visu dievkalpojuma laiku nostāvēja pils baznīcā, bet pēc tam pat aizjāja uz Inženieru pils manēžu, kur notika leibgvardes Izmailovas pulka marša bataljonu skate, kuriem vajadzēja doties uz fronti. Laiks bija auksts: sala divdesmit trīs grādi; cars vēl ne tuvu nebija ticis vaļā no gripozā klepus; cara nodoms jāt uz skati, protams, iedvesa šausmas ir Mandam, ir Karelam, ir troņmantniekam, ir Grimam… Nikolajam apseglotais zirgs jau stāvēja pie parādes durvīm. Pulkstenis bija viens pēc pusdienas. Sniegs stipri čirkstēja zem kājām; kokus klāja bieza sarma; saule atgādināja tumši sarkanu lodi, kā bieži mēdz būt saltās dienās; aukstais gaiss svilināja plaušas pat pilnīgi veseliem cilvēkiem; turklāt Nikolajs, kā piedienas jātniekam, bija viegli ģērbies.

Visi, kas bija ap caru, saprata, ka vienīgi līdz pēdējam saspīlētā, neprātam līdzīgā pašpaļāvība spēj piespiest Nikolaju, ko vēl arvien mocīja klepus, tūlīt pēc atveseļošanās jāt uz skati, gluži kā uz absolūti neatliekamu darbu, kura neizpildīšana varētu novest valsti līdz bojā ejai.

—   Jūsu majestate! — kambarsulainis izbijies metās pie cara. — Dieva dēļ, lūdzu jūs, nāciet atpakaļ kabinetā! Tik ledainu gaisu jūs nedrīkstat elpot ne pāris minušu!

—   Tu maldies, — Nikolajs kambarsulainim maigi atbildēja. — Svaigs gaiss plaušām nevar būt kaitīgs.

—   Tēti! Tu taču vēl esi slims, bet uz skati varētu jāt arī es! — troņmantnieks centās caru atturēt.

—   Pirmkārt, tu velti uztraucies, esmu jau pilnīgi vesels, bet, otrkārt, esmu pārāk ilgi dzīvojis pa istabu, izkustēšanās man nepieciešama, — Nikolajs mazliet neapmierināti atbildēja.

—   Jūsu majestate! Kā jūsu mediķis es uzskatu par savu pienākumu jūs brīdināt: jūsu jājiens var sagādāt jums milzīgu ļaunumu! Jūsu slimība … — Karels steidzīgi ierunājās.

—   Paklausies, — cars, īgni saraucis pieri, viņu pārtrauca, •— bet, ja es būtu vienkāršs zaldāts, vai arī tad tu gribētu mani atturēt?

Karels atbildēja:

—   Esmu pārliecināts, jūsu majestate, ka jūsu armijā neatradīsies neviens ārsts, kas izrakstītu zaldātu no hospitāļa tādā stāvoklī, kādā patlaban esat jūs, turklāt tik aukstā laikā! Tas būtu noziegums! Mans pienākums ir nevis lūgt, bet pat uzstājīgi prasīt, lai jūs neatstātu savu istabu.

—   Nu labi, tad tu esi savu pienākumu izpildījis, — Nikolajs sarauca pieri, — tagad es izpildīšu savu.

Visus atbīdījis, viņš piegāja pie zirga un ar parasto vieglumu uzlēca seglos. Bet tad Mands, klibodams un ar vienu roku saturēdams pret aukstumu plecos uzmesto pledu, steidzīgi piegāja pie cara zirga, saķēra pavadu un gandrīz nostenēja:

—  Man jāatbild par jūsu dzīvību!… Jūsu majestate, tā ir pašnāvība, ka jūs gribat jāt!

—   Ej nost! — cars pavēlošā balsī uzkliedza, atbīdīdams viņa roku no pavadas un dzīdams ar piešiem zirgu uz priekšu.

Zirgs uzreiz sāka skriet platiem rikšiem, mezdams atpakaļ ar nagiem saspiestas sniega pikas. Tas bija skaists zirgs, un arī jātnieks joprojām vēl izskatījās skaists ar baltu spalvu pušķi greznotu gvarda ķiveri galvā.

Skati Nikolajs pieņēma kā parasti, nepalaizdams nemanītu nevienu ierindas sīkumu. Viņš apsveica rezervistus ar maršu un laipni atvadījās no oficieriem. Pēc skates cars aizjāja pie lielkņazienes Jeļenas Pavlovnas, pēc tam pie kara ministra Dolgorukova, kas bija saslimis un dzīvoja pa māju. Tikai novakarē Nikolajs atgriezās pilī, bet atgriezās stipri nosalis. Naktī caru kratīja drudzis, viņš gandrīz nemaz neaizmiga, piecēlās agri un piedalījās pusdienas dievkalpojumā, bet ap pulksten vieniem dienā, gluži tāpat kā vakar, aizjāja uz jaunu, šoreiz uz Preobraženskas un Semjonovas pulku un gvardes sapieru marša bataljonu skati.

Tajā dienā cars pilī atgriezās daudz agrāk, jo jutās slims. Ārsti — Mands, Karels un Jenochins — noguldīja viņu gultā un apsedza ar siltu šineli …. Visiem viņiem bija skaidrs, ka cara slimība kļuvusi daudz nopietnāka.

Vienpadsmitajā februārī jau Nikolajs vairs nespēja piecelties no gultas, bet divpadsmitajā februārī no Jekaterinoslavas pienāca «uzticamā oficiera» fliģeladjutanta Volkova sūtītā telegrama par Eipatorijas kaujas neveiksmi.

Šī telegrama radīja tādas pašas sekas kā tikko uzliesmojošā ugunsgrēkā iemesta petrolejas blašķe. Nikolajs jutās briesmīgi satriekts. Viņa pretošanās spējas slimībai samazinājās, un plaušu karsonis attīstījās neatturamā straujumā.

ASTOTĀ NODAĻA jaunĀs redutes

1.

Sevastopole tomēr dzīvoja joprojām savu spraiguma pilno dzīvi neatkarīgi no tā, vai Chruļova uzbrukumam Eipatorijai bija vai nebija panākumi, neatkarīgi no tā, vai bija vesels vai bīstami slimoja pats visas Krievijas ķeizars — Nikolajs un viņa «pārstāvis» — kņazs Menšikovs.

Sevastopole, vistālāk uz dienvidiem izvirzītais Krievijas priekšpostenis, kas saistīja visas Eiropas uzmanību, kļuva arvien stiprāka, saslējās un bija kā neatrisināma mīkla, kuras priekšā mulsa prāti daudzu valstu labākajiem militāristiem, kuru rīcībā bija lielas armijas.

Visi skaidri saprata vienīgi to, ka pat bijušais Velingtona adjutants un skolnieks, karalienes karapulku maršals Raglans, dodamies uz Krimu, bija aizmirsis sava skolotāja zelta likumu: «Nesāc karu, pirms neesi uzzinājis, cik lieli ir pretinieka spēki.»

Ja Anglijas parlaments uz Krimu nosūtīja revizijas komisiju, lai noskaidrotu savas armijas neveiksmīgās darbības cēloņus un lielo zaudējumu iemeslus, tad ari Napoleons III sūtīja savu personīgo adjutantu ģenerāli Nielu, un abiem sabiedroto virspavēlniekiem vajadzēja dot norēķinus par savu armiju darbību, kuras jau tik dārgi bija maksājušas kā Francijai, tā Anglijai, bet nebija guvušas nekādus panākumus.

Angļu komisija konstatēja organizācijās trūkumu, nolaidību un nesaimniecisku rīcību armijas apgādē ar visnepieciešamāko, un visa tā rezultātā vairākas vadošas personas tika atceltas no amatiem, ģeneralinženieris sers Burgoins atsaukts, un laikraksts Times rakstīja:

«Mēs gaidījām vieglas uzvaras, bet sastapām pretošanos, kas pārspēj visu līdz šim vēsturē zināmo, un bijām par lieciniekiem pēkšņai milzīgu spēku koncentrācijai, kas piespieda mūs meklēt glābiņu nevis aukstasinīgā, labi pārdomātā rīcībā, bet romantiskā varonībā. Tas vairs nedrīkst atkārtoties.»

Raglans tomēr palika savā postenī: Anglijai nebija neviena, ko likt viņa vietā, jo vairāk tāpēc, ka radās lielas grūtības papildspēku nosūtīšanā armijai.

No visām vietām vajadzēja atsaukt garnizonus un tos atvietot ar Šveicē uz ātru roku savervēto miliciju. Tajā pašā laikā angļu armija Krimā jau bija nonākusi tādā stāvoklī, ka no priekšējām pozicijām Sapunkatnā vajadzēja atsaukt ģeneraļa Evansa diviziju un tās vietā norīkot franču diviziju.

Par angļu armiju skaitliskā ziņā gandrīz trīs reizes lielākā franču armija ar pilnīgām tiesībām ieņēma pirmo vietu sabiedroto spēku vidū, tāpēc maršals Raglans ģenerāli Nielu saņēma ļoti laipni un atklāja tam visas savas kārtis.

Niels bija piedalījies Krievijas Baltijas jūras cietokšņa Bomarzundas ieņemšanā, taču viņš redzēja, ka Sevastopole ir pavisam kas cits nekā Bomarzunda. Būdams prasmīgs kara inženieris, Niels ļoti rūpīgi iepazinās ar krievu nocietinājumiem un sabiedroto armiju veiktajiem aplenkšanas darbiem, taču nevarēja, kaut arī ļoti vēlējās, nosūtīt Napoleonam ziņojumu, kas ļautu cerēt uz drīzu Sevastopoles krišanu. Tieši otrādi, viņš rakstīja, ka Sevastopoli varot uzskatīt par neieņemamu cietoksni, iekāms tā neesot aplenkta no visām pusēm.

«Nekad vēl,» viņš rakstīja, «nav notikusi aplenkšana tik nelabvēlīgos apstākļos! .. .» Minējis visus šos apstākļus, Niels atzina par nepieciešamu atmest sākotnējo plānu un vērst galveno triecienu nevis pret ceturto bastionu, bet pret Malachova kurgānu kā punktu, no kura sabiedrotajiem būtu iespējams iznīcināt ir krievu floti, ir pilsētu un, galvenais, neizsmeļamos krievu arsenalus.

Napoleons bija Nielu komandējis uz Krimu, lai tas «aplencēju nometnē ierosinātu jaunas idejas». Uzbrukums Malachova kurganam ari bija šī jaunā ideja.

Bet to vajadzēja turēt slepenībā no aplenktajiem, tāpēc aplenkšanas darbus iepretī ceturtajam bastionam janvarī vēl turpināja pilnīgi atklāti, bet pret Malachova kurgānu — slepeni, un franči ar visiem līdzekļiem pūlējās Menšikovu un Osten-Sakenu pārliecināt, ka gatavojas uzbrukt pilsētai no ceturtā bastiona puses, bet nolūkā atbalstīt sava sauszemes karaspēka darbību koncentrē un pievirza pie ieejas līcī savu floti.

Tiešām, piecdesmit sabiedroto flotes kuģi, starp tiem ari astoņpadsmit lieli līnijkuģi, februara sākumā (pēc vecā stila) sakārtojās ierindā, kaut arī aiz fortu lielgabalu apšaudes lauka robežām, bet ar nepārprotamu nolūku atjaunot uzbrukumu, kas 5./17. oktobri bija beidzies bez panākumiem.

Tajā laikā, kad Nikolajs gaidīja ziņas par to, kā beidzies uzbrukums Eipatorijai, Menšikovs jau to zināja un par uzbrukuma neveiksmi ne vien neuztraucās, nejutās sarūgtināts, bet pat priecājās, cik nu viņam, cistita nomocītam, kaut kas vispār spēja sagādāt prieku. Tagad viņš varēja rēķināties gan ar Urusova 8. divīziju, gan Azovas pulku daudz svarīgākā kaujā — interventu uzbrukuma atvairīšanas operācijā.

Visvairāk raižu kņazam sagādāja apstāklis, ka nebija iespējams sabiedroto eskadrai pretī nostādīt tik lielus spēkus, kādi viņa rīcībā bija 5. oktobrī. No fortiem daudz lielgabalu bija aizvesti uz bastioniem, lielgabali bija noņemti arī no kuģiem;'tikai uz pieciem kuģiem vairs bija palikuši lielgabali un arī tad tikai gar vienu bortu. Bet pats galvenais — ieeja līcī tagad bija pilnīgi brīva.

Lielā reida kuģu ceļā nogremdētos kuģus jau sāka izkustināt un izstumdīt 2./14. novembra auka, bet citas vētras šo darbu bija novedušas līdz galam, reida ieeja tagad bija pilnīgi brīva, un ienaidnieku tvaikoņi — bet to gandrīz trīsdesmit stāvēja uz enkura pusaplī — ik brīdi varēja ielauzties pat Dienvidu līcī, satriekt visu aizsardzības sistēmas aizmuguri un padarīt neiespējamu pilsētas turpmāko aizstāvēšanu.

Ziņodams par savām bažām caram, Menšikovs 7. februārī rakstīja:

«Stāvoklis ir tik bīstams, ka man vajadzēja iedrošināties rīkoties pret jūsu ķeizariskās augstības gribu un nogremdēt vēl trīs kuģus, no kuriem viss noderīgais apbruņojums jau bija aizvākts.»

īstenībā šie nogremdēšanai nolemtie kuģi — «'Divpadsmit apustuļi», «Rostislavs» un «Svjatoslavs» — vēl nemaz nebija nogremdēti, kad Menšikovs rakstīja šo ziņojumu; toties pēc dažām dienām, kad notika šo kuģu apbedīšana, tiem pievienoja vēl divas fregates — «Mesembriju» un «Kagulu».

Ap to pašu laiku Totlebenam izdevās uzminēt Niela «jauno ideju» — negaisa savilkšanos pār Malachova kurgānu. Šās mīklas atminējuma atslēgu viņam sagādāja franči, uzstādīdami iepretī Malachova kurganam agrākajā angļu tranšejā pie Kilengravas divas baterijas. Tajā pusē pacēlās kurgāns, krietni augstāks par Malachova kurgānu, un krievi to dēvēja par «Greizo Papēdi», bet franči par «Zaļo Pakalnu» (Mamelon vert). Franču nodoms bija skaidrs — pa tranšejām sasniegt un ieņemt šo kurgānu, nostādīt tur spēcīgas baterijas, kuru uguns aizsegā pa zemē ieraktām ejām pievirzīties pie Malachova kurgānā, lai izdevīgā brīdī ar triecienu ieņemtu to un pēc tam arī visu pilsētu.

Greizais Papēdis jau sen krita uz nerviem ne vien Totlebenam un Menšikovam, bet arī pašam Nikolajam, kas no Pēterburgas deva padomus pakalnu ieņemt un no turienes sākt pretuzbrukumus, lai interventus pamazām atspiestu no Sevastopoles un beidzot pavisam padzītu no Krimas. Taču dot padomus bija daudz vieglāk nekā tos izpildīt.

Menšikovs uz Nikolaja padomiem vai nu nemaz neatbildēja, vai arī aizbildinājās ar karaspēka trūkumu, jo, aizstāvoties šādā veidā, vajadzētu pārāk izstiept jau tā garo nocietinājumu līniju. Aizsardzības līnijā stāvēja trīsdesmit tūkstošu vīru liels kājnieku karaspēks. No tiem katru dienu trešo daļu norīkoja pie ierakumu būves darbiem, bet otrai trešdaļai bija jāpilda ļoti grūtais sardžu dienests, tāpēc zaldāti varēja atpūsties tikai katru trešo dienu un bija galīgi nogurdināti, bet tas sekmēja slimību izplatīšanos.

Garnizona priekšnieks Osten-Sakens apbēra Menšikova štaba priekšnieku ģenerāli Semjakinu ar pastipri

nājumu pieprasījumiem, bet 7. februārī savā «pieprasījumā» rakstīja, ka garnizonam draudot pilnīgs spēku izsīkums un ka viņš atsacīšoties no atbildības par Sevastopoles likteni, ja nesaņemšot pastiprinājumus.

Tieši tajā laikā Sevastopolē ieradās fliģeladjutants Ļevaševs, kuru janvara beigās cars bija sūtījis ar pavēli katrā ziņā izvirzīt uz priekšu nocietinājumus, uzbrukt ziemas klizmu novājinātajiem ienaidniekiem, tos sakaut un ietriekt jūrā.

Nosūtīdams Ļevaševu, Nikolajs viņam pavēlēja vārdu pa vārdam atkārtot visas Menšikovam paziņojamās prasības. Ļevaševs atkārtoja. Nikolajs, brīdi padomājis, vēl šo to piebilda un lika fliģeladjutantam prasības atkārtot vēlreiz. Ļevaševs to izdarīja.

—   Nu, tagad brauc ar dieva palīgu! — Nikolajs teica.

Ļevaševs jau devās ārā no cara kabineta, bet, neaiz-

gājis līdz durvīm, apstājās.

—   Kas tad vēl? — cars bargi jautāja.

—  Jūsu majestate, bet, ja Menšikovs kaut kādu iemeslu dēļ domātu, ka jūsu gribu nav iespējams izpildīt, vai tādā gadījumā man lūgt no virspavēlnieka atļauju braukšanai atpakaļ uz Pēterburgu, lai ziņotu par to jums? — Ļevaševs atbildēja ar pretjautājumu.

Kādu pusminuti Nikolajs nolūkojās uz viņu ar iznīcinošu skatienu, pēc tam ar pūlēm izgrūda:

—   Visaugstākās krievu ķeizara pavēles viņa pavalstnieki nedrīkst neizpildīt! .. . Brauc ar dieva palīgu!

Noklausījies Ļevaševā, Menšikovs savilka seju parastajā grimasē, taču atbildēja, ka šo jautājumu jau esot pats izlēmis: apstākļi veidojās tā, ka tagad virzīties pretī frančiem, kas reizē ar Niela ierašanos bija kļuvuši aktīvāki, spieda ne vairs cara griba, bet tieši un nepārprotami interventu uzbrukuma draudi.

2.

Menšikova armijā atradās kāds ļoti kautrīgs cilvēks •— Aleksandrs Petrovičs Chruščovs, kaut viņam jau bija ģenerālā dienesta pakāpe.

Kad pie Almas sakautā armija atkāpās, Chruščovs ar savu Volinijas pulku sedza atkāpšanos, bet, kad interventi pārgāja uz Dienvidu pusi, viņš atradās avangardā. Chruščovs ar savu pulku nostāvēja trīs mēnešus visvairāk apdraudētajā — ceturtajā bastionā, ko interventi apšaudīja tik nikni, ka reizēm vienā pašā naktī bastiona nelielajā laukumā sprāga vairāk par septiņi simti bumbu.

Lielākajai daļai augu patīk spoža saules gaisma; starp puķēm ir daudz arī tādu, kas, saulei slīdot pa debesīm, griež tai līdz savus ziedus, bet ir arī tādi augi, kuriem patīk ēna. Arī Chruščovam patika palikt ēnā. Viņš nekad neiedomājās, ka tam būtu kādas īpašas karavadoņa spējas, nekad pats nepieteicās veikt kādus varoņdarbus, bet nekad neatsacījās izpildīt nevienu uzdevumu, tikai lūdza dot viņam laiku, lai varētu apdomāties un izlemt, kā rīkoties.

Nekā kareiviski braša nebija arī viņa stāvā: ne slaiduma, ne platu plecu, ne staltuma. Krūtis viņš neizgāza uz āru; tieši otrādi, staigāja pat mazliet sakumpis. Chruščovam arī nebija skaļas, spēcīgas komandiera balss, un savu ģenerālmajora dienesta pakāpi viņš beidzot sasniedza šeit, Sevastopolē, kad viņa mati pie deniņiem jau sāka sirrnot, tāpat kā nelielās, nokarenās ūsas, kas apaļajā, patīkamajā un sievišķīgi glītajā sejā šķita it kā liekas.

Kaut kā stipri izvirzīties Chruščovam neļāva ne priekšniecība, ne liktenis; taču visi zināja, ka viņa komandētās vienības kaujā vienmēr turas droši un stingri un nekad netiek sakautas.

Tieši Chruščovam arī uzdeva naktī no 9./21. uz 10./22. februāri izbūvēt reduti Sapunkalna nogāzē iepretī Malachova kurganam.

Vakarā šo vietu jau bija pārstaigājis Totlebens un plastunu aizsegā izplānojis nocietinājumu izbūvi vienam kājnieku bataljonam un sešpadsmit lielgabaliem; atlika tikai izrakt un nostiprināt tranšejas, uzstādīt lielgabalus, ierīkot tranšeju priekšā ložementus un novietot tajos strēlniekus, — uzdevums būtu diezgan vienkāršs, ja to nevajadzētu veikt tikai astoņi simti metru attālumā no franču pirmās līnijas.

Saprazdams visu Chruščovam uzdotā darba svarīgumu un grūtības, barons Sakens pārvarēja visus šķēršļus un aizjāja līdz otrajam bastionam, lai dotu savu svētību bastionam un pulkvedim Sabašinskim, kas koman

dēja ierakumu darbu veikšanai Chruščova rīcībā nodoto Selengas pulku. Selengas pulka segšanai tika norīkots Volinijas pulks.

Šos divus pulkus Chruščovs veda pa to pašu maršrutu, pa kuru Soimonovs bija vedis savu vienību uz Inkermanas kauju, — pa Kilengravu, pār tiltu un Sapieru ceļu. Uznākusī nakts bija pietiekami tumša, lai franču piketi nevarētu pamanīt "krievu kājnieku brigādes pārgājienu, bet tomēr ne tik tumša, lai selengieši nevarētu redzēt strādāt; kad pulki nonāca līdz noteiktajam mērķim, sākās spraigs darbs, jo cērtes, lāpstas un skanstu kurvji jau bija pievesti agrāk.

Totlebens, kas arī pats atradās tur, izvietoja zaldātus divi simti piecdesmit metru garā līnijā. Zaldāti strādāja ierindas kārtībā, nolikuši šautenes sev blakus, lai būtu gatavi atsist pēkšņu ienaidnieka uzbrukumu. Cērtot akmeņaino zemi ar kapļiem, izšķīlās dzirkstis; bez stipriem klaudzieniem cieto kaļķakmeni nebija iespējams sadauzīt, un visi baidījās, ka franči ieraudzīs dzirkstis un izdzirdēs troksni. Taču tālu priekšā slēpņos sagūlušo plastunu un tuvāk darbā aizņemtajiem selengiešiem ķēdē izvērstās voliniešu rotas signalšāvieni neatskanēja. Ložementus četrām divdesmit piecu vīru lielām štuceru strēlnieku vienībām raka volinieši ar sapieru lāpstiņām. Trīs tvaikoņus — «Vladimiru», «Chersonesu» un «Gromonosecu» — Nachimovs bija nostādījis iepretī Kilengravai Chruščova vienības atbalstīšanai gadījumā, ja franči pārietu uzbrukumā.

Taču nakts pagāja, atausa rīts, un pārsteigto sabiedroto armijas karavīru acu priekšā stāvēja jaunas nocietinājumu līnijas valnis, kaut arī pagaidām tas vēl nebija augsts un pārāk draudīgs, tomēr nocietināts ar zemi piebērtiem skanstu groziem. Tiesa, lielgabalu nocietinājumu līnijā nebija — tos vēl nevarēja tur novietot, — bet strēlnieki jau atradās ložementos un uz franču šāvieniem atbildēja ar tik trāpīgu uguni, ka franči pirmie pārtrauca apšaudīšanos.

Niels varēja pārliecināties, ka viņa «jauno ideju» krievi ļoti ātri uzminējuši. Kopā ar Kanroberu viņš ieradās, lai iepazītos ar krievu kontraprošu ierīkošanas darbiem Inkermanas augstienē, un Kanrobers Nielam apsolīja nekavējoties uzbrukt krieviem. Tas notika

11./23. februārī, bet redutes nocietināšanas darbi pa tam n.e 10. februārī, ne arī naktī uz 11. februāri netika pārtraukti, — tranšeju izraka dziļāku, valnis kļuva augstāks, štuceru strēlnieki ložementos un plastuni apšaudījās ar franču «rīkļurāvējiem». Selengieši, kuru bataljoni, cits citu nomainīdami, strādāja viņu pulka vārdā nosauktās redutes nocietināšanas darbos, niecīgajiem zaudējumiem nepievērsa nekādu uzmanību, bet franči jau pievilka karaspēka vienības, kurām Kanrobers bija pavēlējis iznīcināt ir Šo reduti, ir krievu vienību, kas to aizstāvēs.

Ģenerālim Boskē tika uzdots no dažādiem pulkiem sastādīt un sagatavot triecienvienību, par uzbrukuma vadītāju izraudzīja divizijas komandieri ģenerāli Meiranu, bet trieciena vadību uzticēja ģenerālim Monē.

Sastādītajā franču vienībā bija ir zuavi, ir jūrnieki, ir kājnieku un līnijpulku bataljoni un, visbeidzot, brīvprātīgie no visām franču armijas daļām, bet rezervē stāvēja angļu divizija un vairāk simtu strādnieku, kuriem tranšejas vajadzēja pārbūvēt ar fronti pret krieviem.

Sabiedrotie šim pasākumam piešķīra lielu nozīmi, jo veiksmes gadījumā tas krietni saīsinātu ceļu, kādu viņi sākumā bija nosprauduši Malachova kurgānā ieņemšanai.

3.

Dzidrajās debesīs mirdzēja zvaigznes, un pāri apvārsnim cēlās jaunā mēness pirmā ceturkšņa sirpis, kad tā paša Selengas pulka trīs bataljoni trešo reizi atnāca uz savu nakts darbu, bet Volinijas pulks ieņēma poziciju selengiešu segšanai.

Pamādams ar galvu uz ļoti spožo Veneru, kas mirdzēja netālu no mēness, balamute un vairāku frivolu zaldātu dziesmiņu autors pulkvedis Sabašinskis teica Chruščovam:

— Aleksandr Petrovič, paskatieties uz šo turcisko ainavu! Ka tikai zem šā Austrumu karoga pie mums neierodas Muhameda aizstāvji, ko?

Chruščovs pavērās debesīs, pēc tam uz tālajām Sapunkalna nogāzēm, ļoti skaidri saskatāmajām Greizā Papēža kontūrām un atbildes vietā teica.

—   Gādājiet, lai mūsu zaldātiem šautenes būtu pa rokai, lai tūdaļ, tikko slēpņi atklās uguni, visi būtu savās vietās! Bet bastioniem un tvaikoņiem uzbrukuma sākumu pavēstīsim ar uguns signāliem.

—   Bet, kā jums liekas, vai šonakt būs uzbrukums?

—   Nakts ir diezgan piemērota, ja viņi dienā sagatavojušies, — Chruščovs atbildēja un aizgāja no Sabašinska uz aizsegvienības kreiso flangu, pret kuru viņš gaidīja uzbrukumu, jo šis flangs aizsniedzās līdz garajai Troicas gravai, kas savienojās ar Kilengravu; tagad naktī abas gravas šķita ļoti noslēpumainas, jo tajās varēja slēpties ievērojamas sabiedroto avangarda vienības. Katrā ziņā vajadzēja pastiprināt šās puses slēpņos novietotos spēkus, lai negaidīti strauja uzbrukuma gadījumā ienaidnieki tos nevarētu uzreiz iznīcināt, neļaujot nemaz atklāt uguni. Turklāt šajā pusē vajadzēja baidīties arī no apiešanas, ja arī ne tagad, kamēr vēl bija pārāk gaišs, tad vēlāk, kad norietēs mēness.

Par Volinijas pulka vispārējo dispoziciju Chruščovs bija mierīgs. Viens bataljons — ceturtais — stāvēja rotu kolonās ložementu līnijā, un katras rotas viens vads Mja izvērsts ķēdē; pārējie trīs bataljoni atradās rezervē. Bet slēpņi, kuros sešdesmit gadu vecā jesaula Daņiļenko vadīb.ā atradās tikai trīsdesmit plastunu, tieši tagad, naktī, Chruščovam šķita pārāk vājš aizsegs, caur kuru strauja trieciena gadījumā varēja viegli izlauzties uzbrucēju lavinas; starp citu, 12. februārim parole bija noteikta «uzbrukums», bet zuavu straujumu Chruščovs labi pazina.

Kā Volinijas, tā Selengas pulks nebija pilnā sastāvā, abos pulkos bija kopā ap četrarpustūkstoš vīru, un Chruščovs ne vienu vien reizi pats sev jautāja: «Kas notiks, ja uzbrucēju būs septiņi vai astoņi tūkstoši?» Un pats uz to atbildēja: «Iespējams, ka mūs saberž, — atliek vienīgi cerēt uz tvaikoņu artilērijas uguni!»

Chruščovs zināja, ka ienaidniekam nav tuvumā lielgabalu, bet vai viņi nevarēja sev palīgā atvest vieglos kalnu lielgabalus, aptinot lielgabalu riteņus, piemēram, ar buru audeklu, lai tie negrabētu, kā to vienā no saviem izbrukumiem bija darījis mičmanis Titovs? Šie lielgabali nenodarītu tik daudz tiešu zaudējumu, cik iebiedētu krievu zaldātus, piespiežot tos varbūt atkāpties, bet naktī tas daudz bīstamāk nekā dienā, — grūtāk sakārtot rindas.

Ap pusnakti, kad vairs tikai viens rietošā mēness rags bija redzams virs apvāršņa kā milzīgs kuiļa ilknis, Chruščovs nosūtīja savu ziņnesi praporščiku pārbaudīt priekšposteņus.

—   Nu, kas tur notiek? Vai slēpņi nekā nav manījuši? — viņš jautāja ziņnesim, kad tas atgriezās.

—   Ienaidnieka spēku kustība nav novērota, — ziņnesis, viņa paša audzēknis Maklakovs, atbildēja.

—   Vai jesaulu sastapi?

—   Tieši tā, jūsu ekselence.

—   Ko jesauls saka?

—   Saka: «Nav ne velna, un jādomā, ka laikam ne velna arī nebūs.»

—   Vai viņš nebija iemeties? Vai nemanīji?

—   Nebūt ne, pilnīgi skaidrā.

Chruščovs pēc sava paraduma pavērās apkārt un mierīgi noteica:

—   Redzēsim, kas notiks, kad satumsīs… —• Un piebilda: — Ja ienaidnieka pusē nekas nav redzams, tad varbūt var kaut ko dzirdēt?

—   Plastuni stāsta, ka ienaidnieka pusē arī it kā 5trādājot pie tranšeju rakšanas, tāpat kā pie mums, jūsu ekselence… Pareizāk sakot, tur strādājuši, bet tagad vairs it kā nekas neesot dzirdams, — praporščiks ziņoja.

—  Aha! Nu redzi! Tieši to man bija ļoti svarīgi zināt. Tātad rakuši, rakuši un pēkšņi darbus pārtraukuši? Bet kāpēc pārtraukuši?

—   Nevaru zināt, kāpēc pārtraukuši.

—   Tāpēc, ka tranšejās sāk ierasties uzbrukumam norīkotās karaspēka daļas, — lūk, kāpēc! Uzbrukums katrā ziņā būs un laikam drīz … Mēness jau norietējis, debesis apmācas, drīz būs tumšs, un tad viņi nāks triecienā… Nu, lai dievs mums dod sekmes! Pasaki manā vārdā pulkvedim Sabašinskim, lai katrā ziņā gatavojas sagaidīt uzbrukumu.

Pra.porščiks gandrīz skriešus devās pie selengiešiem, bet pats Chruščovs gāja uz zaldātiem, kuri stāvēja pie signaluguns aparata, gribēdams pārbaudīt, vai tur viss kārtībā, lai vajadzīgā brīdī neiznāktu aizkavēšanās.

Rezervju izsaukšanai, ja būtu vajadzīgs, Chruščovam visu laiku sekoja taurētājs. Tas bija liela auguma vīrs no vecajiem zaldātiem. Chruščovs jautāja, kā viņu saucot. Taurētājs izrādījās Semjons Pavlovs.

Pēc pusstundas Chruščovs vēlreiz jautāja, vai franču tranšejās neesot dzirdams kāds troksnis. No slēpņiem ziņoja, ka ienaidnieka pusē viss esot klusu.

Toties diezgan trokšņaini darbs ritēja pie selengiešiem, jo rakt akmeņaino zemi, nesaceļot troksni, nemaz nebija iespējams, jo vairāk tāpēc, ka pamazām iestājās tāda tumsa, ka ne vien tranšejās, bet arī klajā laukā tālāk par diviem soļiem nevarēja neko saskatīt, bet ierakumos strādnieki gribot negribot uzgrūdās cits citam, reizēm lamājās, reizēm smējās par kādu asprātīgu vārdu.

Bija jau ap pulksten diviem. Nakts kļuva aukstāka, tumsa sabiezēja. Pat plastunu skadrās acis vairs nespēja neko saskatīt, taču, piespiežot ausi pie zemes, varēja saklausīt dīvainu, neskaidru dunoņu.

Šās dunoņas cēloņi bija tik nenosakāmi, ka sacelt trauksmi likās pārsteidzīgi. Dunoņu izdzirdēja arī vecais jesauls Daņiļenko, bet, kamēr viņš par to domāja, tālā dunoņa pārvērtās ļoti tuvā milzīgi daudzu kāju dipoņā, un, lūk, no turienes, no tumsas, kaut kas uzdrāzās zemē sēdošajam Daņiļenko virsū un smagi nogāzās.

— Uguni, uguni, puiši! Ienaidnieks nāk! — Daņiļenko paguva uzkliegt.

Viņam pa labi un kreisi jau skrēja cilvēki. Bet kliedzienu: «Uguni, uguni! Ienaidnieks nāk!» — jau atkārtoja bēgošie plastuni un ķēdē guļošie volinieši, kamēr beidzot kāds no voliniešiem izšāva.

Tūlīt šāvieni sāka skanēt no visām pusēm, un signaluguns liesmu kūlis pavēstīja ir tvaikoņiem, ir Korņilova bastionam, ir otrajam bastionam, ka sācies uzbrukums.

Uzbrukums bija straujš. Ģenerālis Monē vadīja piecus izlases zaldātu bataljonus: zuavus, jūrniekus, Vensenas strēlniekus.

Arī skrējienā pa ļoti šķēršļotu apvidu starp savām tranšejām un krievu ložementiem šie bataljoni ieturēja to kārtību, kādu tiem jau pulksten vienpadsmitos vakarā bija noteicis ģenerālis Boskē: flangos atradās divi zuavu bataljoni, centrā — jūrnieki, bet Vensenas strēlnieki — rezervē. Ģenerālis Meirans atradās pie angļu divizijas, kas nāca aiz strēlniekiem.

Tāpēc ka nakts bija ļoti tumša, frančiem izdevās pilnīgi nemanītiem nokļūt līdz voliniešu ķēdei. Franču trieciens bija spēcīgs. Bēgošās voliniešu ķēdes sajauktās rotu kolonas kāpās atpakaļ. Pret uzbrucējiem vērstā uguns nebija saskaņota.

—   Puiši, turieties! — Chruščovs kliedza, ne tik daudz redzēdams, cik ar visu ķermeni sajuzdams, ka, naidnieka spiesti, viņam garām steidzīgi atiet krievu zaldāti, — viņam šķita, ka volinieši tūdaļ sāks bēgt. — Taurētāj, dod signālu rezervēm!

Semjons Pavlovs pagrieza savu tauri uz rezerves bataljonu pusi, bet, tikko paguvis notaurēt signālu, ieraudzīja sava ģenerālā priekšā zuavu oficieri ar paceltu zobenu roka. Zuavu Pavlovs ieraudzīja tāpēc, ka šajā brīdī pār galvu aizlidoja no kāda bastiona izšauta, spīdoša, nokaitēta lode.

Paviovam bez taures nekā nebija rokā, — ar to pašu tauri viņš arī iezvēla zuavam pa roku, kurā vizēja pār Chruščova galvu paceltais zobens. Pavlovs tūdaļ atkal atvēzēja tauri un ar tās atvaru iezvēla zuavam pa galvu, bet pie sava komandiera palikušais ierindnieks Belousovs zuavu nobeidza ar durkli.

Tas viss norisinājās dažos mirkļos. Chruščovs pat nepamanīja, ka atradies tikai par mata platumu no nāves. Viņš steidzās uz redutes kreiso flangu, lai norīkotu uz turieni pirmo bataljonu un nodrošinātos pret apiešanu.

Tumsa, durkļu šķindoņa, kliedzieni:

—   Šu-urp, vīri!

—   En avant!

—   Urrā-ā!

Volinieši, kas zem franču pirmā trieciena jau bija sākuši kāpties atpakaļ, rezerves rotu atbalstīti, saņēmās un vietām lauzās uz priekšu. Šāvieni, kas uz mirkli apgaismoja ienaidnieku sejas, atskanēja reti. Risinājās šausmīgākais no visiem cilvēku darbiem — darbs ar durkli.

Uzminēt franču nodomu nebija grūti, un Chruščovs to izprata pareizi. Uzbrukumam sākoties, viņš atradās tuvāk savas vienības labajam flangam, kam uzbruka franču kreisā kolona — zuavi. Bet franču labā spārna ■kolonai — arī zuaviem, kam priekšā gāja brīvprātīgo komanda, bija uzdots ieņemt redutes kreiso flangu un apiet krievus no Troickas gravas puses, kurā, starp citu, atradās Chruščova vienības bivaka teltis. Ja šis nodoms frančiem izdotos, krievu sakāve būtu pilnīga, jo vairāk tāpēc, ka sabiedroto vienības spēki bija pietiekoši lieli un pārsniedza Chruščova vienību skaitliskā ziņā par pāris tūkstošiem durkļu.

Taču nakts tumsā noteikt šo spēku lielumu nebija iespējams, un ģenerālis Monē arī noteikti nezināja sava pretinieka spēku lielumu. Pašas niknākās cīņas laikā viņu ievainoja nejauša lode, un tūdaļ pēc viņa ari zuavu komandieri pulkvedi Klēru ievainotu aiznesa uz aizmuguri.

Tomēr arī aizmugure izrādījās apdraudēta, kad krievu baterijas un tvaikoņi, šaudami ar spīdošajām lodēm, noskaidroja, kur atrodas ienaidnieka rezerves. Sākās spēcīga artilērijas uguns; it īpaši trāpīgi šāva Kilenlīcī stāvošo tvaikoņu artilērija.

Frančiem lielgabalu nebija. Taču uzbrucēju cerības uz uzvaru bija tik lielas, ka tie neatturami uzmācās redutei, kas dienā, raugoties pa gabalu, viņiem bija likusies rotaļīgi niēcīga. Tā bija viņu kļūda. Redute bija kā jau redute — ar grāvi priekšā, ar brustveru, kaut arī ne visai augstu, tomēr jau apliktu ar fašinām, — bet selengieši, stāvēdami uz šā brustvera, turēja uzbrucējiem pretī durkļus, un kā pirmais, durkļa trāpīts, nogāzās brīvprātīgo rotas komandieris.

Šeit, pie uzbrukuma mērķa, risinājās vissīvākā cīņa. Redutes labajam flangam uzmācās dūšīgie jūrnieki. Tur paša Chruščova atvestais voliniešu bataljons atbalstīja selengiešus, kuri kāvās ar cērtēm, jo tumsā un jūklī nebija varējuši atrast savas šautenes.

Aizsmakuši kaujas kliedzieni, spalga šķindoņa, atsitoties dzelzij pret dzelzi, ievainoto vaidi, visās malās dzirdamie šāvienu blīkšķi, pāri lidojošo ložu un bumbu svilpšana, griezīgi skaļie komandu saucieni, kliedzieni pēc palīdzības — un tas viss tumsā, un tas viss ilga kādu stundu … Vienus aiz apkakles stiepa gūstā, citus, ievainotos, nesa uz aizmuguri, nogalinātos mīdīja kājām, klupa pār tiem kā pār smilšu maisiem un krītot neganti lādējās . ..

Beidzot franči no redutes atkāpās. Drosmīgais pulkvedis Sabašinskis nosūtīja Chruščovam ziņojumu, ka ienaidnieks atsists.

— Atsists? Tad lai dod signālu «pulcēties»! — Chruščovs pavēlēja, un bundzinieki kā gaiļi rītausmā cits pēc cita visās kaujas lauka malās sāka rībināt bungas, un pēc maza brīža, sastājušies ciešā četrstūrī un turēdami šautenes durkļu cīņas gatavībā, volinieši pārgāja triecienā.

Pēc īsas cīņas Vensenas strēlnieku bataljoni, kuri steidzās palīgā zuaviem un jūrniekiem, bija satriekti.

Divas trīs cīņā iekaisušo voliniešu rotas pat bija ielauzušās Vensenas strēlniekiem aizmugurē; strēlnieki bēga.

Chruščovs ar voliniešiem dzinās pakaļ frančiem gandrīz līdz viņu pozicijām. Lomas varēja mainīties: tie, kas tikko vēl paši bija uzbrukuši, varēja kļūt par uzbrukuma objektu, bet franču pozicijās sprāga krievu lielgabalu lādiņi, un tālāk doties nebija iespējams. Taurētājs Semjons Pavlovs notaurēja atiešanas signālu.

Pulkstenis vēl nebija četri: tumsa joprojām tāda pati. Aizvedis savējos atpakaļ uz reduti, Chruščovs savu vienību atkal nostādīja kaujas gatavībā. Būdams uzmanīgs un piesardzīgs, viņš gaidīja jaunu uzbrukumu, 'taču franču sakāve izrādījās pilnīga, viņi bija cietuši lielus zaudējumus, un viņi ne tikai neuzdrošinājās atjaunot uzbrukumu, bet arī no rīta neuzsāka redutes apšaudi.

Atausa gaisma, un varēja sākt saskaitīt savus kritušos un ievainotos un ienaidnieka kritušos. Pie redutes atrada vairāk par simt franču līķu, starp tiem desmit oficieru. Visi priecājās, ka krievu pusē kritušo bija daudz mazāk.

Tā tika slacīta ar asinīm pirmā redute ceļā uz Malachova kurgānu.

Lai arī cik slims jutās Menšikovs, viņš tomēr izgāja no savas būdas un vēroja šo nakts kauju pēc šauteņu šāvienu uzliesmojumiem, cik tos no Ziemeļu puses tumsā varēja saskatīt aiz Malachova kurgānā.

—   Ek, karsti tur iet nabaga Chruščovam! — brīdi pa brīdim viņš teica Panajevam, kas pēdējā laikā pastāvīgi atradās pie kņaza, jo bija pratis nobīdīt sāņus visus pārējos adjutantus.

—   Kā liekas, mūsu ugunis sāk virzīties uz priekšu, jūsu gaišība! — Panajevs priecīgi sacīja.

—   Vai tiešām uz priekšu? Nudien, it kā virzās uz to pusi! Tātad trencam? … Tomēr man negribas lāgā ticēt… Nogaidīsim līdz rītam.

No rīta Chruščova ziņnesis praporščiks Maklakovs atauļoja ar ziņojumu par uzvaru.

Uzmanīgi noklausījies ziņojumā, Menšikovs pats atvēra skapīti, kur viņam glabājās svarīgi dokumenti un citas lietas, izņēma no turienes sainīti ar Jura krustiem un, pasniegdams to Maklakovam, teica:

—   Te ir divdesmit pieci krusti. Piecpadsmit dodu Volinijas pulkam, desmit — Selengas pulkam… Būtu jājis pats apsveikt brašos cīnītājus, bet nevaru, jūtos savārdzis, tikko spēju paiet pa istabu… Esmu slims.

Blakus Selengas redutei, tikai simt asu tuvāk ienaidniekam, pēc frančiem dotās, stipri jūtamās mācības volinieši pilnīgi netraucēti sāka izbūvēt savu reduti, bet dažas dienas vēlāk Kamčatkas pulks izbūvēja trešo nocietinājumu, ko nosauca par Kamčatkas lineti.

Ienaidnieka acu priekšā īsā laikā izveidot jaunu, spēcīgu aizsardzības līniju — tas bija liels krievu ieroču panākums Sevastopolē, bet iepriecināt caru ar šīm sekmēm vairs neizdevās.

DEVĪTĀ NODAĻA nikolaja nĀve

1.

Pēc ierašanās Pēterburgā 14. februārī pulkvedim Volkovam vajadzēja sniegt ziņojumu par Eipatorijas kauju ne vairs caram, bet troņmantniekam: jau pirms divām dienām, tikko izlasījis Volkova telegramu, Nikolajs jutās tik satriekts, ka .par karu vairs nemaz nerunāja un, nodevis Aleksandram arī visas citas rūpes par valsts pārvaldīšanu, pats gulēja sarāvies un neteica ne vārda. Ietinies mētelī, nevis segā, cars gulēja savā šaurajā, salokāmajā gultā, gan drebēdams no aukstuma, gan aizelsdamies klepus lēkmēs, gan vērodams, kā sāpes dursta ir muguru, ir krūtis, ir sānus, un sāka jau saprast, ka visi Manda zāļu graudiņi pret viņa slimību var izrādīties bezspēcīgi.

Jau trīsdesmit pirmajā gadā, kad kolera, pirmo reizi apmeklēdama Krieviju, pļāva ļaudis kā ar izkapti un parādījās pat Pēterburgā, saceldama pazīstamos «koleras nemierus», Nikolajs bija sagatavojies uz nāvi un steidzīgi uzrakstījis savu testamentu. Četrdesmit ceturtajā gadā šo testamentu viņš mazliet grozīja, papildināja, iedalīja vairāk nekā trīsdesmit pantos, bet visi šie panti attiecās vienīgi uz īpašumiem, kurus cars uzskatīja par saviem un tagad sadalīja starp visiem savas ģimenes locekļiem. Nikolajs ļoti sīki minēja visus īpasunius, pilis, vasarnīcas, muižas un sādžas, kurām pēc viņa nāves vajadzēja pāriet tā sievas Aleksandras Fjodorovnas īpašumā;' Aņičkova pils bija novēlēta vecākajam dēlam Aleksandram, bet Konstantinam — «visi modeļi, teleskopi, rupori, medaļu kabinets un bibliotēka». Cara staļļu zirgus vajadzēja sadalīt starp visiem četriem viņa dēliem pēc lozes līdzīgās daļās, bet arī cara brālim Michailam Pavlovičam bija atļauts izvēlēties zirgus pēc paša ieskatiem. Meitām bija novēlēti tikai kapitali, taču izvest no Krievijas tos nebija atļauts, — ārzemēs drīkstēja izlietot vienīgi kapitalu procentus …

Viss testaments aizpildīja diezgan biezu burtnīcu. Testamentā nebija aizmirsti arī ārkārtīgi daudzie cara pils apkalpotāji un pat vecie pils grenadieri; bet testamentā nebija ne vārdiņa par valsts iekšējo vai ārējo politiku.

Varētu likties, ka rūpēs par savu pavalstnieku «labklājību», tāpat kā par visas Eiropas labklājību, pilnīgi iegrimušajam caram vajadzētu atstat savam troņmantniekam iedvesmojošas idejas ar visu tām piemītošo pārliecināšanas spēku ne vien zināšanai, bet arī kā norādījumus turpmākajā valsts vadīšanā, taču par tām Nikolajs ne toreiz, četrdesmit ceturtajā gadā, ne arī pēc tam, vairāk nekā desmit gadu vēlāk, nebija minējis ne vārda, kaut arī šajā laikā viņam, bez šaubām, bija daudz gadījumu, kad varēja no sava skapja izņemt testamenta burtnīcu un to papildināt. . . kaut vai tikai ar vienu novēlējumu savam pēcniekam — atbrīvot zemniekus no dzimtbūšanas.

Kaut arī Nikolajam bija visas iespējas sastādīt savu testamentu kā caram, viņš to bija uzrakstījis tikai kā bagātības ziņā pirmais krievu muižnieks.

13. februārī iekrita lielā gavēņa pirmās nedējas svētdiena, bet šajā svētdienā baznīcās parasti noturēja «nolādēšanas» ceremoniju. Svinīgi apkrāva ar lāstiem tautas sacelšanās vadoņus — Stepanu Razinu, Jemeļjanu Pugačovu — un dziedāja «mūžīgo piemiņu» mirušajiem cariem.

Bet.. . reizēm taču gadās pavisam fatalas kļūdas! Kazaņas katedralē pusdienas dievkalpojumu vadīja metropolits, bet klostera hierodiakons Hermans, kam bija ārkārtīgi spēcīga, pērkonīga balss, stāvēdams pie ambona, uzsauca «anatemu» un «mūžīgo piemiņu» tekstus.

Kā «anatemām», tā «mūžīgajām piemiņām» vaja dzeja aizkustināt dievlūdzēju sirdis. Bet tad, — vai nu tas gadījās aiz paraduma, vai arī hierodiakons jutās noguris, vai aiz pēkšņas izklaidības, — cik spēdams ievilcis savu vērša kaklu treknajos plecos un pietvīcis tumši sarkans aiz piepūles, Hermans norēca:

—   Visdievbijīgākajam patvaldniekam un mūsu varenajam valdniekam Nikolajam Pavlovičam mū-ū-ūžīga pie-ie-ie…

Hierodiakons pēkšņi atģidās, izbaiļu pārņemts, aprāva savu rēcienu, bet koris galerijā uztvēra hierodiakona rēcienu un skaļi nodziedāja:

—   Mūžīga pie-iemiņa!

Metropolits no ambona meta viņiem ar rokām un kliedza:

—   Ilgus gadus! Ilgus gadus!

Dievlūdzēji baznīcā,, neizpratnes pārņemti, raudzījās cits uz citu. Izcēlās vispārējs apjukums. Daži koristi sāka vilkt «Ilgus gadus», bet citi tajā pašā laikā beidza dziedāt «Mūžīgo piemiņu».

Tikai pēc dažām dienām pastulbais hierodiakons saprata, ka tajā brīdī dievs viņu visžēlīgi apveltījis ar pareģa spējām, bet pagaidām par šo pilnīgi nelaikā saņemto debesu dāvanu viņš dabūja no ārkārtīga niknuma pārņemtā metropolita ļoti pamatīgu brāzienu.

Piecpadsmitā februara rītā Nikolajs sāka spļaut asinis. Tas viņu nobiedēja.

—   Vai tikai man plaušās nav atvērušās kavernas? — viņš jautāja Mandam.

Mands viņu izklausīja, bet koncentrēti cieta klusu.

—   Ko tev pateica klausāmais stobriņš? … Vai kavernas? — nošļukušā balsī Nikolajs atkārtoja.

—   Nē, jūsu augstība, tās nav kavernas… Tas ir mazliet sliktāk nekā kavernas, — Mands beidzot iedrošinājās atbildēt.

—   Vēl sliktāk? … Kas tad var būt vēl sliktāks par kavernām?

—   Sliktāka par kavernām ir plaušu paralizē, jūsu augstība.

•— Bet vai tā … jau ir? — Nikolajs klusu jautāja.

—   Pagaidām vēl nav, un cerēsim, ka arī nebūs, — Mands nomurmināja.

Bet, pa tam vērodams ārstu ar platām acīm, kas viņa izdilušajā sejā izskatījās milzīgas, Nikolajs saprata un tajā pašā laikā baidījās saprast, ka Mands pūlas no viņa slēpt kādu ļaunu patiesību.

Sešpadsmitajā februārī cara otrais dēls Konstantins, kas vadīja Jūrlietu ministriju, stiprā salā un vējā ar sievu zem rokas gāja kājām no pils uz vakara dievkalpojumu Ņevas klosteri, lai tur sirsnīgi lūgtu dievu par sava tēva «ilgiem gadiem».

Konstantīns bija vispār tikumīgs un dievbijīgs, taču iet kājām piecas verstis tik stiprā salā — to varēja izskaidrot vienīgi ar izmisuma lēkmi, kas šādā «varoņdarbā» meklēja izeju.

Bet pēterburdzieši, izņemot galminiekus, īpar cara slimību nekā nezināja: biļeteni netika izdoti; pat leibmediķi cara slimību neuzskatīja par sevišķi bīstamu un cerēja, ka viņa spēcīgais organisms to pārvarēs.

Šīs cerības sāka šķobīties tikai 17. februārī, kad slimniekam sākās stipri dūrieni sirds apvidū, pēc tam uznāca liels karstums un murgi. Tikai tad ārstu konsultācijā atzina, ka Nikolaja stāvoklis ļoti bīstams, un iedrošinājās par to ziņot troņmantniekam, kas šo vēsti pastāstīja mātei, — un lielā ģimene, kurai Kleinmichels bija uzbūvējis Ziemas pili, sāka gaidīt sava galvas drīzo nāvi. Šī gaidīšana sākās ar to pašu, ar ko līdzīga nāves gaidīšana sākās katrā to laiku krievu muižnieku ģimenē: ar rūpēm par to, lai nomirējs pirms aiziešanas «mūžīgajā dzīvē» pagūtu izsūdzēt grēkus un baudīt svēto vakarēdienu.

Aleksandra Fjodorovna, kas jau daudzreiz ar lielu prasmi bija sagatavojusies uz nāvi (starp citu, tāpēc, lai atkal un atkal no jauna atgrieztos šāszemes dzīvē), noliekdamās pār sava mirstošā vīra pagalvi, pūlējās viņu nesatraukt ar asarām.

—  Mans draugs, — viņa klusā balsī teica, — tu jau biji sācis gavēšanu, bet slimības dēļ nevarēji pabeigt un kopā ar mums baudīt svēto vakarēdienu… Bet tu taču … varētu baudīt svēto vakarēdienu tagad …

Svētais sakraments taču ir labākās zāles pret visām kaitēm…

To pateikusi, viņa gaidīja atbildi un centās neskatīties vīram acīs. Taču Nikolajs pūlējās pagriezt galvu tā, lai varētu redzēt šīs acis, ļās sievietes acis, kura četrdesmit gadu bija viņa sieva, — šās vājās un kā stiebriņš vārgās sievietes acis, kura tomēr vēl turējās pie dzīves, kad viņam no tās jau vajadzēja šķirties.

Nikolajs to saprata ar iekšēju nojautu, ar instinktu, bet viņa apziņa negribēja ar to samierināties. Viņš pūlējās nedomāt par sievas vārdu slepeno nozīmi, — šī nozīme likās pārāk šausmīga, lai to izprastu. Cars sievai teica:

—   Es gan gribētu pabeigt gavēšanu … bet gan jau to izdarīšu, kad atkal būšu uz kājām … Kā es varu baudīt svēto vakarēdienu, gulēdams gultā un neapģērbies? …

Tā bija rūdīta diplomātā viltība, kurš kādreiz bija vadījis visu Krievijas ārpolitiku. Taču tagad nebija runa ne par Franciju vai Angliju, ne par Austriju vai Turciju, nebija runa par karu, kurā varēja iet bojā simtiem tūkstošu cilvēku, bet par viņa paša dzīvību, kam ar savu triviālo izkapti tuvojās nāve.

Nikolajs gaidīja, ko īsti viņam atbildēs sieva, lai nekļūdīgi uzminētu patiesību jau pēc viņas pirmā vārda; taču arī viņai nebija grūti uzminēt vīra izbiedēto domu slepeno virzienu. Cariene saprata, ka nedrīkst ne ar vārdu mēģināt uzspiest vīram svētā vakarēdiena baudīšanu, lai viņu galīgi nesatriektu un neatņemtu tam pēdējo cerību.

Cariene novērsās un sāka klusu skaitīt lūgsnu, cenzdamās ar skropstu kustībām nokratīt asaras. Taču šī lūgšana Nikolaju izbiedēja; viņam likās, ka sieva tam skaita mirēja lūgsnu.

—   Ko tu dari? Kāpēc? — Cars pacēla galvu, nenovērsdams plati ieplestās acis no sievas.

—   Lūdzu dievu par tevi, — baidīdamās pagriezt seju uz vīra pusi, cariene atbildēja.

—   Vai tad es… Kā? Ko? … — aizelsdamies viņš tikko spēja izrunāt.

—   Es lūdzu dievu, lai tu izveseļotos, uz ko es pilnīgi paļaujos, — cariene pasteidzās atbildēt; taču ilgāk

izlikties viņa vairs nespēja un steidzīgi izgāja, nekādi nevarēdama saņemties, lai kaut ar mājienu liktu mirstošajam vīram saprast, ka viņš mirst, ka nāve nenovēršama, ka tā pienāks drīz… ka viņam vairs atlicis dzīvot varbūt dienu, varbūt tikai dažas stundas…

2.

Pirmos biļetenus -par Nikolaja slimību iespieda vēlu vakarā 17. februārī, bet publicēja tikai otras dienas rītā.

Tiesa, tad citu pēc cita izlaida trīs biļetenus, pie kam pēdējā biļetenā bija sacīts, ka cara slimība bīstama, citiem vārdiem sakot — neārstējama, nāvīga, un uz cara izveseļošanos nav cerību.

Tomēr pēc pašas ķeizarienes neveiksmīgā mēģinājuma visā pilī neviens no caram tuvajiem cilvēkiem negribēja uzņemties pienākumu paziņot to pašam mirējam. Visa cara lielā ģimene ar troņmantnieku Aleksandru priekšgalā, kuram tūdaļ, tūdaļ vajadzēja kļūt par neierobežotu Krievijas patvaldnieku, drūzmējās vai nu pils baznīcā un, tupot uz ceļiem, klausījās aizlūgumos par cara izveseļošanos, vai sačukstējās mirēja kabineta blakus istabā, un visiem lika šausmās nodrebēt doma, ka Nikolajs var nomirt, neizsūdzējis grēkus un nebaudījis svēto sakramentu.

Beidzot nolēma griezties pie tā cilvēka, kuram, kā likās, bija tik liels iespaids uz caru, pie cilvēka ar Mefistofeļa izskatu — pie Manda.

Ejot ap pulksten trijiem naktī dežurēt pie mirēja gultas, viņš saņēma no kādas galma dāmas, grāfienes Bludovas, franču valodā rakstītu zīmīti:

«Es lūdzu jūs, nekavējieties, jo stāvoklis ar katru brīdi kļūst bīstamāks! Katrā ziņā pārlieciniet caru baudīt svēto vakarēdienu. Jūs nezināt, cik lielu nozīmi tam piešķir mūsu zemē un cik briesmīgu iespaidu uz visiem atstās šā pienākuma neizpildīšana. Jūs esat ārzemnieks, un visa atbildība gulstas uz jums!»

Tādā kārtā vācietim un protestantam Mandam tika pavēlēts veikt grūtu varoņdarbu •— pārliecināt caru, lai tas izpildītu pareizticības ceremoniju, ko parasti izpilda pirms nāves.

Nomainīdams savu kolēģi Karelu, Mands apjautājās par slimnieka stāvokli.

—   Nav nekādu cerību! — Karels klusu atbildēja vācu valodā.

Ir no šā Karela sprieduma, ir saņemtās zīmītes pēdējās rindiņas Mands jutās ļoti nobijies. Viņš sāka steidzīgi izklausīt caru, taču saprata, ka Karelam taisnība, drīz visam vajadzēja beigties.

Kādu brīdi Mands sēdēja satriekts vai arī vēlēdamies tikai par tādu izlikties slimnieka acīs, kurš uz viņu vērīgi raudzījās, lai cars pats visu saprastu bez liekiem vārdiem. Bet mirējs cieta klusu: viņš negribēja saprast .. . Vajadzēja sākt runāt, lai tuvotos mērķim, kaut arī stipri aplinkus.

—   Nākdams pie jums, jūsu majestate, es nupat sastapu kādu godājamu cilvēku, — ar pūlēm meklēdams vārdus, Mands sāka runāt. — Šis cilvēks lūdza mani nolikt pie jūsu majestates kājām viņa padevības apliecinājumus un novēlējumu drīz izveseļoties …

—   Kas tas bija? — pārsteidzoši skaļi un neapmierināti Nikolajs jautāja.

—   Tas bija … tas bija jūsu biktstēvs Bažanovs, ar kuru man ļoti tuvas attiecības …

—   A-a … Nezināju, ka tev ar Bažanovu tuvas attiecības, — mirējs nomurmināja, sākdams jau uzminēt turpmāko. — Kad tad tu paguvi ar viņu sadraudzēties?

—   O, ar šo cienījamo cilvēku es iepazinos pie mūžīgajā mierā aizgājušās lielkņazienes Aleksandras Nikolajevnas nāves cisām … Tas bija grūts laiks mums visiem … Vakar pie valdnieces ķeizarienes mēs par to runājām, un . .. un es sapratu, ka viņas augstībai būtu patīkami, ja viņa kopā ar tēvu Bažanovu varētu pie jūsu gultas pielūgt dievu par mirušo meitu un noturēt arī aizlūgumu par jūsu drīzu izveseļošanos …

Viltīgais Mands bija izdomājis ļoti garu apceļu, lai liktu Nikolajam saprast, ka viņš jau mirst, kaut arī ir vēl patvaldnieks. Nikolajs to saprata. Divi acu pāri sastapās: uz āru izspiestās, milzīgās, gandrīz baltās Nikolaja acis un cara leibmediķa iekritušās Mefistofeļa acis, kas nemaz nemirkšķinājās, — tad Nikolajs beidzot jautāja:

—  Vai man jāmirst?

Mands nodūra acis un klusu atbildēja:

—   Jā, valdniek!

Cars pagriezās pret sienu un nogulēja tā kādu bridi.

Mands saņēma viņa roku savējā un sāka skaitīt pulsu.

Mirējs atkal atlaidās uz muguras un jautāja:

—   Kā tu iedrošinājies man to pateikt?

Tiešām iedrošināties nebija viegli, bet pilī visi gaidīja šo drosmi no Manda, un Mands šīs gaidas sajuta kā to personu pavēli, kuru rokās jau atradās ir spēks, ir vara pār mirēju, kas tagad jau bija pilnīgi bezspēcīgs, kaut arī vēl tika uzskatīts par caru.

Mandam vajadzēja tikpat plaši un sarežģīti kā pirms tam skaidrot caram, ka visādā ziņā būtu sliktāk, ja viņš to nebūtu teicis, ka caram tagad vēl iespējams paziņot tuviniekiem savu pēdējo gribu un atvadīties no tiem, ka viņa rīcībā vēl esot dažas stundas.

Manda vārdos cars noklausījās ārēji mierīgi un atkal aizgriezās pret sienu. Viņš, kas savā mūžā visaugstāk par visu bija stādījis visstingrāko militāro disciplinu un par vismazākajiem disciplinas pārkāpumiem katru nežēlīgi sodījis, tagad saprata, ka arī nāvei, kas nāca pie viņa, ir savi disciplinas noteikumi, kuriem viņam, no troņa aizejošam patvaldniekam, tagad jāpakļaujas.

Bet pie šādām domām tomēr vajadzēja pierast; lai to spētu, vajadzēja kaut vai desmit minūtes koncentrēties, ciest klusu … Bet elpot bija grūti, elpot vairs spēja tikai neliela plaušu daļa. Labās kājas pirkstus žņaudza stipras podagras sāpes, it kā tos jau būtu, izmēģinot savu spēku, satvērušas nāves cietās, kaulainās rokas. Brīžiem domas sāka jukt, aizsteidzās cita citai priekšā, mulsa …

—   Pateicos! — Nikolajs beidzot teica. — Pasauc šurp manu vecāko dēlu …

3.

Neziņa un šausmīgās bailes, kas pilī nomāca visus, tāpēc ka cars varēja nomirt pēkšņi, neizsūdzējis grēkus un nebaudījis svēto vakarēdienu, beidzās, kad troņmantnieks iegāja pie tēva viņa kabinetā. Pilī, protams,

neviens negulēja, kaut arī pulkstenis bija jau četri no rīta. Virspriesteris Bažanovs arī gaidīja tikai pavēli, lai sāktu pēdējās svaidīšanas ceremoniju, kurā viņš būtu galvenā persona, kas ļoti labi prot savu lomu.

Bažanovu pasauca, un sākās cara-despota smago grēku sūdzēšana.

Taču virspriesteris Nikolajam uzdeva tikai parastos jautājumus, kādus saviem «garīgajiem bērniem» smacējošajā epitrachila ēnā mēdza uzdot visi garīdznieki. Šie jautājumi attiecās vienīgi uz katra cilvēka personisko dzīvi, bet šeit mira cilvēks, kas gandrīz trīsdesmit gadu kā neierobežots patvaldnieks bija valdījis milzīgu valsti.

Savās slavenajās, Austrumu kara sākumā sacerētajās vārsmās Chomjakovs Nikolaja noziegumus godprātīgi piedēvēja pašai Krievijai, izteikdams tai pārmetumus, kas modināja ne vien valdības, bet arī valdošo šķiru sašutumu:

… Gulst pāri tev kā melna tumsa Bezgala milzīgs grēku slogs! Spriež tavās tiesās netaisnību, Žņaudz zeni vergu jūga lāsts. Un glaimi, meli, nejēdzība, Un slinkums ļauns, un negantība, Un neģēlība tevi māc!…

Uzdodams mirējam savus jautājumus, galma garīdznieks, protams, nerunāja par «dažādajām neģēlībām», ar kādām Nikolaja valdīšanas laikā bija pārpilna visa Kriēvijas dzīve; grēku sūdzēšana noritēja desmit baušļu ietvaros, un, kad tā beidzās, Nikolajs, pārmetis krustu, svinīgi teica:

— Es ticu, ka tas kungs uzņems mani savos mājokļos!

No šā brīža Nikolaju vairs nepameta tāda cilvēka svinīgums, kurš pa visu savu garo mūžu pieradis pie tūkstoš galma ceremonijām, pieņemšanām, parādēm, skatēm, kas tam bijušas vienkāršas, dabiskas dzīves vietā. Mirējs it kā ietērpās jaunā, neredzamā mundierī, tajā; mundierī, kurā viņam vajadzēja stādīties priekšā ne vairs pāvestam Vatikanā, bet dievam, kam viņš ticēja. Nikolajs pūlējās cik skaidri spēdams atkārtot garīdznieka skaitītās svētā vakarēdiena lūgšanas vārdus.

Viņš pat mēģināja izkāpt no gultas, lai baudītu svētosakramentu, nometies ceļos, bet ne gulēdams..,. . ;

Nospēlējis savu lomu, Bažanovs izgāja no kabineta, un šajā cara pēdējā miteklī sāka nākt viņa ģimenes lo-, cekļi, lai atvadītos no mirēja. > ; '

Kad ienāca Jeļena Pavlovna, Nikolajs, savilkdams, seju smaidam līdzīgā grimasē, viņai teica:

—   Eh bieti, madame Michel \ nu ir beigas!

Tieši šajā brīdī caram atnesa dēlu vēstuli, ko kurjers bija atvedis no Sevastopoles.

—   A-a! .. . Nu, kā? Vai viņi veseli? — cars jautāja un, kad viņam atbildēja, ka dēli veseli, piebilda: — Gar visu pārējo man vairs nav daļas… es jau piederu dievam.

No «visa pārējā» viņš jutās jau atšķirts un brīvs, ■— no kara, no aplenktās Sevastopoles, no Krievijas… Viņš palika vairs tikai savas ģimenes šaurajā lokā.

Aiz cara kabineta lielā loga svilpoja ledaini salts vējš; uz galda stāvēja neeksplodējusi angļu bumba, viena no tām, ar kurām sabiedroto flote bija apšaudījusi Odesu; pie sienām karājās vairākas gleznas ar kauju skatiem; sudraba ietvarā tumši vizēja svētbilde … tāda istaba varēja būt jebkuram štabrotmistram. Nikolajs pirms nāves it kā apzinīgi bija pārnācis dzīvot uz šo neomulīgo un turklāt salto telpu, lai pāreja uz kapu Pētera Pāvila katedralē nebūtu tik sajūtama.

Pētera Pāvila katedrali Nikolajs pirms nāves nebija piemirsis: viņš pats tur .bija noteicis vietu, kurā viņu vajadzēja apglabāt.

Pie mirēja veda un nesa viņa mazdēlus, troņmantnieka bērnus. Mazais Aleksandrs, nākošais ķeizars, tik ļoti nobijās no mirstošā vectēva, ka, bailēs iekliedzies, metās ārā no kabineta. Viņu tikko izdevās pie durvīm aizturēt un nomierināt.

Taču bez ģimenes locekļiem Nikolajam vēl bija arī citi tuvi cilvēki, kā grafs Adlerbergs, grafs Orlovs, kņazs Dolgorukovs … Ari tos mirējs lika ataicināt un uzdāvāja vienam savu tintnīcu, otram — savu pulksteni, tāpēc ka viņš «nekad nebija nokavējis laikā ierasties ar

' Tatad, Mišela kundze. (Franču vai.) ziņojumiem»,; trešajam — savu veco portfeli dokumentu glabāšanai…

Nikolajs lika pasaukt pat savus kambarsulaiņus … Pa logu kabinetā jau raudzījās ziemas diena. Dzīve, no kuras cars bija gribējis šķirties naktī, cēlās viņa priekšā no jaūna,, kaut arī mirēja apziņa jau brīžam aptumsa.

—   Kad jūs beidzot mani atlaidīsiet? — neapmierinātā balsī Nikolajs vaicāja Mandam.

Mands šo jautājumu lāgā nesadzirdēja un nesaprata.

—   Es gribēju teikt — kad tas viss beigsies? — Nikolajs atkārtoja.

—   Tagad jau drīz, :— Mands atbildēja.

—   Drīz? . . . Tad … lai lasa aizlūgšanu.

Arī šajā brīdī Nikolaju māca bailes, ka netiks kaut kas izpildīts, kas pēc reglamenta, pēc likuma, pēc formas jāizpilda.

Sākās aizlūgums par mirēju. Visi nometās ceļos. Troņmantnieks turēja savās rokās tēva rokas, kas metās aukstas.

Nikolajs nomira pulksten vienos dienā.

4.

Tikai kreklā ģērbtais un ar pelēkas zaldātu vadmalas šineli pārsegtais Nikolaja līķis vispirms gulēja salokāmajā gultā taiā pašā kabinetā, pēc tam nelaiķi pārnesa uz pils apakšstāva zāli.

Kad pie mirušā cara sāka laist ļaudis, kas nepārtraukti ielenca pili, vispārējā drūzmā pie pils durvīm Vairākus cilvēkus nospieda, un to neuzskatīja tik daudz par noziedzīgu policijas un žandarmu organizac.ijas spēju trūkuma rezultātu, cik par īpašu, vētrainu, visus šķēršļus salauzt spējīgu tautas mīlestības izpausmi pret mūžīgā mierā aizgājušo caru.

Tiešām tauta, kas tikai pēc Nikolaja nāves dabūja redzēt par viņa slimību iespiestos biļetenus, par cara nāvi bija ārkārtīgi pārsteigta un pat saskatīja visā notikušajā kaut ko nelabu. Drūzmējoties naktī ap pili, kādi nezināmi cilvēki, atkārtodami mirušā cara kučiera vārdus, kliedza, ka Nikolajs esot nozāļots un nozāļotājs neesot neviens cits kā Mands. Pūļa saceltais troksnis bija tik draudīgs, ka baiļu pārņemtais Mands, kas dzīvoja pilī, lūdza jauno ķeizaru Aleksandru II glābt viņu no drošas nāves.

Aleksandrs pavēlēja Mandu slepeni aizvest no pils īrētā karietē, bet dažas dienas vēlāk nelaimīgais leibmediķis jau atradās ārzemēs, kur pēc gadiem trim arī pats nomira.

Jau pirmajās dienās pēc cara-despota nāves radās leģenda, ka viņš, nespēdams pārciest kara neveiksmes Krimā, izdarījis pašnāvību un ka tieši Mands, paklausīdams cara pavēlei, iedevis tam kādu lēni darbojošos indi. Pēc tam Nikolajs it kā aiz bailēm no nāves prasījis no tā paša Manda pretindi, bet tur «atomistiskās» ārstniecības teorijas radītājs viņam vairs nav spējis palīdzēt.

Nav šaubu, ka Nikolajs jutās ļoti satriekts par to, ka viņš, kas kādreiz bija draudējis Francijai ar «miljonu pelēkos šineļos ģērbtu skatītāju», nespēja sakaut sabiedroto armiju Krievijas dienvidu robežas visstiprākajā punktā; ja Nikolajs nejustos tik satriekts, viņš droši vien pa naktīm, būdams viens savā kabinetā, nedziedātu Davida psalmus un neraudātu. Nedrīkst aizmirst arī to, ka viņš bija pustrakā Pāvila dēls un ka visi viņa brāļi, sākot ar Aleksandru, nevarēja lepoties ar izcilu prātu.

Taču, no otras puses, februārī krievu armijas stāvoklis Krimā nemaz nebija tik slikts. Tajā laikā sabiedrotajiem klājās daudz sliktāk; turklāt Nikolajs tomēr bija reliģiozs un akli ticēja aizkapa dzīvei. Par sevi viņš mēdza teikt: «Neesmu nekāds teologs; ticu vienkārši, kā zemnieks,» — bet, raugoties no «vienkārša zemnieka» ticības viedokļa, pašnāvību uzskatīja par milzīgu grēku ( un pašnāvniekus pat bija aizliegts iesvētīt pēc pareizticības ceremonijas un apglabāt kapsētā.

Bet, kas attiecas nevis uz indi, ko caram it kā iedevis Mands, bet uz to, ka Nikolajs, vēl slimodams ar gripu un nepaklausīdams savu leibmediķu aizliegumam, divdesmit grādu salā jāja uz skati it kā ar slepenu nolūku nāvīgi saaukstēties, tad šo rīcību, protams, var izskaidrot gan šā, gan tā — piemēram, ar vienkāršu savu spēku pārvērtēšanu.

Katrā ziņā var teikt, ka tie, kas izplatīja un atbalstīja presē leģendu par Nikolaja pašnāvību, par cara labprātīgu šķiršanos no dzīves, ir izdarījuši pēc šā pārliecinātā brīvības žņaudzēja nāves pakalpojumu viņa drūmajai ēnai, nostādīdami Nikolaja personību kaut arī uz ne visai augsta, tomēr kaut kāda pjedestālā un padarīdami viņu par spējīgu šausmās nodrebēt tā bezdibeņa priekšā, pie kura viņš pats bija novedis Krieviju, un sodīt pašam sevi ar nāvi par savas valdīšanas sistēmas nejēdzīgo stulbumu.

Lai nu būtu kā būdams, revolucionāro ideju niknākais ienaidnieks, kas milzīgu valsti bija iekalis žandarmu ķēdēs, beidzot nogāja no skatuves, un Krievijai vajadzēja pļaut visu to, ko viņš trīsdesmit gadu laikā tik neatlaidīgi un stūrgalvīgi bija sējis.

Šim smagajam un karstajam pļaujas laika darbam, šīm grūtajām dienām vēsture ierādījusi it kā pavisam mazu krievu zemes strēmeli, pavisam tikai divdesmit vai trīsdesmit kilometru garu un dažus kilometrus platu Krimas piekrastes joslu; bet Krievijai šajās grūtajās dienās tiešām vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, jo karš izvērtās par ipoziciju karu — par pirmo šāda veida karu Krievijas vēsturē, — un nelielajā zemes stūrītī pretinieki kā vienā, tā otrā pusē bija savilkuši milzīgus spēkus.

Un pirmais darbs, ko veica jaunais cars, lai sekmīgāk noritētu Sevastopoles grūtās dienas, bija: viņš, rīkodamies joprojām vēl it kā sava tēva vārdā, par Krimas armijas virspavēlnieku Menšikova vietā iecēla Gorčakovu, nosūtīdams par to visgaišajam kņazam nepieciešamo visžēlīgo reskriptu.

DESMITĀ NODAĻA menŠikova aizieŠana no dienesta

1.

Jautājums par Menšikova atvaļināšanu no dienesta īstenībā jau bija izlemts tūlīt pēc Inkermanas kaujas, kad virspavēlnieks pats savās Dolgorukovam uz Pēterburgu un Gorčakovam uz Kišiņevu rakstītajās vēstulēs atzina, ka nespēj krievu rokās noturēt ne vien Sevastopoli, bet arī Krimu.

Pēc Inkermanas kaujas ilgāk nekā trīs mēnešus visiem likās, ka visgaišais kņazs nedara nekā cita, kā vienīgi gaida uz atbrīvošanu no dienesta, tik ļoti visiem dūrās acīs viņa bezdarbība, pedantiskā sīkumainība un līdz nāvei apnika viņa sūdzības par savām slimībām un kaitēm. Un tomēr — milzīga ir ieraduma vara arī pār cariem, — visiem par lielu pārsteigumu Menšikovs, uzturēdamies tālu no karaspēka, nekad neapmeklēdams bastionus, nekad neredzējis nevienu viņam uz Sevastopoli atsūtīto karaspēka vienību, dzīvodams pats savā mītnē gandrīz kā arestā, joprojām palika savā ārkārtīgi izcilajā, ārkārtīgi svarīgajā postenī, no kā bija atkarīgs Krievijas gods, valsts robežu neaizskaramība, armijas cieņa, kara ilgums, karam vajadzīgo cilvēku skaits, līdzekļi un daudz kas cits …

Jo tuvāk un ilgāk Menšikovu novēroja viens no viņa adjutantiem — kapteiņleitnants Stecenko, maza

t

auguma, bet loti nopietna rakstura cilvēks, jo skaidrāk saprata, ka visgaišais kņazs nezin kāpēc nav nokļuvis savā īstajā vietā, kaut ari viņam piemita vairākas īpašības, bez kurām armijas virspavēlnieks nav domājams.

Prāts? — Prāts bija, turklāt visu atzīts. — Plašs vēriens? — Bija arī plašs vēriens. — Vispārējā izglītība? — Bija, pie tam liela, kņazs jaunībā bija Vācijā ieguvis pat veterinārā un mācīta kalēja diplomus. —Militārā izglītība? — Bija, turklāt vispusīga: gan kājnieku karaspēka, gan kavalerijas, gan techniskā, gan jūrniecības. — Prasme vadīt cilvēkus? — Bez šaubām, ari to viņš bija ieguvis, ļoti ilgi ieņemot Somijas ģenerālgubernatora un Jūrlietu ministrijas vadītāja augstos amatus. — Stratēģija? — Jā, par spīti visāmneveiksmēm Menšikovs bija arī labs strateģis . . . Varētu likties, ka visos armijas virspavēlniekam nepieciešamajos priekšmetos Menšikovs varētu nolikt eksāmenus uz teicami, bet tomēr viņa personībai kaut kā trūka, pie tam paša galvenā.

Lai arī Stecenko par kņazu domāja nezin cik ilgi, viņš arvien tam likās par dažādu vērtīgu īpašību mechanisku apvienojumu. Šīs vērtīgās īpašības Menšikova personībā ncsaliedējās vienā veselā, kaut kas vārdā nenosaucams tās neiekvēlināja no iekšienes, no tām neizveidojās tas, ko cīkstoņi sauc par veiklību, par ķermenim piemītošu prasmi pēkšņi, it kā pat neapzinīgi koncentrēt visus spēkus vienā vietā un ar šo paņēmienu negaidot uzvarēt pretinieku, kaut arī tas fiziski būtu daudz spēcīgāks.

Stecenko nedomāja, ka Menšikova nevarībā vainojams viņa lielais vecums; kapteiņleitnants pārāk labi pazina vēsturi un zināja, ka daudzi karavadoņi pratuši gūt uzvaras, būdami tikpat veci kā kņazs un vēl vecāki. Stecenko redzēja, ka Menšikovs reizēm it kā iekvēlojās, tās vai citas idejas pārņemts, taču šī kvēle nekad neiedegās, neuzliesmoja; visgaišais kņazs nebija romantiķis, viņā nebija ne pilītes dzejnieka asiņu, tāpat kā to nebija arī tam, kura personu viņš pārstāvēja šeit, Krimā. Menšikova prāts bija sauss, viņa aprēķini pārāk matematiski. Kņazs nespēja nevienu iekvēlināt uzvaras ekstāzē, jo ikviena veida ekstāze bija pilnīgi sveša viņa raksturam. Bet karš taču pēc savas dabas ir ekstatisks.

Lai arī .kā būtu aprēķināts un sagatavots kaujas plāns, dažkārt nejaušs un nepārdomāts, bet brāzmaini liesmains pretinieka trieciens spēj sagraut visus aprēķinus.

Stecenko bieži un neatlaidīgi domāja par to, kāpēc Menšikovs, kas pret saviem adjutantiem vienmēr bija izturēti laipns un aristokrātiski vienkāršs, tik nogurdinoši samāksloti izturas pret saviem tuvākajiem palīgiem, lielu karaspēka vienību komandieriem, admiraļiem un ģenerāļiem, uzskatīdams tos vienīgi par savu asprātību un pat sarkasma izpausmes objektiem. Lai arī viņi, pec Menšikova domām, būtu ļoti slikti, bet vai viņš jel vismazākā mērā mēģināja tos padarīt labākus? Katrs liels administrators vispirms ir liels ar to, ka prot sev izvēlēties apdāvinātus palīgus. Vai Menšikovs šajā virzienā kaut ko darīja? Noteikti nē, viņš pat nemēģināja kaut ko darīt, tikai pukojās par visiem.

Bet varbūt, — Stecenko uzdeva pats sev pēdējo jautājumu, — nemaz nav vajadzīgs, lai armijas virspavēlnieks būtu dižs cilvēks? Un uz šo jautājumu noteikti atbildēja: nē, tādā izcili vēsturiskā brīdī, kad uz vienas kārts likts ir valsts gods, ir tās neaizskaramība, ir simtiem tūkstošu pilsoņu dzīvība, armijas virspavēlnieks nedrīkst nebūt dižs cilvēks! Kaut arī tauta nemaz nav piedalījusies virspavēlnieka izvēlēšanā, viņš iziet uz Vēstures skatuves kā visas tautas pārstāvis, un tāpēc viņam jābūt dižam, bet, ja tā nav, tad virspavēlnieka izvēlēšana (vai iecelšana — gluži vienalga) ir milzīga kļūda, un tautai par šo savu kļūdu vienmēr jāsamaksā ārkārtīgi dārgi.

Būdams par visgaišā kņaza adjutantu, Stecenko savu stāvokli sāka uzskatīt dažā ziņā par diezgan muļķīgu, pat apkaunojošu, jo visi viņa flotes biedri godīgi pildīja kaujas dienestu bastionos. Tiesa, bija iespējams, ka viņu, tāpat kā Vilebrantu, nosūta pie cara ar ziņojumu par kādu lielu krievu karapulku gūtu uzvaru, un tādā veidā varētu, tāpat kā Vilebrants vai Skolkovs, izpelnīties pulkveža dienesta pakāpi, taču Stecenko nebija karjerists un tik viegli iegūt dienesta pakāpes negribēja.

Stecenko zināja, ka Menšikovs visiem pēdējā laikā no Sevastopoles uz Pēterburgu sūtītajiem fliģeladjutantiem lūdz ziņot caram, ka viņš slims, ka viņam nepieciesams ilgstošs atvaļinājums, lai varētu ārstēties ar vannām un mierīgu dzīves veidu. Ne vien Stecenko, bet ari pārējie visgaišā kņaza adjutanti saprata, ka ilgi tā turpināties nevar, ka šim stāvoklim kaut kā jāizbeidzas: vai nu kņazam pilnīgi jāizveseļojas, vai arī jāaiziet atvaļinājumā, kas tik svarīgā laikā nozīmētu to pašu, ko atcelšana no virspavēlnieka amata invaliditātes pec. Rotmistrs Greigs ar savu Pēterburgas radu palīdzību jau bija sācis rūpēties, lai viņu ieceltu par lielkņaza Konstantina adjutantu, bet pārējie adjutanti tomēr gribēja palikt Sevastopolē, kur bija vairāk iespēju strauji pavirzīties pa dienesta pakāpēm uz augšu un kļūt par Menšikova pēcnieka adjutantiem.

Par to, ka visgaišais kņazs, būdams slims, vairs nespēj izpildīt savus pienākumus, lielkņazu mītnē runāja pilnīgi atklāti, un lielkņazi uz Menšikovu bija sevišķi noskaitušies par viņa lēmumu nogremdēt līnijkuģus pie ieejas Lielajā reidā.

Lielkņazi sašutuši teica:

— Ja mēs paši sāksim iznīcināt savu floti, tad ar šādu rīcību tikai liesim ūdeni uz sabiedroto dzirnavām! Viens no mums uzspiestā kara mērķiem ir Melnās jūras flotes iznīcināšana, un, lūk, nevis mūsu ienaidnieki, bet mēs paši viņiem par prieku gremdējam savu floti! Itin kā nevarētu Lielā reida kuģu ceļu vienkārši mīnēt un neķerties pie tik barbariskiem līdzekļiem kā savu kuģu gremdēšana.

Bet Stecenko zināja arī Menšikova argumentus pret mīnu nosprostojumiem, un šajos argumentos bija liela daļa patiesības.

Aizsprostu mīnas bija divējāda veida: gultnes mīnas, ko nogremdēja ar aprēķinu, lai tās sprāgtu momentā, kad tām pieskaras ienaidnieka kuģa ķīlis, un mīnas, ko ar krasta fortiem savienoja galvaniskie vadi: šo mīnu sprādzieni bija pilnīgi atkarīgi no jūrnieku modrības.

Kā viena, tā otra tipa mīnas šo īpašību dēļ Menšikovs atzina par galīgi nederīgām, uz jūrnieku modrību viņš nepaļāvās; kņazs apgalvoja, ka nogremdētās mīnas vai nu aizskalošot vētra, vai arī tās iegrimšot dūņās; pirmajā gadījumā mīnas kļūšot bīstamas pašu kuģiem, otrajā — nebūšot bīstamas pretinieka kuģiem, bet buru kuģu flote sakarā ar tvaika un skrūvju kuģu izgudrosanu esot novecojusi, un tai nekādas lielas vērtības neesot.

Lai arī cik žēl jūrniekam Stecenko bija savas Melnās jūras flotes, taču šajā strīdīgajā jautājumā viņš bija gatavs nostāties Menšikova, bet ne lielkņazu pusē; tomēr lēmums par kuģu nogremdēšanu vairāk dienu netika izpildīts, jo kuģu nogremdēšanai negribēja piekrist cara dēli. Kategorisku pavēli nogremdēt kuģus visgaišais kņazs izdeva tikai 12. februārī, pēc tam kad pienāca ziņas, ka sabiedroto uzbrukums Selengas redutei atsists. Pavēli par kuģu nogremdēšanu Osten-Sakenam un Nachimovam aizveda Stecenko, un 12. februara vakarā tika nogremdēti «Rostislavs», ko savā laikā no šā bēdīga likteņa izglāba Korņilovs, «Svjatoslavs», «Divpadsmit apustuļi» un citi kuģi, bet 13. februara rītā angļu sargkuģa «Megera» jūrnieki jau varēja vērot no ūdens paceļamies mastu galus kā barjeru, kas nosprostoja ceļu sabiedroto eskadrai.

Protams, nogremdēt pašiem savus rri!r= kuģus jūrniekiem arī šoreiz nebija vieglāk kā pirms p-.eciem mēnešiem Sevastopoles aplenkuma sākumā nogremdēt pirmos septiņus kuģus. 13. februara rītā arī Stecenko bija drūmā noskaņojumā, kad, jādams pa pilsētu, nejauši sastapa Debū.

—   Ļoti priecājos, Ipolit Matvejevič, jūs redzēdams sveiku un veselu! — kaut arī ar parastu frāzi, viņš ļoti sirsnīgi uzrunāja Debū. — Kad tad beidzot jūs paaugstinās par oficieri? Esmu galīgi nogaidījies.

—   Kāpēc velti gaidīt, būtu labāk nosūtījuši ieteikumu, — Debū atjokoja. — Redz, Borodatovs jau arī gaidīja paaugstinājumu uz Jaungadu, taču nekas neiznāca.

—   Bet ieteikumu raksti uz Pēterburgu ir nosūtīti kā par viņu, tā arī par jums. Nezinu, kāpēc jūsu paaugstināšana aizkavējusies … Varbūt ieteikumi vienkārši kaut kur iejukuši citos papīros.

—   Nezaudēsim cerības. «No cerībām smeļ jaunie spēku,» teicis kāds dzejnieks… — Debū pasmaidīja, bet smaids viņa sejā tūlīt apdzisa. — Vai jūs vēl atceraties Varju Zarubinu?

—   Nu, kā tad lai neatcerētos? Vai ar viņu kas noticis?

—   Nabadzīte saslimusi ar tifu pirmajā pārsiešanas punktā.

—  Ar tifu pirmajā pārsiešanas punktā? — Stecenko atkārtoja. — Nesaprotu, — kā viņa tur nokļuvusi?

—   Varja tur strādāja par žēlsirdīgo māsu un . . . Tagad bīstami slima. Zināms, organisms jauns, droši vien izturēs, vai ne? — Debu jautāja, raudzīdamies uz Stecenko tā, it kā viņam, virspavēlnieka adjutantam, būtu vara pār tifu.

—   Biju pārliecināts, ka Zarubini jau sen kaut kur aizbraukuši, — Stecenko teica.

—   Jau pirms aplenkuma sākuma es viņiem ieteicu to darīt, — neklausīja labam padomam, — ko lai dara! Pārāk cieši pieķērušies savai mājai … Vitja iestājās par volontieri Malachova kurgānā un ari bija ievainots; taču drīz atveseļojās, tagad atkal ir tur . .. Pie vecākiem palikusi tikai mazā Oļa.

—   Tātad Viktors Zarubins dien pie admiraļa Istomina? Lūk, kā! Nu, ko tur lai saka, — varens puisis. Bija manā rotā viens no labākajiem junkuriem, — Stecenko atzinīgi pasmaidīja. — Tas nekas, ka jauns, — tādiem jau arī jāiet karot. Bet Varja — viņai vienmēr bija tik sārti vaigi — kļuvusi par žēlsirdīgo māsu, tas gan man liels pārsteigums … Tifs viņu nenobeigs, man liekas, Varja izturēs. Tiesa, Simferopolē bija nāves gadījumi — tur nomira trīs vai četras māsas, bet tās visas bija jau sievietes cienījamos gados.

—   Jā, jā, es arī esmu pārliecināts, ka Varja atveseļosies, — pēc Stecenko pēdējiem vārdiem Debū kļuva žirgtāks. — Citādi jau tā būtu pavisam briesmīga nejēdzība!

—   E-e mīļais, briesmīgu nejēdzību mums abiem apkārt atliku likām … Nu, novēlu jums visu to labāko! Paaugstināšanu tomēr gaidiet, — ieteikums ir nosūtīts.

Stecenko, kas sēdēja zirgā, noliecās pār segliem un atvadīdamies sniedza Debū roku.

Debū arī bez Stecenko pats zināja, ka briesmīgu nejēdzību visapkārt netrūkst. Viena un turklāt pietiekami briesmīga bija gadījusies nesen.

Darba rota, pie kuras piederēja arī Debū, augu dienu pildīja bumbas kādā no ienaidnieka šāvieniem drošā alā. Pēc tam naktī bumbas krāva vezumos un veda uz bastioniem. Tā tas notika parasti, bet vajadzēja taču gadīties, ka, braucot pa Teatra laukumu, vienu no šiem vezumiem trāpīja ienaidnieka lādiņš! Šis lādiņš taču varēja sprāgt kaut kur citur, kaut vai soļus divdesmit tālāk, un neviens tam nebūtu piegriezis vērību. Bet lādiņš meklēja upurus un tos atrada. Ar tik lielu rūpību pildītās bumbas, kam rīt vajadzēja nest postu un navi ienaidnieka nometnē, eksplodēja smagajā vezumā, ko vilka četri lieli artilērijas zirgi, un eksplozija bija drausmīga. No zirgiem un cilvēkiem, kas pavadīja vezumu, atlika tikai tālu izsvaidīti apsvilušas gaļas lēveri; lielajām mājām visapkārt izgāzās logu rāmji, mazās mājeles sabruka pavisam … Sabiedroto artileristi, kas izšāva šo baigo lādiņu, protams, varēja līksmot: viņi paveica vairāk, nekā bija cerējuši …

Bet mazā Oļa Zarubina, pamodusies sava tēva mājiņā Mazajā Oficieru ielā no briesmīgā grāviena un dunoņas, kas pat zemei lika nodrebēt, nometusies ceļos pie svētbildes, lūdza dievu un gribēja, lai arī viņas kaķene lūgtu dievu kopā ar viņu. Šī kaķene bija gudra un šo to jau saprata arī ticības lietās. Kad Oļa kaķenei jautāja: «Maška, kur ir dievs?» — kaķene pacēla savas zaļās acis uz debesīm un izskatījās loti dievbijīga, bet, kad OJa tai uzsauca: «Lūdz dievu, Maška, lūdz dievu!» — kaķene atspieda pieri pret grīdu un, gari stiepdama, žēli un bēdīgi ņaudēja, varbūt pat neizturami: vismaz tā šķita Debū.

2.

Virspavēlnieks nevarēja ierasties un neieradās Selengas redutē pēc franču uzbrukuma atsišanas, toties šo reduti, kas tik labi bija pratusi aizstāvēties, apmeklēja lielkņazi.

Selengas pulkā no ierindas bija izsisti tikai piecpadsmit vīri, un arī tie izrādījās tikai ievainoti. Volinijas pulkā kritušo vien bija sešdesmit septiņi. Tie gulēja salikti rindā zemāk par reduti, un pie viņu galvām tagad dienā ar mazām, biklām, dzeltenām liesmiņām dega zemē iespraustas vaska sveces. Kritušie franči gulēja nolikti atsevišķi.

Kritušo un ap simt piecdesmit uz ātru roku pārsieto ievainoto priekšā, kuri bija palikuši ierindā, kādam vajadzēja izteikt pateicību dzīviem palikušajiem pulka karavīriem par veikto varoņdarbu, svinīgi izteikt pateicību paša ķeizara vārdā. Bet ķeizara «pārstāvis» kņazs Menšikovs to nespēja izdarīt. Vecākajam no lielkņaziem, Nikolajam, vajadzēja nokliegt:

— Valdnieka ķeizara vārdā pateicos jums, brāļi! — un noklausīties ilgi dimdošo «urā», un apsolīt visiem, kā zaldātiem, tā oficieriem, balvas, un «visžēlīgi sarunāties» ar smagi ievainotajiem.

Iznāca tā, ka vecākajam no tiem cara dēliem, kuri atradās Sevastopolē, vajadzēja stāties armijas virspavēlnieka vietā un izpildīt viņa lomu.

Bet pats virspavēlnieks, kas slēpās savā mājelē Sausajā gravā, joprojām vēl bija dzīvs, un tās pašas līksmās uzvaras dienas vakarā, izpildot viņa nežēlīgo pavēli, nogremdēja trīs jaunus līnijkuģus un divas fregates. Abi cara dēli par to tik ļoti noskaitās, ka, savas svitas un ģeneraladjutanta Filosofova atbalstīti, pieņēma patstāvīgu lēmumu: Menšikovs virspavēlnieka postenī vairs ilgāk nekādā ziņā nedrīkst palikt.

Ir milzīgi daudz veidu un paņēmienu, lai ikvienai skarbai patiesībai varētu piešķirt vairāk vai mazāk maigu formu, un dienas divas pēc sava lēmuma pieņemšanas lielkņazi pūlējās atrast šīs maigās formas. Beidzot viņi nolēma visdelikātākajos vārdos ieteikt kņazam Menšikovam pašam rakstīt vēstuli Gorčakovam un paziņot tam, ka sakarā ar viņa, Menšikova, slimību Sevastopole var nonākt kritiskā stāvoklī, turklāt ne vien Sevastopole, bet arī visa Krimas armija, ka vienīgi kņazu Gorčakovu viņš uzskata par vīru, ko var droši atstāt savā vietā, un lūdz viņu nekavējoties ierasties Krimā, lai uzņemtos armijas virspavēlniecību.

Menšikovam atlika tikai piekrist un pateikties lielkņaziem, ka tie nav aizmirsuši rūpēties par viņa veselību, kaut arī visgaišais kņazs nepiemirsa piebilst, ka «virspavēlnieku nomaiņa bez paša cara visaugstākās piekrišanas nevarot notikt».

Šo pēdējo uzdevumu uzņēmās veikt lielkņazs Nikolajs ar tēvam norakstītu vēstuli, bet Michails savā un brāļa vārdā norakstīja vēstuli Gorčakovam, kurai vajadzēja izskanēt kā kategoriskai pavēlei.

«Jums jau ir zināms,» viņš rakstīja, «ka pēdējā laikā kņaza Menšikova veselība stipri pasliktinājusies un tagad nonākusi tādā stāvoklī, ka viņš vairs nespēj ne sēsties zirgā, ne paiet un ir spiests lielāko dienas daļu pavadīt gultā; turklāt kņaza Menšikova nervi tik ļoti novājināti, ka viņam ārkārtīgi grūti izpildīt tos pienākumus, kas jāizpilda. Tāpēc, lai arī cik bēdīgi un grūti būtu tik svarīgā laikā atstāt Sevastopoli, kņazs ir nolēmis nodot ļ virspavēlniecību Sakenam, bet pats braukt ārstēties visļ pirms uz Simferopoli. Rīt jau sākas virspavēlniecības nodošana, bet parīt kņazs cer aizbraukt.

Reizē ar to tagad pašā izšķirīgākajā un kritiskākajā brīdī Krimas armija paliek bez virspavēlnieka! … Tik svarīgie un grūtie apstākļi spieda brāli un mani likt priekšā kņazam Menšikovam nekavējoties ziņot jums par savu un šejienes armijas stāvokli un ļoti lūgt jūs, vai jūs nevarētu uzskatīt par iespējamu tūdaļ ierasties Sevastopolē un pārņemt visa Krimas karaspēka virspavēlniecību … Par to, ka Sevastopole līdz šim noturējusies, mums jāpateicas jums, jo jūs visādā veidā esat tik aktivi un nerimtīgi palīdzējis kņazam Menšikovam, ka Krievija par šo jūsu cildeno rīcību jums vienmēr būs pateicīga. Bez tam jau no paša sākuma jūs tik uzmanīgi esat sekojis šejienes kampaņai, ka, atrazdami šeit priekšā labi noorganizētu štābu un labus palīgus, viegli varēsiet iepazīties ar visiem apstākļiem … Patlaban visi sabiedroto spēki tiek vērsti pret Krimu, un ne vēlāk par marta beigām vai apriļa sākumu viņi uzsāks ārkārtīgi aktivu kara darbību ar milzīgu spēku pārsvaru…

Kņazs Menšikovs, kā šķiet, jums raksta apmēram to pašu un sūta fliģeladjutantu grafu Ļevaševu pie valdnieka; arī mans brālis raksta valdniekam plašu vēstuli.

Zvēresta uzliktais pienākums, rūpes par mūsu ieroču slavu un mūsu valsts svarīga novada glābšanu pamudināja mani un brāli griezties pie jums ar tik svarīgu priekšlikumu. Mēs esam pārliecināti, ka jūs, kņaz, pilnīgi sapratīsiet Sevastopoles un Krimas armijas kritisko stāvokli un lietas labā pats izšķirsieties par došanos šurp, lai pārņemtu armijas virspavēlniecību.»

Šī vēstule tika nosūtīta 16. februārī reizē ar paša Menšikova vēstuli Gorčakovam.

«Lielkņazi,» Menšikovs rakstīja, «dabūjuši zināt, ka esmu spiests nodot komandēšanu Sakenam un ka ārsti; mani steidzina doties uz Simferopoli, lai tur ņemtu vannas, uzdeva man ziņot jums, mīļais kņaz, ka, pēc viņu; domām, jums jābrauc uz Krimu un turklāt nekavējoties,, lai pārņemtu zem savas komandas visu pussalu. Lielkņazi domā, ka šāda rīcība nebūšot pretrunā ar ķeizara gribu, un lūdz arī mani no savas puses par šiem apstākļiem ziņot viņa majestatei.

Darīdams zināmu jums visu jau izteikto, es tikai izpildu viņu augstību pavēli, bet no savas puses man jāsaka, ka jūs, ja vien izšķirsieties par šo soli, izdarīsiet tēvijai to pakalpojumu, kuru es, diemžēl, patlaban neesmu spējīgs veikt.»

Nedaudzajos un skopajos šās vēstules vārdos visgaišais kņazs bija pratis ietvert diezgan daudz dzēliguma pret savu jaunības draugu un nevarīga sašutuma pret lielkņaziem, kuri viņu, nemaz neprasīdami caram atļauju, tik nekautrīgi nobīdīja no virspavēlnieka posteņa,, ko viņš gribēja Sakenam uzticēt tikai uz zināmu laiku.

Arī kara ministram Dolgorukovam Menšikovs rakstīja ārkārtīgi neskaidrām frāzēm:

«Viņu ķeizariskās augstības — lielkņazi, redzēdami,, ka man nepieciešami no šejienes jādodas prom uz Simferopoli ārstēties no grūtas slimības, lika man priekšā ziņot kņazam Gorčakovam, ka gadījumā, ja viņš uzskatītu par iespējamu uz kādu laiku ierasties Krimā, viņa atbraukšana šeit būtu ļoti vēlama, šo domu viņu augstību vārdā es paziņoju Gorčakovam.»

Menšikovs piesardzīgi rakstīja — «uz kādu laiku ierasties Krimā» — laikā, kad jau bija pilnīgi atvaļināts no dienesta, kad savas dzīves pēdējās dienās pats Nikolajs viņu bija galīgi atcēlis no virspavēlnieka amata; laikā, kad pagaidām gan tikai troņmantnieka Aleksandra parakstītais reskripts par šo atcelšanu bija nosūtīts uz Sevastopoli, bet Gorčakovu kā vienīgo Krimas armijas virspavēlnieka amata kandidatu cars jau bija iecēlis šajā amatā un Gorčakovam vajadzēja nevis «uz kādu laiku ierasties», bet nekavējoties «braukt» uz Krimu un pārņemt armijas vadības grožus savās rokās, lai «izdarītu tēvijai pakalpojumu», ko Menšikovs «nebija spējīgs izdarīt».

Neviens nepavadīja Menšikovu, kad viņš 18. februārī aizbrauca no Sevastopoles, cerēdams, ka aizceļo tikai uz zināmu laiku, kamēr atveseļosies no savas slimības un atpūtīsies no rūpēm un nepatikšanām, ar kādām kara laikā vienmēr saistīta lielas armijas komandēšana. Kņazam līdzi brauca tikai divi no viņa adjutantiem — Stecenko un Panajevs.

Vienmēr ievērodams noteiktību un apgādājies ar bezgalīgu daudzumu ceļā nepieciešamu lietu, kas bija sabāztas vairāku mugurā uzspīlēto apģērba gabalu četrdesmit kabatās, Menšikovs, iesēdies bričkā, paskatījās pulkstenī. Pulksteņi viņam bija divi, bet abi iestiprināti vienā sudraba kārbiņā. Abi pulksteņi, protams, rādīja vienu un to pašu laiku. Piemiedzis acis, Menšikovs paskatījās uz pulksteņiem un teica Panajevam:

—   Mēs izbraucam trīsdesmit trijās minūtēs uz vieniem.

Tā bija ļoti dīvaina sagadīšanās, ka ķeizara Nikolaja «pārstāvis» uz visiem laikiem atstāja Sevastopoli tieši tajā pašā brīdī — ievērojot Pēterburgas un Sevastopoles ģeogrāfisko garuma grādu, — kurā Nikolaja dvēsele atstāja viņa iznīcīgās miesas.

Menšikovs vairākkārt atskatījās uz Sevastopoli, kamēr to varēja redzēt. Kad viņi sasniedza Belbekas ieleju, no kalniem sāka pūst salts vējš, un visgaišais kņazs, bričkā sarāvies, murmināja:

—   Paskat vien, kas par vēju! Labi, ka pavilku apakšā zaķādas kažociņu, citādi vējš mani nobeigtu! …

Nobraucis līdz Bachčisarajai, Menšikovs tur apstājās, lai atpūstos, un nakti pārgulēja kāda grieķa, atvaļināta unteroficiera, mājiņā. Otrā dienā Stecenko ar izbrīnu redzēja, ka visgaišais kņazs bija kļuvis tik možs, ka viņu vairs nevarēja lāgā pazīt. Pat viņa parasti saviebtā seja bija it kā pēkšņi atlaidusies, šķita gaišāka un jaunāka.

—  Vai mums nevajadzētu no šejienes aizbraukt uz Čufut-Kalē? — viņš īsta tūrista tonī pēkšņi teica. — Man vispār gribētos apskatīt Bachčisarajas apkārtni: tā ir valdzinoša ar savu senatnīgumu.

Zirgi jau bija aizjūgti un viss sagatavots braucienam

uz Čufut-Kalē, kad pēkšņi no Sevastopoles ieradās ģenerālis Semjakins.

— O, jau atkal tas stulbenis! — Menšikova seja aiz nepatikas saviebās gluži kā Sevastopolē, tikko viņš na gabalu ieraudzīja Semjakinu.

Semjakinam kā Krimas armijas štaba priekšniekam ar Menšikovu vajadzēja pārrunāt daudz jautājumu; Semjakins bija braucis komandējumā un pēdējās dienās ar savu priekšnieku nebija ticies; arī lietu nodošana Sakenam bija notikusi bez Semjakina piedalīšanās, un viņam tiešām bija jānoskaidro milzums neizlemtu jautājumu.

Braucienu uz Čufut-Kalē Semjakina dēļ vajadzēja atlikt, un Menšikovs ar viņu norunāja, pareizāk sakot, noklaigāja visu dienu. Viņi izšķīrās vēlu vakarā, bet otras dienas rītā Menšikovs gribēja steigšus braukt uz Simferopoli, it kā baidīdamies, ka uz Bachčisaraju var atjāt vēl kāds un galīgi sabojāt viņam garastāvokli, spiežot atkal domāt par lietām, no kurām viņš tikko bija atbrīvojies.

Taču Simferopolē Menšikovu gaidīja kaut kas daudz sliktāks nekā Sevastopoles apnikušās lietas. No Pēterburgas ieradās kurjers, kas bija sūtīts izsaukt lielkņazus sakarā ar viņu tēva grūto slimību. Cara saslimšana visiem bija tik liels pārsteigums, ka Osten-Sakens pat neuzdrošinājās lielkņaziem satraucošo vēsti stāstīt: viņiem pateica, ka smagi saslimusi ķeizariene, un lielkņazi steidzīgi aizceļoja uz Pēterburgu. Braukdami caur Simferopoli, viņi pacentās nesastapties ar Menšikovu, ko pārņēma dziļa grūtsirdība, jo viņš ik brīdi no Pēterburgas gaidīja vēl sliktākas vēstis. Taču šīs vēstis pienāca no Sevastopoles, no Osten-Sakena. Barons ziņoja par'to, ko viņam bija pavēstījis sabiedroto parlamentars, — par Nikolaja nāvi. Tajā pašā dienā pienāca arī Aleksandra parakstītais reskripts par Menšikova atbrīvošanu no virspavēlnieka amata.

Šos divus reizē saņemtos triecienus visgaišais kņazs neizturēja: viņš nolikās gultā, un viņu kratīja drudzis. Ar Krimu nu viņam viss bija beidzies, bet saņemt no jaunā cara rokām kādu augstu amatu Menšikovs necerēja, nākotnē atlika vienīgi dzīve lauku vientulībā, garlaicībā, klusumā un … negods. Sevastopole neizlabojami bija sabojājusi viņa lielisko dienesta gaitu sarakstu.

Taču uz troņmantnieka parakstīto reskriptu katrā ziņā vajadzēja rakstīt atbildi tam pašam troņmantniekam, jo vairāk tāpēc, ka ziņas par Nikolaja nāvi no Pēterburgas vēl nebija pienākušas. Un Menšikovs rakstīja atbildi.

Tā bija veca galminieka diplomātā atbilde tiem, kam viņš visu mūžu uzticīgi kalpojis un kas viņu aizvainojuši tik stipri, ka, nespēdams vairs klusēt, aizvainotais tomēr cenšas savas domas izteikt tādā formā, lai tās vairāk atgādinātu pateicību un uzticību līdz pēdējam elpas vilcienam.

Menšikova saņemto reskriptu bija rakstījis Aleksandrs sava slimā tēva vārdā. JReskriptā diezgan asā formā bija atgādināts ir neveiksmīgais uzbrukums Eipatorijai, ir paša kņaza nogremdētā flote, ir viskategoriskākajos izteicienos doti norādījumi, kas jādara turpmāk, aizstāvot Sevastopoli.

Taču tas viss bija tikai it kā ievads reskripta galvenajai daļai, kas skanēja tā:

«Tāpēc valdnieks man uzdod rakstīt jums kā savam vecam, centīgam un uzticamam līdzdarbiniekam un atklāti jums teikt, mīļais kņaz, ka valdnieks, vienmēr pilnīgi atzīdams jūsu pūles, ar sāpēm sirdī dabūjis zināt par jūsu pašreizējo slimību un gribēdams jums sagādāt iespēju uzlabot un nostiprināt dienestā iedragāto veselību, visžēlīgi jūs atbrīvo no Krimas armijas virspavēlnieka pienākumiem un nodod šās armijas vadību ģeneraladjutantam kņazam Gorčakovam …»

Vairs tikai vajadzēja šo rūgto pilulu mazliet apzeltīt, un tāpēc reskripts nobeidzās ar šādiem vārdiem:

«Turklāt valdnieks man uzdod, mīļais kņaz, sirsnīgi apskaut viņa veco draugu Menšikovu un no visas sirds pateikties viņam par vienmēr centīgo dienestu un par maniem brāļiem izrādīto gādību.»

Savu atbildi Menšikovs iesāka, rakstīdams par to, ka armijas komandēšanu viņš nodevis jau pirms reskripta saņemšanas un reskriptu saņēmis, atrazdamies jau Simferopolē, likdams ar to saprast, ka pats ļoti vēlējies panākt atbrīvošanu no dienesta. Taču turpat viņš piebilda: «Es neprotu izteikt jūsu augstībai, cik dziļi izjūtu un augsti vērtēju to glaimojošo uzmanību, kāda man pie tam parādīta.»

Tālāk Menšikovs apsolīja, sastopoties ar Gorčakovu, pastāstīt tam visu, kas viņam zināms, bet tūdaļ ar lielu dzēlīgumu piebilda:

«Sniedzot jūsu augstībai par to vispadevīgāko ziņojumu, lai būtu man atļauts vērst jūsu uzmanību uz — iedrošinos tā izsacīties — svarīgu nepieciešamību dot manam pēcniekam atļauju pārvietot karapulkus pēc viņa paša uz vietas pieņemtiem lēmumiem tajā laikā, kad viņam vajadzēs manevrēt no pussalas viena gala uz otru un pārvērst par uzbrūkošajām kolonām tās karaspēka vienības, kas atradīsies viņam tuvāk pa rokai, lai stratēģisku apsvērumu dēļ tās sūtītu no turkiem pret sardiniešiem vai frančiem, vai angļiem, vai arī atpakaļ, vadoties pēc tā, kur un kā būs vajadzīgs.

Par tādiem pārsviežamiem spēkiem varētu būt 6. korpusa pulki un 8. divizija. Pilnvarot manu pēcnieku savlaicīgi un pēc saviem ieskatiem rīkoties ar 8. diviziju ir nepieciešams tāpēc, ka viņu ķeizariskajām augstībām, valdniekiem lielkņaziem, starp citiem man dotajiem visaugstākajiem norādījumiem labpatika man tāpat valdnieka vārdā paziņot aizliegumu pievilkt tuvāk 8. diviziju. Galējas nepieciešamības gadījumā man bija atļauts pievilkt tikai vienu brigādi, bet tad arī ne tuvāk par Simferopoles līniju.»

Tādējādi savā atbildē troņmantniekam, kaut arī tas februara beigās jau bija ķeizars, Menšikovs jel ar piesardzīgiem mājieniem centās vēstures priekšā novelt uz pašu caru Nikolaju vainu par savām neveiksmēm Krimā, ko viņš uzskatīja par arēnu, kur drīz vien sāksies krievu un interventu armiju manevru karš.

Menšikovs nerakstīja ne vārda, ko viņš domā par Sevastopoles likteni, bet cerēja, ka Aleksandrs pratīs lasīt starp rindām un no viņa vēstules sapratīs, ka nosargāt Sevastopoli nav nekādu cerību.

4.

— Kā liekas, tagad esmu jau izdarījis visu, ko man vēl vajadzēja darīt, — brokastis ēdot, Menšikovs teica saviem adjutantiem, pēc tam kad vēstule troņmantniekam bija nosūtīta. — Tagad man vairs tikai jāsatiekas ar "kņazu Gorčakovu, bet to vislabāk izdarīt ceļā, varbūt, piemēram, Perekopā, bet tikai ne šeit… Šeit ļoti nemieTīgi. No šejienes es domāju aizbraukt jau šodien.

—  Jūsu gaišība, piedodiet, bet man šķiet, ka vienu darbu jūs vēl neesat izdarījis … Varbūt šis darbs jau ir izdarīts, bet es tikai to nezinu, — mazliet pasmaidīdams, bet nopietnā balsī Stecenko teica.

—   Kas tad īsti vēl man būtu jādara? Ko tu īsti gribi teikt? — Menšikovs pacēla nogurušās acis uz Stecenko.

—  Man liekas, — bet varbūt es maldos un tādā gadījumā lūdzu piedošanu, — man liekas, jūs neesat atvadījies no armijas un flotes.

—   Tev taisnība, — tas jādara tagad pat, kamēr vēl esmu virspavēlnieks, — Menšikovs atbildēja. — Pēc sastapšanās ar Gorčakovu jau laikam būs par vēlu… Jā, tad jau būs par vēlu, bet tagad vēl pagaidām par agru. .Redz, kāds dīvains stāvoklis!

Kņazs mēģināja pasmaidīt, taču smaida vietā viņa seja savilkās ilgā grimasē; ticis ar to galā, viņš piebilda:

—   No Perekopa varēs nosūtīt pavēli armijai. Bet tagad ir jautājums, cik zirgu vajadzēs jūgt manā bričkā, lai varētu nokļūt līdz Perekopam. Esmu dzirdējis, ka uz turieni esot ļoti slikts ceļš.

Menšikova bričkā iejūdza sešus zirgus, bet tarantasā, kurā brauca viņa kambarsulainis un veda kņaza bagažu, — četrus. Vairāki visgaišā kņaza konvoja jātnieki pavadīja ekipāžās. Atkal sākās ceļš.

Izbraucot no Simferopoles, Menšikovs lūdza savus adjutantus uzmanīgi raudzīties uz abām pusēm, lai nepalaistu garām Pēterburgas kurjeru, jo arī izbraukšanas dienā — 26. februārī — Tauridas gubernators Adlerbergs joprojām vēl nebija saņēmis ziņas par cara Nikolaja nāvi.

Šo kurjeru viņi arī sastapa kādā pasta stacijā jau tālu aiz Simferopoles: tas bija ģeneraladjutants kņazs Paskevičs, feldmaršala Paskeviča dēls. Viņš brauca uz Sevastopoli, lai liktu karaspēkam nodot uzticības zvērestu jaunajam ķeizaram.

Paskevičs veda depešas arī Menšikovam un vēl divus Aleksandra II reskriptus. Pirmajā starp citu bija teikts:

«Atbrīvodams dienestā sabojātās veselības uzlabošanai no visiem jūsu ieņemamiem amatiem, atstāju jūs par savu ģeneraladjutantu, un priecāšos jūs redzēt savā tuvumā. Bet, ja jūs uzskatīsiet par labāku palikt Sevastopolē, tad es jums šajā ziņā šķēršļus necelšu.»

No šās frāzes Menšikovam uzreiz sametās acu priekšā tumšs — ne tāpēc, protams, ka šī frāze bija uzrakstīta neveikli. Lieta tā, ka visgaišais kņazs, lai arī bija iecelts vispirms par Krimas armijas komandieri un pēc tam par virspavēlnieku, tomēr netika atbrīvots no agrāk ieņemtajiem — Somijas ģenerālgubernatora un galvenā jūras štaba priekšnieka — amatiem, bez tam viņš vēl bija Valsts padomes loceklis. Pirmais no Paskeviča saņemtais reskripts Menšikovu atbrīvoja no visiem amatiem. Otrais, dienu vēlāk izdotais reskripts bija mazliet žēlīgāks: tiesības piedalīties Valsts padomes sēdēs kņazam netika atņemtas.

—   Nu, tagad ir cauri, — atvadījies no Paskeviča,, Menšikovs teica saviem adjutantiem. — Tagad esmu tikai Valsts padomes loceklis un vairāk nekas… Man vairs nav tiesību turēt adjutantus. Tagad man atliek iekārtot vienīgi jūs, pārējie, kā liekas, jau būs paši iekārtojušies agrāk. Padomājiet, — un, ja es jūsu labā vēl varēšu ko darīt, tad izdarīšu.

Kad Stecenko, kņazam atbildēdams, izteica vēlēšanos doties uz bastioniem, Menšikovs par tādu neapdomību bija ļoti pārsteigts.

—   Ko tu saki! Es tev iedošu pašu labāko rekomendāciju, un tu vari pāriet pie kņaza Gorčakova par adjutantu! Bet bastionos — kādas tur iespējas pavirzīties pa dienesta pakāpēm uz augšu? … Turklāt bastionos art bīstami … Nē, par to tu labi padomā un pasaki man savu lēmumu, kad būsim aizbraukuši līdz NikolajevaL

Panajevs jau pašā sākumā pateica, ka ļoti gribētu palikt pie visgaišā kņaza, kaut arī ne viņa adjutanta amatā. Tāda pieķeršanās, kas šķita pilnīgi nesavtīga, manāmi aizkustināja veco vīru, bet ne Stecenko; viņš. cieši nolēma atgriezties ierindas dienestā.

Līdz Nikolajevai vēl bija tālu; arī līdz Perekopam bija labs gabals: no Simferopoles līdz Perekopam rēķināja ap divi simti verstu. Ceļš izrādījās ārkārtīgi slikts* un tikai tagad, kad pa to vajadzēja braukt pašam Menšikovam, viņš redzēja, kāds šis ceļš ir.

īstenībā nekāda ceļa vispār nebija, — stepē pletās.

muklājs, pa kuru uz visām pusēm virzījās vezumu rindas, meklējot stingrāku pamatu, bet tās bija pilnīgi veltīgas pūles: pamats visur bija vienāds — zirgu kājas iegrima dubļos līdz ceļiem, ratu pakaļējie riteņi līdz rumbām. Kad dubļi bija šķidrāki, vezumi pa tiem vilkās kā >pa purvu, ar lielām grūtībām, bet tomēr kaut kā virzījās uz priekšu. Bet tagad, pēc dažām sausām dienām,, dubļi bija kļuvuši lipīgāki un pa tiem vairs nebija iespējams pabraukt. Šķita, ka dubļi ņirgājas par visām zirgu un cilvēku pūlēm. Sulīgi un skaļi žļurkstēdami, tie iesūca, ievilka savā masā pajūgus un kājas. Ja Menšikova ekipāžās sešjūgs un aiz tā tarantasa četrjūgs tikko vilkās soļos uz priekšu, tad sastaptās vezumu karavanas stāvēja uz vietas. No karavanu ratiem izjūdza zirgus un veda prom uz tuvākajām stacijām, pametot kravu, kovajadzēja nogādāt uz Sevastopoli armijas vajadzībām.

Pirmajās stundās, braucot pa šo ceļu, visgaišais kņazs interesējās, kādas kravas pamestas bez uzraudzības neizbraucamajā stepē, un bēdīgi kratīja galvu, uzzinājis, ka viss, ko vezumu karavanas veda, ārkārtīgi nepieciešams krievu armijai, ka armija šos vezumus gaidīdama nevar sagaidīt, bet tie stāv pamesti, tos iesūkusi piektā stichija — ceturtais turku sabiedrotais, bet Krievijas dabā nav tādu spēku, kas varētu palīdzēt nelaimīgajiem Sevastopoles aizstāvjiem.

Pret vakaru visi bija galīgi noguruši: ir zirgi, ir kučieri, ir konvoja kazaki, ir adjutanti, ir kambarsulainis Razuvajevs, bet par visiem vairāk, protams, pats Menšikovs.

Nakti pārgulēt viņi apstājās Aibaru stacijā. Taču pats grūtākais ceļa posms vēl bija priekšā tieši pie Perekopa zemes šauruma, kas ar savu nepieejamību sāka likties kā apburts.

Tur Sivaša tuvumā mālaini sāļo zemi klāja tik ķepīgi dubļi, ka ekipāžu riteņi pilnīgi aplipa ar dubļiem un nevarēja vairs griezties. Kazaki ar saviem kinžaliem pūlējās šos dubļus notīrīt no riteņiem, taču nebija saredzams gals ne staignājam, ne veltīgajai spēku izšķiešanai. Zirgi apstājās un nokāra galvas; no viņiem kūpēja tvaiks kā no katliem rotas virtuvē.. Atlika vienīgi zirgus izjūgt, kā to jau bija izdarījuši vezumnieki, jo visapkārt rēgojās gaisā izslietas pamesto ratu ilksis.

— Labi, izjūgsim, bet ko lai dara tālāk? — Menšikovs jautāja pieredzējušiem cilvēkiem, kas bija devuši padomu zirgus izjūgt.

—• Redz, tālāk jātnieki varbūt aizkulsies līdz Perekopam, — viņam atbildēja, — tur sāls resorā, bet varbūt arī pasta stacijā būs vērši… Tad redz, ja atvestu kādus pārdesmit pārus vēršu un iejūgtu kā bričkā, tā tarantasā, tad gan varbūt kaut kā aizvilktu.

Vajadzēja sūtīt kazakus pēc vēršiem. Stecenko aizjāja līdzi kazakiem. Menšikovs palika bričkā, jo izkāpt no tās, lai acumirklī iegrimtu līdz ceļgaliem dubļos, viņam, kas pagaidām vēl bija Krimas armijas virspavēlnieks, negribējās.

Bija diena. Stundas gāja. Visapkārt kā milzīgs tirgus laukums pletās ar ratu riteņiem izvagotā, drūmā stepe, visur rēgojās dubļos iestiguši vezumi. Menšikovam atlika vienīgi domāt — par tagadni, par nākotni, par pagātni …

Vienā no saņemtajiem reskriptiem bija rakstīts par viņa dēlu Vladimiru: «Saņēmis ziņas par jūsu dēla slimību, kas cēlusies no spēcīgas kontūzijas, viņa augstība atjauj jūsu dēlam atgriezties Pēterburgā un reizē ar to viņu paaugstina par ģeneraladjutantu.»

Taču jau pirms šā reskripta saņemšanas Menšikovs pats savu dēlu bija nosūtījis uz Pēterburgu it kā ar ziņojumu par Selengas redutes izbūvēšanu Sapunkalna nogāzē, tomēr galvenais dēla aizsūtīšanas iemesls bija tas, ka Vladimirs pastāvīgi centās grozīties pa lielkņazu mītni, it kā nemaz negribēdams saprast, ka tur neviens uz viņa tēvu netur labu prātu. Inkermanas kaujā dabūtā kontūzija bija ļoti viegla un noderēja vienīgi par iemeslu dēla aizsūtīšanai no Sevastopoles. Daudz smagāka bija tā «kontūzija», ko Menšikova dēls bija dabūjis bērnībā un jaunības gados.

Būdams viens no visizglītotākajiem sava laika cilvēkiem, Menšikovs ar dēla audzināšanu pats nemaz nenodarbojās, un Vladimirs tik kļūdaini rakstīja krievu valodā, ka tēvam vajadzēja sarkt, un tik ļoti neieredzēja grāmatas, ka visgaišais kņazs baidījās dēlam testamentā novēlēt savu milzīgo un ļoti vērtīgo bibliotēku, no kuras pats kņazs ar lielu uzmanību bija izlasījis katru grāmatu un uzrakstījis daudz piezīmju uz grāmatu lappušu malām.

Un tomēr Vladimirs Menšikovs bija viņa dēls. Kā tas varēja gadīties, ka tieši viņam bija izaudzis tāds dēls? … Kādreiz pirms ļoti ilga laika, kad kņazs vēl pats bija jauns, tēvs viņam, lieliskam preobraženskietim, atrakstīja, ka sameklējis viņam līgavu, un aicināja atbraukt līgavu apraudzīt. Toreiz viņš nebrauca, bet tēvam aizrakstīja:

Viņa līgava, grāfiene Protasova, arī izrādījās kaza ar zelta ragiem — tai piederēja septiņi tūkstoši dzimtcilvēku un veselas kaudzes briljantu. Protasova bija ārkārtīgi neglīta sieviete, resna, sarkanu seju, muļķīga, tikko prata rakstīt, bija lasījusi vienīgi svēto dzīves aprakstus un svinamo dienu sarakstus. Viņa pastāvīgi braukāja pa klosteriem, sarunājās tikai ar dievlūdzējām un mūkiem, pulcināja savā mājā plānprātiņus un svētceļotājus.

Un tomēr viņš, kas bija iepazinies ar visu astoņpadsmitā gadsimta filozofiju, šo sievieti apprecēja. Kas gan viņiem abiem varēja būt kopējs? Protams, nekas. Viņš bija skaistulis ar vissmalkākajām manierēm; bet viņa, ierazdamās kopā ar vīru augstākās sabiedrības ballēs, kļuva par neslēpta izsmiekla objektu. Viņa centās izgreznoties pēc iespējas krāšņāk, bet ar visu to kļuva vēl smieklīgāka. Mādams uz sievas pusi ar galvu, pats kņazs, viņas vīrs, zobojās: «Vai nav tiesa, es izskatos pēc piligrima, kas ar savu kamieli dodas svētceļojumā uz Meku!» Reiz viņš sievai bija ieteicis ierasties kādā masku ballē Orleanas jaunavas tērpā. Viņai pat prātā neienāca, ka šajā padomā slēpjas izsmiekls. Zannas d'Arkas kostims tika pasūtīts, un Menšikova sieva, ierazdamās ballē, ģērbusies Zannas d'Arkas tērpā, sacēla tādu smieklu vētru, ka bija spiesta braukt uz māju.

Turklāt šī sieviete bija neprātīgi greizsirdīga uz augstākās sabiedrības dāmām, būdama pārliecināta, ka vīram ar tām sakari, bet, lai saistītu viņu pie sevis, meklēja palīdzību pie burvēm, bāza slepeni kņaza parādes mundiera kabatās apvārdotas saknītes, kas, izvelkot mutautiņu, reizēm izbira visnepiemērotākajās vietās.

Menšikovu viņam tā dzemdēja, — tas bija Vladimirs, tagadējais ģeneraladjutants; bez tam viņa vēl kņazam dzemdēja meitu, kas tagad jau bija apprecējusies ar Vladkovski; bet Menšikovs atrāvās no sievas arvien vairāk un vairāk, vispirms* apmezdamies uz dzīvi atsevišķā mājā, ko ar sievas māju savienoja gaitenis, pēc tam pavēlēja arī gaiteni aizmūrēt, lai pat gadījuma pēc nebūtu ar sievu jāsatiekas.

Kopš tā laika Menšikovs ar sievu vairs nesatikās. Viņš galmā taisīja spožu karjeru, brauca ar caru vienā karietē; viņa atkal sāka braukāt pa klosteriem un pieņemt savā mājā plānprātiņus un svētceļotājus. Noņemties ar bērnu audzināšanu kņazam nebija laika, un tolaiku augstmaņi ar bērnu audzināšanu vispār nenodarbojās, atstādami šīs garlaicīgās rūpes algotiem ārzemniekiem — mājskolotājiem un guvernantēm. Tāds mājskolotājs Menšikova dēlam bija monsieur Voisons.

Kad dēlam bija pilni sešpadsmit gadi un viņu vajadzēja nodot Pažu korpusā, tēvam ienāca prātā dēlu pašam noeksaminēt, un viņš izbijās par dēla stulbumu. Dēls ne vien nezināja, kas bijis Jūlijs Cezars un kā sauc Zviedrijas galvaspilsētu, — dēls neprata pat saskaitīšanu, nemācēja diktātā pareizi uzrakstīt gandrīz neviena krievu vārda, bet, lasot krievu grāmatu, stomījās gandrīz pie katra vārda, tik neganti izkropļoja vārdus, ka vajadzēja šo pārbaudi pārtraukt, izraujot dēlam grāmatu no rokām … Toties dēlam bija pātagu un iemauktu kolekcija un pat mīļākā, ko viņš uzturēja.

Menšikovs par lielu naudu dēlam sameklēja skolotāju no Pažu korpusa mācības spēku vidus, un Vladimiru beidzot uzņēma korpusā. Taču gadu vēlāk izglītības trūkuma pēc viņam no korpusa vajadzēja izstāties. Menšikovam izdevās dēlu iekārtot artilērijā un no turienes pārvest uz leibhuzaru pulku … Jaunais Menšikovs tā arī palika galīgs stulbenis, un dienesta pakāpēs viņu paaugstināja vienīgi tēva nopelnu un stāvokļa pēc.

Labāka nebija arī kņaza meita. Tā viņu bombardēja ar lamu pilnām vēstulēm, prasīdama naudu, naudu, naudu. Šīs franču valodā rakstītās vēstules bija īsti analfabetisma kalngali, bet rakstīt krievu valodā Menšikova meita nemaz neprata. Par parādiem viņu vairāk reižu gandrīz ietupināja cietumā, un kņazam, glābjoties no skandala, vajadzēja maksāt milzīgos meitas ietaisītos parādus. Viņš meitu sauca par savu Lukreciju Bordžiju

Tagad, kļuvis vecs, nežēlīgā likteņa vajātais Menšikovs saprata, ka viņam nav arī ģimenes, ka viņš ir vientuļš un ka tā ir atmaksa par jaunības vieglprātību. Menšikova dēlam, kas viņam vienmēr stāvēja priekšā kā dzīvs pārmetums, turklāt nebija arī bērnu, un kņazam mazdēla Menšikova vairs nevarēja būt: Menšikovu cilts iznīka viņa acu priekšā …

Tieši te, Perekopa muklājā, kņazam par nepiedodamu nolaidību sāka likties, ka viņš līdz šim nebija papūlējies uzmeklēt to vietu Berezovā, kur bija apglabāts Menšikovu cilts dibinātājs, Pētera līdzgaitnieks Aleksandrs Daņilovičs [34]. Par kņaza vēcteva māti, Aleksandra iDaņiloviča sievu Oarju Michailovnu, bija saglabājies nostāsts, ka pa ceļam uz Sibiriju viņa no raudāšanas zaudējusi acu gaismu un beidzot, nometināšanas vietu nesasniegusi, Verchņij Uslona ciemā nomirusi. Pats savām rokām Aleksandrs Daņilovičs turpat viņai izracis kapu, pats iztaisījis zārku, pats nolasījis dvēseles aizlūgumu, pats ielaidis zārku kapā un to aizbēris ar sasalušu zemi, bet uz kapa nolicis akmeni ar uzrakstu, ko arī iekalis pats.

Tieši tagad Menšikovam likās, ka viņam katrā ziņā uz vectēva tēva un vectēva mātes kapiem jāuzceļ skaistas kapelas.

Dubļos iestigusi brička tā nostāvēja līdz vakaram, kad beidzot no Perekopa puses parādījās vesels ganāmpulks vēršu. Pagāja vairāk par stundu, kamēr vēršus iejūdza bričkā — piecus pārus. Krēsla sabiezēja. Flegmātiskie vērši tikko cilāja kājas, jo tikai ar pūlēm spēja tās izvilkt no dubļiem. Taču brička, dzinēju ukraiņu klaigām skanot, tomēr virzījās kaut kur tumsā uz priekšu.

Varēja cerēt, ka no rīta, bet ja ne no rīta, tad ap nākošās dienas pusdienas laiku apburtais Perekopa zemes šaurums būs sasniegts. Menšikovs aizvēra acis un, būdams noguris, cieši aizmiga.

5.

Perekopā Menšikovs apmetās pie sāls resora pristava. Kņazs atpūtās piecas dienas, cerēdams Perekopā sagaidīt Gorčakovu un nodot tam savu posteni. Pa atpūtas laiku Menšikovs uzrakstīja arī atbildes vēstuli jaunajam caram uz viņa diviem reskriptiem, ko bija saņēmis no Paskeviča, un savu pēdējo «Virspavēlnieka pavēli armijai un flotei Krimā».

Pavēle beidzās ar šādiem vārdiem:

«Biedri! … Smagu slimību pēc šķiroties no jums, man atliek tikai sirsnīgi pateikties visiem un katram no maniem sauszemes un jūras spēku cīņu biedriem, sākot ar ģenerāļiem un beidzot ar ierindniekiem, par vairākkārt man sagādāto laimi izteikt viņiem cara «pateicību», un, nepieciešamības spiestam, pametot varonīgā karaspēka rindas, mani mierina pārliecība, ka agrāk jau cara pateicības apveltītais karaspēks arī uz priekšu izpelnīsies monarcha labvēlību un iepriecinās mūsu caru, sekmīgi aizstāvēdams pareizticību.

Biedri! Ardievu! Lai tas kungs ir ar jums!»

Šajā Menšikova pēdējā pavēlē bija kaut kas kopējs ar Sent-Arno pēdējo pavēli, nemaz jau nerunājot par dažu frāžu francisko konstrukciju. Kā franču, tā krievu armijas virspavēlnieks atstāja -savu armiju, «smagu slimību» spiesti. Trešais no virspavēlniekiem, kuri bija sākuši karu Krimā, Raglans, gaidīja savu kārtu.

Lai gan Menšikovs šo pavēli nosūtīja uz Sevastopoli, viņš vēl nebija nodevis savu amatu, un tāpēc viņam gribot negribot vajadzēja pieņemt Perekopam cauri ejošo karaspēka vienību komandierus un dot tiem norādījumus un instrukcijas. Beidzot tas viss kņazam apnika, un viņš nolēma braukt Gorčakovam pretī, aprēķinājis, ka ar Gorčakovu, kas brauca no Kišiņevas, varētu sastapties Jaunkrievijas novada guberņas pilsētā Chersonā, kur, neviena netraucēts, varēs jaunajam virspavēlniekam pateikt visu, kas būs nepieciešams.

No Perekopa līdz Chersonai pa pasta traktu ir deviņdesmit verstu, bet ceļš bija nesalīdzināmi labāks nekā Krimā un zirgi daudz mazāk nomocīti. Zirgus mainīja katrā stacijā, tie skrēja raiti, un, izbraucis no Perekopa agrā rītā, Menšikovs pulksten divos dienā jau sasniedza Aļešku pilsētiņu pie Dņepras. Pār Dņepru, kas tur bija ļoti plata un pilnīgi brīva no ledus, varēja redzēt Chersonu.

Visgaišā kņaza aprēķins izrādījās pareizs: Gorčakovs jau atradās Chersonā, un Menšikovs nosūtīja pie viņa Stecenko ar vēstuli, lūgdams, lai Gorčakovs Chersonā gaida savu jaunības draugu, kas gatavojās braukt pāri Dņeprai. Taču Stecenko kopā ar vienu no Gorčakova adjutantiem ļoti drīz atgriezās: jaunais virspavēlnieks lūdza savu jaunības draugu nesteigties uz Chersonu, jo viņš pats steidzoties pie Menšikova uz Aļeškiem.

Menšikovs mazliet pabrīnījās par tik lielu centību, tomēr palika gaidot Gorčakovu Aļeškos, mazā un dubļainā pilsētiņā, kas atradās Dņepras lēzenajā krastā, bet Chersonā bija kalnainajā krastā.

Aļešku pusē gar Dņepru stiepās bezgalīgi, ar rūsganiem meldriem aizauguši klāņi, un vajadzēja uzmeklēt krastā sevišķi augstu vietu, lai varētu saskatīt laivu, kurā pāri upei sava štaba pavadībā brauca Gorčakovs. Laiva tuvojās lēni, beidzot apstāj-ās pie krasta, un jaunais virspavēlnieks, tikko izkāpis no tās, jauneklīgā straujumā metās vecā virspavēlnieka apskāvienos.

Varētu sagaidīt, ka jaunības draugs pārmetīs Menšikovam, ka tas, nelaikā saslimdams, uzvēlis uz viņa šaurajiem pleciem pilnīgi nepiemērotu slogu, zem kura viņam vajadzēs saliekties, ja arī ne tūlīt sabrukt. Taču ne vien Gorčakova vārdos, bet arī acīs nepavīdēja ne mazākais pārmetuma mājiens: no galvas līdz kājām, — kas, starp citu, nebija īsākas kā visgaišajam kņazam, — Gorčakovs bija gluži kā noreibis aiz prieka, ka brauc glābt Sevastopoli, Krimu un visu Krieviju. Turpat viņš stādīja priekšā Menšikovam sava štaba priekšnieku ģeneraladjutantu Kocebū, artilērijas priekšnieku ģenerāli Seržputovski un citus. Gorčakova svita bija liela, un visi tās locekļi, dzīvodami Kišiņevā bez darba, bija uzkrājuši daudz kūsājošas enerģijas. Tāda, pagaidām vēl apslēpta, bet ik brīdi neatturami izlauzties gatava enerģija mēdz būt labi barotiem un stallī ilgi stāvējušiem zirgiem, tāpēc ne vien pašam Menšikovam, bet arī Stecenko pēc Sevastopoles smagajiem un bēdīgajiem iespaidiem likās dīvaini, šādu enerģijas brāzmainību redzot kaut pa gabalu. Visi Gorčakova svitas locekļi raudamies rāvās uz cīņu tāpat kā pats Gorčakovs, kas aiz tuvredzības tālāk par desmit soļiem nevarēja nekā saskatīt un aiz kurluma nekā sadzirdēt, ko runāja no viņa tālāk par pieciem metriem. Stecenko atcerējās, kur un kad bija redzējis tādu pašu lielisku virsnieku pūli, kuri bez mitas trieca jokus un aizrautīgi smējās skaļiem, nepiespiestiem smiekliem: tāds pūlis bija Menšikova štaba mītnē pirms Almas kaujas.

Pēc ārējā izskata vienkāršā mājā Dņepras krastā, kur Menšikovs bija apmeties, notika Krimas armijas virspavēlnieku maiņa — vecais virspavēlnieks nodeva savu posteni jaunajam virspavēlniekam, taču šajā procedūrā visgaišo kņazu ļoti pārsteidza viņa jaunības draugs. Ja arī Gorčakovs uz kādu brītiņu apsēdās, klausīdamies Menšikova monotonajos un klusā balsī teiktajos, bet satura bagātajos vārdos, tad vienīgi tāpēc, lai tūdaļ atkal lēktu kājās un, brillēm zibot, sāktu skraidīt pa istabu; tajā pašā laikā viņš grauza piparkūkas, kas tam jau iepriekš bija noliktas trijās vietās: uz galda, uz etaieres un uz palodzes.

Menšikovam likās, ka tās ir visparastākās medus piparkūkas, kuras grūti daudz apēst. Taču Gorčakovs piparkūkas iznīcināja citu pēc citas pasakainā daudzumā. Viņš grauza ātri, kā grauž kazas, un Menšikovs sāka šaubīties, vai tikai Gorčakovs, papēžiem klaudzot un piešiem šķindot, skraidīdams ar garajām kājām pa istabu, vispār dzird viņa vārdus. Visgaišais kņazs zināja, ka kurlie vairāk klausās ar atvērtu muti nekā ar ausīm, taču Gorčakova mute bija cieši pieblīvēta ar piparkūkām.

Bet viss tas, ko viņš varēja pastāstīt jaunajam virspavēlniekam par Sevastopoles un Krimas aizstāvēšanu, tagad, raugoties no liela attāluma, Menšikovam likās ļoti skaidrs un svarīgs. Krievu un sabiedroto karapulku dislokācijā, Krimas armijas apgāde ar municiju, pārtiku, teltīm, puskažociņiem, kurus tikai tagad, februārī, kad ziema jau gāja uz beigām, sāka pievest Sevastopolē lielām partijām — ārstiem, un hospitāļu piederumiem, me

dikamentiem un pajūgiem ievainoto un saslimušo pārvešanai uz aizmuguri, — par visu to kņazs sīki un pamatīgi stāstīja, balsi nepaceldams, bet redzēja, ka tas viss Gorčakovu it kā nemaz neinteresē, nav tam vajadzīgs.

Visgaišais kņazs sāka runāt par jauno aizsardzības operāciju etapu, par kontraprošu sistēmu, no kuriem Selengas pulka redute bija ne vien izbūvēta ienaidnieka acu priekšā, bet volinieši to arī bija spīdoši aizstāvējuši naktī no 11. uz 12. februāri.

Gorčakovs nosēdās pretī Menšikovam un, kā likās, sāka klausīties uzmanīgāk, taču nemitējās ātri ātri grauzt piparkūkas gluži kā kaza. Gorčakova galva bija iegarena un šaura, bet seja vēl plakanāka nekā viņa brālim, 6. korpusa komandierim.

Saslavējis ģenerāli Chruščovu un pulkvedi Sabašinski, Menšikovs sāka runāt par otras — Volinijas pulka redutes būvi, kuras pamatdarbi tikuši nobeigti tieši tajā dienā, kad viņš izbraucis no Sevastopoles, taču Gorčakovs atkal uzlēca kājās un, papēžiem klaudzot un piešiem šķindot, sāka skraidīt pa istabu.

Šāda jaunā virspavēlnieka izturēšanās Menšikovu padarīja domīgu. Kņazs apklusa. Neizpratnē raudzīdamies uz savu jaunības draugu, viņš pūlējās izprast, vai Gorčakova garajā un šaurajā galvā viss ir kārtībā.

—■ Ak mans dievs, Aleksandr Sergejevič! — pamanījis Menšikova vērīgo skatienu, Gorčakovs falsetā iesaucās. — Viss tas jau ir lieliski, ko jūs man stāstāt, un visam tam, vēl dzīvodams Kišiņevā, esmu sekojis ar neatslābstošu interesi, jā, ar neatslābstošu interesi! … Bet man tur, dzīvojot brīvā, ir izstrādāts savs kara plāns, brīnišķīgs plāns, ticiet, mans draugs! Vienkāršs un brīnišķīgs! … Lūk, kāds tas ir, lai nebūtu izskaidrošanai jātērē lieki vārdi…

Gorčakovs no mundiera sānu kabatas izvilka astoņās daļās salocītu papīru, kas izrādījās par plānu, pareizāk sakot, par Sevastopoles un pilsētas tuvākās apkārtnes karti. Uz šās kartes ar lauzītā līnijā izvietotiem melniem trīsstūriem bija izraibinātas visas Inkermanas augstienes nogāzes.

— Kas tie par trīsstūriem? — Menšikovs neizpratnē jautāja.

—   Vai tie? Tās ir redutes, ko mēs izbūvēsim, lai padzītu ienaidnieku, — paceldamies uz pirkstgaliem un noliekdams galvu, Gorčakovs atbildēja, bāzdams mutē jaunu piparkūku.

—   Redutes? … Kāds milzīgs daudzums! … Un cik lieliskā kārtībā izvietotas! … Bet man jums jāsaka sekojošais, Michail Dinitrijevič. Pirmkārt, redutes jums te ieplānotas tādās vietās, kur tās absolūti nav iespējams izbūvēt…

—   Nekas, gan krievu sapieri uzbūvēs, — Gorčakovs atmeta ar roku.

—   Šķiet, ka arī man bija krievu sapieri, — Menšikovs ātri atbildēja, — taču ne jau visur tiem izdevās izbūvēt redutes… Otrkārt, es lāgā nevaru iedomāties, cik kājnieku pulku jūs sūtīsiet aizstāvēt šo milzīgo daudzumu redutu un kur jūs šos pulkus ņemsiet…

—   O-o, protams, man tas viss aprēķināts, varat būt mierīgs! — Gorčakovs jautri atbildēja un, apgriezies kā vilciņš tikai uz kreisās kājas papēža, aizgāja pie etažeres pēc piparkūkas.

—   Man bail, ka jūs nesaslimstat, Michail Dmitrijevič, — pamādams ar galvu uz piparkūkām, Menšikovs nenocietās nepiezīmējis un tūlīt piebilda: — Bez tam vēt es gribēju teikt, ka arī tad, ja jums izdotos visas šīs redutes izbūvēt un pat nosargāt — bet tas prasīs vairāk mēnešu laika, — arī tad šīm redutēm agresivas nozīmes nebūs un tās noderēs tikai aizsardzībai. Bet, kas attiecas uz izšķirošo uzbrukumu, tad to var sākt tur, kur man tas divdesmit ceturtajā oktobrī neizdevās, proti, no Inkermanas tilta puses, — lūk, šeit!

Menšikovs pielika rādītāja pirkstu pie tā punkta kartē, kur atradās Inkermanas tilts, bet Gorčakovs pat nepaskatījās ne uz pašu kņazu, ne viņa pirkstu, jo tajā brīdī ienāca kambarsulainis un ienesa vēl divus šķīvjus ar piparkūkām.

—   Nē, Michail Dmitrijevič, jūs laikam esat nolēmis katrā ziņā saslimt, — un jūs saslimsiet, ticiet man, jūs saslimsiet! •— Menšikovs sarūgtināts piecēlās no krēsla un izgāja no istabas.

Viņi, šie jaunības draugi, tajā pašā dienā aizbrauca katrs uz savu pusi, — viens devās uz Nikolajevu atpūtā, otrs — uz Sevastopoli pretī kara varoņdarbiem. Un, kaut ari pēc sava posteņa nodošanas Menšikovs nespēja atturēties no dažām zobgalībām par Gorčakovu, Stecenko tomēr sev pašam par brīnumu redzēja, ka visģaišais kņazs ārkārtīgi pārvērties. Viņa acu priekšā Menšikovs it kā bija nometis no saviem sakumpušajiem un klienajiem pleciem briesmīgu smagumu un, tagad acīm redzot divu triju stundu laikā kļuvis jaunāks, izslējies taisns, atgādināja studentu, kas nolicis visus eksāmenus.

Pārbraucis laivā pāri Dņeprai uz Chersonu, kņazs Panajevam un Stecenko teica:

—   Lai cik dīvaini arī tas būtu, man vēl nekad nav gadījies būt Chersonā. Pastaigāsim pa ielām, apskatīsimies, kas tā īsti par pilsētu.

Un viņš sāka iet žirgti, aizmirsis savas slimības.

Atcerējies, ka viņam palicis ļoti maz zīmoglakas, kņazs iegriezās kādā kancelejas piederumu veikaliņā, un viņa uzmanību saistīja parasts, zems, gaišzilā krāsā nokrāsots skārda smilšu trauciņš.

—■ Skaista lietiņa, —■ Menšikovs apskatīja trauciņu. —• Ir smilšu var daudz iebērt, ir velti tās nebūs jāizkaisa. Cik jums, mīļais, ir tādu trauciņu? viņš jautāja veikaliņa īpašniekam.

—   Seši gabali, jūsu … — veikala īpašnieks sastostījās.

—   Ļoti jauki, seši gabali! Redz, es arī nopirkšu pie jums visus sešus… tādus jaunus, gaiši zilus, kā papil dinājumu tādam vecam smilšu traukam, kāds esmu pats!

To sacīdams, Menšikovs jautri smaidīja un moži raudzījās uz saviem adjutantiem, izsliedams plecus, ko greznoja ģeneraladjutanta uzpleči.

Stecenko visgaišo kņazu pavadīja līdz Nikolajevai, tas ir, nobrauca vēl sešdesmit verstu pa pasta traktu, un tur no Menšikova atvadījās, tiesa, paņemdams kņaza izdoto un Gorčakovam adresēto rakstveida rekomendāciju, bet nolemdams to nekad neizmantot; atvadoties Stecenko tomēr apsolījās jaunajam virspavēlniekam izskaidrot, ka uzbrukuma operāciju iespējams sākt vienīgi no Inkermanas tilta.

Kad Stecenko nokļuva Sevastopolē, viņu jau otrā dienā iecēla par aizsardzības līnijas pirmās distances tranšejmajoru.

SESTĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA virspavĒlnieku maiŅas laikĀ

1.

aronam Osten-Sakenam, kas bija nodzīvojis jau līdz ļoti cienījamam vecumam un sasniedzis augstāko kavalerijas ģenerālā dienesta pakāpi, nekad agrāk nebija pat prātā ienācis, ka viņš varētu nokļūt tik ārkārtīgi grūtā stāvoklī, kāds viņam izveidojās februara beigās Sevastopolē. Būdams īsts vācietis,

Osten-Sakens kaislīgi mīlēja karadienestu un fanatiski mīlēja savu dievu, kas tik nepārprotami, tik nepagurstoši rūpējās, lai Baltijas vācieši Krievijā varētu dzīvot pilnīgā labklājībā.

Sakarā ar to, ka Sakenam bija tik vērtīgs palīgs kā ļoti darbīgais un spējīgais staba priekšnieks kņazs Vasiļčikovs, Osten-Sakens savus garnizona priekšnieka pienākumus izpildīja tīri ciešami, taču šie pienākumi pārāk tālu nesniedzās.

Visus kaut cik nopietnākus Sevastopoles aizsardzības pasākumus izlēma viņpus Lielā reida, Ziemeļu pusē, Sausajā gravā, bet ne Katrinas ielas mājā, kur atradās Sakena štābs.

Sakena štābā organizēja tikai nelielus izbrukumus,

kaut arī tie notika bieži; no turienes ar visu nepieciešamo apgādāja bastionos un redutēs novietotās karaspēka daļas; no turienes uzraudzīja, lai svaigi pulki nomainītu bombardēšanā cietušās vienības, kuras nosūtīja uz aizmuguri papildināšanai un atpūtā; tur sastādīja bēdīgos zaudējumu sarakstus; no turienes nosūtīja apbalvošanai ieteikto karavīru sarakstu lielāko daļu; no turienes vadīja pārsiešanas punktu un hospitāļu darbību; no turienes vispār uzraudzīja jau agrāk noteikto aplenktās pilsētas dzīves kārtību.

Taču visas no Krimas bruņoto spēku virspavēlnieka saņemtās pavēles centīgajam baronam bija svētas. Un pēkšņi iznāca tā, ka virspavēlnieks atstāja ir Sevastopoli, ir Ziemeļu pusi ar tās Sauso gravu un aizbrauca septiņdesmit verstu tālumā, uzveldams uz viņa, Sakena, pleciem savu smago -»nastu … Tiesa, virspavēlnieks neaizbrauca pavisam, aizceļoja tikai mazliet paārstēties un atpūsties, tāpēc ka tiešām bija slims un savārdzis, bet…

—   Nu, kā lai mēs tagad, ko lai mēs tagad iesākam bez kņaza, rnans mīļais Vasiļčikov? — virspavēlnieka vietnieks jautāja savam palīgam. — Par to taču nav ne mazāko šaubu, ka tas visdrīzākā laikā kļūs zināms Kanroberam un Raglanam, vai ne? Viņi taču droši vien jau tagad pat var sākt uzbrukumu, vai ne?

—   Nedomāju, ka viņiem būtu tik lielas bailes no visgaišā kņaza, — Vasiļčikovs mēģināja pasmaidīt par Sakena vārdiem.

—   Bet tomēr, ja nu reiz virspavēlnieks aizceļojis no armijas, tad …

Sakens plātīja rokas, staipīja lūpas un bolīja acis, taču Vasiļčikovs aukstasinīgi atbildēja:

—    Tad jūs taču esat viņa vietā, un vairāk nekā. Nekāda liela lūzuma kara gaitā kņaza aizbraukšana nevar radīt. Kāpēc gan lai sabiedrotie sāktu sliet gaisā savus degunus? Galu galā uzbrukumu viņi nesāks bez pamatīgas bombardēšanas, bet bombardēšanai vajadzīgs laiks, un mēs jau vienmēr varēsim ar kņazu sazināties, ja gadīsies liela nepieciešamība.

—   Vai jums liekas, ka šādā šķīdonī pagūsim sazināties un saņemt viņa norādījumus?

—   Pilnīgi pagūsim. Visbeidzot, ja arī visgaišais kņazs aizbraucis, tad šeit taču paliek lielkņazi.

— Jā, paliek, bet… Šajā ziņā iums, zināms, taisnība. Jā, tas tiešām ir arguments! Te paliek viņu augstības, kuri daudz labāk par mums zina sava visaugstā tēva priekšrakstus … Tas ir arguments, jā, bet kam neveiksmes gadījumā būs jānes atbildība? Lūk, šai vecajai galvai būs jānes atbildība! — Sakens sev uzsita ar delnu pa pakausi un aizgriezās pret logu, lai Vasiļčikovs neredzētu viņa acīs neviļus saskrējušās asaras: viņš bija uzbudināts un sajuta pat žēlumu pats pret sevi, it kā Menšikovs ar savu aizbraukšanu .būtu izdarījis pret viņu ko zemisku, par ko pat nebija iespējams sūdzēties, nebija kam sūdzēties, kaut gan ļoti gribējās to darīt.

No Sakena štaba otrā stāva varēja redzēt ārējo reidu, kurā aiz fortu lielgabalu apšaudes lauka robežas kā parasti stāvēja sabiedroto kuģi. Angļu un franču flote neapsargāja Sevastopoles pieejas no jūras, — arī .tāpat visa jūra atradās sabiedroto varā; flote stāvēja noenkurota un vienkārši gaidīja izdevīgu brīdi, lai ar saviem lielgabaliem atbalstītu trieciena kolonu uzbrukumu, kas Sakenam kopš Menšikova aizbraukšanas vairs neizgāja no prāta, kaut arī visapkārt nekas nebija mainījies.

Jūra vizēja mirdzoši gaišzila, tāda pati kā vienmēr skaidrās, siltās bezvēja dienās. Koku tievie zariņi bija kļuvuši līksmāki — tieši līksmāki, — tajos jau sākusies sulu cirkulācijā, un šķita pat, ka var saskatīt, ka visur zaros briest pumpuri. Ielās staigāja civilos mēteļos ģērbušies cilvēki, reizēm pat dāmas ar cepurēm galvā, —varbūt tās bija flotes oficieru sievas, atbraukušas apmeklēt savus vīrus, bet varbūt arī tās sievietes, kuras neparko negribēja šķirties no savām ligzdām, lai kādas arī draudētu briesmas; tādu izturīgu un stūrgalvīgu dāmu bija vairāki desmiti. Bērni [rotaļājās, rīkodami kara spēles, svaidījās ar bumbu šķembām, kas mētājās uz ielas, un, saprotama azarta pārņemti, skaļi klaigāja. Netālajā Piejūras bulvārī pie Kazarska pieminekļa kā parasti vakara stundās pēdējā laikā spēlēja karaspēka orķestris un ļaudis pulcējās uz pastaigu, ko Menšikovs bija atļāvis. Tajā pašā laikā pie Grafa piestātnes divos ar asinīm notraipītu brezentu pārsegtos armijas ratos pieveda šāsdienas apšaudē bastionos kritušo karavīru līķus, un Sakens zināja, ka par Charonu iesauktais flotes unteroficieris tos iekraus baržā un vedis pār Lielo reidu uz Brāļu kapiem Ziemeļu pusē.

Visur ritēja parastā dzīve neatkarīgi no tā, vai Sevastopolē atradās virspavēlnieks, tāpat kā agrāk, vai bija aizbraucis, un aiz Sakena kabineta durvīm skanēja pulkveža Totlebena lietišķā balss, kurš, bez šaubām, tūdaļ sāks visos sīkumos izklāstīt savu plānu par jaunas, trešās redutcs izbūvi Malachova kurgānā priekšā; viņam katrā ziņā gribas nostiprināties Greizā Papēža pakalnā, kaut arī tas varētu būt par iemeslu biežām un asiņainām sadursmēm ar frančiem. Bet var taču gadīties arī tā, ka konference Vīnē, kas vai nu ir jau sākusies, vai arī kuru katru dienu sāksies, apspriedīs miera noteikumus, un kāpēc tad pašiem vairs vajadzētu uzsākt lielas, ar neizbēgamu risku saistītas operācijās?

Bet Sakens, starp citu, zināja, ka lielkņazi pilnīgi piekrīt Totlebena projektam, un reizē ar to viņa, Sakena, personiskā atbildība par šo pasākumu zināmā mērā samazinājās. Visbeidzot, viņam bija zināms arī tas, ka pats cars Menšikovam rakstītajās vēstulēs pieprasīja, lai aizstāvēšanās cīņa tiktu izvesta ar jaunu kontraprošu izbūves palīdzību. Sarunas ar Totlebenu, kuras bieži notika vācu valodā, Sakenam vienmēr sagādāja īstu prieku. Protams, viņš piekrita visiem Totlebena argumentiem par trešās redutes nepieciešamību, kaut arī šo reduti neizbūvētu tik pamatīgi kā pirmās divas — Selengas un Volinijas redutes, bet vienkāršāku, ja franči pārāk stipri apšaudītu strādniekus.

Nākošā diena — 19. februāris — Sakenam sagādāja jaunu triecienu: lielkņazus steidzīgi izsauca uz Pēterburgu, un tie nekavējoties aizbrauca. Protams, pirms lielkņazu aizbraukšanas Sakens ieradās viņu mītnē, un lielkņazi no viņa atvadījās ārēji laipni, taču cara dēli bija stipri uztraukti: tagad viņi kā parasti nebrauca pie bīstami sasirgušās mātes, bet smagi saslimušā tēva.

—   Vai pagūsim nokļūt laikā, ko? … Vai atradīsim tēvu vēl dzīvu? — Michails pavisam bērnišķīgā balsī nošļupstēja, atvadoties apskaudams Sakenu.

—   Ko jūs, ko jūs runājat, jūsu augstība! — apstulbušais Sakens atsaucās. — Tas kungs to nepieļaus, nē-. Viss garnizons lūgs dievu par valdnieka veselību… visa armija lūgs dievu! .. . Tas kungs dzirdēs mūsu lūgšanas un piecels… un piecels valdnieku no slimības gultas! Tas kungs ir žēlīgs, viņš nepieļaus! . ..

Taču svinīguma vietā, ko viņš gribēja ielikt savos vārdos, tajos izskanēja vienīgi mulsums un apjukums, jo arī pats Sakens bija ārkārtīgi pārbijies.

Tūlīt pēc lielkņazu aizbraukšanas Osten-Sakens nosūtīja uz visām garnizona vienībām, uz visām karaspēka daļām, kas atradās aiz līča, uz visām bombardēšanā vēl nesagrautajām pilsētas baznīcām savus adjutantus un ziņnešus ar pavēli noturēt, «ceļos nometoties», par ķeizara Nikolaja veselību svinīgu aizlūgumu, kaut arī šī centība bija pilnīgi lieka, jo mirušais Nikolajs ap to laiku jau bija nolikts kādā no Ziemas pils zālēm, lai no viņa varētu atvadīties galminieki, oficieri, civildienesta ierēdņi un, visbeidzot, arī tauta.

Ziņu par cara nāvi, kuram viņš bija kalpojis gandrīz trīsdesmit gadu, Sakens saņēma tikai nākošajā dienā no parlamentariem, sabiedroto armijas oficieriem: apkaunodams krievu kurjeru trijjūgus, starp Balaklavu un Vārnu interventu ierīkotais kabelis bija sabiedrotajiem sagādājis iespēju saņemt šo jauno, visu Eiropu satraukušo ziņu jau vakar; bet telegrāfā līniju no Kijevas uz Sevastopoli vēl tikai vilka bez pārāk lielas steigas.

Sakens jutās tik satriekts, ka ieslēdzās savā kabinetā, raudāja un klanījās svētbildes priekšā, bet pa tam no viņa adjutantiem un Vasiļčikova oficieri uzzināja jauno vēsti, un baumas par cara nāvi •— pagaidām gan tikai sačukstoties, «konfidenciāli», taču neparastā ātrumā — izplatījās pa visu garnizonu.

Tiesa, daži un pat ļoti daudzi pūlējās šīm baumām neticēt, jo tās nāca no ienaidnieku puses, bet pretinieku baterijas un pat viņu strēlnieku šautenes zīmīgi apklusa, it kā izsakot līdzjūtību Sevastopoles aizstāvjiem, un šajā pēkšņi uznākušajā klusumā, līdzīgi visniknākajai kanonadci, dunēja vienīgi šī skarbā vēsts, kaut arī karavīri to cits citam tikai pačukstēja pie auss.

Vasiļčikovam vajadzēja pārtraukt Sakena sērošanu vientulībā, atgādinot, ka viņam uzticētajiem Krimas armijas karapulkiem jāliek zvērēt uzticību jaunajam caram Aleksandram II, kā to, protams, jau izdarījušas visas karaspēka vienības abās galvaspilsētās.

Sakens atbildēja, ka dievs viņu stiprinājis un iedvesis tikai vienu lēmumu: nekavējoties sūtīt kādu no adjutantiem pie kņaza Menšikova uz Simferopoli, lai no viņa, virspavēlnieka, saņemtu nepieciešamos rīkojumus. Pēc Sakcna domām, tad pat vajadzētu iesniegt Menšikovam apstiprināšanai arī Totlebena projektu par trešās redutes izbūvi Malachova kurgānā priekšā.

2.

Menšikovs atbildēja Sakenam jau otrā dienā:

«Steidzos atbildēt uz jūsu augstās ekselences vēstuli, kurā jūs izsakāt vēlēšanos dzirdēt manas domas par redutes izbūvi divi simti piecdesmit asu attālumā no Malachova kurgānā, lai paralizētu angļu bateriju darbību, kuras koncentrējušas savu uguni uz šo kurgānu. Šo projektu es uzskatu par labu, jo vairāk tāpēc, ka tāda redute var noderēt par atbalsta punktu turpmākai darbībai, kuras mērķis būtu angļu bateriju ieņemšana, kas atrodas starp Kilengravu un Laboratorijas gravu …»

Saņēmis atļauju jaunās redutes izbūvei, Sakens jau varēja runāt ar Totlebenu pilnīgi autoritativā tonī: vecā galva novēla no sevis atbildību uz otru, augstāk stāvošu vecu galvu, — un sākās sagatavošanās darbi trešās redutes izbūvei.

Iespējams, ka šās redutes būve būtu atlikta uz ilgu laiku, ja Sakens zinātu, ka Menšikovs vairs nav virspavēlnieks, taču vēstules nosūtīšanas dienā to vēl nezināja arī pats visgaišais kņazs, kas pirms aizbraukšanas no Sevastopoles bija jokodamies teicis, ka, ievērojot Sakena svētumu, viņš Sevastopoli atstājot paša dieva aizgādnībā.

Arī pats Sakens slepeni domāja, ka ne vien viņš mīl dievu, bet dievs mīl arī viņu, tā ka šī mīlestība bija zināmā mērā abpusēja. Bet naktī uz 20. februāri Sakens par to pārliecinājās vēlreiz, jo visneapšaubāmākajiem gadījuma rakstura notikumiem tomēr piemīt spējas pārliecināt māņticīgos.

Sakena štaba mītnē trāpīja kādas angļu baterijas izšauta divi pudi smaga Kongreva raķete, tā izurbās cauri jumtam, griestiem, sienai un sprāgdama aizdedzināja papīru blāķus, kas gulēja uz grīdas, un arī pašu grīdu.

Saprotams, ka raķetes sprādziens sacēla ārkārtīgu satraukumu. Vasiļčikovam, Grothusam un citiem, kuri dzīvoja staba mājā, pēc pamošanās vajadzēja ķerties pie ugunsgrēka dzēšanas, ko viņi arī diezgan drīz apslāpēja, taču Sakens vēl ilgi neatlaida sava štaba audis gulēt, atkal un atkal no jauna sākdams jūsmīgi stāstīt, ka raķete, tikai soļus trīs novērsdamās sāņus no sava lidojuma ceļa, trāpītu tieši gultā, kurā viņš gulējis dziļā miegā, un būtu viņu iznīcinājusi, izdzēsusi, izsvītrojusi no dzīvajo sarakstiem un kā «tā visaugstākā roka» nogriezusi raķeti sāņus un izglābusi viņa dzīvību.

Pa caurumu jumtā un griestos ziņkāri lūkojās zvaigžņotās debesis un bagātīgi ieplūda auksts un mitrs agrīnā pavasara gaiss; sprādziena un uguns bojātajās istabās kazaki ziņneši vēl nebija beiguši uzkopšanas darbu un slaucīja pēdējos apdegušo papīru lēverus, apmetuma gružus, skaidas un šķembas, kad Sakens jau, enerģiski rīkodamies ar garajām rokām, vilka Vasiļčikovu, Grothusu un citus štaba oficierus pie svētbildes lūgt dievu, «no tīras un aizgrābtības pilnas sirds izteikt radītājam pateicību par to brīnumu, ko viņš parādījis savam necienīgajam kalpam bajāram Dmitrijam …».

Tajā naktī «bajārs Omitrijs» gulēt vairs negāja, bet, apģērbies siltā šinelī, visu laiku ausījās, vai pie viņa pa jau ievilkto ceļu nelido kāda jauna viešņa, un, sabāzis nosalušās rokas kabatās, laiku pa laikam raudzījās uz griestiem.

Iet kaut kur projām no mājas, kurā viņš jau bija pieradis dzīvot, tomēr negribējās, un no rīta sašauto jumtu, griestus un bojāto grīdu unteroficiera Debū atvestie strādnieki salaboja.

Reizēm ir patīkami pret kādu no saviem tuvākajiem tēlot labvēlīga likteņa lomu, un darba bataljona adjutants poručiks Smirņickis ar nodomu pie virspavēlnieka vietnieka kopā ar izsaukto strādnieku nodaļu aizkomandēja nevienu citu kā tieši Debū. Smirņickim gribējās, lai barons pie gadījuma Debū ievērotu, tāpēc ka ieteikums viņa paaugstināšanai par praporščiku, par kuru Debū bija stāstījis kapteiņleitnants Stecenko, it īpaši šādā laikā varēja Pēterburgā iegult vai pat pazust. Baumas par ķeizara Nikolaja nāvi, kuras tika turētas slepenībā, tas ir, tās cits citam stāstīja tikai čukstot, protams, bija nonākušas ari admiralitatē līdz darba bataljonam, un, ja pats Debū šo baumu iespaidā bija atkal atguvis dūšu, tad Smirņickis kā cilvēks, kas labāk pazina kanceleju darbu, nolēma, ka tomēr būs pareizāk par Debū paaugstināšanu kaut kā atgādināt štābā, lai no turienes uz ministriju Pēterburgā nosūtītu pieprasījumu.

Debū, kas jau bija paguvis iepazīties ar savas rotas strādniekiem, savāca no tiem labākos namdarus, jumiķus, apmetējus, lai visus štaba mājā nodarītos bojājumus izlabotu, cik iespējams, ātri un veiksmīgi. Smirņickis viņam deva padomu parunāt ar pašu Sakenu, bet, ja galīgi nerastos izdevība, tad ar kņazu Vasiļčikovu, jo runāt par Debū paaugstināšanu kancelejā nebūtu nekādas nozīmes. Taču Debū nevarēja iedomāties, kā viņš par šo jautājumu varētu sākt runāt: Sakens Sevastopolē atradās vēl neilgi, bet admiralis Staņukovičs, kas viņu, Debū, labi pazina, bija nodevis savu ostas komandiera posteni Nachimovam un aizbraucis uz Nikolajevu.

Taču Debū nevajadzēja griezties pie Sakena, runājot žēlā un nedrošā lūdzēja balsī; barons viņu uzrunāja pats, kad strādnieki laboja kabineta saārdīto grīdu.

Pret saviem kabinetiem saprotamu maigumu jūt pat visbargākie sauszemes un jūras spēku virspavēlnieki, tāpēc Sakens starp daudzajiem pilsētas aizstāvēšanas darbiem un jautājumiem, kuru izlemšanā viņam pašam vajadzēja piedalīties, tomēr atrada brīvu brīdi, lai parunātu ar strādniekiem.

—  Jā-ā, redz, kā var gadīties, mīļie! Iedrāzās kāda nomaldījusies raķete un… gandrīz mani nogalināja, mīļie! — Sakens teica, gluži kā meklēdams zaldātu līdzjūtības un griezdamies tieši pie viņu priekšnieka unteroficiera.

—   Lai tas kungs pasarga no veltīgas nāves jūsu augsto ekselenci! — it kā visu zaldātu un matrožu vārdā Sakenam tādā pašā tonī atbildēja unteroficieris, sasprindzinādams barona priekšā visus sava vieglā auguma ne visai spēcīgos muskuļus.

—   Redz, tas kungs nepieļāva veltīgu nāvi! —■ Sakens svinīgi pacēla pirkstu gaisā.

—   Lai slavēts tas kungs, tas kungs lai slavētsf — Unteroficieris centīgi pārmeta krustu, paskatīdamies turp, kur rādīja virspavēlnieka paceltais pirksts.

Taču krustu viņš nepārmeta pēc pareizticīgo paražas: Debīī ar pirkstiem vispirms pieskārās pie kreisā pleca, bet tikai tad pie labā, un Sakens to tūlīt ievēroja.

—   Vai būsi katolis? — viņš jautāja. — Polis?

—   Tieši tā, katolis, bet ne polis, — mans tēvs bija francūzis, jūsu augstā ekselence, •— unteroficieris skaidrā balsī atbildēja, un Sakens aiz izbrīna augstu savilka uzacis.

—   Francu-uzis? … Redz, kā, nu lai tikai saka viens cilvēks! … Francūzis? Bet kā pēc uzvārda?

—  Debū, jūsu augstā ekselence… Esmu ieteikts paaugstināšanai oficiera pakāpē un gaidu paaugstināšanu.

—   A-a? Ieteikts paaugstināšanai par praporščiku? Tā pavisam cita lieta … Tā pavisam cita lieta …

Sakens raudzījās uz Debū ļoti uzmanīgi, uzacis nenolaizdams, un Debū jau domāja, ka viņam pilnīgi negaidot pienācis laimīgais brīdis sava lūguma izteikšanai, bet tad ar kādu papīru rokā pienāca Vasiļčikovs un novirzīja Sakena vērību, kurš kopā ar Vasiļčikovu izgāja no kabineta un drīz kaut kur aizbrauca.

Piemērotais brīdis bija palaists garām, taču Debū par lielu panākumu uzskatīja arī to, ka bija baronam it kā stādījies priekšā, un tagad jau Sakens citos apstākļos varēs viņu atcerēties.

Zināmā mērā varbūt pat ir labi, Debū domāja, ka pienāca Vasiļčikovs un nevajadzēja Sakenam stāstīt par tik nepatīkamu lietu kā diviem gadiem arestantu rotās, ko viņš bija pavadījis Kilijas cietoksnītī par piedalīšanos Petraševska pulciņā. Nevarēja taču zināt, kā uz to skatītos dievbijīgais barons, kas vēl nesen bija apspiedis revolucionāru sacelšanos Ungārijā.

Galu galā ieilgusi bija ne tikai viņa, Debū, paaugstināšana: pirms diviem gadiem par zaldātu degradētais Borodatovs arī vēl nebija paaugstināts par oficieri, kaut gan ieteikumu nosūtīja jau pagājušajā gadā, un Borodatovam, tāpat kā Debū, virs zaldāta uzplečiem bija tikai divas baltas untera svītriņas.

Tajā pašā dienā Sakens devās uz Ziemeļu pusi apskatīt Inkermanas augstienē novietotos karapulkus, un vienā pulkā, kas piederēja pie 17. divizijas, ko tagad komandēja Kirjakova vietā ieceltais ģenerālleitnants

Veseļickis, Sakenu ar savu izskatu parsteidza pulka garīdznieks hieromonachs Joanikijs.

Joanikijs bija tas pats hieromonachs, kuru Simferopolē «Eiropas» viesnīcas logā, garām ejot, bija redzējis Pirogovs un kuru bija nosaucis par Peresvetu, tas pats hieromonachs, kas dziedāja nepieklājīgas dziesmas tik dārdošā balsī, ka viesnīcas vestibila kolonas šķita līgojamies un likās, ka tūdaļ sabruks.

Piejājis pie hieromonacha, barons nekavējoties nokāpa no zirga un nolieca galvu, lai saņemtu svētību, bet, svētību saņēmis un sirsnīgi noskūpstījis garīdznieka ārkārtīgi plato, ar rūsganiem vasaras raibumiem klāto roku, tūdaļ neuzkāpa zirgā, atvirzījās soli atpakaļ, lai, kā nākas, no galvas līdz kājām varētu apskatīt šo vareno, kā milzi noaugušo, melnā ornatā tērpto cilvēku ar ārkārtīgi garu, gaišu milža bārdu, kas ļoti krāšņi klājās pār viņa krūtīm un sniedzās līdz jostas vietai. Garīdznieka pelēkās acis nemaz nelūkojās uz baronu — virspavēlnieka vietnieku pazemīgi un padevīgi, kā piedienētu mūkam, bet, tieši otrādi, tajās pat vizēja it kā izsmiekla uguntiņas.

—   No kurienes jūs, tēvs, pie mums ieradāties? No kāda klostera? — godbijīgi smaidīdams, Sakens jautāja.

—   No Novgorodas biskapijas Jurjevas klostera, jūsu spožība, — Joanikijs nodārdināja.

—   No Jurjevas klostera? … Tas ir — no archimandrita Fotija klostera? — ļoti aizkustinātā balsī Sakens iesaucās.

—   Tieši tā, tēvu Fotiju es tur vēl sastapu viņa pēdējā šāszemes dzīves gadā… Viņa paša skubināts, es arī kļuvu par mūku: viņam ļoti iepatika mana balss. Tāpēc no Novgorodas garīgā seminārā nenokļuvu draudzē, bet Jurjevas klosterī, jūsu spožība.

Kaut arī Fotijs bija miris jau pirms septiņpadsmit gadiem, Sakens tomēr sajuta lielu cieņu pret hieromonachu, kas bija saņēmis svētību no paša slavenā archimandrita. Taču, lai arī kā Sakenam glaimoja, ka šis ornatā tērptais milzis viņu sauca par «spožību», tomēr kņaza Vasiļčikova klātbūtnē viņš uzskatīja par nepieciešamu jaunajam Peresvetam sacīt:

—    Nevis «jūsu spožība», bet lūdzu uzrunāt mani pēc

manas dienesta pakāpes, jo kņaza vai grafa titula man nav.

Joanikiju tomēr šī piezīme nesamulsināja; mazliet noliekdams melnā kapucē tērpto galvu, viņš atbildēja:

—   Paredzu, ka nākotnē tieši tā visi jūs uzrunās, pateikdamies par jūsu varoņdarbiem karalaukā.

Sakens atskatījās uz Vasiļčikovu, it kā aicinādams viņu par liecinieku šim negaidītajam pareģojumam, un, nevarēdams atrast vārdus, ko mūkam atbildēt, tikai pielika roku pie cepures un paklanījās.

Bet Joanikijs neapmulsdams turpināja:

—   Arī es, lielais grēcinieks, te ierados strādāt varoņdarbus karalaukā, bet nu jau divus mēnešus nīkstu bezdarbībā, jūsu spožība … Tāpēc lūdzu parādīt man žēlastību un pārkomandēt uz bastioniem, kur varbūt ir brīva kāda garīdznieka vieta.

—   A-a! Arī jūs gribat veikt varoņdarbus?… To… to patīkami dzirdēt! Bet jūs jau arī esat karavīrs, Kristus karavīrs, īstens Kristus karavīrs, īstens un patiess karavīrs! — pa daļai atrazdamies tikko kā dzirdētā pareģojuma iespaidā, pa daļai sirsnīgi priecādamies par Joanikija vareno augumu, Sakens sajūsmināti iesaucās. — Vai tiešām nav kāda brīva vieta mūsu garnizonā? — viņš Vasiļčikovam jautāja.

—   Kamčatkas pulka garīdznieks smagi saslima, aizvakar viņu aizveda uz hospitāli, — Vasiļčikovs atcerējās.

—   A-a, nu redz, tātad Kamčatkas pulkā, vienoadsmitajā divizijā, — Sakens priecīgi teica hieromonacham. — Tātad mēs jūs, tēvs, varam pārcelt uz Kamčatkas pu'ku jūsu svēto pienākumu pildīšanai!

Hieromonachs, apmierināti pasitis bārdu uz augšu un noliekdams atkal uz leju, nodārdināja pateicības vārdus, atkal godinādams baronu par «spožību», bet Sakens cienīgi atvadījās un beidzot devās pie sava zirga.

3.

Sevastopoli izbūvēja un nostiprināja Nikolaja aizgādnībā, bet reizēm arī tiešā viņa uzraudzībā.

Ar visiem saviem monumentālajiem fortiem un kazarmām, kurus būvējot izlietoja nesalīdzināmi vairāk kaltu

akmeņu, nekā ceļot izslavētās Cheopsa un Chefrena piramidas Ēģiptē, šis cietoksnis bija vājš jau tāpēc vien, ka bija šaurs, sažņaugts kā cieši savilkta dūre un tikai ar vienu, pret jūru vērstu fronti, gluži kā zemei ap cietoksni pašai no sevis vajadzētu iebrukt kopā ar interventiem, tikko tie iedomātos spert uz tās kāju, un cietoksnim nekāda cita aizsardzība nebūtu vajadzīga.

Ilgu gadu gaitā centīgi radīdams Krievijā bezjēdzīgi grūtus dzīves apstākļus,. Nikolajs I arī Sevastopoli jau ar pirmajām aplenkuma dienām nostādīja bezjēdzīgi grūtā aizsardzības stāvoklī.

It kā pasakaini milzīgam, gigantiskam ceļamam krānam vajadzēja pēkšņi, ne brīdi nekavējoties, sagrābt uzreiz visus Melnās jūras flotes kuģus, kas valstij bija maksājuši tik dārgi, un, nogremdējot daļu no tiem, aizsprostot ieeju līcī un izsviest visas kuģu ekipāžās kopā ar lielgabaliem un lādiņu krājumiem uz ātru roku kaut kā izbūvētajos bastionos.

Krakšķēdams zem nejēdzīgā, tam uzkrautā uzdevuma milzīgā smaguma, šis krāns tomēr pagriezās un apvilka varenu loku; krastā izmestie jūrnieki, cīnīdamies savos bastionos, ārkārtīgi neatlaidīgi un ārkārtīgi varonīgi aizstāvēja mīļo pilsētu, tāpat kā atklātā jūrā būtu aizstāvējuši krievu Andreja karoga godu. Taču viņu skaits kusa un kusa … Melnās jūras flote tika iznīcināta, kaut arī to iznīcināja paši krievi ar savām rokām, gremdēdami kuģus Lielā reida nepiepildāmajā farvaterā; krievu jūrnieki gāja bojā simtiem un tūkstošiem, lai gan ne viņiem pierastajā stiehijā, bet uz sauszemes.

Kaut arī Sevastopoli glābt tika sūtīta sauszemes armija gan mazās, gan lielās vienībās, kaut arī tā nāca, pārvarēdama milzīgus atstatumus, un stājās blakus tiem pirmajiem pilsētas aizstāvjiem, kuri vēl bija palikuši dzīvi, taču šai armijai vajadzēja sacensties pārvietošanās ātrumā ar interventu tvaikoņiem, un šajā sacīkstē tvaikoņi vienmēr uzvarēja: spēku pārākums palika ienaidnieku pusē.

Iznākums cīņā par Sevastopoli februāra beigās jau bija gandrīz izlemts, kaut arī aplenkto stāvoklis pirms tam un arī vēlāk nekad nebija labāks. Bet tad no interventiem saņemtā vēsts par Nikolaja nāvi apstiprinājās:

šo ziņu atveda ģeneraladjutants Paskevičs, kas bija komandēts no Pēterburgas, lai liktu Krimas armijai zvērēt uzticību jaunajam ķeizaram.

Tātad karaspēkam vairs nebija noslēpums, ka Nikolajs miris; kļuva zināms arī, ka Menšikovs kā virspavēlnieks Sevastopolē vairs neatgriezīsies, ka krievu armijas otrā valzivs — feldmaršals Paskevičs neārstējami slims (kā vēlāk izrādījās, viņam bija kuņģa vēzis) un trešā valzivs — Gorčakovs 2. braucot uz Sevastopoli no Kišiņevas, lai pārņemtu Sevastopoles un Krimas aizstāvēšanas vadību savās vecajās un nevarīgajās rokās.

Bija par ko padomāt ne vien Osten-Sakenam, bet visiem Sevastopoles, Krimas un Jaunkrievijas aizstāvjiem, sākot ar zaldātu vezumnieku un beidzot ar ģenerāli, un tiešām tas bija brīdis, kad atsevišķu karaspēka vienību komandierus pārņēma liels apjukums, taču jaunākie oficieri un it īpaši matroži un zaldāti pret visu to izturējās pilnīgi mierīgi.

Pēdējie vienīgi cits citam jautāja, vai nevarot jau gaidīt miera noslēgšanu, vai jaunais cars to nepanākšot,, un nezin kas bija palaidis pavisam muļķīgas baumas, u kā ģeneraladmiralis lielkņazs Konstantins braucot Sevastopolei palīgā ar Amerikas floti. Nu, vismaz kaut kas, — ja Amerikas, tad Amerikas flote, — tomēr kaut kas sirds iepriecināšanai.

Cits pēc cita pulki pilnīgi vienaldzīgi nodeva uzticības zvērestu jaunajam caram. Visi skaidri saprata tikai vienu: jānosargā Sevastopolc; bet, kas attiecas uz caru, kurš sēž tronī tur Pēterburgā, vai tad nav gluži vienalga, kas tam vārdā, — Nikolajs vai Aleksandrs? Šeit bastionos un ap tiem nebija laika domāt par cariem, te vajadzēja domāt par ienaidnieku štuceriem un mortirām, par pašu šautenēm un lielgabaliem, par nakts darbiem, kamēr cilvēks aiz noguruma gāžas no kājām, vajadzēja domāt par nāvei līdzīgu miegu dienā smirdošās blindažās, par kukaiņiem, kas nemitīgi grauza miesas, par pussapuvušiem rupjmaizes sausiņiem, ko vajadzēja grauzt viņiem pašiem, vajadzēja domāt vēl par daudz ko citu un, visbeidzot, par laiku: kaut arī vienalga, kādā laikā, protams, varēja atvadīties no dzīves, bet lietus, apnicīgais Krimas ziemas lietus un neizbrienamie dubļi briesmīgi bojāja garastāvokli, bet pie nāves, kas bija

visapkārt, visi pierada ļoti ātri, pat jaunatnākušo pulku jaunie zaldāti.

Pie nāves nemaz nevarēja nepierasti nāve bija visur kā dienā, tā ari nakti, kā pieci pudi smagā bumbā, tā svelpjošā štucera lodē, un nāvei bija vienalga, vai zaldāts gāja uz ložementu bastiona priekšā par strēlnieku vai raka cieto, akmeņaino zemi un nesa to uz bombardēšanā izārdīto brustve/u.

4.

Divi pārbēdzēji franči, turklāt ne ierindnieki, bet seržants un kapralis, galvenā štābā pastāstīja vēstis, kas Sakenu padarīja ļoti nemierīgu. Pēc pārbēdzēja vārdiem iznāca, ka franču mīnu galerijas jau izraktas gandrīz līdz ceturtajam bastionam un, ja ne šodien, tad rīt varot gaidīt visa bastiona uzspridzināšanu, bet tūlīt pēc tam arī sākšoties uzbrukums.

Šīs vēstis paziņoja Sakenam tās pašas dienas rītā, kad pieņēma lēmumu sākt trešās redutes izbūvi Malachova kurgānā priekšā, un Sakens izsauca pie sevis Totlebenu, lai noturētu apspriedi.

Reizē ar ziemas iestāšanos pārbēdzēju skaits stipri palielinājās; sevišķi daudz pārbēdzēju bija saltās dienās. Varēja pat domāt, ka viņi, riskēdami saņemt lodi mugurā no savējiem vai arī krist no krievu lodēm, uz Sevastopoli bēg vienīgi tāpēc, lai varētu apsildīties.

Visvairāk pārbēga ar drēbēm slikti apgādātie turki, eģiptieši un arabi, taču daudz bija arī īru no angļu karapulkiem un tāpat slovaku, pjemontiešu, vāciešu, :maģaru no ārzemnieku leģiona. Mazāk bija franču, jo tos vislabāk apgādāja ar apģērbiem, pārtiku un mītnēm.

Šie divi pārbēdzēji stāstīja, ka priekšniecība viņiem nodarījusi lielu pārestību un tāpēc viņi ari bēguši. Kad pārbēdzējiem jautāja, ar ko viņi domā nodarboties Krievijā, tad seržants atbildēja, ka viņš esot labs gravieris un cerot atrast pietiekami daudz darba, lai pēc apprecēšanās varētu uzturēt ģimeni; kapralim katrā ziņā gribējās faire quelque classe en Russie, tas ir, kļūt par krievu bērnu skolotāju, par kādiem bija kļuvuši daudzi 1812. gadā gūstā kritušie Napoleona armijas karavīri.

Pārbēdzēju stāsti par franču mīnu galerijām, kurās it kā jau sagatavotas spēcīgas mīnas ceturtā bastiona uzspridzināšanai, Totlebenu ļoti pārsteidza un pat nokaitināja, jo viņš šos stāstus uzskatīja par neapšaubāmiem meliem.

—   Bet es, jūsu augstā ekselence, vēl vakar biju tajā pašā ceturtajā bastionā un iedrošinos ziņot, ka atradu tur visu noteikti tādā pašā stāvoklī kā aizvakar, kad mēs tur uzspridzinājām mīnu, par ko es jums jau ziņoju ar sīku raportu! — Totlebens iekarsa. — Mīnu karu un tieši tur, ceturtajā bastionā, sākām mēs, bet nevis franči, par ko man jau reiz bija gods jums ziņot, jūsu augstā ekselence… Jau novembrī es pavēlēju tur grāvī izrakt šachtas, un tikai pēc manis tajā pašā mālainajā slānī arī franči uzsāka savus darbus, un mēs izdarījām vairākus spridzinājumus, pie kam visi spridzinājumi izdevās ļoti labi, bet franči ir izdarījuši tikai divus spridzinājumus, un man par pārsteigumu tie izrādījās ļoti vāji, ko es pat nekādi citādi nevaru izskaidrot, jūsu augstā ekselence, kā vienīgi ar franču inženieru slikto darbu! Nē, es uzskatu, ka-a … es iedrošinos domāt, ka ienaidnieka virzīšanās uz priekšu labajā flangā ir pilnīgi apturēta tieši ar mūsu izvestajiem minēšanas darbiem, bet šis apstāklis mums savukārt tagad atļauj virzīties uz priekšu mūsu kreisajā flangā pie pakalna, ko sauc par «Greizo Papēdi».

Sakens uzmanīgi klausījās Totlebena vārdos un piekrizdams māja ar galvu; bet tad viņš pēkšņi izgrūda delnu uz priekšu un, enerģiski nolaidis roku līdz pašai grīdai, arī pats noliecās pie grīdas pakaļ savai rokai.

—   Bet, ja nu viņi rok savas ejas tur, tur zem jūsu gaiteņiem un visa cita, ko tad? — viņš jautāja, noslēpumaini piemiegdams acis.

—   Kontrmīnas zem mums? — Totlebens mazliet pasmaidīja. — Nē, jūsu augstā ekselence, tas nav iespējams klinšainās grunts dēļ, kas sniedzas ļoti lielā dziļumā, kā es pats par to pārliecinājos. Taču īstenībā jums ir taisnība, mīnēšanas mākslas vēsturē ir zināmi gadījumi, kad kontrmīnu ejas raktas lielā dziļumā zem mīnu galerijām un klausāmajām ejām, nu, pēc tam, protams, sekojuši pretinieka neparedzēti spridzinājumi, kas devuši lieliskus rezultātus, bet klints, kā es jau teicu, klints, kas sniedzas grandiozā dzijumā, mūs no visa tā pasargā … Pat tajā dzijumā, kādā mēs patlaban izvedam savus darbus un tāpat ari franči, — sešu vai septiņu pēdu biezā mālu slānī, — strādāšana, man jāsaka, jūsu augstā ekselence, ir jo-oti grūta. Cilvēkiem trūkst gaisa, ko elpot, bet ventilatori, kurus mēs saņemam no admiralitates, darbojas slikti, bieži bojājas, un mēs esam spiesti tos sūtīt atpakaļ labošanai. Ejās ir tik maz gaisa, ka nevar dedzināt pat sveces, — cilvēki strādā pilnīgā tumsā … Bieži gadās, ka ejas aizvirzās ne tur, kur vajag. Bez tam, kā jau es ziņoju agrāk, darbus loti kavē gruntsūdens. Sapieru minētāju mums nav daudz; uz darbiem sūta vienkāršus kājnieku pulku zaldātus, kuri apakš zemes nekad nav strādājuši… Tas viss mums ir liels minuss, taču minēšanas mākslā mēs frančus no-teik-ti pārspējam.

—   Tā, tā, mans mīļais Totleben, jūsu panākumus, kā krievu valodā mēdz teikt, var aptaustīt kaut vai ar rokām! Bet, lūk, kāds jautājums: būtu interesanti zināt, — kāpēc pārbēdzēji mums īsti stāsta par kontrmīnu galerijām?

—   Nu, tas taču tik skaidri un vienkārši, jūsu augstā ekselence! — Totlebens pasmaidīja. — Viņi grib mums parādīt… pat to uzskata par nepieciešamu, — ja nu reiz viņi pārbēguši mūsu pusē, tad nevar taču pie mums ierasties ar tukšām rokām, viņi grib atnest mums dāvanai kādu jaunu ziņu. Tāpēc arī izdomājuši stāstu par kontrmīnām, kādu ne vien īstenībā nav, bet nevar arī būt. Taču es tomēr uzskatīšu par svētu pienākumu aizjāt uz ceturto bastionu, lai tur uz vietas apgāztu visas šīs pasakas, jūsu augstā ekselence,

Atvadījies no Sakena, Totlebens jāja uz ceturto bastionu, kur viņš mēdza ierasties katru dienu un pazina katru stūrīti kā virs zemes, tā apakšzemē tikpat labi kā savu dzīvokli.

Totlebens bija pārliecināts, ka pārbēdzēji melojuši vai arī stāstījuši, ko dzirdējuši melšam citus (viņi paši nebija sapieri), taču viņš atcerējās arī to Parizē litografēto Sevastopoles aplenkšanas plānu, kuru Menšikovs viņam bija iedevis jau decembrī. Pie bijušā virspavēlnieka šis plāns bija nogādāts kopā ar kādu ievainotu un sagūstītu franču štaboficieri. Plānā ne vien bija sīki iezīmēta mīnu galerija iepretī ceturtajam bastionam un tas pilnīgi saskanēja ar pārbēdzēju ziņojumu, bet plānā bija redzama arī pulvera kamera tieši zem ceturtā bastiona uz priekšu izvirzītā stūra.

Kaut arī Totlebens jau divdesmit reižu bija pārliecinājies, ka franči, uzdurdamies uz krievu mīnām, savus minēšanas darbus tik tālu nav noveduši, kā paredzēts šajā plānā, taču viņš arī zināja, ka franči ir ļoti neatlaidīgs pretinieks: varbūt viņiem tiešām izdevies no savām pozicijām ierakties līdz jaunam, dziļi guļošam māla slānim, līdz kuram Totlebenam pašam ierakties nebija izdevies?

Tuvodamies bastionam, Totlebens redzēja, ka viss izskatījās tāpat, kā viņš pēdējās dienās bija pieradis redzēt: pilsētas nomales tukšās ielas, gleznaini izkaisītas, bombardēšanā sagrautas mājas, visas bez jumtiem, bet daudzas ar veseliem dūmeņiem — lieliskas pozīcijas krievu strēlniekiem, kas ar zalvēm sagaidītu ienaidnieku, ja tas kādreiz tomēr sadūšotos un pārietu triecienā; visbeidzot, vientuļi stāvoša, arī no lielgabalu lodēm cietusi baznīca, pēdējā celtne, aiz kuras sākās nolaidena piekalne, kas sniedzās līdz bastionam; bet tad jau bija klāt arī pirmā tranšeja, un sāka svilpot «meitenītes», kā zaldāti mēdza dēvēt štuceru Minjē lodes ar apvalkiem un serdēm.

Franču priekšējās tranšejas šai vietai atradās tuvāk nekā visiem citiem aizsardzības līnijas punktiem, — tikai ap pusotra simta metru. Gadījās arī tā, ka franču tranšejās sasprāgušo krievu bumbu šķembas, atlēkdamas ar rikošetu, lidoja atpakaļ un ievainoja krievu lielgabalu apkalpes vīrus, bet franču bumbu šķembas, tādā pašā veidā lidodamas atpakaļ, sakropļoja savējos; kā vienas, tā otras puses štuceru strēlnieki neļāva nevienam pat uz mirkli parādīties no tranšejas; kādreiz rotas suns izbāza galvu pār uzbēruma malu un uz vietas tika nošauts; krievu zaldātam vajadzēja tikai joka dēļ mazliet pacelt pār tranšejas malu durklī uzmauktu cepuri, un tūdaļ franču pusē parādījās ap desmit štuceru šāvienu dūmu mākonīšu un ložu caururbtā cepure nokrita zemē.

Ka tur izveidojies ļoti sasprindzināts stāvoklis, Totlebens, protams, zināja; visi ļoti labi saprata, ka franču uzbrukuma sākumam trūkst vienīgi Kanrobera pavēles; taču šī pavēle netika dota, un Totlebens bija pārliecināts, ka patiku doties uzbrukumā šeit frančiem atņēmuši veiksmīgie, viņa vadībā izvestie minēšanas darbi.

Atstājis savu zirgu aiz šās distances priekšnieka admiraļa Novosiļska blindažas, Totlebens sāka staigāt pa bastionu, visu aplūkodams ar saimnieka aci.

Cieši cits pie cita saspiedušies, pelēkos šineļos ģērbušies zaldāti tranšejās sēdēja un pusguļus zvilnēja visbezrūpīgākajās pozās, it kā atpūzdamies pēc smaga darba, bet bastiona laukums atgādināja kurmju rakumus pļavā: tur cita pie citas bija izbūvētas lielas un mazas blindažas, kuras varēja sazīmēt vienīgi pēc nelielajiem zemes uzbērumiem virs ļoti resnu ozolu baļķu pārsegumiem. Visaugstākais zemes uzbērums bija virs pulvera pagraba griestiem.

Bija pusdienu laiks, un artilērijas lādiņu sprādzieni zemes uzbērumus jau bija pa pusei noārdījuši: tūkstošiem kājnieku pulku zaldātu roku tos naktī atkal atjaunos, tāpat kā iepriekšējās naktīs. Uzbērumi izskatījās gan mālaini dzelteni, gan spīdēja balti no kaļķakmens piejaukuma, un tikai blindažu ieejas likās patumšākas.

Ar baļķu kārtu un zemes uzbērumu bija pārsegta ari mīnu šachta, kas atradās gandrīz pie ieejas pulvera pagrabā, — tuvākā šachta; mīnu šachtu bija daudz, vairāk par divdesmit, bet tās bija izraktas grāvī aiz vaļņa, un tagad, dienā, pie tām piekļūt nebija iespējams. Tagad ritēja ikdienišķā kaujas darbība, dārdēja lielgabalu šāvieni, un, pat stāvot turpat sāņus, nevarēja izšķirt, vai šauj pašu vai pretinieka lielgabali, — tik tuvu atradās krievu un interventu baterijas. Tajā pašā laikā notika arī dzīva apšaudīšanās ar štuceriem, taču štuceru šāvienus šeit vairāk varēja saredzēt nekā sadzirdēt, šauteņu šāvienu rīboņu pilnīgi apslāpēja lielgabalu dārdi, bet otrās līnijas štuceru strēlnieki pastāvīgi skrēja uz pirmo līniju, pienesdami strēlniekiem pielādētus štucerus, lai viņi varētu šaut bez pārtraukuma.

Tikko pārlaidis vērīgo acu skatienu pār valni, kur starp smilšu maisu kalniem stāvēja lielgabali, Totlebens uzreiz pamanīja, kur un kādi jauni bojājumi bija nodarīti; taču tagad viņu interesēja vienīgi mīnu galerija un klausāmās ejas.

Tur apakš zemes pastāvīgi dzīvoja kādas sapieru bataljona rotas komandieris štabkapteinis Meļņikovs, ko jūrnieki bija iesaukuši par «oberkurmi». Šis «oberkurmis» arī bija Totlebena labā roka. Viss, kas atradās apakšzemē, bija viņa pārziņā. Pēc maza brīža, nokāpis mīnu šachtā blakus pulvera blindažai, Totlebens sēdēja Meļņikova «kravas telpā» uz zemes dīvana, kas bija pārsegts ar paklāju.

5.

Šī telpa bija mīnu galerijai blakus izrakta niša, un no galerijas to atdalīja liels paklāja aizkars; arī nišas sienas bija nosegtas ar paklājiem. Pie vienas sienas atradās krāsns; apakšzemes istabas vidū bija nolikts galds un uz tā patvāris, dega bronzas svečturī iesprausta svece un stāvēja Gogoļa poēma «Mirušās dvēseles», atvērta tajā vietā, kur aprakstīta Cičikova un Nozdreva dambretes spēle.

Meļņikovs, spēcīgi noaudzis cilvēks, bet aiz svaiga gaisa un pilnīga saules gaismas trūkuma sanīcis un pavisam dzeltenu seju, sāka priecīgi rosīties, kad pazemes telpā ienāca viņa priekšnieks; mīnēšanas entuziasts pret tādu šā darba speciālistu, kāds bija Totlebens, izturējās ar lielu cieņu; arī Totlebens augstu vērtēja sava palīga spējas un bija viņu ieteicis apbalvošanai ar Jura krustu par veiksmīgi izdarītu spēcīgas mīnas spridzinājumu pirms piecām nedējām: uz jaunā štabkapteiņa krūtīm tagad spoži mirdzēja balts krusts.

—   Man gribētos zināt, Aleksandr Vasiļjevič, — rūpīgi izrunādams tēvavārdu, Totlebens «oberkurmim» teica, — ko jūs sacītu, ja dzirdētu, piemēram, ka mūs … nu, kā lai to saka … ka mūs, ar vārdu sakot, ka franči gribot mūs uzspridzināt…

—   Uzspridzināt bastionu? — Mejņikovs ļoti izbrīnījās. — Nu, tur ar gribēšanu vien būs par maz!

—   Pilnīgi pareizi… Taču runā, ka mēs to varot gaidīt jau šajās dienās.

—   Kas tad iedrošinās kaut ko tādu apgalvot? — «oberkurmis» pasmaidīja.

—   «Iedrošinās», jā … Jūs ļoti labi pateicāt… To iedrošinājušies apgalvot franču pārbēdzēji!

—   Galīgas blēņas! — Meļņikovs pakratīja gaišos, pazemē ataugušos un no drēgnuma mitros matus.

—   Bet ja nu pieļautu varbūtību, ka franči rok savas ejas uz mums vēl zem mūsu apakšējām galerijām?

—   Kādā tad īsti dziļumā franči varētu rakt savas galerijas? … Sešās dažādās vietās mēs rakām šachtas saskaņā ar jūsu pavēli, — bet, jo dziļāk ierakāmies, jo klints kļuva cietāka.

—   Tā nu tas tiešām bija, bet šis rezultāts tomēr ir tikai mūsu rezultāts, bet varbūt franču rakšanas darbiem bijuši citi rezultāti … iedomāsimies, ka franči uzdūrušies pēkšņi uz māla slāņa un …

Viņi abi vērīgi lūkojās viens uz otru, un Meļņikovam likās, ka viņa priekšnieks tikai joko. Varbūt vārgā un zilganā svecītes liesmiņa bija noliekusies un tāpēc ēnas uz apaļās Totlebena sejas veidoja tādu kā smaidu; arī Meļņikovs plati pasmaidīja un atbildēja:

—   Līdz mālam vai kādam citam mīkstam slānim frančiem varbūt vajadzēs kalties klintī veselu versti, bet tad pretestība būs tik liela, ka visa Francijas pulvera gāzu būs par maz, lai mūs uzspridzinātu!

Tot'ebens cieši paskatījās Meļņikova dzeltenajā, neveselīgajā sejā un atbildēja:

—   Ka tikai jūs šeit nesaslimstat, — tas būtu liels trieciens kā mūsu darbam, tā arī man … Jums tomēr vajadzētu biežāk iziet un pastaigāt tur augšā … Bet, kas attiecas uz minēšanas mākslu, tad jūs, Aleksandr Vasiļjevič, protams, esat liels entuziasts, bet es pats jau arī esmu liels entuziasts, tāpēc man pašam arī sīkāk jāiepazīstas, kādā stāvoklī atrodas mūsu darbs.

Šie vārdi bija teikti nopietni, turklāt Totlebens, atteikdamies no tējas, piecēlās kājās; tūdaļ no savas vietas piecēlās arī Meļņikovs un uzvilka mugurā šineli.

«Mirušās dvēseles» uz Meļņikova galda Totlebens neredzēja pirmo reizi, taču viņš atlieca vāku un pacēla grarr.atu pie svecītes, lai izlasītu nosaukumu.

Tad Totlebens un Meļņikovs sāKa iet pa viņiem abiem ļoti pazīstamām, viņu augumiem nepiemērotām, zemām un šaurām pazemē izraktām ejām, sākumā apgaismodami ceļu ar sveces galiņu, bet, kad uguntiņa nodzisa, soļoja pa tumsu. Taču šīs or stabiem un dēļiem nostiprinātās kurmju alas nebija klusas, dažās vietās skanēja diezgan skaļi trokšņi: tur strādāja racēji — nesa zemes maisus, varēja dzirdēt, ka cilvēki strādādami krekšķ un zem zaldātu smagajiem zābakiem šļakst dubļi, jo zaldāti gāja pa tumsu, neredzēdami, kur liek kājas.

— Turēties pa kreisi! Komandieris nāk! — laiku pa laikam vienmuļā balsi Meļņikovs uzsauca, lai šajā pekles tumsā un šaurībā varētu paiet garām pretimnācējiem.

Dažuviet vajadzēja virzīties uz priekšu, ne tik daudz ejot, cik spraucoties uz priekšu gandrīz rāpus, tik zemas un šauras bija mīnu ejas. Protams, uz nepieradušu cilvēku viss tas atstātu nomācošu iespaidu, viņš justos kā kapā vai zārkā, bet Totlebens zināja, ka tur ļoti tuvu klinšainais pamats un mazliet tālāk eja atkal kļūs platāka un augstāka.

Kad viņi beidzot nonāca līdz klausāmajām ejām, Totlebens vaicāja minētājiem, vai kaut kur nevarot dzirdēt frančus strādājam ar cērtēm, cirvjiem, kaltiem un slīmestiem, vai neesot dzirdama zemes vedamo ratiņu čīkstoņa, un neuzticīgi klausījās vienmuļās atbildes: «Nebūt ne, jūsdzimtība, nekas nav dzirdams!» Totlebens notupās, pielika ausi pie zemes un klausījās pats.

Viņš visādi pūlējās saasināt dzirdi, taču, nekādus trokšņus nesaklausījis, piecēlās kājās un gāja tālāk.

Kad viņš nonāca līdz tai vietai, kur krievu minētāji bija gandrīz sadūrušies ar franču minētājiem, pie kam franči savas ejas bija kautrīgi pametuši, Totlebens apstājās, lai kaut ko apdomātu un aprēķinātu, jo tur dega laterna.

Pēc viņa rīkojuma tur jau bija sagatavota un apbērta ar zemi pamatīga porcija pulvera un tai blakus nostādīts sargs, kas uzmanīja franču mīnu ejas.

Šaurajā zemes strēmelē, kas atradās starp franču un krievu ierakumiem, pēc katra krievu mīnas vai kamufleta sprādziena radās piltuvjveidīgas bedres. Šīm bedrēm reizēm bija pa desmit un pat vairāk metru lieli diametri, un reizē ar krēslas iestāšanos un naktīs starp pretiniekiem vienmēr sākās cīņa par šo bedru ieņemšanu.

Totlebens pārlika, vai vērts tērēt pulveri jaunam spridzinājumam, un beidzot Meļņikovam teica:

—   šovakar mēs sāksim izbūvēt Selengas un Volinijas redutu priekšā vēl vienu jaunu reduti vai, pareizāk sakot, lineti, tā būs daudz lietderīgāk, bet, lai franči domātu, ka mēs aktivi darbojamies šeit, ceturtā bastiona rajonā, un tur izturamies klusu un mierīgi, šo mīnu vajadzēs uzspridzināt jau šodien pat, kad jums viss būs spridzināšanai sagatavots.

—   Klausos, — Meļņikovs atsaucās. — Uzspridzināsim.

AtpakaJ ejot, Totlebens iegriezās arī bastiona grāvī, kurā bija pavēlējis rakt lielāko daļu minu šachtu, starp tām ari pašas dziļākās, bet tās tomēr vajadzēja pamest, jo tur klints izrādījās pārāk cieta. Sevastopoles inženieru priekšnieks pats nokāpa divās šachtās, lai vēlreiz pārliecinātos, ka ar kapļiem un cērtēm klintī dziļāk iekalties nevar, kaut arī sapieri jau bija šachtu izcirtuši vairāk asu dziļumā zem apakšējā stāva mīnu galeriju līmeņa.

—   Nē, ja vien frančiem nav kādas jaunas, mums nepazīstamas urbjmašīnas, — Totlebens beidzot Meļņikovam teica, — tad mums no tiem nav ko baidīties, bet viņu seržantu un kaprali nebūtu slikti nosūtīt pie frančiem atpakaļ… Tātad, Aleksandr Vasiļjevič, mīnu uzspridziniet, bet es iešu par to ziņot admiralim.

Pāri grāvim lidoja gan ienaidnieka, gan savējās tiešā tēmējumā šautās lielgabalu lodes, granatas un bumbas, sprādziena šķembas bieži ietriecās grāvī un katru dienu izsita no ierindas pa diviem trim cilvēkiem. Bet mīnu šachtas bija pārsegtas ar baļķu kārtām, un visiem strādniekiem bija pavēlēts ienaidnieka uzbrukuma gadījumā skriet ārā no galerijām grāvī un tuvcīņā aizsargāt šachtu ieejas līdz pēdējai iespējai.

Lai pulvera gāzes un dūmi neieplūstu pašu galerijā, tā jau laikus bija aizbarikadēta ar vairāk asu biezu, no smilšu maisiem celtu sienu, tagad līdz pulverim tikai aizvilka galvaniskos aizdedzināšanas vadus, bet, pilnīgi neuzticoties Volta stabam, bez tiem vēl ierīkoja ar pulveri pildītas renītes «degļus»… Pa tam, iznācis bastiona laukumā, Totlebens izstāstīja savu nodomu viceadmirālim Novosiļskim.

Augumā garais, vienmēr mierīgais un uz saviem spēkiem paļāvīgais admiralis, kam jau kaklā karājās Jura krusts, tūdaļ nosūtīja pavēli pastiprināt štuceru un karteču uguni, jo varēja sagaidīt, ka pēc mīnas sprādziena franči lēks laukā no savām tranšejām, kā agrāk vienmēr bija darījuši pēc krievu mīnu spridzinājumiem.

Sākās spēcīga apšaudīšanās, taču tā nespēja apslāpēt apakšzemes dunoņu, kas aizvēlās uz franču poziciju pusi, bet ceturtajā bastionā visiem zem kājām nodrebēja zeme.

Pēkšņi gaisā uzšāvās un cēlās uz augšu sēnei līdzīgs zemes stabs, no tā izlauzās un vēlās biezi dūmu mutuļi, gluži kā miniatūra vulkānā izvirduma laikā, augšup lidoja akmeņi, franču strēlnieki sāka lēkt uz brustvera, šāvieni skanēja vēl biežāk, un, vērodams visu notiekošo kā sava amata meistars, Totlebens Novosiļskim teica:

— Lieliski! … Tagad atliek tikai ieņemt sprādziena izsisto bedri… Es tagad jāšu uz Malachova kurgānu, un, lai ko man arī stāstītu visi šie-ie, šie-ie dažādie nelieši, par jūsu bastionu man prāts ir mierīgs… Novēlu visu labu!

6.

Nemīlīga, drūma kailas zemes strēmele, tāda pati kā visa apkārtne, un uz tās nav nekā bez šā par Greizo 'Papēdi dēvētā pakalna. Kādreiz pirms kara tur lauza māju būvēm akmeņus, un tāpēc visur pakalnā un šur tur tuvumā gulēja gan lieli, gan mazi baltā kaļķakmens gabali. Lielās, apkaltās akmens plāksnes no akmeņlauztuves veda uz pilsētu, atlūzušie gabali palika, un starp tiem visur spraucās jauna, vārga zālīte, pirmais spilgtais pavasara zaļums.

Tieši šo vietu Totlebens bija izraudzījis jaunās nenoslēgtās redutes, tas ir, linetes būvei trīs simti piecpadsmit asu attālumā no Malachova kurgānā un, rīkodamies tikpat noteikti kā parasti, ar ko viņš atšķīrās no citiem, ieradās pie pakalna, tikko sabiezēja krēsla, un sāka uz zemes atzīmēt pirmās tranšejas līniju.

Zemes rakšanai uz turieni bija norīkots Kamčatkas pulka bataljons, un sapieru unteroficieris, no poručika dienesta pakāpes par zaldātu degradētais Borodatovs, kas ta gad gaidīja, ka viņu drīz paaugstinās par praporščiku, vadīja vienu no darbu iecirkņiem, būdams pakļauts savam agrākajam biedram — inženierim štabkapteinim Sacharovam.

Uz priekšu bija izsūtīta viena rota, kas izvērsās ķēdē, lai ar mazajām sapieru lāpstiņām un cērtēm līdz rītam izraktu ložementus un tur paliktu līdz vakara maiņai. • -

Noslēpumainajā krēslā iedami uz franču bateriju pusi, vecie zaldāti klusu teica jaunajiem, kas bija atsūtīti pulka papildināšanai:

— Uz slaktiņu ejam … Vai sirds nedreb? … Nekas, nebīstieties nenieka, — kura lode nebūs mums lemta, tā arī mums nekaitēs, bet, ja jau būs mūsējā, no tās tā kā tā nekur nepaglābsies: tā arī teltī tevi atradīs.

Nogremdēto fregatu un kuģu noņemtās buras lietoja telšu celšanai, kurās kādā no Kuģu puses gravām tagad bija novietots Kamčatkas pulks. Lai arī cik labi šī nometne bija aizsegta no ienaidnieka lodēm, tomēr arī tur reizēm krita lielgabalu stāvuguns šāviņi.

Uz šo frontes iecirkni angļiem palīgā atnākušie franči ļoti rosīgi augstienēs būvēja savus nocietinājumus un nostādīja tajos tālšāvējas mortiras.

Zaļais Pakalns, kā franči bija iesaukuši Greizo Papēdi, ļoti valdzināja viņu inženieru dzīvo fantaziju, taču cietokšņu aplenkšanas zinātne prasīja stingri pakāpenisku rīcību un nepieļāva lēcienus nezināmajā; savas plašās tranšejas, lai uzbrukuma gadījumā būtu kur paslēpties lieliem rezerves spēkiem, franči virzīja uz krievu pusi, ieturēdami stingri klasiskas, lauzītas līnijas, taču zeme bija nepiemērota — cieta, akmeņaina, turklāt vēl visi lielie Malachova kurgānā un divu no jauna ierīkoto — Selengas un Volinijas — redutu lielgabali ar trāpīgu uguni stipri traucēja viņu darbu.

Angļi, kuru kopējais skaits pie Sevastopoles tagad neaizsniedza pat trešo daļu no franču armijas, savilka savus spēkus iepretī trešajam bastionam, nepieejamajam «Redanam»; ar sportistu interesi viņi vēroja savu sabiedroto sacensību ar krieviem un slēdza azartas derības par to, kuram no abiem sacensoņiem pirmajam izdosies ieņemt Zaļo Pakalnu, no kura, ja to laimētos iegūt frančiem, varētu apšaudīt krievu Melnās jūras flotes atliekas.

Ja pēc Nikolaja nāves, kas sakrita ar Menšikova aiziešanu no dienesta un Gorčakova iecelšanu par Krimas armijas virspavēlnieku, Sevastopoles aizstāvēšana nenovēršami ievirzījās jaunā gaitā, tad arī franču armijā Krimā ap to pašu laiku tika ievesti jauninājumi, kam bija milzīga nozīme pilsētas aplenkšanā. Franču armiju sadalīja divos četrdesmit tūkstošu vīru lielos korpusos, un vienu no tiem sāka komandēt ļoti spējīgais franču ģenerālis Boskē, otru — tieši šim nolūkam no Alžirijas izsauktais 2ans Zaks Pelisjē.

Pirmais korpuss palika turpat, kur jau agrāk stāvēja šā korpusa divizijas, — iepretī Pilsētas pusei; vērst uzbrukumu pret Malachova kurgānu bija uzdots otrajam korpusam, ko komandēja Boskē.

Tieši pie galvenā štaba Kanrobera pakļautībā kā kopēja rezerve palika tikai dažus tūkstošus vīru liela vienība, un, kaut arī Kanrobers joprojām ieņēma virspavēlnieka posteni, taču kara apspriedēs daudz lielāka ietekme bija Napoleona personīgajam adjutantam un pārstāvim ģenerālim Nielam, kas arī norādīja uz Malachova kurgānu kā visu Sevastopoles nocietinājumu atslēgu. Ja Kanrobers savus ziņojumus par aplenkuma gaitu rakstīja kara ministram maršalam Valjanam, Niels savus ziņojumus sūtīja tieši Napoleonam.

Tas bija laiks, kad Kanrobera izturēšanās pret lordu Raglanu kļuva galīgi vēsa; lai arī kā Kanrobers nopūlējās padarīt veco Anglijas maršalu rosīgāku, daiļrunīgais Raglans vienmēr prata atrast desmitiem ieganstu,, lai izskaidrotu savu pret Redanu vērsto operāciju gausumu, bet tajā pašā laikā angļu atbalsta trūkums kavēja Boskē viņa centienos ieņemt Zaļo Pakalnu.

Boskē tomēr Kanroberam apsolīja šo pakalnu katrā ziņā ieņemt 1./13. martā, bet naktī no 26. uz 27. februāri kamčatkieši jau pēc Sacharova un Borodatova norādījumiem krāva grēdā baltā akmens gabalus un šās akmeņu grēdas aizsegā sāka ar cērtēm uzirdināt un ar lāpstām aizmest zemi, rakdami ap ceturtdaļversti garu tranšeju, kas atgādināja plašu, pamatnē nenoslēgtu trapeci.

Strādāšanai nakts bija ārkārtīgi labvēlīga: smidzināja sīks lietiņš, mēness, slēpdamies aiz mākoņiem, tomēr bija pietiekoši gaišs, lai varētu redzēt dažu soļu attālumā.

Sagaidījis kamčatkiešu bataljonu, Totlebens svinīgi, kaut arī paklusā balsī sacīja zaldātiem, ka viņi ar savu šās nakts darbu izglābšot Sevastopoli, un zaldāti strādāja centīgi, saprazdami, cik svarīgs šis darbs, ko liktenis bija lēmis veikt viņiem.

Pat šeit tranšejas līnijā neviens, slēpdams smēķi aiz šineļa malas, nepīpēja, nemaz jau nerunājot par smēķēšanu tur, kur raka ložementus; savā starpā zaldāti sarunājās, čukstēdami aizsmakušās balsīs, un viņu balsis nekļuva skaļākas pat tad, kad sāka cits ar citu bārties; zaldāti centās strādāt ar cērtēm, cik iespējams, klusu un zemi ar lāpstām uz vaļņa bēra uzmanīgi, bet nesvieda pilnā vēzienā.

Varbūt paši nemaz neapzinādamies, viņi strādāja šai naktī kā piedzīvojuši zagļi un tiešām nozaga ģenerālim Boskē, viņa otrajam korpusam, visai franču armijai, Francijai, Anglijai un Turcijai Zaļo Pakalnu, uz kura divas trīs dienas vēlāk, pēc visiem Boskē aprēķiniem, jau vajadzēja stāvēt franču trīsdesmit centimetru mortirām, lai vēl dažas dienas vēlāk šo mortiru uguns aizsegā ar lielu spēku pēkšņu triecienu ieņemtu Malachova kurgānā priekšā pilnīgi negaidot izbūvētās divas nepatīkamās redutes, bet varbūt arī visu Kuģu priekšpilsētu un tādā kārtā spīdoši pabeigtu Sevastopoles aplenkšanu.

Uz priekšu izvirzītajos slēpņos bija saguluši Dlastuni sava pastāvīgā komandiera — sešdesmit gadu vecā jesaula Daņiļenko vadībā, kurš jau vairākus mēnešus vienmēr atradās priekšposteņos, bet vēl ne reizes nebija ievainots. Plastuni ziņoja, ka franču pusē viņi dzirdot kapļu un lāpstu darba troksni: arī tur zaldāti tranšejās cītīgi strādāja, lādēdami akmeņaino zemi. Ārēji klusā un lietainā nakts bija pilna spraiguma un kvēlu cerību.

Bataljona oficieri nesastājās bariņā, kā katrā ziņā būtu darījuši apmācību laikā; katrs rotas komandieris atradās savas rotas iecirknī, bet jaunākie oficieri pie saviem vadiem. 'Darbs virzījās uz priekšu, kaut ari ne tik veiksmīgi, kā to būtu gribējuši sapieri; taču ari laiks nestāvēja uz vietas, un pulkstenis jau bija gandrīz trīs no rīta, kad darbu iecirkņa kreisajā flangā atskanēja dīvaina dunoņa, it kā tur, pa akmeņiem braukdami, grabētu rati.

— Kas tas? Kas 'tur īsti notiek? — Borodatovs, kas atradās netālu no kreisā flanga, satraukti nomurmināja.

Kāds pusmūža zaldāts, kas strādāja blakus viņam, bēdīgi nopūtās:

—   E-ek! Sabojāja mums visu dievkalpojumu! … Tas jau, kā liekas, mūsu jaunais garīdznieks…

—   Jūsu garīdznieks? … Priesteris?

—   Pēc balss tā vien liekas, ka tas pats būs.

—   Kāpēc viņš nācis šurp? … Aizskrej, pasaki, ka te nevar! — Borodatovs steidzināja zaldātu, jo rūkoņa nenoklusa.

—   Klausos! — Un zaldāts noliecies, it kā franči varētu viņu ieraudzīt un atklāt uguni, aizskrēja uz ierakumu kreiso flangu.

Tas tiešām bija hieromonachs Joanikijs.

—   Tētiņ! Tā nevar! Tā nav labi! — zaldāts pārmetošā balsī izgrūda pirmos vārdus, kas ienāca prātā.

No mūka plūda degvīna smaka.

—   Kas tad tu būsi par putnu? — gandrīz pilnā balsī ierēcās Joanikijs.

—   Devītās rotas ierindnieks Jegors Martišins! — kā paradis uz jautājumu «kas tu tāds?» atbildēt, zaldāts čukstēdams atteica un piebilda: — Lūdzu, tētiņ, nerunā tik skaļi, izdzirdēs ienaidnieks!

—   Kā tu iedrošinies man uzreiz… tādus vārdus? — Joanikijs brīnījās.

—   Priekšniecība sūtīja, ne jau es pats …

Šai brīdī pie viņiem pieskrēja arī pats Borodatovs un šņāca:

—   Klusāk! Lūdzu, klusāk!

—   Bet kas tu tāds būsi? — Joanikijs Borodatovam jautāja.

—   Mani parasti uzrunā ar «jūs»: esmu oficieris! … Runājiet, lūdzu, čukstēdami. Kas jums šeit vajadzīgs?

—   Kā tā — «kas vajadzīgs»? — it kā mazliet aprāvies, mūks atvaicāja. — Atnācu pie savām garīgajām avīm, bet tu …

—   Nekādu avju te nav, te ir tēvijas aizstāvji… Lūdzu jūs, ejiet tūdaļ projām!

—   Nu, tā jau es tevi klausīšu gan! — mūks norūca.

—   Ej, ziņo bataljona komandierim! — Borodatovs pagriezās pret Martišinu.

Martišins aizskrēja tumsā, paguvis tikai noteikt:

—   Redz, kāda dieva sodība!

—' Es jūs lūdzu, tētiņ, ejiet atpakaļ uz savu telti, — visiem spēkiem valdīdamies, Borodatovs ļoti lūdzoši un pieklājīgi teica.

—   Te-te-te! … Trīs soļus uz priekšu! Muti vaļā! … Kā tevi sauc? — kaut arī tikai savas balss vienas ceturtdaļas skaļumā, bet izteiksmīgi, gluži kā komandēdams, hieromonachs atsaucās.

Tā bija viņa paša izgudrota komanda zaldātiem, kuri pašreiz gavēja pirmo lielo gavēņa nedēļu, lai pēc tam no Joanikija saņemtu svēto vakarēdienu.

Martišinam nevajadzēja tālu skriet: izdzirdis kreisajā flangā negaidītu troksni, bataljona komandieris majors Leštukovs pats steidzās uz turieni. Piegājis pie mūka, majors paņēma viņu zem rokas un pavēloši nočukstēja:

—   Tagad, tētiņ, iesim uz nometni!

Viņš pagrieza Joanikiju apkārt, un Borodatovam par brīnumu milzīgais, iereibušais hieromonachs kā klusa ēna aizgāja kopā ar bataljona komandieri.

—   Pavadi savu garīdznieku uz nometni, citādi vēl apmaldīsies, aizkulsies pie frančiem, — Borodatovs teica Jegoram Martišinam.

—   Ek, kāda sodība ar tādu! — Jegors sapīcis atsaucās un, ierāvis galvu plecos, aizsteidzās pakaļ aizejošajiem, bez liekas jautāšanas saprazdams, ka bataljona komandieris nevar tālu aiziet no sava bataljona, bet iereibušais hieromonachs laikam viens pats nevarēs atrast ceļu atpakaļ uz nometni.

Tikko uz jūras sāka vāji spīdēt rītausmas svītra, iezīmēdama robežu starp ūdeni un debesīm, no ložementiem atgriezās tur vairs nevajadzīgie ļaudis un plastunl kopā ar savu apburto jesaulu. Ložementos palika tikai štuceru strēlnieki, bet pa nakti izraktajā tranšejā, atrodoties pilnīgā drošībā no lodēm, darbus jau varēja turpināt arī dienā.

Kad atausa rīts, tie angļi, kas atradās iepretī trešajam bastionam un bija slēguši derības par krieviem, triumfēdami saņēma no zaudētājiem savus vinnestus.

Tiesa, pagaidām pāri Zaļajam Pakalnam un tā abās pusēs stiepās tikai šaura ierakumu līnija, taču varēja redzēt, ka cērtes un lāpstas tur nerimtīgi turpina darbu un ierakumu priekšā virs ložementiem izklīzdami vīdēja balti šāvienu dūmu mākonīši: tur krievu brīvprātīgie, gulēdami savos ložementos, apšaudījās ar franču «rīkļurāvējiem».

Franči bija pārsteigti. Viņi sāka ar lielgabalu uguni spēcīgi apšaudīt Zaļajā Pakalnā strādājošos krievus, taču jauno lineti aizstāvēja Malachova kurgānā baterijas, bet vakarā uz darbu Zaļajā Pakalnā aizgāja visi pārējie Kamčatkas pulka bataljoni, un linete tika nosaukta tā pulka vārdā, kurš to bija izbūvējis. Vēlāk šo lineti arvien biežāk sāka saukt vienkārši par Kamčatku.

OTRĀ NODAĻA istomins

1.

Tas bija mazliet dīvaini, taču izrādījās pilnīgi iespējams, ka divu naidīgu armiju admiraļi — angļu Melnās jūras eskadras komandieris Laionss un 4. aizsardzības distances, kuras centrs bija draudīgais Korņilova bastions, komandieris Vladimirs Ivanovičs Istomins — 1854. gada novembra beigās un decembra sākumā apmainījās ar draudzīgām vēstulēm.

Viņi bija iepazinušies Vidusjūras ūdeņos vairāk gadu pirms kara, un Laionss savā vēstulē to atcerējās ar nemākslotu sirsnību. Starp citu, viņš nebija aizmirsis ari to, ka Istominam ļoti garšoja Čestras siers, un reizē ar vēstuli parlamentars Istominam nodeva arī šo sieru.

Istomins pavēlēja izcept kalnu kazas muguru kā pašu garšīgāko šā medījuma gabalu un nosūtīja to Laionsam kopā ar šādu vēstuli:

«Mīļais admiraļi! Jūsu sūtījums mani ļoti iepriecināja; tas man atgādināja mūsu kreisēšanu, no kuras man palikušas neaizmirstamas atmiņas, un lika man ļoti dzīvi atcerēties to laiku, kas tagad jau pagājis. Es nekad neaizmirsīšu Atēnas un Maltu.

Tagad, pēc tik daudz gadiem, mēs atkal atrodamies viens otra tuvumā; taču, kaut arī es varu jūs dzirdēt, ko pierāda 5./17. oktobris, kad varenā «Agamemnona» balss skanēja ļoti tuvu, jūsu roku spiest man nav iespējams.

Šādā, manuprāt, pārāk ceremoniālā formā es jums pateicos, ka neesat mani aizmirsis, un ari par draudzīgo sūtījumu. Atļaujiet man savukārt pasniegt jums gabalu no nesenajās medībās nošautā medījuma: Krimas kalnu, kazas ir lieliskas.

Mīļais admirali, jūs parādāt godu mūsu jūrniekiem; viņi tiešām pelna tik kompetenta, bet, kā man šķiet, mazliet pārāk stingra tiesneša, kāds esat jūs, uzslavu. Jūrnieki ir mūsu lepnums un mūsu prieks!…

Mīļais admirali, pieņemiet manus uzticības apliecinājumus.»

Šajā vēstulē minētais trīsklāju kuģis «Agamemnons» bija flagmaņkuģis; atrazdamies uz tā un vadīdams Ziemeļu puses apšaudi, Laionss turējās tuvāk par visiem citiem angļu eskadras kuģiem pie Sevastopoles fortiem un visenerģiskāk apbēra tos ar lādiņiem.

Istomins labi zināja, ka Laionss ir nesamierināms Krievijas ienaidnieks. Bez tam viņš zināja arī to, ka Sevastopoles ieņemšanu kara sākumā Laionss bija uzskatījis par visvieglāko uzdevumu: Laionss to vairākkārt bija apgalvojis gan mutvārdiem, gan piesē iespiestos rakstos. Viņš ne vien nerēķinājās ar ziemas kampaņu, bet pat dzēlīgi smējās par piesardzīgākajiem, kuri no šādas iespējas baidījās. Bet ziemas kampaņa pa tam bija pienākusi, jo rudens interventiem neatnesa nekādus ievērojamus panākumus, vētra izklīdināja viņu floti, un angļu armija pēc Inkermanas kaujas zaudēja savu nozīmi …

Paturot visu to vērā, atbildēt Laionsam tā, kā viņš atbildēja, Istomins uzskatīja par vispār pieņemto pieklājības normu ievērošanu šajā viņu pašu pieļautajā, īsajā pamiera laikā. Tomēr tajā pašā vēstulē viņš Laionsam rakstīja arī par viņa sūtītā parlamentara nedžentlmenisko izturēšanos, papildinādams vēstuli ar šādām rin-, diņām:

«Sācis runāt par jūrniecību, izmantoju gadījumu, lai paziņotu jums par vienu apstākli, kam, bez šaubām, ir gadījuma raksturs, bet kas atkārtodamies var novest pie nepatīkamām sekām. Stīmers, ko jūs pēdējo reizi sūtījāt vest sarunas, atbrauca līdz pašiem cietokšņa lielgabaliem, bet tam vajadzēja gaidīt pretī izsūtīto laivu aiz mūsu uguns līnijas. Jūs darīsiet labi, ja šajā lietā teiksiet kādu vardu, un tad, protams, turpmāk šadi parpratumi vairs neatkārtosies.»

Nav šaubu, ka šajā epizodē lords Laionss bija palicis uzticīgs pats sev un, nosūtīdams ar parlamentaru lielisku Cestras sieru krievu admiralim, kam tas ļoti garšoja, tajā pašā laikā bija parlamentaram pavēlējis uzņemties izlūka lomu un atvest ziņas par fortu ārējo stāvokli.

Tomēr Istomins, kas Sevastopoles aizsardzības darbam veltīja visus savus spēkus, nevarēja šo gadījumu nepieminēt savā vēstulē, kaut ari rakstīja ļoti rūpīgi izmeklētos vārdos.

Tiesa, angļu oficieris neko daudz redzēt nevarēja, lai gan piebrauca pavisam klāt pie krievu fortiem, taču nebija pieņemts un pēc kara likumiem tika uzskatīts pat par apkaunojumu parlamentaram pārkāpt savas tiesības un nodarboties ar spiegošanu. Šādā rīcībā Istomins nesaskatīja nekādu varonību, un, ja tā būtu rīkojies kāds krievu jūrnieks, viņa admiralis par šādu darbu jūrnieku sodītu.

Sinopas kaujas laikā simtlielgabalu kuģis «Parize», ko komandēja Istomins, toreiz vēl būdams 1. ranga kapteinis, cīnījās tik varonīgi, ka sajūsmināja pat tik rūdītu jūrnieku kā Nachimovu; cīnīties toreiz vēl veiksmīgāk, vēl sekmīgāk nemaz nebija iespējams.

Nachimovs uzskatīja, ka šo disciplinas, noteiktības, drošsirdības un pilnīga mierīguma augstāko pakāpi visniknākās kaujas laikā kuģa «Parize» ekipāžā spējusi sasniegt galvēnām kārtām tāpēc, ka kuģi komandējis nevainojami disciplinēts, visā savā rīcībā noteikts un nesatricināmi mierīgs cilvēks.

Tādu adrrfcralis Nachimovs bija pazinis Istominu arī miera laikā; bet pēc Sinopas kaujas viņš Istominu it kā uzreiz uzņēma savā saimē — nelielajā izcilo jūrnieku saimē, kuri bija izpelnījušies īpašu cieņu.

Atzinība mēdz būt dažāda. Cilvēki, kuri mīl darbu, kam nodevušies, par vērtīgu uzskata tikai šā darba meistaru atzinību un, ja tā ir iegūta, tad līdz pat nāvei neizlaiž karogu no rokām un mirstot nodod to viscienīgākajam: tā virzās uz priekšu labākais, ko radījis un kam dzīvo cilvēks.

Atzīdami jaunā kontradmiraļa izcilās spējas, Nachimovs un Korņilovs palīdzēja viņam kā personībai izveidoties pilnīgi, bet Korņilova nāve, kuru Istomins jau sen bija paradis uzskatīt par savu paraugu, viņu satrieca kā vislielākā pašam uzbrukusi nelaime un tajā pašā laikā spieda nicināt briesmas.

Jūrnieku hospitālī uz visiem laikiem atvadīdamies no nāvīgi ievainotā Korņilova un svētīts ar viņa stingstošo roku, Istomins raudādams izskrēja no hospitaļa, bet toreiz viņš raudāja pēdējo reizi. Pēc tam Istomins steidzās uz savu Malachova kurgānu, izjuzdams ārkārtīgu naidu un asu nicību pret nāvi. Līdz bombardēšanas beigām viņš ieradās visvairāk apšaudītajās un bīstamākajās vietās, taču nāve tajā dienā no viņa vairījās.

Vēlāk, kad citu bombardēšanu laikā Istomins izturējās pret nāvi, kas lidinājās tam apkārt, tikpat izaicinoši un citi karavīri pūlējās viņu pierunāt iet blindažā, Istomins parasti atbildēja:

— Jau piektajā oktobrī es sevi norakstīju zaudējumos un dzīvoju vienīgi uz angļu un franču sliktās tēmēšanas rēķina. •

Sevastopoles aizstāvji, protams, zināja, ka Malachova kurgāns ir pilsētas nocietinājumu atslēga, un vienīgi interventiem to neizdevās uzreiz izprast. Pēc iecelšanas par priekšnieku ceturtajai distancei, kurā ietilpa Malachova kurgāns, Istomins bija atbildīgs par vissvarīgāko aizsardzības līnijas iecirkni; Istomina pūliņu rezultātā šis iecirknis kļuva arī par visspēcīgāko.

Pret saviem apakšniekiem Istomins izturējās ļoti stingri, taču vēl stingrāks viņš bija pats pret sevi. Viņš jau bija vienu reizi kontuzēts, pēc tam viegli ievainots, taču savu kurgānu nepameta. Istomins dzīvoja kazematā, kas atradās tornī, no kura vairs bija atlicis tikai apakšējais stāvs, — augšējo stāvu sagrāva jau pirmajā bombardēšanā.

Tāpat kā Nachimovs, viņš nevilka zaldāta šineli virs jūrnieka svārkiem ar epoletēm. Zaldāta šinelis, padarīdams Istominu līdzīgu visiem citiem, kas bija ap viņu, to it kā apslēptu no labi tēmētiem ienaidnieka strēlnieku šāvieniem, kuri medīja krievu komandierus; bet slēpties aiz kaut kā no nāves Istomins uzskatīja par necienīgu rīcību, tāpat kā par necienīgu uzskatīja arī atpūtu. Jau kopš aplenkuma sākuma viņš neatstāja savu sargposteni, gulēja neizģērbies, gatavs lēkt kājās, atskanot pirmajam trauksmes signalam, un cīnīties ar uzbrucēju kolonām.

Pēdējā laikā, ap februara beigām, Istomins sāka just, ka viņa spēki iet mazumā. Viņš sāka tos uzmundrināt ar muskusu, bet savu posteni nepameta.

Tāpat kā Nachimovs, Istomins bija neprecējies, bet viņam Pēterburgā dzīvoja ļoti veca māte, kurai jau bija astoņdesmit gadu, un divas māsas; viņš tām sūtīja savu algu; Istomins mātei un māsām vairākkārt bija rakstījis, lai gadījumā, ja viņš kristu, tās grieztos pie ģeneraladmiraļa lielkņaza Konstantina; varbūt viņa, Istomina, algu — astoņi simti sešdesmit rubļu gadā — lielkņazs pavēlētu «pārvērst viņām par mūža pensiju». Cita padoma, kā mātei un māsām iekārtoties pēc viņa nāves, Istomins nevarēja dot, nekādu nekustamu īpašumu viņam nebija, arī neko vairāk novēlēt mātei un māsām ar testamentu viņš nevarēja, un šajā ziņā viņš jutās mierīgs.

2.

Turklāt Istomina atbildība par Sevastopoles likteni pieauga kopš tā laika, kad pret Malachova kurgānu savu uzbrukumu sāka vērst Boskē korpuss. Istomins kļuva it kā par komandantu īpašam cietoksnim, kas balstījās uz Kuģu pusi. Šim cietoksnim bija divi stipri bastioni — Korņilova un otrais bastions, trīs redutes — Zervē, Volinijas un Selengas un, visbeidzot, Kamčatkas linete. Šī linete ar tranšeju loku norobežoja zemes gabalu no akmeņlauztuvēm līdz Selengas un Volinijas redutēm, un Istomins šos trīs jaunos nocietinājumus jokodamies dēvēja par «Malachova kurgānā brillēm».

Izmests krastā no kuģa «Parize», jaunais admiralis kļuva it kā par veselas eskadras komandieri, •— šai eskadrai vienīgi nebija spēju manevrēt. Ceturtā distance izveidojās par ārkārtīgi plašu kara saimniecību. Ne vairs divi vai trīs kājnieku pulki, bet jau apmēram divas divizijas bija izvietotas marta sākumā šās distances blindažās, kazarmās, zemnīcās un teltīs.

Tiesa, daži pulki bija tik stipri noasiņojuši, ka cilvēku skaita ziņā nebija lielāki par diviem vai pat vienu bataljonu, toties ikviens šo pulku zaldāts bija gandrīz līdzvērtīgs matrozim uz kuģa klāja: kaujās norūdīti, vēja appūsti, caurcaurēm nokvēpuši dūmos, iemanījušies strādāt katru darbu, viņi vairs nevēroja, kādas lodes svilpo tiem garām, viņi bija vīri ar brašu stāju ierindā, un ienaidnieka uzbrukuma gadījumā uz viņiem varēja paļauties.

Kādreiz Istomins pats iedomājās savākt no Jakutskas pulka viena bataljona brīvprātīgos izbrukumam. Pasaucis visus bataljona oficierus pie sevis, viņš zaldātiem teica:

—   Puiši! No jūsu bataljona man vajadzīgi septiņdesmit pieci brīvprātīgie šāsnakts izbrukumam. Nu, brīvprātīgie, iznākt uz priekšu!

Zaldāti stāvēja nekustēdamies, un visu acis raudzījās uz viņu, uz priekšniecību, bet no ierindas neviens zaldāts neiznāca. Istomins, ko šāda zaldātu izturēšanās pārsteidza, jautājoši paskatījās uz bataljona komandieri, bet tūdaļ skarbā balsī nokomandēja:

—   Brīvprātīgie, piecus soļus uz priekšu, marš!

Nesalauzdams ierindu, viss bataljons reizē paspēra

piecus platus soļus uz priekšu, un, skaņi piesitot kreisās kājas papēdi pie labās kājas papēža, visi zaldāti apstājās.

Istomins nodomāja, ka zaldāti nav sapratuši viņa komandu, un uzkliedza:

—   Tikai brīvprātīgie, bet ne visi!

Taču daudzas balsis cita par citu viņam atbildēja:

—  Visi brīvprātīgie! Tieši tā, iesim visi! … Visi gribam!

Junkuram volontierim Vitjam Zarubinam, kas stāvēja netālu, šī atbilde likās tik skaista, ka viņš nočukstēja: «Bravo!» — un bija gatavs pat aplaudēt.

Arī pats Vitja lūdza atļauju piedalīties šajā leitnanta Astapova vadītajā izbrukumā un tika pieņemts; šajā izbrukumā Vitju arī pirmo reizi ievainoja ar angļu durkli, taču brūce izrādījās viegla, un pēc nedēļas Vitja no pārsiešanas punkta atkal atgriezās bastionā.

3.

Tāpat kā ūdenī iegremdēts ķermenis zaudē tik daudz sava svara, cik sver tā izspiestais ūdens, arī Vitja Zarubins uzreiz jutās atvieglots un spēcīgāks, un it kā par kaut ko pilnīgi attaisnots, kad pirmo reizi atnāca uz Malachova kurgānu kā «junkuru volontieris».

Tāpēc arī vēlāk viņš saprata jakutskiešu bataljona izturēšanos, jo ari pats būtu juties apvainots, ja pēkšņi no kopējās ierindas citi būtu izgājuši pirms viņa un brīvprātīgo būtu septiņdesmit pieci, bet viņš pats, nezin kāpēc aizkavējies, nenokļuvis drošsirdīgo skaitā, būtu palicis stāvam ierindā.

Dienu no dienas bastionā ap viņu norisinājās tas patiesi īstais, uz ko tik neatturami tiecas visi tikko bērnu rotaļas pametušie pusaudži: īsti varoņdarbi, īstas briesmas, īsta nāve. Turklāt šī nāve nebija tāda, kas gļēvi piezogas nezin no kurienes, neredzama, neizprotama, briesmīga un tajā pašā laikā nicināma kā zaglis naktī, bet skaidri saredzama tā lidoja no ienaidnieka baterijām un ložementiem, — tā bija nāve, kas nāca pretī tieši: ienaidnieki to raidīja uz mums, bet mēs uz viņiem …

Bastionā dažādās vietās stāvēja matroži signalizētāji un bombardēšanas laikā vēroja debesis. Ar šajā atbildīgajā darbā ļoti ievingrinātajām acīm viņi vēroja ienaidnieka lādiņu lidojumu. Un, tāpat kā gaiļi īpašās balsīs sāk kliegt, tikko ierauga vanagu, tāpat kliedza arī signalizētāji:

—   Mū-ūsul Sargie-ies!

Šis «ie-ies» skanēja spalgi kā svilpiens ar diviem pirkstiem, un, šim kliedzienam noskanot, dažs steidzās paslēpties aizsegā, dažs nogūlās zemē.

«Mūsu» bija bumba, kurai tūlīt vajadzēja nokrist bastionā un eksplodēt. Tā bija «mūsu» nāve, «mūsu» sakropļošana … Bumba nokrita, vēlās pa zemi, šņāca, izšļāca dzirkstis, beidzot sprāga, piepildīdama visu apkārtni ar smacīgiem dūmiem un šķembām.

Ne jau visi apšaudes dārdoņā varēja sadzirdēt signalista kliedzienu, ne visi varēja labi paslēpties no šķembām … Parasti pēc bumbas sprādziena zemē gulēja divi trīs cilvēki, skanēja vaidi, rūsganajos dubļos vizēja tumšsarkanas asinis un veseli palikušie kliedza:

—   Ei! Nestuves šurp! Nestuves šurp!

Ja signalisti kliedza «Armijas!» — tad kliedziens nozīmēja, ka bumba kritīs kādā no pulkiem, kuri dežurēja bastionā, bet, ja signalists kliedza «Aiziet dzert!» — tas nozīmēja, ka bumba lidos pāri visai Kuģu pusei un nogrims jūras līcī.

Pret šo redzamo nāvi, ko sūtīja «viņi» — ienaidnieki, karavīri izturējās zobgalīgi, mēdza teikt: «Sābris sūta ciemkukuļus!» īpaši spožās un naktīs labi saredzamās pieci pudi smagās, briesmīgās bumbas, kas pa lidojuma laiku ietinās pa caurulītēm izgrūstajos dzirksteļu mākoņos, zaldāti saukāja par «krēpjainajiem ērzeļiem», «lupatu buntēm», «skrandu paunām» … Spindzošās angļu štuceru lodes dēvēja par «sirsniņām».

Tik dabiska un saprotama bija nāve tur, bastionā, ka Vitjam Zarubinam mēnesi pēc iestāšanās volontieros šķita nedabiski, kad dzirdēja, ka pilsētā kāds nomiris no slimības. Pavisam dīvaini likās skanam vārdi: nomira ar diloni! Kā gan varēja ļaut sevi nobeigt kaut kādam dilonim, kad katru dienu notika gan izbrukumi, gan bombardēšana?

Izbrukumā, kurā piedalījās arī Vitja, viņam rokās bija zaldātu šautene ar durkli. Tiesa, leitnants Astapovs pūlējās Vitju visu laiku paturēt savā tuvumā, taču nenoturēja. Kad un kā Vitja bija aizskrējis līdz matrožiem, kas, kliegdami «urā», metās angļu tranšejā, par to skaidra priekšstata nebija arī viņam pašam, taču Vitja atcerējās, ka arī pats bija skrejot kliedzis, ļoti cieši turējis rokās durkļu cīņai pacelto šauteni, bet vēlāk, atkāpjoties, taustījis ar pirkstiem savas šautenes durkli,— ja nu pēkšņi tas izrādītos sauss! Un vēl ilgi pēc tam Vitja ar lepnumu atcerējās, ka viņa durklis bija notriepts asinīm.

Vitja jutās lepns arī par krustu, kas bija salikts no čuguna lodēm tajā vietā, kur nāvīgi ievainoja Korņilovu. Kad Vitjam gadījās iet gar šo krustu, viņš soļoja gluži kā gar bastiona svētumu — acis pievērstas krustam, rokas nolaistas gar sāniem.

Vitja ļoti ātri iepazinās ar visu diezgan vienkāršo, ikdienišķo dzīvi Malachova kurgānā un ne vien iepazinās — viņš visu pieņēma, visu atzina par labu, tāpēc ka dažu aplenkuma mēnešu laikā tur viss bija izveidojies stingrs un mērķtiecīgs; viņš neko nevarētu pārkārtot labāk, jo redzēja, ka tūkstošiem pelēkos šineļos un matrožu bušlatos tērptu cilvēku bija pielikuši milzīgas pūles, izveidodami visu to, ko sauca par Korņilova bastionu.

Spēcīgās ienaidnieka uguns sagrautās bastiona daļas vienmēr otrā rītā bija atjaunotas, tāpat kā pirms tam uz brustvera, sakrauti kaudzēs, gulēja jauni smilšu maisi, sašauto lielgabalu vietā uz jaunām platformām stāvēja jauni tā paša kalibra lielgabali, virs pulvera pagrabiem pacēlās par jaunu uzbērtas un nomīdītas zemes kaudzes … Bastiona vispārējā iekārtojumā kaut ko grozīt nebija vajadzīgs, — vajadzēja tikai izlabot to, ko sagrāva ienaidnieka lādiņi.

Matrožos un zaldātos, kas Malachova kurgānā bija ap viņu, Vitja neredzēja acumirkļa varonību, ne arī varonību, kas ilgst vienu, divas vai trīs stundas, kādu, piemēram, bija redzējis viņa tēvs Sinopas kaujas laikā, bet to nesatricināmo, ikdienišķo varonību, kas vairs nevienam nelikās nekas izcils, bet kas ar savu mērķtiecību bija kļuvusi par nepieciešamību.

Ja pa blindažas durvīm, piemēram, ievēlās neliela kalibra bumba, sāka griezties un šņākt, gatava ik mirkli sprāgt un ar šķembām nogalināt un sakropļot vairākus cilvēkus, tad, protams, kādam vajadzēja bumbu sagrābt rokās un izsviest no blindažas, — vai gan citādi varēja rīkoties? Tas, protams, bija varoņdarbs, bet tādu varoņdarbu bija daudz, pie tiem pierada, tie vairs nevienu nepārsteidza, — tie bija vienkārši nepieciešami, gluži tāpat kā borščs un biezputra.

Starp citu, bija arī gadījums, kad bumba, palēkdamās un veldamās pa zemi, iekrita lielajā rotas biezputras katlā. Zaldāti un matroži zobojās, ka franču «čuguna pods» acīm redzot atvilcies nogaršot krievu biezputru — «būs laikam briesmīgi izkāmējies tas maita!» — bet tāpēc jau nevajadzēja aizmest veselu katlu biezputras. .. Aizmeta bumbu, bet biezputru tomēr apēda.

Varbūt kāds maskavietis vai pēterburdzietis uzskatītu par varonību arī to, ka Vitjas tēvs un māte joprojām dzīvoja savā mājiņā Mazajā Oficieru ielā, bet Vitja zināja, ka viņus tā darīt spiež vienīgi ieraduma spēks. Gluži tāpat pilsētā dzīvoja arī daudzu matrožu ģimenes, un matrožu sievas bieži nāca uz bastionu pie saviem vīriem, nesa viņiem pīrāgus vai raušus, paklusām raudāja un šņaukājās priekšautos, stāstīdamas, kā «lādiņš sagrāvis» viņu māju, kā lode uzreiz nogalinājusi viņu kaimiņieni vai puišeli Petjku, vai gadu veco meitenīti

Aņutku; taču prom no bastiona viņas gāja nesteigdamās pat tādās reizēs, kad sākās nikna apšaudīšanās un lielgabalu lodes, ar troksni triekdamās zemē, apšļāca viņas ar dubļiem. Citas tādas pašas matrožu sievas nepārtrauca tirgošanos pie bastiona ieejas ar medus dzērienu un kliņģeriem.

Vitja dzīvoja oficieru blindažā; viņu bieži norīkoja pie Istomina par ziņnesi, un Vitja vēroja visu, ko darīja viņa admiralis, ar tiem pētījošajiem un zinātkārajiem skatieniem, kas raksturīgi tikai zaļajai jaunībai.

Pēc izskata Istomina vienmēr bargā seja, gandrīz bez uzacīm, gaišām acīm, nelielām, palsām pelnu krāsas ūsām un ļoti baltu, spīdošu, platu pieri, virs kuras tikko sāka noiet mati, šķita daudz jaunāka, nekā vajadzētu būt viņa četrdesmit piecu gadu vecumā. Salīdzinot ar citu kurgānā oficieru sejām, Istomina seju varēja nosaukt pat par labi koptu, taču Vitja zināja, kā Istomins sevi «lutina».

Vitja atcerējās ari to, kāds strīds reiz vēl pirms Sevastopoles aplenkšanas bija izcēlies starp junkuriem, — vai Istomins, piedalīdamies slavenajā Navarinas kaujā, bijis mičmanis vai leitnants, — un kopš tā laika vairs neaizmirsa, ka toreiz Istomins bijis gardemarins, ka toreiz viņam bijis tikai septiņpadsmit gadu, ka šajā kaujā viņš izpelnījies ir Jura krustu, ir mičmaņa dienesta pakāpi. Un, lūk, pēc divdesmit astoņiem gadiem uz šo Navarinas gardemarinu —1 kontradmirāli Istominu — raugās visa Krievija kā uz izcilāko valsts goda un robežu aizstāvi … Bija pietiekoši daudz iemeslu uz Istominu raudzīties ar platām acīm un skriet, ko kājas nes, lai izpildītu viņa pavēles.

Laiku pa laikam Vitjam radās iespēja aiziet arī uz mājām. Tādās reizēs, pats nesaprazdams, kādēļ, viņš izturējās kā ģimenes galva mājā, kur, dusmīgi klaudzinādams ar nepaklausīgo nūju, steberēja viņa tēvs un māte tāpat kā agrāk rūpējās par saimniecību. Pat pret māsiņu Oļu, kas, priecīgi klaigādama, metās viņam ap kaklu, tikko Vitja bija iegājis istabā, viņš sāka izturēties kā aizbildnis, it kā jau pats būtu vismaz baterijas komandieris.

Tiesa, pa šiem bastionā pavadītajiem trim mēnešiem Vitja bija kļuvis daudz vīrišķīgāks: ne velti šie mēneši viņa dienesta lapā tika skaitīti par trim gadiem.

Kādreiz marta sākumā Vitjam atkal gadījās laiks un iespēja aizskriet uz mājām, jo viņš bija sūtīts kādā uzdevumā uz pilsētu.

Diena bija pavasarīgi silta. Vitjas zaldāta šinelim visi āķi stāvēja vaļā. No ātrā gājiena bija karsti. Tuvodamies mājai, viņš domāja tikai par aukstu akas ūdeni un tikko ievēroja, ka vienam logam izsista rūts; bet ievēroja tāpēc, ka uz melnā, ar zelta burtiem rotātā albuma vāka, ko viņš pazina jau kopš bērnības un kas tagad no iekšpuses bija piesists pie loga rāmja, atgādinādams kinžalus, ļoti spoži spīdēja smailās un garās stikla šķēpeles.

—   Pie mums atnākusi Varečka! — mezdamās kā parasti Vitjam pretī, Oļa paklusu teica un apkampa brāļa kaklu ar tievām, mīļām rociņām.

Māsu skūpstīdams, Vitja ārēji vienaldzīgi atbildēja:

—   Redz, cik labā reizē man gadījies atnākt: būsim visi kopā!

Taču Vitja priecājās, ka dabūs redzēt māsu pēc atveseļošanās no slimības, ar kuru, kā viņš bija dzirdējis, daudzi mirstot, pat matroži un zaldāti.

Varjai ap galvu bija zem smaila kļuvušā zoda mezglā sasiets dzeltens lakatiņš ar baltām svītrām. Viņas seja bija novājējusi, kļuvusi šaura, dzeltena un atgādināja putna galvu. Raudzīdamies uz māsu, Vitja mēģināja atcerēties, kādu putnu viņa tagad atgādina, un, apmierināti pasmaidīdams, teica:

—   Vai zini, Varečka, tu tagad ļoti izskaties pēc vālodzes!

Bet, pamanījis mulsumu māsas lielajās acīs, kas bija kļuvušas tumšākas, piebilda:

—  Vālodze — tas mans vismīļākais putns! Un kā tā dzied, ārkārtīgi skaisti!

Arī Varjas jaciņa bija gaiši dzeltena ar tikko manāmām gaišzilām, noplukušām puķītēm; tas Vitjas acīs māsas līdzību ar vālodzi vēl palielināja. Bet Varja, kas par tādu putnu nekad nebija dzirdējusi, par brāļa joku ļoti apvaldīti pasmaidīja un, viņu uzmanīgi aplūkodama, mazliet skaudīgi teica:

—   Paskat tikai, kā tu jau esi iededzis! … Un izskaties kā pati veselība!

Tiešām, šeit pazemajā istabā Vitja izskatījās ļoti sārts. Dienests bastionā viņu pārāk nenogurdināja, bet jaunekļa miegs blindažā bija ciets arī visniknākās apšaudes laikā. Cietu miegu gulēja arī visi viņa biedri: visi ļoti ātri pierada pie ikdienišķajiem lielgabalu šāvienu dārdiem un drīzāk varēja pamosties no čukstiem pie auss nekā no savu aplenkuma lielgabalu zalvju rīboņas, kas lika pat zemei drebēt veselu versti visapkārt.

Vitja jau agrāk bija ievērojis, ka tēvs sešos aplenkuma mēnešos novecojis par sešiem gadiem: viņa seja bija kļuvusi stipri kalsnāka, mati baltāki, smailāks izskatījās arī deguns, jo vaigi bija iekrituši; arī konvulsivie drebuļi viņam uznāca biežāk un bija spēcīgāki; taču vecais Zarubins centās turēties moži un uzmundrināt arī citus; reizēm viņš rauca uzacis, sēca, norūca sevī «hm, hm» un klaudzināja ar spieķi pa grīdu tāpat kā pirmajās aplenkuma dienās, kad viņam atkal un atkal gadījās dzirdēt mazticīgo spriedelējumus par to, ka Sevastopolei nezin vai izdošoties noturēties cīņā pret niknajiem ienaidniekiem, kas tai uzklupuši.

Vienmēr, kad atnāca Vitja, tēvs viņu ļoti sīki iztaujāja par visu, kas noticis tur pie viņiem Malachova kurgānā.

Tiesa, cietokšņa dienestu vecais Zarubins lāgā nepazina, bet toties pazina visus flotes vīrus, kas tagad atradās bastionos, it īpaši vecāko dienesta pakāpju oficierus, un kur tad galu galā vēl citur, ja ne tur, nocietinājumos, pie savām baterijām cīnījās un krita matroži?

Patlaban bija brīdis, kad visa ģimene sēdēja pie galda un dzēra tēju (kaut arī Vitja, tikko atnācis, nebija varējis nociesties un izdzēris veselu krūzi auksta akas ūdens) un māte kā parasti bija nosēdusies pie patvāra. Viņa, kā Vitjam šķita, nebija daudz pārvērtusies. Nevarētu sacīt, ka mātes apaļā un tuklā seja būtu mierīga, bet tā liecināja, ka viņa jau pieradusi nie ciešanām, — pārcietusi ir to, ka ievainoja dēlu, ir to, ka meita saslima ar tifu… Redz, dēls jau atveseļojies un atkal izskatās brašs; atspirgusi arī meita un ar dieva palīgu varbūt kļūs atkal tikpat zaļoksnēja kā pirms slimības, — bet tālāk, gan jau nu redzēs… Reizēm, protams, uzmācās arī zināms nemiers, domājot par nākotni, bet ko tur varēja darīt: ne jau viņi vieni bija palikuši Sevastopolē, bija jau diezgan daudz ari citu … Varbūt drīz vien dzīve kļūs labāka.

To visu Vitja izlasīja mātes sejā, sēdēdams pie galda un stāstīdams nevis mātei, bet tēvam par ceturtās distances pēdējo jaunumu — par Kamčatkas lineti.

4.

—   Zināms, tagad visi ir gudri un visi vienā balsī kliedz: «Ek, ja agrāk būtu tā izdarījuši!» — Taču, redz, nav izdarījuši. Bet kāpēc nav izdarījuši? — Nu, vienkārši tāpēc, ka nevienam pat prātā nenāca, ka Sevastopolei kāds iedrošināsies uzbrukt, — Vitja aizrautīgi runāja. — Bet, ja par to būtu padomājuši, kad vajadzēja domāt, tad arī kara nemaz nebūtu … Vispār visi šie «ja būtu» un «ja nebūtu» … Tas viss ir tīrās blēņas! … Nu, nebija vajadzīgs un nebūvēia, bet, kad radās vajadzība, redz, te tev ir viss, kas vajadzīgs, — un lai tie franči tagad palēkājas ap Malachova kurgānu, kad mums tam priekšā izbūvētas veselas trīs redutes! Zināms, ir jau sākuši lēkāt un ārdīties… Droši vien dzirdējāt, kāda bombardēšana otrā marta naktī gāja vaļā? Visu laiku viņi apšaudīja tikai Kamčatku.

—   Nu, un kas iznāca? … Kas iznāca? . .. Kas? — tēvs nemierīgi jautāja.

—   Nekas neiznāca, Kamčatka stāv kā stāvējusi, — Vitja bramanīgi atmeta galvu. — Pie mums rēķina, ka viņi izšāvuši ne mazāk par divi tūkstoši lādiņu.

—   Divi tūkstoši?

—   Jā-ā, tas, zināms, nav pārāk daudz, bet tomēr diezgan pamatīgi … Bet pati Kamčatka pat nemaz neatšaudījās, — tur vēl nebija paspējuši uzstādīt lielgabalus … Tikai vakar ierīkoja ambrazuras divām baterijām. Mūsu matroži kamčatkiešu vietā atšaudījās par visiem. Protams, pamatīgi šāva arī no Volinijas un Selengas redutēm, bet tur jau arī visi lielgabalnieki ir jūrnieki.. . Pie mums visur, kad lielgabals pēc šāviena pasitas atpakaļ, komandē gluži kā flotē: «Lielgabalu pie borta!»

—   O-o!… «Lielgabalu pie borta!» — tēvs, sejai starojot, atkārtoja.

—   «Lielgabalu pie borta!… Bet, kad trauksmes gadījumā sauc ļaudis no zemnīcām, tad kliedz: «Visi uz klāja!»

—   Visi uz klāja! … A-a!

—   Vai tad es tev par to jau agrāk neesmu stāstījis? … Nekādu dežurantu kā pie kājniekiem mums nav, — mums ir «sardzes vīri». Bet, ja kāds ievainots zaldāts sāk kliegt, matroži to tūdaļ norāj: «Ko nu brēc? Vai gribi, lai francūži tavu bļaušanu izdzirdētu un domātu, ka mūsu bastionā ir sievišķi? Guli mierīgs un turi muti, kamēr nogādās uz pārsiešanas punktu. Tur jau varēsi izkliegties pēc patikas, — tur tagad arī ir, kas tevī varēs klausīties: ar šo darbu tur noņemas žēlsirdīgās māsiņas!»

To pateicis, Vitja palūkojās uz «vālodzi», vai tā nav apvainojusies, saņēma māsas novājējušo roku, maigi noglaudīja un smaidīdams piebilda:

—   Nu, par žēlsirdīgām māsām viņi tā runā tikai jokodamies, bet paši — pārsiešanas punktā pats redzēju — ar mieru iztikt bez ēšanas un dzeršanas, lai tikai māsa pie viņiem pieietu… Viens jau gandrīz bija pie miršanas — Pirogovs viņam nozāģēja kāju virs ceļgala, bet kaut kas nebija lāgā — sākās gangrena, — nu, redz, tas pats ievainotais teica: «Māsiņ, nu paej iet man kaut garām, it kā pastaigādamās pa Piejūras bulvāri, bet es, piemēram, līcī bonas noenkurodams, nevarētu vien diezgan uz jums noskatīties …»

—   Kurai māsai viņš tā teica? — Varja tik dzīvi jautāja, kā Vitja nemaz nebija gaidījis.

—   Jāatzīstas, netiku pavaicājis, kā viņu sauc … Nebija nemaz vairs no jaunajām, bet ļoti uzmanīga pret visiem ievainotajiem.

•— Vai šejieniete nebija? Vai no atbraucējām?

—   No atbraucējām … No Pirogova māsām …

—   Bet kas tavu ievainojumu pārsēja?

—   Nu-u, manu! … Kas tad nu tas man par ievainojumu, — tīrie nieki! —■ Vitja nosarka. — Vai tad es tādu ievainojumu ļautu māsai pārsiet… Mani, protams, pārsēja feldšeris.

—   Bet kas, bet kas tur… kas ir komandieris … Kamčatkā? — ar pūlēm izruņādams vārdus, tēvs jautāja.

465

—   Kas komandieris? Kapteiņleitnants Seņavins.

30 — Sevastbpoles grūtās dienas — II

—   Se-ņa-vins!… A-a! Tas ir labi… ļoti labi… Seņavins! … Viņš taču … dzimis jūrnieks, kā gan citādi… Viņš tur … turēs, lūk, kā, — Seņavins!

Un vecais Zarubins sažņaudza roku, kas sastāvēja tikai no cīpslām, kauliem un vēnām, drebošā dūrē, cenzdamies dēlam uzskatāmi parādīt, kādā kārtībā spēs turēt šo jauno sauszemes kuģi — «Kamčatku» — vecā un slavenā admiraļa Seņavina pēctecis.

Pie tam tēva acis — Vitja to redzēja — zibēja tikpat asi un spoži kā stikla šķēpeles logā, kam rūti bija izsitusi lādiņa šķemba. Lai savu iespaidu pārbaudītu, Vitja pat paskatījās uz logu, bet māte, pamanījusi viņa kustību, sūdzēdamās teica:

—   Kabinetā uz krēsla tas dārgums guļ … Vai, kā mēs toreiz pārbijāmies, — tas jau notika naktī! … Un tā nolādētā jau sprāga tālu no mums — Mikrjukova mājas dārzā, — bet, redz, šķemba atlidoja līdz mūsmājai. Ja nu kāds no mums tai brīdī būtu stāvējis pie loga, — pagalam būtu! … Labi vēl, ka mēs visi jau bijām aizgājuši gulēt.

Kamēr māte to stāstīja, mazā Oļa ar zilām acīm baltajā, iegarenajā sejiņā uzmanīgi vēroja savu brāli zaldātu, — vai mātes stāsts viņu kaut drusciņ nobiedēs, taču Vitja tikai iecietīgi smaidīja, un tāpēc mazā Oļa jutās pārsteigta.

—   Bet tur, tavā bas-ti-onā, saki, vai tur tev nav bail, ko? Nemaz nav bail? — cieši raudzīdamās brālī, viņa jautāja.

Vitja pievilka māsiņu pie sevis, saņēma aiz pleciem, pabužināja no mazās bizītes atrisušos, mīkstos, gaišos matus un māsiņai par apmierinājumu atbildēja:

—   Nē, mīļā, tur man katru dienu ir bail.

—   Aha! … Nu redzi! — Oļa līksmoja.

—   Katru dienu tur pārņem bailes, — Vitja atkārtoja, — jo pie mums uz bastionu katru dienu pasācis nākt kāds dzērājs, agrākais kučieris, kopā ar tādu pašu mazu meitenīti kā tu … Nes mums pārdot frančmaizītes, veselu kurvi pakāris plecā ar baltu zaldāta siksnu, bet meitenīte saņem naudu un bāž kulītē, citādi «tētis nodzers» . . . Zināma lieta, māte frančmaizītes cep un savu dzērāju vīru sūta tās pārdot, bet meitenīte viņam iet līdz kontroles dēļ … Redz, par viņu man katru reizi ir bail:

pēkšņi trāpīs meitenīti kāda šķemba vai lode, vai tad viņai daudz vajadzīgs?

—   Bet, ja… trāpīs, vai tu raudasi? — Oļa ļotii klusu un ļoti nopietni jautāja, bet Vitja masai tikpat nopietni un tikpat klusu atbildēja:

—   Raudāšu.

Tikko sākās runa -par frančmaizītēm, Kapitolina Petrovna aptaujājās, cik viņi tur bastionā par frančmaizītēm maksājot, kāda cena tur bulkām, pīrādziņiem, raušiem un cik Kuģu puses matrožu sievas ņemot par veļas mazgāšanu. Kapitolinu Petrovnu cieši turēja savā varā ikdienas saimniecībā nepieciešamo produktu straujā cenu celšanās un biedēja tikpat stipri kā bombardēšana. Vitja.s. tēvs vairāk interesējās par cīņas sīkumiem, salīdzinādams tos ar savām pagātnes atmiņām, ar atmiņām par dienesta biedriem un komandieriem …

—   Nu, bet kā tur … kā klājas Vladimiram Ivaničam? … Vai labi, vai sveiks un vesels, ko? — viņš jautāja par Istominu.

—   Mūsu Vladimirs Ivaničs, kāds bijis, tāds arī ir, — Vitja jautri atsaucās. — Pūķis Goriničs ar septiņām galvām! Tā viņu iesaukuši zaldāti, ne jau nu es vien, ., «Nu, kas viņš, sak, par admirali, gatavais pūķis Goriničs ar septiņām galvām! Kur iet viskarstāk, tur arī viņš klāt!» Es saprotu, uz kuģa no lādiņiem nepaslēpsies, tur nav kur slēpties, bet bastionā taču visa zeme krustām šķērsām izrakņāta: te tranšeja, tur zemes uzbērums, tur vesela blindaža — aizsegu var atrast uz katra soļa .. . Bet Vladimirs Ivaničs joprojām domā, ka tiešām atrodas uz kuģa klāja: nostājas ar tālskati rokā visatklātākajā vietā un skatās, kas notiek ienaidnieka pozicijās … Bet ienaidniekiem taču arī ir tālskati, un viņi, protams, sāk niknu apšaudi. Istomina tuvumā jau nošauti vairāki adjutanti, bet viņu pašu tikai vienu reizi ievainoja, viegli, apmēram kā mani, un, kā stāsta, reiz viņš esot kontuzēts, bet arī viegli, neesot pat nogāzies zemē… Runā, ka visiem franču oficieriem esot kaut kādi neparasti amuleti, — varbūt arī mūsu Istominam ir kāds amulets? Tikai visi tie amuleti laikam tīrās blēņas.

—   Droši vien būs svētbildīte, ar ko māte viņu svētījusi, — Kapitolina Petrovna teica. — Redz, runā, ka arī kuģis «Trīs svētie» neesot grimis tāpēc, ka aizmir

susi noņemt brīnišķā kārtā parādījušos svētbildi, bet pēc tam svētbildi atcerējušies, noņēmuši, un kuģis tūlīt nogājis dibenā.

Vecais Zarubins neticēdams pagrozīja galvu, bet neiedrošinājās skaļi apšaubīt šīs baumas, kaut arī bija pats redzējis, kā tvaikonis «Gromonosecs» sašāva viņa kuģi. Arī Vitja domāja, ka labāk būs pazoboties tikai par franču amuletiem.

—   Es jau nezinu, kas tie par amuletiem, •— runā, ka arī Boskē un pašam Kanroberam esot, — bet februārī man Selengas redutē gadījās redzēt piecus kritušus franču oficierus: amuleti tiem neko vis nebija līdzējuši. Var jau būt, ka arī Vladimirs Ivaničs kaut ko nēsā līdz, tikai mēs pastāvīgi par viņu baidāmies un es arī.

—   Bet, ja viņu nošaus, vai tu raudāsi? — Oļa, kas bija uzmanīgi klausījusies, pēkšņi jautāja.

—   Ko nošaus? — Vitja brīnījās. — Admirāli Istominu? Kas tev gar viņu daļas? Tu taču viņu nepazīsti!

—   Kas par to, ka nepazīstu! … Bet tu pasaki, — vai raudāsi, ja viņu nošaus? — acis no Vitjas nenolaizdama, meitenīte uzstājīgi atkārtoja.

—   Kā tad lai es par Vladimiru Ivaniču neraudātu? … Ne tikai raudāšu — vaimanāšu pilnā kaklā!

Vitja pagrieza seju uz izsistā loga pusi, lai nerādītu citiem, ka viņa plakstiņi paši no sevis sākuši raustīties, un pavisam dobjā un neskanīgā balsī piebilda:

—   Viņš taču ir Malachova kurgānā dvēsele — Istomins … Neviens pat domāt negrib, ka Istominu varētu ievainot, kur nu vēl…

Vārds «nošaut» vairs negribēja atraisīties no Vitjas mēles.

Arī tēvs bija uzbudināts un klusēdams klauvēja ar spieķi pa grīdu, bet māte, izmantodama šo klusuma brīdi, jautāja:

—   Vai Ipolitu Matvejeviču neesi saticis?

—   Vai Debū? Kur gan es būtu varējis viņu sastapt? Vai viņš vēl nav paaugstināts par oficieri? — Vitja vienaldzīgi jautāja.

•— Nu, redz, viņš jau visu laiku gaida no dienas dienā … «Tagad, saka, kad jaunais ķeizars sācis valdīt, katrā ziņā paaugstinās … Tad, saka, atgūšu visas cilvēka tiesības, ko man atņēma pirms pieciem gadiem …» Redz, viņš gan bija nobēdājies, kad Varja slimoja!

—• Māt! — Varja pēkšņi tik stipri pietvīka, ka arī viņas acis kļuva sārtas.

—   Nu, ko tad — «māt»! Ko tad tu vēl īsti gribi? Ja reiz cilvēks dabūs oficiera činu, tad tas nozīmē, ka arī pats ķeizars viņam piedevis, bet tu gribi pret viņu būt nežēlīgāka par likumu!

Vitja noprata, ka pirms viņa atnākšanas par Dcbū ģimenē notikušas sarežģītas sarunas, bet iedziļināties tajās viņam negribējās un pat šķita pavisam neērti to darīt. Aizbildinādamies, ka jāsteidzas atpakaļ uz bastionu, Vitja piecēlās. Atvadīdamies no Varjas, viņš tai jautāja:

—   Ko tu, māsiņ, tagad domā iesākt, — vai atkal iesi uz pārsiešanas punktu par māsu?

—   Zināms! Ko tad citu? — Varja brīnījās par brāļa jautājumu un nezin kāpēc atkal nosarka.

Cenzdamies izlikties, ka citādu atbildi no māsas nemaz nav gaidījis, Vitja atkal sāka runāt par Malachova kurgānu:

—   Bastionā mums ir trīs matrožu sievas: no lejas stiepj ar nēšiem zaldātiem un matrožiem akas ūdeni, visu dienu ar to vien noņemas. Agrāk bija četras, bet vienai štucera lode trāpīja krūtīs, taisni sirdī. Tās trīs jau arī varētu padomāt, ka ar viņām var gadīties tāpat, bet neviena neaizgāja, — kā bija, tā arī palika. Mūsu Istomins viņas ieteicis apbalvošanai par varonību ar sudraba medaļām, — interesanti būs uz viņām paskatīties, kad saņems medaļas … Tad vēl mums ir krietni daudz arestantu no tiem pašiem, kurus nelaiķis Korņilovs izlaida no cietuma. Viņiem tikko kā nodzīti mati un uz šineļiem mugurpusē uzšūti dūži, bet darbā arestanti nemaz nav sliktāki par citiem, it īpaši pie lielgabaliem. Bet viņus jau nevar pat ieteikt apbalvošanai, pats Istomins vienam manā klātbūtnē piesprauda Jura krustu pie krūtīm, — tas arestants tagad staigā ar krustu pie krūtīm un arī matus ir ataudzējis. Bet, taisnību sakot, viņiem visiem tos dūžus no muguras vajadzētu noplēst un piespraust pie krūtīm krustus.

Pēc iecelšanas par ostas komandieri un Sevastopoles kara gubernatoru Nachimovs 2./14. martā izdeva pavēli, ar kuru aizliedza kā biežu šaušanu ar lielgabaliem, jo sāka trūkt pulvera un lādiņu, tā ari nevajadzīgu drošsirdību, kas bija par iemeslu lieliem cilvēku zaudējumiem.

«Ienaidnieka neatlaidīgā uzmākšanās Sevastopolei,» Nachimovs rakstīja, «liek pilnīgi pamatoti domāt, ka, nolēmuši turpināt aplenkšanu, mūsu ienaidnieki cer sakopot vēl milzīgākus spēkus. Taču tagad sešus mēnešus ilgušie Sevastopoles nocietināšanas darbi tuvojas nobeigumam, mūsu spēki ir gandrīz trīskāršojusies, — un kurš gan no mums vairs šaubīsies par to, ka mēs ienaidnieka pārdrošos nodomus satrieksim? Bet sakaut pretinieku ar lieliem zaudējumiem arī mūsu pusē nav vēl pilnīga uzvara, un tāpēc es turu par savu uzdevumu atgādināt visiem priekšniekiem viņu svēto pienākumu jau iepriekš gādāt, lai, ienaidniekam atklājot uguni no savām baterijām, nebūtu neviena lieka un dīkā stāvoša cilvēka ne vien atklātās vietās, bet lai pat to ļaužu skaits, kuri apkalpo lielgabalus un izpilda ar kauju nenovēršami saistītos darbus, tiktu samazināts līdz pēdējai iespējamībai. Rūpīgs oficieris vienmēr atradīs līdzekļus, kā ievērot ekonomiju ar cilvēkiem, un tādā kārtā samazinās to zaldātu skaitu, kuri pakļauti briesmām. Atsevišķo vienību priekšnieki it īpaši nedrīkst pieļaut to ziņkāri, kas raksturīga Sevastopoles garnizonu iedvesmojošai varonībai. Lai ikviens tur drošu prātu par kaujas iznākumu un mierīgi paliek viņam norādītajā vietā; tas it īpaši jāievēro oficieru kungiem.

Es paļaujos, ka distanču priekšnieku kungi un atsevišķo karaspēka vienību komandieri šai lietai piegriezīs visu vajadzīgo vērību, iedalīs savus oficierus maiņās un pavēlēs no dienesta pienākumiem brīvajiem uzturēties blindažās un aizsegtās vietās. Reizē ar šo lūdzu viņus pārliecināt, ka visu viņu dzīvības pieder tēvijai un ka nevis pārgalvība, bet īstena drošsirdība nāk par labu tēvijai un sagādā godu tam, kas savos darbos prot atšķirt pārgalvību no īstenas drošsirdības . . .»

Šī pavēle, ko iespieda galvenā štaba tipogrāfijā Ziemeļu pusē, gulēja Istominam priekšā uz galda, kad pie viņa ienāca ģenerālis Chruļovs.

Pēc neveiksmīgā uzbrukuma Eipatorijai, ar kuru Chruļovs, no vienas puses, palīdzēja Nikolajam aiziet kapā, bet, no otras, — ļoti labi izpildīja Menšikova gribu, viņš bija izsaukts uz Sevastopoli, taču vienīgi Sakens, kas Chruļovu pazina jau no Ungarijas kampaņas, uzticēja viņam atbildīgu amatu, ieceldams Chruļovu par visu Kuģu pusē un ceturtās distances priekšējās pozicijās izvietoto karaspēka vienību komandieri.

Dabūjis zināt par iecelšanu šajā amatā, Chruļovs ar savu milzīgo, melno papachu galvā un kaukaziešu pinkaino burku ap nleciem, sēdēdams baltā zirgā, apjāja visu savu iecirkni, ieradās vizitē pie Istomina, pie kam viņi abi toreiz viens otru redzēja pirmo reizi, un izvēlējās Kuģu pusē savam štabam nelielu divstāvu mājiņu, ko bumbas un granatas pagaidām vēl nebija nopostījušas.

Tas notika 4. martā, bet naktī no 5. uz 6. martu Chruļovam jau vajadzēja atsist ienaidnieka uzbrukumu Kamčatkas linetei… Uzbrukums tika atsists tāpat kā divi iepriekšējie uzbrukumi, bet, uzturoties Kamčatkā visu nakti, Chruļovam bija radusies ideja sarīkot lielu izbrukumu, kas veiksmes gadījumā varētu uz ilgu laiku atņemt frančiem patiku gandrīz katru nakti doties uzbrukumā. Tieši šo ideju apspriest viņš arī tagad bija ieradies pie Istomina.

Malachova kurgānā torņa augšējo daļu sagrāva jau 5. oktobrī, bet apakšējā palika vesela, un pilnīgi drošs pat no piecus pudus smagajiem lādiņiem izrādījās torņa kazemats, kura vienā daļā Istomins bija iekārtojis sev dzīvokli.

Platais skārda dūmenis nebija vienīgais, kas gādāja par kazemata ventilāciju: blakus savai mītnei Istomins bija ierādījis telpas savam adjutantam, vairākiem citiem oficieriem un kancelejai, tāpēc pastāvīgi tika virinātas smagās, ar biezām dzelzs plāksnēm apsistās ārdurvis, jo lielajā saimniecībā bija arī daudz rūpju un kazematā nepārtraukti nāca un gāja projām ļaudis.

Vienkārša, bet ar tīru veļu apklāta gulta, plats, ar tumšzaļu ādu pārvilkts dīvāns, daži masivi krēsli pie liela, ovala galda, sveces vizoši nospodrinātos vara svečturos, bronzas kamina pulkstenis, sarkankoka skapis — tas viss piešķīra zināmu mājīgumu šai telpai tornī, kam visapkārt rēgojās izrakņāta, mālaini balta, staigna zeme, kura jau bija iesūkusi tik daudz izlieto asiņu.

Sprakšķēdama un sprēgādama kurējās krāsns un meta uz dzelteni svītrotā, nodilušā paklāja sārtus gaismas atspīdumus, taču istabā bija jūtama pagraba drēgnuma smagā birga, kam klāt jaucās iestāvējusies tabakas dūmu, sarkanvīna, siera, citu asu uzkožamo un muskusa smarža.

Piedāvājis viesim pīpi un pavēlējis pasniegt vīnu, Istomins, ar slaidajiem pirkstiem glaudīdams Nachimova pavēli, sāka runāt pirmais:

—   Vai nav tiesa, mūsu Pāvils Stepaničs tomēr ir liels savādnieks? Redz, ko nozīmēja viņam kļūt par ostas komandieri! Jau ar pirmo dienu apguvis visu Staņukoviča dzīves gudrību. Bet pirms tam taču pats lādēja veco vīru par skopulību! … Man pašam tika teicis: «Iedomājieties tikai, kas viņš par Harpagonu Vajadzīgi baļķi tilta celšanai pār Cornajas upīti, bet viņš bez dokumenta nedod! Bet tas taču ir valsts noziegums!» Pilnīgi pareizi, — tas tiešām bija īsts noziegums, un, ja toreiz aiz Staņukoviča vainas tilta būve nebūtu aizkavējusies, mēs Inkermanas kaujā varējām izcīnīt uzvaru. Bet te vienam sirmgalvim bija žēl baļķu, bet otrs — es runāju par kņazu — bija sagudrojis rīkoties ārkārtīgā slepenībā, un visa tā rezultātā pilnīgi velti gāja bojā vairāki tūkstoši cilvēku.

Ievērojis, ka Chruļovs, paslēpies aiz pīpes dūmiem, jautājoši savelk uzacis uz augšu, Istomins turpināja:

—   Es, protams, nerunāju par lādiņiem: ja mums maz pulvera, tad ar lādiņiem jārīkojas taupīgi, bet, redz, pavēles pirmā daļa man lāgā nepatīk, nezinu, kā liekas jums, Stepan Aleksandrovič.

—   Vai jūs runājat par skopošanos ar cilvēkiem? — Chruļovs beidzot saprata. — Kādā no Krilova fabulām šajā sakarā ir sacīts: «Kam, draugs, ar skaitīšanu nopūlēties, vai pašam labāk nav uz sevi paraudzīties!» Kas gan vēl mazāk sargās nekā pats Pāvils Stepaničs? Bet kas lai viņam raksta šādu pavēli: es vai jūs?

Chruļova acis, mazliet šķelmīgi iezibēdamās, paslē-

1 Harpagons — Moljera komēdijas «Skopulis» varonis, '<ura vārds kļuvis par vispārēju sīkstuļa sinonimu.

pās ne vien aiz dūmu mākoņiem, bet ari aiz uztūkušajiem, biezajiem plakstiņiem, bet sievišķīgi baltajā Istomina sejā, ko klāja zilas ēnas, pavīdēja smaids, kad viņš Chruļovam atbildēja:

—   Pāvils Stepaničs ir fatalists. Viņš tic, ka mūsu liktenis esot rakstīts zvaigznēs, un basta. Tagad viņš gavē, kaut arī matrožiem un zaldātiem nevārām gavēņa ēdienu. Vissvētā sinode visiem atļāva negavēt, bet viņš šaubās un gavē… Un gavēs līdz pašām lieldienām, es jau viņu pazīstu.

—   Vai nu zvaigznēs, vai ellē, bet kaut kur mūsu liktenis tomēr rakstīts ir, — Chruļovs nopietni atbildēja. — Vai par majoru Kuvšinski esat dzirdējis? Veselu mēnesi cilvēks pavadīja zem lodēm savā piektajā bastionā: ne skrambiņas! Dabūja nelielu atvaļinājumu, aizgāja gulēt uz savu pilsētas dzīvokli, bet tieši tur viņam miegā pienāca gals. Ir māja bija trīsstāvu, ir Kuvšinskis gulējis pirmajā stāvā, — nekas nelīdzēja: diviem augšējiem stāviem bumba ncsprāgusi izurbās cauri, bet ietriekusies viņa guļamistabā — un gatavs … Saraustījusi gabalos! Kā jūs to izskaidrosiet?

—   Neesmu jau astrologs, zvaigznēm neticu, Stepan Aleksandrič! Kā lai to izskaidro! Nedomāju, ka cilvēkam būtu kāda pārdabiska nozīme, un, ja mēs abi šaujam, tad tikai ar to aprēķinu, lai kādu nogalinātu. Netēmējam taču zilā gaisā, bet uz cilvēkiem. īstenībā par to jau arī nemaz nav runa, tas pats par sevi skaidrs, — runa ir par to, ka pēkšņi tiek izdota tāda pavēle: «Lai, ienaidniekam atklājot uguni no savām baterijām, nebūtu neviena lieka cilvēka» — un tā tālāk… Vai tad tas der? Nē, lai arī es Pāvilu Stepaniču ļoti cienu, man tomēr jāsaka: «Tas neder!» Galu galā taču ikviens pats prot slēpties un sargāties visdažādākajos veidos, bet te uzreiz pavēle … ļoti prātīga, bet tomēr diezgan divdomīga. Tāpat arī par atšķirību starp «pārgalvību» un «drošsirdību» … Arī tā kā pārāk smalki un mūsu redutēm nepiemēroti. Kas tad īsti ir «pārgalvība», un kas ir «drošsirdība»? Pārāk teoretiski sagudrots!

—   «Pārgalvība» un «drošsirdība»?… Jā-ā, ari es pats, šo pavēli lasīdams, nodomāju, ka to vajadzētu izskaidrot jaunajiem oficieriem, bet nav laika viņus sapulcināt …

ChruļoV'S pastiepa pīpi sāņus un ar roku izklīdināja dūmus it kā tāpēc, lai labāk varētu saskatīt atšķirību starp pārgalvību un drošsirdību, pēc tam diezgan skaļā balsī, kā viņš parasti mēdza runāt, turpināja:

—   Nāk prātā, kā pie Silistrijas rīkojās mans un pulkveža Totlebena kopējais skolotājs inženieris ģenerālis Šilders. Toreiz viņam jau bija ap septiņdesmit gadu, bet, redz, negribēja cilvēks piesargāties un gluži kā kāds praporščiks līstin līda briesmās. Nu, padomājiet pats, Vladimir Ivanič, — vai viņam, vecam vīram un armijas ģenerālim, vajadzēja pašam kāpt uz vaļņa, nosēsties tur pavisam ērti un raudzīties ar tālskati uz turku tranšejām? Man šķiet, ka tas viss nemaz nebija vajadzīgs, un to pašu viņam teica arī visi pārējie. Bet Šilders visiem atbild tikai vienu un to pašu: «E-e, nu jau atkal muld galīgas aplamības! Blēņas!» Nosēdēja tā kādu minūti, nosēdēja divas, turki sāka šaut, un skaidrs, ka tēmē uz viņu. Sēž! . .. Beidzot gadījās kāds labs strēlnieks, — lode Šilderam sašķaidīja kājas kaulu. Bet kas tad īsti bija par iemeslu ir Šildera ievainojumam, ir Silistrijas aplenkuma neveiksmei, jo viņš taču bija aplenkuma vadītājs? Stūrgalvīga pārgalvība, kaut arī, es atkārtoju, Šilders jau sen vairs nebija nekāds puišelis. Nu, ko tur varēja darīt? Šilderu aiznesa uz pārsiešanas punktu, ārsti apskata kāju: «Jāgriež nost.» — «Grieziet, saka, ja vajadzīgs.» Kāju noņēma. Bet viņš saka: «Kur jūs nesat to manu kāju? Ziniet, zemē to nerociet, bet, kad satumst, lai kāds aiznes labi tuvu pie turku tranšejām un tur nomet: lai tā tur sagādā turkiem pamatīgu smaku!» Redz, kad es šo gadījumu atceros, man liekas, ka tā vairs nebija pārgalvība, bet drošsirdība.

—   Bet kāds tad labums tēvijai no šādas «drošsirdības»? — Istomins brīnījās.

—   Labuma, protams, nekāda, arī pašam Šilderam tas viss neko nelīdzēja, — drīz pēc operācijās viņš nomira; turpat netālu no Silistrijas mēs viņu arī aprakām. Bet šis notikums tomēr nezin kāpēc palicis prātā: es atceros, vēl viens otrs atceras, zināmu iespaidu šis gadījums tomēr ir atstājis… Un neizskatās arī pēc pārgalvības vien, tāpēc ka nav nekas slikts. Bet varu jums pastāstīt otru gadījumu, — tas jau noticis tepat Sevastopolē, ceturtajā bastionā. Praporščiks Pleskačovs sadomājis saviem biedriem, tādiem pašiem zaļiem puišiem, «parādīt joku». Viņam, redziet, licies vēl par maz, ka tam katru dienu uzglūn nāve, iegribējies pašam paraudzīties nāvei acīs. Pleskačova «joks» bijis tāds —viņam vajadzējis uzrāpties uz vaļņa un aizsmēķēt papirosu, bet, kad tas nopīpēts līdz iemutei, rāpties lejā. Pleskačovs uzrāpies uz vaļņa, apsēdies un aizsmēķējis, — viss gods godam. Viņa biedri stāvējuši grāvī, un tiem pār galvu svilpojušas no franču tranšejām Pleskačovam tēmētas lodes. Un ko jūs domājat? Paguvis taču izsmēķēt papirosu līdz galam un kāpis jau lejā, kad beidzot viņam kāda lode ieurbusies mugurā zem kreisās lāpstiņas. Aizveduši uz Guščina māju, bet pēc tam uz kapsētu Ziemeļu pusē. Tā ir pārgalvība, pārdrošība. Varbūt Pleskačovs pat bija noslēdzis kādas derības… Bet galu dabūja gluži par neko.

—   Es, zināms, arī pats ļoti labi saprotu, kas ir vienkārša pārgalvība un kas drošsirdība, un arī to, kā šos jēdzienus iedala Pāvils Stepaničs! Taču mani šajā pavēlē uztrauc tas, ka šādai pavēlei nav it nekādas nozīmes, jo tā nav izpildāma. Nevar aizliegt cilvēkiem būt drosmīgiem un pārgalvīgiem; un varbūt pat tādos apstākļos, kādos mēs esam nokļuvuši, nemaz nav iespējams pat trīs dienas nodzīvot, nejūtoties par drošinieku. Nevajadzīga pārgalvība vienmēr var pārvērsties par drošsirdību, — nu, par to pašu drošsirdību, par kuru runā Pāvils Stepaničs, — bet no gļēvuļa varonis nekad neiznāks…

—   Bet, ja nakts kaujā gļēvulis sāk kliegt: «Brāļi, mūs ielenc!» — tad arī drošsirdīgie var mesties bēgt, — Chruļovs pievienojās.

—   Pilnīgi pareizi! Par to jau es arī runāju … Bet, ja bēgšana sākusies, tad var velti iet bojā ne viens vien auša Pleskačovs, bet simts, divi simti Pleskačovu un citu. Un tomēr, lai arī kā mēs gribētu cilvēkus taupīt, galu galā visā mūsu aizsardzības cīņā, manuprāt, tikai ceturtā daļa nozīmes piekrīt zemei, čugunam un svinam, bet trīs ceturtdaļas — dzīvajiem cilvēkiem … Šie dzīvie cilvēki atnāk uz bastioniem no Ziemeļu puses, bet pēc tam zināmu procentu no tiem nogādā atpakaļ Ziemeļu pusē vai nu uz hospitāļi, vai tieši uz Brāļu kapiem, un nevajadzīgu nāvju, manuprāt, pie mums nemaz nav: tās visas ir pilnīgi likumīgas un nepieciešamas, pat jūsu stāstītajā gadījumā ar Pleskačovu. Varbūt cilvēkam vienkārši bija uzmākušās skumjas un viņam gribējās atgūt možumu.

—   Nu, tagad, kā liekas, franči mums te grimt skumjās neļaus nevienam. — Chruļovs pasmaidīja. — Vakardienas izbrukumā saņemtie gūstekņi stāstīja, ka ģenerālis Boskē tranšejās pretī Kamčatkas linetei turot divpadsmit tūkstošu vīru. Man liekas, ka gadījumā, ja mēs viņus nepadzīsim, linete neglābjami kritīs franču rokās. Bet, lai frančus varētu atspiest, arī mums jāsakopo krietni spēki.

—   Katrā ziņā … Katrā ziņā … Nu redziet, Stepan Aleksandrovič, — Istomins kļuva ļot; mundrs, — jūs tātad gribat rēķināties ar lieliem zaudējumiem?

—   Bez zaudējumiem, protams, iztikt nevarēs, bet toties var cerēt arī uz lieliem panākumiem.

—   Katrā ziņā! Viss svars taču liekams uz dzīvo sienu, bet ne … Vai izbrukumu jūs domājat vērst tikai pret frančiem?

—   Galveno izbrukumu pret frančiem, bet mazāks papildu izbrukums būs jāsarīko arī pret angļiem… lai arī viņiem rastos iespaids, ka mēs nejokojam.

—   Aha! Šim nolūkam paturiet vērā divus pārdrošniekus: leitnantu Birjuļovu un otrā ranga kapteini Budiščevu, — abi no trešā bastiona. Viņi jau ne vienu vien reizi piedalījušies šādos izbrukumos un vienmēr veiksmīgi. Es viņus nosaucu par pārdrošniekiem, bet varbūt viņi turklāt ir arī pārgalvji. — Un Istomina seja savilkās ilgā smaidā, kas to padarīja jaunāku un pievilcīgāku.

Tieši tajā brīdī torni trāpīja liela kalibra lādiņš; tā sprādziens tur, augšā, atbalsojās kazematā, spēcīgi nodunēdams.

—   Hm… tomēr! — Chruļovs pakratīja galvu. — Vai jūs, Vladimir Ivanič, nebaidāties, ka šie lādiņi var kādreiz izsisties caur jūsu kazemata pārseguma kārtu?

—   Par sevi es vispār nebaidos. — Istomins kā iepriekš pasmaidīja. — Es pat domāju, ka man ir vairāk laimes, nekā esmu pelnījis, ka dievs man parāda žēlastību, kas nemaz nav samērīga ar manām lūgšanām. Nu, jums, Stepan Aleksandrovič, jau arī ir laime!

—   Man? — Chruļovs nezin kāpēc sarauca pieri un sāka stīvi raudzīties grīdā. — Tiesa, man daudz reižu gadījies vest ļaudis pretī lodēm, bet dievs mani ir sargājis … Taču man nepatīk runāt par to pirms kaujas, Vladimir Ivanič… Bet vīnu gan iedzeršu ar lielu patiku.

Ienāca ziņnesis, flotes junkuru volontieris Zarubins, un, ļoti skaidri izrunādams vārdus, ziņoja Istominam, ka «transporta ekipāžās podporučiks Deščinskis lūdzot atļauju mutvārdiem ziņot savu sūdzību».

—   Kur viņš ir? — Istomins neapmierināts jautāja.

—   Gaida kancelejā, jūsu ekselence, — Vitja skaidri un skaļi atbildēja.

—   Piedodiet, Stepan Aleksandrovič! Uz brītiņu man vajadzēs iziet pie viņa… Kaut arī maz ticams, ka viņam būtu sakāms kas nopietns.

Istomins izgāja, nozibinādams savas kuplās, dzeltenās epoletes, bet Chruļovs, kā artilerists ar pētījošu skatienu apraudzīdams kazemata griestus, lēniem malkiem dzēra sveces liesmā sārti vizošo vīnu. Viņš atgādināja cilvēku, kas atpūšas, un tiešām arī te atpūtās pēc veselas rūpju pilnas dienas, ko bija pavadījis vēl labi nepazīstamajā, plašajā un ļoti svarīgajā aizsardzības iecirknī.

Taču Istomins ilgi neaizkavējās: viņš atgriezās ātri.

—   Kas par savādnieku! — Istomins teica mazliet dusmīgā balsī. — Iedomājieties tikai, par ko īsti viņš atnācis sūdzēties! Sūdzas par to, ka viņa biedrs, arī vārdu minēja, ar pēdējo pavēli no Pēterburgas paaugstināts par poručiku, bet viņš ne, kaut arī pēc dienesta lapas par podporučiku esot paaugstināts divus mēnešus agrāk! Savādnieks vai arī galīgs muļķis?… Nu, sakiet, — vai viņam nav vienalga, vai kritīs, būdams podporučiks vai arī poručiks?

—   Hm … Acīm redzot Deščinskis stingri pārliecināts, ka viņu nenošaus.

—   Bet kādas tad viņam tiesības būt par to pārliecinātam? — Istomins izbrīnījies jautāja. — Kāds tad šeit ir mūsu visu kopējais uzdevums? Mirt, aizstāvot Sevastopoli! Bet, vai mēs kritīsim šodien vai pēc mēneša un vai mirdami būsim podporučiki vai admiraļi ar tādiem krustiem (viņš saņēma pirkstos savu baltor kaklā pakārto krustu), vai arī vienkārši ierindas matroži un zaldāti, nu, sakiet, — vai tad tas nav gluži vienalga?

Chruļova vietā uz šo jautājumu atbildēja jauns lādiņš, ietriekdamies tornī un piepildīdams kazematu ar tikpat spēcīgu dārdoņu kā pirmais. Chruļovs atkal nemierīgi apskatīja griestus un, joprojām turēdams vīna glāzi zem izpūrušajām ūsām, teica:

—  Ja vien viņi neatlaidīsies, tad ar desmito vai divdesmito lādiņu jūsu griestus tomēr var ielauzt, Vladimir Ivanič… Tas bestija, viņu tēmētājs, zina, kur mērķē!

—• Kā nu lai nezinātu! Šis tornis jau veselu pusgadu viņiem redzams kā uz delnas! — Istomins pasmaidīja.

—   Tāpēc, man liekas, jums varbūt vajadzētu pāriet dzīvot uz kādu blindažu tuvāk pie ieejas bastionā,, vai ne?

—   Bet kāpēc tad? No nāves jau izbēgt nav iespējams, — Istomins flegmātiski atbildēja. — Turklāt šodien viņi torni ilgi neapšaudīs: to viņi dara tikai aiz ieraduma, bet tagad frančiem jaunas rūpes — nagata acī — Kamčatka! Tur viņi kaut ko izgudros, bet šeit strādnieki visu salabos, kā jau ir salabojuši simt reižu, un viss te ies tāpat kā agrāk, kamēr pienāks beigas … Vai nu šādas, vai tādas … Šādas vai tādas … Uz to arī saskandināsim glāzes.

Istomins sniedza Chruļovam pretī pilnu glāzi, kas viegli drebēja viņa skaistajā, baltajā rokā, kaut arī viņa skaidrās acis šķita jautras.

6.

Kā jau Istomins bija paredzējis, naktī franči atkal spēcīgi apšaudīja Kamčatku. Enerģiskā Boskē vadītie franči acīm redzot bija nodomājuši ne vien traucēt krievu nakts darbus Zaļajā Pakalnā, bet arī sagraut un nolīdzināt ar zemi visus uz ātru roku izbūvētos nocietinājumus, ko krievi vēl nebija paguvuši pietiekami stipri apbruņot, lai tie varētu uzņemties divkauju ar franču baterijām.

Pusnaktī Istomins ieradās Kamčatkā. Uz turieni veda lielgabalus. Vienu no lielgabaliem sašāva, tikko to nostādīja pozicijā. Kad sašautā lielgabala vietā atveda jaunu, Istomins pats uzraudzīja tā novietošanu, kaut arī linetes komandieris Seņavins viņu lūdza velti neriskēt.

Pārdomājis, kā labāk varētu izpildīt Nachimova pavēli nakts stundās, kad tika veikti un katrā ziņā bija jāveic nepieciešamie sapieru darbi, bet tajā pašā laikā sākās — un nevarēja nesākties — kanonade, Istomins nolēma aizvest ļaudis pa tranšeju no bīstamākā iecirkņa uz mazāk apdraudētu. Reizē ar to zaudējumi krietni vien samazinājās, kaut arī veicamo darbu gaita kļuva lēnāka.

Būdams liela aizsardzības līnijas iecirkņa komandieris, Istomins redzēja, ka reizē ar .silto pavasara dienu iestāšanos sabiedroto karapulki atdzīvojās gluži kā mušu bari, un, lūk, viņiem, atkal dzīvību atguvušiem un karstajā Krimas saulē atsilušiem, ar lieliem okcana tvaikoņiem, kā «Himalajs», veda un veda gan jaunas tālšāvējas mortiras un milzīgus lādiņu krājumus, gan lielus karaspēka papildinājumus. To stāstīja dezertieri un gūstekņi, par to pavisam atklāti rakstīja angļu avīžu korespondenti, nerēķinādamies ne ar kādiem kara noslēpumiem.

Bet Istomins zināja arī to, kādi senlaicīgi lielgabali tika vilkti ārā no admiralitates noliktavām un nostādīti bastionos sašauto lielgabalu vietā, turklāt vēl gudrā augstākā priekšniecība prasīja, lai ar šiem vecajiem muzeja lielgabaliem šautu pēc iespējas maz ne vien tāpēc, ka uzbrucējiem ar tiem nevarēja nodarīt gandrīz nekādus zaudējumus, bet arī tāpēc, ka pulvera un lādiņu trūkums jau bija kļuvis par ikdienišķu parādību. Sevastopolei tuvākā pulvera fabrika atradās Cerņigovas guberņā, Šostkas miestiņā, — vairāk simtu verstu attālumā no Perekopa; lādiņus veda no Luganskas arī caur Perekopu, bet Luganska atradās diezgan tālu no Sevastopoles.

Taču visi apstākļi bija izveidojušies tā, ka Sevastopoles aizstāvēšana izvērtās par Krievijas goda aizstāvēšanu, kaut arī šī pilsēta jau atradās ienaidnieku ielenkuma dzelžainajās skavās.

Šajā bīstamajā stāvoklī Istomins tomēr nezaudēja viņam raksturīgās spējas aukstasinīgi un pat ar nicināšanu raudzīties uz briesmām, nezaudēja milzīgo kāri darīt visu, lai kaitētu ienaidniekam.

Arī tagad viņš gāja uz Kamčatkas lineti, kā saimnieks ietu uz savām druvām, kas naktī pārcietušas negaisu, krusu un lietus gāzi. Bez tam viņš gribēja ar sapieru kapteini Čerņavski, kas tagad Sacharova vietā vadīja Kamčatkā nocietinājumu darbus, apspriesties par jaunas tranšejas rakšanu starp Malachova bastiona uz priekšu izvirzīto stūri un linetes labo flangu, lai šajā tranšejā varētu novietot rezervi viena bataljona apmērā.

Jau gaismai austot, brašie armijas vezumnieki bija aizveduši šajā naktī kritušo līķus, sakrautus savos zaļajos furgonos kā malkas bluķus un tikko pārsegtus ar sakaltušu un no asinīm melnu kļuvušu brezentu; ievainotie bija aiznesti uz pārsiešanas punktu Kuģu pusē pie profesora Hibeneta, un tagad Kamčatkā viss izskatījās kā parasti, pat priekšposteņu apšaudīšanās uguns šķita slinka.

Iepretī Greizajam Papēdim uz jaunās, mazās, vārās zālītes fona dzeltenā, tikko saredzamā franču ierakumu līnija, kas naktī ar saviem lielgabaliem bija izvirdusi tik milzīgu daudzumu čuguna lavas, tagad nelikās sevišķi iespaidīga. Bija dīvaini dzirdēt, ka augšā dzidri zilajās debesīs dzied cīruļi, bet cīruli dziedāja … plivinādami spārniņus, tie aizrautīgi trallināja, jo bija agrs pavasaris, cīruļu dziesmu laiks.

Tieši šajā dienā — 7. martā — Istomins pirmoreiz tai gadā dzirdēja cīruļus dziedam.

Kad kapteiņleitnants Seņavins viņu sagaidīja, raportēdams, ka viss kārtībā, Istomins, laipni pasmaidīdams, Seņavinam atbildēja:

—   Pat vēl vairāk nekā kārtībā! — Cīruļi dzied, ko gan vēl vairāk varam vēlēties?

Mulsums pavīdēja jaunajā, bet nogurušajā Seņavina sejā, kuram ausīs, nāsīs un uz lielā, taisnā deguna sāniem bija melni pulvera kvēpi, bet viņš pacēla iekaisušās acis uz augšu, arī pasmaidīja un atbildēja:

•— Jā, cīruļi… Bet no rīta agri laidās un klaigāja dzērves…

—   Nu, redziet, — arī dzērves …

Istomins gāja gar nocietinājumu līniju, pa ceļam ap

taujādamies par zaudējumiem. Lielgabali pilnīgā kārtībā, stāvēja uz izlabotām, bet dažuviet uz bombardēšanā nebojātām platformām, un ambrazuras bija aizklātas ar kuģu tauvu pīteņiem. Istomins zināja, ka šos pīteņus sāka gatavot pēc 1. ranga kapteiņa Zorina ierosmes, kurš tagad komandēja pirmo aizsardzības distanci, tāpat kā viņš pats ceturto. Šis ļoti vienkāršais jaunievedums izrādījās ārkārtīgi noderīgs, jo pasargāja artilērijas apkalpes no lodēm un daudziem cilvēkiem izglāba dzīvību. Pirms tam ambrazuru aizsegšanai lietoja koka vairogus, taču štuceru lodes urbās tiem cauri kā kartonam, bet tauvu pinumos lodes iestrēdza. Bez tam daudzus ievainoja ložu saārdīto koka vairogu šķēpeles; ar pīteņiem nekas tāds negadījās. Tā gausais Zorins, kas septembra apspriedē pie Korņilova bija pirmais iedrošinājies izteikt domu par kuģu nogremdēšanu, tagad pierādīja, ka ir pilnīgi apguvis kara mākslu arī uz sauszemes.

Istomins Zorinu lāgā neieredzēja, taču neviļus ar cieņu par viņu nodomāja: «Tomēr nav muļķis… Redz, man taču neienāca prātā šie pīteņi, bet tie ārkārtīgi noderīgi …»

Izrādījās, ka kuģa «Parize» vecais bocmanis Akims Kravčuks arī atrodas Kamčatkā.

—   A-a! Kravčuks, sveiki! — iedams garām, Istomins viņam uzsauca; un Kravčuks, kam pie krūtīm blakus par Sinopu saņemtajam Jura krustam spīdēja vēl otrs, Sevastopoles aizstāvēšanas cīņās iegūtais krusts, cik vien varēdams izstiepis savu īso, drukno augumu, aplaimots norēca:

—   Es-sveiks, jūs-eks-lenc!

Kreisajā rokā Kravčuks turēja cieši satvertu maizes gabalu. Maize bija Sevastopoles garnizona ierindnieku un unteroficieru privilēģija; Inkermanas augstienē zaldātiem maizes porcijas vietā izsniedza sausiņus.

Daži no matrožiem artileristiem, kuriem naktī bija vajadzējis krietni strādāt, turpat aiz brustvera pie saviem lielgabaliem gulēja, daži ēda žāvētas zivis, citi smēķēja pīpes, bet tie, kas bija stājušies viņu vietā pie lielgabaliem, cītīgi izpildīja savus dežurantu pienākumus, jo reta apšaude tomēr notika.

Nomainītie un turpat pie lielgabaliem guļošie cilvēki, protams, bija tie paši liekie cilvēki, par kuriem savā pavēlē rakstīja Nachimovs, taču Istomins zināja, ka nav nekādas nozīmes viņus dzīt prom uz blindažām, kas turklāt ari nebija pilnīgi drošas; Istomins zināja, ka lielgabalnieki jau no paša aplenkuma sākuma pieraduši — un stingri turas pie šās tradieijas — neiet prom no saviem lielgabaliem līdz visas savas vienības nomaiņai; artileristi bruņnieciski ievēroja šo savu nerakstīto likumu, un nebija viegli tā uzreiz izšķirt, vai tā ir pārgalvība vai arī drošsirdība.

Signalisti stāvēja savās vietās, laiku pa laikam nokliegdami: _ «Pāri! . ..», «Armijas! . . .», «Mū-ūsu, sargies! . ..». Īpaši dežuranti, ierīkojušies starp smilšu maisiem, novēroja ienaidnieku ar tālskatiem . .. Arī Kamčatkā jau bija ieviesies parastais redutu dzīves veids.

Sapieru kapteinis Cerņavskis, kas kopā ar Seņavinu bija pavadījis nemierīgu nakti, arī pagaidām vēl negāja gulēt un, tāpat kā Seņavins, izskatījās noguris, taču turējās moži, bet viņa nelielā un kustīgā seja bija t'.k jocīgi un bagātīgi notriepta ar kvēpiem un putekļiem, ka izskatījās pēc pērtiķa purna.

Par naktī veiktajiem darbiem viņš ziņoja ļoti sīki, cenzdamies izvēlēties precizus izteicienus, un Istomins, viņā klausīdamies, īgni domāja, ka Cerņavskis mazliet par daudz aizraujas ar sīkumiem, taču nemēģināja sapieru kapteini pārtraukt un reizēm vēl pats uzstādīja vienu otru jautājumu.

Viņi gāja trijatā, un Istomins ar nodomu devās tieši uz to vietu, kas viņam šķita visizdevīgākā tranšejas rakšanai rezerves bataljonam, kurš, atrazdamies samērā drošā aizsegā, ienaidnieka uzbrukuma gadījumā vienmēr būtu pa rokai.

Ja Kamčatkā dežurēja matroži ar tālskatiem, tad ar tādiem pašiem tālskatiem franči no savām pozicijām novēroja Kamčatku un pamanīja pa atklāto, linetes ierakumu ietverto laukumu starp diviem oficieriem ejam cilvēku ar lielām, pavasara saulē spoži mirdzošām admiraļa epoletēm uz pleciem.

Pirmā lielgabala lode svilpdama aizlidoja diezgan zemu pār visu triju gājēju galvām.

— Oho! — Cerņavskis iesaucās. — Viņi šauj uz mums!

—  Tiešā tēmējumā! — Seņavins iekliedzās. — Jūsu ekselence, paslēpieties tranšejā!

Viņi pašreiz gāja gar tranšeju, kas jau bija sākta rakt naktī, taču ne tai vietā, kuru bija izraudzījis Istomins, bet daudz tuvāk linetes priekšējai līnijai. Istominam šī tranšeja šķita nevajadzīga: priekšējā līnija arī bez tās bija labi nocietināta ar valni un grāvi, bet tajā pašā laikā labais flangs bija nenosegts, un uzbrukumā franči savus pretiniekus vienmēr centās apiet no flangiem.

Admirālis neizpratnē paskatījās uz kapteiņleitnantu: šis zajais jauneklis, kas tikko bija nokļuvis viņa pakļautībā, jau viņam, Istominam, dod padomu slēpties tranšejā! Slikti šis jauneklis pazīst savu priekšnieku!

Istomina acis vizēja ļoti izsmējīgi, kad viņš paskatījās uz Seņavinu un teica:

—   No lielgabala lodes, mīļais, nekur nepaslēpsies!

Šos vārdus sacīdams, Istomins pagrieza seju pret

franču baterijām, un tas šausmīgais, kas notika tālāk, norisinājās vienā acumirklī. Vidēja kalibra lielgabala lode, izšauta tiešā tēmējumā tūlīt pēc pirmās lodes, savā ceļā sastapa tieši balto, nervozo, gaišacaino Istomina seju, tai pašā mirklī zemē nogāzās arī Seņavins, kam Istomina galvaskausa drumslas bija kontuzējušas galvu, bet Cerņavskis, ko Istomina balto smadzeņu pikas, iešļākdamās sejā, uz brīdi padarīja aklu, atstreipuļoja sāņus un arī nenoturējās kājās …

No trešās šķiras Jura krusta ap Istomina kaklu bija palicis tikai lentas gabals.

Kad Malachova kurgānā komandiera pienākumus pusgadu nepārtraukti izpildījušā Istomina bezgalvaino ķermeni uz nestuvēm aiznesa līdz tornim, Vitja Zarubins bezrūpīgi raudzījās uz zaldātiem, kas netālu no viņa atpūzdamies spēlēja uz «deguniem». Tā bija visu zaldātu iemīļota spēle. No sišanas pa vidējiem, maziem un lieliem deguniem ne tik daudz uztūka deguni, cik kārtis, un Vitja brīnījās, kā spēlētāji spēja atšķirt ārkārtīgi nospeķoto un netīro kāršu mastes un bildes.

Zaldāti skaļi smējās, Vitja smaidīja par viņu jautrību, bet pēkšņi netālu apstājās cilvēki ar nestuvēm …

Vitja nejautāja, ko tie atnesuši: viņam pietika tikai palūkoties uz sudraboto, ar asinīm nošķiesto admiraļa

epoleti… bet virs epoletes rēgojās tikai tumšs kļuvušais kakls: galvas nebija.

Vitja iekliedzās, aizklāja seju ar rokām, un viņa pleci un mugura uzreiz sāka stipri drebēt aiz raudām…

7.

Otrā dienā svinīgi apglabāja tā cilvēka mirstīgās atliekas, kurš bija Malachova kurgānā dvēsele. Kapu velve, kurā gulēja admiraļi Lazarevs un Korņilovs, nebija plaša, tur bija vieta tikai trim kapiem. Jau bēdīgajā Korņilova bēru dienā trešo vietu Nachimovs bija rezervējis sev.

Bet nāves ceļā Istomins bija viņam tagad aizsteidzies priekšā … Kur gan lai apglabā Istominu?

— Šie žiglie jaunie cilvēki. .. viņi… jā, jā … viņi jau pārāk ātri steidzas, steidzas … — Nachimovs murmināja un slaucīja ar mutautiņu asaras, stāvēdams pie nelaiķa Istomina, kam kara giljotina bija nocirtuši galvu.

Iznāca ne vien pavisam citādi, kā bija gaidīts, bet arī pat it kā pretēji disciplinas noteikumiem. Istomins bija par Nachimovu ne vien desmit gadu jaunāks, ne vien daudz vēlāk paaugstināts par admiraļi, bet nebija arī veicis neviena patstāvīga, izcila varoņdarba, kā, piemēram, kaut vai Korņilovs. Korņilovs, komandēdams spārnu tvaikoni «Vladimirs», cīņā ar tikpat spēcīgo turku tvaikoni «Pervaz-Bachri», kas nozīmē «Brašais jūrnieks», divkaujā to uzvarēja, paņēma tauvā un atvilka uz Sevastopoli, gluži kā Achiless atvilka uz grieķu nometni uzvarētā Hektora līķi, ko bija piesējis aiz potītēm pie saviem kaujas ratiem …

Kapu velvē bija tikai trīs vietas.

Lazarevs, Korņilovs, Nachimovs — šā triumvirata locekļi visas flotes, tautas un vēstures acīs bija neapšaubāmi līdzvērtīgi — tā domāt jau bija pieradis pats Nachimovs, neskatoties uz visu savu kautrīgumu. Bet ko lai dara tagad ar šo dedzīgo, jauno admiraļi, kas bija gājis bojā, stāvēdams savā grūtajā un goda pilnajā Sevastopoles sarga postenī?

Īpašnieka jūtas uz tiesībām paturēt goda vietu kapu velvē Nachimovā izrādījās daudz spēcīgākas par īpašnieka jūtām uz dažādiem dzīvē baudāmiem labumiem, sākot ar naudu, ko viņš parasti atdeva citiem līdz pēdējai kapeikai, tikko spēdams kaut kā nodzīvot mēnesi: līdz nākošajai milzīgās algas izmaksas dienai. Lazarevakapa velvi viņš uzskatīja it kā par panteonu, un tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka ceturtajam kapam tur vietas vairs nebūs.

Pārdzīvojis ļoti spēcīgas iekšējas cīņas stundas, Nachimovs beidzot izšķīrās un devās pie Sakena, kā Krimas armijas pagaidu virspavēlnieka, lūgt atļauju apglabāt cienīgāko Sevastopoles aizstāvi, jauno admiralir savā, Nachimova, kapa vietā.

Pēc bērēm viņš atcerējās, ka pasaulē vēl ir kāds cilvēks, kam nav vienalga, kas apglabāts blakus Lazarevam: tā bija Lazareva atraitne, kas dzīvoja Nikolajevā. UnNachimovs, kam rakstīšana vispār ļoti nepatika, nosūtīja Lazareva atraitnei vēstuli:

«Jekaterina Timofejevna! Mūsu nemirstīgā skolotāja kaps, ko ikviens krievs uzskata par svētumu, uzņēma vēl viena vīra pīšļus, kurš piederēja pie viņa iemīļotākoaudzēkņu pulka. Labāko cerību, par ko es sapņoju kopšadmiraļa nāves dienas, — pēdējo vietu velvē blakus man dārgajam kapam — es atdevu Vladimiram Ivanovičam Istominam! Nelaiķa admiraļa maigās un tēvišķīgās jūtas pret Vladimiru Ivanoviču, Vladimira Aleksejeviča (Korņilova) draudzība un uzticība un, beidzot, viņa paša dzīve un darbi, kas dara godu mūsu skolotājam un audzinātājam, spieda mani izšķirties par šo upuri. Taču es nepametu cerības pievienoties šai dižajai un cildenajai saimei; manas nāves gadījumā mani draugi un dienesta biedri, bez šaubām, neatteiksies atrast līdzekļus, lai mani apglabātu, cik tuvu vien iespējams, mūsu cilts dibinātāja mirstīgajām atliekām. Vladimira Ivanoviča nāves apstākļi jums sīkāk jau ir zināmi, un tāpēc es par tiem nerakstīšu. Rakstura stingrība, atrodoties visgrūtākajos apstākļos, pienākuma svēta izpildīšana un nerimtīgas rūpes par saviem apakšniekiem sagādāja viņam vispārēju cieņu, un visi sajūt neliekuļotas sāpes par viņa nāvi. Svēti izpildīdams Michaila Petroviča novēlējumus, Istomins ir attaisnojis viņa uzticību …»

Istomina svinīgā novietošana krievu slavas panteonā beidzās 8. martā ap pulksten septiņiem vakarā, bet stundu vēlāk ir Nachimovs, kā garnizona priekšnieks un ostas komandieris, ir Sakens, kā virspavēlnieka vietnieks, saņēma ziņojumu, ka Ziemeļu pusē jau ieradies un vēlas viņus sastapt Sevastopoles un Krimas likteņa jaunais noteicējs kņazs Gorčakovs.

Tādā kārtā Istomina nāve kļuva par divu Sevastopoles aizstāvēšanas periodu robežu: beidzās Menšikova periods, sākās Gorčakova periods.

Atšķirību starp sevi un Menšikovu jaunais virspavēlnieks uzsvēra tūdaļ pēc ierašanās. Viņš jautāja Sakenam un Nachimovam, kur atrodoties viņu dzīvokļi un .štābi, un, dabūjis zināt, ka pilsētā, Katrīnas ielā, aizvainots nokliedza:

—   Nu, redziet nu! Pilsētā, protams, pieklājīgās mājās! … Bet man un manam štabam jūs esat sagatavojuši kaut kādu moldaviešu būdu!

—   Tā ir inženieru mājiņa, — viņam atbildēja, — līdz aizbraukšanai tajā dzīvoja viņu augstības lielkņazi.

—   Vai jūs dzirdat? — Gorčakovs savam štaba priekšniekam ģenerālim Kocebū dzēlīgi teica. — Menšikovs spiedis viņu augstības dzīvot šajā būcenī! .. . Bet kur tad viņš pats mitinājās?

—   Tepat tuvumā, Sausajā gravā, matroža būdiņā, jūsu spožība!

—   Re-edz, kā-ā! — Gorčakovs ar savām tuvredzīgajām un spēcīgiem briļļu stikliem apbruņotajām acīm neizpratnē palūkojās uz visiem, kas stāvēja apkārt, tad traģiskā balsī nobeidza: — Nu, tagad jau es skaidri redzu, kādu mantojumu esmu saņēmis.

TREŠĀ NODAĻA chlapoŅinka

1.

Agrās bērnības atmiņas mūs apmeklē reti, un, ja arī tās iznirst mūsu apziņas virspusē, tad ilgi tur nenoturas. Tās ir biklas, tās baida pieauguša cilvēka dzīves īstenība; dzīves īstenība liek šīm atmiņām steidzīgi nozust, tāpat kā spožie saules stari liek nozust rīta ēnām.

Bet, ja šīs atmiņas mūs pārņem tik neatlaidīgi, ka spiež tās atcerēties kā sakarīgu stāstījumu, tad tā ir drošākā mūsu vecuma pazīme, tā ir zīme, ka mēs vairs neesam spējīgi uztvert jaunus dzīves iespaidus; bet, ja kaut kas līdzīgs mums gadās jaunībā, tad tā ir slimības pazīme, un šī slimība mūs uz zināmu laiku ir atšķīrusi no ikdienišķās dzīves.

Nāves priekšnojauta mūs bieži ar lielu spēku spiež atgriezties uz tām vietām, kur esam pavadījuši bērnību: palūkojies pēdējo reizi, savieno galu ar sākumu noslēgtā lokā un atvadies uz visiem laikiem no siltās, zaļās planētas, ko sauc par Zemi.

Bērnības atmiņas, kas mūs apmeklē slimības laikā, mēdz būt priecīgas un mūs atjauno. Tā arī galvā smagi kontuzētais štabkapteinis Chlapoņins, kam Pirogovs receptes veidā bija parakstījis braucienu uz dzimtajām vietām, kāri pieplaka pie savas bērnības avotiem, jau no pirmās dienas izjuzdams šo avotu dziedinošo spēku.

Ap janvara beigām viņš jau varēja atcerēties ne vien spilgtākos bērnības notikumus, tādā veidā atkal nostādamies uz cieta pamata, bet arī spēja aptvert daudz jēdzienu, kuri vienā acumirklī bija izgaisuši no viņa smadzenēm tur, trešajā bastionā, oktobra sākumā.

Vēl viņš nespēja pilnīgi sakarīgi runāt, reizēm stostījās un, pirkstus kustinādams, centās atcerēties vajadzīgos vārdus, bet tomēr tos atcerējās. Viņš vēl nevarēja ilgi sarunāties, bet spēja jau saprātīgi atbildēt uz jautājumiem; viņš vēl neprata pierādīt, bet toties jau mācēja apgalvot un, pašam nemanot, bija sācis, kaut ari nedroši, kustināt kreiso roku un staigāt bez spieķa pa istabu, un tas Elizabetei Michailovnai sagādāja visvairāk prieka.

Vēl bija pagājusi tikai puse laika, kurā, pēc Pirogova domām, Dmitrijs Dmitrijevičs varēja pilnīgi atspirgt, un Elizabete Michailovna vairs nešaubījās, ka pēc sešām nedēļām tā arī būs; cerēdama uz tik spožu rezu'tatu, viņa nolēma nebraukt no Chlapoņinkas uz Maskavu un, cik vien iespējams, paciest tēvoča Chlapoņina izturēšanos, kurš bija it kā spraudis sev par mērķi pārbaudīt Elizabetes Michailovnas pacietību, kaut arī nedarīja nekā, kas būtu pretrunā ar viņa raksturu.

Kāda vakarā, kad Dmitrijs Dmitrijevičs agri aizgāja no ēdamistabas gulēt, Vasilijs Matvejevičs aizturēja Elizabeti Michailovnu pie galda, sacīdams, ka viņam esot pārrunājamas kādas darīšanas. Pazīdama vīra tēvoča skopumu, Elizabete Michailovna domāja, ka viņš sāks runāt par naudu, kas tai ar vīru jāmaksā par Chlapoņinkā pavadīto laiku, — no tēvoča varēja sagaidīt arī to, — taču saruna sākās par citu tematu: Vasilijs Matvejevičs negaidot sāka sūroties par savu vientuļo dzīvi, kas «tuvojoties jau vecumam».

— Vecumam gan, mīļā Elizabete Michailovna, jā-ā, vecumam! … Nekādai pašapmānīšanai, kā mēdz teikt, es nenododos, nē. Reizēm, sēžot, lūk, tāpat pilnīgā vientulībā, — it īpaši ziemā, kā tagad, sāku domāt un domāt: sak, kāpēc tu dzīvo virs zemes? Kāpēc esi zemes māmuļai par slogu? … Un reizēm pārņem dīvains baigums, — es jums stāstu pilnīgi nopietni, gluži kā garīdzniekam pie bikts, — pārņem baigums! … Tu sēdi viens, bet šis pulkstenis tikšķ. Tu skaties uz pulksteni — tik-tak, redz, jau pagājusi sekunde, un vēl tik-tak — jau veselas divas… Un tad ir pagājusi jau minūte, un tad desmit, divdesmit un … mīļais dievs, jau vesela stundai Bet pēc tam arī otra stunda … un trešā … Bet tu sēdi un dzer tēju viens pats … Vai ne? Viens — bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka dzīvoju viens, gluži kā politisks noziedznieks Petropavlovskas cietoksnī, — man stāstīja, ka politiskos ieslogot vieninieku kamerās. Bet viņi taču zina, par ko, — viņi nodarbojušies ar politiku, bet kāpēc man uzlikts tik nežēlīgs sods? Nekad visā savā mūžā neesmu ar politiku nodarbojies, pat aizliegtas grāmatas nekad neesmu gribējis ne redzēt, kaut tās nelabais! … Esmu sava valdnieka uzticams kalps līdz kapa malai un pat nekādu spriedelēšanu savā klātbūtnē par viņu nepieļaušu. Par ko tad esmu tā notiesāts? … Bet pulksteņa vēzēklis, redziet, tikšķ, mīļā Elizabete Michailovna, un laiks iet. Kur tad laiks iet? Uz vecumu, tikai uz vecumu un nekur citur!

Elizabete Michailovna neizpratnē lūkojās uz viņu: par kādu tuvojošos vecumu tēvocis runā? Viņas acīs Vasilijs Matvejevičs jau tagad bija vecis. No degvīna, ko viņš pie vakariņām dzēra, tēvoča seja kā parasti tādās reizēs bija kļuvusi vecīgi grubuļaina un sārta, viņa «sāniskais šķīrums» — pār pliko pauri pārsukātie mati bija sajukuši, un tiem nodevīgi spīdēja cauri galvas plikums, tāpat kā ģenerālim Kirjakovam; uztūkušās acis asaroja, bet raudzījās uz Elizabeti Michailovnu vērīgi un aizkustināti.

Viņa pasmaidīja un teica:

—   Kāpēc tad jūs savu dzimtmuižu uzskatāt par Petropavlovskas cietoksni? Kas jums, piemēram, liedz apprecēties, lai nebūtu jādzīvo vientuļam?

—   Labs padoms! — gluži kā izdzirdējis kaut ko neparastu, tēvocis salēcās krēslā. — Nu, redziet, ka divas galvas vienmēr vairāk vērts par vienu! Labs padoms!… Bet, redz, kur jautājums: ko lai precu? Varbūt jūs varat man kādu līgavu ieteikt?

—   Jums nu gan pašam, kā liekas, būs labāk zināmas šejienes neprecētās jaunavas, kas dzīvo tuvumā, kā lai es viņas varētu pazīt?

—   Kas dzīvo tepat tuvumā! — tēvocis noteica un it kā pārsteigumā iepleta pat rokas. — Redziet, jūs trāpījāt tieši naglai uz galvas! Tepat tuvumā, tas jau arī bija manas dzīves sapnis. Lai robežas, lai robežas katrā ziņā saietu kopā! — viņš parausa gaisu ar roku uz savu pusi. — Tāds jau bija mans mērķis, tomēr neesmu to sasniedzis! … Redz, Lopaņas pļavas vasarā pļaušu es, nevis Taborski, — pļavas es viņiem atņēmu galīgi, — tēvocis teica uzvarētāja balsī, kā nebija runājis pirms tam. — Bet, kas attiecas uz līgavu, tad, redz, pie vīra izdodamas meitas viņiem nav, pat tādas, kas būtu jau gados … Govorucham nav, Titarenkam nav, turklāt ar viņiem abiem esmu naidā… tiesājāmies, — es uzvmnēju … Nu, Perekrestoviem? Tiesa, bija man prāva ar tiem arī, tomēr tas nu vēl nebūtu tik ļauni. .. Viņiem it kā būtu izprecināma meita, bet tā ir galīga muļķe, iedomājieties tikai, kā tad tādu lai prec? Vai ļaudīm par apsmieklu? Viņa arī šļupst… un, kā liekas, viņai arī ausis tek… Brrr! … Bet es, es, es? … — Tēvocis izslējās un pat izgāza krūtis, cik spēja. •— Es vēl esmu pilnā vīra spēkā, vesels, gudrs un vēl pilnīgi spēju novīt savu ģimenes ligzdiņu un novīšu arī! Es gribu, lai šajā mājā skraidītu un klaigātu mani bērneļi, — lūk, ko es gribu! Jūs, kā liekas, domājat, ka man patīk klusums? Nē-ē! Pavisam otrādi, es klusumu neieredzu ne acu galā! Man gribētos, lai ap mani dip bērnu kājiņas, skan klaigas, lai viņi ķildotos par rotaļlietām, par konfektēm, vienalga, par ko, lai tikai būtu klaigas un strīdi! Redz, tā ir dzīve! Bet kas tā par dzīvi bez ķildām! Tikai dzīvības vilkšana kā graudam pa ziemu zemē … Es brīnos, piedodiet manu nekautrību, — kāpēc jums ar Mitju nav bērnu? — Vasilijs Matvejevičs jautāja daudz klusākā balsī.

Elizabete Michailovna mierīgi atbildēja:

—   Ir iznācis ļoti labi, ka mums. pagaidām nav bērnu. Tagad es redzu, ka man izdevies Mitju glābt ne vien no nāves, bet arī no invaliditātes, bet, ja mums būtu mazi bērni, tad jau es, protams, nebūtu kopā ar vīru Sevastopolē un viņš katrā ziņā būtu gājis bojā aiz nepietiekošas kopšanas, jo Mitja taču bija ļoti slims. Kaut tikai jūs zinātu, cik daudz nelaimīgo zaldātu nomirst aiz šā iemesla! Šausmas! Tūkstošiem! Bet, ja vien tos labi koptu, viņi atveseļotos tāpat kā Mitja.

—   Aiz nepietiekošas kopšanas, vai tā jūs teicāt? —

Vasilijs Matvejevičs sagrozījās. — .Protams, aiz sieviešu roku trūkuma! … Ko tad es jums teicu? Gluži to pašu! Kāpēc tad es aizeju postā? Aiz tā paša iemesla! … Bet es eju postā, Elizabete Michailovna, eju postā.

Tēvocis Chlapoņins, stāvēdams viņas priekšā, salika rokas, it kā pie svētbildes lūgtu dievu, un raudzījās uz Elizabeti Michailovnu ar lūdzošu skatienu kā uz svētbildi.

—   Kas tad jūs dzen posta, ja vien jus tagad netēlojat kādu īipašu lomu? — raudzīdamās uz viņu tikpat mierīgi kā pirms tam, Elizabete Michailovna jautāja.

—   Lai es, es . .. tēlotu jūsu priekšā . . . kādu īpašu lomu? — izbrīnījies un pat mazliet aizvainotā balsī Vasilijs Matvejevičs atsaucās.

—   Esmu, piemēram, dzirdējusi, ka jums Kurskā esot ģimene, tātad jūs nemaz neesat tik vientuļš, — viņa turpināja.

—   Kurskā? Kas tad jums to stāstījis? — Vasilijs Matvejevičs mazliet atrāvās.

—   Nudien vairs neatceros, kas īsti.

—  Jā, ir jau, ir ģimene Kurskā, neliedzos! Bet tā jau tikai parastā mesalianse! Kam tad nav tādu blakus ģimeņu?

Viņš centās izlikties pilnīgi vienaldzīgs, it kā būtu pieķerts gluži nenozīmīgos niekos, bet Elizabete Michailovna pēkšņi atcerējās, ka saimniecības vadītāja Stepanida bija viņai stāstījusi par Vasilija Matvejeviča «nelikumīgo» ģimeni, kas dzīvojot Charkovā, bet ne Kurskā, tāpēc viņa pavisam neviļus, it kā gribēdama savu pārsacīšanos izlabot, novilka:

—   Charkovā?

—   A-a, tātad jums paguvuši jau sapļāpāt arī par manu Charkovas ģimeni! — Tā-ā gan! — Vasilijs Matvejevičs kā gailis pasoļoja pa istabu un spoguļa priekšā noglauda savu matu sasukājumu. — Par manu Kurskas ģimeni jūs varējāt uzzināt no saviem radiem, kas dzīvo Kurskā, vai arī turpat no labiem paziņām, bet, kas attiecas uz Charkovas ģimeni, tad par to jums būs pačukstējis kāds no maniem mīļajiem saimes ļaudīm… Es laikam pat varu uzminēt, kurš tas būs!

Vasilija Matvejeviča acis pēkšņi kļuva bargas un Elizabetei Michailovnai ļoti nepatīkamas, viņa jau sāka nožēlot savus vārdus, ar kuriem bija nodevusi Stepanidu. Lai tēvoci padarītu laipnāku, viņa teica:

—   Es jau saprotu, jūs domājat par tādu ģimeni, kas nodibināta ar baznīcā noslēgtām laulībām.

—   Par tādu gan, — tēvocis nelaipni norūca.

—   Lai jūsu sieva dzīvotu šeit, palīdzētu jums saimniecībā un visās lietās domātu tāpat kā jūs …

—   Noteikti! Visādā ziņā!

Vasilijs Matvejevičs vēl lūkojās uz viņu aizdomīgi, taču acīm redzot jau kļuva pielaidīgāks; bet Elizabete Michailovna turpināja:

—   Ja jūs nomāc vientulība, kad jums ir tik daudz darīšanu, tad cik gan nav tādu jaunavu un atraitņu, kuras vientulība māc tūkstošreiz vairāk, jo viņām nav nekāda darba!

—   Sauciet man vārdā kaut vienu no viņām! — Vasilijs Matvejevičs strauji piegāja pie Elizabetes Michailovnas.

—   Vai tad nu tā uzreiz var atcerēties? — viņa pasmaidīja.

—   Bet varbūt jums ir kaut arī ne īsta māsa, — tādas jau nav, es zinu, — bet māsīca vai kāda radiniece, lai tikai būtu jums līdzīga, vai ne? … Vai ir? … Protams, neprecējusies, nu, pamēģiniet atcerēties!

Vasilijs Matvejevičs raudzījās Elizabetē Michailovna neliekuļoti paļāvīgi: šī paļāvība mirdzēja viņa acīs, to pauda uz Elizabetes Michailovnas pusi izstieptais kakls, uz priekšu paliektie pleci un pat pirksti, taču viņai tomēr vajadzēja tēvocim atbildēt:

—   Nē, tādas nav.

—   Nu redziet! — Vasilijs Matvejevičs atvirzījās atpakaļ. — Bet jūs sakāt: tūkstošiem! — Pat viņa balss skanēja klusāk. Tomēr tēvocis no viņas neatkāpās; beidzot viņš ļoti sirsnīgā balsī piebilda: — Mitja ir laimīgs cilvēks! Ne jau velti -es ceru, ka jūs to zināt, — viņš piedzima krekliņā.

—   Krekliņā? -Elizabete Michailovna meehaniski jautāja.

—   Krekliņā gan, krekliņā … Kad jums pašai dzims bērni, tad uzzināsiet, kas tas ir — krekliņš.

—  Jūs jautājāt, vai man neesot māsīcas vai radinieces, bet, ja nu tādas arī pasaulē atrastos, tad viņām nevienai pūrā nebūtu muižas, tāpat kā nebija ari man,— Elizabete Michailovna ne gluži bez nodoma teica.

—  Jums, jums pašai, tādai, kā esat, ir lielas muižas vērtība! — Vasilijs Matvejevičs dedzīgi atsaucās.

Šajā brīdī no guļamistabas atskanēja Dmitrija Dmitrijeviča balss:

—   Li-za!

Elizabete Michailovna tūdaļ piecēlās un steidzīgi atvadījās no neprecētā veča, kuru viņa divas ģimenes, kas dzīvoja divās kaimiņu guberņu pilsētās — Charkovā un Kurskā, — nemaz neapgrūtināja un kurš sapņoja par trešo ģimeni Chlapoņinkas muižā.

2.

Chlapoņinkas ļaudis tomēr pat Dmitrija Dmitrijeviča «draudziņam» Terentijam Cernobrovkinam negribēja ticēt, ka viņu bijušā kunga dēls, ievainotais oficieris, uz Chlapoņinku atbraucis tikai veseļoties. Arī pats Terentijs tam neticēja. Viņš joprojām bija pārliecināts, ka kungu mājā tagad risinās garas sarunas par to muižas daļu, kam vajadzētu piederēt jaunajam Chlapoņinam, bet ko viņam atņēmis šādās lietās izmanīgais tēvocis.

Kādā klusā, skaidrā dienā Dmitrijam Dmitrijevičam ienāca prātā paieties pa ceļu līdz sādžai; ceļš izskatījās ļoti ielīksminošs: ragavu slieču nobraukts, tas zeltaini un spoži vizēja saulē. Elizabete Michailovna, protams, gāja zem rokas ar vīru. Terentijs tajā pašā laikā, uzkāpis lielā salmu kaudzē, ar koka trijžuburu dakšām grūda salmus lejā, kur stāvēja ragavas.

Ieraudzījis kungus, kad tie vēl bija lielā gabalā, Terentijs tūdaļ nošļūca no salmu kaudzes, steigšus nopurinājās un gāja uz ceļa viņiem pretī.

Terentijam bija ar viņiem ko runāt: tieši tās pašas dienas rītā Terentijs no muižas ļaudīm bija padzirdējis, ka viņu un bumbuļu Timofeju gribot nodot zemessargos.

Tiesa, viņam šķita, ka šīs baumas ir tikai muļķīgs joks, — pats sevi viņš uzskatīja par pilnīgi «kārtīgu» zemnieku, kādus muižniekiem nav izdevīgi nodot zaldātos, un tiešām tāds viņš arī bija. Terentijs tikai nosrnējās bārdā, kad par to dzirdēja, bet tomēr gribēja vakarā iegriezties kantorī un pajautāt burgmistram.

Bet tagad, ieraugot Dmitriju Omitrijeviču ar sievu uz ceļa, Terentijam pat sāka likties, ka Chlapoņinu pāris nāk tieši šajā lietā pie viņa, un Terentijs pēkšņi juta, ka vecie garsvārki slikti pasargā viņu no aukstuma.

Aizgājis pie «draudziņa», Terentijs vairs viņam nesniedza roku, kā bija gribējis darīt, bet, cieši sažņaudzis rokā savu cepuri, sveicinādams zemu palocījās: pēc tā mulsuma, ko viņš skaidri saskatīja Dmitrija Dmitrijeviča un tā sievas sejā, Terentijs uzreiz saprata, ka dzirdētās baumas nav tikai baumas. Viņš tagad pat neiedrošinājās vairs «draudziņu» uzrunāt vārdā.

—   Kungs! Vai tiesa, runā, ka mani it kā taisoties nodot zemessargos? … — Terentijs ar pūlēm izdabūja un cieši raudzījās uz abiem.

—   Jā, brāl Terentij, es arī esmu to dzirdējis, — Dmitrijs Dmitrijevičs apstādamies atbildēja, bet Elizabete Michailovna kā sieviete tūdaļ centās mīkstināt vīra vārdus:

—   Vēl jau lāgā nav zināms … Varbūt Vasilijs Matvejevičs pārdomās.

—   Par ko tad, ak tu manu dieniņ? Man taču četri bērni … Kāpēc tad tā? — ar nekustīgām, stingām lūpām Terentijs murmināja, raudzīdamies uz Elizabeti Michailovnu, kas atkal mēģināja viņu nomierināt.

—   Arī par manifestu jau tikai vēl runā, ka tas būšot, — bet varbūt nemaz nebūs?

—   Kā tad nu nebūs? — Dmitrijs Dmitrijevičs nopietni palūkojās uz sievu. — Manifestam jābūt… Kur tad citādi… kur tad lai ņem papildinājumus armijai?

—   Vai tad tiešām nekā nevar izdarīt? — Terentijs viņam jautāja.

—   Spriežot pēc avīžu ziņām, citādi nevar… Sabiedrotie sūta un sūta karaspēku uz Krimu … Sūta un sūta … Desmitiem tūkstošu… Ko tad lai mēs darām? Tātad jāsūta arī mums, — Dmitrijs Dmitrijevičs atbildēja, nesaprazdams, ka Terentijs viņam jautājis par sevi.

Elizabete Michailovna viņa vārdus pārlaboja, piebilzdama:

—    Mēs, zināms, mēģināsim Vasiliju Matvejeviču atrunāt… Četri mazi bērniņi, — kā tad tā var? Vai tiešām nav neviena brīvāka cilvēka?

—   Ir, kundze! Neprecētu sanāks pavisam gabalu piecpadsmit! Dieva dēļ, esiet žēlīga, parunāiiet! — Ar baiļu pilnām, žēlām acīm Terentijs tagad lūkojās tikai uz viņu.

Chlapoņini tālāk negāja. Kā Elizabete Michailovna, tā Dmitrijs Dmitrijevičs vienādi nodomāia, ka sādžā viņiem būs jādzird vēl daudz sūdzību un lūgumu, lai kaut ko izgādā vai aizliek pie Vasilija Matvejeviča labu vārdu par vienu vai otru . .. Nesolīties parunāt nebija iespējams, bet runāt ar tādu cilvēku kā Vasilijs Matvejevičs ne Elizabetei Michailovnai, ne Dmitrijam Dmitrijevičam nebija viegli.

Par Terentiju tomēr iznāca saruna tajā pašā dienā pie pusdienām, un to iesāka Dmitrijs Dmitrijevičs.

—  Tēvoc, man pie tevis kāds lūgums, — viņš stingri teica.

—A-ā! — tēvocis izbrīnījies nostiepa, jo tas bija pirmais parasti mazrunīgā brāļadēla lūgums.

—   Lūgums, redz, kāds… Tu teici, ka zemessargos nodošot Terjošku … — viņš sāka kustināt pirkstus un jautājoši palūkojās uz sievu.

—  Cernobrovkinu, — Elizabete Michailovna pateica priekšā.

—   Aha! Tā, tā! — Vasilijs Matvejevičs saprotoši pameta ar acīm. — Jā, par Terjošku es runāju gan.

—   Mans lūgums būtu šāds: vai tomēr nevarētu … Terjošku atstāt mājā… apmainīt viņu ar kādu citu, vai ne?

—   Uhu! — Vasilijs Matvejevičs apmierināts nodūca, nodurdams acis zupas šķīvī: šķita, ka tieši šo sarunu viņš jau būtu gaidījis ilgi; jau bija pagājis pāris nedēļu pēc viņa atgriešanās no Kurskas, kur viņš bija uzzinājis par zemessargu iesaukšanu. — Tu saki, apmainīt ar citu? Kāpēc tad no Terjoškas nevarētu iznākt labs zemessargs?

Tēvocis palūkojās uz savu brāļadēlu oficieri ar neizpratnes pilnu, jautājošu skatienu, it kā Dmitrijs iDmitrijevičs būtu zemessargu pieņemšanas komisijas loceklis un atrastu viņa nododamo par nepiemērotu.

—   Slikts nav… Pat ļoti labs … Ja visi muižnieki nodotu tādus, ko tad vēl vairāk!

—   Nu, redzi nu, redzi nu! — tēvoča seja sāka starot. — Es jau cenšos, netaupīdams ne spēkus, ne līdzekļus, es visādi esmu ar mieru iet valdībai palīgā! Bet tu, tu, kas pats esi cietis par ticību, caru un tēviju, tu nezin kāpēc gribi man sajaukt galvu!

Tēvocis izslēja uz augšu šauros plecus, izlikdamies, ka brīnās.

—   Bet viņam, Terentijam, taču četri bērni, — Elizabete Michailovna atgādināja.

—   Bet tam otram, Timotejam, vai tad arī tam nav četri bērni? Vai tad viņu arī man vajadzēs atstāt vaislai? — Vasilijs Matvejevičs viņai šķelmīgi atbildēja.

—   Kā tā? Vai tiešām arī viņam četri?

—   Nu redziet! Bet jūs nemaz nezinājāt! Par to vienu jūs mani lūdzat, bet par otru nezin kāpēc nemaz neinteresējaties … Tiesa, Timofejam pagaidām četru vēl nav, bet ceturtais jau gaidāms: kuru katru dienu… Viņa sieva jau pēdējā mēnesī, — Vasilijs Matvejevičs pameta ar acīm.

—   Dariet, kā gribat, bet no jūsu puses tas ir necilvēciski! — Elizabete Michailovna stingri teica un nolika karoti.

—   Blē-ē-ēņas!… Viss pilnīgā kārtībā … Ēdiet, lūdzu, neuztraucieties! — Vasilijs Matvejevičs tikpat vaļīgi atbildēja. — Zemessargiem, pēc mana prāta, jābūt jau vīra gados. Viņi taču nav zaldāti. Zemessargus neiesauc uz divdesmit pieciem gadiem, bet tikai līdz šā kara beigām. Bet, kad karš beigsies, kas gan gribēs viņus velti barot? Tūdaļ sūtīs atpakaļ uz mājām, un manējie atkal atgriezīsies: mūsējie bojā neaizies.

—  Ja atgriežas, tad labi, — Dmitrijs Dmitrijevičs atbildēja. — Tomēr var palikt arī tur.

—   Tad tas būs mans zaudējums: tā sacīt, riīarļs upuris uz tēvijas altara … Un neviens man par to neatlīdzinās nekādā veidā, es jau ievācu ziņas, — neviens un nekādā veidā… Ciet, muižniek! Iznes uz saviem pleciem!

—   Vēl būdama Simferopolē, dzirdēju, it kā daži muižnieki kritušo zaldātu ģimenēm izdevuši brīvības grāmatas, — Elizabete Michailovna teica.

—   Ko-o? Devuši brīvības grāmatas? — Vasilijs Matvejevičs izbijies paskatījās uz viņu. — Nu, tie būs vai nu plānprātiņi, vai miljonāri, kas nezin kur likt savu labumu! Tie jau, protams, var visu… Var pat vasarā pa sniegu braukt! Veselas pilis vienā naktī uzcelt!…

«Brīvības grāmatas» tēvoci tik ļoti uztrauca, ka viņam krietnu brīdi vajadzēja pievērst uzmanību tikai zu pai. Taču nogaidījis pietiekami ilgi, lai tēvocis pagūtu nomierināties, Dmitrijs Dmitrijevičs atkal .sāka runāt par Terentiju.

—   Timotejs, kā liekas, ir vienā vecumā ar mani, bet es viņu nezin kāpēc neatceros… Bet Terentiju, Terjošku-kazaciņu, kā nu to var neatcerēties! Bērnībā viņš bija mans biedrs, šis Terjoška …

—   Uhu! •— vērodams brāļadēlu caur pieri, tēvocis nenoteikti nodūca.

—   Timofejs jau arī nav ar mums runājis, — Elizabete Michailovna papildināja vīra vārdus.

—   Nu jā, jā, — bet Terentijs gan ir runājis un ne jau vienu reizi vien! — tēvocis strauji turpināja. — Kā tad nu citādi, kā citādi, lai nu saka viens cilvēks — «bērnības draugs»!

Nicīgajā grimasē un balss noskaņā, ar kādu tēvocis šos vārdus pateica, Dmitrijs Dmitrijevičs sajuta kaut ko aizvainojošu, taču centās savaldīties.

—  Jā, ko tur lai dara … Citu draugu bērnībā man šeit nebija … īpaši pa ziemu … tā iznāca … Vārdu sakot, tu, tēvoc, man izdarītu lielu pakalpojumu, ja Terentiju atstātu mājās ….

Elizabete Michailovna saprata, ka Vasilijam Matvejevičam jau tūdaļ pēc pārbraukšanas no Kurskas kāds paguvis pastāstīt, ka viņa prombūtnes laikā Terentijs atnācis uz muižu parunāties ar Dmitriju Dmitrijeviču, pirmoreiz viens pats, bet pēc tam jau kopā ar sievu, un ka šie apmeklējumi nezin kāpēc tēvoci ārkārtīgi uztraukuši un nokaitinājuši. Ar sievietēm raksturīgo spēju daudz ko pēkšņi uzminēt Elizabete Michailovna sāka saprast arī, kāpēc Vasilijs Matvejevičs nodod Terentiju zemessargos, un gaidīja no tēvoča tikai kādu mājienu, lai pārliecinātos par savu minējumu pareizību.

Šo mājienu tēvocis tūdaļ deva.

—   Lai nu arī, Mitja, Terentijs būtu tavs bērnības draugs — par to es negribu strīdēties, — nezin kāpēc naidīgi lūkodamies uz brāļadēlu, Vasilijs Matvejevičs iesāka, — tomēr tu viņu pazini tikai bērnībā, bet, kas par putnu no viņa tagad iznācis, to gan labāk atstāj manā zināšanā, redz, kā! Tā jau esmu ar viņu pārāk ilgi cieties, — cits nebūtu tik ilgi piņķējies, cits tādam ērzelim jau sen būtu ielicis laužņus mutē! … Tā vien liekas, ka viņš jau no bērna kājas būs paradis saimes istabā maisīties citu darīšanās un šo savu labo paražu arī sādžā nav aizmirsis… Nē, nē, tas nu reiz ir lr.mts un izlemts, tā tam jābūt, lai pamaršē zemessargos, ir pašam būs labums, ir man nebūs par kaiti… Nu, tagad dari man to prieku un par Terentiju vairs nerunā!

Tēvocis ielēja sev glāzi vīna un paņēma jau brāļadēla glāzi, bet Dmitrijs Dmitrijevičs ar diezgan strauju rokas kustību atbīdīja Vasilija Matvejeviča roku:

—   Nevajag.

—   Uhu.' — tēvocis pusjautājoši norūca, bet brāļadēls ar rūgtumu balsī turpināja:

—   Es domāju, nu kas tad tur sevišķs … Kāds tev grūtums manu lūgumu izpildīt… bet tu, redz, nezin kādēļ negribi … Un es taču devu vārdu! …

—   Devi vārdu? — Vasilijs Matvejevičs norija malku vīna un, vārdus skaidri izrunādams, ar uzsvaru turpināja: — Pirmkārt, velti vien esi devis vārdu, bet tā, zināms, nav mana vaina… Otrkārt, tavs vārds ir muižnieka oficiera vārds, bet kam tu šo vārdu devi? — Vergam! … Vergam, kas stāv starp mums ar melnu kaķi padusē . .. Varbūt jau viņš ir to melno kaķi palaidis un tas ir izskrējis starp mums, vai ne?

—   Par kadu melnu kaķi viņš runā? — Dmitrijs Dmitrijevičs izbrīnījies jautāja sievai.

Bet Vasilijs Matvejevičs, laiku nezaudēdams, steidzīgi dzēra vīnu, viņus abus vērodams ar šaurām acu spraudziņām, beidzot, vīnu izdzēris, nolika glāzi uz galda tik spēcīgi, ka tikko nenosita tai dibenu.

—   Pietiek! — viņš pēkšņi uzkliedza. — Pietiek runāt tikai aplinkiem! Jūs, cienītā kundze Elizabete Michailovna, kā jau par jums arī agrāk dzirdēju, — paldies dievam, pasaulē dzīvo arī labi ļaudis! — izrādāties, nu, kā lai to saka, ļoti tālredzīga, vai, bet tagad mums jāklāj savas kārtis vaļā… Un arī mums, Mitja … Jā, jā,

atjaujiet, atļaujiet, pret skaidrību man nav nekādu iebildumu! Ēs, jāatzīstas, šeit viens pats klusu dzīvodams, tikai par skaidrību vien esmu sapņojis … Bet kas tad galu galā iznācis no visiem maniem kautrīgajiem? sapņiem? — Iznācis ir, lūk, kas. Kādā dienā saņemu; estafeti un dabūju zināt, ka tu, Mitja, smagi ievainots, ka tev ilgi jāveseļojas un tā tālāk… «Smagi ievainots», ko tad tas lai īsti nozīmētu, ja tā raksta radiniekam? Nerakstījāt jau kādam svešam cilvēkam, bet tēvocim!1 «Smagi ievainots» — tas bija jāsaprot tieši tā, kā es^ to sapratu: «Tik tikko vairs dzīvība turas iekšā, lai nu dievs dotu dzīvu atvest, tad varētu apglabāt dzimtenes kapsētā blakus tēvam un mātei…» Lūk, ko tas vienīgi varēja nozīmēt, — un vairāk nekā!

—   Tēvoc! — Dmitrijs Dmitrijevičs sašutis viņu pārtrauca.

—  Zinu jau, ka esmu tavs tēvocis, tāpēc jau arī visu to saku un lūdzu mani nepārtraukt, bet noklausīties līdz galam, — Vasilijs Matvejevičs pamācoši atsaucās un. pacēla pat delnu pret brāļadēlu; pēc tam viņš vēl ielēja sev vīnu un turpināja tikpat uzbudinātā balsī: — Par tavu sievu jau savā laikā tiku diezgan dzirdējis Kurskā, esot ir skaista — tur es neko pretī nesaku! — ir gudra — arī piekrītu, — un vispār — ceru, ka tagad arī tu man pie7 kritīsi, — pēc visa dzirdētā gribējās taču man arī pašam redzēt savu radinieci, kuru jau tu vairāk gadu no manis slēpi. Redz, visu šo iemeslu pēc arī nosūtīju atbildes estafeti, vai tad jel maz varēju rīkoties citādi? .. . Nosūtīju un gaidīju. Ticiet man, Elizabete Michailovnai jūsu atbraukšanu es gaidīju ar lielu nepacietību! Uz jūsu veselību!

Vasilijs Matvejevičs pamāja Elizabetei Michailovnai ar galvu un izdzēra uzreiz pusglāzi.

Dmitrijs Dmitrijevičs saskatījās ar sievu, un tā vit ņam tikko jaušami ar skropstām pamāja, kas nozīmēja: «Mēģini savaldīties! Neuztraucies!» …-■>

—  Tad beidzot jūs atbraucāt, — Vasilijs Matvejevičs turpināja, — un es jau no pirmās dienas sapratu* ka esmu .., piemānīts.

—   Kā tā — piemānīts? — Elizabete Michailovna stingri jautaja.

Ai, visskaistākā veidā, mīļā! —, Vasilijs Matve-

jevičs pat nepasmaidīdams tūdaļ atbildēja. — Izrādījās, ka par Mitju jūs… esat mazlietiņ pārspīlējusi. Pirmkārt, nevis ievainojums — tas no vienas puses, — nevis ievainojums, bet tikai kontūzija, otrkārt, no otras puses, nekā smaga arī tur nebija.

—   Bija!

—   Var jau but, bet Krimas medicīna bija papūlējusies, un mēs vairs nekā tāda neredzējām … Es nešaubos, nešaubos, Elizabete Michailovna, ka jūs pati esat maldināta un reizē ar to maldinājāt mani. Bet ja arī būtu citādi…

—   Kā īsti citādi?

•— Iedomāsimies tikai! Iedomāsimies, ka tieši te izpaudusies jūsu tālredzība … vai arī, kā liekas, to sauc par aizredzību, bet vai tad galu galā tie abi nav mūsu •valodas vārdi?… Tātad iedomāsimies, ka jums, pēc aplinkus ceļā par mani ievāktajām ziņām, ir tēlojusies šāda aina. Sak, dzīvo viens kā nogriezts pirksts jūsu vīra tēvocis, tā sauktais Vasilijs Matvejevičs Chlapoņins. Kādreiz ir noticis tā, ka viņa īpašumā — uz pilnīgi likumīga pamata, protams, — pārgājusi Chlapoņinkas muižas daļa, kas agrāk piederējusi jūsu vīra tēvam un manam brālim, kā mēs tagad teiktu, ja viņš vēl būtu dzīvs…

To pateicis, Vasilijs Matvejevičs izdzēra līdz dibenam otro glāzi un noslaucīja ūsas ar salveti; likās, ka viņš gaida atskanam iebildumus, taču Dmitrijs Dmitrijevičs un Elizabete Michailovna neteica ne vārda. Viņi abi tikai raudzījās uz tēvoci sasprindzinātā uzmanībā. Vasilijam Matvejevičam atlika vienīgi savu runu turpināt, un viņš to arī darīja.

—   Viņš dzīvo, tas ir, es, kā vecs žmogs vai spoks, tā jums varēja likties, — un vai tikai viņam sirdī nepamodīsies radniecības jūtas un viņš mums neteiks: «Te nu viņa ir, tā Chlapoņinka, mūsu dzimtas muiža! Neesmu to nodzīvojis, bet šo to vēl pievienojis klāt, šur tur noapaļojis robežas, kur bija kāds robs, esmu muižu padarījis turīgu. Palieciet šeit, mani bērni, uz visiem laikiem, augļojieties un vairojieties, un piepildiet šo zemi, un valdiet pār to!»

Dmitrijs Dmitrijevičs noklepojās un palūkojās uz savu tēvoci ar tādu skatienu, ka Elizabetei Michailovnai vajadzēja vīru apvaldīt ne vien ar skropstu, bet ari uzacu kustību. Viņš paņēma abās rokās dakšiņu un sāka ar to nervozi spēlēties, bet tēvocis, it kā nekā nemanīdams, turpināja:

—   Tāds varētu būt viens apsvērums, taču cilvēks, ķerdamies pie šāda vai tāda pasākuma, katrā ziņā izstrādā arī otro un trešo plānu … Jūsu otrais aprēķins bija šāds, marii draugi! .. . (Tēvoča balss sāka skanēt draudīgi.) Pieņemsim, ka tam žmogam vai spokam nekādas jūtas sirdī nepamostas un viņš nekā tādā sentimentālā garā runāt nesāk, redz, tad … tad mēs rīkosimies citādi! Tad mēs sameklēsim dažādus lieciniekus, kas visu redzējuši paši savām acīm, un sāksim prāvu tiesā … sak, labi, ka mums jau padomā Terjoška …

—   Nu, dari tu, kā gribi, bet es tādu valodu vairs ilgāk klausīties negribu! — Dmitrijs Dmitrijevičs uzsauca sievai un, nometis dakšiņu, piecēlās.

Pieradusi vērot katru vīra kustību, Elizabete Michaīlovna redzēja, ka viņš piecēlās tā, kā spēja tikai pirms kontūzijas, — strauji, jauneklīgi, — un dakšiņu pirms tam nometa nevis ar labo, bet kreiso roku, ar to pašu kreiso roku, kas it kā uz visiem laikiem bija atradusi no jebkādiem, ne vien no straujiem žestiem.

Elizabetes Michailovnas balsī laikam izskanēja vairāk prieks par savu Mitju nekā nicinājums pret tēvoci, kad viņa, arī piecēlusies kājās, Vasilijam Matvejevičam apvaldītā balsī teica:

—   Jūs esat zemisks un nožēlojams cilvēks!

—   A-a! Va re, kādā nu mēlē jūs sākat runāt! — Vasilijs Matvejevičs atsaucās, un šķita, ka tēvocis bija apmierināts par to, ka novedis viņu līdz «tādai mēlei»,

—   Kā jūs varējāt iedomāties, ka mums vajadzīga muiža? — viņa izbrīnījusies turpināja.

—   O-o! Lai nu saka viens cilvēks! Tātad nav vajadzīga? — tēvocis pēkšņi uzlēca kājās un jocīgi pagriezās tikai uz viena — kreisās kājas papēža.

—   Iesim, Liza! — Dmitrijs Dmitrijevičs sacīja.

—   Būt par baterijas komandieri, tas, protams, ir tikpat daudz vērts kā mana muiža, — Vasilijs Matvejevičs dzēlīgi teica. — Bet, ja jūs negribat manu muižu, tad varbūt neatteiksieties no maniem zirgiem, ar ko aizbraukt līdz stacijai?

— Nē, atteiksimies! — Omitrijs Dmitrijevičs atkliedza. — Mēs dabūsim zirgus no kāda sādžā, bet ar taviem vairs nebrauksim!

—   Tad, redz, ko es dabūju dzirdēt no tevis pateicības vietā par savu viesmīlību? — Vasilijs Matveļ'evičs liekuļotā sarūgtinājumā pakratīja galvu. — Labs brāļadēls!

—   Tēvocis, tēvocis ir labs! — Dmitrijs Dmitrijevičs atkliedza un, aplicis Elizabetei Michailovnai kreiso roku ap pleciem, teica: — Iesim, Lizaņka, sataisīsimies braucienam uz Maskavu! Tu sarēķini, cik mēs abi varētu būt viņam parādā, — no Maskavas atsūtīsim!

Tomēr tik lielam uztraukumam, kādu iDmitrijam Dmitrijevičam vajadzēja pārdzīvot pie pusdienām, viņš vēl bija paf vāju. Vajadzēja atgulties, jo sākās stipras galvas sāpes, un Elizabete Michailovna aptina viņam āp galvu slapju dvieli. Taču viņi galīgi nolēma no Chlapoņinkas izbraukt ja ne tūlīt pirms nakts iestāšanās, tad nākošās dienas rītā, un Elizabete Michailovna sāka sakravāt čemodānus, bet Arsentiju nosūtīja uz sādžu salīgt kādu vedēju ar pāri zirgu, lai viņus, kaut arī vienkāršās ragavās, aizvestu līdz Belgorodai, kur jau daudz vieglāk varētu salīgt vedēju līdz Kurskai. Kurskā viņi abi visu labi pazina, un tur varētu bez steigas sagatavoties tālajam braucienam uz Maskavu. ■ Vasilijam Matvejevičam tik pārsteidzoši līdzīgais, sarkanmatainais kazaciņš Fedjka atnāca un tēvoča vārdā aicināja Chlapoņinu pāri uz vakariņām, taču Elizabete Michailovna atteicās kā savā, tā vīra vārdā un, baidīdamās, ka Ghlapoņinkas saimnieks neizdara kādu jaunu izlēcienu, aizslēdza durvis.

Pāris reižu Elizabete Michailovna dzirdēja tēvoča soļus apstājamies aiz viņu istabas durvīm un gaidīja atskanam klauvēšanu, taču klauvēt pie durvīm un pateikt kaut ko samierinošu vai izaicinošu tēvocis tomēr nevarēja saņemties.

Naktī Dmitrijs Dmitrijevičs gulēja tik mierīgi, kā viņa nebija gaidījusi, bet, agri rītā pamodies, žirgti jautāja:

—   Nu, vai brauksim?

—   Kā tu jūties? Vai varēsi braukt? Vai ari labāk vēl dienu nogaidīt? — viņa nemierīgi jautāja.

—   Ko tu, ko tu runā — «nogaidīt»! Pilnīgi varu un kurp vien gribi .. . Kaut vai uz Sevastopoli! — Dmitrijs Dmitrijevičs jautri atsaucās.

Viņi ātri sakr avājās un saposās. Divus smagos čemodānus Arsentijs hija aiznesis uz sādžu jau vakar, tikko ar Terentija palīdzību bija sameklējis zirgus, ragavas un vedēju.

No garās mājas ar veco meldru jumtu, ko tagad glīti klāja bieza sniega kārta, kas rīta gaismā izskatījās iesārti tumšzila, viņi neizgāja tik svinīgi, kā pirms mēneša šajā mājā bija ienākuši, toties abi jutās daudz laimīgāki.

Pie Chlapoņinu pāra jau pieradušie suņi nerēja, bet mīlīgi luncināja astes un skrēja tiem pakaļ, kad viņi gāja caur muižu; kaut arī visi saimes ļaudis jau bija piecēlušies, tie tikai cits ar citu sačukstējās, stāvēdami pa gabalu, un centās nerādīties viņiem acīs, jo visi jau zināja, ka Vasilijs Matvejevičs ar saviem ciemiņiem saķildojies; bet Vasilijs Matvejevičs atvēra savas guļamistabas vēdlodziņu un, ne soli neatkāpdamies, noskatījās Chlapoņinu pārim pakaļ, kamēr tie nozuda aiz ceļa līkuma.. ..

Viņš jutās ļoti satriekts par to, ka viesi tam nebija lūguši pat zirgus, ar ko aizbraukt līdz stacijai. Ģērbies tikai chalatā un ar tupelēm kājās, kā bija stāvējis guļamistabā, viņš pēc tam metās uz viņu istabu un apskatīja visus kaktus, cik bija iespējams nespodrajā rīta gaismā. Viņš ieraudzīja Elizabetes Michailovnas cimdus, vecus, novalkātus adītus cimdus, ko viņa kā nederīgus bija nometusi kaktā, un, kāri tos satvēris, aiznesa ūž savu istabu, vairāk reižu piespieda vecos cimdus pie lūpām un ieslēdza savā rakstāmgaldā.

Jūtas, ko Vasilijs Matvejevičs pārdzīvoja, bija sarežģītas un neskaidras arī viņam pašam … No vienas puses, viņš bija izdarījis it kā pilnīgi veiksmīgu gājienu — vienā rāvienā atbrīvojies no visām bažām,'ko modināja brāļadēls, bet, no otras, •— cik vientuļa un tukša šķita māja, tikko no tās bija aizgājusi Elizabete Michailovna! . .

Viņam pat pazibēja galvā doma tūlīt nosūtīt pavēli kučierim Frolam aizjūgt meļņu pāri tajās pašās kamanās, ar kurām Frols bija atvedis Elizabeti Michailovnu, un dzīties tai pakaļ, ja viņa ar vīru zemnieku ragavās jau būtu paguvusi aizbraukt kādu gabalu; mīļi palūgt Elizabeti Michailovnu pārsēsties viņa kamanās un aizvest viņus abus līdz stacijai ar labajiem muižas zirgiem ātrāk un ērtāk. Tomēr tajā pašā laikā — un tas likās dīvaini ari viņam pašam — apziņā šī pavēle neizveidojās pilnīgi skaidri: tā pazibēja, spilgti iemirdzējās, bet tad pēkšņi aptumsa un izgaisa, pavīdēja no jauna un atkal aptumsa un neizveidojās vārdos, kaut arī viņš divas reizes pasauca Fedjku, lai tam šo pavēli pateiktu.

Pa tam Elizabete Michailovna, iedama ar vīru zem rokas pakaļ Arsentijam, kas nesa saini un nelielu kurvi, nonāca līdz mājai, pie kuras stāvēja, kamanās iejūgti, divi nelieli, bet labi baroti, mazliet nosarmojuši zirgi. Čemodāni jau bija piesieti pie kamanu bukas; kamanu segas vietā bija noklāts jauns, svītrains, pašausts lauku tepiķis, ko šim braucienam bija pagādājusi Terentija sieva, kas stāvēja turpat kopā ar vīru un kamanu īpašnieku, plikā kažokā ģērbušos, vēl pajaunu liela auguma cilvēku ar pelēku jērādas cepuri galvā, — tādas cepures tur sauca par ausainēm.

Ar ko bija beidzies Dmitrija Dmitrijeviča mēģinājums parūpēties par viņu, Terentijs zināja un tagad ar vainīgām, no negulēšanas iekritušām acīm raudzījās uz siltā mētelī ar bebrādas apkakli ievīstīto draugu un tā sievu zvērādas kažociņā un siltu violetas krāsas cepuri galvā.

Viņš vairākkārt īgni sita ar spēcīgajām rokām pats sev pa gūžām, pie tam murminādams:

—   Nelabais mani dīdīja vakar sākt runāt ar jums, Mitrij Mitrie! Vai tad es to nejaucēnu nepazinu, kaut arī viņš ir jūsu tēvocis, piedodiet man, muļķim! Redz, nu ari iznāca, ka jums manis dēļ saltā laikā jādodas ceļā, bet varējāt mierīgi nodzīvot te pie mums līdz pavasarim, un arī jums no tā būtu labums… Ek, sadot pa ādu man vajadzētu par tādu darbu!

—   Nekas, brāl, nevel vainu uz sevi! — Chlapoņins viņu mierināja. — Bet, ka mans tēvocis ir neģēlis, tas tiesa, to jau es zināju ari agrāk… Turklāt, brāl, varbūt ir iznācis pavisam labi, ka mēs aizbraucam.

—   Kā tad nu labi, kad jums iznāk tāda nomocīšanās!

—   Nekas, esmu jau atveseļojies … Bet man liekas, ka pēc mūsu aizbraukšanas viņš tevi vairs zemessargos nenodos.

—   Kā tā? — Terentijs nesaprata.

—   Vai zini, ko viņš bija iedomājies? Tu it kā gribot man palīdzēt viņam atņemt manu muižas daļu!

—   Mitrij Mitrie! — Terentijs svinīgi atsaucās. — Es būtu ar mieru darīt visu, ko vien jūs man liktu! — Un vina acis tā iezibējās, ka Chlapoņinam kļuva mazliet baigi. — Tas taču te visiem zināms, ka viņš, neģēlis, jūs aplaupīja! Varbūt jūs tagad šajā pašā lietā braucat uz guberņas pilsētu?

Viņi runāja, stāvēdami pa gabaliņu no citiem, taču pēdējo jautājumu Terentijs gandrīz nočukstēja un pavērās apkārt.

—   Nē, nē! Lai sāktu prāvu, vajadzētu daudz naudas, bet man naudas nav, — Chlapoņins steidzīgi atbildēja. — Bez tam es arī neprotu būt par muižas īpašnieku… Tas ir zemiski… Bet tevi, kā man liekas, viņš tomēr atstās.

—   Viņš jau visas tiesas piekukuļojis, tas taisnība, — Terentijs tūdaļ piekrita un piebilda: — Nē-ē, mani viņš tā kā tā neatstās, — nodos! Es jau viņam kā dadzis acīs. Cik reižu jau tā nav bijis: viņš liek kādu nopērt, bet es aizstāvu. Kučierim Frolam saku: «Pieraugi! Tu esi spēkavīrs, bet es arī neesmu nekāds krējuma pods, — no manis tev pilns vēders netiks, drīzāk jau aizrīsies! …» Padomājiet pats, Mitrij Mitrie, kas tad mūs pērtu, ja mūsu pašu vidū tādi maitas neatrastos? … Nu, Frols, zināms, sūdz kungam, bet kungs man saka: «Vai gribi, lai lieku tevi pašu nostiept gar zemi?» Es smejos: «Kur tad tāds gadīsies, kas mani varēs nostiept gar zemi?» —• «Pristavam, saka, tevi nodošu — redz, ko izdarīšu!» Es atkal tā kā smejos: «Kāds tad jums, kungs, no tā var labums celties? Es jums reizēm atnesu pa zaķim, — jūsu dāvanu glabāju: divstobreni, Mitrij Mitrie! — pavasaros un rudeņos atkal jums nesu pīles vai slokas, — tomēr savs labums…» — «Medījumi, saka, man garšo, tie man tīra asinis — medījumus nes vien .. . Bet tikai .padomā, — kam tad tie zvēri un putni Uz manas zemes pieder? Ja tie ir zaķi, tad mani zaķi; ja pīles — tās peld manā ūdenī; arī tu pats esi mans pavalstnieks … Bet, ja tu domā, ka esi tik spēcīgs un stiprāks vēl par Frolu, tad periet abi divi ar Frolu!» — «Nē, kungs, saku! Vai tad es pie jums lai eju par tādu kā bendi, par tādām lietām ir negudrojiet!» — «Nu, tad ej pie velna!» Viņš man uzkliedz, bet es viņam pavisam klusu: «Pie velna, saku, es nezinu ceļa, bet uz māju — tur gan es iešu …» Nu un tāpat vien, nemaz jau nerunājot par pērieniem, arī citos gadījumos, kad kungs zemniekiem nodara pārestību, viņi tūdaļ pie manis: «Ej, Terentij, parunā, — tev lielāka dūša…» Es, zināms, eju runāt, it kā visas sādžas sūtīts … Redz, tāpēc arī kungs mani sācis ieskatīt par kūdītāju… Nē-ē„ viņš mani nežēlos — nodos … Nu, nekas. Naktī man bija briesmīgi bēdīgs prāts par jums, Mitrij Mitrie, — dabūju zināt, — Arsentijs pastāstīja, kāda jums bijusi runāšana manis dēļ.

—Par mani tu, brāl, nebēdā, tie jau tīrie nieki! — Ghlapoņins uzsita Terentijam pa plecu. — Esmu pat priecīgs, ka no viņa aizbraucu.

Terentij.s ļoti vērīgi palūkojās Dmitrijam Dmitrijevičam acīs un kļuva jautrāks, redzēdams, ka «draudziņš» tiešām liekas apmierināts. Šajā brīdī pie viņiem pienāca Elizabete Michailovna un teica:

—   Nu, Mitja, istabā viss sagatavots, — mūs aicina brokastīs.

—   Laipni lūdzam, kungs, ieēdiet, ko nu dievs devis! — pienāca arī Terentija sieva un zemu paklanījās.

Pie brokastu galda ceļinieki ilgi neuzkavējās, kaut arī Terentija sieva naktī bija daudz nopūlējusies, ēdienus gatavodama. Elizabete Michailovna steidzināja, jo viņai gribējās no Chlapoņinkas ātrāk aizbraukt. Pirms sēšanās kamanās Mitrijs Mitričs sabučojās ar Terentiju, bet Elizabete Michailovna noskūpstīja viņa sievu; beidzot, visi sasēdās kamanās uz salmiem, kas bija pārklāti ar rupju audeklu; Arsentijs novietojās Chlapoņiniem pie kājām uz čemodāniem.

Pa tam bija sanācis pūlis ziņkārīgo. Visiem gribējās zināt, kāpēc Sevastopolē ievainotais oficieris, viņu kunga brāļadēls, neaizbrauc ar muižas zirgiem; visi spiedās tuvāk ragavām, vēlēja «laimīgu ceļu», raudzījās platām acīm …

Beidzot nostāvējušies «kaķēni» devās uz priekšu, un neapkaltās slieces sāka lēkāt un svaidīties pa ceļa slīpumiem un grambām.

4.

Dažas dienas pēc Chlapoņinu aizbraukšanas, tieši pēdējā janvara dienā, Chlapoņinkā nonāca manifests par zemessargu iesaukšanu sešās centralajās guberņās, starp kurām bija arī Kurskas guberņa, un Terentijs muižas kantorī dabūja zināt galīgo lēmumu par savu un bumbuļu Timofeja likteni: viņi abi tika nodoti zemessargos.

— Nu, mīļais Timoška, ko tur lai dara, — acis zibinādams, Terentijs savam likteņa biedram teica. — Kaut arī abi vairs neesam nekādi jaunie, tomēr būsim tādi kā rekrūši … Iznāk, ka vajadzētu palīksmoties pirms došanās projām!

■ Timofejs slepenībā cerēja, ka viņu bumbuļa dēļ tomēr zemessargos nenoņems. Bet, lai pilsētā komisijai bumbuli varētu parādīt visā iespējamā skaistumā, Timofejs bumbuli spaidīja, līdz tas sāka sāpēt, un lika pa nakti virsū siltu vilnas lupatu, lai bumbuli izsautētu, lai tas piebriestu un izskatītos lielāks. No palīksmošanās Timofejs, protams, neatteicās, jo vairāk tāpēc, ka bija pienākusi vastlāvju diena.

Dzīrošana sākās.

Visā novadā pirmais spēkonis un mednieks Terentijs bija sādžā arī labākais dejotājs un priekšdziedātājs: viņam bija skanīga, bramanīga balss, un viņš prata labi dziedāt. Apskāvies ar Timofeju un cenzdamies izlikties galīgi noreibis, kaut arī piedzēries nemaz nebija, Terentijs staigāja pa sādžas ielu liela veču, puišu, meitu, sievu un bērnu pūļa priekšgalā un, piesvilpieniem skanot, nebēdīgi dziedāja veco lekrušu dziesmu par Vaņku Chrenovu:

Augstu kalnā sakritis, Stāv kāds krodziņš panīcis,

Bez jumta … Lie-lielmātīt!

«Lielmāti» ļoti skaļā, kaut ari aizsmakuša balsī uztvēra bumbuļu Timotejs:

I-eh, lielmātīt varenā, Tu vāļājies sētmalā,

Lie-ielmātlt cienītā! Ai kundzenīt mīļotā!

Bet Terentijs skanīgā tenorā turpināja:

Stāv tur krodziņš panīcis, Ceļavīrs jauns skaistulis —

Vaņka … Lie-ielmātīt! Ceļavīrs jauns skaistulis, Dziedātājs un nebēdnis —

Chrenovs … Lie-ielmātīt! Vaņku zaldātos nu dzen, Visi sādžā raud un sten, —

Gauži!… Lie-ielmātīt! Ne dēļ naudas, slavas skaņas Negrib caram kalpot Vaņa, — Negrib!… Lie-ielmātīt! Pirkstus cērt un zobus rauj, Negrib, lai to karā kauj,

Baidās!… Lie-ielmātīt!…

«Lielmāti» dziedot, dejoja … Nerimtīgi strinkšķēja trīs balalaikas, un, atsizdamies pret varenu dūri, šķindēja tamburina zaļi nosūbējušie vara zvārguļi.

Lai nu kā, tā tomēr bija meteņdienas līksmība, un tikai Terentija sieva staigāja noraudājusies; Timofeja sieva turējās mierīgāka: viņa, tāpat kā vīrs, stingri paļāvās, ka tādus ar bumbuļiem dienestā neņem, ka pilsētā šo lietu izlems ātri un kungam Timofeja vietā vajadzēs sūtīt kādu citu.

Metās jau krēsla, kad Terentijs, kas visiem likās jau galīgi noguris, jo augu dienu bija dzēris, dziedājis un dejojis, aizgāja no ielas uz savu māju, lai liktos gulēt, un viņš tiešām arī atlaidās uz lāviņas, taču negulēja ilgi. Pat viņa sieva, kas kopā ar bērniem vēl bija palikusi uz ielas, kur joprojām skanēja skaļas klaigas, nepamanīja, kā viņš piecēlās, uzmanīgi izgāja no istabas un, slapstīdamies pa sētmalēm, pažobelēm un sakņu dārziem, devās uz kungu ērbeģī.

Pret vakaru bija sācis snigt, un lielas sniega pārslas, krizdamas un griezdamās blīviem virpuļiem, paslēpa Terentiju, kas gāja kā mednieks, vilkdams kājas pa zemi, taču tās nemaz nebija nogurušas un negrīļojās aiz dzēruma. Tieši otrādi, viņa kājas bija stingras, un Terentijs nemaz nebija iereibis. Viņš gāja pēdējo reizi parunāt ar savu kungu.

Virzīdamies gar sētmalēm, kā jau bija sācis iet, Terentijs arī vēlāk nenogriezās uz muižas kamanu ceļa. Viņš gāja uz kungu māju ar nodomu pa apkārtceļiem, brizdams pa svaigo sniegu, kas vēl nebija dziļš, nogāja garām ābeļdārzam, kam gar malu bija apstādītas vīksnas, lai vējš neaplauztu augļu kokus.

Pa gabalu raugoties, varētu likties, ka tur, sekodams kādam zvēram pa pēdām, iet mednieks, pūlēdamies nokļūt pie medījuma bises šāviena attālumā. Taču bises Terentijam nebija, un, ja arī viņš tiešām gāja slapstīdamies, tad vienīgi tāpēc, ka negribēja, lai pamanītu kāds no saimes ļaudīm. Pat ieraudzījis pa gabalu veco, pusaklo Dmitrija Dmitrijeviča kādreizējo aukli, viņš paslēpās, piespiezdamies pie resna koka, un stāvēja tā, kamēr vecā auk'e, kas bija ģērbusies ar drēbi apšūtā kažociņā un aptinusi ap galvu biezu, siltu šalli, aizgāja sāņus starp muižas ēkām.

Brieda krēsla, bet tā vēl nebija tik dziļa, lai muižā, kaut vai kungu mājā, iedegtu ugunis, un ērbrģa logi izskatījās nespodri un tumši. Tā kā Terentijs visā mājā gribēja satikt vienīgi pašu kungu, tad viņš bez pūlēm ar acīm atrada kunga guļamistabas divus logus, kura tajā pašā laikā bija arī kabinets. Visu māju Terentijs pazina ļoti labi: kopš tā senā laika, kad viņš šajā mājā kalpoja par kazaciņu, tur nekas nebija pārbūvēts.

Raudzīdamies uz logiem, Terentijs centās noskaidrot jautājumu, kas viņu darīja nemierīgu, — vai tikai mājā nav kāds ciemiņš vai viesi, jo bija sviesta nedēļas pirmā diena, taču drīz viņš saprata, ka viesu nav: pagalmā nebija manāma nekāda ar viesu ierašanos parasti saistīta rosība. Tieši otrādi, pagalmā neredzēja neviena cilvēka, viss bija klusu, neskraidīja pat suņi, tie gulēja savās būdās; patlaban bija tas laiks, kad Vasilijs Matvejevičs parasti pēc pusdienām atpūtās, un visi, kas bija viņa tuvumā, atļāvās sev tādu pašu atpūtu. Jo vairāk tāpēc, ka arī saimes istabā pusdienām vajadzēja būt sātīgām — bliņas, protams. Gaiss smaržoja pēc bliņām …

Terentijs visu uzmanīgi novēroja, ausījās un gaidīja,

cerēdams, ka viņa kungs, nogulējis pēcpusdienas miegu, pirms vakara tējas iznāks pastaigāties. Viņš pat domās it kā mudināja Vasiliju Matvejeviču apģērbties, iznākt pagalmā un tad pastaigāt dārzā pa noslaucīto aleju, jo vairāk tāpēc, ka vakars bija kluss un silts; mitrais sniegs, kas sāka krist lielām pītēm, kad Terentijs iznāca no savas mājas, bija pēkšņi pārstājis snigt… Terentijam šķita, ka kungam katrā ziņā tādā vakarā vajadzētu iziet pastaigāties, kas viņa veselībai nebūtu par ļaunu.

Viņš nostājās aiz koka tā, ka ieslīpi pa dārza aleju varēja redzēt lieveni parādes durvju priekšā, pa kurām vajadzēja iznākt Vasilijam Matvejevičam. Pa brīžam novērsdams acis sāņus, lai palūkotos apkārt, Terentijs uzmanīja lieveni un durvis . .. Pagāja minūtes desmit. Viņš kļuva jau nemierīgs, jo lievenis arvien vairāk iegrima tumsā, tā grebtās kolonas saplūda un nebija vairs skaidri saskatāmas; vakara ēnas visapkārt, kaut arī ne strauji, tomēr sabiezēja arvien vairāk un vairāk…

Taču Terentijs, kā jau mednieks, bija pacietīgs un gaidīja. Viņš pat uz mirkli juta sirdi sastingstam, bet tūlīt tā atkal sāka strauji un skaņi pukstēt, kad atvērās durvis un Vasilijs Matvejevičs, iznācis ārā, nokāpa pa lieveņa trim pakāpieniem un kļuva skaidri saredzams pret zilgano sniegu, un pavērās apkārt.

Mugurā viņam bija īss, silts mētelis, galvā tumši rūsganas lapsādas cepure, rokā resns spieķis, ko viņš turēja pret vidu ar ga'u uz priekšu. Terentijs spraigi domāja: «Ek, kaut nu būtu nācis uz manu pusi…» Cieši sažņaugdams dūres, viņš visiem spēkiem centās panākt," lai kungs ietu pa aleju, jo kam gan citam tā bija ierīkota, ja ne kungu pastaigām, un nonāktu tieši pie viņa koku aizsegtā, vientuļā vietā. Resnā nūja, ko kungs turēja rokā gluži kā pīķi, saistīja Terentija skatienu; kaut arī viņš varētu ar kungu tikt galā bez nūjas, kā bija gribējis, tomēr senais cilvēka paradums — katrā ziņā turēt rokā kādu ieroci — viņu pārvarēja. Terentijs bija tik ļoti pārliecināts, ka kungs nāks pa aleju uz viņa pusi, ka pat novērsās, lai neskatītos un ar to kaut kā neliktu sevi manīt pirms īstā brīža. Bet, kad viņš atkal paskatījās uz aleju, tad redzēja, ka neviena nav, kunga vairsf nebija arī pie lieveņa, un Terentijs tikko paguva pamanīt

tumši rūsgano cepuri pavīdam un nozūdam pretējā virvirzienā no dārza.

—   E-e, velns! Kur nu nelabais viņu trenc? — Terentijs, nikni čukstēdams, norūca un, atlēcis no koka, skrēja uz stalli, cenzdamies dažviet noliekties, dažviet paslēpties, kur pa ceļam bija iespējams.

Viņam tagad vienkārši gribējās kungu neizlaist no acīm: ja arī kungs būtu gājis apraudzīt stalli, taču pa nakti viņš tur nepaliks, iznāks un ies atpakaļ uz ērbeģi, kad tumsa jau būs pietiekami sabiezējusi.

Terentijs steidzās, taču pierasto mednieka uzmanību neaizmirsa un, pagājis stallim pa otru pusi garām, paglūnēja gar stūri un pēkšņi ieraudzīja kungu ejam tālāk uz dēļu audzētavas mājiņu, kas vientuļa stāvēja pie dīķa, un Terentija sirds atkal vispirms uz mirkli sastinga, bet pēc tam sāka skaņi dauzīties: tā bija tieši mednieka laime, veiksme.

No bumbuļu Timofeja Terentijs bija uzzinājis, ka par šās dīvainās mājiņas krāsnkuri kungs norīkojis saimes ļaužu puišeli, gadu sešpadsmit veco Garasjku, un Terentijs saprata, ka kungs šim Garasjkam pagaidām vēl daudz neuzticas un tāpēc pastaigādamies iet uz dēļu audzētavu.

Dīķis bija apstādīts ar vītoliem, un Terentijam nebija grūti, slēpjoties aiz tiem, neatpalikt tālu aiz kunga. Viņš tikai domāja: vai Garasjka pašreiz būs dēlu audzētavā? Vai tikai nebūs aizšmaucis uz ļaužu istabu svinēt vastlāvju dienu? Terentijam ļoti gribējās, lai Garasjka tiešām būtu aizskrējis uz saimes istabu.

Vasilijs Matvejevičs dēļu audzētavā neiegāja tūlīt. Viņš gaidīja, lai Garasjka, viņu pa logu ieraudzījis, atver durvis un nostājas pie tām kā zaldāts, gaidīdams kungu ieejam: Vasilijs Matvejevičs tā bija noteicis. Kungs nogaidīja kādu pusminuti, taču durvis vaļā nevērās, — vajadzēja tās attaisīt pašam. Iegājis dēļu audzētavā un pa kārtīgi nenoslaucītajiem logiem ieplūstošajā krēslainajā gaismā redzēdams, ka tur neviena nav, Vasilijs Matvejevičs ļoti niknā balsī noteica:

—   Tā jau man likās! Tā nelieša nav!

Varbūt Garasjka domāja, ka viņam pastāvīgi nav jāuzturas šajā drūmajā, no visām pārējām muižas ēkām nomaļus uzceltajā mājelē, kurā bez krāsns kurināšanas nekas cits nebija darāms, taču viņa tur nebija: dēles atstātas bez uzraudzības; Vasilijs Matvejevičs par to ārkārtīgi noskaitās.

—   Ek, kas par nelieti, — viņš rūgti pātaroja, — nu, ir arī neģēlis! … Nu, ko lai iesāk ar tik draņķīgiem cilvēkiem? … Pērienu, pērienu tam neģēlim, pērienu!

Viņš nostājās pie baseina, kur ūdens spīdēja melns kā šiferis, un dusmīgi šūpoja galvu, pēc tam aizgāja līdz krāsnij, aptaustīja, — krāsns likās pavisam auksta.

—   Re-edz, kas par ne-lie-ti! — kļūdams aiz dusmām vai traks, Vasilijs Matvejevičs novilka. — Pērienu, pērienu tam neģēlim!

Tieši šajā brīdī atvērās durvis un dēļu audzētavā ienāca Terentijs. Vasilijs Matvejevičs dzirdēja atveramies durvis un nodomāja, ka nav ienācis neviens cits kā Garasjka, tāpēc centās savaldīties, lai pārāk nepiepūlētu savu sirdi. Nemaz nepagriezdamies, viņš, gari stiepdams, nikni teica:

—   Nu gan dabūsi pamatīgu pērienu, dabūsi pērienu, pagaidi tikai, draudziņ!

Terentijs ienākdams piesardzīgi palūkojās apkārt, meklēdams ar acīm Garasjku un nesaprazdams, ar ko īsti kungs runā, ja Garasjkas nav, kā jau viņam bija licies.

Tā pagāja daži acumirkļi, kamēr Terentijs beidzot saprata, ka Vasilijs Matvejevičs viņu pašu noturējis par Garasjku, kas tikko ienācis, bet, kad Vasilijs Matvejevičs apgriezies ieraudzīja sev priekšā stāvam Terentiju, viņš aiz pārsteiguma sastinga ar plaši ieplestu muti, no kuras gribēja izlauzties kliedziens, bet sastinga pie pašām lūpām, sastinga arī Vasilija Matvejeviča acis, — tās pustumsā mazliet spīdēja kā tikko jaušami baltumi.

Pārliecinājies, ka Garasjkas nav, ka viņi ar kungu dēļu audzētavā vieni paši, Terentijs ļauni pavīpsnāja un gandrīz labsirdīgā balsī teica:

—   Redz, mūsu kungam arvien gribas kādu nopērt! Lūk, kādas mūžīgas rūpes tam cilvēkam nekad nedod miera!

Terentija balss atkal atdeva Vasilijam Matvejevičam spēju runāt.

—   Ko tu te meklē, kas tev vajadzīgs? Vai tu … piedzēries? — Vasilijs Matvejevičs divos paņēmienos izkliedza un, pacēlis nūju gaisā, metās uz durvīm, bet Terentijs nostājās viņam priekšā kā siena.

—   Tā kliegšana, kungs, tagad tev neko nelīdzēsi — Terentijs apvaldītā balsī teica, bet tik draudīgi, ka Vasilijs Matvejevičs pēkšņi sāka ķērkt:

—   Ga-ra-asjka! . .. Ga-ra-asjka! . ..

Terentijs, strauji palūkojies uz durvīm, atkal pagriezās pret kungu, izrāva tam spieķi no rokām, iesvieda ūdenī un, nogār dzis: «Arī tevi turpat!» — sagrāba Vasiliju Matvejeviču no priekšas, pagrieza ar kājām gaisā, un Vasilijs Matvejevičs vairs nepaguva iekliegties, viņam jau novēlās cepure un kailais galvvidus iegrima aukstajā ūdenī, pēc tam ūdenī nozuda Vasilija Matvejeviča acis, ausis, deguns, mute, — kliedziena vietā virs ūdens uzmutuļoja tikai gaisa burbuļi, tad ūdenī nogrima ari viņa pleci un rokas …

Terentijs turēja Vasiliju Matvejeviču aiz kājām, kamēr tas beidza raustīties, un, tāpat arī atstājis kunga ķermeni ūdenī ar kājām gaisā, izgāja ārā un cieši aizvēra durvis.

Tagad, kad krēsla vairs nelikās zilgana, bet bija sabriedusi pelēka, Terentijs uz māju atpakaļ negāja. Ar māju, ar ģimeni, ar Chlapoņinku viņam jau viss bija beidzies. Ja arī viņš tagad sastaptu ceļā visuzticamāko cilvēku un tas jautātu, uz kurieni Terentijs iet, viņš tam nevarētu atbildēt, jo arī pats nezināja, kurp iet. Terentijs zināja tikai vienu, ka tajā virzienā, kurā viņš gāja, pirmais ciems pa ceļam būs Taborska; tur viens otrs zemnieks viņu pazina, tāpēc ap šo ciemu vajadzēja iet ar līkumu. Uz to pašu pusi vajadzēja atrasties Charkovai, ja vien izdotos līdz turienei aiziet vai aizbraukt ar ceļā sastaptiem pajūgiem, — tur, lielā pilsētā, varētu, neviena neievērots, pirmo laiku nodzīvot un tad doties kaut kur tālāk.

Par pamesto sievu un berniem Terentijs centās nemaz nedomāt.

CETURTĀ NODAĻA marta kauja

1.

Pat īsi pirms Chruļova iecerētā lielā izbrukuma, ko vispirms atļāva Sakens un pēc atbraukšanas arī Gorčakovs, šai operacijai norīkoto pulku štaboficieri sastapdamies par gaidāmo kauju sarunājās tā:

—   Vai esat dzirdējis, ka tuvākajās dienās mēs kaut ko uzsākšot?

—   Bet ko tad īsti?

—   Nu redz, jūs izliekaties, it kā nekā nebūtu dzirdējis! … Protams, kara noslēpumus izpaust nedrīkst, bet mēs taču esam pašu ļaudis!

—   Ticiet man, es nekā nezinu!

—   Te tev nu bija! Kā tad nu nezināt, bet, kā runā, kaujā sūtīšot vairākus pulkus!

—   Nu lai saka viens cilvēks! Bet es galīgi nekā nezinu … Vai nezināt, kurus pulkus?

—   Redz, to jau arī es gribēju no jums uzzināt

—   Varbūt mūsējo arī? … Bet kad notiks izbrukums?

—   Dzirdēju, it kā drīz, bet, kad īsti, neizdevās uzzināt.

—   Nu, lai dievs palīdz!

Chruļovs, kas daudz ko bija mācījies no pieredzes pret Eīpatoriju rīkotajā uzbrukumā, tagad rīkojās ārkārtīgi slepeni. Šoreiz viņa iecerētais .pasākums arī nebija

pārāk sarežģīts un plašu dispozīciju viņam nevajadzēja rakstīt. Nakts izbrukumam pret ienaidnieku, ar kuru no abām pusēm uz priekšu izvirzīto ložementu dēļ Sevastopoles aizstāvji atradās nepārtrauktā saskarē, plaša dispozīcija nebija vajadzīga. No daudzajiem jau agrāk rīkotajiem izbrukumiem šim izbrukumam vajadzēja atšķirties vienīgi ar tajā norīkoto karavīru skaitu.

Chruļova vienībā bija iedalīti četru kājnieku pulku —■' Kamčatkas, Volinijas, Dņepras un Ugļičas •— astoņi bataljoni; bez tam vēl viens no jūrniekiem sastādīts bataljons. Viņam pavisam bija ap pieci tūkstoši cilvēku, jo bataljoni jau bija sarukuši gandrīz līdz pussaštāvam.

Chruļovs prasīja vairāk, bet Gorčakovs, kas katru1 pasākumu mīlēja pamatīgi, vispusīgi un tāpēc ļoti ilgi' apdomāt, viņa prasību noteikti noraidīja.

Kontraprošu ierīkošana milzīgā daudzumā un sa-' biedroto pakāpeniska atspiešana no Sevastopoles uz jūru — tā bija vienīgā ideja, kuru lolodams Gorčakovs ar kurjeru zirgiem bija auļojis glābt Krimu; bet, ja nu vienas pašas drosmīgi uz priekšu, izvirzītās Kamčatkas linetes aizstāvēšanai vajadzēja vairāk par pieciem tūks stošiem vīru, cik tad cilvēku vajadzētu, lai varētu sek-" mīgi aizstāvēt veselu rindu tādu pašu linetu un redutu, kuras viņa dzīvajā fantazijā jau bija izvietotas nevaid nojamā lauzītā līnijā pa visu septiņas verstis garo aizsardzības joslu? 1

—   Nē, nē un tūkstoš reižu nē! … Karaspēks jātaupa nākošajām cīņām, — Gorčakovs Chruļovam atbildēja. — Pagaidiet, kad saņemsim četrdesmit rezerves batal-* jonus no Dienvidu armijas, tad varbūt… Nelāgu, ļoti nelāgu mantojumu man atstājis mans priekšgājējs! Nejauku mantojumu!

Gorčakovs rosīgi sāka iepazīties ar Sevastopoles aizsardzības stāvokli, tikko bija kaut cik iekārtojies inženieru mājiņā Ziemeļu pusē, un viss, ko viņš atrada un redzēja, likās neapdomāts, negatavs, sabojāts un ārkārtīgi slikts.

—   Jūsu spožība, atļaujiet ziņot, ka, ejot izbrukumā ar tik mazu vienību, es nevaru arī apsolīt, ka gūšu lielus panākumus, — nošļukušais Chruļovs Gorčakovam teica. Bet Gorčakovs atbildēja ar savu iemīļoto frāzi:

—   Nelieciet tikai saviem zaldātiem šturmēt debe'sis!

Tikai to, vairāk nekā! Bet triecienam virs zemes jūsu rīcībā ir lieliski zaldāti: es viņus pazīstu no Donavas •kampaņas. Vai redzat, kur slēpjas pati pirmā atšķirība starp mani un kņazu Menšikovu: pēc viņa domām, mūsu zaldāts vispār ir ļoti slikts, bet, pēc manām, — mūsu zaldāts ir lielisks… Nevajag vienīgi no zaldāta prasīt to, kas iet pāri cilvēka spēkiem, bet visu pārējo mūsu zaldāts veiks, un par izbrukuma sekmēm es esmu pārliecināts!

Izbrukumam vajadzēja sākties naktī uz 11. martu, un karaspēks sapulcējās aiz Kamčatkas linetes, tikko satumsa, pie kam Kamčatkas pulks pulkveža Goļeva vadībā bija ieradies pilnā sastāvā, kaut gan uzbrukumā vajadzēja doties tikai diviem šā pulka bataljoniem, pārējie bataljoni bija atnākuši uz zemes darbiem. Hieromonachs Joanīkijs, protams, arī atradās pulka rindās. Virs ornata viņš bija uzlicis epitrachilu; Joanikijs svinīgi turēja rokā platēta sudraba krustu un sūrojās vienīgi par to, ka krusts esot pārāk viegls.

—   Vidū tukšs! Izpūsts! — viņš dūca, griezdamies pie pirmās rotas komandiera štabkapteiņa Grečkarjova. — Ar tādu frančus pat lāgā nosvētīt nevarēs!

—   Kāpēc tad jums, tētiņ, franči jāsvētī? — Grečkarjovs viņu pusbalsī pamācīja. — Uzbrukumā ies tikai mūsu un trešais bataljons, bet jūs ar otro un ceturto paliksiet rezervē, — jums pēc grēksūdzes vajadzēs svētīt mūsu pašu smagi ievainotos.

—   Tā tikai vēl trūka, lai es paliktu rezervē! — Joanikijs dūca. — Es iešu uzbrukumā kopā ar jums!

—   Kas tad jūs ņems līdz?

—   Bet kas iedrošināsies mani atstāt? … Ja neņems, iešu pats!

—   Kurp tad jūs iesiet? Ar kādu kolonu?

—   Kāda tur nozīme kolonām … Kur ies pulks, tur es arī!

—   Tādā gadījumā ziņojiet pulka komandierim!

—   Kāpēc man viņam jāziņo?

—   Tātad jūs, tētiņ, nezināt disciplinas noteikumus!

—   Bet jūs mani nemāciet! — Joanikijs rēca.

—   Nu, dievs ar jums, tā nav mana darīšana … Tikai, lūdzams, runājiet klusāk!

Netālu no tās vietas, kur stāvēja pirmais bataljons, zaldāti strādāja, atjaunodami vietām pa pusei aizbērto tranšeju, ko dienā bija saārdījusi spēcīgā franču lielgabalu uguns. Šajā iecirknī darbus vadīja sapieru praporščiks Borodatovs: pirms pāris dienām beidzot no Pēterburgas bija pienākusi pavēle par viņa paaugstināšanu.

Izdzirdējis jau pazīstamo, sulīgo, rēcošo balsi netālu sāņus, Borodatovs uzmanīgi palūkojās tumsā un saskatīja daudz augstāk par zaldātu galvu līniju platas, melnas kapuces stingrās kontūras.

—   Ek, velns lai parauj! Tas piedzērušais muks ir atkal klāt! — Borodatovs īgnā balsī teica Vitjam Zarubinam, kas stāvēja viņam blakus. — Sabojās vēl mums visu izbrukumu!

—   Kā tad viņš varētu sabojāt izbrukumu? — Vitja jautāja.

—   Nu, kā tad ne! Viņam tačti nav balss, bet īsta Jerikas bazūne! Paklausieties, Zarubin, jūsu vietā es saņemtu dūšu un ziņotu par to mūku ģenerālim Chruļovam.

—   Labi, ko tad tur… Es laikam arī ziņošu, — ne gluži bez pašcieņas Vitja atbildēja.

Kopā ar diviem citiem — kājnieku dienesta junkuriem Chruļovs bija Vitju pieņēmis par savu ziņnesi un tagad nosūtījis paziņot kādu mazāk svarīgu pavēli sapieru oficieriem.

—   Kad īsti nodomāts sākt uzbrukumu? — Borodatovs Vitjam jautāja.

—   Kad norietēs mēness… Es dzirdēju tā runājam …

—   Mēness, kā liekas, tik drīz nenorietēs … Turklāt vēl mākoņi sāk ap Tnēnesi izklīst, paskatieties!

Tiešām, mēness, kas pirms neilga laika vēl bija slēpies aiz bieziem mākoņiem, tagad pēkšņi kļuva saskatāms, un Vitja ar Borodatovu uzreiz ieraudzīja caur mākoņiem atspīdam blāvu mēness ripu.

—   Nu, tādā gadījumā arī es nezinu, kad sāksim izbrukumu, — Vitja gandrīz apmulsa. — Bet man pašam gan katrā ziņā jāiet… Sveiki!

Ek, šis mēness!… Mēnesim nebija nekādas daļas gar to, kas notika šeit uz maza zemes stūrīša pie Melnās jūras, bet cilvēkiem mēness mūžīgi kavēja sākt nakts izbrukumus un triecienus: strādāt ar durkļiem un šauteņu laidēm daudz veiksmīgāk var tumsā.

Šajā vakarā mēness norietēšanu nevarēja gaidīt ātrāk par vienpadsmitiem, bet jau drīz pēc astoņiem linetei priekšā sākās spēcīga apšaudīšanās ar šautenēm: tur franči bija aizsteigušies Chruļovam priekšā, viņi uzbruka krievu ložementiem un izsita no tiem strēlniekus. Tad Chruļovs savukārt pavēlēja Kamčatkas puika pirmajam bataljonam izsist no ložementiem frančus un doties tālāk, bet pirmā bataljona atbalstīšanai viņš nosūtīja trešo.

Tā sākās šī ļoti asiņainā un kā krieviem, tā interventiem neaizmirstamā kauja. Bez Kamčatkas pulka Chruļova rīcībā vēl bija Dņepras pulks trīs bataljonu sastāvā, un šā pulka komandierim pulkvedim Radomskim bija •uzdots vest savus spēkus uzbrukumā kreisajā flangā, tāpat kā Goļevam, kas komandēja kamčatkiešus, vajadzēja doties uzbrukumā labajā flangā. Matrožu bataljonu atstāja rezervē, lai tie pēc veiksmīga trieciena ieņemtos franču ložementus pārraktu ar fronti pret viņiem pašiem un aizbērtu franču tranšejas.

Tieši pulksten deviņos pēc signālraķetes izšaušanas kamčatkieši un dņeprieši no divām pusēm pārgāja uzbrukumā. Krievu ložementos ap to laiku jau atradās zuavu bataljons. Tie sagaidīja kamčatkiešu rotu kolonas ar tieši tēmētām zalvēm. Štuceru uguns bija tik spēcīga, ka dažās minūtēs nopļāva pirmās uzbrucēju rindas.

— Redz, kā slānī, nolādētie! — kamčatkieši brīnī* jās, kāpdami pār kritušo līķiem vai arī iedami tiem apkārt un atkal saslēgdamies ciešās rindās.

Kamčatkieši gāja uz priekšu paātrinātiem soļiem un neizšaudami nevienu šāvienu; tad pēc komandas viņi metās uz priekšu, un zuavi laidās bēgt no ieņemtajiem ložementiem tieši uz tranšejām.

Bet tranšejas jau bija pilnas ar franču zaldātiem, kas tur bija savilkti, lai tieši šajā naktī savukārt uzbruktu Kamčatkas linetei. Tranšejas drīz vien palika tukšas; franču bataljoni metās pretī krieviem, un iedegās nikna tuvcīņa spilgtā mēness gaismā, kas sagādāja nakts kaujās retu iespēju skaidri atšķirt savējos no .ienaidniekiem.

.Dimdēja tranšeju mortiru un štuceru šāvieni, Šķindēja durkļi, atsizdamies cits pret citu, aizvēsturiskā baigurnā pār galvām cēlās un nolaidās šauteņu laides …

—   Allons nous! — zuavi kliedza, drāzdamies uz priekšu.

—   Puiši! Viņi sauc Aļonu!… Urā! — kamčatkieši kliedza, mezdamies virsū šiem augumā nelielajiem, plecīgajiem, melnbārdainajiem vīriem ar čalmām un feskām galvā.

Nevarētu apgalvot, ka franču armijas zuavu korpuss būtu loti liels, taču šis koloniālā karaspēka korpuss bija daudz labāks par visiem citiem interventu armijas korpusiem, bija piemērots karam Krimas dienvidu daļā un arī paraugs pārējiem franču armijas korpusiem.

Līdzīgi krievu Kaukāzā pulkiem, zuavu pulki bija norūdījušies maršos un kaujās svelmainajā un kalnainajā Alžirijā, kur savas kaujas kristības bija saņēmis ir Sent-Arno, ir Kanrobers, ir Boskē, ir Burbaki, ir d'Orels, ir d'Otmars, ir Espinass, ir Veržē un, beidzot, arī Pelisjē — franču ģeneralitates zieds sabiedroto nometnē. Alžirijā viņiem bija tik nopietns pretinieks kā talantīgais Abd-el-Kaders

Pa Atlasa kalnu[35] aizām izkaisītie zuavi (starp viņiem jau pat četrdesmitajos gados vairs nebija daudz kareivīgo zuaua cilts iezemiešu, no kuras šīs karaspēka vienības bija dabūjušas savu nosaukumu, un šo vienību galvenā dala komplektējās no pārgalvīgiem parīziešiem, kas mīlēja kara briesmas) bija pamesti paši savam liktenim, un viņiem gribot negribot vajadzēja kļūt par izgudrotājiem ne vien kara mākslā Āfrikas saules tveicē, bet arī visos savas ikdienišķās dzīves sīkumos un pat izdomāt savu tērpu. Var droši apgalvot, ka tajos laikos Eiropā nebija neviena kājnieku karaspēka, kura tērps būtu tikpat viegls un ērts kā zuaviem. Pat čalmas izrādījās ļoti noderīgas pret saules svelmi, jo labi pasargāja no karstuma ne vien galvu, bet arī seju, un vajadzības gadījumā čalmas drēbi varēja arī izlietot bikšu un vestes ielāpiem.

Tā kā mazās, no visām pusēm ienaidnieku ielenktās vienībās katram karavīram ir ne vien ļoti svarīga un nozīmīga loma, bet ikvienam jābūt arī visai nodaļai tik noderīgam, cik vien iespējams, tad katrs zuavs bija kļuvis vai nu par mūrnieku, vai kalēju, vai zemes racēju, vai drēbnieku, vai kurpnieku, nemaz jau nerunājot par to, ka viņi visi bija lieliski strēlnieki un neviens nekad neaizmirsa rūpēties par to, lai varētu savas trūcīgās zaldāta pusdienas papildināt ar kādu medījumu: katrs var iedomāties, cik grūti apgādāt ar pārtiku kalnos iz kaisītās karaspēka vienības un cik bieži tādos apstākļos zuaviem vajadzēja paļauties tikai pašiem uz saviem spēkiem un izveicību.

Katru kalnos un aizās novietoto zuavu posteni nepārtraukti bloķēja kareivīgie iezemieši, kas bija pilnīgi līdzvērtīgi čerkesiem kā drošsirdības, tā trāpīgas šaušanas ziņā. Mūžīgi draudošās briesmas zuavus pārkaldināja par lieliskiem, neparasti drosmīgiem, attapīgiem un bezbailīgiem zaldātiem, bet viņu spējas veikt ātrus maršus jau bija redzamas no tā vien, ka zuavi, kaut arī būdami kājnieki, vajadzības gadījumā nogāja pa simt kilometru trīsdesmit sešās stundās, pie kam neviens no viņiem nepalika ceļā.

Zuavu pulkos lietotie arabu un kabilu pūšamie instrumenti viņu militarajā ikdienas dzīvē ieviesa oriģinālu un skanīgu muziķu; ar savu neizsīkstošo, iedzimto parīziešu jautrību viņi izgudroja veselu arsenalu zīmīgu vārdiņu un izteicienu, anekdotu un dziesmu, ar ko zuavi spilgti atšķīrās no visiem pārējiem franču zaldātiem. Lielā cieņā starp viņiem bija pēc pirmā acu uzmetiena gandrīz muļķīgā dziesmiņa:

As-tu vu La casquette, La casquette? As-tu vu La casquette Du pere Bugeaud? [36]

Maršals Bižo bija Alžirijas iekarotājs un Abd-elKadera uzvarētājs, ar kuru ilgi cīnījās un kādā naktī pats tikko nedabūja galu, kad Bižo nometnei pēkšņi uzbruka ienaidnieku regulārā karaspēka liela vienība. Sadursmes laikā, kurā piedalījās arī pats maršals un nāvīgi ievainoja divus viņam uzbrukušos arabus, Bižo pazaudēja cepuri, kas ar savu oriģinalitāti bija kļuvusi par zuavu zobgalības objektu.

—   Vai neesi redzējis manu cepuri? — maršals jautāja pirmajam sastaptajam zaldātam, — un tūdaļ sāka skanēt pa karavīru rindām:

—   Cepuri! Maršala cepuri!

Vai nu maršala cepure tika atrasta, vai ne, bet jau nākošajā dienā bija sacerēti vārdi jaunam maršam, ko pūta taurētāji, un drīz pēc tam arī pats Bižo nereti pavēlēja taurētājiem taurēt maršu «La casquette».

No pārējiem karavīriem zuavi atšķīrās ar to, ka nekad nepadevās grūtsirdībai, lai kas arī notiktu, lai arī cik grūtā stāvoklī viņi nokļūtu. Tā bija Āfrikā lielos, daudzas nedēļas ilgos maršos pa apledojušām kalnu kraujām un staignām aizām, tā bija arī Krimā novembra vētras laikā un vēlāk ziemā, kas interventiem šķita ļoti auksta: zuavi ātri pielāgojās vissliktākajiem apstākļiem un visas grūtības pacieta, jautri jokodami. Šajā ziņā arī visa franču armija centās izturēties līdzīgi zuaviem un ar savu možumu spilgti atšķīrās no angļu armijas, nemaz jau nerunājot par turku armiju, kur valdīja pilnīga nomāktība un grūtsirdība.

Protams, no piedzīvojumu meklētājiem savervētajos zuavu pulkos ārpus ierindas dienesta būtu velti cerēt atrast stingru un noteiktu disciplīnu. Zuaviem piemita lielas simpātijās pret dzertuvēm un tāpat pret iedzīvotāju privātīpašumu visur, kur vien viņiem gadījās ierīkot savas nometnes. Starp citu, viņi negrieza ceļu arī mantām, kas neapšaubāmi piederēja kronim.

Kādreiz tas pats maršals Bižo atņēma kabilu nemierniekiem lielisku aitu ganāmpulku. Būdams lietpratējs, viņš ļoti jūsmoja par šiem dzīvniekiem. Saskaņā ar viņa pavēli nākošās dienas rītā aitu ganāmpulku vajadzēja dzīt uz aizmuguri karaspēka vajadzībām, bet naktī, gulēdams savā teltī, maršals izdzirdēja aizdomīgi nemierīgu blēšanu. Nojauzdams kaut ko nelabu, Bižo vienā kreklā izskrēja no telts un ieraudzīja starp aitām savu zaldātu stāvus. Neapģērbies, bet ar zobenu rokā maršals, skaļi lādēdamies, steidzās uz ganāmpulku, lai glābtu kroņa īpašumu, jo viņam nebija nekādu šaubu, ka tur zuavi kauj un dīrā aitas. Izdzirdējuši ļoti labi pazīstamo, pērkonīgo «vecā Bižo» balsi, zuavi tūdaļ aizbēga un nozuda nakts tumsā, taču kopā ar viņiem nozuda gan aizkautās, gan nokautās aitas un nodīrātās ādas.

Otrā dienā zuavi ieradās uz rīta pārbaudi, it kā nekas nebūtu noticis, bet uz jautājumu, kur palikušas kroņa aitas, atbildēja ar šķelmīgu klusēšanu. Maršalam ar to arī vajadzēja izbeigt aitu laupīšanas lietas izmeklēšanu, un tā arī bija pati labākā izeja.

Vispār ne jau katrs oficieris varēja ieņemt komandiera posteni zuavu pulkos, un zuavu štaboficierus izraudzīja ar lielu rūpību: ja šo savdabīgo zaldātu priekšniekam bez ļoti stingra rakstura nebija ari ļoti pielaidīga sirds, lai pie reizes uz vienu otru gadījumu varētu lūkoties caur pirkstiem, tad viņš par zuavu komandieri nederēja.

Ir Francijas, ir Anglijas avīzes zuaviem vienprātīgi piedēvēja uzvarētāju godu interventu kaujās ar Menšikova armiju kā pie Almas upītes, tā Inkermanas augstienē. «Viņi rāpās kā kaķi pa kņaza Menšikova nepieejamo pozīciju stāvajām klintīm pie Burlukas aula…», «Viņi lēca kā panteri pār Inkermanas krūmiem, steigdamies palīgā angļu zaldātiem, kas bija paguruši veselu dienu ilgušajā slaktiņā…» — tā par zuaviem rakstīja angļu avīžu korespondenti.

Lūk, pret šiem izslavētajiem, labākajiem Eiropas zaldātiem, zuaviem, no kuriem sastāvēja Boskē korpusa divpadsmit tūkstošu vīru lielās vienības labākās daļas, — vienības, kura savukārt bija sagatavota, lai šajā pašā naktī dotos uzbrukumā uz Zaļo Pakalnu, — rotas kolonās bez neviena šāviena soļoja krievu ierindas pulka bataljons ierindas pulkveža Goļeva vadībā, kas jau vienpadsmit dienu no vietas bija nācis uz šejieni, lai zem ienaidnieka viesuļuguns vadītu savus zaldātus tranšeju rakšanas un lielgabalu uzstādīšanas darbos.

Goļevs veda savu trešo bataljonu palīgā pirmajam bataljonam. Krievu bataljoni devās uzbrukumā, bungām skaņi rībot, taču vispārējā kaujas dunā, kliedzienos un šāvienu dārdos bungu rīboņu visi drīzāk sajuta nekā sadzirdēja.

Gluži kā sieviete pieturēdams ar roku sava garā ornata malu un tikpat garo epitrachilu, hieromonachs Joanikijs steidzās pakaļ trešajam bataljonam, pastāvīgi klupdams gan pār kritušo līķiem, gan ievainotajiem, gan iekāpdams lādiņu sprādzienu nodevīgi izsistajās bedrēs.

Paklausīdams Borodatova padomam, Vitja Zarubins tomēr bija ziņojis par Joanikiju Chruļovam, un Chruļovs bija nosūtījis Vitju izsaukt centīgo un skaļo mūku uz rezervi. Joanikijs jutās ļoti pārsteigts un gribēja Vitju pat nolamāt, bet tomēr gāja viņam līdz, pa ceļam rūkdams, ka viņš gan vēl pamācīšot arī pašu ģenerāli, kur kaujas laikā īsti jāatrodas pulka garīdzniekam. Taču līdz Chruļovam Joanikijs neaizgāja, jo kļuva nemierīgs, redzēdams, ka pirmais bataljons jau dodas triecienā, ka tur priekšā jau iedegusies un dun kauja un pats pulkvedis ved trešo bataljonu pirmajam bataljonam palīgā.

Sekojot Vitjam, hieromonacham vajadzēja iet tieši garām trešajam bataljonam, kad pēkšņi atskanēja bungu rīboņa un rotas cita pēc citas sāka skaldīt soļus.

—   Ei, paga! … Kur tad viņi, paga! — Joanikijs parāva Vitju aiz piedurknes.

—   Kur? … Pārvietojas, — cenzdamies izlikties visu zinām, Vitja atbildēja, kaut arī pats nezināja, uz kurieni kamčatkieši īsti dodas.

—   Kā tā — «pārvietojas»?

—   Pavisam vienkārši… Bet iesim, tētiņ, ģenerālis jūs gaida.

—  Lai pagaida vien, nekas!… Ek, kur liela lieta —• «gaida»! …

Joanikijam garām aizmaršēja divpadsmitā rota, kuru viņš sazīmēja pēc pazīstamā rotas komandiera, — un, .apmulsumā sekojot junkuram, Chruļova ziņnesim, paspēris vēl pāris desmit soļu, strauji apgriezās un aizsteidzās pakaļ divpadsmitajai rotai, bet Vitja nemaz nemanīja, ka hieromonachs viņam vairs neseko.

Pagriezies un ieraudzījis, ka mūka vairs nav, Vitja, juzdamies aizvainots, īgni iesaucās:

—   Ek velns!… Ei! … Tē-ē-ti-iņ!

Garām skrēja zaldāti, skanēja komandas, bet hieromonachs neatsaucās. Vitja, protams, uzreiz saprata, ka mūks, sekodams kamčatkiešiem, aizgājis atpakaļ, bet palaist hieromonachu nozīmēja neizpildīt Chruļova pavēli.

Vitjam nekas cits neatlika kā skriet atpakaļ un pūlēties pierunāt nemierīgo mūku nākt viņam līdz uz aizmuguri. Taču nebija viegli noteikt pareizo virzienu, kādā jāiet, kaut arī mēness spīdēja ļoti spoži…

Vitja jau uzrāpās uz linetes brustvera … Ja kāds no priekšniekiem, sastapis Vitju, gribētu viņu apturēt, Vitja atbildētu, ka viņš ir paša Chruļova ziņnesis un steidzas izpildīt viņa pavēli…

Priekšā nepārtraukti dunēja kaujas dārdi, skanēja vaidi… Bieži noplaiksnījās un norībēja lielgabalu šāvieni, apbērdami kamčatkiešus ar kartečām …

Pēkšņi noskanēja ļoti skaļš «urā», un uz brīdi likās, ka nodreb zeme no tūkstošiem soļu dipoņas: tur, protams, trešā bataljona rotas metās triecienā.

Vitja jau vairs negāja uz priekšu, — viņš nevarēja iet, — viņš skrēja. Rokās Vitja turēja šauteni ar durkli, to pašu šauteni, ar ko bija cīnījies pirmajā izbrukumā, kad viņu ievainoja. Tagad dunēja otrs izbrukums… Tuvās un niknās cīņas aizrauts, Vitja pat aizmirsa, ka dzenas pakaļ tiepīgajam mūkam, kas, neatzīdams disciplinu, bija iedomājies tik pārdroši aiziet «brīvsolī».

Taču mūks pats sevi atgādināja. Pilnīgi negaidot sāņus no Vitjas, bet daudz tuvāk pie kaujas līnijas par viņu cauri visiem cīņas trokšņiem noskanēja varena balss, kas dziedāja lūgsnu:

Glābi, ak ku-ungs, sa-avus Ja-audis, Un svētī, kungs, sa-a-avu dra-audzi-i-i…

Šis «i-i-i», vareni noskanēdams, līdzīgi pilnskanīgajam «a-a» lika drebēt gaisam visapkārt, gluži kā kanonade. Vitja pats sev priecīgi teica: «Re, kur viņš ir, tas mūks!» — un skrēja uz to pusi, no kuras skanēja dziesma.

2.

Nakts tuvcīņa ar katru brīdi iedegās spēcīgāka un neatlaidīgāka. Abas puses kaujā sūtīja arvien jaunus un jaunus spēkus. Mēness gaisma izrādījās pietiekoši spoža, lai karaspēka daļas varētu aiziet turp, kur bija pavēlēts, un pēc tam darītu to, ko diktēja nežēlīgais durkļu trieciena likums.

Ar papachu galvā un apmetni plecos, sēdēdams savā baltajā zirgā pie linetes kreisā spārna, Chruļovs no turienes kā centrālās vietas droši un lietišķi vadīja kauju, ik brīdi nosūtīdams pavēles gan ar adjutantiem, kas arī sēdēja zirgos, gan ar ziņnešiem, gan vienkārši ar konvoja kazakiem, kuri vienmēr bija gatavi auļot, kurp vien vajadzīgs.

Nelielu uzbudinājumu Chruļovs juta vienīgi kaujas sākumā, kad viņam ziņoja, ka, neievērojot nosacīto signālu, ko deva, rībinot sešas uungas, 2. ranga kapteiņa Budiščeva un leitnanta Birjuļova brīvprātīgo komandas palikušas stāvam uz vietas. Pec tam noskaidrojās, ka brīvprātīgo komandas signālu vienkārši nebija dzirdējušas, jo tieši tajā pašā laikā sākās artilērijas apšaude. Mazliet nokavējušies, brīvprātīgie aizgāja angļu bateriju virzienā, un Chruļovs nomierinājās. Budiščeva un Birjuļova komandas bija diezgan prāvas: pirmajā — četras rotas grieķu brīvprātīgo, pusotra simta matrožu un divsimt minskiešu; otrajā — ap piecsimt oehotskiešu, voliniešu un jūrnieku.

Kad kamčatkiešu trešais bataljons ārkārtīgi straujā uzbrukumā satrieca zuavus, kas jau bija sākuši spiest atpakaļ štuceru zalvēs un karteču ugunī noasiņojušo pirmo bataljonu, matroži, kas sapieru oficieru Tidebela un Borodatova vadībā bija norīkoti zemes rakšanas darbu veikšanai, tūdaļ sāka pārrakt agrākajā veidā krievu ložementus un aizbērt frančiem atņemtās tranšejas … Taču no citām, attālākajām tranšejām zuaviem palīgā steidzās jaunas kolonas, un, lai to priekšā nebūtu jāatkāpjas, Goļevam vajadzēja izsaukt no rezerves vēl vienu sava pulka bataljonu un pēc tam arī voliniešu bataljonu. No otras puses pulkvedis Radomskis, kas ar savu dņepriešu vienu bataljonu bija veiksmīgi uzbrucis franču paralēlēs labajam flangam, drīz vien bija spiests vest kaujā vienu pēc otra ari divus pārējos bataljonus.

Kā izrādījās, franču spēki bija vairāk nekā divreiz lielāki par samērā nelielajiem krievu spēkiem, bet Chruļovs nosūtīja divas Ugļičas pulka rotas un divas voliniešu rotas apiet ienaidnieku kreiso flangu pa dziļo Doku gravu, bet pu1 kvedis Goļevs nosūtīja pārējos voliniešus apiet franču labo flangu. Taču kā pirmajiem, tā otrajiem priekšā aizsteidzās leitnants Zavaļišins, kas bieži bija piedalījies izbrukumos.

Ar savu matrožu — štuceru strēlnieku komandu viņš bija iedalīts Budiščeva vienībā. Zavaļišina komanda nebija liela, pavisam tikai seši vai desmit strēlnieki. Visai vienībai vajadzēja uzbrukt angļiem, bet Zavaļišins vienkārši vēl nebija paguvis pievienoties Budiščeva kolonai. Zavaļišins tikai veda savu kolonu pa Doku gravas krastu, lai savienotos ar Budiščeva komandu, bet, kad sīvā kauja iedegās ātrāk, nekā bija paredzēts, viņš mainīja gājiena virzienu un nonāca frančiem ne vien flangā, bet pat aizmugurē un pats uz savu galvu pavēlēja matrožiem atklāt pret frančiem blīvu uguni.

Franči bija tik ļoti pārsteigti, ka viss viņu kreisais flangs metās bēgt, bet visu pirmo paralēli, no kuras jau kamčatkieši un dņeprieši bija izspiesti, tie atkal ieņēma no jauna, pie kam iznīcināja visas bateriju apkalpes, kā arī aizķīlēja un apgāza lielgabalus; tāpat viņi sagāza tranšejās visas ar zemi piebērtās turas un smilšu maisus, bet zaldāti neatturami traucās uz priekšu vajāt bēgošos zuavus… Chruļova vienībai tas bija spožas uzvaras brīdis.

Arī Budiščeva un Birjuļova vienības cīņā ar angļiem iepretī trešajam bastionam guva tādus pašus panākumus. Kā parasti krievu izbrukums pārsteidza angļus pilnīgi negaidot; angļu priekšposteņi savdabīgajos austrumnieku kostimos tērptos grieķus pat noturēja par zuaviem un ļāva tiem nekavētiem nokļūt līdz savas — majora Gordona komandētās trešās paralēlēs vidusdaļai.

Grieķu ceļvedis bija mičmanis Makšejevs ar trīsdesmit matrožiem, kuri, ieņēmuši aplenkšanas lielgabalu bateriju, tūdaļ aizķīlēja visus lielgabalus un iznīcināja apkalpi. Pašu Gordonu ievainoja ar divām lodēm, viņa palīgi — kapteiņi Brauns un Vikārs — krita.

Pie tās pašas paralēlēs, bet tikai no kreisā flanga, nonāca arī Budiščeva vienības otrā — divsimt sešdesmit vīru lielā dala, ko komandēja leitnants Astachovs. Viņi iznīcināja pārējo paralēlēs aizsegvienības daļu un saņēma gūstā kādu apakšpulkvedi un vairākus zaldātus.

Birjuļovs ieņēma otro paralēli, kur ari angļiem nodarīja lielus zaudējumus, aizķīlēja mortiras un sagūstīja inženieri kapteini Montegjū …

Sās nakts panākumi būtu pilnīgi, ja Chruļovam vēl būtu rezervē kaut vai tikpat daudz bataljonu, cik bija iesaistīti kaujā, taču viņš bija raidījis cīņā visus spēkus, bet Boskē uz savu priekšpulku sakāves vietu sūtīja jaunus sava korpusa pulkus.

Chruļovs dzina adjutantus citu pēc cita, lai dotu signālu pārtraukt kauju un pavēlētu atkāpties kamčatkiešu un dņepriešu bataljoniem, kuri jau bija par tālu aizrāvušies uz priekšu, taču zaldāti neticēja, viņi teica:

—   Chruļovs nav no tādiem ģenerāļiem, kas pavēlēs atkāpties! Turieties, puiši, nebūs citādi, tā ir nodevība!

Taurētāji pūta atiešanas signālu, bet zaldāti, to dzirdēdami, sacīja:

—   Tā tikai liekas, ka tie mūsu taurētāji! Vai tad franči neprot mūsu signālus notaurēt? Katrā ziņā prot!

Tad Chruļovs atcerējās hieromonachu un nosūtīja viņam pavēli paziņot zaldātiem, ka vajag atkāpties, ka pienācis īstais laiks atkāpties un ka atkāpties tiešām pavēlējis viņš, ģenerālis Chruļovs.

Ziņnesi junkuru Čekeruļ-Kušu nosūtīja ar šo pavēli pie Joanikija tieši uz franču tranšejām, jo lūgsna «glābi, ak kungs, savus ļaudis» bija sadzirdēta ne vien Kamčatkā, bet arī Malachova kurgānā, un pats Chruļovs, kas bija slavens ar savām izcili skaļajām komandām, brīnījās, ka cilvēkam var būt tik neticami varena balss kā šim mūkam.

Taču nepagāja ne pāris minušu, kad Vitjas pavadībā pats Joanikijs kā milzīga melna parādība sāka līgoties Chruļovam priekšā.

—   Jūsu ekselence, ieradies junkurs Zarubins! — beidzot atvedis mūku pie vienības komandiera, Vitja raportēja.

Taču mūks, kuram kapuce bija sagriezusies šķībi un ornata kreisā piedurkne karājās saplosīta, stipri nosvīdis un it kā pat bāls no ātrā gājiena, neļaudams Chruļovam, kas sēdēja uz bungām, pateikt neviena vārda, pats iesaucās:

—• Jūsu ekselence, dodiet rezerves, citādi mūs vēl var izsist no trešās tranšejas!

—   Rezervju man nav, — Chruļovs pasmaidīja, priecādamies par hieromonacha augumu, balsi un viņa negaidīto lūgumu. "

—   Ka tas var būt, ka nav? — mūks negribēja nomierināties.

—   Nu, vienkārši nav, tas arī viss… Turklāt mums arī nav nekādas nozīmes paturēt franču tranšejas, — ChTuļovs labsirdīgi noteica un piebilda: — Bet kas noticis, tēvs, ar jūsu ornatu? Vai kaut kur saplēsāt?

—   Ko ornats, — blēņas! Bet esiet tik laipns un saņemiet no manis trīs franču štucerus. — Mūks aizmetās mazliet atpakaļ un, paņēmis tur zemē noliktos štucerus, pienesa Chruļovam.

—   Jo tālāk, jo trakāk! — Chruļovs pasmaidīja. — Kur tad jūs tos ņēmāt?

—   Šos divus pats izrāvu zuaviem no rokām, tādā kārtā pasargādams viņus no grēka, bet šo trešo — to es, grēcinieks, paņēmu no krituša zuava … Ar šo pašu durkli viņš, nu tas zuavs, saplosīja manu ornatu!

—   Redz, kā! Vai neesat ievainots?

—  Tas kungs pasargāja! Man kaklā epitrachils: to caurdurt zuavs nespēja … Bet to zuavu no kājas nolaida šis nadzīgais zaldātiņš, — mūks norādīja uz Vitju.

—   Jūs? — Chruļovs Vitjam jautāja.

—   Tieši tā, jūsu ekselence!

—   Ar ko un kā jūs viņu nomiedzāt?

—   Ar durkli sānos, jūsu ekselence!

—   Braši, puis!

—   Prieks censties, jūsu ekselence!

—   Lūk ko, tēvs… Mūsu stāvoklis man zināms, — Chruļovs mūkam teica. — Daudz oficieru krituši… Mūsu zaldāti negrib pamest ieņemtās tranšejas, bet vajag atiet. Tūdaļ ejiet un paziņojiet zaldātiem, ka pavēlu atkāpties. Rezervju nav; kad ienaidnieks mums uzmāksies ar lieliem spēkiem, ieņemtās pozicijas tā kā tā noturēt nevarēsim, — tātad jāatkāpjas. Vai sapratāt?

—   Klausos, jūsu ekselence! — mūks pilnīgi militāri atbildēja.

—   Sakiet, tēvs, — kāds jūsu vārds?

—    Karavīrs Anika! [37] — mūks atbildēja un tūdaļ aiz

steidzās izpildīt ģenerālā pavēli, it kā baidīdamies, ka ģenerālis vēl varētu viņam ko jautāt un tā nokavēt dārgo laiku.

Vitja pagriezās pakaļ mūkam, ar visu augumu ļoti izteiksmīgi parādīdams, ka gribētu doties Joanikijam līdz, un Chruļovs to pamanīja.

—   Junkur Zarubiii, — viņš teica, — ejiet mūkam līdz, man liekas, ka viņu vajadzēs vēlreiz glābt no veltīgas nāves!

—   Klausos, jūsu ekselence!

Un Vitja, ko kājas nes, aizskrēja pakaļ karavīram Anikam.

3.

Ka Anika tiešām ir karavīrs, par to Vitja vairs nešaubījās pēc tā, kas bija norisinājies viņa acu priekšā.

Kad mūks bija nodziedājis: «Un sa-argi sa-a-avu drau-dzi ar dzī-ī-vības de-evēju kru-ustu!» — un Vitja, viņu panācis, soļoja tam aiz muguras, Joanikijs izvilka no ornata kabatas savu platētā sudraba krustu un metās niknās cīņas burzmā, tik ārkārtīgi skaļi kliegdams «urā-ā-ā», kā nespētu pat vesels bataljons zaldātu.

Varbūt tas bija pats satriecošākais brīdis visā kaujā. Kamčatkieši neatturami drāzās līdzi savam skaļi rēcošajam pulka popam un izklīdināja zuavus… Taču, paskrējuši mazliet atpakaļ ar rietumu avīzēs izslavētajiem panteru lēcieniem, zuavi, kā viņi vienmēr mēdza rīkoties, atklāja pret uzbrucējiem spēcīgu štuceru uguni, un kāda lode gadījuma pēc trāpīja tieši vidū krustam, ko mūks joprojām turēja pār galvu paceltā rokā. Krusta augšējā daļa, lodes norauta, aizlidoja, un mūka rokā palika tikai tas krusta gals, ko viņš turēja sažņaugtu pirkstos, un kontūzijas radītās sāpes.

— Nu, redz! … Es jau teicu, ka tam krustam vidus tukšs! — Joanikijs nikni iekliedza Vitjam sejā un aizsvieda krusta galu, kā zēni sviež babku spēlē sitamo, izsitot celiņu zuavu barā, kuri, rezervju atbalstīti, atkal nāca uzbrukumā.

Joanikijs krusta galu aizsvieda tiešām īstā laikā, un viņa rokas bija brīvas tieši acumirkli pirms tam, kad

viņam metās virsū divi zuavi. Kaut arī uzbrucēji bija divi, otrais, kā tas bieži mēdz notikt burzmā, pirmo tikai aizkavēja, un neapbruņotais hieromonachs, kura milzīgais augums lika noprast, ka viņam piemīt varens, iedzimts spēks, izvairījies no durkļa, ar dūres zvēlienu pa galvu nogāza pirmo zuavu zemē, veikli izrāva viņam no rokām štuceri, pārsteigdams Vitju, ar štuceri veikli atsita otra zuava dūrienu, tūlīt iespēra zuavam ar kāju pa vēderu un, kad arī otrs zuavs nogāzās zemē, izrāva štuceri arī viņam no rokām.

Tādā veidā divi štuceri bija pilnīgi likumīgs Joanikija kara laupījums, to varēja apliecināt arī Vitja. Bet trešajam hieromonacha atnestajam štucerim pēc taisnības vajadzēja piederēt Vitjam, taču arī viņš pats nebūtu pratis sakarīgi un skaidri pastāstīt, kā blakus mūkam pēkšņi parādījās vēl viens zuavs.

Varēja tikai domāt, ka šo trešo zuavu, strauji uzbrūkot, zemē notriekuši kamčatkieši, un tagad mazliet samīdītais, bet neievainotais zuavs, piecēlies kājās, metās virsū viņam vistuvāk stāvošajam, neparastās drēbēs tērptajam cilvēkam, kas bija neparasti liela auguma un ar neparasti garu bārdu, taču šā uzbrukuma brīdī ap mūku jau stāvēja krievu zaldāti.

Pats mūks nemaz nemanīja, ka atrodas tikai par matu no nāves; draudošās briesmas pamanīja vienīgi Vitja un, neļaudams zuavam vairs atkārtot dūrienu pēc tam, kad viņa durklis bija sapinies hieromonacha ornata piedurknē un epitrachila krokās, zobiem nošņirkstot, trieca durkli zuavam sānos.

Durklis ieurbās zuava ķermeni. Ievainotais, īsi ievaidējies, nogāzās zemē un vairs nepiecēlās. Bet viņa štuceri tiešām paņēma mūks, rūpīgi sasēja ar aukliņu, ko izvilka no vienas savas bezdibenīgās kabatas, visus trīs štucerus un uzmeta plecā, kā zaldāti mēdz nest šautenes pēc komandas «brīvi».

Pēc tam kad kamčatkieši un dņeprieši ieņēma visu pirmo franču ierakumu līniju, viņi tur nepalika, bet «izķemmēja» arī otro ierakumu līniju, kuru viņiem izdevās ieņemt ar daudz mazākām pūlēm, un pēc tam ari trešo …

Ieņemtajās tranšejās kamčatkieši un dņeprieši rīkojās gluži kā paši savās mājās, izmantodami norietošā

mēness pēdējo gaismu. Vitja dzirdēja, ka dņepriešu komandieris pulkvedis Radomskis esot smagi ievainots un aiznests uz aizmuguri un ka bez viņa vēl daudz abu pulku oficieru esot ievainoti, daudz oficieru krituši un zaldātiem vairs neesot priekšnieku. Jau bija pāri pusnaktij un visapkārt tumsa, kaut ari ne pilnīga; izmantodami tumsu, franči, protams, varēja pienākt ar lieliem spēkiem, apiet uz priekšu izrāvušos krievus, atgriezt viņus un saņemt gūstā.

Vitja to saprata un tāpēc sajuta lielu nemieru; tagad viņam pretī no franču tranšejām veda nelielus sagūstīto zuavu pulciņus, un Vitja dzirdēja, ka vienā tādā grupā zuavi savā starpā uztrauktās balsīs sarunājās:

—   Šie krievi ir tīrie zvēri: viņi nogalina gūstekņus!

—   Jā, jā, tagad mums ir beigas! Mūs nomocīs!

—   Bet kāpēc tad mēs ejam? Sēdīsimies zemē, lai nošauj tepat!

Konvoja zaldāti zuavu sarunu nesaprata un nevarēja viņus nomierināt, Vitjam gribējās to darīt, taču nebija laika pie tiem pieiet: vajadzēja rikšiem skriet pakaļ mūkam, kas gāja divi aršinas gariem soļiem.

Garām nesa uz nestuvēm un ar mēteļiem pārklātām šautenēm smagi ievainotos; Vitja vienu nestuvju tuvumā uz brīdi aizkavējās.

Viņš zaldātiem jautāja:

—   Puiši, ko jūs nesat?

—   Sapieru praporščiku, — zaldāti atbildēja.

Sapieru praporščiks tur bija tikai viens — Boroda-

tovs. Vitja nevarēja nesteigties pie nestuvēm.

—   Tas jūs? Kur jūs ievainoja? — Vitja noliecās pār Borodatova seju.

—   A-a! — Borodatovs Vitju pazina. — Nekas… Ar lodi kāiā… Tik vien ir tās nelaimes, ka pats nevaru paiet, — kā parasti mundri atbildēja sapieris, kura lietišķo mierīgumu Vitja vienmēr bija apbrīnojis, bet viens no zaldātiem sanitariem paguva Vitjam pačukstēt:

—   Kaut tikai varētu dzīvu aiznest līdz punktam: daudz asiņu notecējis!

—   E-ek! — Vitja līdzjūtīgi novilka, saņēma Borodatova roku, saudzīgi paspieda un aizskrēja pakaļ mūkam.

Ik brīdi klupdami pār kritušo līķiem un akmeņiem, viņi beidzot nonāca līdz pirmajai franču paralelei, kurā

krievu zaldāti jautri sarunājās un smējās, pārspriezdami kaujas epizodes, un Vitja, atcerēdamies Chruļova pavēli, nolēma mūkam atgādināt:

—   Pavēliet, tēvs, viņiem atiet: jums viņi paklausīs.

Pats zinu! Vai gribi mani mācīt! — mūks norē-

cās, bet pēc tam gāja gar ierakumu līniju, dzidrajā tumsā' atgādinādams melnu spoku valstības milzi, un, noliekdamies gan vienā, gan otrā vietā, klusinātā balsī ducināja:

—   Brāļi! Man pavēlēts jums pateikt, lai jūs pamazām atkāptos … Rezervju nebūs, tāpēc ka rezervju nemaz nav … Atkāpties! … Tikai ņemiet līdz visus savus ievainotos, neviena pareizticīgā neatstāt… vai dzirdat?

—   Nu, ja reiz mūsu cienīgtēvs saka, tātad būs taisnība … Puiši, atkāpties! — kamčatkieši jau ziņoja pavēli arvien tālāk un tālāk pa tranšeju savējiem un dņepriešiem.

Zaldāti negribīgi kāpa ārā no ierakumiem, neizpratnē cits citam vaicādami, kā varējis iznākt tik nelāgi, ka rezerves nav un tāpēc jāpamet tik asiņainā cīņā ieņemtās tranšejas. Zaldātiem, protams, bija taisnība. Ja Chruļova rīcībā šajā naktī nodotu vēl sešus vai septiņus bataljonus, visas trīs franču ierakumu līnijas varētu paturēt ilgu laiku un tādā veidā atsviest Boskē korpusu tālu no Malachova kurgānā un Kuģu puses. Taču tik spožiem izbrukuma panākumiem neticēja ne Osten-Sakens, ne Gorčakovs; Gorčakovs neticēja galvenokārt tāpēc, ka pats nebija šo izbrukumu ne iecerējis, ne izplānojis; izbrukums viņam šķita pārāk pavirši sagatavots; kara operācijās viņš pats nemēdza izlemt tik ātri — viens divi, — bet pārdomāja tās veselām nedēļām …

Zaldāti atkāpās no franču tranšejām, smagi apkrāvušies ar ko nu kurais: dažs stiepa štucerus, dažs skanšū instrumentus, dažs arī ruma blašķes, taču lielākā daļa zaldātu nesa savus ievainotos biedrus.

Zaldāti ievainotos meklēja tumsā, šķildami ar šķil-' tavām un kramu, kas katram bija tabakmakā, sīkas, uz mirkli uzliesmojošas dzirkstis vai arī izmantodami spīdošo lādiņu gaismu, ar kādiem laiku pa laikam šāva franči, cenzdamies apgaismot apvidu, ko bija pazaudējuši.

Vajadzēja tikai kādam zaldātam uzkliegt: «Puiši, tur vēl palika viens ievainots mūsējais, es zinu!» — un tūdaļ vairāki cilvēki nošķīrās no rotas, kas jau bija sastājusies kolonā, lai atkāptos, un skrēja atpakaļ uz pamestajām tranšejām uzmeklēt tur palikušo ievainoto.

Vitja izdzirdēja saucienu no tranšeju puses, kur zaldāti meklēja ievainotos:

—   Redz, kur mūsu junkurs, kā liekas … nezin vai nav jau beigts! Puiši! Kam pie rokas labs krams? Uzšķiliet mazlietiņ gaismu!

Vitja aizskrēja kliedziena virzienā un noliecies arī bez uguns pazina ievainoto.

—   Čekeruļ-Kušs! — viņš satriekts iesaucās.

Tas tiešām bija nebēdīgais un jautrais puisis ziņnesis Čekeruļ-Kušs, kas vēl nesen bija triecis jokus un ko pirms neilga laiciņa, varbūt tikai pirms pusstundas, Chruļovs bija nosūtījis meklēt mūku.

Vitja aptaustīja Čekeruļ-Kuša krūtis pret sirdi: tā vēl vārgi pukstēja; junkura galva gulēja asins peļķē: lode bija izurbusies caur galvu; tādai brūcei vajadzēja būt nāvīgai.

Franči šāva arī tagad. Viņi nebija tālu. Un, tikko krievu rindās taurētāji sāka neatlaidīgi pūst atkāpšanās signālu, zuavu taurētāji sāka taurēt uzbrukuma signālu.

Sapieru darbiem norīkotais matrožu bataljons jau bija paguvis krievu ložementus pārrakt atkal ar fronti pret frančiem un aizbērt franču tranšejas, kur vien un cik tas bija iespējams. Izbrukuma mērķis bija sasniegts. Budiščeva un Birjuļova brīvprātīgo komandas jau atgriezās savā trešajā bastionā. Beidzot Chruļovs linetes robežās ieraudzīja arī pirmās kamčatkiešu un dņepriešu rotas. Taču durkļu cīņa vēl iedegās vienā otrā vietā tur, no kurienes lēni atgriezās krievu zaldātu kolonas: tikko viņiem sāka uzmākties zuavi, krievu zaldāti, negaidīdami komandas, griezās atpakaļ un metās durkļu cīņā un turpināja atkāpšanos vienīgi pēc savu ievainoto savākšanas.

Tikai ap pulksten diviem naktī pulkvedis Goļevs, apstaigādams savu kamčatkiešu un tāpat arī voliniešu rotas, kuras arī šajā kaujā bija pakļautas viņam, pārliecinājās, ka visas rotas atgriezušās; atgriezušās bija arī visas dņepriešu rotas. Tiesa, tās bija kļuvušas krietni mazākas, šīs rotas, — oficieru vien trūka vairāk par divdesmit, taču visi karavīri bija pacilātā garastāvoklī.

Kad Chruļovs, sēdēdams savā baltajā zirgā, nojāja gar zaldātu rindām, apsveikdams katru pulku ar uzvaru pār frančiem, zaldāti, apzinādamies, ka ir tiešām pārāki par ienaidnieku, atbildēdami nekliedza «prieks censties», bet «pazemīgi pa-tei-ca-mies, jūsu ekselence!».

Bet ievainotos joprojām vēl nesa un nesa ar nestuvēm, uz šautenēm, desmitiem, simtiem, uz pārsiešanas punktu, kas atradās Kuģu pusē …

Tomēr visi līdz pašam rītam gaidīja franču kontruzbrukumu, bet pāriet uzbrukumā franči neuzdrošinājās; viņi aprobežojās tikai a,r lielgabalu uguni, taču arī tā bija gurda un vāja, jo tuvākās franču baterijas bija padarītas nekaitīgas; tāpat izturējās arī angļi iepretī trešajam bastionam. Tikai pret rītu Chruļovs pārliecinājās, ka franči par kontruzbrukumu nemaz nedomā, ka šajā naktī viņi cietuši tik lielus zaudējumus, ko ilgi nevarēs aizmirst; tāpēc no rīta viņš linetē atstāja tikai parastās aizsegvienības. No rīta arī saskaitīja gūstā saņemtos frančus; to izrādījās ap simt cilvēku, starp tiem bija četri oficieri. Pavirši iztaujāti, viņi pastāstīja, ka šajā naktī franču pirmajā līnijā bijuši savilkti ap seši tūkstoši vīru. Bez tam trīs tūkstoši atradušies tuvākajā rezervē; starp tiem bijušas arī pastiprinātiem sapieru darbiem norīkotas daļas, lai jau rītā no Zaļā Pakalna baterija varētu uzsākt Kuģu puses un līcī stāvošās flotes apšaudi …

Ar veiksmīgu prettriecienu, kurā piedalījās tikai nedaudzi bataljoni, krievi šā Boskē pārdrošā plāna realizēšanu bija aizkavējuši uz ilgu laiku.

4.

Pārsiešanas punkts Kuģu pusē, kuru vadīja Kijevas profesors ķirurgs Hibenets, bija sagatavojies ievainoto uzņemšanai: korpija, saites, verdoši patvāri, operāciju galdi, ārsti, feldšeri, žēlsirdīgās māsas, beidzot, arī toveri rokām un kājām, kuras šajā naktī vajadzēs nozāģēt un amputēt… Taču ievainotos sāka nest daudz agrāk, nekā bija paredzēts, — jau ap pulksten deviņiem, — un pēc tam nepārtraukti nesa, nesa, nesa …

Tiesa, šie ievainotie neizskatījās gluži tādi kā parasti. Kaut gan viņu galvas, kājas vai krūtis bija ievainotas un asiņainas, taču bālās, ar pulvera kvēpiem klātās sejas izskatījās mierīgas, bargas, cienīgas vai ari tajās bija redzama lepna pašapziņa: tās bija ievainotu uzvarētāju sejas. Katrs ievainotais, ko biedri ar nestuvēm atnesa uz pārsiešanas punktu, it kā gribēja teikt: «Es, zināms, esmu ievainots, bet savu un arī jūsu ienaidnieku, turklāt laikam ne vienu vien, esmu nogalinājis! …»

— Kādi lieliski ļaudis! Kādi apbrīnojami zaldāti! — apskatīdams ievainotos, Hibenets murmināja. — Ar tādiem zaldātiem var iekarot visu pasauli! …

Bet ievainotos joprojām nesa un ne vien savējos, nesa arī frančus, kurus kopā ar ievainotajiem krieviem bija pievākuši daži žēlsirdīgi zaldāti. Ar ievainotajiem piepildījās visas brīvās gultas, ievainotie cieši cits citam blakus gulēja visur uz grīdas lielajā palatā, gaitenī, priekšnamā … Beidzot Hibenetam vajadzēja dot rīkojumu, lai ievainotos ved uz pilsētas pirmo -pārsiešanas punktu, kas tikai pirms dažām dienām no inženieru mājas, netālu no Grafa piestātnes, atkal bija pārcelts atpakaļ pēc Pirogova pavēles izmazgātajā, iztīrītajā un izvēdinātajā Muižniecības namā.

Ievainotos sāka vest pāri līcim uz Muižniecības namu. Tur šajā naktī dežurēja ārsti Obermillers, Tarasovs un citi; pārsiešanas punktā bija arī pats Pirogovs.

Ģērbies zaldāta šinelī, kas uz krūtīm nebija aizpogāts, tā ka varēja redzēt viņa sarkano, silto kamzoli, cepuri nenoņēmis, lai nesaltu plikais pakausis, Pirogovs klusēdams vēroja visu, kas notika apkārt, ar savām mazajām, dziļi iekritušajām, pelēkajām acīm. Arī pirmajā pārsiešanas punktā virda patvāri, kaudzēs stāvēja korpija un saites, bet māsas gatavoja ievainotajiem dzērveņu sulas dzērienu.

Starp mazliet gausajām un brīžiem cienīgajām māsām, atbraucējām no Pēterburgas, palatā bija arī pirmās vietējās māsas, sevastopolietes: matroža bārene Daša un Varja Zarubina — abas vieglas, veiklas, ātras, un viņu meitenīgās, gaišzilās acis spoži mirdzēja.

Tikko atspirgusi no pārciestā tifa, Varja atkal atgriezās pirmajā pārsiešanas punktā un ķērās pie savu pienākumu pildīšanas ar tādu dedzību, kas raksturīga vienīgi jaunatnei, ar tādu atjaunotu enerģiju, kas zīmīga cilvēkiem, kuri kādu laiku bijuši atrauti no sava iemīļotā darba.

Pārsiešanas punkta saimniecību tagad pārzināja no Pēterburgas kopā ar māsu nodaļu atbraukusi Aleksandra Ivanovna Travina. Varēja vērot, ka pārsiešanas punktā, kamēr viņa vadīja tā saimniecību, nodibinājusies daudz labāka kārtība, nekā bija pirms tam. Starp atbraukušajām māsām, kuras strādāja pārsiešanas punktā, visvairāk izcēlās Bakuņina, — Varja zināja, ka viņa ir slavenā anarchista māsīca, Pēterburgas gubernatora meita un admiraļa Goļeniščeva-Kutuzova mazmeita. Bakuņina bija liela auguma, jau diezgan paveca jaunava, neglītu, bet gudru un enerģisku seju, kas vairāk atgādināja vīrieša nekā sievietes seju.

Šai naktī pārsiešanas punktā bija astoņi ārsti un astoņi feldšeri. Tiem ievainotajiem, kurus vajadzēja nekavējoties operēt, pie tējas pielēja vīnu, konjaku vai degvīnu, lai pirms chloroformēšanas pastiprinātu viņu sirdsdarbību. Taču gadījās ari tā, ka ievainotie, gulēdami uz operāciju galda, iemiga lēni, slikti, ar lielām grūtībām; šajās garajās minūtēs viņi nezin kāpēc lamājās, skaļi, ārkārtīgi satraukti …

Kamčatkas linetes priekšā notikusī kauja, kurā Boskē vienība cieta neveiksmi, acīm redzot bija nokaitinājusi gan Kanroberu, gan Raglanu, gan observacijas korpusa komandieri Pelisjē.

Pēc pusnakts interventi sāka nikni bombardēt Pilsētas pusi. Kā vēlāk noskaidrojās, franči uz pilsētu bija izšāvuši vairāk nekā divi tūkstoši lādiņu un pusotra simta raķešu. Viena raķete aizdedzināja kādu māju, kas atradās kalnā blakus bibliotēkai, un spilgtās liesmas ar satraucošu, nemierīgu spozmi apgaismoja visas bijušā Muižniecības nama zāles un kabinetus.

Šo spožo un vienmērīgo, tumšsarkano gaismu bieži pāršķēla zibeņiem līdzīgi, vēl spilgtāki., iedzelteni zilgani uzliesmojumi, kam gluži kā īstiem zibeņiem sekoja viļņveidīgi aizdunoša dārdoņa: tie bija krievu artilērijas atbildes šāvieni no ceturtā, piektā un sestā bastiona …

Kad Varja brīžam izskrēja uz parādes kāpņu laukumiņa, lai kaut cik ieelpotu svaigu gaisu, viņa dzirdēja un redzēja, ka garām kaut kur steidzās zaldātu un matrožu komandas, un tas Varju vēl noteiktāk pārliecināja, ka viņa pārdzīvo izcili nozīmīgu nakti.

Ļoti nemierīga sirds viņai bija arī par savējiem … Kas gan tagad notika viņu mājiņā Mazajā Oficieru ielā? … Kā klājās Vitjam Malachova kurgānā, kur nesen bija kritis Istomins un no kurienes tagad nesa tik daudz ievainoto? . .. Lai nebūtu par to jādomā, Varja steidzīgi atgriezās lielajā zālē.

Lūk, citu pēc cita atnesa trīs smagi ievainotus frančus — oficieri un divus melnbārdainus zuavus. Lūk, tos apskata pats Nikolajs Ivanovičs un par vienu no viņiem saka: «Uz Guščina māju! .. .» Zuavs raugās uz veco, laikam, pēc viņa domām, dīvainā zaldāta šinelī ģērbto profesoru, kam no cepures apakšas pie deniņiem spraucas sirmu matu kušķis, un nesaprot, ka «Guščina māja» nozīmē «bez cerībām». Varbūt zuavs tieši tāpēc cer palikt dzīvs, ka krievu zaldāti viņu tik ilgi nesuši uz nestuvēm līdz kādam pārsiešanas punktam, pēc tam ar kuteri pārveduši pāri jūras līcim, tad atkal nesuši uz nestuvēm … Vai tiešām viss tas būtu darīts tikai tādēļ, lai viņu ieskaitītu bezcerīgajos?

Abiem pārējiem frančiem — oficierim un zaldātam — jāamputē kāja, bet zaldātam kāja sašauta virs ceļgala, un Varja jau zina, ka tādas operācijās uzskata par ļoti nopietnām, jo pēc tām nezin kāpēc reti kāds paliek dzīvs. Varjai gribas ticēt, ka šis pēc izskata ļoti spēcīgais un plecīgais zuavs nenomirs.

Kad lielajā zālē ienesa praporščiku Borodatovu, Varja uzreiz viņu nepazina, kaut gan pirms kara Borodatovs bieži bija apmeklējis viņu māju, ciemodamies pie Debū. Iznāca pat tā, ka Borodatovs pirmais pazina Varju, un viņa, tikai ievērojusi praporščika ciešo, drudžaini mirdzošo skatienu, uzmanīgi palūkojās uz ievainoto un pēc tam Borodatovam uzsmaidīja ar to sarežģīto smaidu, kurā izpaudās gan it kā obligatais prieks, ka viņi sastapušies, gan nožēlas, ka sastapušies tādos apstākļos, gan līdzjūtība par ciešanām, ko Borodatovam sagādāja ievainojums, gan vēl kaut kas vairāk mātes nekā māsas uzmundrinājumam līdzīgs, sak: «Nekas! Mums ir tik daudz dažādu līdzekļu, daudz saišu un korpijas, un zāļu, daudz labu ķirurgu un ari pats Pirogovs … Mēs izārstēsim! Esi mierīgs!»

Taču kopā ar citiem piegājusi pie Borodatova, Varja satraukti jautāja:

—   Kas, kas jums? … Kur?

—   Kāja, — raudzīdamies uz viņu, Borodatovs atbildēja tik klusu, ka Varja tā atbildi saprata vairāk pēc lūpu kustības.

Nezin kāpēc Varjai uzreiz sirds pagura. Viņa pēkšņi iedomājās Borodatova kalseno kāju — viņš vienmēr bija kalsens ir pēc sejas, ir auguma, — kāju, ko pie gurna caururbusi lode vai šķemba, tāpat kā tam zuavam, kuru Pirogovs tikko bija pavēlējis nest uz Guščina māju, lai viņa nāve neatstātu nomācošu iespaidu uz pārējiem ievainotajiem.

Zuavu, kam bija sašauts gūžas kauls, krievu zaldāti uz pārsiešanas punktu, protams, bija nesuši veltīgi, bet savu praporščiku viņiem vajadzēja nest, un Varja nezin kāpēc juta pateicību pret šiem nezināmajiem zaldātiem par to, ka tie nebija ļāvuši Borodatovam nomirt uz lauka, kaut arī viņu izdziedināt nebūtu cerību.

Varja zināja, ka Borodatovs ir par kaut ko nelāgu degradēts poručiks, un agrāk bija viņu redzējusi tikai kā unteroficieri, kā kaut ko līdzīgu kāda pulka skrīverim, — ar to vien jau pietika, lai viņa pret Borodatovu nejustu nekādas īpašas simpātijās. Bez tam Borodatovs, kā viņai, meitenei, likās, vienmēr izskatījās pārāk nopietns; tāpēc viņa par Borodatovu agrāk nekad nebija domājusi ar kaut cik jūtamu maigumu… Bet tagad viņa nezin kāpēc ārkārtīgi sasprindzināti raudzījās uz veco vīru, kas virs sarkanā kamzoļa bija uzvilcis zaldāta šineli, uz visu zinošo Pirogovu, kad tas piegāja pie Borodatova.

«Guščina māja … Guščina māja …» skanēja Varjas galvā, lai arī kā viņa pūlējās šos vārdus nedzirdēt. Lūk, feldšeris Chomenko ar pierastu kustību no augšas līdz apakšai pārgrieza Borodatova labās kājas zābaka stulmu, atrotīja platās bikses… Varja novērsās. Galvā viņai joprojām skanēja: «Guščina māja … Guščina māja …» Bet dzirde bija sasprindzināta: Pirogovs savus slēdzienus mēdza pateikt gandrīz momentāni, tik ļoti viņš bija pieradis pie dažādiem cilvēka ķermeņa ievainojumiem …

Varja gaidīja piecas, desmit, divdesmit sekundes… Beidzot viņa pagriezās un paskatījās tieši uz Pirogovu. Brūci viņa nevarēja redzēt: ap Pirogovu drūzmējās ārsti; kas pie viņa mācījās, bet Pirogovs kaut ko taustīja ar saviem ievingrinātajiem pirkstiem … Beidzot viņš nozīmīgi teica:

—   Jā-ā …

«Guščina māja … Guščina māja .. .» Varjas galvā atkal sāka skanēt nemitīgi, neatvairāmi… Bet Pirogovs, brīdi klusējis, turpināja:

—   Šo kāju varēs glābt… Amputēt nevajadzēs … Jāieģipsē… Ievainotais ir ļoti vārgs, — zaudējis daudz asiņu, taču prognoze pilnīgi labvēlīga …

Varja pati nevarēja saprast, kāpēc viņu pēkšņi apņēma tik spēcīgs prieka vilnis, dzirdot šos mazliet aizsmakušā balsī nesteidzīgi teiktos vārdus… Viņa arī neskatījās uz praporščiku, bet tikai uz šo brīnišķīgo, veco vīru, kam no cepures apakšas spraucās sirmu matu kušķīši. Varjai gribējās kā pavisam mazai meitenītei apskaut ar rokām Pirogova kaklu un skūpstīt viņa grumbainos vaigus… Un tikai pēc tam, kad Pirogovs kopā ar ārstiem no Borodatova aizgāja, Varja noliecās pie viņa sejas un starodama teica:

—   Redziet nu! Jāieģipsē, un vairāk nekā! Kāja būs vesela, vesela!… Vai dzirdat?

Borodatovs mēģināja Varjai atbildes vietā uzsmaidīt, bet tikai mazliet pakustināja lūpas un tūdaļ aizvēra acis.

5.

Otrā dienā pēc nakts kaujas ienaidnieki, kas ar cilvēces vēsturē pirms tam vēl nepieredzētu iznīcināšanas līdzekļu daudzumu, prasmi, neatlaidību un aukstasinību jau veselu pusgadu centās viens otram nodarīt pēc iespējas lielākus zaudējumus, beidzot guva iespēju paraudzīties viens uz otru pilnīgos miera apstākļos: 12./24. martā ap pusdienas laiku izsludināja pamieru, lai varētu novākt kritušo zaldātu un oficieru līķus, abās pusēs pacēla baltus karogus un sāka pūst taures.

Līķu novākšanas vadīšanai krievi norīkoja ģenerāli Zaļivkinu, franči — Boskē korpusa 5. divizijas .komandieri, veco un drūmo ģenerāli Brinē.

Tas bija dīvains prieks, ar kādu cits citu tiecās redzēt ļaudis, kuri vēl vakar bija visniknākie ienaidnieki! Kā vienā, tā otrā pusē visas nocietinājumu brustveru kaut cik augstākās un tāpēc arī apšaudīšanas laikā apdraudētākās un bīstamākās vietas tagad bija .kā nosētas ar zaldātiem, kas raudzījās platām acīm.

Krievu zaldātu ķēde no vienas puses un franču — no otras puses norobežoja demarkacijas līniju, un līķu novākšana sākās. Šim darbam bija sagatavots viss vajadzīgais: cilvēki ar nestuvēm, lai aiznestu līķus uz savu ierakumu līniju, un vēršu vai mūļu pajūgi līķu aizvešanai tālāk uz aizmuguri, uz kapsētu . .. Ļaudīm, kas bija kļuvuši par ienaidniekiem tikai pēc to gribas, kuri paši kaujas laukos nerādās, varbūt arī gribējās parunāties par kaut ko nopietnu un viņiem svarīgu, taču tādi pamieri, kāds bija šis, vienmēr mazliet atgādina apmeklētāju sastapšanos cietumos ar arestantiem. Kā no vienas, tā otras puses jau nebija tikai Zaļivkins un Brinē. «Kārtību» pamiera laikā uzmanīja daudz vērīgu acu un sarunas noklausījās daudz dzirdīgu ausu …

Runāt drīkstēja vienīgi par pilnīgi nenozīmīgiem niekiem, tā sauktās sabiedriskās pieklājības ietvaros; tādā garā sarunājās arī abu armiju oficieri.

Zaldāti aiz valodas neprašanas nemaz nevarēja sarunāties, taču viņu miermīlīgā sastapšanās bija daudz jautrāka un sirsnīgāka. Abu naidīgo nometņu vienkāršie ļaudis tūdaļ pārgāja uz vispārīgo žestu valodu un sāka pacienāt cits citu, — krievi ar degvīnu no savām karavīru pudelēm, franči — ar rumu no apaļām, glītām blašķītēm.

Krievu zaldāti degvīnu lēja pudeļu vāciņos un, lai šiem «musjū» ar brīnišķām, melnām spāņu bārdiņām parādītu, ka nepiedāvā viņiem kādu indi, vispirms mazliet nodzēra paši, noklakšķināja mēli un tikai pēc tam visdraudzīgākā veidā sniedza pudeļu vāciņus frančiem.

Franči mēģināja dzert, bet tūdaļ sāka sprauslāt, viebās, ķēra ar rokām pie kakla, apjukuši grozīja galvu un kaut ko murmināja . . . Redzēdami, ka krievu degvīns frančiem liekās pārāk stiprs, krievu zaldāti vai plīsa no smiekliem … Tad franči viņiem savukārt pasniedza savas ruma blašķītes. Krievu zaldāti, ievērodami etiķeti, rūpīgi noslaucīja ūsas ar šineļu piedurknēm, ļoti uzmanīgi lika blašķīšu kakliņus pie mutes, uzreiz aiz labpatikas aizvēra acis, kā dziedāšanas laikā darot lakstīgalas, un centās izdzert visu blašķīti.

—   Paklau, blašķi, blašķi taču atstāj viņiem pašiem, nenorij! — to redzēdams, uzsauca zvērinātais rotas zobgalis, un šo piezīmi visi uzņēma ar jaunu smieklu brāzmu.

Arī bez degvīna vēl katram bija kaut kas, ar ko varēja pacienāt, — tabaka, un franči sniedza krievu zaldātiem smaržīgās, melnās Alžirijas tabakas cigaretes, bet krievi frančiem, mazliet kautrēdamies, — jo franču tabaka bija acīm redzot labāka, — no machorkas uztītos smēķus.

Daži ziņkārīgi zaldātiņi, izmantodami tik reto gadījumu, centās uzzināt no frančiem, kas tā īsti par «Aļonu», ko viņi saucot sev palīgā, iedami uzbrukumā, taču no šās iztaujāšanas nekas prātīgs neiznāca, jo franči nesaprata, ko tiem jautā. Toties visi kļuva līksmi, kad franču pusē parādījās liela skotu grupa.

Par viņu lindraciņiem un kailajiem, sarkanajiem ceļgaliem visi skaļi smējās. Kāds vairāk pieredzējis zaldāts paskaidroja pārējiem, ka tie esot angļi, un zvērinātais rotas zobgalis tūdaļ pateica trāpīgu joku:

—  Redz, karalienei Viktorijai laikam būs pietrūcis drēbes, no kā pašūt šiem nabadziņiem bikses!

Pūlī cits citam draudzīgi sita pa muguru, atgāza galvas un aizrautīgi smējās …

Kopā ar skotiem atnāca viņu oficieris un tūlīt, ne maz nekautrēdamies, sāka ar tālskati pētīt krievu Zaļā Pakalna nocietinājumus. Krievi sašutumā sāka klaigāt, un pats ģenerālis Brinē uzskatīja par vajadzīgu pieiet pie angļa un pieprasīt, lai tas savu tālskati liek nost.

Vairāk par trīssimt sešdesmit kritušu krievu zaldātu aiznesa ar nestuvēm, sakrāva ratos un aizveda līdz Pāvila zemesragam, lai «Charons» [38] tos liellaivā pārvestu pāri reidam uz Brāļu kapiem. Ari franči uz aizmuguri nogādāja tikpat daudz un varbūt pat vairāk savu kritušo.

Tad līķu novākšana beidzās… Jau bija iestājusies krēsla. Parlamentari katrs savai pusei deva zīmi, ka pamiers beidzies. Oficieru un zaldātu pūļi steidzīgi izklīda un atkal paslēpās savās blindažās un tranšejās… Beidzot nolaida arī baltos karogus, un… no franču puses sāka dārdēt jaunās kanonades pirmie šāvieni.

PIEKTĀ NODAĻA atkusnis

1.

Tieši zvēresta nodošanas dienā, tas ir, 20. februārī, jaunajam caram Aleksandram Maskavā gadījās notikums, kas ļoti satrauca visus maskaviešus. Kremlī no Lielā Ivana zvanu torņa, pilnīgi negaidot, nogāzās divi tūkstoši pudu smagais zvans Reuts vai, kā to tauta dēvēja, — «Revuns» ielauzdams trīs velves, divas grīdas un nosizdams vairākus cilvēkus un dažus smagi ievainodams.

Šis zvans bija izliets jau cara Michaila valdīšanas laikā un jau reiz nogāzies 1812. gadā. Toreiz no spēcīgā trieciena zvanam nolūza viena auss (tāpēc tautā zvanu sāka saukt par vienausi), bet auss vietā pa zvana augšdaļā izurbtu caurumu izbāza resnu dzelzs kāsi. Vai nu vairāk nekā četrdesmit gadu ilgajā laikā kāsis bija pārrūsējis, vai arī citu iemeslu pēc, taču briesmīgi smagais zvans nogāzās un ietriecās zemē.

Tolaiku maskavieši bija māņticīgi. Visi uzreiz sāka runāt vienā balsī: zīmīgi esot ir tas, ka jaunais cars piedzimis Kremļa pilī Maskavā, ir tas, ka tieši zvēresta nodošanas dienā tai pašā Kremlī savā vietā nav noturējies un nogāzies zemē kaut ari ne pats lielākais, bet tomēr pēc lieluma otrais Kremļa zvans.

ŠI sagadīšanās padarīja domīgu pat akadēmiķi Pogodinu un visus izglītotos Maskavas slavofilus, nemaz jau nerunājot par garīdzniecību ar metropolitu Filaretu priekšgalā, par tirgotājiem, par sīkpilsoņiem … Zvana nogāšanos visi uzskatīja par sliktu zīmi jaunā cara valdīšanai.

Turklāt arī bez šās «zīmes no augšienes» visiem, kas lasīja avīzes, visiem, kam bija sakari ar Pēterburgas augstākajām aprindām, un tāpat vienkārši informētiem, vērīgiem cilvēkiem bija skaidrs, ka, tuvojoties 1855. gada pavasarim, stāvoklis izveidojies grūts, ka interventi vēl joprojām atrodas Krimā, ka reizē ar silta laika iestāšanos visas Krievijas jūras robežas kļūs pilnīgi pieejamas sabiedroto flotei un varbūt sabiedrotie tām uzbruks, ka Austrija joprojām gatava sākt karu ar Krieviju un gaida tikai izdevīgu brīdi, ka Austrija izdara ļoti spēcīgu spiedienu uz Prūsiju un tā jau ar Austriju noslēgusi kaut kādus slepenus līgumus, ka, sekojot Sardinijas piemēram, arī Zviedrija jau gatava pievienoties pret Krieviju noslēgtajai Rietumeiropas valstu savienībai, ka stipra turku karaspēka vienība gatavojas izcelt desantu Aizkaukazā, lai sadumpotu pret Krieviju Mingreliju, Adžariju un atgrieztu visu Aizkaukaza apgabalu, cerēdama, ka lielus krievu spēkus tur nesastaps. Tur ļoti enerģiski darbojās angļu emisāri, bet turku Mazazijas armijas virspavēlnieka Vasif-pašas štābā galvenais padomnieks bija angļu ģenerālis Viljamss.

Zvana nogāšanās bija tikai ļoti ērta un gleznaina visu šo sarežģījumu, bažu un baiļu izpausme, tomēr diezgan liela loma piekrita arī ļaužu slāpēm pēc brīnumiem, pēc zīmēm no augšienes, pēc pravietojumiem, un visā Maskavā vairāk dienu no vietas visi runāja tikai par šo zvanu.

Šā notikuma satrauktais Pogodins, kas vienmēr un par visu paguva izteikt savas domas, pat uzrakstīja kaut ko par zvanu, bet Maskavas ģenerālgubernators grafs Zakrevskis aizliedza Pogodina rakstu iespiest, jo viņam likās, ka šis raksts «baumas neapklusinās, bet liks tām izplatīties vēl vairāk».

Pa tam jaunais cars savā reskriptā Zakrevskim par Maskavu rakstīja: «Pirmā galvaspilsēta, mans šūpulis,

es ceru, pievienos savas asaras un lūgšanas manējām.. .» Bet Filaretam sūtītajā reskriptā viņš Maskavu devēja par «mīļo» … vārdu sakot, pats cars centās izlikties par maskavieti, un maskavieši pilnīgi dabiski jutās atkal satraukti, it īpaši pēc tam, .kad līdz viņiem nonāca baumas par to, kā Aleksandrs pieņēmis Pēterburgas muižniecības delegāciju. Delegātiem cars teicis: «Laiki ir grūti! … Par jums, kungi, es esmu pārliecināts, es paļaujos uz jums … Nezaudējiet dūšu! Es esmu ar jums, jūs esat ar mani! Tas kungs mums palīdzēs! Nedarīsim kaunu krievu zemei! . . .»

Pēterburgas muižniekiem teiktā jaunā cara runa sastāvēja no visparastākajām frāzēm, taču Maskavas muižniecību pārņēma karsta vēlēšanās dzirdēt tādas pašas frāzes no ķeizara lūpām, un paši pirmie sāka rosīties slavofili.

Chomjakovs rakstīja Pogodinam:

«Muižniecības namā pulksten 2 (20. februārī) sapulcēsies visi, būs arī ģeneraladjutants no Pīteras. Katrā ziņā vajadzīga adrese. Ja ir gatava, atved! Savu es nosūtīju Samarinam. Samarins tevi ļoti gaida. Adrese katrā ziņā nepieciešama! Tēvs nomiris, vai tiešām dēlam neteiksim, ka mums viņa žēl.»

No Aksakovu muižas Abramcevas, kas atradās netālu no Maskavas, Konstantīns Aksakovs tam pašam Pogodinam rakstīja:

«… Jau pirmajā savas valdīšanas dienā cars Zakrevskim rakstīja: «Maskava, mans šūpulis.» Filaretam sūtītajā reskriptā viņš raksta: «Mana mīļā Maskava … Pēc dieva gribas esmu dzimis tēvzemes senajā pareizticības svētnīcā …» Bet Maskava cieš klusu un nesteidzas teikt laipnu vārdu savam dēlam un nekā neatbild uz viņa mīlas pilno sveicienu! Tas ir nožēlojami un arī dīvaini. Ziņu par jaunā cara uzkāpšanu tronī Maskavas muižniecība saņem, atrazdamās Muižniecības namā; tomēr tā nesūta caram ne adresi, ne deputaciju pie viņa. Filarets uz Pēterburgu nebrauc. Jūs esat cilvēks, ko valdnieks pazīst personīgi, jūs esat izcils Maskavas pārstāvis un arī nebraucat… Jūs zināt, cik daudz labu valodu klīst par caru. Savāciet visas šīs valodas un uzrakstiet par tām mazu pārskatu ar nosaukumu: «Valodas par ķeizaru Aleksandru Nikolajeviču tai laikā, kad viņš

uzkāpa tronī.» Sākumā vajag paskaidrot, ka valodas var būt aplamas, bet ka tās katrā gadījumā svarīgas, jo vienmēr izsaka, ko par valdnieku domā visa zeme, ko tā gaida un kādas uz viņu liek cerības …»

Jaunais cars, protams, neuzzināja, «ko par viņu domā visa zeme», bet Maskavas muižniecības deputacija beidzot sapulcējās un aizbrauca uz Pēterburgu, lai pasniegtu caram adresi un dzirdētu no viņa dažus žēlīgus, «sirsnīgus, vienkāršus, aizkustinošus, labus un patiesīgus» vārdus.

2.

Tikai divas nedēļas pēc nāves nelaiķi Nikolaju beidzot apglabāja Petropavlovskas cietokšņa katedralē. Apbedīšanas ceremoniāls bija ārkārtīgi sarežģīts. Nesdami sēru karogus, pa ielām gāja pulki pēc pulkiem, gāja visu galvaspilsētu iestāžu pārstāvji, galminieki, izcilākie augstmaņi, un aiz līķratiem, ko vilka daudz skaistu tīrasiņu zirgu, gāja jaunais cars. Protams, gar malām visās ielās, pa kurām virzījās sēru procesija, bija nostādītas gvardu špaleras, norobežodamas procesiju no publikas, kas kailām galvām drūzmējās uz ietvēm, bet starp desmitiem tūkstošu cilvēku, kas, iedami kājām, virzījās pa ielu, laiku pa laikam parādījās zeltītos mundieros tērpti jātnieki — ceremonijmeistari; tie bija visas procesijas vadītāji, viņiem katrā ziņā vajadzēja atrasties augstāk par pūli.

Nikolaja bēru diena — 1855. gada 5. marts — bija arī bēru diena visam Nikolaja laikmetam, kas pie Donavas un Krimā cieta tik smagu un acīm redzamu bankrotu.

Taču šā viena laikmeta apbedīšana, kaut arī tas bija savu laiku pārdzīvojis un nejēdzīgs, vēl nenozīmēja, ka saskaņā ar vēsturiskā momenta valdonīgajām prasībām dzimst jauns laikmets, kam nebūs nekādas līdzības ar atmirušo. Despota-tēva varu mantoja dēls, kurš jau kopš bērnības bija pieradis tikai «izpildīt priekšrakstus», ko diktēja viņa tēvs, kurš spēja vienīgi nomākt personības, bet ne tās izaudzināt.

Būdams troņmantnieks, Aleksandrs nevienu valsts pārvaldes nozari nebija vadījis. Kaut arī pēc viņa tēvoča

Michaila Pavloviča nāves Aleksandru iecēla par. gvardes un grenadieru korpusa komandieri un militāro mācības iestāžu galveno priekšnieku, ko gan viņš varēja ieviest jaunu šajā darbā pat tad, ja būtu gribējis? Mīlestība uz militāriem sīkumiem, uz formas mundieriem, parādēm un skatēm viņā jau bija iedauzīta kopš agras bērnības. Tomēr tas nekavēja Aleksandra tēvu dēla audzinātājam ģenerālim Mcrderam izteikt šādu piezīmi:

— Esmu novērojis, ka Aleksandrs militarajām mācībām veltī pārāk maz vērības. Es gribu, lai viņš zina, ka es būšu nelokāms, ja manīšu, ka viņš pietiekami neinteresējas par šiem priekšmetiem. Viņam jābūt ar militāristā dvēseli, bez tās viņš mūsu gadsimtā pazudīs…

Pats Nikolajs savam troņmantniekam, kam toreiz bija piepadsmitais gads, sastādīja militāro mācību programu: fortifikācijas, artilērijas un citām disciplinām.

Vēlāk Aleksandrs piedalījās Valsts padomes un ministru kabineta sēdēs, lai iepazītos ar valsts pārvaldes darbu; Aleksandrs ceļoja pa Krieviju, lai iepazītu valsti, kas tam ar laiku būs jāvalda; šā ceļojuma laikā no sava tēva pavalstniekiem viņš saņēma vairāk par sešpadsmit tūkstošu lūgumu, kuros ļaudis sūdzējās par ierēdņu visdažādākā veida varmācībām un kukuļņemšanu, un šie lūgumi arī nebija slikts izglītošanās materials; bez tam, kad tēvs izbrauca uz ārzemēm, viņš Aleksandru vienmēr iecēla par valsts pārvaldītāju, taču pats par sevi skaidrs, ka tēva nodibinātajā kārtībā Aleksandrs nevarēja itin neko pārgrozīt, ja arī būtu gribējis.

Taču Aleksandrs arī negribēja neko grozīt, — tā bija viņa rakstura galvenā iezīme: viņš bija pilnīgi paklausīgs dēls. Zukovska audzināts, Aleksandrs bija sentimentāls un raudulīgs. Tēva nāves dienā viņam jau bija gan-: drīz trīsdesmit septiņi gadi un viņš jau bija paguvis pilnīgi nobriest kā troņmantnieks, taču šis vecums izrādījās pārāk mazs, lai Aleksandrs sajustu sevī karstu vēlēšanos kļūt par caru, jo vairāk tāpēc, ka viņa tēva veselība ne vien tam pašam, bet arī visiem viņa tuvīnajiem likās ārkārtīgi stipra.

Kronis uz Aleksandra galvas uzkrita pilnīgi negaidot un, protams, visnepiemērotākajā brīdī tik neaktivas dabas cilvēkam, kāds viņš bija.

Chomjakovs par Aleksandru rakstīja: «Lūk, cilvēks*

kura sirds tagad ir pārpilna ar visdziļākajām sāpēm un instinktivām bailēm tās lielās sūtības priekšā, uz ko viņš aicināts! …» «Lai dievs stiprina viņa ticību pret Krieviju un neticību pret tiem, kam ikviena intelektuālā kustība šķiet aizdomīga. Vienīgi aiz intelektuālā sastinguma mēs esam nonākuši pie lielām nelaimēm un kauna, bet pārmaiņas nedrīkst būt pārāk straujas. Šeit visi priecājas, ka sabiedrībā modusies tiekšanās uz tautiskumu un krievisko.»

Mazliet citādiem vārdiem to pašu prieku izteica kādā no savām vēstulēm nežēlastībā kritušo slavofilu pulciņa otrs pārstāvis — Ivans Aksakovs:

«Dzimst jauna valsts dzīves era, jauna era sākas arī katra krieva moralajā un sabiedriskajā dzīvē. Un ikviens, protams, no visas sirds dod jaunajam caram savu svētību viņa varonīgajā darba ceļā, kas stāv tam priekšā, un novēl, lai viņa valdīšana būtu greznota ar mīlestības un gaismas, labā un saprāta augļiem, lai tā būtu bagāta ar taisnīgumu visās lietās … Būtu labi, ja jaunais cars jo biežāk grieztos pie tautas ar saviem valdnieka vārdiem, un lai baiļu nenomāktā sirsnībā cieši nostiprinātos tās dabiskās saites, kas vieno pavalstniekus ar viņu valdnieku.»

Tomēr likās, ka caram Aleksandram pilnīgi trūkst iniciativas. Arī pēc Nikolaja apglabāšanas pilī nevarēja un nevarēja izveidoties jauna dzīves kārtība. Aleksandrs joprojām dzīvoja savās agrākajās troņmantnieka telpās un valkāja savu agrāko ģeneraladjutanta mundieri ar tēva venzeli uz uzplečiem.

Bet tajā pašā laikā galma ceremonijās acīm redzami sāka izzust tā stingrā visu noteikumu ievērošana, kādu bija nodibinājis Nikolajs. Vecie galminieki, kā grafi Bludovs un Vijeļgorskis, cits citam atzinās, ka vairs nespējot saprast, kas īsti galmā notiek, un lūdzot dievu, lai tas viņiem piedod to nicību, kādu viņos modinot tagadējie galminieki, —• «tie ir tik slikti audzināti: skaļi pļāpā, smejas, grūstās! …». Militāro mācības iestāžu priekšnieku stostiķi Rostovcevu skauģi sāka saukāt par jauno Mazarinijo viņa ietekme galmā bija ļoti augusi; izvirzījās arī citi bijušā troņmantnieka mīluļi un, ja ari vēl pilnīgi nenobīdīja pie malas vecos augstmaņus, tad it kā jau gatavojās nobīdīt. Bet Neselrode un Kleinmtchels jau paši pie laika sāka runāt, ka viņi esot veci, vārgi, nevarīgi un ka viņiem pienācis laiks doties atpūtā …

Bet Aleksandrs ar tikpat vieglu roku parakstīja gan dažādus jaunus ukazus ir par raskoļņiku vajāšanas pārtraukšanu, tāpēc ka tie negrib atteikties no vecās ticības, gan par īpašām, jaunām apšuvēm un zīmotnēm gvardes, armijas un flotes formas tērpiem … Dabūjuši to zināt, ari Maskavas slavofili nolēma sākt rīkoties. Lai nu kas un ko centās panākt no jaunā cara, bet slavofili vispirms iesniedza «vispazemīgāko lūgumu» atļaut audzēt bārdas un valkāt kaftanus.

— Bet kas tad man tur par daļu? — Aleksandrs par tādu lūgumu brīnījās. — Lai taču ģērbjas un staigā, kā patīk!

Liekas, ka pateikts nebija daudz, bet cik ļoti maz bieži vien vajag, lai daudzus padarītu laimīgus! Ivans Aksakovs saviem draugiem no Pēterburgas jūsmīgi rakstīja:

«Valdniekam nesen parādīja bajāru tērpu zīmējumus; viņš teica, ka pagaidām šo nodomu atlikšot, bet no visiem viņa vārdiem varēja nojaust, ka caram ļoti gribas ievest krieviskos tērpus, un Pēterburgas augstākajā sabiedrībā dāmas pat sākušas spriest par sarafaniem … Kambarkungus pārdēvē par galdziņiem, kambarjunkurus — par pagrabmeistariem …»

Daudz muižnieku, kuri piederēja pie slavofilu pulka, ilgi sapņoja, ka galminieki drīz sākšot valkāt bajāru kaftanus un augstās bebrādas cepures, bet augstākās sabiedrības dāmas tērpšoties sarafanos. Kāds no viņiem, Košeļovs, mēģināja šos krāšņos tērpus ieviest arī provincē. Par to viņš rakstīja Pogodinam no Rjazaņas guberņas ar šādiem vārdiem:

«Pastāstīšu jums priecīgu vēsti: Sapožkovas apriņķī sāk valkāt krieviskos tērpus. Kādā mielastā šinīs dienās pie galda bija septiņi krieviskajos tērpos ģērbušies cilvēki, bet nākošajā sestdienā mums tādu būs jau deviņi. Sapožkovas apriņķī krievu apģērbus tagad valkā pieci Košeļovi, trīs Ivanovi, trīs Protasovi, viens Koļubakins •— pavisam divpadsmit cilvēku. Var cerēt, ka šī mode . izplatīsies arī pāri Sapožkovas apriņķa robežām.»

Košeļova sieva tam pašam Pogodinam ar tīri sievišķīgu domu grāciju rakstīja: «Mēs pašuvām sev krievu tautas tērpus, taču būtu vēlams tos arī valkāt. Man liekas, ka šo tērpu ievešanai pienācis īstais laiks, jo visi apstākļi: gan karš, gan karavīru un civildienesta ierēdņu formu piegriezuma maiņa, gan jaunais valdnieks, gan laikmeta gars, gan pašreizējo notikumu svarīgums, — tas viss apģērbu maiņai atņemtu iedomības raksturu un partcjiskuma nokrāsu; viss iznāktu dabiski un nopietni. Bet jūs taču paši piekritīsiet, ka valkāt krievu tautas tērpu man vienai nav iespējams, neviena no mūsu vārgā dzimuma jau aiz sievietēm piemītošā kautrīguma vien negribēs kļūt par vīzdeguni…» Viņa deva Pogodinam padomu «nedrukāt žurnālā «Moskvitjaņin» Parizes modes, paziņot, ka tas darīts ar nodomu, ka tagad tā darīt būtu kauns, ka pienācis laiks nokratīt Francijas modes jūgu». «Gluži kā par spīti,» viņa turpināja, «pagājušajā gadā valkāja ap kājām šauri apspīlētas kleitas, bet tagad modē tik platas, ka tikko iespējams izspraukties pa durvīm … īsi sakot, jūsu vārdiem ir liels svars un spēks. Pamudiniet mūs uz krievu tautas tērpu valkāšanu ar rakstu «Moskvitjaņinā», bet otru rakstu iespiediet avīzē «Moskovskije Vedomosti»! Lai izlasa arī Pīterā; bet, galvenais, vajadzētu panākt, lai tautas tērpus vispirms sāktu valkāt provincē, citādi Pēterburgā samaitās tautas tērpu piegriezumu. Tomēr, lai sievietes sāktu šos tērpus valkāt, vīriešiem vajadzētu viņas pārliecināt, jo mēs, piederēdamas pie vājā dzimuma, esam tukšgalves muļķes un bez vīriešu atbalsta sabiedriskajā darbā nekā nespējam… Tagad ir pats īstais laiks, — vai nav tiesa? Vēlāk būs grūtāk, un arī tāpēc vajadzētu pasteigties, ka šūšanai vajadzēs daudz laika, taču piegriezuma ziņā uz laukiem kļūdu nebūs, un līdz ziemai mums visām krievu tautas tērpi būs gatavi…»

Ja slavofilu dāmas tik dedzīgi sapņoja par sarafaniem un kokošņikiem, tad nav brīnums, ka pašiem slavofiliem un slavofilu rakstniekiem vajadzēja no sapņošanas pāriet pie bārdu audzēšanas un vadmalas garsvārku valkāšanas. Chomjakovs, Ivans Aksakovs un Pogodins vairs neskuva bārdu; Jurijs Samarins bez tam vēl uzspīlēja mugurā vadmalas garsvārkus ar vara āķiem … Dzejnieks Tjutčevs, kurš mēdza labsirdīgi pasmaidīt par visu, kas notika ap viņu, šo pārejas laiku nosauca par «atkusni».

3.

Ivans Sergejevičs Aksakovs pēdējos Nikolaja valdīšanas mēnešos vispār jutās kā no laivas izmests. Viņš vēl bija jauns, bet jau no dienesta atvaļināts. Ir darbs Kalugas Kriminalajā palatā, ir Maskavas Senātā, ir pēc tam jaunais amats citā resorā, Iekšlietu ministrijā, viņam bija galīgi apriebies. Ieņemt redaktora amatu žurnālā «Moskovskij Sborņik», ko ar saviem līdzekļiem izdeva Košeļovs, viņam aizliedza; doties braucienā ar fregati «Diana» apkārt zemeslodei neatļāva . .. Tiesa, viņam izdevās dabūt no Ģeografijas biedrības komandējumu uz Mazkrieviju aprakstīt turienes gada tirgus; šis darbs viņu valdzināja, un gada laikā Aksakovs paguva savākt plašu materialu, bet tad sākās Austrumu karš, pārsviedās no Donavas uz Krimu, un šie notikumi Aksakovu tā satrauca, ka viņš nespēja ķerties pie savākto materialu apstrādāšanas un «Pētījumus par Ukrainas gada tirgiem» aizvien atlika uz nākamajām dienām. Tikko sāka pulcēties Maskavas zemessargu družinas, viņš brīvprātīgi ierakstījās zemessargos (to pašu izdarīja arī Jurijs Samarins). Tiesa, par karadienestu viņam nebija nekādu zināšanu, taču civildienestā viņš jau bija ieņēmis tik augstus amatus, ka viņam piedāvāja Serpuchovas družinas priekšnieka posteni. Lai arī cik tas Aksakovam bija pagodinoši, no šā amata viņam tomēr vajadzēja atteikties, jo par zemessargu ierindas un kaujas dienesta apmācībām nekā nezināja; viņš bija vienīgi ar mieru ieņemt družinas rentmeistara un kvartirmeistara amatus.

Marta sākumā aizbraucis darīšanās uz Maskavu no Serpuchovas, kur pulcējās viņa družina, un saņēmis formas tērpus un visu pārējo, kas nepieciešams kara dzīvē, Ivans Sergejevičs iegriezās arī savās mājās Abramcevas muižā.

Bija ļoti gaiša, saulaina diena. Kaut arī izburbējušais sniegs vēl īsti nekusa, vēl nemodināja čalojošus strautiņus, tomēr jau bija noplacis, kļuvis čaugans, mitrs un izgaroja visapkart parka, uz dīķa un puķu dobēm pie mājas.

Tādās dienās sevišķi grūti klājās Sergeja Timofejeviča slimajām acīm; ar kreiso viņš vairs neredzēja nemaz. Lai nebūtu jāsēž tumšā istabā, viņš bija acis aizsedzis ne vien ar zaļu nagu, bet vēl pārsējis ar melnu marles saiti. Kaut arī jau sasniedzis cienījamu vecumu, Sergejs Timofejevičs vēl nemaz neizskatījās vārgs. Viņš dzīvi interesējās par visu un pat jautāja dēlam:

—   Kā tur, Serpuchovā, vai krauķi jau atlidojuši? Vakar taču bija krauķu Gerasima diena.

Bet Konstantins Sergejevičs nolasīja brālim priekšā, ko vakar bija pierakstījis pēc tēva diktāta: «Pārdomas un sajūtas, noklausoties 1855. gada 18. februara visaugstāko manifestu.»

«Bija briesmīgi laiki: Napoleons uzbruka Aleksandram; uzvarām vainagotais galls kopā ar verdzībā nospiesto Eiropu uzbruka miermīlīgajai Krievzemei . .. Gāja bojā lielais iekarotājs, gāja bojā uzvarām bagātie leģioni; miermīlīgā Krievzeme uzvarēja un atbrīvoja Eiropu.

Pienāca vēl briesmīgāki laiki: atkal Napoleons roku rokā ar prātu zaudējušo Britaniju ved gailu leģionus, un atkal kopā ar viņu nāk visa Eiropa, bet tā vairs nenāk kā paklausīga verdzene, — tā nāk, pati savā niknumā kvēlodama, lai satriektu dižo Krievzemi, kas četrdesmit gadu to kaitinājusi ar savu varenību, miermīlību, lēnprātību un pareizticību.

Mūsu naidnieki nāk, slēpdamies aiz bojā ejošā islama aizstāvju maskas, krusts aizsargā pusmēnesi, evaņģēlijs — korānu; apgaismība cīnās par tumsonību, cilvēkmīlestība — par to, lai muhamedaņi varētu likumīgi tiranizēt pareizticīgos kristiešus.

Un atkal pretī Napoleonam stāv Aleksandrs ar miermīlīgo Krievzemi. Viņš ņem savās rokās scepteri un liek galvā kroni visizšķirošākajā un briesmīgākajā brīdī; viņš apsola Krievzemi novest līdz visaugstākajai slavas un varenības pakāpei; lēnprātīgā Krievzeme uzticas viņam un jūt līdz, tā grezno savu pieri ar krusta zīmi, — un posts nāks pār Krievzemes ienaidniekiem!»

—   Skaisti uzrakstīts, tēt! … Uz beigām pat šķiet, ka būtu rakstījis Gogolis. — Ivans Sergejevičs mazliet augstprātīgi pasmaidīja. — Vajadzētu šo lapiņu nodot Pogodinam, viņš to publicētu … Bet, ka Krievzeme būtu «miermīlīga», to pēc mūsu zemessargiem laikam nevarēs manīt. Vara krusti uz pierēm, tas tiesa, bet, vai no tiem «nāks posts pār ienaidniekiem», par to vēl pagaidām var šaubīties… Pagaidām mūsu zemessargi tikai nododas negantai plītēšanai. Jā, jāatzīstas, ka viņu apstākļos nedzert būtu grūti. . . Nodzerties vai pakārties!

—   Nu, ko tu, ko tu runā!

—   Ko tu tur runā! — Par tik asu spriedumu reizē pārsteigti jutās ir Ivana Sergejeviča brālis, ir tēvs, taču viņš neapmulsa; viņš pat raudzījās uz tiem kā vecākais uz jaunākajiem, sākdams runāt apsvērti un skarbi:

—   Ko lai dara, es jau neesmu to grābis no zila gaisa, bet saku, dibinādamies uz visu, ko katru dienu redzu pats savām acīm! … Tikai mūs un mūsu aprindu ļaudis iedvesmo dažādi cildeni stimuli: slavaskāre, godkāre, politiski sapņi un citi līdzīgi dzinuļi! Mēs esam izglītoti, mūsu apziņai pieejama notikumu aina visā tās plašumā . . . Mums ir abstrakti jēdzieni par tēviju, visbeidzot, mēs pazīstam vēsturi. Bet viņiem, zemessardzes ierindniekiem, kas ir viņiem? Vienīgi migla, tikai migla viņus apņem no visām pusēm. Pagaidām viņi saprot tikai to, ka ar varu atrauti no savām ģimenēm; tad vēl viņi zina, ka tos pēc kāda laika kā lopus vedīs uz noslaktēšanu, — lūk, tas arī ir viss, ko viņi zina … Viņi taču atrodas uz sabiedrības pēdējās pakāpes, uz viņiem gulstas visu kārtu smagums, viņi nevar uz visu raudzīties citādi kā vienīgi caur pieri, — kas tad viņiem vēl cits atliek kā nodoties dzeršanai?

—   Bet kāpēc tad ir oficieri, ja ne tādēļ, lai viņiem izskaidrotu, uz kādiem darbiem viņi aicināti? — tēvs neizpratnē jautāja, bet zemessargu oficiera formā tērptais dēls tikai rūgti pavīpsnāja:

—   Ofi-cieri!… Oficieriem tas pats degvīns, bez tam vēl kārtis, naudas trūkums un, man jāsaka atklāti, pie visa tā vēl klāt tik ciniska izturēšanās pret kroņa mantu, ka man, bijušajam Kriminālās palatas priekšsēdētāja biedram, viņi jāuzskata vienīgi par kriminālnoziedzniekiem! Ar viņiem pakļautajiem ierindniekiem oficieri, protams, nerunā ne par tēviju, ne par tās aizstāvēšanu un pat ne par Sevastopoli: viņiem pašiem savas darīšanas un intereses. Visi viņi ir, kā mēdz teikt, lāga zēni un pilnīgi nejēgas visās lietās. Esmu pārliecināts, ka puse no tiem jau tagad ir nelieši, pārējie kļūs par neliešiem, kad pārliecināsies, ka par viņu nelietībām nekāds sods nedraud.

Konstantins Sergejevičs klausījās jaunākā brāļa vārdos, un viņa acis pletās arvien platākas un platākas. Viņam pat likās, ka Ivans kļūst vienkārši nepieklājīgs ar šīm savām pārāk dedzīgajām tirādēm, kas varēja slimīgi uztraukt tēvu, bet Ivans, arī pats uztraukdamies arvien vairāk, turpināja:

—   Tagad man ir uzdots saņemt družinām vajadzīgās mantas, ko sagādājusi Maskavas guberņas zemessardzes komiteja .. . Vispirms man jāsaka, ka vienīgais no visiem družinas oficieriem, kas kaut ko dara, esmu es: visi pārējie cenšas absolūti nekā nedarīt un aizbildinās pat ar tik vienkāršu ieganstu, ka viņi nekā neprotot, nekā nevarot un vienkārši nezinot, kā tas vai cits darbs darāms … Pie tam visi nemaz nav pārliecināti, ka paliks zemessargos. Un tā tas ir, — vienā pašā mūsu družinā veseli septiņi oficieri nav apstiprināti! Muižniecības maršalam uzdots ar rakstu uzaicināt visus no dienesta brīvos apriņķa muižniekus iestāties zemessargos …

—   … Redz, kā! Tad jau droši vien arī es saņemšu tādu vēstuli? — Konstantins vērīgi palūkojās uz brāli.

—  iDivus dēlus no vienas ģimenes nevar iesaukt, — Ivana vietā viņam noteikti atbildēja pats Sergejs Timofejevičs.

—   M-jā, man arī tā liekas, — Ivans nenoteikti piekrita.

—   Galu galā var taču arī atteikties, kas tad tur liels, ka muižniecības maršals izsūta tādas vēstules? — Konstantins sacīja.

—  Atteikšanās ir paredzēta, — Ivans atbildēja, — un muižniecības maršalam piešķirtas tiesības tādos gadījumos pašam izvēlēties piemērotākos, pieprasīt no viņiem dokumentus un ieteikt viņus apstiprināšanai par oficieriem bez viņu pašu piekrišanas.

—   Pat bez viņu piekrišanas? — Sergejs Timofejevičs kā atbalss atsaucās, — Pat ticēt negribas! Ja to nesacītu tu, nudien, es neticētu! Lūk, cik tālu mūs valdība novedusi! Te policija izspiež ziedojumus no iedzīvotājiem gluži kā lataru baskaki meslus, te atkal tagad ar varu… Redz, kādos laikos mēs dzīvojam!

—   Es atbraucu pie jums tieši no Maskavas komitejas, — raudzīdamies uz brāli Konstantinu, Ivans pa tam turpināja, — un man tev jāsaka, ka tur zeļ visatklātākā un nekaunīgākā zagšana! Esmu pārliecināts, ka tur sēdošie dūži ir nozaguši daudz vairāk par pusi tās naudas, kas piešķirta Maskavas zemessargu družinām vajadzīgo mantu sagādei! Bet kas tad ir guberņas komitejas priekšsēdētājs? Protams, gubernators!… Man jāsaņem mantas Serpuchovas družinai, — visi šie zābaki, puskažociņi, šautenes, rati, lādiņu kastes, formas tērpi, siksnas, patronsomas, blašķes, mugursomas … Jā, pat lādiņu kastes, ko es agrāk nekad pat pa gabalu nebiju redzējis … Un pat es, cilvēks, kam kara resora darbā nav nekādas pieredzes, biju spiests ar rakstu apliecināt, ka mums atsūtīto mantu lielum lielā daļa ir galīgi nederīgas un neatbilst savam tiešajam uzdevumam! …

—   Kā tad tas ir, vai tu viens pats brāķē jums sagatavotās mantas? — Sergejs Timofejevičs jautāja.

—   Tā jau ir tā lieta, ka nebrāķēju viens pats, kaut arī varbūt es sāku… Visu Maskavas družinu mantu saņēmēji brāķē un nevar nebrāķēt: pārāk skaidri redzams, ka tās nekur neder! Un tagad visu družinu priekšnieki sacēluši brēku. Gubernators par to droši vien neko daudz neuztrauktos, — sak, nav jau nekāds lielais putns šāds vai tāds no dienesta atvaļināts un tagad zemessargos iesaukts apakšpulkvedis, — bet mums ir spēcīgi aizstāvji — pats zemessargu priekšnieks ģenerālis Jermolovs un viņa vietnieks grafs Stroganovs. Lai tagad šo jautājumu izšķir lielas militārās autoritates, bet mēs, civilisti, gaidīsim pavēles: pieņemt nekur nederīgās drazas vai pieprasīt, lai tās apmaina pret kārtīgām mantām. Bet šim jautājumam ir liela nozīme: no tā izlemšanas kļūs skaidrs, vai no mūsu družinām vispār grib izveidot īstas karaspēka vienības vai arī mēs esam iesaukti vienīgi tāpēc, lai pavēle formāli būtu izpildīta …

—   Jā, zināms, tas ir svarīgs jautājums, svarīgs jautājums, — visa dzirdētā manāmi nomākts, Sergejs Timofejevičs nomurmināja. — Arī zemessargu ierindnieki pavisam citādi izturēsies pret savu dienestu, ja redzēs, ka viņiem izsniedz labas mantas: tad viņi tās glabās un mīlēs, vai nav tiesa?

—   M-jā, man liekas, tēt, ka paši zemessargi vairāk ko saprot no zābakiem un puskažociņiem, no siksnām un bisēm nekā viņu oficieri, — Ivans atbildēja ne gluži uz jautājumu, — bet pagaidām viņi mums nemitīgi sūdzas, ka muižnieki darot pārestību viņu sievām un ģimenēm; un es pat gribu par to rakstīt ziņojumu Kapnistam un galvenokārt par to, ka nepieciešami šādā vai tādā veidā nodrošināt zemessargu ģimenes, ja reiz šo ģimeņu apgādnieki iesaukti dienestā. Beidzot vēl viens jautājums uztrauc mūsu zemessargu prātus. Visiem zināms, ka zaldāti, ja viņi reiz iesaukti karadienestā, vairs nav tā vai cita muižnieka dzimtcilvēki, bet kā būs ar zemessargiem?

—   Protams, arī zemessargi jāatbrīvo no dzimtbūšanas, kā tad citādi? — Konstantīns nevilcinādamies atbildēja Ivanam un jautājoši paskatījās uz tēvu, bet Sergejs Timofejevičs tikai glaudīja ar likumu audzēt atļauto, balto bārdiņu (četrdesmito gadu beigās viņam un Konstantinam bija vajadzējis ar rakstu apsolīties skūt bārdu) un domīgi atbildēja:

—   No vienas puses, tev, zināms, taisnība, bet no otras …

—  Bet kas tad īsti būtu «no otras»? — Konstantins Sergejevičs brīnījās.

—   No otras — ir sava taisnība arī muižniekiem: jo zemessargus šodien iesauc, bet jau rīt var atlaist mājās, ja pēkšņi Vīnē parakstīs miera līgumu.

—   Par to, ka Vīnes konference būtu sanākusi, nez kāpēc nekas nav dzirdams, — Ivans Sergejevičs atteica, — bet zemessargi pat ticēt negrib, ka viņi joprojām paliek dzimtcilvēki, ja reiz iesaukti družinās. Lai nu būtu kā būdams, zaldāts tomēr iegūst tiesības ne vien audzēt ūsas: zaldāts zina, ja viņš reiz uzvilcis šineli, uzlicis plecos mugursomu un paņēmis rokā šauteni, tad vairs nav dzimtcilvēks. Zemessargiem tūdaļ izdos ir šineļus, ir šautenes, bet viņu stāvoklis paliek bez jebkādām pārmaiņām … Vai tā nav, kā mēdz sacīt, divu ādu plēšana no viena vērša? Lūk, tāpēc jau arī viņi dzer un nejūt pret savu dienestu nekādu cieņu … Starp citu, es Serpuchovā sastapu kādu oficieri, kas tikko tur bija ieradies no Sevastopoles. Aizbraukdams no Krimas, šis oficieris vēl nav zinājis, ka Mcnšikovs atcelts; to uzzinājis tikai Serpuchovā, viņš ārkārtīgi priecājās. «Jūs nevarat pat iedomāties, saka, cik ļoti visa flote un armija Menšikovu neieredzēja! Viņš taču vesela pusgada laikā ne reizes neapmeklēja nevienu bastionu! …» Var sacīt, tas jau ir rekords: būt par krievu armijas virspavēlnieku un tik īsā laikā izpelnīties gan zaldātu, gan oficieru niknāko ienaidu!

—   Citiem vārdiem sakot, visas krievu tautas ienaidu, — Konstantins piezīmēja, bet Sergejs Timofejevičs piebilda:

—   Kas arī tiks ierakstīts Nikolaja valdīšanas kopsavilkuma ailē .. . Bet, ja nu jaunā cara valdīšana sākas ar zemessargu iesaukšanu tādā veidā, kā es tikko dzirdēju, tad …

Viņš lēni pamāja ar plato, kaulaino roku un nokāra galvu, neizrunādams līdz galam to, kas bija saprotams arī bez vārdiem. Tad pēkšņi pacēla lielo, sirmo, ar melnu marli pārsieto galvu un ļoti žirgti Ivanam jautāja:

—  Redz, kāda doma man ienāca prātā par družinu priekšniekiem! Tu teici, ka viņi sacēluši brēku par — nu, kā tās sauca, — nu par tām, — par tām pašām zaldātu mantām … Bet vai tu šeit zināmā mērā nekļūdies? Brēka paliek brēka, un par to nav ko strīdēties, bet vai aiz tās neslēpjas kādi citi slepeni nolūki, ko?

—   Kā tu, tēt, to īsti domā? — Ivans Sergejevičs nesaprata.

—   Redzi, kā: vai tikai jūsu družinu priekšnieki negrib — viņi taču visi ir atvaļināti štaboficieri, — negrib panākt, lai viņiem izsniedz naudu, nu, tai pašai, kā tu izteicies, puskažociņu, zābaku un visa cita sagādei? Tagad savas naudas lietas uzlabo guberņas komitejas muižnieki un pats gubernators, bet tad savas naudas lietas varētu uzlabot viņi, družinu priekšnieki, vai ne? Kā tev liekas?

Ivans Sergejevičs pasmaidīja un atbildēja:

—  Man šķiet, tēt, ka tavos vārdos patiesības vairāk nekā puse! Man pat liekas, tēt, ka arī muižniecības maršala raksti no dienesta brīvajiem muižniekiem, ar ko viņus spiež pret savu gribu iestāties zemessargos, tiek izsūtīti vienīgi tāpēc, lai tādā veidā piespiestu šos muižniekus no dienesta atpirkties; arī šādā kārtā dažs labs var stipri uzlabot savas bēdīgā stāvoklī nonākušās naudas lietas!

4.

Marta sākumā Granovska dzīvoklī sēdēja Chlapoņinas brālis adjunkts-profesors Volžinskis. Pēc «simtās Tatjanas dienas svinībām» Granovskis saslima un neizgāja no dzīvokļa. Kaut arī, ieguvis diloni mantojumā no tēva, viņš nekad nebija varējis lepoties ar stipru veselību, tomēr viņa sieva Elizabete Bogdanovna, kas arī pati bieži slimoja un katru gadu daudz nedēļu pavadīja gultā, ārkārtīgi uztraucās par katru vīra veselības stāvokļa pasliktināšanās gadījumu.

Vienmēr, tikko vīram cēlās temperatūra, Elizabete Bogdanovna, pārvarēdama visas savas kaites, sāka viņu rūpīgi kopt. Viņa bieži un ar lielu pārliecību saviem paziņām mēdza teikt:

— Ja Timoša nomirs ātrāk par mani, es tajā pašā dienā iešu un metīšos uz sliedēm zem vilciena. Bez viņa es negribu un nevaru dzīvot.

Nāve bieži mēdza apstāties pie viņu dzīvokļa sliekšņa, taču pagaidām vēl nespēra kāju tam pāri. Tomēr visiem viņu paziņām bija skaidrs, ka Granovsku laulātā pāra liktenis jau izlemts un ka Elizabetei Bogdanovnai uz izveseļošanos daudz lielākas cerības nekā viņas vīram. Granovska ārsti neticēja, ka viņš spēs nodzīvot pat šo gadu.

Granovskis bija pārtraucis lekciju lasīšanu, bet viņa klausītāji studenti aiz šā iemesla sajuta universitātes sienās tik lielu tukšumu, ka nolēma rakstīt Granovskim vēstuli. Viņi lūdza no tā ne vairāk, ne mazāk kā atļauju klausīties viduslaiku vēstures kursu pie viņa mājās. Studenti rakstīja: «Ar bēdīgu prātu mēs paši sev teicām: iespiestās rokasgrāmatas un raksti par vēsturi mums būs pieejami vienmēr un visur, bet klausīties Granovska lekcijās mēs vienmēr un visur nevarēsim …»

Varbūt šāda studentu rīcība bija mazliet egoistiska, taču slimo profesoru aizkustināja kalna vēlēšanās nākt pie Muhameda, ja Muhameds pats nevarēja iet pie kalna, un viduslaiku vēstures lekcijas Granovskis lasīja savā dzīvokli.

Sastapusi Volžinski priekšnamā, Elizabete Bogdanovna par to pusbalsī sūdzējās.

—   Kad īsti viņi mēdz ierasties? — Volžinskis jautāja.

—   Pēc kādas pusstundas jau būs klāt! — Elizabete Bogdanovna bēdīgi nočukstēja, izstiepusi pret Volžinski savu tievo, vājo kaklu, un bez vārdiem, tikai ar lielo, uz āru izspiesto, izbalējušo acu skatienu, zem kurām ēnojās zili riņķi, lūdza viesi pārāk ilgi neuzkavēties pie slimnieka un bez vajadzības viņu neuzbudināt ar sarunām.

Volžinskis šo skatienu saprata un pasteidzās Elizabeti Bogdanovnu nomierināt:

—   Es tikai uz minūtēm piecām, ne ilgāk…

—   Ko nu par jums, jūs jau viņu nenogurdināsiet, to es zinu, — viņa čukstēja, — bet studenti!… Saiet pilns kabinets, — Timošam pēc tam, pēc lekcijas, vienmēr jāliekas gultā, — tik ļoti viņu tas viss nogurdina … Bet pēc studentu aiziešanas arī vēdlodziņš jāatver, jāielaiž svaigs gaiss …

Noklausījies Elizabetes Bogdanovnas čukstus, Volžinskis Granovska kabinetā centās runāt apvaldītā, paklusā balsī, taču slimnieks acīm redzot negribēja sevi atzīt par slimu, jo vairāk tāpēc, ka savu skolnieku, cienītāju un palīgu nebija redzējis jau nedēļas divas un tieši šajā satraukumu pilnajā laikā.

—   Ko ļaudis runā par jauno caru, Nikolaj Michailovič? — tūlīt pēc pirmajām divām trim frāzēm par veselības stāvokli viņš viesim jautāja.

—   Ko tad es varu zināt, dzīvodams šeit pa Maskavu? — Volžinskis paraustīja plecus.

—   Nu, tomēr, tomēr! Nu, lai saka viens cilvēks, vai tad Maskava ir kaut kāda Jakutska, vai! Jūs dzīvojat Maskavā, bet es — savā dzīvoklī, tā ir starpība! Kaut ko taču laikam ļaudis par jauno caru runā?

—  Runā, ka viņš bieži raudot, vairāk nekā neesmu dzirdējis. Piemēram, atvadīdamies kā militāro mācības iestāžu priekšnieks no kadetiem, arī esot apraudājies. Kā liekas, par to bija rakstīts pat avīzē «Pčela» l .

1 «S e v e r n a j a Pčela» — avīze, iznāca Pēterburgā no 1825. gada līdz 1864. gadam. Pazīstama ar savu «policejisko virzienu» un progresivās kustības pārstāvju denunciācijām.

—   Tas, protams, bija rakstīts avīzē «Pčela», un es par to jau lasīju! Tā nu nav nekāda jauna ziņa! Bet vai neesi kaut ko dzirdējis par amnestiju dekabristiem, kuri vēl atrodas trimdā? Un tad vēl par nelaimīgajiem petraševskiešiem …

—   Nu, kas gan tagad par tiem domās?

—   Kas domās? Viņam taču, pašam Aleksandram, jau pirmajās valdīšanas dienās vajadzētu skaidri parādīt, ka visam vecajam svītra pāri, ka viņš uzņēmis jaunu kursu, ka Krievijai pienācis jauns laikmets! Kādreiz, pirms gadiem divdesmit, ceļodams pa Sibiriju, viņš taču lūdza savu tēvu kaut ko darīt daudzu dekabristu labā, un viņu apstākļi tika uzlaboti … Tiesa, tai laikā kopā ar Aleksandru bija Zukovskis, bet tagad Žukovska jau nav vairs starp dzīvajiem, tomēr man liekas, ka tagad jau pats Aleksandrs arī bez 2ukovska varētu saprast, ka tas viņam katrā ziņā jādara … kaut vai tādēļ, lai ar to sāktu reformas. Viņš taču nav vienkārši uzkāpis tronī kā kurš katrs troņmantnieks! Viņš nav tikai uzkāpis tronī, bet, kļūdams par valdnieku, uzņēmies milzīgus pienākumus! Šis karš visiem parādījis, ka patlaban valsts dzīves reformators mums tikpat nepieciešams, cik nepieciešams savā laikā Maskavas Krievzemei bija Pēteris. Tronī mums vajadzīgs ģēnijs, — katrā ziņā ģēnijs! … Bet kā ir ar Aleksandru? Vai tad viņš ir ģēnijs?

—   Stipri jāšaubās, — Volžinskis pasmaidīja. — Ģēniju nevarētu paslēpt pat plašajā cara pilī. Aleksandra ietekme valsts dzīvē jau sen būtu jūtama arī tad, ja viņš būtu kaut vai tikai talants. Nav jau vairs nekāds jaunais — viņam taču gandrīz četrdesmit gadu.

—   Jā, ģēniju paslēpt nevar, tas taisnība. Tādu sveci zem pūra paslēpt nevar. Bet varbūt jaunajam caram būs vairāk laimes karā nekā viņa tēvam, vai arī viņš noslēgs mieru, protams, goda pilnu mieru? Diezgan esam karojuši. Karš jau diezgan pierādījis, cik viss pie mums satrunējis. Tagad — miers un reformas… Radikalas reformas visā valsts dzīvē, sākot ar dzimtbūšanas atcelšanu … Bet vai tikai tur augšgalā ir reformu izvešanai vajadzīgie cilvēki? Aleksandra I laikā augstākā sabiedrība bija daudz izglītotāka, nekā tā kļuvusi viņa brāļa valdīšanas laikā. Vai tas kāds joks, — gandrīz trīsdesmit gadu nagloja ciet logu uz Eiropu! Un jāatzīst, šo darbu Nikolajs veica .pamatīgi. Kas jauns dzirdams par miera konferenci?

—   Pagaidām nav nekā noteikta.

—   Bet tagad tai jāsanāk! Katrā ziņā un pie tam visdrīzākajā laikā! Nedrīkst aizmirst, ka nelaiķa caru arī kā cilvēku neviens neieredzēja. Viņu neieredzēja un baidījās no tā. Bet mūsu jauno caru neieredzēt taču pagaidām nav nekāda iemesla, vai ne?

—   Protams, nav nekāda iemesla jauno caru neieredzēt, taču nav arī iemesla no viņa baidīties, — Volžinskis atbildēja.

—Nemaz nav vajadzīgs, lai baidītos! Aleksandram pašam jau pirmajās valdīšanas dienās jāuzņem tāds kurss, lai pat mūsu emigranti vairs nebaidītos atgriezties no ārzemēm savā tēvijā … Hercens, piemēram! … Katrā ziņā jāpanāk, lai Hercens atgrieztos … Arī viņam atradīsies plašs darba lauks; ja mums, krieviem, vispār ir kāds cilvēks ar patiesi dziļu un plašu valstsvīra prātu, tad tas ir Hercens!

—  Jā-ā, Timofej Nikolajevič, tikai nezin vai Hercenam atļaus atgriezties. Toties uz Nikolaja Pavloviča bērēm ir atbraucis Austrijas erchercogs, un par viņa atbraukšanu jau no rokas rokā staigā Tjutčeva ekspromts… Es arī pa acu galam redzēju šo lapiņu, bet atceros no tās tikai divas rindiņas:

Prom, prom šo Austrijas Jūdu No viņa zārka aizdzeniet!

—   Taču neviens, protams, erchercogu prom nedzīs, un nav jau arī nekāda iemesla dzīt. Varbūt tieši ar viņa starpniecību beidzot būs iespējams vienoties ar Franci Jozefu … Ai, kā mums patlaban būtu vajadzīgs miers! Miers un reformas! … Miers un reformas!

Iegarenā un novājējusī Granovska seja kvēloja. Virs uzacīm uz pieres spīdēja lielas sviedru lāses. Beidzot viņš sāka gari un grūti klepot, piespiedis abas rokas pie iedubušajām krūtīm.

Durvīs parādījās nemiera pārņemtā Elizabete Bogdanovna, un Volžinskis pasteidzās atvadīties, kaut gan vēl nebija pateicis, ka īstenībā atnācis tāpēc, ka pirms nedēļas kopā ar vīru, artilērijas oficieri sevastopolieti,

36 -atbraukusi viņa māsa un ka viņi abi ļoti gribot iepazīties ar slaveno profesoru… Volžinskis redzēja, ka Granovska veselība tik ļoti pasliktinājusies, un ne viņam, ne viņa nomocītajai sievai viesu uzņemšana nesāgādātu nekāda prieka.

No Granovska Volžinskis gāja kārtot savas darīšanas universitātē, bet, atgriezies mājā, savus viesus atrada ļoti nemierīgus: Dmitrijam Dmitrijevičam bija pienākusi viņu diezgan ilgi meklējusī kroņa vēstule, ar ko viņam ziņoja, ka miris viņa tēvocis — «Kurskas guberņas Belgorodas apriņķa muižnieks, atvaļinātais galma padomnieks Vasilijs Matvejevičs Chlapoņins». Nebija grūti uzminēt, ka Volžinska adresi, pie kura viņi no Chlapoņinkas bija atbraukuši, — kaut arī ne tūdaļ, bet pec ilgākas uzkavēšanās Kurskā, — apriņķa policija atradusi nelaiķa piezīmēs, taču kroņa papīrā nekas nebija teikts par to, vai tēvocis miris dabiskā nāvē vai arī noslepkavots. Varēja tikai iedomāties, ka nāve bijusi pēkšņa, jo, viņiem aizbraucot no Chlapoņinkas, tēvocis tur bija palicis gluži vesels un prātojis pat noslēgt likumīgu laulību un redzēt savā mājā pilnīgi likumīgus, sievas dzemdētus bērnus.

—   Iznāk, ,ka jums nekavējoties jābrauc atpakaļ uz savu Chlapoņinku! — noklausījies viņos, Volžinskis teica iDmitrijam Dmitrijevičam, ar uzsvaru izrunādams vārdus «savu Chlapoņinku».

—   Uz manu Chlapoņinku? — noraidoši pakratīdams galvu, Dmitrijs Dmitrijevičs atjautāja. — Nezin vai es būšu vienīgais Chlapoņinkas mantinieks! Visticamāk, ka nemaz nebušu mantinieks: viss atkarīgs no testamenta, kādu tēvocis būs atstājis.

—   Nu, protams, Vasilijam Matvejevičam taču daudz bērnu, kurus nevarēs pat saukt par «ārlaulības bērniem», jo «laulībā dzimušu bērnu» viņam nav, — Elizabete Michailovna piebilda.

—   Bet ja nu nekāds testaments nav atrasts, tāpēc ka, pielaidīsim, testamenta nemaz nav bijis? — Volžinskis neatlaidās.

—   Nē-ē, mans tēvocis nepiederēja pie tādiem, kas neuzrakstītu testamentu! — Chlapoņins pārliecinoši atbildēja. — Un ko gan lai viņš ziemas vakaros tur savā muižā citu būtu darījis? Raksti tikai un raksti testamentus … Bet, kas attiecas uz braukšanu, tad man jau drtž. jādodas atpakaļ uz Sevastopoli: atvaļinājums iet uz beigām, un es, paldies dievam, ari vairs nejūtos slims.

It kā gribēdams pierādīt» 'ka jūtas pilnīgi vesels, Dmitrijs Dmitrijevičs plaši iepleta rokas, izdarīja divas trīs spēcīgas kustības un, gluži kā stāvēdams ierindā, stipri izvērsa krūtis.

—   Braši! — Volžinskis nenocietās, viņu neuzslavējis.

—   Nu, redzi! Bet pirms pieciem mēnešiem es biju jau gandrīz mironis… Kas attiecas uz Chlapoņinku, tad man nezin kāpēc pat negribas tur iegriezties. Vai ne? Kā tu domā, Liza? … Pielaidīsim pat, ka es būšu vienīgais mantinieks. Bet mantojuma pārņemšana taču ir ļoti sarežģīts un garš process, tas prasa daudz rūpju, un vajadzīga arī nauda … Tādā gadījumā man būtu jālūdz no priekšniecības it kā veselības uzlabošanai atvaļinājuma pagarinājums… Neērti, Liza!

—   Bet vai tad es par to esmu tev kaut ko teikusi? — Elizabete Michailovna brīnījās.

—   Nē, teikusi neesi, bet tu varbūt tā domā?

—   Nē, Mitja, tici man, es tā nedomāju! Man vienmēr tur Chlapoņinkā bija tik baigi, — viņa pievērsās brālim, — ka es drīzāk esmu ar mieru braukt atpakaļ uz Sevastopoli nekā uz Chlapoņinku, kaut arī Mitju izsludinātu par vienīgo mantinieku.

•— Tā kā muiža ir nekustams īpašums, tad, protams, tā no jums nekur nevar un nedrīkst aizbēgt, — Volžinskis pasmaidīja. — Paziņojumu par to jūs saņemsiet; vai nu uz manu, vai savu Sevastopoles adresi .. . Bet, tā kā es nezinu, kas īsti visā savā krāšņumā ir angļu un franču kanonade, tad arī nevaru pateikt, kam dodama priekšroka: trešajam bastionam vai krievu valdības iestādēm … Varbūt tiešām jums abiem ir labāk mantojuma pārņemšanu atlikt līdz kara beigām.

—   Paklausies, — kāpēc tev liekas, ka katrā ziņā būs «mantojums jāpārņem»? — Elizabete Michailovna brālim jautāja, bet viņš jokodamies atbildēja:

—   Ak mans dievs, es vienkārši, tāpat kā Napoleons, esmu paradis gaidīt vissliktāko, lai vēlāk nebūtu jāpiedzīvo vilšanās!

SESTĀ NODAĻA PLASTUNI

1

Dzīvžogiem noder tikai tādi krūmāji, kas spēj ātri iesakņoties un augt biezos puduros, uz visām pusēm izbožot savus cietos un asos ērkšķus. Ziemeļos šim nolūkam labi piemērota vilkābele, dienvidos daudz labāk noder paliura krūms vai ērkšķainā akacija: šie krūmāji izveido blīvu, dzelkšņainu žogu, kam cauri nevar izspraukties ne kājnieks, ne jātnieks. Par tādu dzīvžogu bija kļuvuši aizkrācieši, ko Katrīnas II valdīšanas laikā izsūtīja no Dņepras apgabala uz Kubaņu sargāt Krievijas robežas.

Kordona līnija stiepās pa labo, kalnaino Kubaņas krastu. Pie Anapas tā sasniedza jūru un gar Melnās jūras piekrasti aizsniedzās līdz Gruzijai. īsi pirms Sevastopoles aplenkšanas sākuma jūras piekrastes līnijas posteņu garnizoni bija pārvesti uz Krimu, bet kordona līnija gar Kubaņu joprojām palika, tāpat kā pirms tam, par aizsargvalni pret kalniešu iebrukumiem un uzbrukumu operāciju bazi pret kalniešiem.

No Dņepras uz Kubaņu kazaki bija pārceļojuši ar visiem saviem nocietinājumu celšanas paņēmieniem un pat ar saviem senlaicīgajiem lielgabaliem, kas viņiem

—   Čerkesi, lai dievs mums palīdz!

No lejas viņam atbildēja:

—   Signalizē, pagāns!

Sargs, raustīdams aukliņas, cēla uz augšu abas bumbas, un, ja vien pūta kaut vislēnākais vējiņš, bumbas šūpojās un «signalizēja» trauksmi.

Bez tam blakus nocietinājumiem gaisā slējās zemē ierakta un ar salmiem aptīta gara kārts, tās augšgalā bija piestiprināts darvas toverītis. Ja čerkesi uzbruka naktī, kazaki aizdedzināja šo bāku. Tādās reizēs šādas bākas uzliesmoja cita pēc citas un dega gar visu kordona līniju, sāka rībēt šauteņu šāvieni, skanēja ļaužu kliedzieni, mauroja lopi, un reizēm pa upi aizvēlās pērkona dārdiem līdzīgs lielgabala šāviena grāviens, kas čerkesiem nenodarīja nekādus lielus zaudējumus, bet pašus kazakus stipri uzmundrināja.

Nocietinājumu priekšā un sāņus no tiem sakaru uzturēšanai ierīkoja piketus — .kazaki tos sauca par «biketiem», — vienkāršas, no zariem celtas teltis ar pītiem žogiem; tajās uzturējās no trīs līdz desmit kazaku. Zinādami, ka piketos kazaku nav daudz, reizēm lieli šapsugu pūļi naktī ielenca piketus un krievu valodā kliedza:

— Ei Ivan! Aidā, pāri Kubaņai!

Tas nozīmēja: «Netērē patronas, bet labāk padodies!'…» Bet kazaki, slēpdamies aiz saviem pītajiem žogiem, sāka atšaudīties un bieži atsita kalniešu uzbrukumu, vai arī, izdzirdējuši šāvienu troksni, viņiem atsteidzās palīgi no posteņiem, bet reizēm arī visi kazaki krita līdz pēdējam vīram.

Kad 1787. gadā saskaņā ar Katrīnas ukazu trīspadsmit tūkstoši kazaku pārcēlās dzīvot uz Kubaņu, kas atradās robežās ar toreizējām turku zemēm Kaukāzā, viņi par šo savas dzīves notikumu sacerēja ironisku dziesmiņu:

Nu dzīve vairs nav vāja,

Gana acu valgu: Cariene mums izmaksāja

Nopelnīto algu! Brīvgrāmatu dod un maizi

Mums par kalpošanu: Tagad visa kā mums gana,

Varam aizmirst raizes. Tamaņā dzīvojot, cītīgi kalpojot,

Robežu sargāsim; Zivis zvejojot, kandžu brūvējot,

Bagāti paliksim! Zemīte vēl jāapstrādā,

Jāņem sieva raita, Bet, ja uzbruks neticīgie,

Kausim tos bez skaita …

Apprecēšanās un savu saimniecību ierīkošana saskaņā ar Katrīnas ukazu bija viens no pirmajiem brīvo Aizkrāces kazaku pienākumiem. Šo pienākumu vajadzēja izpildīt: kazaki apmetās jaunajās dzīves vietās, un no viņiem iznāca pavisam labi saimnieki, jo Kubaņā kazaki atrada ne vien ārkārtīgi auglīgu zemi — ļoti dziļus melnzemes slāņus, — bet arī nepagurstošus savu saimniecību ienaidniekus: šapsugus, abadzechus un citus kaukāziešus, kas dzīvoja Kubaņas upes kreisajā krastā.

Lai arī cik nemiera pilna bija dzīve kazaku pārceļotājiem, tomēr dzīvot un «robežu sargāt» vajadzēja, un no kazaku pirmajām apmetnēm un ciemiem pamazām 'izauga staņicas un chutori, kas kordonu ķēdi atbalstīja ar īpašām kazaku vienībām, kad vasarā vai rudenī, pēc izlūku ievāktām ziņām, bija gaidāmi kalniešu uzbrtjkumi

Pa ziemu šīs palīgvienības ierīkoja bivakus pie robežlīnijas zem klajām debesīm un nodzīvoja tā divi vai divarpus mēneši, jo ziemā Kubaņas upe aizsala un tai jebkurā vietā varēja tikt pāri kalniešu kājnieki — «psichadzes» un jātnieki — «chedžreti».

Klāņos gar Kubaņu kazaki vasarā sapļāva zirgiem un mājlopiem sienu, — vairākus tūkstošus kaudžu, miljoniem pudu siena, un šapsugu chedž,retam vajadzēja tikai pieauļot pie kādas siena kaudzes, pielikt pie tās pistoli un izšaut, — siena kaudze uzreiz uzliesmoja: kazaku siena kaudžu dedzināšana ietilpa kalniešu cīņas taktikā ar krieviem, un viņi to darīja galvenokārt ziemā.

Vasarā nepārredzamajos, viscaur staignajos, ar meldriem aizaugušajos Kubaņas klāņos, ko šur tur šķērsoja tekoši ūdeņi un pēc upes pārplūšanas palikušie ezeri, uz kārklu ceriem apaugušajām saliņām un sēkļiem arī varēja slēpties nelielas kalniešu bandas. Taču klāņos slēpās arī ļoti daudz kazaku piketu.

Klāņus un visas šaurās, tikko pamanāmās taciņas, ko tur iemina meža cūku bari, kazaki, protams, pazina ļoti labi, viņi tur medīja meža cūkas, stirnas, fazanus un citus putnus. Klāņi bija pilnīgi savdabīga pasaule, tajos visur spēcīgi kūsāja dzīvība un visniknākā cīņa par eksistenci. Tur milzīgos daudzumos savairojās putni un zvēri, un stiprākie nemitīgi iznīcināja vājākos; pavasari un vasarā klāņos visās malās spindza neskaitāmi odu bari un kāri dzēla sejās, kaklos un rokās slēpņos sēdošajiem kazakiem. Pēc šiem odu un knišļu mākoņiem, kas griezās vienā vai otrā vietā virs klāņiem, vērīgie kalnieši saprata, ka tur taciņas sargā kazaki, bet kazaki savukārt saprata, ka saliņās vai uz sēkļiem slēpjas kalnieši.

Šajā nemitīgajā pierobežas karā, kas turpinājās no paaudzes uz paaudzi gadu desmitiem un ko pie Kubaņas izcīnīja mazas un pavisam niecīgas partizaņu grupiņas, kā vienā, tā otrā karotāju pusē nevarēja neizveidoties pavisam īpaša veida pārgalvīgi drosminieki.

Kalniešu pusē tādi bija chedžreti, aiz Terekas viņus sauca par abrekiem. Vārds «chedžrets» cēlies no arabu vārda «chedžra» — bēgšana (Muhameda bēgšana no Mekas uz Medinu), chedžreti bija bēgļi vai izceļotāji no tāliem auliem, un viņiem bez zirga un ieročiem nekā cita nebija. Līdzekļus dzīvei viņi ieguva vienīgi ar uzbrukumiem krieviem. Kad kāds no kalniešu vadoņiem sadomāja rīkot lielu sirojumu, viņš jau laikus par to izziņoja visā apgabalā un savas mājas pagalmā noklāja zemē tūbas apmetni. Katrs, kas gribēja piedalīties sirojumā, uz apmetņa nolika akmentiņu. Cilvēku skaitīšanu kalnieši uzskatīja par pazemojumu: saskaitīja akmentiņus, un pēc akmentiņu skaita noskaidrojās, cik vīru sirotāju pulkā sanākuši. Katras šādas vienības kodols, protams, sastāvēja no chedžretiem, par kuriem ne velti mēdza teikt, ka viņi «ar pakaviem uzarot zemi, sējot svinu un pļaujot ar zobeniem».

Chedžreti, kas, spriežot pēc apģērba, bija galīgi nabagi, bet pirmie bagātnieki ieroču ziņā, tiešām bija pārgalvīgi drošinieki, gatavi piedalīties visriskantākajos pasākumos. Kalnieši mēdza teikt: «Krituša chedžreta āda nav vērts nekā, bet toties šā zvēra nagi ir ļoti dārgi.» Kalniešu dzejnieki par chedžretiem sacerēja dziesmas; kalniešu meitenes svētkos chedžretiem parādīja lielāku uzmanību nekā jaunajiem skaistuļiem, kuru bešmeti par zīmi viņu dižciltībai un bagātībai bija apšūti ar sudraba tresēm. Un liela šapsugu aula pirmā skaistule, dzīru karaliene, paiedama garām šiem tresotos bešmetos tērptajiem jaunekļiem, uzmeklēja kaut kur pūlī noskrandušu, bet ar varoņdarbiem slavenu chedžretu un, sniegdama roku, aicināja viņu uz deju.

Šādu pagodinājumu chedžreti uzskatīja par visaugstāko balvu, bet savu dzīvību neturēja ne kapeikas vērtu. Cīņā ar šādiem bruņiniekiem arī kazakiem no sava vidus vajadzēja sūtīt tādus vīrus, kas būtu chedžretiem līdzvērtīgi kā apķērības, tā mierīgas varonības ziņā: tieši tādi vīri bija Melnās jūras piekrastes plastuni.

2.

Plastuni nebija kavaleristi kā chedžreti; taču īstenībā viņus varbūt arī nevarēja saukt par kājniekiem, jo viņi nemācījās, bungām rībot, maršēt kopsolī kā regulārā karaspēka kājnieku vienības; toties plastuni mācījās līst, rāpot un, slēpjoties aiz zāles puduriem, meldriem, ciņiem, krūmiem un akmeņiem, piezagties pretiniekam, lienot uz vēdera pa zemi un strādājot ar elkoņiem un ceļgaliem, šis ukraiņu vārds «plastun» nozīmē «rāpojošais».

Plastuni mācījās izlūku mākslu un bija nepārspējami izlūki; viņi mācījās stundām ilgi bez mazākās kustības sēdēt vai gulēt slēpnī; viņi mācījās nekļūdīgi šaut ar štuceriem vai pistolēm un rīkoties ar kinžalu tik izveicīgi, kā spēja vienīgi īstie kalnieši.

Vienīgi ar saviem bešmetiein plastuni neatšķīrās no kalniešiem; kazaku bešmeti bija tikpat noplīsuši, kaut arī salāpīti ar dažādas krāsas ielāpiem, reizēm pat ar ādas gabaliem ne mazāk kā četrdesmit vietās. Taču šādus bešmetus kazaki nevalkāja aiz lepnības vai gribēdami atdarināt kalniešus; tādā veidā lienot pa zemi, kā to darīja plastuni, bešmeti ļoti ātri noplīsa: visas saknes, visas akmens šķautnes un dzelkšņaino augu ērkšķi, kas gadījās pa ceļam, gribēja paturēt par piemiņu kādu skrandiņu no vecā kazaku bešmeta.

Kājās plastuni āva nemiecētas ādās pastalas vai čuvjakus, ko šuva no pašu nomedīto meža cūku ādām, protams, ar melnajiem sariem uz āru. Tādi apavi bija viegli, ērti, ilgi neizmirka, staigājot pa mitrajiem klāņiem, un ar tiem varēja iet nedzirdamiem soļiem.

Plastuni bija kordona līnijas acis, ausis un kaut kas līdzīgs taustekļiem: viņi nedrīkstēja kordona līnijai pielaist tuvumā nepamanītus ne chedžretus, ne viltīgos psichadzes, kuri naktīs zagās pāri Kubaņai, laizdami darbā dažādas viltības. Pats vārds «psichadze» nozīmē «ūdens suņu bars»; no viņiem plastuni aizguva un sāka aizstāvēdamies pielietot viņū uzbrukumu taktiku. Chedžreti nekur nevarēja paslēpt savus zirgus, tāpēc tie gribot negribot devās uzbrukumos kā lauvas: droši, skaļi un strauji; psichadzes piezagās slepeni kā šakaļi un nogaidīja uzbrukumam vispiemērotāko brīdi. Chedžreti zem savām skrandām kā īsti bruņinieki bieži valkāja bruņu kreklu; psichadžu drēbes un bruņojums bija viegls, bet cīņa ar viņiem klāņos plastuniem nekad nebija viegla.

Tādu pretinieku nemitīgi apdraudētajiem sardzes kazakiem vajadzēja pilnīgi aizmirst aizkrāciešu bezrūpību, nebēdību un slinkumu, kaut arī viņu ārējais izskats nemaz nemainījās. Plastuni kā tipiski ukraiņi staigāja mazliet ļodzīgā gaitā un izskatījās smagnēji; taču viņiem tikai vajadzēja pamanīt briesmas vai arī vienkārši doties izlūkošanā, un viņi ipilnīgi pārvērtās, kļuva neparasti veikli, nenogurdināmi, ātri visu aptvēra, un pat viņu vecās, novalkātās, saplosītās un noplukušās, pakausī atstumtās papachas izskatījās brašas.

Dodamies izlūkošanā, plastuni rokās turēja tikai šauteni, visu citu, ;kas bija vajadzīgs, piekabināja pie ietērpa, — uz muguras sausiņu soma, pie jostas — štucera durklis, pulvera rags, no stirnas raga gatavots īlens, katliņš, bet dažam arī balalaika vai vijole, lai gadījumā, ja uz robežas negadītos ar kalniešiem sadursmes un būtu kāds brīdis brīva laika, varētu nodoties muzicēšanai.

Taču tādi gadījumi bija reti (tikai lauku darbu laikā), bet plastunu pienākumi bija ļoti sarežģīti un, galvenais, atbildīgi.

Vispirms klāņu taciņās viņiem vajadzēja redzēt visas pēdas, vai nav manāmas kādas aizdomīgas un svaigas. Turklāt arī pašas taciņas varēja būt jaunas, tikko iemītas, — bet kas tur gājis?

Plastuniem, protams, nebija nekādu apvidus karšu, un visas bezgalīgo klāņu taciņas viņiem vajadzēja atcerēties no galvas, tāpēc, lēni spraukdamies caur meldriem, plastuni visos taciņu pagriezienos un krustojumos atstāja savas zīmes.

Viņi staigāja nelielās grupiņās: trīs, pieci, desmit vīri ■— ne vairāk. Atsteigties viņiem klāņos palīgā nevienam nebija iespējams, tāpēc, sastopoties ar skaita ziņā spēcīgāku ienaidnieka grupu, plastuni varēja paļauties vienīgi paši uz savu izveicību un štuceru trāpīguinu. Tieši štucerus viņi uzskatīja vai nu par labiem, vai par sliktiem, bet nekad pašus strēlniekus, jo vidēji labam strēlniekam nemaz nebija iespējams kļūt par plastunu, un, kad viņiem gadījās redzēt sevišķi veiksmīgu šāvienu, tad plastuni, galvas grozīdami, teica: «Redz, tā nu gan reiz ir laba šautene!» — un katrs gribēja apskatīt šauteni no visām pusēm, bet pret pašu strēlnieku viņi izturējās pilnīgi vienaldzīgi.

Dzīvojot savu īpatnējo, briesmu pilno dzīvi, plastuniem bija gan pašiem savas teiksmas, gan savi, klāņos galvas nolikuši varoņi, gan našiem savi ticējumi: buramie vārdi, apvārdošana, «pūšļojamie vārdi», ko ar kopīgu vārdu sauca par «burvestībām». Buramie vārdi parasti sākās tā: «Es, dieviņ, pateikšu, bet tu izdari…» — un tie pasargāja no ienaidnieku lodēm, no zirgu pārdzirdišanas un indīgu čūsku kodieniem; medībās ejot, mēdza apvārdot slazdus un šautenes, lai tās būtu trāpīgākas; ar «pūšļošanu» apturēja no brūces plūstošās asinis .. .

Plastuni bieži devās izlūkošanā ne vien uz Kubaņas upes kreiso krastu, bet aizzagās arī kalniešu aulu tuvumā, lai noskaidrotu, vai kalnieši negatavojas rīkot uzbrukumus ar lieliem spēkiem galvenajai Kubaņas kazaku pilsētai Jekaterinodarai vai citām mazākajām kazaku staņicām.

Rasotā zālē no rītiem paliek pēdas «sakma», — bet tas nav plastuns, kas neprot sajaukt pēdas. Plastuni centās dažādi maldināt tos, kam gribētos uzmanīgi pētīt viņu atstātās pēdas. Viņi vai nu lēca uz vienas kājas, vai gāļa atsprākļus, tas ir, soļoja atmuguriski, tikai laiku pa laikam atskatīdamies, vai iet pareizā virzienā.

Pats par sevi saprotams, ka šādi izlūkgājieni ienaidnieka nometnes tuvumā bija ļoti bīstami. Gadījās, ka šādos gājienos viens otrs kazaks dabūja galu, bet daži sašauti krita čerkesu gūstā. Cerkesiem vienmēr trūka strādnieku, un turīigie saimnieki gūstekņus pirka, bet gūstā kritušie plastuni visādi centās izlikties, ka nekādus saimniecības darbus strādāt neprot un ka saimniekam viņi var sagādāt tikai zaudējumus. Gūstā 'kritis plastuns domāja tikai par to, kā varētu aizbēgt; un, kad bēgšanas plāns bija izdomāts, tad kazaku vairs nevarēja aizkavēt ne ķēdes, kurās tas bija sakalts, ne sieksta, kas neļāva tam brīvi kustēties: kazaks aizbēga atpakaļ uz savu Kubaņu.

Vairums plastunu bija pusmūža vīri; jaunekļi šim dienestam nederēja, jo tiem vēl trūka vajadzīgās pacietības un atjautības, veči nebija piemēroti aiz vecuma nespēka. Taču reizēm plastunos uzņēma arī jaunekļus, ja vien tie bija dēli nopelniem bagātiem un slaveniem plastuniem, kuru pieredzi, protams, vajadzēja mantot arī viņu «pēcnācējiem».

Vēl grūtāk par plastunu bija kļūt ieceļotājam, kaut ari no Ukrainas, ja tas nebija dzimis kazaks. 1842. gadā valdība plastunus atzina par īpašu karaspēka šķiru un viņiem noteica štatus: katram kazaku jātnieku pulkam piedalīja sešdesmit plastunu un katram kājnieku bataljonam deviņdesmit plastunu. Kā izrādījās, šie štati bija noteikti pārāk skopi, un aiz tīras nepieciešamības plastunu skaits tālu pārsniedza noteikto štatu robežas. Kaut arī paaugstināto algu par savu grūto dienestu no valdības saņēma tikai štata plastuni, ārštatnieki viņus tomēr pārāk neapskauda: visi plastuni bija mednieki, un, medīdami klāņos, viņi ieguva gan gaļu, gan taukus, gan apavu un kažoku ādas.

3.

Kad Terentijs Černobrovkins, iedams gan kājām, gan pa reizei, ja gadījās pa ceļam, braukdams ar vezumu karavanām, nokļuva līdz Charkovai, dažādo policijas ierēdņu un armijas virsnieku milzīgais daudzums šās lielās pilsētas ielās jau otrā dienā viņam lika nākt pie atziņas, ka uzkavēties Charkovā, kā viņš bija domājis pirms tam, laikam būs bīstami; Terentijam pat sāka likties, ka tai laikā, kamēr viņš bija gājis kājām un braucis ar vezumu karavanām, ātrie pasta trijjūgi uz visām Chlapoņiokai tuvākajām pilsētām jau būs paguvuši izvadāt niknus papīrus par to, ka jāmeklē un jāapcietina tāds un tāds bēglis ar tādām un tādām pazīmēm.

Mazliet naudas Terentijs bija iešuvis vamža piedurknē, bet naudu viņš taupīja visgrūtākajam brīdim, cenzdamies pat nelūgts palīdzēt vienam vai otram saimniekam, kur pa ceļam gadījās gulēt pa nakti, un par darbu saņemt kādu maizes riecienu vai bļodiņu biezputras.

Ja vēl otrā dienā pēc bēgšanas viņam tomēr uzreiz bija grūti atbildēt uz viena vai otra ceļabiedra pilnīgi dabisko jautājumu — kurp īsti un kādēļ viņš iet, — tad trešajā dienā šai ziņā jau kļuva vieglāk, bet ceturtajā dienā Terentijs, jau nonācis Charkovā, bez apdomāšanās atbildēja, ka esot obroka zemnieks un ejot peļņā uz Donu, kur Rostovā dzīvojot viņa vecākais brālis, kas strādājot labā vietā kādā kokmateriālu noliktavā.

Par Donu, par Rostovu un kokmateriālu noliktavu, — par visu to viņš bija dzirdējis tikai pa ausu galam, ieklausīdamies citu sarunās vai arī pats uzsākdams valodas. Rostovu Terentijs izvēlējās tāpēc, ka pirms bēgšanas pat šās pilsētas vārdu nebija dzirdējis un tā no Chlapoņinkas atradās daudz tālāk nekā Charkova; līdz Rostovai, kā viņam likās, nekādi nelabi papīri par viņu nonākt nevarēja, — un tur viņš varētu dzīvot mierīgi.

Pagāja vēl divas nedēļas, kamēr Terentijs nokļuva līdz Rostovai, taču uzturēšanās arī tur viņam kā bezpasniekam, kam «nebija papīra», sāka likties bīstama. Rostovā Terentijs piebiedrojās ceļojošiem tirgotājiem, kas ar saviem manufaktūras un dažādu galantērijas preču pilnajiem kurvjiem devās uz Kubaņu, kur, kā viņi Terentijam stāstīja, ļaudis dzīvojot tik labi un brīvi, ka, izņemot čerkesus, tur nevienam nekādus «papīrus» neprasot.

Pats savu kurvi Terentijs nespēja iegādāties, tāpēc nesa citu kurvjus, — paldies dievam, viņa ipleci bija plati un spēja daudz izturēt.

Tā februara beigās Terentijs jau bija nokļuvis Jekaterinodarā, kur tajos laikos dzīvoja ap astoņi tūkstoši iedzīvotāju un bija ap divi tūkstoši no salmu ķieģeļiem celtu vienstāva mājiņu gan ar meldru, gan salmu jumtiem; divstāvu māja bija tikai viena —kara invalidu patversme. Terentijs apskatīja arī Jekaterinodaras cietumu: tam visapkārt stiepās stāvžogs no ozola baļķiem, kuru gali bija nosmailināti asi kā pīķi. Ozola baļķus māju būvēšanai uz Jekaterinodaru veda tie paši čerkesi, ar kuriem uz kordona līnijas turpinājās nemitīgs karš: čerkesiem bija baļķi, kazakiem — sāls, un baļķu mainīšanai pret sāli Jekaterinodarā bija iekārtots īpašs maiņas tirgus.

Šo maiņas tirgu, tāpat kā pārējos šāda veida tirgus, Kubaņā jau bija nodibinājis Pāvils I pēc Melnās jūras kazaku karaspēka atamana Kotļarevska «vispadevīgākā ziņojuma»: «Tāpēc ka Melnās jūras kazaku karaspēks katram čerkesu novadam nepārdod sāli tur, kur tam labāk, tie novadi, naidu uz kazaku karaspēku turēdami, nodara karaspēkam, zvērīgi laupīdami cilvēkus, ne mazumu posta, sacīdami tā: — Dod mums sāli tur, kur vajag, tad mēs nelaupīsim, jo bez sāls mēs postā iet negribam, un mēs pie jums tāpēc laupām, ka Anapā sāli dārgi pērkam …»

Kalnieši bez sāls vēl iemainīja katunu, zīda drānas, sudraba diegus tresēm, traukus, ar puķēm un putniem apgleznotas lādes, ziepes, tūbu un audeklus; bet bez baļķiem veda vēl lūkus, melno naftu, tūba,s apmetņus, nažus, masas un alabastru.

Kubaņas upes pavasara palu dēļ pauniniekiem un kopā ar viņiem ari Terentijiam Kubaņas apgabala galvaspilsētā vajadzēja aizkavēties ilgāk par nedēļu, toties pauniniekiem preču pārdošana gāja labi no rokas. Puse Jekaterinodaras iedzīvotāju bija vienkārši kazaki, kas nodarbojās ar dažādām lauksaimniecības nozarēm un tāpēc visādiem līdzekļiem centās paplašināt savus dārzus uz ielu platuma rēķina: viens pēc otra un pēc tam arī trešais — nevarēja taču atpalikt aiz labiem ļaudīm — viņi pārcēla tālāk savus zedeņu žogus, — un paskat, iela jau kļuvusi uz pusi šaurāka, bet saimniecības toties uzplauka. Tomēr kazacietēm, kurām acis dzirkstīt dzirkstīja, raugoties uz mantām, ko pauninieki viņām cēla priekšā, naudas bija maz, vai arī viņas jau no dabas bija skopas, tādēļ visas kazacietes pašas savās mājās iekārtoja maiņas tirgu: pret savērptajām dzijām, sariem, spalvām, vasku, zaķādiņām un pret meža cūku ilkņiem viņas iemainīja manufakturu, ķemmes, uzpirksteņus, adatas un diegus… Pie tam pauniniekiem sarus vajadzēja pašiem izplēst ar koka soīlltēm no cūku mugurām, un viņi to darīja ļoti veikli, nogāzdami cūkas zemē un sasiedami tām kājas.

Terentijs ātri izprata visu, ko redzēja šajā galējā krievu zemes stūrī. Kazaki nodarbojās vienīgi ar karošanu, zemkopību, zirgu audzēšanu un lopkopību, bet visi amatnieki, sākot ar mūrniekiem, namdariem, muciniekiem, kalējiem un beidzot ar ādu miecētājiem un cepuru vēlējiem, Jokaterinodarā bija ieceļotāji — moskaļi vai ārnovadnieki, — tas ir, ne kazaki, kaut arī ukraiņi. Tikai māla traukus — piena un krējuma krūkas — Kubaņas kazaki gatavoja paši, un ar šiem izstrādājumiem bija izslavēta Paškovas staņica.

Kad palu ūdeņi nokritās, Terentijs kopā ar pauniniekiem devās tālāk uz kordona līniju. Ar lielu ziņkāri viņš vēroja visu, ko redzēja, un par visu brīnījās, taču visvairāk par to, ka šajā milzīgajā apgabalā nebija ne muižnieku, kam piederētu dzimtcilvēki, ne arī dzimtcilvēku. Kazaki bija brīvi ļaudis, un zemi viņiem piešķīra lietošanā uz visu mūžu, tāpat kā kazaku oficieriem un ģenerāļiem. Vienīgā starpība bija tā, ka ģenerāļiem un oficieriem deva nesalīdzināmi vairāk zemes nekā vienkāršajiem kazakiem un viņi nedzīvoja staņicās, bet ierīkoja chutorus, tas ir, muižas, taču bezmaksas darba roku viņiem nebija, un kazaki neatlaidīgi pieprasīja ģenerāļu un oficieru zemju sadalīšanu, jo staņicām visapkārt atradās chutori, bet kazaku pļavas bija iedalītas stepē, dažkārt pat desmit verstu attālumā no staņicas. Taču tas viss pirmajā laikā Terentijam likās tīrie nieki, un, jo vairāk viņš iepazinās ar Kubaņas apgabala apstākļiem, jo vairāk nožēloja, ka agrāk par šo novadu nebija pat neko dzirdējis. Ne vienu vien reizi viņš pauniniekiem teica:

— Velna būšana … Redz, uz šejieni vajadzētu sievu un bērnus izrakstīt un te arī apmesties uz dzīvi! Redz, kur varētu labi dzīvot!

Pauninieki par viņu, par šo «laucinieku», tikai pasmējās. Viņi bija pieraduši klejot un tirgoties. Tie gribēja tikai sapelnīt daudz naudas, lai ar laiku varētu ierīkot savu veikalu un kļūt par īstiem tirgotājiem; zeme, pa kuru pauninieki stiepa vai veda savus kurvjus, viņus neinteresēja. Pārdevuši visas savas preces, tie devās atpakaļ uz Rostovu pēc jaunām precēm; bet Terentijs palika kordona līnijā, kur Māņos rībēja robežsargu plastunu šāvieni.

4.

Jau kopš tiem laikiem, kad Terentijs izpildīja kazaciņa pienākumus Chlapoņinkas kungu mājā, viņš bija iemanījies visu ātri aptvert, būt pakalpīgs, izdarīgs un veikls; viņš prata ne vien dažādus darbus, viņš prata daudz grūtāko mākslu — mākslu pašam saprast, kas darāms, bet negaidīt pavēli; viņam nepatika gulšņavāt dīkā sulaiņu istabā un raudzīties griestos, kas bija raibi no mušu atstātajiem traipiem, vai arī sēžot snaust, kamēr kungi sauks istabās.

Dmitrija Dmitrijeviča māte vāoa un žāvēja dažādas dziedniecības zāles, gatavoja no tām nostādinājumus, smēres un ziedes. Viņa arī pati ārstēja savus zemniekus, un kazaciņš Terentijs šajā darbā bija viņai centīgs palīgs, bet vēlāk, kļuvis jau par ģimenes cilvēku un pārgājis dzīvot uz sādžu, viņš joprojām vāca un savā mājā zem svētbildēm žāvēja zāles, lapas, ogas un saknītes. Kad Chlapoņina nomira, sādžinieki sāka nākt pēc palīdzības pie Terentija; reizēm viens otrs atbrauca ari no citām sādžām, un Terentijam bieži vien ar vienkāršām_ zālēm izdevās izārstēt vieglākas slimības.

Ārstēšanas māksla viņam noderēja arī šeit un palīdzēja noturēties Kubaņas kordona līnijā.

Tajos laikos visa šī divi simti sešdesmit verstu garā līnija bija iedalīta četros ārstniecības iecirkņos, bet šajā nomaļajā apgabalā nokļuvušie ārsti centās atrast pēc iespējas labākas apmešanās vietas, tāpēc arī daži no viņiem dzīvoja staņicās, daži pat chutoros pie kāda štaboficiera vai ģenerālā, bet posteņos un «baterijās» ārstus varēja sastapt ļoti reti. Tur slimos un pat ievainotos ārstēja pašu kazaku mediķi, galvenokārt pavāri.

Pavāri vispār bija nopietni, jjeprecēties nosolījušies cilvēki un šo solījumu ļoti stingri ievēroja, savu pavāra amatu viņi uzskatīja par tik svētu, ka neļāva kazakiem pīpītes aizdedzināšanai pat oglīti paņemt no sava ugunskura, kad uz tā vārījās borščs. Viņi bija pārliecināti, ka ugunskuram piemīt arī dziedināšanas spējas, un katrā ziņā sakūra uguni, kad kādu kazaku bija ievainojusi čerkesu lode vai zobens.

Ievainoto pienesa pie ugunskura, lai viņš, raudzīdamies ugunī, justos žirgtāks. Tāpat uzskatīja par nepieciešamu trīs diennaktis pēc ievainošanas neļaut ievainotajam aizmigt, un, tikko tas vēra acis ciet, tūdaļ bundzinieks sāka rībināt bungas gluži kā trauksmes gadījumā vai arī kāds skaļi šķindināja tamburinu, vai arī sāka korī dziedāt kādu brašu kara dziesmu, piemēram:

Aizjāj kazaks Kubaņā, Tērpies kunga uzvalkā: Zirgs ašs, Pats brašs, Plikadīda smalks!

Pavāri pūšļotāji arī rūpējās, lai pie ievainotā nepiekļūtu kāds cilvēks, par kuru bija zināms, ka tam ļaunas acis, bet par tādiem uzskatīja visus pārāk jūtīgos un runīgos, kas mēdza nopūsties, žēlabaini gausties un bēdīgi kratīt galvu.

Lai ari kā ievainotajam bija saberzti rokas vai kājas kauli, operācijās netaisīja. Lai sakārtotu kaulu drumslas ievainojumā tā, ka tas varētu labāk saaugt, brūcē iebāza no zirga astriem taisītu cilpu — «naricu» un centās ar to asās kaulu drumslas aizvilkt vajadzīgajā vietā. Ievainotajam vajadzēja bez iebildumiem paciest visus šos pavāru ārstniecības nežēlīgos paņēmienus un «gulēt mierīgi».

Vienīgi acīm redzamas gangrenas gadījumos pavāri ķērās pie saviem asajiem nažiem vai kinžaliem un nogrieza ievainotajam roku vai kāju «līdz locītavai».

Tirgotājus, ko ukraiņu valodā sauca par «kramariem», kazaki ļoti neieredzēja, un Terentijs par to jau bija pārliecinājies, stiepdams uz saviem pleciem pauninieku kurvjus. Kazakiem pat bija stipri izplatīts izteiciens: «Sauc mani, kā gribi, tikai ne par kramaru: citādi gāzīšu pa ģīmi! …»

Kādā no posteņiem Terentijam palaimējās iegūt kazaku uzticību kā pūšļotājam. Gadījās, ka šajā postenī saslima pats pavārs; Terentijs apņēmās viņu izārstēt un tiešām četrās dienās arī izārstēja.

Bet pa šīm četrām dienām viņš jau bija pratis kazakiem parādīt savu meistarību ne vien dziedāšanā un dejošanā, bet arī trāpīgā šaušanā, — šo mākslu kazaki vērtēja visaugstāk. Kad Terentijam ari turku jostu cīņā izdevās pacelt gaisā un nosviest zemē pašu spēcīgāko kazaku visā postenī — Trochimu Capu, kazaki tikai nogrozīja galvas un domīgi teica:

— Tas nu gan reiz ir traks kacaps Zēl tikai, ka kacaps, citādi būtu īsts kazaks, vai ne?

Kaut arī Terentijs bija Kurskas guberņas «kacaps», tomēr visu mūžu bija dzīvojis apgabalā, kas robežojas ar Ukrainu, tāpēc kazaku valoda viņam nebija pilnīgi nedzirdēta, un sveša. Pa ceļam no Charkovas uz Rostovu viņš jau bija kazaku valodā diezgan labi ieklausījies un Jekaterinodarā arī paits vairs neteica «A kak >Ke?», bet «A XH6a >k hk?»[41] un «A B>Ke >k!».

Noslēpumainie Māņi, par kuriem Terentijs jau bija diezgan dzirdējis runājam un kuri tagad visu laiku

atradās acu priekšā, neatturami vilka viņu pie sevis, un, tikko klāņos iezīmējās taciņas, tas pats Trochims Caps, neņemdams Terentijam ļaunā, ka tas bija viņu uzvarējis jostu cīņā, aicināja Terentiju līdzi uz medībām. Un šajās Terentija pirmajās lielo zvēru medībās, turklāt vēl klāņos, viņam nejauši palaimējās Trochimam pierādīt, ka štuceris, ko Trochims viņam bija iedevis, ir «laba bise», bet štuceris, ar ko šāva pats Trochims, — «nu tā — nekas …».

Varbūt tā gadījās tāpēc, ka pirms došanās uz klāņiem viņi iedzēra pa krietnam kausiņam degvīna, bet Trochims jau iepriekšējā dienā bija kārtīgi iemetis, taču, lai nu būtu kā būdams, Terentijam ar trāpīgu šāvienu izdevās izglābt Trochima dzīvību un tādā kārtā pilnīgi nostiprināt savu stāvokli kordona līnijā.

5.

Pēc pavasara paliem Kubaņa savus desmitiem verstu plašumā izplūdušos ūdeņus jau bija atvilkusi atpakaļ parastajā gultnē, taču klāņu taciņas joprojām vēl bija staignas un iešana pa tām nebija viegla, kad Terentijs, turēdamies sola attālumā aiz Trochima, lēni gāja pa klāņiem, jo vajadzēja vienmēr apskatīties pec stingrākas vietas, kur likt kāju, lai neiegrimtu dubļos līdz ceļgaliem.

Ziemas sniegputeņu un pavasara palu aplauztie un juceklīgi sagāztie, dzeltenie pagājušā gada meldri vietām aizsprostoja šauro taciņu un gribot/iegribot vajadzēja kāpt meldriem virsū; meldri lūza un brīkšķēja, bet šis troksnis Trochimu ļoti satrauca: viņam arvien likās, ka zem viņa paša kājām meldri kaut arī brīkšķ, tomēr daudz klusāk nekā zem «kacapa» kājām. Trochims bieži pagrieza galvu atpakaļ, un Terentijs redzēja viņa kā līdakai nikno, dzelteno aci un stingro, gludo, melno ūsu sprogu, kas arī šķitās nikna.

Trochims Caps vairs nebija jauns kazaks, un Terentijs, brīžam cieši paskatīdamies uz viņa resno, sārto kaklu, redzēja, ka grumbiņas uz tā veido dažādas sarežģītas figūras, taču Trochima gaita bija viegla, viņš vērīgi raudzījās apkārt, bet reizēm, pēkšņi apstādamies un ar rokas mājienu pavēlējis arī Terentijam darīt to pašu, uzmanīgi klausījās.

Kā jau pavasarī visapkārt skanēja daudz ūdensputnu balsu, sevišķi skaļi pēkšķēja pīles, kuras Terentijs vairs nemaz neuzskatīja par medījumu. Viņš cerēja ieraudzīt kādu briedi vai vismaz stirnu.

Taču izrādījās, ka Trochimam bijuši slepeni nodomi un viņš nemaz nebija domājis par stirnu vai pat briežu medībām. Divu taciņu krustojumā Trochims pēkšņi un strauji noliecās, pieplakdams gandrīz pie zemes, un ne vien pētīja kādas pēdas, bet gluži kā medību suns tās pat apostīja. Atkal izslējies kājās, viņš, neteikdams ne vārda, ar rokas mājienu Terentijam pavēlēja iet atpakaļ. Terentijs nesaprata, kāpēc tas jādara, bet tomēr paklausīja. Viņam likās, ka tuvumā kaut kur slēpjas psichadzes, par kuriem viņš jau bija daudz dzirdējis, un ka Trochims tos pamanījis. Terentijs gāja, cenzdamies spert soļus, cik iespējams, klusu, un tikai, kad taciņu krustojums bija palicis soļus piecdesmit aiz muguras, viņš, mazliet pagriezis galvu atpakaļ, pusbalsī Trochimam jautāja:

—   Vai čerkesi?

—   Meža cūkas! — Trochims tikpat klusu, bet izteiksmīgi atbildēja.

Tikai pēc tam, kad viņi bija aizgājuši atpakaļ vēl kādus simt soļus, Trochims Terentijam paskaidroja, ka viņi atraduši vesela meža cūku bara pēdas, kura vadonis, vecais kuilis, spriežot pēc nagu iespiedumiem, būšot ap piecpadsmit vai visu divdesmit pudu smags, un arī cūka nebūšot neko daudz vieglāka; barā esot arī paprāvi «suķi», kaut arī vēl ar svītrotiem sariem.

Trochims Terentijam pastāstīja, ka parasti kuilis aprijot visus tikko piedzimušos sivēnus, ja vien cūka tos neesot pratusi paslēpt; bet, ja cūkai izdevies pirmajā laikā sivēnus paslēpt, tad vēlāk kuilis sivēnus vairs neaiztiekot un līdz četru gadu vecumam sivēni dzīvojot kopā ar cūku un kuili, lai arī cik lieli pa tam jau būtu: izauguši; līdz četru gadu vecumam sivēniem esot gan melnas, gan dzeltenas svītras, bet četru gadu vecumā«suķi» kļūstot viscaur melni, tad tie nošķiroties no bara un sākot audzēt paši savus bērnus.

—   Bet kāpēc tu nāci atpakaļ? — Terentijs jautāja.:

—• Tā.pēc nācu, ka tu esi muļķis, — Trochims atbildēja.

Izrādījās, ka, medījot meža cūkas, katrā ziņā jārīko «vakts», tas ir, slēpnis, un tam jābūt pie taciņu krustojuma, — pie .kam otro taciņu klāņos ieminis šis pats meža cūku bars, — viņiem vajadzēšot atgriezties uz šejieni naktī pirms rītausmas un pie taciņu krustojuma paslēpties, bet tad nekādā ziņā nedrīkstot aizsmēķēt pīpi. Kad, gaismai austot, vecais kuilis meža cūku baru vedīšot uz upi dzert, viņš, Trochims, šaušot uz pašu kuili, bet Terentijs lai nekavējoties šaujot otru, kad vecais kuilis būšot beigts.

Pirmo nakts pusi viņi nogulēja, bet pēc pusnakts gāja to pašu ceļu, pa .kuru bija gājuši vakar, un Terentijs redzēja, ka plastuns pa saviem klāņiem prot staigāt arī naktī. Tiesa, nakts bija gaiša, bet Trochims par to tikai sirdījās.

Pie taciņu krustojuma viņi nonāca jau ilgi pirms ausmas un paslēpās biezos meldros, taču Trochims sēdēja kā miris, nemaz nepakustēdamies, un Terentijs pirmo reizi saprata, kas ir plastuns, kad sēž slēpnī.

Jau varēja saskatīt tuvākos meldru stiebrus; skaidrāk saredzama kļuva Trochima papacha un puskažociņš, ko viņš bija uzvilcis virs plānā bešmeta, jo vakarā likās, ka nakts būs vēsa … Visās malās sāka pēkšķēt un lidot pār meldriem pīles . .. Priekšā uz celiņa viens pēc otra nolaidās divi garastaini fazani un brītiņu pagrozījās, tad pēkšņi pacēlās gaisā un aizlaidās. Trochims pagrieza uz Terentiju labo aci un ūsu un izstiepa uz priekšu savu štuceri: tūdaļ pēc fazanu aizlaišanās viņš bija sadzirdējis tuvojošos meldru lūšanas troksni un meža cūku elsošanu.

Terentijs sakustējās meldros, lai ierīkotos ērtāk, jo | bija nosēdējis abas kājas, bet, paskatījies uz priekšu, ieraudzīja ap sešdesmit soļu attālumā uz taciņas ,kaut ko melnu un lielu: tur bija apstājies kuilis, izdzirdis nočabam meldrus, Terentijam sakustoties.

Trochims izšāva. Uz mirkli visu aizsedza pulvera dūmi, un Terentijs nevarēja redzēt, kam šaut, bet vēl pēc mirkļa jau varēja dzirdēt, ka viss izbiedēto cūku bars bēg prom, vienīgi kuilis, draudīgi ieurkšķējies, metās virsū medniekiem.

—  Dod bisi! — Trochims uzkliedza Terentijam un tūdaļ izrāva štuceri viņam no rokām.

Taču kuilis, sajutis., ka ir ievainots, pagriezās atpakaļ un drāzās pakal cūku baram.

—• Pielādē! — Trochims uzkliedza Terentijam, pasniegdams viņam savu štuceri, bet pats metās pakaļ kuilim, kas bija atstājis uz salauzītajiem meldriem asiņainas pēda>s.

Kā paradis visu darīt, Terentijs veikli pielādēja Trochima štuceri un steidzās viņam pakaļ.

Noskrējis pa staigno taciņu vairāk desmit soļu, viņš pēkšņi izdzirda sulīgu «hei-ei» — it kā rēkoņu, it kā vaidu, it kā saucienu pēc palīdzības — un ieraudzīja Trochimu jau sēžam melnajam kuilim mugurā ar galvu uz astes pusi.

Tikai vēlāk viņš saprata, ka viltīgais, no cilvēku ierīkotās paslēptuves aizšautais zvērs, dzirdēdams, ka tam dzenas pakaļ, pats bija paslēpies, lai uzbruktu vajātājiem. Taciņas pagriezienā kuilis bija pasities sāņus un nostājies aiz meldriem, un, kad Trochims, kuili nepamanīdams, bet dzirdēdams priekšā brīkšķus un krākšanu, bija skrējis tālāk, kuilis bija uzklupis viņam no aizmugures, saplosījis ar ilkņiem abu kāju ikrus, un, kad Trochims bija uzgāzies kuilim uz muguras, tas vēl bija paguvis pārplēst viņam uz muguras puskažociņu un bešmetu.

Vēl mirklis., un Trochimam būtu beigas: satrakotais zvērs būtu izgāzis viņam iekšas un pašu iestampājis muklājā, bet tieši šajā brīdī norībēja Terentija šāviens.

Lode ieurbās tieši mazajā un niknajā zvēra acī, un kuilis kā nopļauts nogāzās zemē. Kuilis izrādījās asi garš.

—   Vai tu vēl dzīvs, Trochim? — Terentijs izbijies palīdzēja biedram piecelties.

—   Kā ta' nebūšu dzīvs, ja reiz tevi redzu? — Trochims atbildēja.

Viņš centās izlikties mierīgs, bet no saplosītajām kājām plūda asinis, un Terentijs pārsēja Trochima brūces ar viņa paša krekla piedurknēm, ko ātri nogrieza ar nazi.

—    Nu, ko lai es tagad stiepju uz māju: tevi vai kuili? — Terentijs jautāja, kļuvis pavisam domīgs, kad bija Trochima kājas pārsējis.

Ko-o! Mani stiept? Vai tad es pats nevaru aiziet ildz mājai? .. . Stiep kuili! — Trochims pavēlēja.

Šai vajadzībai viņš bija paņēmis līdz stipru virvi un, izvilcis to no somas, pats palīdzēja Terentijam virvi apņemt kuilim zem priekškāju lāpstiņām un kārtīgi sasiet, lai nenoslīdētu. Terentijs vilka nošauto kuili, bet Trochims, aiz sāpēm sakodis zobus, gāja viņam pakaļ.

Nogājuši tā kādu ceturtdaļversti, abi nokusa, un Terentijs noteikti sacīja:

—   Lai velns rauj to kuili, — varbūt neviens viņu te nenozags… Es labāk nesīšu tevi, Trochim, lai tev nenotek visas asinis.

Trochims tikai noteica:

—   Kas tad mūsu kuili zags? Droši vien nenozags …

Atvilcis elpu, Terentijs uzcēla Trochimu mugurā un aiznesa uz posteni. Tur pārsējis draugu, kā nākas, ar tīrām lupatām, viņš paņēma līdz trīs kazakus un gāja pakaļ kuilim.

Ja arī šis gadījums medībās Terentiju nepadarīja palīstu plastunu, tad kazaki viņu tomēr sāka uzskatīt par savējo un ņemt līdzi uz slēpņiem.

6.

Pāris nedēļu vēlāk — tas notika jau aprilī — Terentijs viens pats sēdēja meldros ierīkotā slēpnī. Tagad jau viņam galvā bija papacha, mugurā bešmets un viss cits kazaku ietērps, kaut arī visi šie apģērba gabali bija galīgi nolietoti, sen savu laiku nokalpojuši un no vienas vietas ielāpaini.

Izbāzis uz priekšu savu štuceri, vērīgi raudzīdamies, un klausīdamies, Terentijs sēdēja jau vairāk stundu nepakustēdamies, kā viņu bija iemācījuši plastuni. Taču ma% ko varēja apkārt redzēt: bija miglaina nakts, un pāri Kubaņai un klāņiem gūlās balta migla, r. Vientulība naktī nav patīkama; tā modina pilnīgi nevajadzīgas domas par sevi pašu un reizēm pat dīvainu, īgņu .žēlumu par savu nelāgā iegrozījušos vai kāda ļauna spēka sabojāto dzīvi. Terenlija dzīvē tiešām bija noticis pārāk straujš pagrieziens, lai tieši tagad te, meldros un miglā, neatvairāmi neuzmāktos domas par pamesto ģimeni, ko nezin vai kādreiz vairs izdosies redzēt.. . Viņš ļoti skaidri iedomājās neganto kliedzēju — policijas iecirkņa priekšnieku, kurš varbūt jau, izmeklēdams Chlapoņina noslepkavošanas lietu, arestējis viņa sievu … Lūk, viņa sēž tam priekšā, slaucīdama ar piedurkni asaras, bet viņš, atgāzies krēslā, sper kājas pret grīdu un kliedz: «Runā, maita, — vai tu zināji, ka tavs vīrs grib nogalināt kungu?. ..» Ko gan viņa var atbildēt, ja reiz nezināja? Viņš, Terentijs, jau arī pats to bija «uzzinājis» tikai pašā pēdējā dienā, dzīrošanas laikā … Sieva aiz bēdām nobeigsies, bērni paliks par bāreņiem … Bet tagad viņš pats tup klāņos, klausās, kā čab meldri, kā šļakst un elpo tūkstošiem dzīvu radību pilnie klāņi; un kā lai te no visām citām pilnīgi nevainīgām skaņām atšķir psichadžu soļu troksni, un ka lai šajos blāvās, slīdošās miglas vālos pamana viņu izbalējušos un novalkātos čerkesu svārkus? … Terentija acu plakstiņi pret rītu kļuva smagi un sāka vērties ciet, kad viņš pēkšņi sajuta, ka pavisam tuvu atrodas svešs cilvēks, ienaidnieks, — to viņš nomanīja vairāk pēc spēcīgās čechartmas smakas nekā pēc meldru brīkšķēšanas zem kājām. Terentijs tikko paguva pacelt galvu, izstiepdams kaklu, kad gaisā kaut kas nosvilpa un līdzīgi čūskai uzkrita viņam virsū; viņš pat nepaguva nospiest štucera mēlīti, kad kaklu sažņaudza stipra, no astriem vīta arkana cilpa, un Terentijs nogāzās zemē ar seju mitrajos meldros.

Kaut kā darīdams pašu svarīgāko, ko tagad vajadzēja darīt, ātri un ar lielām pūlēm elpodams caur degunu, bet nevarēdams iekliegties, jo cilpa žņaudza kaklu, Terentijs juta, ka viņam kāds no rokām izrauj štuceri, pēc tam noņem jostu ar kinžalu, patronsomu un citām mantām un velk viņu kādu gabalu pa zemi, gluži tāpat kā viņš pirms neilga laika ar virvi bija vilcis nošauto meža kuili, ka beidzot sasien viņam rokas uz muguras un tikai pēc tam noņem no kakla arkanu, bet Terentijs vēl lāgā nebija paguvis atvilkt elpu, kad muti aizsēja ar smirdošu lupatu, lai viņš nevarētu kliegt un sacelt trauksmi.

Pēc tam viņa ar to pašu arkanu veda kā vērsi prom, un ap rītajsmu Terentijs jau atradās diezgan tālu aiz Kubaņas. Psichadzes bija seši gabali. Viņi ļoti dzīvi un jautri sarunājās savā starpā neparasti šņācošā un svelpjošā valodā, laiku pa laikam ar straujām pirkstu kustībām aptaustīdami sava gūstekņa rokas un uzsizdami viņam pa muguru. Terentijs redzēja, ka kalnieši pret viņu nav noskaņoti naidīgi, uz sagūstīto plastunu psichadzes raudzījās kā uz labu preci, un Terentijs atcerējās, ko viņam kazaki bija stāstījuši par kalniešu gūstā kritušajiem krieviem: kalnieši gūstekņus pirka un pārdeva kā vēršus vai ēzeļus un ar pātagu sitieniem spieda strādāt kā jūga lopus.

Beidzot Terentiju aizveda līdz kādam aulam, bet tur ap viņu saskrējušie čerkesi jau izturējās pavisam citādi. Sievietes spļāva uz viņu, cenzdamās trāpīt sejā, un, zi-binādamas melnās acis, nikni kliedza: «Šaitan gjaur!  Šaitan urus! . . .» Terentijs nodomāja, ka šīs sievietes varbūt ir to čerkesu atraitnes, kuri krituši nakts sadur¬smēs ar plastuniem; nekādi citādi viņš nevarēja izprast viņu niknumu . . . Apkārt skraidīja dažāda vecuma pui¬šeļi, svieda viņam ar akmeņiem un dubļu pikām .. . Pus¬audži, neteikdami ne vārda, nāca klāt tikai tāpēc, lai visā spēkā viņam iezveltu ar dūri, izvēlēdamies vissā¬pīgākās vietas.

Kaut arī Terentija muti čerkesi jau bija atsējuši, nenonākot līdz aulam, viņš tomēr spļāvienu un sitienu krusu pūlējās paciest klusēdams; viņš tikai vērīgi raudzījās uz apkārt stāvošo sejām, uz zemajām sakļām, kam logu rūšu vietā bija iestiepti vēršu pūšļi, raudzījās uz milzīgajiem kokiem pie sakļām, uz tīra ūdens strautu, kas tecēja pa ielu no avota . . . Avots it īpaši saistīja Terentija uzmanību, jo viņam ļoti gribējās dzert. Terentijs vairāk reižu griezās pie viena no saviem sagūstītājiem, milzīga auguma čerkesa ar sarkanu, acīm redzot krāsotu bārdu, un, mādams ar galvu uz strauta pusi, iepleta muti, taču sarkanbārdim nebija vaļas — viņš bija aizņemts ar tirgošanos un dedzīgi sarunājās ar aula večiem, visādi lielīdams savu gūstekni kā labu strādnieku. Taču čerkess laikam prasīja pārāk augstu cenu, — aulā Terentiju pārdot neizdevās; toties viens psichadze beidzot saprata, ka Terentijam gribas dzert, un aizveda viņu pie avota, un gūsteknis tur beidzot padzērās, palicis muti zem caurules, no kuras plūda auksts un tīrs ūdens. Terentijs dzēra ilgi un kāri, ūdens viņu stipri atspirdzināja.

Kā jau Terentijam likās, sarkanbārdainais milzis bija psichadžu bandas priekšnieks, — pārējie pret viņu izturējās godbijīgi. Terentija uzmanību saistīja milzīgs kinžals, kas karājās milzim pie jostas un izskatījās pēc teiksmaina šķēpa. Sarkanbārža acis bija zaļas un spīdēja kā sadauzītas pudeles stikla šķēpeles saulē.

Psichadzes Terentiju izveda vēl caur diviem nabadzīgiem auliem un, aizvirzīdamies arvien tālāk kalnos, vēlu vakarā nonāca lielā un, kā likās, turīgā aulā, kur sarkanbārdis acīm redzot cerēja gūstekni pārdot par dārgu cenu. Tagad Terentiju apsargāja vairs tikai viņš un vēl kāds neizskatīgs un ļoti kalsens čerkess ar iekritušiem vaigiem. Pārējie četri psichadzes jau bija izklīduši.

Sakļa, kurā viņi apmetās pa nakti, laikam piederēja šim kalsenajam čerkesam, bet tā bija tukša, — ne sievas, ne bērnu. Terentijs atcerējās, ko viņam bija stāstījuši plastuni: psichadzes piederot pie visnabadzīgākajiem čerkesiem, kam neesot pat zirga, bet sieva pie čerkesiem maksājot dārgāk nekā vidēja labuma zirgs…

Terentijam psichadzes iedeva gabalu sausa čureka ! , pasniedza krūzīti ūdens, pēc tam paši nolikās gulēt uz netīrā māla klona, nemierīgi raudzīdamies pa sakļas durvīm uz debesīm, kur blīvējās pavisam neparasti, tumši mākoņi… Nepagāja ne pusstunda, kad sacēlās pirmais pavasara negaiss un sāka gāzt lietus.

Mazais sakļas lodziņš nebija aizvilkts pat ar vērša pūsli, un ik brīdi nabadzīgās būdiņas iekšieni apgaismoja spoži zibens uzliesmojumi, un tūdaļ tiem sekoja ārkārtīgi spēcīgi pērkona grāvieni, — likās, ka zeme iebrūk un sašķeļas kalni.

Ko gan Terentijs varēja gaidīt nākotnē, ja tāds bija sākums? Drūma verdzība, varbūt vispirms šajā aulā, bet pēc tam katrā ziņā kādā daudz tālākā vietā, uz kurieni viņu atkal pārdos kā ēzeli. Kājas ieliks siekstā vai iekals važās, lai nevarētu aizbēgt, un visu mūžu viņam būs jādzīvo kā katordzniekam …

Arī tagad Terentijam rokas bija sasietas uz muguras, bet kājas sapītas ar zirgu pinekļiem. Viņš gulēja uz muguras; aizmigt nevarēja. Pa lodziņu nemitīgi iespīdēja spilgtu zibeņu uzliesmojumi un dārdēja pērkona grāvieni. Pa caurumaino jumtu sūcās ūdens un pilēja uz klona.

Arī čerkesi nebija aizmiguši. Viņi abi gulēja tuvāk pie durvīm, it kā tomēr baidīdamies, ka viņu gūsteknis neaizbēg, kaut arī tas bija sasiets. Čerkesi par kaut ko pusbalsī sarunājās savā ļoti grūti izrunājamā valodā, kurā līdzskaņu daudz vairāk nekā patskaņu, tāpēc Terentijam šķita, ka viņš dzird tikai dīvainus šņācienus un gārdzienus.

Viņš gulēja uz mēslu kaudzes, kas bija saslaucīta pie sakļas iekšējās sienas, un sasieto roku pirksti, ierakušies mēslos un sākdami tos pārmeklēt, pēkšņi sataustīja resnu naglu …

Mēdz gadīties, ka slīkonis, pieķēries pat pie salmiņa, sajūt tik lielu jaunu spēku pieplūdumu, kas arī viņu izglābj no nāves. Terentija saistītajās rokās nokļuvusī nagla viņam šķita tik neticama laime, tik dārga dāvana, ko piešķīris liktenis, kurš ar viņu tikko bija izspēlējis ļoti ļaunu joku, ka Terentijs aiz prieka tūdaļ sāka krākt tik skaļi, ka visa sakļa skanēja.

Viņa krākšanas nomierināti, aizmiga arī čerkesi, bet Terentijs ar naglas smaili sāka pacietīgi šķiedru pa šķiedrai plucināt virvi pie mezgla.

Ilgāk par stundu turpinājās šis gausais darbs, tomēr beidzot rokas bija brīvas; taču tās bija notirpušas un uztūkušas; kādu laiku rokām vajadzēja ļaut atpūsties, lai tās atkal kļūtu par agrākajām spēcīgajām rokām. Terentijs vēl mierīgi nogulēja minūtes divdesmit un tikai tad ķērās pie kāju valgu atraisīšanas; šim darbam vairs nevajadzēja daudz laika.

Saldā bija tumšs kā kapā, tikai uzliesmojot zibeņiem, pa lodziņu iespīdēja gaisma. Terentijs varēja bēgt, bet kā tikt pāri aizmigušajiem čerkesiem tā, lai tie nepamostos? .. .

Tad Terentijs atcerējās garo, senlaicīgam šķēpam līdzīgo kinžalu, kas karājās sarkanbārdim pie jostas. Kā plastuns viņš uzmanīgi pielīda pie kinžala un izvilka to no maksts. Sarkanbārdainais milzis acīm redzot gulēja ļoti čaganu miegu, jo tūdaļ pamodās un, saķēris Terentiju aiz rokas, sāka kaut ko murmināt. Terentijs uz labu laimi trieca kinžalu viņa bārdas virzienā un juta, ka kinžals cauri bārdai iedūrās čerkesa kaklā. Milzis iekrācās, iegārdzās un palika kluss. Bet tad, kņadas pamodināts, sāka kliegt otrs čerkess un ar pārsteidzoši stiprām rokām sagrāba Terentiju aiz krūtīm. Šim čerkesam kinžala asmenis ieurbās zem sirds bedrītes. Cerkess nogāzās augšpēdu, kā Terentijs redzēja jauna zibens uzliesmojuma gaismā, un arī noklusa.

Kaut arī bez cepures, toties ar garu kinžalu rokā gūsteknis izskrēja no sakļas un atradās brīvībā, lietus gāzē kalnu aulā, bet nezināja, kurā pusē atrodas Kubaņa, kurā — Kaukāzā kalni. Terentijs saprata vienīgi to, ka šās briesmīgās nakts atlikušajā daļā viņam jātiek, cik vien tālu iespējams, prom no aula, jo rīt viņam droši vien dzīsies pakaļ jātnieki, un varbūt tiem būs arī suņi.

Kad čerkesi viņu veda uz šo aulu, viņš, protams, bija centies paturēt prātā ceļa pazīmes, bet tagad tumsā un lietū vajadzēja iet uz labu laimi, kur kājas nes. Nekāda ceļa nebija, nebija pat šauru un nedrošu taciņu kā tur klāņos; kājas pastāvīgi slīdēja, un Terentijs bieži klupa, jo visapkārt gulēja dīvaini, lieli, glumi akmeņi, auga biezi krūmi, bet aiz tiem sākās gandrīz pilnīgi stāvas krantis, kraujas, un pa tām šalkdamas plūda lietus ūdens straumes.

Nebija kur iet, iet nebija iespējams, bet iet vajadzēja … Un Terentijs visu laiku, visu šo nakti kaut kur gāja, rāpās kraujās, krita lejā, baidīdamies vienīgi pats sevi ievainot ar aso kinžalu, ko vēl arvien turēja rokā, jo kinžala maksts bija palikusi pie čerkesa jostas.

Tik neticams Terentijam likās viss, ko viņš darīja un kas ar viņu notika šajā naktī, ka brīžam viņam šķita, ka viņš guļ turpat sakļā kopā ar čerkesiem un redz dīvainu sapni, kam nav nekāda sakara ar īstenību.

Drēbes viņš nejuta, jo tās bija pilnīgi slapjas; kājās bija pastalas, bet tagad ar ūdenī izmirkušajām pastalām nebija iespējams atsperties, un viņš ar tām šļūca kā ar slidām … Beidzot, galīgi zaudējis spēku, Terentijs ievēlās kādā gravā, pa kuras dibenu, skaļi krākdama, plūda ūdens straume, un tur apgūlās: viss viņam kļuva vienaldzīgs, — kaut vai atdzīvotos un nostātos priekšā abi nogalinātie čerkesi.

Tā viņš gravā nogulēja līdz rītam. Viņš jutās ārkārtīgi vārgs, visa miesa bija vienos zilumos un skrambās; māca ārkārtīgs nogurums; gribējās ēst; bet tas bija tikai viņa atpakaļceļa sākums uz dzimteni, uz Kubaņu, uz Krieviju. Arī tad, 'kad atausa rīts, Terentijs nevarēja saprast, lai arī skatījās uz visām pusēm kā skatīdamies, kur jāiet, lai nokļūtu pie Kubaņas. Visapkārt bija kalnu mežs, un neviens auls no turienes nebija ieraugāms.

7.

Pēc tam vēl astoņas dienas Terentijs klīda pa kalnu mežiem ar lielu čerkesu kinžalu rokā, bet bez kumosa maizes. Pirmajā dienā viņš domāja, ka vismaz ūdens nekādā ziņā netrūks; taču, ja arī pirmajā dienā bieži gadījās uzdurties strautiem, tad tajos tecēja pagājušās nakts lietus gāzes ūdens, bet, kad lietus ūdens noskrēja, kalnos iestājās sausums.

Terentijs pēc saules noteica, uz kuru pusi jāiet, — kur ziemeļi, klāņi un Kubaņa, — taču, baidīdamies aulu, viņš devās vēl dziļāk meža biezoknī. Tur viņš izvilka paliura krūma ērkšķus, kas pa nakti lielā daudzumā bija sadūrušies miesā, izžāvēja drēbes un pastalas, bet, tā kā aiz noguruma māca miegs, Terentijs uzkāna kuplā kokā un tur aizmiga.

Aiziet līdz Kubaņai pie saviem plastuniem viņš domāja pa pievakari un nakti, bet ātri pazaudēja pareizo virzienu un otrā dienā izrādījās ieklīdis vēl biezākā un dziļākā mežā. Pie kādas peļķes neliela purviņa malā viņš atrada skābenes un pāris sauju apēda, taču tas arī bija viss, ko laimējās atrast aiprilī kalnu mežā, lai kaut cik remdinātu urdošo izsalkumu. Tikai trešajā dienā Terentijs sastapa cilvēkus: tie bija divi aitu gani, acīm redzot ganu palīgi, gadu divpadsmit veci puišeļi. Nolikušies saulgozī, viņi abi gulēja. Viņu aitu un kazu pulks kopā ar suņiem bija aizgājis no ganiem diezgan tālu. Terentijs nolēma izmēģināt laimi: pielīst pie guļošajiem un paņemt viņu pa pusei ar apmetni pārsegto tarbu.

Terentijs līda tik uzmanīgi un klusu, kā prot līst vienīgi meža kaķis vai arī daudz pieredzējis plastuns; bet, kad tarba jau bija viņa rokās, Terentijs paņēma arī apmetni, jo pa naktīm stipri sala. Baidīdamies, ka gani nepamostas un nepamana, ka nozudušas viņu mantas, Terentijs steidzās prom, cik ātri vien bija iespējams izsalkušam un nogurušam cilvēkam, pie tam strauji nogriezās uz dienvidiem, jo dienvidu pusē mežs likās biezāks.

Laupījums izrādījās niecīgs — pavisam tikai četri kukuruzas p'ācenīši, un izsalkušais Terentijs apēda visus plācenīšus uzreiz, tomēr tie viņam deva spēkus klaiņot vēl dažas dienas.

Kad Terentijs beidzot nonāca pie kādas upes, viņš jau bija tik novārdzis, ka šaubījās, vai spēs pārpeldēt uz otru krastu. Turklāt viņš nemaz nezināja, kas tā par upi un vai vispār vajag peldēt tai pāri.

No kalniem viņš bija izkļuvis, to varēja skaidri redzēt, bet kurā pusē: vai krievu? Varbūt viņš bija iemaldījies vēl dziļāk čerkesu zemē? … Upes krastā nemanīja neviena cilvēka, un tas visgarām bija aizaudzis ar meldriem, un caur tiem bija grūti kaut ko saskatīt otrā krastā, kur arī, kā šķita, nebija neviena cilvēku mājokļa.

Terentijs piesardzīgi gāja uz priekšu, tikko spēdams pavilkt kājas, kas tagad jau bija kailas un ievainotas: maldoties pa mežu, pastalas bija gailīgi noplīsušas. Terentijs lūkojās uz upes otru krastu, cenzdamies tur saskatīt kādu cilvēku, un beidzot ieraudzīja kazaku posteņa sargtorni, bet blakus tam arī salmiem aptīto kārti — «bāku» …

Terentijs pārmeta platu krustu un apraudājās… Bet, tikko viņš iebrida ūdenī, lai peldētu pie savējiem, tūlīt saprata, ka straume upē ir ļoti ātra un nes viņu projām uz leju un ka pietrūks spēka, — viņš nespēs pārpeldēt pāri upei un noslīks savējo acu priekšā …

Kaut kā viņš izrāpās atpakaļ krastā, mēģināja kliegt, taču saprata, ka posteņa sargi tik lielā attālumā viņa balsi nesadzirdēs. Lūk, tad Terentijam labi noderēja kinžals, no kura viņš visu laiku nebija šķīries. Viņš sagrieza divus resnus meldru kūļus, sasēja labi cieši ar audekla strēmelēm, ko noplēsa no krekla, tad piesēja niedru kūļus abās pusēs pie padusēm, kā mēdz siet vēršu pūšļus, un sāka peldēt. Straume atkal sāka nest viņu uz leju, bet tagad jau viņš kaut cik spēja pretoties straumes spēkam un beidzot sasniedza otru — krievu krastu.

Kazaks, kas stāvēja sargtornī, Terentiju pamanīja; sarga izsauktie posteņa kazaki pienāca pie Terentija, kad tas, paguris cīņā ar straumi, sēdēja krastā un atpūtās. Terentijs priecīgi steidzās pretī kazakiem kā mīļiem draugiem, bet kazaki lūkojās uz viņu nopietni un bez smaidiem. Terentijs kazakiem izstāstīja, kas ar viņu noticis, no kāda posteņa viņš aizgājis uz slēpni, kā viņu ar arkanu sagūstījuši seši psichadzes, taču kazaki, klausīdamies viņa stāstā, neuzticīgi saskatījās. Pagājis sāņus no Terentija, viens kazaks pārējiem teica:

—  Tas jau skaidri redzams, puiši, ka viņš ir kāds izbēdzis moskals!

—   Nudien, būs izbēdzis moskals, — otrs piekrita, bet trešais piebilda:

—  Vajadzēs vest tūlīt pie priekšnieka, lai noskaidro, no kurienes viņš aizbēdzis.

Pa maldīšanās laiku Terentijs bija piemirsis nelielo ukraiņu valodas vārdu krājumu, ko bija iemācījies, tāpēc kazaki viņu noturēja par krievu zaldātu, kas pārbēdzis pie kalniešiem, bet tagad nolēmis bēgt atpakaļ pie savējiem, un kazaki veda viņu pie priekšniecības.

Kad Terentijs to saprata, viņš jutās ļoti aizvainots, ka tieši tagad, kad bija izdevies aizbēgt no gūsta, savējie negribēja viņam ticēt… Turklāt priekšnieki, pie kuriem viņu veda, arī varēja būt dažādi, un varēja gadīties, ka viņu nemaz nenosūta uz posteni, ko viņš jau bija paradis uzskatīt par savu, bet uz Jekaterinodaras cietumu, kam visapkārt bija ozolu baļķu stāvžogs.

Tomēr liktenis, kas jau ar Terentiju bija pietiekoši rotaļājies, nolēma izturēties žēlīgāk: pie posteņa priekšnieka mītnes, uz kurieni Terentiju veda nopratināt, viņš ieraudzīja tieši Trochimu Capu.

—   Trochim! — Terentijs iesaucās un metās pie viņa.

—   Ak tu manu dieviņ! Ak tu nelabais! — Trochims iekliedzās un ieslēdza Terentiju savu stipro roku skāvienos, gandrīz apraudādamies aiz prieka. — Vai tu no viņpasaules atgriezies?

Arī kazaki vairs tālāk negāja, un drīz ap Terentiju sapulcējās visi kazaki, cik bija šai postenī, kas no Terentijam pazīstamā posteņa atradās ap trīsdesmit verstu. Kaut arī Terentijs runāja krievu valodas Kurskas apgabala izloksnē, kazaki viņā klausījās uzmanīgi, bet, kad viņš plastuniem, lieliskajiem ieroču pazinējiem, sāka stāstīt par kinžalu un tas tūdaļ sāka staigāt klausītājiem no rokas rokā, Trochims draudzīgi uzsita Terentijam pa muguru un, nevarēdams nociesties, nokrekšķējās un nomurmināja:

—   Nu! Tas nu gan reiz ir velna zellis!

Pie kazaku pulciņa pienāca arī posteņa priekšnieks — jauns chorunžijs, — pie kura kazaki bija gribējuši vest Terentiju nopratināt; noklausījies, kā Terentijs kritis gūstā u® kā izglābies, chorunžijs viņarn iedāvināja trīs sudraba rubļus apģērba pirkšanai. Tikai tad kazaki ieraudzīja, ka viņu arestētais gandrīz kails, ka tam mugurā tikai slapjas apakšbikses, un dažs sāka raisīt vaļā savu naudas maku, dažs aizsteidzās uz posteni, lai atnestu Terentijam kreklu, dažs aizskrēja pēc cepures, pēc pastalām …

Terentijs no Trochima uzzināja, kāpēc viņš šajā postenī gadījies tieši īstajā laikā. Izrādījās, ka no posteņa uz posteni tiek sūtīts kroņa raksts, kurā plastunus uzaicina brīvprātīgi pieteikties nosūtīšanai uz Sevastopoli to divu plastunu bataljonu papildināšanai, kuri uz Sevastopoli bija nosūtīti jau aplenkuma sākumā; Trochims bija atvedis šo rakstu.

—  Vai tu pieteiksies brīvprātīgajos? — acīm iemirdzoties, Terentijs Trochimam jautāja.

—   Kāpēc lai nepieteiktos, ja vajag? •— Trochims atbildēja.

—   Es arī pieteikšos! — Terentijs tūdaļ nolēma. — Varbūt pieņems, kā tu domā?

—  Vai tad viņi muļķi, vai, — kāpēc nepieņemt tādu vīru? — Trochims atbildēja.

Pēc pāris dienām, kad Terentijs kopā ar Trochimu jau bija atgriezušies savā postenī, Terentija pieņemšanas jautājumu izlēma arī priekšniecība: Terentiju neieveda brīvprātīgo kazaku kājnieku sarakstā, taču nosūtīja uz Sevastoīpoli kopā ar pārējiem. Tiesa, Terentijam neizsniedza kroņa štuceri, bet apsolīja, ka štuceri viņš saņemšot Sevastopolē, kur štuceru esot daudz vairāk nekā Kubaņas kordona līnijā.

SEPTĪTĀ NODAĻA lieldienu kanonade

1.

Austrijas diplomāti kā viltīgi un gudri mākleri sastāHiļa "-i Nikolajs pieņēma četrus pantus, kam vajadzēja kļūt par pamatu miera sarunām starp Krieviju un interventiem. Taču Rietumu valstis arvien vēl kavējās uzsākt miera sarunas: viņu rokās nebija lielu trumpju, kas sarežģītajā diplomātiskajā spēlē garantētu uzvaru.

Nikolaja nāve miera noslēgšanas izredzes mazliet palielināja, jo Rietumos radās pārliecība, ka Krievijas jaunais cars būs piekāpīgs, ka viņš noskaņots miermīlīgi un vispār ir cilvēks ar vāju gribu. Diplomāti sāka rosīties, un starp viņiem visenerģiskākais izrādījās Austrijas ārlietu ministrs grafs Buols. Aleksandra sarunas ar Austrijas erchercogu Vilhelmu, kas ieradās Pēterburgā uz Nikolaja bērēm, pārliecināja Buolu, ka viņam p.enācis laiks sākt zveju duļķainajā ūdenī, bet miera konferenci viņa paša vadībā noturēt Vīnē jau bija nolemts pirms tam, tāpēc Austrijas intereses nekādā ziņā nevarēja tikt apdraudētas.

Karojošo valstu pārstāvji marta sākumā ieradās Vīnē, pie tam ir vecais Džons Rossels, ir Turcijas ministrs Ali-paša, ir Francijas ministrs Druens de Liiss bija cieši pārliecināti, ka sabiedroto armijas vēl pirms

aprija gūs Krimā lielus, izšķirošus panākumus, kaut gan pagaidām vēl tādu nebija; turklāt viņi varēja konferences sēdes stiept garumā līdz tam kārotajam brīdim, kad radīsies iespēja runāt ar Krievijas pārstāvjiem — kņazu Gorčakovu un Titovu — kā uzvarētājiem.

Aleksandrs Michailovičs Gorčakovs — Krievijas sūtnis Vīnes galmā, bijušais liceja audzēknis, kas šo skolu beidza reizē ar Puškinu, protams, bija saņēmis ne vien no kanclera Neselrodes norādījumus, ko un kā konferencē aizstāvēt, bet arī pats bija viens no apdāvinātākajiem krievu diplomātiem, un Aleksandrs jau taisījās viņu iecelt pārāk vecā Neselrodes vietā, ar kuru cars turklāt vēl bija neapmierināts, jo Neselrode juta pārāk lielas simpātijās pret Austriju.

Vīnes konference sākās marta vidū, un, kaut arī Anglijas, Francijas un Turcijas pārstāvjiem nebija vēlēšanās steigties, tomēr diezgan ātri tika izlemti pirmie divi jautājumi: jautājums par trīs kņazistu — Moldavijas, Valachijas un Serbijas — likteni, kuras agrāk bija pakļautas Turcijai, un jautājums par brīvu kuģniecību Donavas lejtecē.

Tas, ko Nikolajs un Neselrode dēvēja par «Krievijas gādību, lai Porta izpildītu saistības, kādas uzņēmusies pret Serbiju, Moldaviju un Valachiju», nebija par iemeslu lielām domstarpībām. Gorčakovs, cilvēks ar valdzinošu ārieni, delikātām manierēm, smalku uzvešanos un lielu pieredzi diplomātiskajā darbā, ar vismierīgākajiem vārdiem paziņoja, ka Krievija ļoti labprāt dalīšoties šajā pienākumā ar citām valstīm, kuras vēlēšoties uzņemties rūpes par to, lai Porta minētajām kņazistēm nedarītu nekādas pārestības.

Dažas dienas vēlāk tikpat viegli un vienkārši tika izlemts jautājums par kuģošanas brīvību Donavā. Taču, tikko konferencē sāka apspriest trešo punktu, visi konferences dalībnieki tūdaļ redzēja, ka nonākuši strupceļā, no kura nav izejas.

Sevastopolē šo trešo punktu jau veselu pusgadu apsprieda daudz skaļāk un atklātāk ar tūkstošiem dažāda kalibra lielgabalu nemitīgiem grāvieniem; trešais punkts aptvēra vienu no vissvarīgākajiem Krievijas dzīves jautājumiem — jautājumu par kundzību Melnajā jūrā un brīvu izeju no tās.

Tiesa, šis punkts nebija formulēts tik kategoriski, proti: «1841. gadā Londonā noslēgtā līguma revizija par jūras šaurumu slēgšanu nolūkā nodrošināt Turcijas impērijas neatkarību un, ievērojot Eiropas līdzsvara intereses, darīt galu Krievijas kundzībai Melnajā jūrā,» — taču Rietumos valdošo aprindu uzskatu paudējas — avīzes — jau sen bija izpļāpājušas šās miglainās frāzes īsto nozīmi: iznīcināt Melnās jūras floti un noslaucīt Sevastopoli no zemes virsas.

Ievērojot nenoteikto stāvokli Krimā, konference nolēma šo grūto jautājumu pagaidām atstāt neizlemtu un pāriet pie ceturtā punkta, kura mērķis bija atņemt Krievijai aizbildniecības tiesības par sultānā kristīgajiem pavalstniekiem.

Tomēr šis ceturtais punkts izrādījās tik cieši saistīts ar trešo, ka valstu pilnvarotie nekādu vienošanos nespēja panākt, un konference tika pārtraukta uz nenoteiktu laiku.

Tas vispirms nebija pa prātam rosīgajam grafam Buolam, kas konferencē bija uzņēmies vidutāja lomu starp naidīgajām pusēm, un viņš ar tikko manāma niknuma pieskaņu balsī Gorčakovam teica:

—   Nesaprotu, kāpēc Krievijas valdība tik stūrgalvīgi pretojas: vai nu agri, vai vēlu artilērijas uguns Sevastopoli tā kā tā noskūs!

To sacīdams, viņš pat enerģiski pavēzēja roku, bet Gorčakovs pasmaidīdams atbildēja:

—   Kas attiecas uz mani, tad Sevastopole man atgādina bārdu, kas ataug jo biezāka, jo pamatīgāk to skuj.

2.

Sabiedrotie tiešām bija nolēmuši «noskūt» Sevasto¬poli ne vēlāk kā aprilī, un šo lēmumu zināja gan Tiljerī , gan Sent-Džemsa  galmā, gan triju sabiedroto armiju virspavēlnieku: Kanrobera, Raglana un Omerpašas štābos.

Martā turku spēki Krimā pieauga līdz četrdesmit tūkstošiem vīru, taču vēl gaidīja karaspēka ierašanos no Ēģiptes, un tādējādi beidzot bija pienācis laiks, kad turku, kuru dēļ bija izcēlies viss šis Eiropas karš, krievu teritorijā jau atradās divreiz vairāk nekā kara sācēju angļu, bet toties franču bija divreiz vairāk nekā turku; bez tam franči no dienas dienā gaidīja ierodamies lielus pastiprinājumus. Tajā pašā laikā Gorčakova armija bija tieši uz pusi mazāka par interventu armiju: cietokšņa garnizonā un Sevastopoles a.pkaimē viņam bija tikai septiņdesmit pieci tūkstoši vīru liels karaspēks. Tiesa, Gorčakovs gaidīja ierodamies palīgspēkus no Dienvidu armijas, taču Pēterburgā baidījās atvilkt karaspēku no rietumu frontes, jo vecais un slimais feldmaršals Paskevičs nemitīgi murgoja par Austrijas uzbrukumu un sacelšanos Polijā un neatlaidīgi prasīja, lai rietumos izveidotu vēl vienu — Vidējo rietumu armiju; bet interventiem pa tam brauca palīgā jau ceturtā sabiedrotā — Sardinijas — piecpadsmit tūkstošu vīru lielais korpuss.

Ja sabiedrotajiem izrādījās tik liels pārspēks karavīru skaita ziņā, tad vēl ievērojamāks bija viņu pārsvars armijas apgādē ar municiju.

Kā angļiem, tā frančiem bija atvesti daudz jaunu aplenkšanas lielgabalu: angļiem atveda 64 mārciņu lielgabalus, frančiem — 24 un 30 centimetru lielgabalus, tāpat milzīgā daudzumā interventiem bija piegādāti lādiņi pēdējās, visu sagraujošās un izšķirošās bombardēšanas uzsākšanai: frančiem pa astoņi simti ložu katram lielgabalam un pa pieci vai seši simti granatu un bumbu katrai haubicei un mortirai; angļiem sakarā ar to, ka viņu loma bija daudz nenozīmīgāka, pa piecsimt ložu katram lielgabalam un pa trīssimt bumbu katrai mortirai.

Interventu baterijās pavisam bija nostādīti gandrīz pieci simti aplenkšanas lielgabalu, — cietokšņu aplenkšanas vēsturē tāds lielgabalu daudzums vēl nebija pieredzēts.

Reizē ar pavasara iestāšanos, izmantodama visus savus spēkus un iespējas, darbojās arī sabiedroto tvaika kuģu flote, vezdama uz Chersonesas pussalu visu, kas bija vajadzīgs interventu karapulkiem, un viņu nometnes sāka izskatīties ērtas un mājīgas. Pat angļu nometnē starp teltīm vairs negulēja maitas, bet franči ap savām barakām sāka ierīkot sakņu dārzus un šur tur pat puķu dobes, jo vairāk tāpēc, ka viņu nometnē ieradās daudz sieviešu.

Tās nebija ne žēlsirdīgās māsas, ne markitantes, ne kantinjeres. Viņas neatradās valdības dienestā un nestājās ierindā kā kantinjeres, kuras jau sen bija franču armijas īpatnība un kuras jau apdziedājis Beranžē

Kantinjeres pa lielākai daļai bija unteroficieru sievas, pildīja dienestu, saņēma algu, valkāja tā pulka formas mundieri, kurā dienēja, bet skatēs un parādēs viņām ierindā bija paredzēta sava vieta, viņām vajadzēja iet kaujas laukā ar savām ruma, konjaka un absinta pudelēm un grozu, kurā bez maizes bija ari saites, korpija un ūdens — viss vajadzīgais pirmās palīdzības sniegšanai ievainotajiem. Kaujas laikā kantinjeres uzturēja karavīrus možus jau ar to vien, ka ari viņas atradās kaujas laukā .. . Bet šīs pilnīgi neapdraudētajā franču nometnē lielā skaitā sabraukušās sievietes, kaut arī viņas bija ieradušās ar priekšniecības atļauju, drīzāk nozīmēja, ka interventi nešaubīdamies cer drīz uzvarēt krievus, ātri un spīdoši pabeigt ieilgušo karu un grib savu ilgo pūliņu noslēgumu nosvinēt, cik iespējams, pilnīgi…

Rudenī un ziemā lielā skaitā bojā gājušo zirgu vietā, ar kuriem sabiedrotie veda uz pozicijām lielgabalus un lādiņus, tagad bija atvesti milzīgie, ziloņiem līdzīgie peršeronieši un klaidesdalieši; ceļi bija pilnīgi salaboti, un inženieri pat izdarīja pētījumus dzelzceļa būvei no Balaklavas uz Sapunkalnu.

Kā franču, tā angļu nometnes markitantu bodītēs netrūka ne vien dažādu šķirņu un marku vīna, bet ari greznu konservu kārbu, ne vien veļas, zeķu un jostu, bet arī visu pārējo galantērijas preču. Ir Kamiša, ir Balaklava, ir daži citi aizmugures punkti, kur atradās daudz karaspēka, zem pavasara saules stariem uzplauka, arvien vairāk un vairāk aizmirsa ziemas

»Beranžē, 2ans Pjers (1780,—1857.), — franču dzejnieks, kas pēc Napoleona izsūtīšanas trimdā savās ļoti popularajās dzejās ne vienu vien reizi asprātīgi izsmēja Francijā atjaunoto karaļa varu un slavināja Napoleona armijas zaldātus.

kampaņas postu un nelaimes un tika iekārtoti ar visām ērtībām kā īstu iekarotāju pilsētas, kuri jau pieraduši Krimā justies kā savās mājās. : .

Tajā pašā laikā, kad Pēterburgā — kā galmā, tā Kara ministrijā — arvien vēl baidījās, ka turku divīzijas nesāk virzīties no Eipatorijas uz Perekopu vai Sinv feropoli, lai atgrieztu un iesprostotu Krimas armiju, virspavēlnieki Kanrobers un Raglans, vairāk paļaudamies uz savu lielgabalu spēku un milzīgajiem lādiņu krājumiem, kuru vērtība jau tikai franču pozīcijās vien pārsniedza septiņarpus miljonu franku, vienīgo kara turpināšanas iespēju saskatīja bombardēšanā, pēc kuras vajadzēja sākties visu satriecošam uzbrukumam.

Protams, tas ārkārtīgi sašaurināja sākotnējos, diezgan plašos kara mērķus: Sevastopole vien ar tai pieguļošo, nelielo jūras krasta gabaliņu ne tuvu vēl nebija visa Krima, ko pirms pusgada Sitijas baņķieri cerēja ieņemt divu nedēlu laikā, tomēr Sevastopoles krišana būtu zināms panākums.

Kā starpbrīža laikā aiz nolaista priekškara uz teatra skatuves kūsā rosīgs darbs, klaudz namdaru āmuri, tiek noliktas jaunas mēbeles un mainītas dekorācijās, tāpat aiz nelielajām priekšposteņu sadursmēm, aiz katru nakti notiekošām cīņām par ložcmentiem, aiz apakšzemes mīnu kara un, beidzot, aiz parastā tranšeju rakšanas darba, kas nepārtraukti turpinājās jau kopš pirmajām aplenkuma dienām, slēpās drudžaina gatavošanās uz bombardēšanu, pret kuru vajadzēja nobālēt oktobrī izdarītajai bombardēšanai.

-Martā pārbēdzēju no pretinieku nometnes vairs nebija tik daudz kā ziemā, taču to bija diezgan, un kādreiz viens no viņiem, francūzis, iedams krievu oficiera pavadībā uz nopratināšanu garnizona priekšnieka Osten-Sakena štābā, brīnījās par to, ka Sevastopoles ielās varēja redzēt diezgan daudz ļaužu, ka gadījās sastapt pat labi apģērbtas sievietes …

—   Kas tās par sievietēm? Kas viņas tādas? — pārbēdzējs savam pavadonim izbrīnījies vaicāja.

—   Pilsētā vēl palicis diezgan daudz oficieru ģimeņu, — oficieris atbildēja.

—     Kā tā — palicis? Kāpēc? Vai tāpēc, lai tie ciivēki pilnīgi veltīgi dabūtu galu vai arī tiktu sakropļoti? … Ak mans dievs! Jūs taču nezināt, kādu bombardēšanu mūsu pusē gatavo! Tā būs Sevastopoles pastardiena un turklāt pamatīga!

3.

Jau marta sākumā, kad Gorčakovs vēl tikai brauca no Kišiņevas uz Krimu, Osten-Sakens viņam ziņoja, ka gaidot «ilgstošu un briesmīgu bombardēšanu, ko interventi izvedīs ar milzīga skaita tālšāvēju lielgabalu un raķešu uguni, pie kam viņiem sagatavots aplenkumos vēl nedzirdēti liels lādiņu krājums. Mums trūkst pulvera pietiekamas pretdarbības attīstīšanai, tāpēc, apšaudīdami ienaidnieku baterijas un to apkalpes, mēs varēsim tēmēt vienīgi uz bateriju ambrazurām; viņu karaspēks atradīsies aiz mūsu apšaudes lauka robežām, bet mēs savus spēkus nevarēsim nekur aizvest, izņemot to daļu, kurai būs iespējams paslēpties blindažās. Pēc manām domām,» Sakens bēdīgi nobeidza, «ienaidnieks, ar bombardēšanu novājinājis garnizonu vai izdarījis aizsardzības līnijas pārrāvumus, var pat sākt uzbrukumu.»

Ieradies Sevastopolē, Gorčakovs drīz vien pārliecinājās, ka Sakens neko nav pārspīlējis; tāpēc, no dienas dienā gaidīdams bombardēšanas sākumu, viņš uz to gatavojās visiem iespējamiem līdzekļiem un tāpēc pavēlēja redutu priekšā ierīkotos ložementus pārvērst par vienlaidu tranšejām un tur uzstādīt jaunas baterijas. Pēc izbrukuma naktī no 10. uz 11. martu Gorčakovs pavēlēja pat Kamčatkas linetes priekšā ierīkotos ložementus pārvērst par tranšejām, turklāt vēl izrakt tranšejas uz abām pusēm no Kamčatkas līdz Doku un Kilengravai, pie kam vienā no šīm tranšejām vajadzēja ierīkot mortiru bateriju, bet otrā lielgabalu bateriju.

Sevastopoles admiralitates municijas krājumi, kas nemaz nebija paredzēti cīņai ar Eiropas lielāko daļu, tomēr izrādījās tik iespaidīgi, ka ļāva Sevastopoles «bārdai» augt biezākai, nekā patiktos interventiem.

Tiesa, lielgabalus noņēma arī no kara flotes (kuģiem, bet Sevastopole īstenībā sastāvēja no trim daļām-

Dienvidu jeb Pilsētas puses, Kuģu puses un Ziemeļu puses. Katra no šīm pilsētas daļām bija cietoksnis, un to no citām atdalīja jūras līči; ja arī ienaidnieks Ziemeļu pusi pagaidām vēl neapdraudēja, ari to vajadzēja nocietināt cīņām nākotnē, un Ziemeļu puse tika nocietināta. Jau Menšikovs bija sācis šo darbu, un tas turpinājās arī pēc Gorčakova iecelšanas par virspavēlnieku; Ziemeļu puse ar tai pieguļošo Inkermanas augstieni un Mekenzija kalnu pamazām izvērtās par stipru un daudz modernāku cietoksni nekā pretinieka acu priekšā un zem viņa apšaudes uguns pēkšņi izaugušie Dienvidu un Kuģu puses bastioni.

Sevastopoles ostas noliktavas, protams, tikai šķita neizsmeļamas, bet tur glabātie pulvera krājumi jau bija izsīkuši, tāpat trūka arī lādiņu un jau bija izdota pavēle uz diviem ienaidnieka lielgabalu šāvieniem atbildēt tikai ar vienu; trūka arī daudz citu materialu; tomēr Sevastopolē bija tas, kas ir dārgāks un svarīgāks par municijas krājumiem: nesalaužams karaspēka kaujas gars.

Sākdami karu ar Krieviju, Anglijas politiķi šo apstākli nebija iekalkulējuši savos aprēķinos. Viņi pazina ķeizaru Nikolaju, jo vairāk tāpēc, ka desmit gadu pirms kara viņš bija viesojies Londonā un parādījies tur visā savā godībā; bet vai angļi kaut ko zināja par vienkāršo krievu zaldātu, par Kamčatkas jēgeru pulka devītās rotas ierindnieku Jegoru Martišinu?

Donavas kampaņas laikā kādā kaujā bija diezgan daudz ievainoto, un nelielais pārsiešanas punkts izrādījās stāvgrūdām pilns. Tad ārsti ievēroja kādu jau pavecu neliela auguma zaldātu, kas reizes trīs pavēra operāciju istabas durvis, pēc tam vienmēr atmeta ar roku un aizgāja. Zaldāta seja bija notraipīta ar asinīm, bet pelēkās, gurdās acis caur asiņainajām skropstām raudzījās mierīgi.

Kad darbs operāciju zālē gāja uz beigām, kāds patlaban brīvs ārsts atcerējās šo zaldātu un aizsūtīja sanitaru viņu pasaukt atpakaļ, kad ievainotais, vēlreiz ieskatījies pa durvīm, atkal aizgāja. Sanitars ievainoto zaldātu atveda.

— Kas tev kaiš, draudziņ? — ārsts zaldātam jautāja.

Zaldāts tikai rādīja uz savu vaigu un iepleta muti: viņš nevarēja parunāt. Izrādījās, ka turku lode, izurbusies cauri viņa vaigam, bija iestrēgusi mēlē un mēle tik stipri uztūkuši, ka nevarēja kustēties.

—   Kā tad tev lode mutē trāpīja? — ārsts jautāja, bet ievainotā vietā smaidīdams atbildēja otrs zaldāts, kuram tikko bija pārsieta roka un kāja:

—   Re, jūsu labdzimtība, viņš jau bija mūsu priekšdziedātājs. . . Mēs, re, gājām uzbrukumā, bet šis uzvelk:

Eh, kam man bij taisīt zedeņus, Eh, kam bij man stādīt kāpostus…

Zināma lieta, tā jautra dziesma, — to dziedot, zaldātiem knašāka gaita … Bet turki, skaidra lieta, plāja mums zalvi virsū …

Kad lodi izoperēja un uztūkusī mēle mazliet atslāba, ārsts ievainotajam priekšdziedātājam jautāja, kāpēc viņš jau reizes trīs pienācis pie pārsiešanas punkta durvīm, bet vienmēr atkal gājis projām.

—   Bija tak kauns, — ievainotais ar pūlēm atteica. — Citiem kārtīgi ievainojumi, bet kas tad man? Es jau varēju pagaidīt.

Šis zaldāts bija Jegors Martišins.

Marta sākumā Kamčatkas pulka brīvprātīgie gulēja ložementos savas ar lielām pūlēm izbūvētās linetes priekšā. Pāris simt soļu attālumā no viņiem tādos pašos ložementos gulēja franči…

Diena bija silta. Spēcīgi smaržoja jaunā zāle un sasilusī zeme … Apšaudīšanās ritēja gurdi, jo ne vienai, ne otrai pusei nebija vērts tērēt patronas: aiz labi ierīkoto ložementu uzbērumiem pretinieku lodes strēlniekiem nebija bīstamas.

Pēkšņi kādam zaķim bija ienācis prātā joņot, ko kājas nes, starp ložementiem, un viens Kamčatkas pulka zaldāts, zaķi ieraudzījis, notēmēja un izšāva. Zaķis uzlēca tik augstu gaisā, ka to pār ložementu uzbērumiem varēja saredzēt visi, un, nokritis zemē, palika nekustīgi guļam.

Zaldāts, kas bija zaķi nošāvis, turēdams štuceri rokā, piecēlās kājās un noņēma cepuri. Tas no viņa puses bija it kā parlamentara žests, ar ko viņš griezās pie franču strēlniekiem, sak: «Atļaujiet, puiši, zaķi pievākt, jo te, redz, nav vairs karš, bet īstas medības …» Un franči šo zaldāta žestu saprata ļoti labi.

Starp abu pušu strēlniekiem pēkšņi iestājās savdabīgs pamiers, kamēr kamčatkietis aizskrēja līdz zaķim, paņēma to aiz pakaļkājām, parādīja zaķi frančiem un nesteigdamies skrēja atpakaļ uz savu vietu ložementos, pār kuru uzbērumiem uz viņu raudzījās daudz smaidošu seju.

Tikai pēc tam, kad kamčatkietis bija nogulies, nolikdams blakus savu medījumu, no franču puses atskanēja daži šāvieni, taču arī tie bija vairāk it kā formas dēļ.

Šis Kamčatkas pulka zaldāts bija tas pats Jegors Martišins.

—   Kā tev, Martišin, nebija bail celties kājās? — rotas biedri pēc tam viņam jautāja.

—   Nu, ko tad tur? … Tas jau skaidrs, es tobrīd domāju: «Tie franči taču nav stulbi, gan sapratīs, domāju, ka es arī tādā reizē uz viņiem nešautu: es taču viņiem neko ļaunu nenodarīju, tikai zaķim… Bet. ja nu iznāk, ka esmu zaķi nošāvis, tad man arī tas jādabū rokā, vai tad ne?»

—   Nu, brālīt, turki gan tevi būtu nolaiduši no kājas! — biedri Martišinam atbildēja.

—   Par turkiem nemaz nav ko runāt, -— Martišins mierīgi atsaucās. — Turki, zināma lieta, tie jau aziati, — tādas lietas viņi nemaz nevar saprast.

Viena Kamčatkas pulka bataljona komandiera vakantajā vietā bija iecelts kāds majors no cita pulka, un šis majors jau pirmajā dienā izbāra kādu sava bataljona zaldātu. Vēlāk izrādījās, ka majoram nav bijis iemesla zaldātu bārt, taču majors bija ātras dabas cilvēks, un Malachova kurgānu, kur šis gadījums norisinājās vēl pirms Kamčatkas linetes izbūvēšanas, franči tai laikā spēcīgi apšaudīja.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad izbārtais zaldāts, savilcis seju zvēriskā grimasē, tā majoram likās, metās viņam virsū, sagrāba stingrā tvērienā, aizlikdams kāju priekšā, nogāza majoru un ar savu ķermeni piespieda cieši pie zemes. Majors kārpījās, cenzdamies zaldātu nogrūst, bet tas turēja viņu stingri, skatījās briesmīgām acīm un kaut ko murmināja …

Pēkšņi viņam turpat blakus norībēja apdullinošs sprādziens, uzmutuļoja smacīgi dūmi, gaisā svilpdamas lidoja šķembas: eksplodēja liela bumba.

Tad zaldāts piecēlās un, vilkdams aiz šineļa piedurknes, palīdzēja piecelties savam priekšniekam:

—   Celieties augšā, jūsdzimtība: sasprāga!

Tikai tad majors saprata, ka zaldāts nebija uzklupis viņam, lai atriebtos par saņemto bārienu, bet vienkārši glābis no bumbas, ko viņš pats nebija pamanījis, bet kas, nokritusi netālu no viņa, bija šņākdama vēlusies pa zemi.

—   Kā tevi sauc? — piecēlies kājās, majors jautāja.

—• Devītās rotas ierindnieks Martišins, Jegors, jūsdzimtība! — zaldāts atbildēja.

—   Kāpēc tu, nekā neteikdams, meties man virsū un liec kāju priekšā … un mūlis kā zvēram, ko?

Majors cieši paskatījās uz savu glābēju, apskāva viņu, izvilka naudas maku, izņēma vecu Katrīnas laiku sudraba rubli.

—   Še, ņem, paglabā piemiņai, un, tikko būs izdevība, es tevi ieteikšu apbalvošanai ar medaļu.

—   Pazemīgi pateicamies, jūsdzimtība! — it kā ne vien savā, bet visas devītās rotas vietā Martišins atbildēja.

Taču marta vidū pats Martišins nepaglābās no franču lielgabala lodes, — tiesa, šī lode ielidoja Kamčatkas tranšejā un atrada Martišinu starp daudziem citiem zaldātiem.

Tieši tajā brīdī viņš bāza roku šineļa kabatā, lai izvilktu tabaku; sašķaidījusi un norāvusi viņa kreisās rokas plaukstu, bumba sadragāja arī kāju pie cirkšņa… Ne vien biedri, kas kopā ar Martišinu atradās tranšejā, bet arī viņš pats saprata un juta, ka ievainojums nāvīgs.

Bet vai Martišins zaudēja viņam raksturīgo mierīgumu? — Nē. Kad viņu uzcēla uz nestuvēm, lai n*stu uz Kuģu priekšpilsētas pārsiešanas punktu, Martišins sarauca pieri tikai tāpēc, ka nestuves gribēja nest četri zaldāti.

—   Es jau neesmu smags, — viņš teica, — bez tam man daudz asiņu notecējis… Vai tad divatā nevarēsiet aiznest, ko? Ja katru, ko trāpījusi lode, nesīs četri, tad jau drīz nepaliks neviena, kas sargās Kamčatku!

Kad pie nestuvēm palika tikai divi zaldāti, Martišins lūdza viņu nonest gar tranšeju, lai varētu no biedriem atvadīties.

—  Ardievu, brāļi! — viņš uzsauca saviem rotas biedriem. — Aizstāviet mūsu Kamčatku, — neparko neatdodiet ienaidniekam, citādi es kāpšu ārā no sava kapa un sākšu jūs kaunināt! … Ardievu, brāļi, neaizmirstiet mani, grēcinieku!… Re, tagadiņ man jāmirst, bet man nemaz nav bail, un lai arī jums, brāļi, savā reizē nav bail mirt par taisnu lietu … Zēl tikai, ka nāve mani pārsteidza mūsu pašu tranšejā, bet nevis tur, — viņš rādīja ar labo roku uz franču baterijām.

Tad Martišins ar veselo roku izvilka no kabatas majora dāvanu — Katrīnas laiku rubli un pasniedza vienam zaldātam — savas rotas ierindniekam Zacharam Vasiļjevam, kas turēja nestuves, un teica:

—   To, brāl Zachar, es dodu tev, lai tu tūliņ, kad aiznesīsiet mani uz pārsiešanas punktu, aši uzmeklētu garīdznieku, lai nāk mani pieņemt pie bikts un pārsniegt svēto vakariņu, tāpēc ka ārstiem jau ar mani nav vairs ko noņemties … Šo rubli tu atdod garīdzniekam no manis!

4.

Iepretī Dienvidu (Pilsētas) pusei interventu aplenkšanas lielgabali bija nostādīti tik bieži, ka ik pa divdesmit soļiem aplenkuma līnijā stāvēja viens lielgabals.

Sevastopoles aizstāvjiem tas nevarēja būt nekāds noslēpums un arī nebija, jo ziņas piegādāja dezertieri un gūstekņi. Bet, ja arī Dienvidu puses aizsardzībai uzstādīto lielā kalibra lielgabalu skaita ziņā sevastopolieši daudz neatpalika aiz interventiem, tad lādiņu — kā nesprāgstošo, tā it īpaši sprāgstošo — viņiem bija piecas vai sešas reizes mazāk; turklāt pulvera lielgabalu pielādēšanai izrādījās tik maz, ka bija nolemts galējas nepieciešamības gadījumā iegūt pulveri, izlādējot šauteņu patronas, kas glabājās noliktavās.

Aplenkuma sākumā ienaidnieka artilērijas uguns nodarīja lielus zaudējumus, jo nebija blindažu; cietokšņa aizstāvji to neaizmirsa, un tagad bija pavēlēts paātrinātā tempā būvēt blindažas un vajadzīgos kokmateriālus iegūt, nojaucot visas pussagrautās mājas, sākot ar

Jūrnieku hospitāli. Noplēsto māju dēļus izlietoja ari lielgabalu platformu gatavošanai un iz^bošanai.

Ap marta beigām nenogurstošo pūliņu panākumi kļuva acīm redzami: blindažu jau bija tik daudz, ka tajās varēja paslēpties ap seši tūkstoši zaldātu, tas ir, gandrīz piektā daļa visa Sevastopoles garnizona, un blindažām bija svarīga nozīme, jo sakarā ar gaidāmo uzbrukumu, par ko Sevastopolē neviens nešaubījās, bastionu un redutu tuvumā vajadzēja pastāvīgi turēt lielas rezerves.

Zināms nebija vienīgi tas, kuru dienu sabiedroto virspavēlnieki izvēlēsies kanonades sākumam.

Tuvojās lieldienas; 1855. gadā lieldienu .svētki kā frančiem, tā krieviem iekrita reizē, taču visas zīmes liecināja, ka inter ventu gatavošanās uz «pamatīgo pastardienu» tuvojas beigām: Kristus gan bija Kristus, bet kanonade bija kanonade.

Pirms svētkiem matroži un zaldāti pat ar asinīm bagātīgi slacītos bastionus uzkopa un izrotāja cik spēdami … Pat izslaucīja ar skanstu kurvju žagaru slotām, pat izkaisīja ar smiltīm! … Blindažās visi centās uzturēt svinīgu noskaņu; neskopodamies pirka svecītes, kas maksāja kapeiku gabalā, un sprauda svečturos svētbilžu priekšā . . . Klusas nedēļas ceturtdienā ne vien vēl nesagrautajās Sevastopoles baznīcās, bet arī bastionos un blindažās lasīja «divpadsmit evaņģelijus» un pilsētā dunēja baznīcu zvani.

Tieši tajā laikā pretī trešajam bastionam sākās spēcīga šaušana: angļi bija nolēmuši, ka pienācis izdevīgs brīdis šturmēt ložementus, kuri atradās trešā bastiona — Lielā redana — priekšā, jo tas bija vienīgais no Sevastopoles nocietinājumiem, kura ieņemšanu angļi uzskatīja par savu mērķi.

Angļi apšaudīja ložementus; pēc tam devās triecienā, bet tika ar kaunu atsisti… Vēl nebija pienākusi viņu stunda; toties pienāca diena, kad visi sabiedrotie, gandrīz visa Eiropa, ar kopējiem spēkiem gribēja Sevastopoli nospiest uz ceļiem: tas notika otrajās lieldienās — 28. martā (9. aprīlī).

Bet lieldienu pirmo dienu svētīja kā franču nometnē, tā arī aplenktajā pilsētā, pie kam pilsētā ļoti plaši un ar lielu aizrautību.

Jau sestdienas pievakarē pilnīgi neapturamā straumē uz bastioniem sāka nākt matrožu sievas pie saviem vīriem, viņu bērni pie tēviem, nesdami tiem pirmai pēcgavēņa dienai kuļiču, paschu, sarkanas olas: bija «svētku priekšvakars» …

Bet tieši pusnaktī sāka dimdēt visu baznīcu zvani, aicinot uz rīta dievkalpojumu, gluži kā Kalugā vai Penzā… Tiesa, tajā pašā laikā dunēja arī lielgabalu šāvienu grāvieni, taču tie bija pierasti, ikdienišķi, tāpat kā šauteņu uguns ložementos, kas arī bija pierasta: zvanu dunoņa netraucēja apšaudi un apšaude — zvanu dunoņu…

Pilsētas baznīcās, hospitaļa baznīcā Ziemeļu pusē, Aleksandra kazarmās, kur arī bija mājas baznīca un kur visi daudzie logi bija spoži apgaismoti, saldām balsīm vilkta, skanēja dziesma: «Apkampsim, brāļi, viens otru no sirds! — un piedosim saviem ienaidniekiem …» Bet lādiņi no baterijām lidoja, ievilkdami tumšajās nakts debesīs ugunīgus lokus, un visi zināja, ka nevar, ka nav iespējams piedot «saviem ienaidniekiem», kas atbraukuši tūkstošiem kuģos, lai iznīcinātu ziedošu pilsētu, lai pilsētā un pie tās nocietinājumiem nogalinātu vai sakropļotu desmitiem, simtiem tūkstošu cilvēku …

Nelielajā garnizona katedralē uz lieldienu dievkalpojumu sapulcējās daudz ģenerāļu ar pašu virspavēlnieku priekšgalā un daudz flotes un armijas oficieru parādes tērpos… Šī vecā, Katrīnas laikā celtā katedrale bija ar viņiem stāvgrūdām pilna … Visi gāja pie Gorčakova skūpstīties. Vecais vīrs aizkustināts trīs reizes saskūpstījās ar katru savu apakšnieku — daudzus no viņiem taču gaidīja nāve; virspavēlnieka tuvredzīgās acis pieplūda asarām, bet no atmiņas neizgaisa valsts īpašumu ministra grafa Kiseļova — kam patika izlikties par liberāli — kādreiz intimu draugu pulkā pateiktais aforisms: «Krievijā ir divas barbariskas paražas: jūgt karietē četrus zirgus un lieldienās skūpstīties.»

Turēdami rokās aizdegtas sveces, pie katedrales drūzmējās garnizona zaldāti unv sievietes ar kuļičiem un pascham, ko viņas bija atnesušas «iesvētīšanai»; garām šiem nabadzīgi, bet ar lielu centību izgreznotajiem kuļičiem un paschām, mirdzot ornatu, uzpleču un ordeņu zeltam, virzījās krusta gājiena pūlis.

Tad, kā parasts, sākās ēšana pēc ilgā gavēņa, zaldāti dzēra svētku šņabi, gan kroņa, gan pašu pirkto, bet, kad atausa rīts, staigāja, saķērušies rokās, pa bastioniem, dziedāja dziesmas, pulcējās bariņos un, spiedzīgai matroža vijolei skanot, uzsāka dejas: kā vienā, tā otrā pusē baterijas klusēja. Zaldāti pat dusmojās, ka ienaidnieka tranšejās šauteņu uguns nenoklusa, bet runāja, ka tur, protams, šaujot nekristītie turki.

Pulksten sešos vakarā Kazarska bulvārī atskanēja karaspēka orķestra muziķa, un sākās svētku līksmība. Ja kāds, pats to nezinādams, kā uz burvja mājienu atrastos uz šā bulvara, viņš negribētu ticēt, ka nokļuvis aplenktā pilsētā pēc pusgadu ilga aplenkuma un turklāt vēl kara vēsturē nepieredzēti spēcīgas bombardēšanas priekšvakarā: šajā bulvārī bija tik daudz sieviešu, kas jautri pļāpāja un priecīgi smējās … No kurienes gan bija radušās šīs sievietes? … Kur tās bija slēpušās pirms tam? … Lai arī kur tās slēpās, taču Sevastopolē vēl joprojām bija daudz iedzīvotāju, un, tikko bulvārī atskanēja svētku muziķa, tur sapulcējās pavasarīgos svētku tērpos ģērbušās sievietes, jo vairāk tāpēc, ka arī diena bija saulaina, rāma, silta, gaisā nebija jūtama dūmu smaka, bet jūras smarža, — un jūra pavasarī smaržo kā tikko pārgriezts, nogatavojies arbūzs …

Cik daudz pārmaiņu simtiem tūkstošu cilvēku dzīvē var atnest viena pati nakts! To, ka šīs pārmaiņas gatavojas, varēja tikai minēt un arī tad neskaidri pēc dīvainas, diezgan trokšņainas rosības pretinieka pusē tieši šajās nakts stundās; varēja arī nodomāt, ka tas ir nerimtīgas svētku līksmības troksnis; taču daudziem, kas to dzirdēja, šķita, ka šā trokšņa iemesls ir kara darbs, un troksnis likās dobjš, jo skanēja caur pusnaktī no jūras uzplūdušo miglu.

Tikko atausa gaisma — tieši pulksten piecos rītā, — no jūras gaisā uzlidoja raķete un izšķīda, izbārstīdama trauksmainas dzirkstis: tas bija no kāda interventu kuģa noraidīts signāls kanonades uzsākšanai; uzreiz no visām pusēm sāka dunēt šāvienu grāvieni.

Bet blīvajā, baltajā miglā slēpās negaisa mākoņi, un, tikko nodārdēja pirmie kanonades grāvieni, sākās lietus gāze, gluži kā to būtu pasūtījuši tie paši divi ģenerāļi —

Kanrobers un Raglans, it kā gribēdami pilnīgi atkārtot 5./17. oktobra bombardēšanas sākumu.

Taču lietus gāze tagad bija daudz spēcīgāka, it kā pilnīgi pieskaņodamās lieldienu apšaudīšanās sacīksti uzsākušo lielgabalu skaitam, kas jau bija divreiz lielāks nekā oktobra kanonadē.

5.

Ar ko varētu to salīdzināt? Varbūt ar pērkona negaisu un lietus gāzi, kad acis nepārtraukti žilbina zibeņu uzliesmojumi, dārd grāvieni un liekas, ka debesis sašķeļas gabalos? … Bet tādā negaisā, kas spēj iedvest bailes tikai bērniem, visur pa zemi kā futbola bumbas nelēkā čuguna lodes, nesadrūp sīkos gabalos māju sienas un jumti, negāžas no griestiem apmetums, gluži kā spēcīgā zemestrīcē, arī lādiņu netrāpītām mājām, nedreb logu rāmji tik stipri, ka saplīst rūtis un beidzot nobirst uz ielas; acis negrauž biezi pulvera dūmi, caur kuriem jau divu soļu attālumā nekā nevar saredzēt, un neiet gurdiem soļiem garām cita aiz citas zaldātu šineļos ģērbtu cilvēku grupiņas, nesdamas nestuves, no kurām pil asinis; pa ielām steidzīgi nebrauc zaļi furgoni ar lādiņiem, granatām, fašinām un pat ar parastām ūdens mucām, kaut arī bumbu sprādzienu izsistās bedres uz ielām ir pilnas ar ūdeni, kaut arī lietus gāze visus izmērcējusi līdz pēdējai vīlītei un ūdens straumes joņo, tikko nenogāzdamas cilvēkus no kājām, it sevišķi spēcīgi drāzdamās tādās vietās, kur ielas šauras un iet slīpi uz leju.

Saule vēl nebija pacēlusies pāri apvārsnim, un tās slīpie, vājie stari tikko spēja izlauzties caur miglu, dūmiem un lietus gāzes straumēm; niknās kanonades pamodināto adjutantu, ziņnešu, štaboficieru un ģenerāļu jājamie zirgi pustumsā, zaudēdami virzienu, uz ielām sadūrās cits ar citu; sievietes nesa rokās un veda pie rokām bērnus, kas jau bija aizelsušies no raudāšanas; briesmīgi bija palikt uz vietas un gaidīt nāvi mājās, vēl briesmīgāk bija kaut kur skriet — uz kurieni? — pa ielām. Ļaudis bēga gan uz Grafa piestātni, lai pārceltos uz Ziemeļu pusi, gan uz milzīgo Nikolaja krasta baterijas celtni, kas spēja uzņemt ne vienu vien tūkstoti cilvēku.

Pēkšņi sacēlās spēcīgs vējš un uzreiz aizdzina tālāk biezās miglas un dūmu vati, kas klājās pāri jūras līčiem, un cilvēki, kuri stāvēja sadrūzmējušies pie Grafa piestātnes, ieraudzīja atklātā jūrā citus dūmus — ienaidnieka kara flotes melnos ogļu dūmus. Mazu brīdi varēja redzet, ka kuģi nestāv uz vietas, tie brauca, it kā cenzdamies steidzīgi ieņemt izdevīgākas pozicijas, lai sāktu bombardēt pilsētu .. . Bet, tikko līča krastā stāvošais izbiedēto ļaužu pūlis saprata, ko šie kuģu manevri nozīmē, jūru atkal pārklāja balta migla un lielgabalu dūmi.

Redzot melnā dūmu mākonī braucam sabiedroto floti, apjukums izcēlās ari Gorčakova mītnē, kurš pats aiz tuvredzības, protams, nekā nevareja saskatīt, bet pilnīgi paļāvās uz sava staba oficieru skadrajām acīm.

Oktobra kanonadei līdzīgu apšaudi no jūras gaidīja sākamies ik brīdi, bet kanonade arvien vēl nesākās; pa tam Gorčakovs saņēma ziņojumu pēc ziņojuma, ka ienaidnieka flote braucot, cik migla iespējams saskatīt, Kačas upes grīvas virzienā.

— Nu jā, uz Kačas grīvu, jā, jā, — tieši tā jau es ari domāju! — Gorčakovs ekspansivi klaigāja. — Uz Kačas grīvu, lai tur izceltu desantu un nokļūtu man aizmugurē! Tātad mums uz Kačas grīvu jānosūta pietiekami liela vienība!

Viņa štaba priekšnieks, augumā nelielais ģenerālis Kocebū, mēģināja kaut ko iebilst, bet Gorčakovs meta uz viņa pusi ar garajām, kalsnajām rokām, gluži kā atgaiņādams uzmācīgu mušu baru, un negribēja iebildumus pat dzirdēt.

Pie Kačas grīvas stāvēja neliela vienība; tagad tika nolemts šo vienību steidzīgi palielināt, un adjutanti jau bija aizauļojuši pie vairākiem kājnieku pulkiem un lauka baterijām, aiznesdami virspavēlnieka pavēli nekavējoties doties uz Kaču, kad vējš miglu tiktāl izklīdināja, ka visi, kas stāvēja ap Gorčakovu, varēja pat bez tālskatiem redzēt, ka ienaidnieka flote apstājusies: vai nu tā gribēja piebraukt tuvāk pie krasta un uzsākt Sevastopoles apšaudi, vai arī tāda nolūka interventu flotei nebija, taču uz Kačas grīvu tā nebrauca, un tajā nebija arī transportkuģu ar desanta karaspēku.

Gorčakovs nekavējoties nosūtīja jaunus adjutantus un — ziņnešus uz Inkermanu atsaukt pavēli, ar kuru dažiem pulkiem un baterijām bija pavēlēts doties uz Kačas grīvu.

Jau Donavas kampaņas laikā franču karikatūristi Gorčakovu 2. mēdza zīmēt ar izplestām rokām un uzrakstiem: uz labās delnas ordre \ uz kreisās -— conircordre2 , bet uz pieres — desorcle'K

Tikko sākās kanonade, Nachimovs sēdās savā mazajā, pelēkajā zirdziņā un jāja uz bastioniem. Tagad viņš vēl vairak to uzskatīja par savu īsto pienākumu neka pirmās bombardēšanas laikā pirms pusgada; tagad viņam ka garnizona (priekšnieka palīgam vajadzēja Sevastopolē rūpēties par visu un par visiem.

Ar visu savu būtni un priekšzīmi Nachimovs centās būt par Sevastopoles aizsardzības neizsīkstošās enerģijas acīm redzamu iemiesojumu, ļaudams Sakenam pašam sevi uzskatīt par aizstāvības smadzenēm, kaut arī ļoti labi saprata, ka šīs smadzenes daudz lielākā mērā ir Totlebens un Sakena štaba priekšnieks Vasiļčikovs.

Kad viens no adjutantiem mēģināja Nachimovu pierunāt palikt mājās, nemesties pašā artilērijas uguns elle. neriskēt ar dzīvību, Nachimovs viņam pavisam nopietni atbildēja:

— Bet kas tad mana dzīvība ir? . . . Redz, ja nošaus Totlebenu vai Vasiļčikovu, tā būs neizlabojama nelaime, bet es .. Blēņas! Aluļķibas! — Un viņš uzlēca seglos, ne gluži bez zināmas lepošanās ar pilnīgi apgūto kavalerista mākslu, kas viņam pirms pusgada bija sagādājusi zināmas grūtības.

6.

Starp interventu aplenkšanas lielgabaliem bija sirul trīsdesmit mortiras pret Sevastopoles aizstāvju piecdesmit septiņām mortirām; turklāt mortiras nešauj tiešā tēmējumā, bet ar stāvuguni, un mortiru smagās bumbas nodarīja milzīgus postījumus krievu baterijās un nogalināja daudz cilvēku, it īpaši tāpēc, ka Sakens aiz pulvera trūkuma bija spiests pa bastioniem un redutēm izsūtīt pavēli uz katriem diviem ienaidnieka šāvieniem atbildei tikai ar vienu, un šādu pavēli jau vajadzēja izdot, kad no bombardēšanas sākuma bija pagājušas tikai piecas stundas.

Čuguna mākonis virs galvas, un katru mirkli sprāgst lādiņi, sagraudami nocietinājumu balstus, — tā bija bastionos. Čuguna mākonis, palikdams joprojām tikpat blīvs, virzījās uz pilsētu un jūras līci, uz floti, un gāzās tur lejā. Bastionos šā mākoņa pēc. bija tumšs arī dienā, gluži ka vakara krēslā. Tā bija īsta viesuļuguns, kaut gan toreiz šis vārds vēl nebija pazīstams.

Krasta baterijās visi gaidīja kanonades atklāšanu no ienaidnieku kuģiem, visi stāvēja savās vietās, un aizkurtas bija arī ložu kaitēšanas krāsnis. Taču interventu flote uzskatīja par labāku palikt sauszemes bateriju divkaujas goda skatītāja lomā un nepiebrauca pie krasta lielgabala šāviena attālumā: sabiedroto flotes augstākie komandieri vēl pārāk labi atcerējās 17. oktobri!

Jau pirmajās interventu uzsāktās bombardēšanas stundās Sevastopoles aizstāvjiem kļuva skaidrs, ka bombardēšana tiek izdarīta pēc pārdomāta plāna.

Aplenkuma sākumā franči galveno spiedienu vērsa pret ceturto un piekto bastionu un, rakdami tranšejas un mīnu ejas, pievirzījās pie tiem tuvāk neka pie pārējiem bastioniem; pēc tam Niela ietekmē franču uzbrukums tika vērsts pret Malachova kurgānu, un viņi jau bija paguvuši pievirzīties diezgan tuvu arī pie tā; lieldienu kanonadei vajadzēja vainagot franču sapieru darbu un «noskūt» vispirms šos nepatīkamos nocietinājumus: ceturto un piekto bastionu un Malachova kurgānu ar tam priekšā izbūvētajām Volinijas, Selengas un Kamčatkas redulem… It īpaši Kamčatka frančiem bija kā skabarga acī, un šo reduti viņi apšaudīja ar visniknāko uguni.

Pēc Istomina nāves aizsardzības līnijas ceturto iecirkni, kurā ietilpa Malachova kurgāns ar tā redutēm, komandēja 1. ranga kapteinis Jurkovskis, desmit mazgadīgu bērnu tēvs, no kuriem pats vecākais bija tikai trešās klases kadets.

Jurkovska sieva jau pirms aplenkuma sākuma bija pasteigusies visus bērnus aizvest uz Charkovu, un pats Jurkovskis, būdams brīvs no rūpēm par ģimeni, centās pildīt dienestu pašaizliedzīgi un uzturēt viņam uzticētajā aizsardzības iecirknī sava priekšgājēja nodibināto kārtību.

Jurkovskis arī apmetās Malachova torņa kazematā, turpat, kur pirms viņa bija dzīvojis Istomins. Taču arī šis pussagrautais tornis bija lielisks mērķis garstobrainajiem bumbu lielgabaliem, un tagad jau no agra rīta uz torņa nemitīgi krita un eksplodēdamas to grāva pieci pudi smagas bumbas. Baidīdamies, ka tornis var sagrūt līdz pamatiem, Jurkovskis pavēlēja visiem cilvēkiem no tā aiziet.

Steidzoties paziņot šo pavēli, junkuru Zarubinu, kas pēc Istomina nāves bija kļuvis par Jurkovska ziņnesi, tikko nenogalināja bumbu sprādzienu atrautie un pār torņa durvīm brūkošie akmeņi, taču Vitja, laimīgi ieskrējis' kazematā, tikai atskatījās un, steidzīgi izberzis no acīm kaļķu putekļus, skaļā balsī nokliedza pavēli visiem atstāt torni. Vitja Zarubinā kūsāt kūsāja adjutanta rosme, kas nemaz nav raksturīga visiem sešpadsmit gadu veciem jaunekļiem. Šajā rītā pa ambrazuru ielidojusi bumba viņa acu priekšā bija sašķaidījusi galvu matrozim-komendoram, kas notēmēja lielgabalu, bet, tikko viņš nogāzās zeme, tūdaļ pie lielgabala pielēca cits matrozis, nostājās ar biedra asinīm slacītajā vietā, ar kreiso roku norāva no galvas apaļo matroža cepuri un aizklāja ar to nogalinātā seju, bet ar labo satvēra lielgabala stobra paceļamo skrūvi. Nebija pat ne mirkļa laika nodoties žēlabām par kritušo biedru, ar kuru viņš divdesmit gadu bija kopā cdis biezputru no viena katla, — vajadzēja nekavējoties atbildēt uz ienaidnieka trāpīgo šāvienu ar tikpat labi notēmētu šāvienu …

Vitjas acu priekšā šajā rītā ne vienu vien reizi pēc pulvera pagraba pārziņa dotas zīmes zaldāti bija pašaizliedzīgi steigušies aizbērt uz pulvera pagraba jumta uzkritušā lādiņa izsisto bedri . .. Kas gan varēja būt vēl steidzamāks par šo darbu? Ja pieļautu vēl otram lādiņam iekrist pirmā lādiņa izsistajā bedrē, tad varētu ielūzt no resniem baļķiem taisītais pulvera pagraba griestu pārsegums un pagrabs uzsprāgtu gaisā, bet tā jau būtu katastrofa visam bastionam …

Vitjas acu priekšā tagad nepārtraukti, tāpat kā gandrīz katru dienu pirms tam jau vairākus gadiem pielīdzinātus mēnešus no vietas, ritēja šī nežēlīgā, no tālienes

ienaidnieku raidītā metaia ciņa ar dzīviem, vienkāršiem un pat jautrību nezaudējušiem cilvēkiem, kaut arī visapkārt valdīja baigas šausmas.

Jā, Vitju Zarubinu valdzināja tieši šī matrožu jautrība, kuriem jau it kā laikus bija sagatavoti joki ikviena traģiska notikuma sagaidīšanai. Neapzinīgi atdarinādams ne tik daudz oficierus, ar kuriem viņš dzīvoja vienā blindažā, cik tieši matrožus, kas ne soli neatkāpās no saviem lielgabaliem, pat gulēja tiem blakus, Vitja nevarēja no viņiem iemācīties tikai vienu — jokot, bet matrožu jokus viņš neaizmirsa un katru reizi atcerējās, kad vajadzēja ar priekšniecības pavēli skriet kaut kur «pašā ellē».

Tās dienas rītā Vitja, tāpat kā citi, bija uzvilcis šineli, lai lietus gāze neizmērcētu līdz ādai, taču šinelis galīgi samirka, samirka arī mundieris, un viņam līdz pašam vakaram augu dienu vajadzēja nēsāt pilnīgi lieku pudu lietus ūdens un justies kā pirtī.

Vitia nogura. Pievakarē viņš tikko vairs spēja turēties kājās. Paša galva šķita kā zvans: tajā bez mitas atbalsojās sprāgstošo bumbu dārdi, nepārtraukti dunēja savējo lielgabalu šāvienu grāvieni pat vakarā, kad reizē ar krēslas iestāšanos kanonade sāka norimt. Arī viņa acis bija pārmērīgi nogurušas no dzeltenajām liesmām, kas plaiksnījās caur dūmiem Sevastopoles aizstāvju baterijās, un no dzeltenajām ugunīgajām svītrām, kas caur miglu, lietu un dūmiem zibēja debesīs, jo ik brīdi kopā ar «melnajām», tas ir. lielgabalu lodēm, lidoja arī bumbas.

Signalistu kliedzienus, komandu kliedzienus, zaldātu kliedzienus pēc nestuvēm, — visus šos kliedzienus, kas skanēja visapkārt, pie vakara dzirde vairs nespēja atšķirt: tie saplūda Vitjas apziņā vienlaidā, nepārtrauktā dunā, kura vairs nesatrauca, nemodināia nemieru un bija vienkārši tas, ko nevarēja novērst, tikai ļoti gribējās, lai visa tā nebūtu. •

Kad viņa priekšā tāds pats noguris, ar nomelnējušu, mitru seju parādījās otrs junkurs Sikorskis, kas dzīvoja ar Vitju vienā blindažā (trešais junkurs •— Čekeruļ-Kušs jau bija miris no ievainojuma galvā), Vitja tikai raudzījās uz Sikorski jautājošām acīm, bet kaut ko jautāt viņam vairs nebija spēka. Tikko varēdams parunāt, Sikorskis Vitjam teica:

— Gribas ēst,.. Vai nav kāds sausiņš?

Vitja atcerējās, ka no rīta katram gadījumam bija dažus sausiņus iebāzis šineļa kabatā. Sausiņus viņš bija paņēmis Sikorska klātbūtnē, un, lūk, Sikorskis tos nebija aizmirsis, bet īpašam Vitjam sausiņi bija izgājuši no prāta, un viņš tos nebija aizskāris visu dienu.

—   Galīgi izmirkuši! — Vitja atbildēja, izvilkdams no kabatas brūnas mīklas piku.

—   Ek, velna būšana … Nu, vienalga, dod! Un Sikorskis sāka ēst to, kas bija izveidojies no sausiņiem Vitjas kabatā.

—   No kurienes tu pašreiz nāc? — Vitja jautāja.

—   No Kamčatkas .. .

—   Kā tur?

—   Viss saārdīts! Pagalam Kamčatka! . ..

—   Kā — pagalam? Vai ieņēma? — Vitja pēkšņi it kā atmodās.

—  Neieņēma . . . Naktī laikam ieņems . . . Tur jau arī vairs nav nekā ko ieņemt… Vaļņa vairs nav, visas ambrazuras aizbērtas, — neviens lielgabals nevar šaut. Kamčatkai beigas!

Sikorskis bija gadu vecāks par Vitju, augumā garāks, kalsenāku seju un stāvu, brūnām acīm, sievišķīgi ieapaļu zodu, pagaru, taisnu degunu. Viņš runāja, vārdus stiepdams, bet tas bija aiz noguruma. Viņš izskatījās izmisis.

—   Kā tā — «Kamčatkai beigas»? — Vitja pilnīgi atdzīvojās, it kā viņu kāds būtu sapurinājis. — Mums viss saārdīts, bet vai tu domā, ka viņiem ne? Vai tad mēs tikai zilā gaisā būtu šāvuši?

—   Arī Volinijas redutē nav labāk, tāpat ka Kamčatkā, un Selengas redutē tāpat, — atbildes vietā Sikorskis atteica, ēzdams sausiņu mīklu, un apēdis vaicāja: — Vairāk nav? Pameklē, brālīt, gribas ēst kā vilkam!

—  Mū-sē-jā, sar-gies! — aizsmakušā, ķērcošā balsī netālu no viņiem pēkšņi nokliedza matrozis signalizētājs, un abi junkuri steigšus nogūlās, piespiezdami seju pie zemes, jo, pat neskatīdamies uz augšu, abi juta, ka bumba lido viņiem pār galvu.

Bumba nokrita soļus piecus no viņiem, un, gaidīdams sprādzienu, Vitja ar vieniem un tiem pašiem vārdiem lūdza'dievu: «Ak kungs, nevajag mani! . .. Nevajag mani, ak kungs! …» Tai brīdī viņš dievu iedomājās ka ārkārtīgi milzīgu veci, kam acis šķīvja lielumā. Ar šīm acīm dievs raug'ās uz viņu, Vitju, kas guļ, piespiedis seju pie zemes, un uz bumbu, apdomādams, kā izmētāt bumbas šķembas. Vitja gulēja kā uz bendes bluķa pirms nāves soda izpildīšanas. Vijkās un vilkās bezgalīgi garas sekundes .. . Beidzot norībēja apdullinošs grāviens. Vitjam šķita, ka šis grāviens nodārdējis viņa galvaskausā, bet ne ārpus tā.

Vel dažus mirkļus viņš nogulēja nekustēdamies un nespeja pat sakarīgi domāt. .. Pec tam uzmanīgi pakustināja galvu, savilka uz augšu un nolaida plecus, palocīja pirkstus. . . Pārlika, vai ķermenī kaut kur nav jūtamas sāpes, — nē, sāpju nebija. Tad Vitja atcerējās blakus guļošo Sikorski un lielā ziņkārē paskatījās uz viņa pusi. Sikorskis joprojām gulēja, piespiedis seju pie zemes.

—   Ei! Celies augšā! — Vitja izbijies uzkliedza.

Vitjam tikai likās, ka viņš kliedzis skaļi: balsij nebija skaņas. Toties Vitja šajā brīdī atcerējās, kā sasprā gušās bumbas šķembas bija spindzēdamas lidojušas viņam pāri, tātad pāri arī Sikorskim, un viņam kļuva skaidrs, ka Sikorskis nevar būt ievainots, tāpat kā viņš pats.

Sī doma Vitjam uzreiz lika uzlekt kājās.

—   Sikorski! Nu jau ir cauri! — Vitja sāka spēcīgi kratīt biedru aiz pleciem.

Sikorskis pagriezās, paskatījās uz viņu ar miglainu skatienu un nomurmināja:

—   Bet kāja pagalam . . .

Kāda kāja? Ko tu muldi! Abas kājas veselas!

Vitja veikli aptaustīja abas Sikorska kājas, kas gulēja uz zemes kā gulējušas ar papēžiem uz augšu, un tiešām sataustīja nelielu šķembu, kas bija ieurbusies Sikorska kreisās kājas ikros, bet tik sekli, ka bez lielām pūlēm to izdevās izvilkt. Sikorskis vaidēja, bet Vitja pa tam saprata, ka tā nevar būt tikko sasprāgušās bumbas šķemba, tās visas bija aizlidojušas viņiem pāri; tātad šī šķemba būs vienkārši gulējusi zemē un sprādziena spēks to aiztriecis tālāk.

—   Nieki! Tev pat asinis gandrīz nemaz netek! — jau pilnīgi atguvies, Vitja žirgti un priecīgi teica, saņēma Sikorski aiz apkakles, bet Sikorskis, kaut arī piecēlās kājās, bēdīgi atkārtoja:

—   Gan jau redzēsi, gan redzēsi: kāja pagalam!

Tad Vitja soļu desmit attālumā ieraudzīja kādu zaldātu, kas sēdēja zeme un rauša ar roku kaut ko sev klāt. Zaldātam galvā nebija cepures, seja notraipīta asinīm, roka sarkana, viņam jau tuvojās citi zaldāti ar nestuvēm, pieskrēja arī Vitja.

Viena no tām lielajām bumbas šķembām, kas svilpdamas pārlidoja Vitjam un Sikorskim pāri, bija saplosījusi šim nelaimīgajam zaldātam vēderu, un brūce caur šineļa un mundiera skrandām izskatījās drausmīga, bet tas, ko ievainotais vāca kopā un rauša sev klāt, bija viņa zarnas … Bāzdams tās kopā ar dubļiem atpakaļ vēderā, zaldāts lietišķi runāja:

—   Gan jau tur pārsiešanas punktā zinās, kas kur jāliek .'. . Dakteris Pirogovs aizlāpīs!

Ievainotais zaldāts tik ļoti ticēja krievu medicīnai un Pirogovam, tik maz viņu mulsināja tas, ko viņam bija nodarījusi ienaidnieka bumba.

Zaldāta gaiši blondie mati, nepadevīgi bozdamies, slejās gaisā. Pelēkās acis raudzījās moži, — parastas, kādā no ziemeļu guberņām dzimuša zaldāta acis, tikai, visu dienu pavadot dūmos, plakstiņi bija iekaisuši un acu baltumus klāja sarkanu dzīsliņu tīkliņi. Viena iisa un vaigi viņam bija asiņaini, zaldāts tos laikam bija notraipījis ar roku.

Pēc uzplečiem Vitja redzēja, ka zaldāts ir no Butirku pulka, un viņam gribējās pajautāt, kā viņu sauc. Taču neizdevās: tajā brīdī matrozis signalists gari stieptā, aizsmakušā, ķērcošā balsī nokliedza:

—   Sa-a-argies! Mū-sē-jā!

Vitja metās uz blindažas izvirzījumu, kas atradās dažu soļu attālumā, bet, pēc tam atskatījies, redzēja, ka četri zaldāti, nepiegriezdami vērību signalista kliedzieniem, ievainoto aiznes. Bumba nokrita kaut kur tālāk, un Vitja tās sprādzienu nedzirdēja, varbūt tāpēc, ka tas nodārdēja reizē ar krievu liela kalibra lielgabala šāvienu.

7.

Diena beidzās. Apšaudīšanās kļuva krietni vajāka, taču pilnīgi nenorima: noklusa vienīgi tie lielgabali, ar kuriem šāva tiešā tēmējumā, bet mortiras no abām pusēm nepārtrauca šaušanu ar stāvuguns lādiņiem.

Diena beidzās, un abas puses aprēķināja šās dienas cīņas rezultātus. Krievu baterijas bija izšāvušas divpadsmit tūkstošu lādiņu, bet interventu baterijas — trīsdesmit četrus tūkstošus, tas ir, gandrīz trīs reizes vairāk; krievi bija zaudējuši vairāk par pieci simti cilvēku, bet interventi tikai simtu. Sevastopoles aizstāvju zaudējumi bija tik lieli tāpēc, ka, gaidot uzbrukumu, vajadzēja pārāk tuvu pie baterijām pievilkt rezerves. Taču krievu artileristi matroži bija cīnījušies godam: dienas otrajā pusē, atbildēdami tikai ar vienu šāvienu uz četriem vai pat pieciem ienaidnieka šāvieniem, viņi tomēr bija pratuši pretiniekam nodarīt lielus materialus zaudējumus, bet visas aizsardzības līnijas baterijās izrādījās tikai piecpadsmit sašautu lielgabalu.

Toties bija sagrauts vairāk par simt ambrazuru, ar lādiņu sprādzieniem noārdīti vaļņi, aizbērti grāvji, daudzām blinclažām ielauzti griestu pārsegumi — visu vajadzēja ne vien salabot, bet arī atjaunot… Diena beidzās, — sākas Sevastopoles garnizona grūtais nakts darbs.

Ar piecsimt aplenkšanas lielgabalu un mortiru piecpadsmit stundu ilgu nepārtrauktu viesuļuguni sašautie piecpadsmit lielgabali nebija nekāds spīdošs rezultāts, taču šos piecpadsmit lielgabalus līdz rītam katrā ziņā vajadzēja apmainīt pret jauniem, no kuģiem noņemtiem vai no ostas arsenala atvestiem lielgabaliem.

Šos daudz pudu smagos milzeņus vajadzēja vairākas verstis vilkt pa dubļiem, ko bija radījusi lietus gāze. Zirgi stājās, — zaldāti kā strūgu vilcēji mauca plecos velkamos valgus un vilka lielgabalus kā baržas pa Volgas sēkļiem. Turklāt ielas un ceļus līdz bastioniem klāja ne vien dubļi, bet bieži tur gadījās ari ar ūdeni pilnas bedres; tajās iestiga un lūza riteņi, līdz jostas vietai iegrima cilvēki un zirgi, un, jo tuvāk pie frontes līnijas, jo vairāk bija šādu bedru, kas nodevīgi slēpās tumsā, vai arī ceļu uz baterijām aizsprostoja pa dienu izaugušās ložu barjeras un kaudzes.

Zaldati neganti lādējās, bet gāja uz priekšu, gāja zem ienaidnieka uguns, no kuras nevarēja nekur paslēpties, zem ienaidnieka uguns arī lielgabalus nostādīja uz platformām, aizvilkdami sāņus kritušos un smagi ievainotos biedrus.

Bastionos un redutēs tajā pašā laikā ar cērtēm un lāpstām strādāja tūkstošiem citu zaldātu. Kur vajadzēja pacelties uzbērumiem, tur no rīta uzbērumi bija gatavi; i<ur lādiņu sprādzieni bija aizbēruši grāvjus, — grāvji bija izrakti no jauna. Zaldāti atraka sašautos un ar zemi apbērtos lielgabalus; aizbēra bastionu laukumos izsistās bedres; vēla un salika kaudzēs lielgabalu lodes, šos mūžīgi neizsīkstošos bombardēšanas rubļus, kas bieži vien vairākkārt lidoja no vienas puses uz otru, ja vien pēc kalibra izrādījās lielgabaliem piemērotas.

Bet trešā zaldātu-stradnieku partija aizsegtās vietās un alās pielādcja granatas un krava furgonos un divričos, lai pēc tam armijas vezumnieki ar trijjūgiem nakts tumsā tas aizvestu uz baterijām. iBet armijas vezumnieki? Tie bija sevišķi drosmīgi zaldāti! Viņus neuzskatīja par ierindniekiem, un, lai ari kādus varoņdarbus viņi veica, pcc statutu noteikumiem Jura krustus vezumniekiem piešķirt nevareja, it kā zirgi viņus varētu paglābt no visām bumbām, granatām un lodēm. Bet, vedot uz bastioniem un redutēm visu nepieciešamo, ļoti daudz vezumnieku dabūja galu, un arī šaja naktī ienaidnieka lādiņi ne vienu vien reizi trāpīja vezumnieku pajūgus, uzspridzinādami ratos sakrautos krievu lādiņus, kas eksplodejot tālu uz visām pusēm aizmeta sīkos gabalos saraustītos cilvēku un zirgu ķermeņus un ratu šķembas . . .

Protams, arī interventi centas salabot savus nocietinājumus: uz viņiem taču raudzījās visa Eiropa. Vēsture vēl nepazina tādu gadījumu, kad vairākas spēcīgas valstis — starp tām divas lielvalstis, — noslēgušas savienību, nosūtītu lielas izlases spēku armijas, apgādātas ar visu, ko spēja dot Rietumu modernā kara technika, un, lūk, šīs armijas jau septiņus mēnešus 'bija ielenkušas tikai vienu Krievijas pierobežas pilsētu, kas pirms aplenkuma turklāt nemaz nebija nocietināta no sauszemes puses, — un nespēja šo pilsētu ieņemt!

Interventiem bija neērti Eiropas un visas pasaules priekšā. Vajadzēja nocietinājumus izlabot, lai no rīta varētu sākt jaunu, sevišķi spēcīgu kanonadi, galīgi satriekt ienaidnieku un ielauzties pilsētā pār tas aizstāvju līķiem.

Jaunā kanonade sākās tāpat pulksten piecos no rīta, un Sevastopoles aizstāvji uz to atbildēja ar tādu pašu lielgabalu uguni ka iepriekšējā dienā. Bet interventi, kuru tranšejas atradās pavisam tuvu pie krievu nocietinājumiem, varēja ļoti labi redzēt, kādus postījumus pirmajā dienā nodarījusi bombardēšana Kamčatkas, Volinijas un Selengas redutēm, kā arī ceturtajam un piektajam bastionam.

Kanrobers un Raglans pilnīgi pamatoti šo jauno kanonades dienu — 29. martu (10. aprili) — uzskatīja par pēdējo savu pūļu dienu, pēc tās vajadzēja sekot satriecošam uzbrukumam un pilsētas aplenkuma beigām.

Taču brīnišķā kārtā pa vienu nakti atjaunotie nocietinājumi, kas otrajā kanonades dienā izrādījās tikpat stipri kā pirmajā, pilnīgi sajauca visus viņu aprēķinus. Tāpēc šās dienas vakarā nevis kā strateģis, bet apmulsis militāru ekserciciju diletants Kanrobers rakstīja Napoleonam naivu un dīvainu ziņojumu:

«Reizē ar Omer-pašas un viņa labako karapulku ierašanos mēs (tas ir, pats Kanrobers un Raglans) domājam, ka būtu visizdevīgāk, ja visa krievu armija uzbruktu mūsu lieliskajām pozicijām. Mēs jau sen domājām, ka krievi gatavojušies mums uzbrukt, tikko mēs atklāsim uguni uz viņu nocietinājumiem. Tāpēc, lai piespiestu krievus to darīt, mēs vakar atklājām uguni no visām franču un angļu baterijām. Virspavēlnieki grib šo uguni turpināt bez sevišķas steigas, bet apšaudi arī nepārtraukt, lai izmantotu visus izdevīgos gadījumus pāriešanai uzbrukumā pret krievu nocietinājumiem vai viņu palīgarrniju.»

Tādā kārtā vienā un tajā pašā laikā Gorčakovs domāja, ka interventi no Kačas upes puses gatavo pret viņu desanta operāciju, bet Kanrobers ar Raglanu gaidīja Gorcakovu atkārtojam uzbrukumu no Inkermanas augstienes un kanonadi, kas maksāja tik dārgi, bija it kā uzsākuši tikai tāpēc, lai piespiestu Gorcakovu sūtīt izbrukuma ļoti lielus spēkus un pēc to sakaušanas, krievu pulkiem atkāpjoties, varētu ielauzties pilsētā!

8.

Otrajā bombardēšanas dienā Kanroberam un Raglanam nebija vairs šaubu, ka viņu cerības uz krievu rīkotu lielu un, protams, neveiksmīgu izbrukumu jāatmet ari tad, ja tās būtu lolotas tikai slepenībā.

Krievu artileristi atšaudījās veiksmīgi; tiesa, viņi taupīja lādiņus, bet jau pirmajās četrās apšaudes stundās piespieda apklust ap pussimt aplenkšanas lielgabaliem.

Lielu sajukumu pilsētas aizstāvju rindās varētu radīt sabiedroto flote, bet ari šodien tā uzskatīja par labāku stāvēt staltā ierindā reida priekšā un piesargāties tuvoties pilsētai krasta bateriju šāvienu attālumā.

Diena beidzās, taču interventi redzēja, ka sevišķi satriecošus postījumus krievu aizsardzības līnijai viņu pastiprinātā kanonade nav spējusi nodarīt, un abi virspavēlnieki nolēma saaicināt uz kara apspriedi angļu armijas galvenajā štābā visus artilērijas un inženieru daļu ģenerāļus.

— Nu, kā? Kā? Kādas ir jūsu domas? — virspavēlnieki ģenerāļiem jautāja.

Tomēr uz šiem īsajiem jautājumiem ģenerāļiem bija ļoti grūti tikpat īsos vārdos atbildēt. Bombardēšanai panākumi, zināms bija, bet ne izšķirīgi. Inženieri bija spiesti atzīt krievu pārsteidzošās spējas pa nakti atjaunot visu, kas viņu nocietinājumos pa dienu bija sagrauts un iznīcināts; artileristiem savukārt vajadzēja atzīt krievu tēmētāju augsto meistarību. Starp citu, kā artileristi, tā inženieri bija vienis prātis, ka nebūtu par ļaunu mēģināt pāriet atklātā uzbrukumā tur, kur šāda operācija solītu vislabākos panākumus.

Kanrobers un Raglans bēdīgi saskatījās un nopūtās. Taču, ja reiz kara apspriedē bija pieņemts lēmums pāriet uzbrukumā, tad korpusu komandieriem tika pavēlēts «turēt savas vienības uzbrukuma gatavībā».

Naktī uz 30. martu franči mēģināja uzbrukt piektajam bastionam. Viņi ieņēma krievu ložementus, bet frančus no ieņemtajiem ložementiein atkal izsita Kolivanas pulka bataljons, un no rīta viss bija pa vecam. Taču šos ložementus, piekto bastionu un leitnanta Švarca reduti, kuri atradās blakus piektajam bastionam, 30. marta rītā sabiedrotie sāka apšaudīt ar neredzēti spēcīgu artilērijas uguni. Ārkārtīgi niknā apšaude nodarīja lielus postījumus un prasīja daudz upuru, taču šo nocietinājumu aizstāvji arī to izturēja, un jauno uzbrukumu nākošajā naktī atkal atsita kolivanieši, kurus komandēja pulkvedis Temirjazevs. Pienāca bombardēšanas ceturtā diena.

Bastionos, redutēs, Iožementos bez kurnēšanas līdz galīgam pagurumam strādāja zaldāti, lai līdz rītam atjaunotu nocietinājumus, pie kam loti daudzus nogalināja mortiru lādiņi, un uz šiem varoņiem nenoraudzījās «ne vien četrdesmit gadsimti no piramīdām», bet tumsā viņus nevarēja redzēt arī viņu pašu priekšnieki. Tie nebija atsevišķu cilvēku, bet tautas varoņdarbi, tās tautas varoņdarbi, kura bez steigas, pakāpeniski un saimnieciski uz planētas Zemes aizņēmusi tik daudz izmantojamu un neizmantojamu plašumu, cik ietilpst dabiskajās robežās no Baltās jūras līdz Melnajai un Kaspijas jūrai, no Baltijas jūras līdz Klusajam okeanam, lai šo plašumu pietiktu ne vien mazdēlu mazdēliem, bet arī viņu mazdēlu mazdēliem.

Sevastopole ar visiem tās bastioniem šajā neizmērojamā plašumā bija tikai ļoti mazs stūrītis, bet ļoti svarīgs stūrītis! … Sevastopole nemja pilsēta, bet Krievijas karogs. Visa milzīgā vēsturiskā nozīmība, kāda piemita šai nepieredzēti varonīgajai Sevastopoles aizstāvēšanai gandrīz pret visu Eiropas valstu uzmākšanos, kuras vai nu atklāti, vai slepeni piedalījās uzbrukumā, bija tieši šā karoga aizstāvēšana, karoga, kura audeklu tuvcīņā karodznieks noplēš no kāta un aptin sev apkārt zem mundiera, lai tādā veidā karogu glābtu. Lai cīņā salauztais karoga kāts krīt rokās ienaidniekam, kas uzbrucis ar lielu pārspēku, bet ne pats karogs.

Sevastopole sastāvēja no trim daļām: Dienvidu, Kuģu un Ziemeļu puses. Pēc bombardēšanas atklāšanas piektajā lieldienu nedēļas dienā matrožu sievas sāka ar saviem bērniem un mantām no Kuģu puses pārcelties pāri līcim uz Ziemeļu pusi.

Tur viņas ierīkoja pastāvīgu nometni: uzstiepa uz mietiem segas, sameklēja skaidas un ogles, aizkūra gludekļus un patvārus. Taču segas bija žēl mērcēt lietū, un naktī tās bija vajadzīgas gulēšanai, tāpēc matrožu sievas skaļā pūlī uzmācās priekšniecībai:

— Dodiet buras! Mēs no tām šūsim teltis…

Matrožu sievas zināja, ka buras no kuģiem jau sen noņemtas un daļa no tām izsniegta zaldātiem telšu celšanai; viņas prasīja un centās dabūt arī savu daļu buru. No Sevastopoles, no jūras līča, no Lielā reida matrožu sievas nekur prom negribēja iet; viņas tikai bija pārcēlušās no savas Kuģu puses uz tās pašas Sevastopoles citu pusi, kas arī bija cietoksnis, — nocietinātā rajona trešā daļa, — tur jau bija izveidojies tirgus ar rindās ierīkotiem, pagaidām no buru audekla celtiem veikaliņiem, uz kurieni no Dienvidu puses jau laikus bija pārcēlušies daudzi tirgotāji un kur bija iekārtoti ari restorāni oficieriem.

Buras telšu celšanai beidzot izsniedza; matrožu sievas apmetās uz pastāvīgu dzīvi Ziemeļu pusē.

Bet kanonade dunēja.

Šajā dienā sevišķi stipri cieta ceturtais bastions. Mīnu galerijas, par kurām Totlebens īpaši rūpējās, pazaudēja saka"us ar virszemi, jo grāvī virs mīnu šachtām izbūvētās blindažas sagrāva ienaidnieka bumbu sprādzieni, grāvi aizbēra ar zemi brūkošais valnis, un visā bastionā vairs nebija nevienas šāviņu neizārdītas vietas: ceturtais bastions izskatījās gandrīz tāpat kā trešais bastions pēc pulvera pagraba eksplozijas 5. oktobrī.

Tāpat kā visur citur, arī uz ceturto bastionu strādnieki bija nosūtīti jau vakarā, bet darbi nezin kāpēc negribēja lāgā veikties. Vai nu zaldāti tiešām bija pārāk noguruši, kāpēc arī viņu rokas nolaidās pārmērīgā un it kā pat pilnīgi bezjēdzīgā darba priekšā, vai arī iemesli bija citi, taču ceturtā bastiona komandieris viceadmirālis Novosiļskis, kas šai amatā jau bija kopš aplenkuma sākuma, nosūtīja savu adjutantu pie Nachimova kā garnizona priekšnieka palīga ar lūgumu sūtīt vēl strādniekus.

Taču bastionā strādnieku arī tā jau bija daudz — pusotra tūkstoša, bet šajā naktī visur vajadzēja ļoti daudz strādnieku. Tāpēc Nachimovs nolēma pats aizjāt uz ceturto bastionu.

—   Kas tad ar jums noticis, puiši? — viņš jautāja kādam zaldātu pūlītim bastiona aizmugurē. — Kāpēc stāvat bez darba?

—   Tāpēc, ka nav vairs ne spēka, ne jaudas, redz, kāpēc! — no tumsas atbildēja skanīga balss.

—  Te viss tā saārdīts, ka pats velns var kaklu aplauzt! — pirmajai pievienojās otra tikpat skanīga balss un arī trešā tāda pati:

—   Pārāk neganti bombardē: briesmīgi daudz mūsējo iet bojā gluži par neko!

—    Redz, kā-ā!… «Ne spēka, ne jaudas,» bet balsis jums skaļas! — Nachimovs atbildēja. — Kauns, puiši! Kauns, un vairāk nekā! … Vai gribat sākt strādāt ar frančiem uz vienu roku! … Sešus mēnešus jūs māca zem ienaidnieka uguns būvēt un izlabot nocietinājumus, bet jūs man pēkšņi sakāt — nav vairs «ne spēka, ne jaudas»! Vai jūs esat krievi vai ari neesat, ko? Krievi, vai varbūt nemaz neesat krievi?

—   Tieši tā, krievi, jūsu ekselence! — pirmajās rindās stāvošie zaldāti atbildēja, bet aizmugurē viens otrs jautāja matrožiem bastiona artileristiem:

—   Kas tas par ģenerāli?

—   Stulbeņi! Redz, ko nepazīst! — matroži apvainojās. — Tas taču pats Pāvils Stepaničs! … Viņš nemaz nav ģenerālis, bet admiralis . . .

—   Kas tas par Palu Stepaniču?

—   Kā tā — kas? Zināma lieta — Nachimovs!

Tad pēkšņi no aizmugures rindām atskanēja vēl viena balss, kaut arī ne visai skaļa, bet sulīga un it kā pat priecīga:

.— Pal Stepanič!

—   Nu, ko tad vēl «Pal Stepanič»? — Nachimovs tumsā jautāja.

Tā pati balss no tumsas vēl līksmāk atsaucās: .* — Izdarīsim, Pal Stepanič, nebēdā neko!

—   Redz, tā, puiši, pavisam cita runa … Bet kā nu var teikt — «ne spēka, ne jaudas»? …

—   Pal Stepanič! … Pal Stepanič, izdarīsim! -— visapkārt iedūcās balsis. — Puiši, ķeras pie darba!

Bumbas pēc tam krita un sprāga tikpat bieži kā agrāk, lidojot un sprāgstot uz īsu brīdi apgaismodamas slavenā bastiona drupas, taču pusotra tūkstoša cērtu un lāpstu ļoti centīgi drupināja un meta kaudzēs zemi, bet, rītam austot, ceturtais bastions bija atkal atjaunots, tāpat kā citi, un pilnīgi spēja sākt jaunu cīņu.

9.

Taču ar grāvju atrakšanu, vaļņu uzbēršanu, ambrazuru izciršanu, blindažu un pulvera pagrabu jumtu izlabošanu vien vēl bija par maz; lai varētu turpināt uguns kauju ar ienaidnieku, kam municijas bija pa pilnam, vēl vajadzēja lādiņu, vajadzēja pulvera … Lādiņu bija atlicis ļoti maz, pulvera vēl mazāk.

Vienu no saviem ziņnešiem, mičmani Skotu, Nachimovs nosūtīja uz Luganskas rūpnīcu pasteidzināt no turienes lādiņu piegādi, bet reizē ar Menšikova aiziešanu no dienesta bez darba palikušo viņa štaba priekšnieku ģenerāli Semjakinu Gorčakovs aizkomandēja uz Berislavu un Nikolajevu uzpurināt, kā nākas, aizmuguri, lai no turienes pēc iespējas drīzāk varētu saņemt visus tur iestigušos pulvera transportus. Kā Skotam, tā Semjakinam pajūgu salīgšanai izsniedza lielas naudas sumas.

Bet pagaidām pulveri centās dabūt turpat Sevastopolē un tās apkārtnē — artilērijas parkos, — kur vien bija iespējams. Aizveda krasta bateriju pulvera krājumus, atstājot katram krasta bateriju lielgabalam tikai pa trīsdesmit lādiņu, noliktavās izlādēja šauteņu patronu krājumus … Gorčakovs katru dienu nosūtīja uz Pēterburgu pa diviem trim saviem adjutantiem, lai kara ministrs Dolgorukovs un pats cars beidzot saprastu, cik lielas grūtības Sevastopoles aizstāvjiem sagādā pulvera trūkums.

— Ak šis kņazs Menšikovs, šis kņazs Mcnšikovs! — Gorčakovs pastāvīgi ļaunuma pilniem vārdiem atcerējās savu priekšgājēju. — Kādu draņķīgu mantojumu viņš man atstājis!… Ko gan viņš šeit ir darījis? Par ko domājis? … Tagad Krievijas gods un slava likta uz spēles, bet kāpēc? Tāpēc, ka trūkst pulvera! … Ak, kādu draņķīgu mantojumu esmu saņēmis!

Taču, rūpēdamies par Krievijas slavu un godu, Gorčakovs nekādā ziņā neaizmirsa arī pats savu slavu un godu. Zaudēdams galvu zem interventu spiediena, kuri ar divreiz lielākiem karapulkiem, nekā bija viņa rīcībā, centās ielauzties Sevastopolē, Gorčakovs visādi pūlējās sagatavot caru Aleksandru vissliktākajām vēstīm, jau laikus noveldams visu atbildību uz Menšikovu.

«Kara gaita Krimā jau sen ir sabojāta,» viņš rakstīja caram, «-un arī tad, ja pieņemtu, ka man izdosies Sevastopoli nosargāt, — par ko ļoti jāšaubās, — kamēr šeit ieradīsies četrdesmit bataljoni, kuri nāk no Dienvidu armijas, man tomēr būs daudz mazāk karaspēka nekā ienaidniekam, kas šeit savelk milzīgus spēkus, ja es savukārt nesaņemšu jaunus, ievērojamus pastiprinājumus.

Mūsu stāvoklis ir visaugstākā mērā grūts, un to var uzlabot vienīgi ienaidnieka aklība … Varbūt dievs savā īpašā žēlastībā mūs glābs, tomēr jūsu ķeizariskajai augstībai jābūt sagatavotai uz visu: ir uz Sevastopoles zaudēšanu, ir uz to, ka pilsētas drošsirdīgā garnizona lielākā daļa var iet bojā.

Iedrošinos ziņot, ka no jauna, īpaša pulvera krājuma un jaunu pastiprinājumu izsūtīšanas būs atkarīgs daudz kas jūsu valdīšanas varenībā un slavā, citādi vēlāk būs ļoti slikti…»

Gorčakovs lika caram pilnīgi skaidri saprast, ka viņš var ne vien nenosargāt Sevastopoli, bet pazaudēt arī visu Krimu, ja vissteidzīgākajā veidā viņam neatsūtīs divdesmit vai trīsdesmit tūkstošu pudu pulvera. Pagaidām Gorčakovs izdeva garnizonam pavēli ar vienu lielgabalu diennaktī nešaut vairāk par divdesmit šāvienu. Gadījumā, ja nākošajās divās trijās dienās nepienāktu pulvera transporti, viņš bija nolēmis pilnīgi pārtraukt atbildes uguni uz ienaidnieka kanonadi un pēdējos lādiņus taupīt uzbrukuma atsišanai. Šajā pēdējā Sevastopoles aizstāvēšanas cīņā visvairāk paļaudamies uz durkļiem, Gorčakovs nosūtīja pavēli kņazam Urusovam nekavējoties pārvest 8. diviziju uz Inkermanu no Eipatorijas apkārtnes, kur tā joprojām atradās.

Gorčakovs nebija arī aizmirsis savu apsvērumu, ka interventi, izceļot desantu pie Kačas grīvas, var uzbrukt viņam no aizmugures, un pie Kačas novietoto vienību stipri palielināja.

Jau dienu pēc tam, kad Gorčakovs parakstīja un izsūtīja pavēli garnizonam par divdesmit šāvieniem, viņš nolēma izdot otru pavēli par šāvienu skaita samazināšanu līdz piecpadsmit tiem lielgabaliem, kuri atradās vissvarīgākajos aizsardzības līnijas punktos, līdz desmit — otrās šķiras punktos novietotajiem lielgabaliem un līdz pieciem šāvieniem visiem pārējiem lielgabaliem. Gorčakovam jau likās, ka Sevastopoles dienas ir skaitītas.

It kā vienīgi tāpēc, lai Gorčakovu galīgi pārliecinātu par viņa kaitīgās domas pareizību, kāds sagūstīts franču minētājs, iedams pa ceturtā bastiona laukumu, sāka kliegt, ka šis bastions tūdaļ uzlidošot gaisā, ka zem krievu mīnu galerijām franči šeit esot parakuši kontrmīnu ejas un tajās bastiona uzspridzināšanai viss jau esot sagatavots.

Protams, bastiona oficieri pielaida lielu kļūdu, ielaizdamies sarunās ar sagūstīto minētāju. Jauno, draudīgo vēsti no viņiem uzzināja junkuri, no junkuriem — matroži un zaldāti, kas ik brīdi sāka gaidīt sprādzienu un pat jautāja, kad viņus beidzot vedīšot prom no bastiona.

Taču vislielāko nemieru šīs muļķīgās baumas sagādāja pašam virspavēlniekam. Totlebens velti pūlējās viņu pārliecināt, ka frančiem parakties zem ceturtā bastiona galerijām nav iespējams, jo zem tām ļoti cietas klints pamats, taču Gorčakovs uzskatīja par nepieciešamu pat brīdināt caru, ka Sevastopole atrodoties bezdibeņa malā, ka ceturtā bastiona uzspridzināšana atvēršot ienaidniekam vārtus uz pilsētu.

Totlebens atkal gluži kā pirms mēneša neapgāžami pierādīja, ka sagūstītais franču minētājs melojis tāpat kā jau agrāk franču seržants un kapralis. Ceturtajā bastionā visi nomierinājās. Pagāja divas dienas, — pienāca 3./15. apriļa vakars. Bombardēšana visās šajās dienās, kā parasts, sākās pulksten piecos no rīta un turpinājās līdz krēslas sabiezēšanai. Franču artilērijas uguns spēks neatslāba. Bet angļi, kas cīnījās tikai ar trešo bastionu, savu uguni samazināja vienmēr, kad liels skaits viņu lielgabalu bija sašauti. Reiz angļu baterijā pat atskanēja pērkona dārdiem līdzīgs grāviens, — tur krievu lādiņš bija izurbies cauri pulvera pagraba jumtam … Šo sprādzienu visa krievu aizsardzības līnija apsveica ar skaļu «urā». Bet 3. apriļa vakarā tādu pašu «urā» varēja kliegt sabiedrotie.

Sagūstītais minētājs bija melojis tikai pa pusei: franči tiešām bija sagatavojuši ja arī ne ceturtā bastiona, tad četru mīnu kameru — divu parasto un divu palielinātu — uzspridzināšanu iepretī bastiona uz āru izvirzītajam stūrim.

Ceturtā bastiona priekšā atradās daudz bedru, ko bija izsitušas jau agrāk uzspridzināto mīnu eksplozijas, un šīs bedres bija ieņēmuši krievu strēlnieki. Bez tam bastionā jau bija sapulcējušies strādnieki uz parastajiem nakts darbiem. Visas četras mīnas sprāga reizē. Eksplozija atgādināja neliela vulkānā izvirdumu lielā pūlī. Dažāda lieluma akmeņu viesulis uzlidoja augstu gaisā un gāzās zemē visās bedrēs bastiona priekšā un bastiona laukumā. Pēc sprādziena saskaitīja ap simt nogalināto, ievainoto un bez vēsts pazudušo, tas ir, bez vēsts pazudušie bija vienkārši apbērti ar biezu zemes kārtu un akmeņiem. Arī šo sprādzienu izsistās bedres izrādījās milzīgas. Pavisam bija trīs ap divdesmit asu garas un desmit asu platas bedres.

Varēja gaidīt, ka franči, izmantodami apjukumu, kas izcēlās bastionā pēc šā sprādziena, dosies triecienā. Bastiona aizstāvji arī gaidīja franču uzbrukumu visu nakti, taču Kanrobers, palikdams uzticīgs pats sev, pāriet uzbrukumā neiedrošinājās. Bedres ieņēma franču strēlnieki, taču viņi ar šo manevru nonāca pārāk tuvu pie ceturtā bastiona. No turienes uz viņiem lidoja kartečas, ar rokas granatām pildītas muciņas un štuceru lodes. Franču baterijas sāka pastiprinātā kārtā atbalstīt savus strēlniekus. Tādējādi naktī no 3. uz 4. aprili izraisījās ārkārtīgi sīva cīņa ap šīm bedrēm, jo vairāk tāpēc, ka šajā naktī beidzot Sevastopolē ieradās pirmais pulvera transports, un Gorčakovs kļuva mazliet možāks.

Franči centās attīstīt savus panākumus, kas ļoti dūrās acīs, jo viena bedre, turklāt pati lielākā, atradās pie bastiona uz āru izvirzītā stūra. Ja arī nevarēja apgalvot, ka franču artilērijas uguns pret citiem bastioniem un redutēm būtu kļuvusi vājāka, tad ceturto bastionu franči apšaudīja daudz spēcīgāk nekā kanonades sākumā.

Enerģiskāk sāka strādāt arī franču mīnētāji: franču mīnu sprādzieni sekoja cits citam. Protams, kārdinoša bija ideja savienot bedru rindu un tādā kārtā izveidot dziļu tranšeju.

Šis apstāklis spieda Sevastopoles aizstāvjus pielietot drošu līdzekli, tas ir, nakts uzbrukumos izsist frančus no bedrēm ar durkļiem. Tomēr padzīto zaldātu vietā franči sūtīja jaunas rotas. Ceturtā bastiona priekšā izspridzinātās bedres izvērtās par ārkārtīgi niknu nakts sadursmju arēnu, un dienā šīs bedres apšaudīja ar mortiru lādiņiem un kartečām. Četru dienu laikā šajās bedrēs un ap tām sakrājās milzīgi daudz nenovāktu kritušo un smagi ievainoto. Ievainotie franči ar zīmēm lūdza no krievu zaldātiem ūdeni.

— Tā mokās, ka nevar pat uz viņiem skatīties! — zaldāti ziņoja oficieriem. — Taisni žēl paliek! …

— Ko tad mēs varam viņu labā darīt? — oficieri atjautāja.

Kritušo līķi sāka pūt; savus ievainotos franči nenovāca, un Sakens beidzot pavēlēja Novosiļskim pamēģināt pacelt balto karogu un piedāvāt frančiem pamieru, lai varētu novākt kritušos un ievainotos.

So priekšlikumu franči pieņēma 7./19. anrija pēcpusdienā; franči novāca savu kritušo līķus un ievainotos. Šis brīdis izrādījās izšķirīgs: desmit dienu ilgusī lieldienu kanonades viesuļuguns otrā dienā vairs neatjaunojās, un tās vietā visur turpinājās tikai parasta apšaudīšanās, izņemot vienīgi ceturto bastionu. Tomēr franči tam uzbrukt neuzdrošinājās, lai arī cik lielus postījumus bija nodarījuši.

Pirms tam karu vēsturē vēl nepieredzētā, desmit dienu ilgā bombardēšana īstenībā beidzās bez jebkādiem panākumiem.

10.

Tiesa, bombardēšana, mīnu karš un izbrukumi izsita no ierindas daudz varonīgo Sevastopoles aizstāvju — ap seši tūkstoši, tomēr tas ne tuvu nebija tāds rezultāts, kādu drudžaini gaidīja grafs Buols un lords Rosels, Druens de Liiss un lords Klarendons, Napoleons un Viktorija un kopā ar viņiem visa Krievijai naidīgā Eiropa.

Sevastopole bija tikai paplūkāta, bet ne noskūta. Sevastopole stāvēja tikpat nepieejama kā oktobrī. Pamiera laikā 7. aprilī franču virsnieki krievu oficieriem teica:

— Jūs, krievi, varat staigāt ar lepni un augstu paceltu galvu: jums ir sava Troja!

Uz lieldienās sākto bombardēšanu interventi bija gatavojušies joti ilgi un sagādājuši milzīgus municijas krājumus. Angļu žurnālisti un avīžu korespondenti rakstīja no Krimas, ka sabiedrotie sagādājuši tik daudz lādiņu, lai ar tiem vārda pilnā nozīmē apbērtu visu Sevastopoli, lai izbruģētu ar bumbām un bumbu šķembām ir ielas, ir pagalmus. Ar milzīgajiem aplenkšanas lielgabaliem un mortirām desmit dienu laikā uz pilsētu bija izšauti simt sešdesmit pieci tūkstoši lādiņu, un ielas tiešām izskatījās it kā no vienas vietas nobruģētas ar bumbām, un daudzas mājas, kas pirms tam bija laimīgi palikušas neskartas, izrādījās sagrautas, un tomēr sabiedroto armiju ģenerāļu kara apspriedēs, ko Kanrobers un Raglans vairākkārt sasauca, lai izlemtu jautājumu par došanos uzbrukumā, šis jautājums tā arī pozitivi izlemts netika. Pat enerģiskākie franču ģenerāļi — Boskē un Pelisjē — šaubījās par uzbrukuma panākumiem, kaut ari ceturtais bastions, ko franči apšaudīja ar koncentrētu, ārkārtīgi spēcīgu artilērijas uguni, bombardēšanas beigās bija pārvērties par juceklīgām, bumbu sprādzienu uzvandītām zemes kaudzēm, kam blakus visur rēgojās tādas pašas juceklīgas piltuvjveida bedres, un pat Nachimovam galu galā vajadzēja atzīt, ka vienā naktī bastionu atjaunot nav iespējams.

Franči to redzēja, bet uzbrukumā nenāca, kaut ari savas rezerves varēja novietot daudz tuvāk nekā krievi, jo viņi varēja izvēlēties uzbrukumam vispiemērotāko dienu un stundu.

Kas frančus atturēja?

Uz šo jautājumu atbildēja viena no angļu tālaika avīzēm:

«Visi iznīcināšanas līdzekļi tika laisti darbā, lai apslāpētu krievu bateriju uguni, bet to apslāpēt neizdevās, — tātad Sevastopoles cietoksnis joprojām vēl spēj uzbrukumu atsist. Jāatzīst arī, ka pašos darbos, uz kuriem balstās pilsētas aizsardzība, izpaužas kaut kas jauns, kaut kas tāds, ko nepazīst ievērojamāko aplenkumu vēsturē, un to mēs nedrīkstam atstāt neievērotu.»

Neliegdami pelnīto uzslavu krievu zaldātiem — artileristiem un kājniekiem, angļi šajā atsauksmē izvirzīja pirmajā plānā arī krievu zaldātus-strādniekus.

Bet šā kara franču vēsturnieks Gerens, rakstot par desmit dienu ilgušās bombardēšanas rezultātiem, bija spiests melancholiski piezīmēt:

«Napoleons I būtu iekarojis trīs vai četras valstis ar pusi no tiem līdzekļiem kā karaspēka, tā naudas ziņā, cik tagad jau izmaksājis Sevastopoles aplenkums... Luija XIV laikā ne Vobana \ ne Tirena  , ne Kondē 3 rīčībā nebija tik lielu līdzekļu., ieņemot vairākus apgaba¬lus un daudz nocietinātu pilsētu, kas ar Nimvegenas miera līgumu 4 tika pievienotas Francijai! ...»

Bombardēšanas neveiksme krietni atvēsināja arī sabiedroto karapulku dedzību; turklāt pārāk lielā spēku piepūle bija visus nogurdinājusi. Visiem bija nepieciešama atpūta, un tāpēc aprilī apšaudīšanās ritēja tik gurdi, ka pat ceturto bastionu varēja atjaunot bez sevišķas steigas.

Dūšīgās matrožu sievas ar bērniem un mantām atkal pārvācās no Ziemeļu puses uz savu Kuģu pusi, atpakaļ uz pilsētu pārcēlās arī tirgotāji un atvēra savus veikalus, daži gan citās mājās, ja viņu agrāko veikalu telpas izrādījās sagrautas … Pamirusi Sevastopole triju četru dienu laikā atkal atdzīvojās, un zem pavasara saules karstajiem stariem pa ielām atkal staigāja izturīgie pilsētas iedzīvotāji, kas jau bija pieraduši arī pie «pamatīgās pastardienas», un bērni izārdītajās ielās augām dienām rotaļājās ar lielgabalu lodēm, veldami tās bedrēs un priecīgi klaigādami, kad čuguna lodes, skaļi noskanēdamas, atsitās cita pret citu.

Arī Zarubini kopā ar mazo Oļu no plašajām Nikolaja baterijas kazarmām, kur bija pavadījuši divas nedēļas, atgriezās uz Mazo Oficieru ielu savā mājiņā, kas laimīgā kārtā bija palikusi vesela, kaut arī šķūnis tai blakus bija sašauts, tā viena siena izrādījās sabrukusi, bet dārzā vairāki koki bija izgāzti no zemes ar visām saknēm gluži kā viesulī.

Tiesa, logu rūtis bija izbirušas, bet tuvojās vāsara, un caurie logi lielas neērtības nesagādāja.

Kapitolina Petrovna pabēdājās, satriekti pašūpoja savu lielo galvu, taču drīz vien par savām nelaimēm nomierinājās, redzēdama, kā izskatījās visapkārt pie kaimiņiem, un, kad no ilgās iešanas nogurušais Ivans Iļjičs, raudzīdamies uz viņu ar lūdzošām acīm, teica:

— Nu, Kapitoša, vai ne? … Varbūt varētu to … to patvāri uzkurt? — viņa tūdaļ aizsteidzās uz virtuvi, lai sāktu kā parasti rūpēties par saimniecību.

Pievakarē atnāca Varja.

—   Tik daudz ievainoto, tik daudz ievainoto bija, nu taisni šausmas! — viņa stāstīja. — Tagad, paldies dievam, gandrīz visi jau aizsūtīti, citi uz Ziemeļu pusi, citi uz hospitāli, citi tālāk — uz Bachčisaraju … Bet praporščiks Borodatovs, māmiņ, arī tagad jau aizvests uz hospitāli Ziemeļu pusē. Viņš atlabojas. Kāja saauga, tikai apsēju vēl neņem nost… Pirogovs, nabadziņš, saslimis, — uz pārsiešanas punktu tagad nenāk… Zināms, ārstu mums daudz, pat vairāki vācieši, tikai visi,saka, ka Pirogovs viens pats esot simt citu ķirurgu vērts … Protams, viņi, mūsu ārsti, arī daudz ko zina, bet, māmiņ, tu tikai padomā, ja toreiz, kad atnesa poručiku Borodatovu, nebūtu Pirogova, Borodatovam noņemtu kāju, bet tas, māmiņ, ir tik šausmīgi, — reti kāds pēc tam atveseļojas, ja kāju noņem augšpus ceļgala!

—   Te tev Borodatovs ir praporščiks, te jau uzreiz kļuvis par poručiku, — māte atteica, priecādamās par meitas žirgtumu, un Varja tūdaļ dedzīgi atbildēja:

—   Nu, zināms, Borodatovs pagaidām vēl ir praporščiks, bet viņam kā smagi ievainotam jau atņemtās činas atdos atpakaļ, viņš pats tā man teica.

—   Kur tad atrodas tavs pārsiešanas punkts un kur hospitālis! Kad tu paguvi uz hospitāli aiziet? — Kapitolina Petrovna jautāja; bet Varja, no šās piezīmes mazliet piesarkusi, lietišķi atbildēja:

—  Man jau ne vienu vien reizi vajadzēja uz turieni pavadīt ievainotos, māmiņ!

Ka Vitja savā Malachova kurgānā palicis sveiks un vesels, ģimene jau zināja, un visi šajā vakarā jutās kā jūras braucēji, ko vētra ilgi dzenājusi atklātā jūrā, līdz beidzot izmetusi pazīstamā krastā. Tiesa, braucienam vēl ne tuvu nebija beigas un nākotnē varbūt vēl draudēja lielas nelaimes, taču liktenis tomēr bija dāvājis atpūtas brīdi, — izmanto šo brīdi, dzīvo, uzelpo brīvāk, apskaties apkārt jautrākām acīm, — kā gan citādi spēsi pārciest to, ko tev liktenis vēl būs lēmis.

Pa gabalu sāņus kaut kas dobji atsitās pret zemi. Kapitolina Petrovna, likdama šajā brīdī verdošo patvāri uz galda, palūkojās pa logu un teica:

—   Kā liekas, Mikrjukova dārzā nokrita.

Citi pat nepaskatījās uz to pusi: ja jau lielgabala lode nokritusi Mikrjukova dārzā, tad Mikrjukova dārzā, — ne jau pašu mājā.

Arī mazā Oļa jau bija kļuvusi vienaldzīga pret šīm paretam krītošajām lodēm, tāpat kā pret rudens lietiem. Viņa bija saplūkusi pašu dārzā zem kokiem uzplaukušo vijolīšu pušķīti un nevarēja vien beigt par to priecāties.

Bet Ivans Iļjlčs, aplaizīdams ar mēli sausās lūpas, tikai ļoti uzmanīgi vēroja, kā viņa sieva ar rokām, kas bija kļuvušas raupjas, grieza pa ceļam uz māju nopirkto frančmaizi un pēc tam uzlēja tēju. Kad tēja bija ievilkusies un viņa paņēma vīra glāzi ar paglāzi, lai kā parasti viņam pirmajam ielietu tēju, — Ivans Iļjičs bērnišķīgā balsī lūdzoši nostiepa:

—   Tikai, Kapočka, mīļā… vai nevar, vai nevar, māmiņ, man tādu stiprāku? …

SATURS

CETURTA DAĻA

Pirmā nodaļa — Pirmā māsu vienība………………………. 5

Otrā „ — «Sevastopoles liktenis»………………… 26

Trešā „ — «Ciešanu nami»………………………….. 35

Ceturtā „ — Jaunieši……………………………………. 49

Piektā „ — Divi izbrukumi…………………………… 73

Sestā „ — Neapmierinātība ar virspavēlniekiem . 117

Septītā „ — Nikolajs nervozē………………………. 146

Astotā „ — Trokšņainā aizmugure………………… 172

Devītā „ — Lēciens klusumā……………………….. 193

PIEKTĀ DAĻA

Pirmā nodaja — Kapa klusums…………………………… 207

Otrā „ — Jubileja…………………………………… 243

Trešā „ — Zemessargi………………………………. 277

Ceturtā „ — «Ķeizara pārstāvis»……………………. 296

Piektā „ — Stepans Chruļovs………………………. 308

Sestā „ — Uzbrukums Eipatorijai………………… 322

Septītā „ — Nikolajs saslimst………………………. 354

Astotā „ — Jaunās redutes………………….. ' . . 365

Devītā „ — Nikolaja nāve…………………………… 380

Desmitā „ — Menšikova aiziešana no dienesta . . 393

SESTĀ DAĻA

Pirmā nodafa — Virspavēlnieku maiņas laikā …. 423

Otrā „ — Isbmins………………………………….. 452

Trešā „ — Chlapoņinka…………………………….. 487

Ceturtā „ — Marta kauja……………………………… 514

Piektā „ — Atkusnis…………………………………. 543

Sestā „ — Plastuni…………………………………… 564

Septītā ' „ — Lieldienu kanonade . . …. 593

Н. С. Сергеев-Ценский СЕВАСТОПОЛЬСКАЯ СТРАДА ч. IV—VI

ЛАТВИЙСКОЕ ГОСУДАРСТВЕННОЕ ИЗДАТЕЛЬСТВО

На латышском языке

Sergejevs-Censkis, Sergejs Nikdajevičs

SEVASTOPOLES GRŪTĀS DIENAS IV—VI

Redaktore V. Lāce Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Techniskais redaktors V. Freimanis Korektore R. Runcis Nodota salikšanai 1956. g. 16. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 15. augustā. Papīra formāts 84X108'/32. 39,75 fiz. iespiedi.; 32.60 uzsk. iespiedi.; 34,95 izdevniecības I. Metiens 10000 eks. JT 14013. Maksā 10 rb|. 75 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā. Padomju bulv. Nr. 24. Izdevn. Nr. "S615-D927. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pašūt. Nr. 1053.

3 — Sevastopoles grūtas dienas — II

7 —

1 Kas nak? (Franču vai.)

1 Ko viņi no manis grib? (Franču vai)

8 — Sevaslopoles grūtas dienas — II

2 J e r e m i a d e — rūgtuma pilna sūdzēšanās; šis vārds atvasināts no bībeles pravieša Jeremijas vārda, kurš it kā pareģojis senās Jūdejas bojā eju un par to ļoti bēdājies.

1 O r 1 e a rt i — karaļu Burbonu dinastijas zars Francijā. Viens no Orleaniem bija karalis Luijs Filips, ko gāza 110 troņa 1848. gada revolūcijas laikā.

9 — Scvastopoles grūtās dienas — II

1 Poluška — vara monēta pusgraša vai ceturtdajkapeikas vērtībā.

1 «Šis labais Robespjera kungs.» (Franču vai.)

'Švarcenbergs, Fēlikss Ludvigs, firsts (1800.— 1852.), — Austrijas diplomāts, pēc ungāru sacelšanās apspiešanas Austrijas valdības galva.

11 — Sevastopoles grūtas dienas — II

i Maciņi, Dž uzepe (1805—1872.), — itāļu patriots un revolucionārs, slepenās apvienības «Jaunā Itālijā» dibinātājs, kuras mērķis bija Austrijas varas gāšana un buržuāziski demokrātiskas republikas nodibināšana Itālijā. ,

1 Peresvets un Osļabja — divi brāļi, Troicas-Sergija klostera mūki, 1380. g. piedalījušies cīņā ar tatariem Kuļikovas laukā pie tam Peresvets, kā teika stāsta, izcīnījis divkauju ar tataru varoni. Abi brāļi kaujā krita.

1 Vardi — буерак, овраг, ухаб (grava, roza, gramba) — krievu valodā pārņemti no tataru valodas.

1 Krievu muižnieku mājās par kazaciņiem sauca zēnus sulaiņus.

'Lukrecija Bordžija (1480,—1519.) — pāvesta Aleksandra VI Bordžijas meita, slavena ar skaistumu, izšķērdību un izvirtību.

'Abd-el-Kaders (1807.—1883.) — arabu vadonis Alžirijā viņu partizaņu cīņā ar frančiem par neatkarību. 1847. gadā Abd-el-Kaders bija spiests padoties.

1 Ревун — brēcējs.

1 Mazarini, Zils (1602.—1661.), — kardinals un Francijas valstsvīrs. Centās nostiprināt centralizētu valsts pārvaldi un karaļa varu.

1 Krievs.

1 Neticīgais velns!

1 Rīkojums.

3 Sajukums.

1 Vobans, Sebastians (1663.—1707.), — franču kara inženieris, franču cietokšņu celtnieks, Luija XIV valdīšanas laikā vadīja vairāku cietokšņu aplenkšanu.

[1] «viņa ir mūsu ģimenes zinātnieks». (Franču vai.)

[2] polijā viņš atrada piekto stichiju — dubļus. (Franču vai.)

[3] vecuma nespeks. (Latiņu vai.)

[4] kas pēdējais smejas, tas gardak smejas. (Franču vai.)

[5] ai māsa, māsa! (Franču vai)

[6] mongolfjers — aerostats, kas paceļas ar sasildīta gaisa palīdzību. Nosaukts izgudrotāju brāļu Mongolfjē vārdā.

[6] — Sevaslopoles grūtās dienas — II

[7] mormons, ogists (1774.—1852.), — Napoleona I maršals, vēlāk pārgājis Burbonu pusē.

[8] mormoņi — amerikas reliģiskas sektas locekļi; nosaukti par pravieti izdaudzinātā sektas dibinātāja Mormoņa vārdā.

[9] ložements — ierakums lielgabalu un karavīru aizsegam. (Franču vai.)

[10] enfants perdus — nevaldāmi puiši, infernaux — sātani. (Franču vai.)

[11] Кошка — kaķis.

[12] uz priekšu! (Franču vai)

[13] varr.a — turku cietoksnis Bulgarijas teritorijā, ko krievuturku kara iaikā 1829. gadā ieņēma krievu karaspēks.

[14] s i t i j a — londonas vecā pilsētas daļa, kura atrodas Anglijas banku un tirdzniecibas-rūpnieclbas uzņēmumu pārvaldes.

[15] rosels, džons (1792.—1878.), — anglijas valstsvīrs, premjerministrs.

•palmerstons, henrijs (1784.—1865.), — Anglijas premjerministrs.

[17] rudžero un Aicina — XVI g. s. itāļu dzejnieka Ariosto episkās poēmas «Trakojošais Rolands» varoņi.

[18] droši uz priekšu! (Franču vai.)

[19] marija antuanete (17^.—1793.) — Francijas karaliene, Luija XVI sieva, sodīta ar nāvi 1793. g.

[20] hortenzija (1783.—1837.) — Ludviga Bonaparta sieva, kurš bija Holandes karalis no 1806. līdz 1810. gadam.

[21] nelsons, horacijs (1758.—1805.), * Anglijas admiralis, kas 1805. g. sakāva franču floti.

'varšavas kņazs — viens no feldmaršala I. F. Paskeviča (1782,—1856.) tituliem.

[23] linejs, kārlis (1707.—1778.), — slavens zviedru dabaszinātnieks.

[24] 1849. g. bija noteikts, ka studentu skaits nedrīkst pārsniegt trīs simtus katrā universitātē. Sis noteikums bija cieši saistīts ar daudziem citiem Nikolaja I valdības reakcionarajiem rīkojumiem.

Minotaurs — pēc seno grieķu teikas, briesmonis ar cilvēka ķermeni un vērša galvu, kuram upurēti cilvēki.

[25] platons (427.—347. g. pirms m. e.) — sengrieķu filozofs, Sokrātā skolnieks, ideālistiskās filozofijas sistēmas nodibinātājs.

[26] eschils (525.—456. g. pirms m. e.) — sengrieķu dzejnieks, tiek uzskatīts par dramatiskās poēzijas nodibinātāju.

[27] tacits, publijs kornēlijs (55.—117. g.), — Romas vēsturnieks, savos darbos bargi nosoda despotismu un Romas ķeizaru cietsirdību.

[28] chomjakovs, a. s. (1804,—1860.), — publicists un dzejnieks, viens no slavofilu vadoņiem.

[29] «m oskovskije vedomosti» — reakcionara virziena avīze, iznāca Maskavā.

[30] rostovcevs, j. i. (1803.—1860.), — nikolaja i ģeneraladjutants un militāro mācības iestāžu galvenais priekšnieks. Vēlāk viņam bija liela loma tā saucamajā zemnieku «brīvlaišanā».

[31] birons, ernsts jo hans (1690.—1772.). — cēlies no sīkas vācu Kurzemes muižnieku ģimenes, ķeizarienes Annas Joanovnas valdīšanas laikā faktiskais valsts vadītājs.

[32] ostermans, a. i. (1686.—1747.), — valstsvīrs un diplomāts, vācietis, iestājās Krievijas dienestā Pētera I valdīšanas laikā un noturējās augstos amatos līdz pat ķeizarienes Elizabetes Petrovnas uzkāpšanai tronī.

[33] ko es tur raudzīšos; esmu ar mieru precēties kaut ar kazu, ja tai ir zelta ragi un tā spējīga dzemdēt Menšikovu. (Franču vai.)

[34] m e n š i k o v s, A. D. (1670.—1729.), — Pētera I līdzgaitnieks un gandrīz neierobežots valdnieks Katrīnas 1 laika; mazgadīgā ķeizara Pētera II valdīšanas laikā 1729. g. izsūtīts uz Sibiriju, kur Berezovā pie Obas upes arī miris.

[35] atlasa kalnu grēda Ziemeļafrikā stiepjas caur Maroku, Alžiriju un Tunisiju.

[36] vai neesi redzējis Cepuri, t^e^uri?

Vai neesi redzējis Bižo tēva

Cepuri? (Franču vai.)

[37] karavīrs anika jeb onika — leģendārs krievu varonis.

[38] charons — sengrieķu mitoloģija laivinieks, kas pārved mirušo ēnas pār Stiksas upi uz pazemes valsti.

'naļivaiko — kazaku un zemnieku sacelšanās vadonis Ukrainā un Baltkrievijā pret šļachticu Poliju 16. g. s. Sodīts as nāvi 1597. g. Varšavā.

[40] p a j i j s, s e m j o n s, — kazaku un zemnieku nemieru vadonis Ukrainā, Dņepras labā krasta apgabalā XVII g. s. beigās un XVIII g. s. sākumā, kad kazaki un zemnieki sacēlās pret poju panu jūgu. Cīnījās par Dņepras labā krasta apgabala pievienošanu Krievijai.

[41] bet kā nu citādi?

37 — Sevastopoles grūtas dienas — II

[42] placeņa veidā cepta kaukaziešu maize.

[43] krievu velns!

[44] tiljerī galms — ķeizara napoleona III galms, kurš seno karaļu pili Parizē pārvērta par savu pastāvīgo rezidenci.

[45] sent-džemsa galms — anglijas karalienes Viktorijas galms* kura dzīvoja Londonā Sent-Džemsa pilī.

[46] t i r e n s, anri (1611.—1675.), — franču karavadonis luija XIII un Luija XIV laikā.

Content

Sergejevs-Censkis Sergejs Sevastopoles Grūtās dienas-2

С ЕТURТА DAĻA

PIRMĀ NODAĻa PIRMĀ MĀSU VIENĪBA

OTRĀ NODAĻA «sevastopoles liktenis»

TREŠĀ NODAĻA «CIEŠANU NAMI»

CETURTĀ NODAĻA JAUNIEŠI

PIEКТĀ NОDAĻA DIVI IZBRUKUMI1.

SESTĀ NODAĻA neapmierinĀtĪba ar virspavĒlniekiem •

SEPTĪTĀ NODAĻA NIKOLAJS NERVOZĒ

ASTOTĀ NODAĻa TROKŠŅAINĀ AIZMUGURE

DEVĪTĀ NODAĻA LĒCIENS KLUSUMĀ

PIEKTĀ D A Ļ А

PIRMĀ NODAĻA KAPA KLUSUMS

OTRĀ NODAĻA jubileja

TREŠĀ NODAĻA zemessargi

CETURTĀ NODAĻA «Ķeizara pĀrstĀvis»

P I EK TĀ NODAĻA stepans chruĻovs

SESTĀ noda Ļ a uzbrukums eipatorIjai

SEPTĪTĀ nodaļa nikolajs saslimst

ASTOTĀ NODAĻA jaunĀs redutes

DEVĪTĀ NODAĻA nikolaja nĀve

DESMITĀ NODAĻA menŠikova aizieŠana no dienesta

SESTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA virspavĒlnieku maiŅas laikĀ

OTRĀ NODAĻA istomins

TREŠĀ NODAĻA chlapoŅinka

CETURTĀ NODAĻA marta kauja

PIEKTĀ NODAĻA atkusnis

SESTĀ NODAĻA PLASTUNI

SEPTĪTĀ NODAĻA lieldienu kanonade

SATURS