Kuzņecovs Anatolijs Vasīlija d

Sievu krauja

A.KUZŅECOVS

SIEVU KRAUJA

NEPIECIEŠAMAIS PASKAIDROJUMS

Viss, par ko rakstīts šai gramatā, ir patiesība.

Kad stāstīju par šiem notikumiem dažādiem cilvēkiem, visi kā viens uzstāja, ka man esot jāuzraksta grāmata. Un arī es pats — jo ilgāk dzīvoju pasaulē, jo vairāk pārliecinājos, ka man tas patiešām jāizdara.

Kad sāku rakstīt parasto dokumentālo stāstu, notika ļoti dīvaina parādība: dzīves patiesība, pārvērzdamās mākslinieciskajā patiesībā, tai pašā izdaudzinātajā literatūras mākslinieciskajā patiesībā, sāka bālēt. Tā kļuva, es būtu teicis, pat tāda kā banāla, literāri apviļāta. Un tad es sāku rakstīt tā, it kā man būtu jādod juridiska liecība tiesā, citiem vārdiem, TIKAI TĀ, KA TAS PATIESAM BIJA.

Tātad

es, Anatolijs Vasilija dēls Kuzņecovs, šīs grāmatas autors, esmu dzimis un uzaudzis Kijevā, Kureņevkā, netālu no lielas gravas, kuras nosaukumu — Sievu krauja — kādreiz zināja tikai vietējie iedzīvotāji.

Tāpat kā visa pārējā Kureņevkas apkaime, arī Sievu krauja bija, kā tnēdz teikt, vieta, kur pavadīju bērnību, kur gājām rotājās un tā tālāk.

Un tad pēkšņi kādā dienā tā kļuva plaši pazīstama.

Vairāk nekā divus gadus tā bija aizliegtā zona ar dzeloņstiepļu iežogojumu, kam pievienota augstsprieguma strāva, ar koncentrācijas nometni, ar lieliem uzrakstiem, ka uz katru, kas tai tuvosies, tiks šauts.

Reiz es pat iekļuvu tur iekšā — biju kantorī, bet ne jau nu pašā Sievu kraujā; tad es pie šīs grāmatas rakstīšanas netiktu.

Mēs tikai ik pa brīdim dzirdējām ložmetēju kārtas: tr-ra-ta-ta, tr-ra-ta-ta… Dzirdēju tās divus gadus no vietas, katru dienu, tās skan man ausīs vēl šobrīd.

Otrā okupācijas gada beigās virs gravas sāka celties smagi, taukaini dūmi. Tie plūda no turienes kādas trīs nedēļas.

Kad vācu karaspēks bija no Kijevas aizdzīts un viss aprima, abi ar draugu, kaut arī baidījāmies no mīnām, aizgājām palūkoties, kas tur vēl palicis.

Tā bija milzīga, varētu pat teikt — varena grava, kas šķīra trīs Kijevas rajonus: Lukjanovku, Kureņevku un Sircus. Pašā lejā pa to vienmēr urdzēja ļoti jauks strautiņš. Gravas krasti bija stāvi, krauji, vietumis tie slējās augšup gluži kā siena, un Sievu krauja bieži atgadījās nogruvumi. Taču visumā tā bija diezgan parasta grava; turpat kaimiņos atrodas Dadžu grava — tāda pati — un vēl citas, šai pusē gravu ir daudz.

No gravas otra krasta šurp nāca kāds večukiņš noplīsušās drēbēs, ar kulīti pār plecu, un pēc tā, cik droši viņš nāca, mēs sapratām, ka viņš te gājis jau vairākkārt.

—  Vectēvi — Es noprasīju: — Vai ebrejus šāva šite vai tālāk?

Večukiņš strauji apstājās, nopētīja mani no galvas lidz kājām

un pēkšņi uzbrēca:

—  Un cik te krievu nenoguldija un ukraiņu, un citu tautību ļaužu!

Un aizgāja.

Mēs pazinām šo strautu kā savus piecus pirkstus; puikas būdami, ne reizi vien to aizdambējām, užceldami aizsprostus, un tad te peldējāmies.

Strauta dibenu senāk klāja tīra, rupja smilts, bet tagad tas nezin kāpēc bija nobārstīts ar baltiem akmentiņiem.

Pieliecos un pacēlu vienu, lai aplūkotu. Tas bija apdedzis kaula gabaliņš naga lielumā, no vienas puses balts, no otras — melns. Straume tos kaut kur bija izskalojusi un nesa sev līdzi. No tā mēs secinājām, ka krievus, ukraiņus, ebrejus un citu tautību cilvēkus ir šāvuši kaut kur augstāk.

Krietnu laiciņu soļojām pa šiem kauliņiem, kamēr sasniedzām gravas sākumu, strauts pazuda, te tas sazarojās daudzos avotiņos, kas spraucās laukā no smilšu slāņa apakšas, no šejienes tas ari izskaloja kaulus.

Grava šeit sašaurinājās, sadalījās vairākās atzarēs, un vienā vietā smiltis bija kļuvušas pelēkas. Pēkšņi mēs sapratām, ka soļojam pa cilvēku pelniem.

Tepat blakus, lietus izskalots, bija iegruvis smilšu slānis, no tā rēgojās laukā aptēsta granīta kluča stūris un ogļu kārta. Ogļu karta bija kādu eeturtdaļmetru bieza.

Gravas nogāzē ganījās kazas, bet trīs ganiņi, gadus astoņus veci puišeļi, cītīgi dauzija ar āmuriem ogles un pret granīta kluča galu sasmalcināja tās.

Piegājām klāt. Ogles bija graudainas, iebrūnas, apmēram tādā krāsā, kādu dabūtu, ja lokomotīvju izdedžus sajauktu ar galdnieku līmi.

—  Ko jūs darāt? — es jautāju.

—  Paskaties! — Viens no viņiem izvilka no kabatas kaut kādus spīdīgus un netīrus gabaliņus un pasvieda gaisā.

Sie gabaliņi bija pa pusei sakusuši zelta gredzeni, zobi, auskari.

Puikas ieguva zeltu.

Mēs brītiņu pastaigājām turpat tuvumā, atradām daudz veselu kaulu, neapdegušli, vēl miklu galvaskausu un neskaitāmus melnu pelnu gabalus starp pelēkām smiltīm.

Paņēmu kādu pāris kilogramu smagu kamšķi, aiznesu sev līdzi un paglabāju. Tic bija daudzu cilvēku pelni, viss tajos bija sajucis kopa un pārvērties, ja ta varētu teikt, internacionālos pelnos.

Jau toreiz man ienāca prātā doma, ka vajadzētu par visu to uzrakstīt — no paša sākuma, tā, kā tas patiesībā notika, nekā neizlaižot un neka nepiedomājot klat.

Tagad es to arī daru, jo jūtu, ka tas man ir jādara, jo, kā teikts «Tila Pūcesspieģeli», Klāsa pelni klauvē pie manas sirds.

Tādējādi vārds «dokuments», kas pieminēts ši romāna apakšvirsrakstā, norāda, ka esmu šeit minējis tikai patiesus laktus un dokumentus un ka šeit it nemaz nav literārās izdomas, citiem vārdiem, tā, kas «varētu būt» vai «kam būtu bijis jābūt», te nav.

PIRMĀ DAĻA

.

VĀCIEŠI ATNĀKUŠI

PADOMJU INFORMĀCIJAS BIROJA 1941. GADA 21. SEPTEMBRA VAKARA ZIŅOJUMS

21. septembri mūsu karaspēks izcīnīja kaujas ar pretinieku visā frontē. Pēc vairāku dienu ilgām, niknām kaujām mūsu karaspēks atstāja Kijevu.

Ieraudzīju, kā mūsējie aiziet, un sapratu, ka tās  ir beigas. Atsevišķi sarkanarmieši, ģērbušies izbalējušos aizsargkrāsas formas tērpos, daži ar  satītu šineli pār plecu, citi bez tiem, retā ķēdītē skrēja cauri pagalmiem, dārziem, lēca pāri žogiem.

Kļuva pavisam kluss. Daudz dienu ilga kaujas, dārdēja kanonāde, gaudoja sirēnas, vilnis pēc viļņa uzlidoja bumbvedēji, naktīs visa pamale plaiksnīja rūsā un liesmoja ugunsgrēkos, mēs gulējām uz mantu paunām ierakumā, zeme drebēja un bira mums uz galvas.

Un nu bija iestājies klusums — tas klusums, kas šķiet drausmīgāks par jebkuru šaudīšanos. Un mēs vairs nezinājām, kur atrodamies: šaipus vai viņpus frontes vai ari pa vidu.

Turpat netālu dzelzceļa uzbēruma pusē spalgi ietark- šķējās ložmetējs. No wcās vīksnas, kas auga virs ierakuma, nobira sīki zariņi un lapas. Es nodārdināju lūku un ievēlos bedrē, kur vectēvs nošņācās uz mani un iekrāva pa ausi.

Mūsu dārzā izraktais ierakums bija tieši tāds, kādus tajos laikos ieteica rakt: «T» burta veidā, divus metrus dziļš, septiņdesmit centimetru plats; šādas bedres bija saraktas visos pagalmos, skvēros un uz ielām, tādas rakt aicināja radio un vēl pamācīja, ka tas jādara.

Taču mēs ar vectēvu nostrādājām vairākas dienas un šo shēmu uzlabojam. Sienas nošuvām ar dēļiem, grīdu noklājām ar ķieģeļu gabaliem, bet pāri ierakumam uztaisījām pārsegumu. Mums, protams, nebija baļķu, lai pārsegtu trim kārtām, toties mēs tur sakrāvām pusotra metra garus malkas klučus un virs tiem vēl sagār zām visu malku, kādu vien šķūnītī varējām atrast.

Vectēvs sprieda tā: ja uz ierakumu nokritīs bumba, tā vispirms izsvaidīs malku, pagales izšķīdīs uz visām pusēm kā biljarda bumbas un sprādziens līdz mums netiks — vai tad nu šis, nešķīstenis, spēs sagāzt malkas grēdu!

Lai būve būtu vēl izturīgāka, malkai virsū uzbērām zemi, maskēšanās nolūkos apklājām to ar velēnām, un iznāca diezgan iespaidīgs un ļoti labi saredzams paugurs, zem kura, ja aizvēra ieejas lūku, bija kluss un tumšs kā kapā.

Mums par lielu laimi tuvumā nekas nesprāga, un arī neviena prāvāka šķemba šurp neatlidoja; ja tas būtu nolicis, visa malka gods godam būtu uzgāzusies mums uz galvas… Toreiz mēs to nezinājām, lepojāmies ar savu roku darinājumu un bijām pārliecināti, ka atrodamies vislielākajā drošībā.

Pirmajā laikā, kad mums vēl nebija tik drošas patvertnes, mēs ar vectēvu un vecomāti slēpāmies no bumbām pagultē.

Gulta bija saglabājusies no vecajiem laikiem — izturīga, galvgalis un kājgalis darināti no lokšņu skārda, uz kura ar eļļas krāsām uzgleznotas dzirnavas un ezeri ar gulbjiem. Mēs spriedām tā: ja bumba nokritīs, tā izgrūs cauri griestiem, atsitīsies pret atspermatraci, virs kura bija dūnu pēlis, palēksies gaisā, izsprāgs, bet dūnu pēlim un vēl abām vatētajām segām, gluži dabiski, šķembas cauri netiks.

Lai nebūtu jāguļ uz kailas grīdas, vecāmāte paklāja zem gultas segu, nolika spilvenus, un mēs jutāmies ļoti omulīgi.

Kad sākās apšaudīšanās un stikli džinkstēja no bumbvedēju auriem, vectēvs metās pagultē pirmais un piespiedās pie sienas, tad kūleniski turpat ievēlos ari es un paliku vidiņā. Bet vecāmāte, kas, rīkodamās ap krāsni, aizvien aizkavējās, paķēra līdzi runci Titu un nogūlās ārmalā, nosegdama mūs visus, un tā mēs glābāmies.

Vectēvs skaitīja lūgsnas un bāra mani: - Ko tu, driģene, tik daudz trinies, it kā tevi kads tārps dīdītu!

Kad bija pabeigta mūsu varenā ierakuma būve, mes s-ākām skriet turpu — un tādā pašā secībā, tikai vecāmāte vienmēr stiepa līdzi spilvenus un segas (ierakumā viņa tos neatstāja — ka nesavilgst). Runcis Tīts bija pieradis pie kara un jau pēc pirmajiem sprādzieniem, asti atšāvis, milzu lēcieniem joza tieši uz lūku, un ar mocekļa izteiksmi acīs ņaudēja, lai noceļ viņu lejā, jo viņš prata tikai uzrāpties augšā pa stāvajām kāpnēm, bet lejā tikt nebija iemācījies.

Vēl šobrīd nezinu, kāpēc vectēvs mani saukāja par driģeni. Viņš ir jau miris, bet es aizmirsu pajautāt. Taču ziņkārības tārps mani ir dīdījis vienmēr. Es spraucos laukā no ierakuma, lai ieraudzītu lidmašīnas un saskatītu drausmīgos melnos krustus uz tām, gribēju ari redzēt, kā sprāgst bumbas. Taču tai brīdī, kad sarkanarmieši sāka skriedami atkāpties un kļuva skaidrs, ka tagad visam beigas, es vairs ne sevišķi kāroju to redzēt, un tad man pa īstam sametās baisi.

Ierakumā dega petrolejas lampa un oda pēc dūmiem. Māte (līdz šim viņa dienām un naktīm dežurēja savā skolā) sēdēja uz ķeblīša, un viņas acīs bija šausmas. Vectēvs kaut ko ēda, viņš vienmēr, kad bija uztraucies, kaut ko grauza, uz divām pusēm pašķirtā bārda strauji kustējās, jo viņam bija mākslīgie zobi un viņš nevis koda, bet «žļebināja», kā mēdza teikt vecāmāte, un druskas bira viņa bārdā. Vecāmāte tikko dzirdami lūdza dievu un paretam pārmeta dievmātes svētbildes priekšā krustu: šo svētbildi viņa bija atnesusi šurp; es pats iedzinu naglu, kur to uzkabināt; man šī svētbilde patika, no visām vecāsmātes svētbildēm šī man bija vismīļākā.

Bet aiz sienu dēliem visu laiku kaut kas čabinājās un kustējās: tur pilnīgā vienaldzībā pret karu savu dzīvi dzīvoja čaklās skudras, vaboles un tārpi. Beidzot zeme pārstāja drebēt un birt no griestiem. Sajā baismajā klusumā šķita, ka tūdaļ notiks kaut kas drausmīgs, kāds neiedomājams sprādziens. Tupēju tikko elpodams un gaidīju šo sprādzienu . . . Pēkšņi atskanēja kāju dipoņa, lūka pacēlās, un kaimiņiene Jeļena Pavlovna, uztraukusies un pavisam pārvērtusies, uzkliedza: — Ko jūs te tupat? Vācieši ienākuši!

Man bija divpadsmit gadu. Ar daudz ko dzīvē sastapos pirmo reizi. Arī vācieši atnāca pirmo reizi. Visiem pa priekšu es izdrāzos no ierakuma, apžilbu spožajā gaismā un pamanīju, ka pasaule kļuvusi citāda, kaut gan viss šķietami bija palicis savā vietā.

Jeļena Pavlovna, rokas vicinādama, aizgūtnēm stāstīja:

— …tāds jauniņš, tāds pavisam jauniņš stāv!… Man taču logi uz ielas pusi. Mašīna aizbrauca, bet viņš, pavisam jauniņš, stāv! …

Vienā rāvienā es jau biju pāri pagalmam un uzrausos uz sētas.

Mūsu Petropavlovskas laukuma skvērā uz biezām, piepūstām riepām stāvēja zems, plēsonīgs lielgabals ar garu snuķi. Lielgabalam blakus — patiešām ļoti jauns vācu kareivis gaišiem matiem, sārtiem vaigiem, ģērbies neparasti tīrā un labi pieguļošā zaļgani pelēkā formas tērpā. Rokās viņš turēja šauteni un, pamanījis, ka skatos uz viņu, lepni saslējās. Pavisam jauki saslējās, padižojās.

Man bija sirdsdraugs gadus trīs vecāks par mani — Boļiks Kaminskis, es par viņu vēl pastāstīšu. Viņu evakuēja kopā ar FRA skolu. Šis zaldātiņš bija ļoti līdzīgs Boļikam. Saprotiet mani: es biju gaidījis visu ko. Ka vācieši būs drausmīgi milži, visi kā viens uz tankiem, ar gāzmaskām un ragainām ķiverēm, un mani galīgi pārsteidza tas, kas šis puisis ir pavisam parasts, prozaisks, gluži kā mūsu Boļiks.

Ak tu dižojies gan? Es arī būtu ne mazāk lielīgs, ja man būtu tāds lielgabals.

Šajā mirklī atskanēja tieši tas neiedomājamais sprādziens, kuru es tā gaidīju. Man aizcirtās elpa, es ietriecos ar zodu sētā un gandrīz vai novēlos no tās. Bet zaldātiņš kaunpilnā kārtā pietupās un sarāvās maziņš, izbīlī piespiezdamies pie lielgabala.

Taču viņš tai pašā mirklī atguvās, piecēlās un sāka skatīties kaut kur pāri manai galvai. Pagriezos un ieraudzīju, ka tālumā, zilajās debesīs aiz koku galotnēm, kūleņodami un planēdami krīt lejup dēļu gabali.

—   Tomēr uzspridzināja tiltu! Ek!… — ieteicās vectēvs, pienākdams pie žoga un pabāzdams degunu, lai arī apskatītu pirmo vācieti. — Fiu-fiu-fiu, tā tik ir manta! Kā tad pret šitādiem 'lai karo — tā taču ir armija. Tu tikai paskaties, kā viņš ir apģērbts!

Kareivis patiešām bija apģērbts lieliski. Karikatūrās un filmās viņi izskatījās pēc appluskātiem klaidoņiem un bandītiem. Dzīvē viņi bija mazliet citādi.

Saceldama putekļus, piejoņoja stūraina, kvadrātveidīga, plēsonīga mašīna, veikli pagriezās (mēs ar vectēvu skatījāmies ieplestām acīm), un tādi paši spēcīgi, gluži kā cirkus mākslinieki, karavīri vienā mirkli piekabināja pie tās lielgabalu, uzlēca uz mašīnas kāpšļiem un, turēdamies pie bortiem, bramanīgi aizdrāza uz Po- dolas pusi.

—   M-jā-ā … — novilka pārsteigtais vectēvs. — Pagalam ir padomju vara, pagalam … Ej, palīdzi sanest mantas istabā — bedrē viss kļuvis mitrs.

Ne visai labprāt aizvilkos uz bedri. Tur māte jau sniedza laukā no melnā cauruma paunas, čemodānus, ķeblīšus, vecāmāte ņēma to visu pretī un krāva kaudzē, bet es sāku nest uz istabu.

Cik jau reižu pēdējā laikā mēs to nebijām darījuši: uz ierakumu, no ierakuma, lejup, augšup. Un ja vēl būtu kas jēdzīgs, ko glabāt, — lupatas vien: kaut kāds vēl no cara laikiem plikādas kažoķelis, viss vienos ielāpos un kožu saēsts, spilveni… Vai tad tas bija vīrieša cienīgs darbs!

Gar sētas stūri pabāzās mana otra sirdsdrauga — Sūras Macas galva. Acis iepletis, viņš uzsauca:

—   Pa tramvaja liniju nāk vācieši! Ejam!

Viens pūtiens — un manis vairs nebija. Vecāmāte tik vien paguva kā iesaukties:

—   Bet kas …

Visa Frunzes iela (tā to', starp citu, sauca padomju laikā, vecie cilvēki to dēvēja par Kirila ielu), cik vien tālu varēja pārredzēt, bija pieblīvēta ar mašīnām un pajūgiem. Mašīnas bija stūrainas, ar visādiem izciļņiem, redelēm un skāvām.

Katrai mašīnai ir sava seja, un ta raugās pasaulē ar priekšējām spuldzēm vai nu vienaldzīgi, vai dusmīgi, žēlabaini vai arī ar izbrīnu. Bet šīs te, tāpat kā pirmā, kura aizveda lielgabalu, raudzījās plēsonīgi. Nekad vēl nebiju redzējis tādas mašīnas, un man šķita, ka tas ir ļoti varenas; tās piepildīja visu ielu ar rūkoņu un dūmiem.

Vairāku kravas mašīnu kastes izskatījās ka mazas mājiņas ar gultām un pieskrūvētiem galdiem. Vācieši raudzījās laukā no mašīnām, citi, zaļgani pelēki, gludi noskuvušies, ļoti mundri un ļoti jautri, pastaigājās pa ielu. Smējās viņi par katru nieku un uzsauca kaut ko jocigu pirmajiem iedzīvotājiem, kas parādījās uz ielas. Starp ratiem ar šāviņu kastēm un maisiem bramanīgi līkumoja motociklisti ar bruņu cepurēm galvās un ložmetējiem, kas bija piestiprināti virs stūrēm.

Līdz šim neredzēti, milzīgi, ugunīgi rudi zirgi ar salmu krāsas krēpēm, pa sešiem iejūgti, gausi un svinīgi cilādami pinkainās kājas, gluži kā rotaļādamies vilka lielgabalus. Mūsu sīkie krievu zirdziņi, ar kādiem atkāpās Sarkanā Armija, blakus šiem milzeņiem izskatītos kā kumeliņi.

Žilbinoši baltos un melnos limuzīnos, jautri tērzēdami, brauca virsnieki ar sudrabu izrotātām augstām cepurēm galvās. Mums abiem ar Surku aizrāvās elpa un acis gandrīz vai izmežģījās. Saņēmām dūšu un pār- jozām pari ielai. Drīz vien uz ietves sanāca pilns cilvēku, un visi viņi, kā man šķita, satriekti nolūkojās šajā armādā …

Gandrīz vai katram vācietim bija sarunu vārdnīca, viņi šķirstīja tās un klaigāja, saukdami meitenēm, kas stavēja uz ietves:

—  Jaunkundz, Mādchen! Bolschewik kaputt! Ukrajka!

—   Ukraina, — meitenes pārlaboja.

—  Ja, ja! Ukra-ji-na! Būs nākt pastaigāt, spazieren, bitte!

Bondaru šķērsiela bija manāma kaut kāda kustība, varēja redzēt, kā svinīgi līgojās galvas, līdz beidzot parādījās kāda aizvēsturisku veču un veceņu procesija. Priekšējais vecis ar dvieli pār plecu nesa uz paplates apaļu Ukrainas maizes klaipu, uz kura bija uztutinats sals trauciņš. Pūlis metās noskatīties šo izrādi, s.ākās grūstīšanās.

Veči bija aizkavējušies un nu apjuka: kam lai pasniedz? Priekšējais devās pie tuvākās baltās mašīnas, no kuras smaidīdami lūkojās virsnieki, un paklanījies pasniedza paplāti. Mēs ar Surku pazaudējam viens otru. Centos visiem spēkiem piespraukties tuvāk. Tur kaut kas tika runāts, nodārdēja smieklu šalts, bet pakaļējie vaicaja: «Ko viņš teica? Ko viņš teica?» — taču kolona sāka virzīties uz priekšu, un es tikai pamanīju, kā garām braucošajā automašīnā virsnieks pasniedza maizes klaipu ar dvieli tam, kurš sēdēja uz pakaļēja sēdekļa.

Apkārtējie sāka stāstīt, ka kaut kur tepat vācieši esot klieguši «Sviests, baltmaize» un nosvieduši tieši uz tramvaja sliedēm kasti ar sviestu un grozus ar baltmaizi, — sak, lai ņem, kas vēlas. Metos gan šurp, gan turp, lai uzzinātu, kur tas noticis, un aizdrāzās uz tiltu pāri Višgorodas ielai.

Pie tilta ne sviesta, ne baltmaizes neredzēju, toties bija ugunsgrēks. Ielas stūrī lēnām dega mūra māja, ko bija aizdedzinājis pa logu ielidojis šāviņš. 2ogs jau bija nogāzts tieši uz puķēm, kas auga pie mājas, un visi bradāja pa tām. Divas sievietes un meitene raka turpat ar lāpstām zemi un meta to ugunī, jo ūdens nebija. No dīkdieņu pūļa iznāca kāds vīrietis, paņēma nūju un sāka dauzīt loga rūtis.

No mašīnas izlēca vācietis, paņēma fotoaparātu un, te pietupdamies, te pieliekdamies, lai izraudzītos labāku kadru, sāka fotografēt ugunsgrēku gan tuvplānā, gan no attāluma.

Vīrietis iekāpa pa logu mājā iekšā un sāka sniegt sievietēm laukā krēslus, skapja atvilktnes ar veļu, mest ārā mēteļus un kleitas, un visi viņu lielīja. Arī es nodomāju: ir gan krietns cilvēks!

No tilta apakšas nepārtrauktā straumē gāzās laukā karaspēks. Spoži spīdēja saule, nedzirdēja neviena šāviena — tikai motori rēca, dārdēja riteņi, skanēja sarunas un smiekli. Pēc ilgās sēdēšanas bedrē es no visa ta biju galīgi apstulbis un nu streipuļodams vilkos uz majam, lai saņemtu savu tiesu.

Bet mūsu pagalmā stāvēja zaļgani pelēks zaldāts ar šauteni plecā un virvi rokās — pavisam vienkāršs, ar izbalējušām uzacīm un sarkanu pieri; viņš vienaldzīgi lūkojas apkārt, bet vectēvs, rokas vicinādams, aicināja viņu uz šķūnīti:

—       Te nihe, nihe, nihe, bet tur varbūt ist! Vajag pa- skalities, bitte\

Karavīrs nelabprāt aizslāja uz šķūnīša pusi.

—       Viņi meklē gūstekņus, — vecāmāte, stāvēdama uz lievenēm, paskaidroja.

Šķūnītī bija lūka uz pagrabiņu. Kareivis sāka rādīt ar rokam.

—   Špick, špiek!

Viņam iedeva sērkociņus. Viņš uzrāva vienu un bailīgi palūkojās bedrē.

— Partizānis! — vecāmāte skaļi un ironiski iesaucās.

Kareivis kā dzelts atsprāga atpakaļ un, galvu grozīdams, skatījās uz mums visiem.

—       Es jau pajokoju, — vecāmāte noteica. — Ej vien, ej vien, nebaidies. Nav partizāņu.

Taču kareivis kaut ko neapmierināti norūca, pagrabā līst negribēja, tikai bargi noradīja vectēvam uz sarkano karogu, ko vectēvs pa svētkiem izkāra pie vārtiem.

—  To!

—       Jā, ja! — Vectēvs sarosījas, paņēma karogu un norāva no kāta. — Marfa, žigli iemet krāsnī!

Atnāca otrs kareivis — arī ar virvi rokās, satraukti uzsauca pirmajam, un abi aizskrēja. Vecāmāte paaicināja mani priekšnamā.

—   Se, uzrāpies uz bēniņiem, ietin avīzē un nobēdzini!

Es sapratu. Uzkāpu uz bēniņiem, rāpus aizlīdu līdz pašam talākajam kaktam un pabāzu vīstokli zem sijas, bet, kad, sarijies visādu plēku, nokāpu zemē, vecāmāte ar Jeļenu Pavlovnu stavēja vārtos un sauca:

—   Nāc, vecais! Nāc ašāk, partizani ved!

Mūsu zaldāts ar sarkano pieri veda pa ielu lielu, netīru cūku, apsējis tai ap vidu virvi, otrs naca nopakaļ ar stibu, bet viņiem līdzi, apmierināti buldurēdami, vēl bariņš karavīru.

Brīnīdamās un šausminādamās Jeļena Pavlovna stāstīja, ka vācu karavīri nemeklējot vis gūstekņus, bet staigājot laupīdami: ari Kaminskiem esot atņēmuši cūku, stiepjot prom kažokus, pašai esot pārlūkojuši skapi, ieskatījušies pagultē, novilkuši spil'vendrānas un nez kādēļ paņēmuši no nagliņas dvieli. JKaimiņš neesot gribējis cūku atdot, tad šie atstājuši zīmīti un pateikuši: «Offizier, Offizier maksāt!» Tātad mums veicās, jo nekas netika atņemts, laikam jau tāpēc, ka vectēvs pateica dažus vācu vārdus, viņiem bija kauns ņemt.

Vectēvs bažīgi nolūkojās pakaļ vīrišķīgajai bruņoto zaldatu procesijai, kas veda līdzi virvē piesieto cūku.

—   Bet nu, — viņš bargi noteica, — nesam mantas atpakaļ uz bedri. Sasper jods, pavisam biju aizmirsis, ka tās taču ir uzvarētāja tiesības: trīs dienas laupīt visu, kas vien iekrīt acīs.

LAUPĪT VAJAG PRAST…

Kaimiņš gāja ar parādzīmi uz skolu, kurā, kā šķita, bija izvietojies štābs. Es tūdaļ devos viņam nopakaļ cerībā, ka viņam izmaksās vācu naudu un es tad palūgšu, lai ļauj apskatīt.

Paliku pie vārtiem. Kaimiņš pagalmā kaut ko skaidrojās, tad iegāja iekšā pa durvīm. Pēc tam es redzēju, kā viņš ar lielu troksni, rokas neveikli iepletis, izlidoja pa tām laukā. Zaldāti sāka klaigāt un klidzināt aiz- slēgus, es nobijos, ka tūdaļ sāks šaut, un melos aiz stūra.

Pāri laukumam joprojām soļoja karaspēks, tikai zaldātu rindas bija jau retākas. No tirgus puses ar piestampātiem maisiem skrēja kaut kādi aizdomīga izskata cilvēki. Apjēdzis, ka tieši manis vēl tur trūkst, jozu uz tirgu.

Bija izsista saimniecības preču veikala vitrīna. No veikala stiepa ārā krāsu bundžas, lāpstu un atslēgu saišķus. Ieskrēju iekšā, sāku strādāt ar elkoņiem, lai tiktu pie letes, bet redzēju tikai kajas, kas mīdījās pa izkaisīto krītu un logu tepi. Tad pamanīju, ka cilvēki skrien uz veikala noliktavu, spraucos iekšā arī es, bet durvīs dabūju pa galvu un zobiem. Tad ieskrējoš un iespraucos starp diviem vīriešiem, mani tā saspieda, ka ribas vien nobrakšķēja, toties acu priekšā pazibēja uzlauzta kaste.

Tajā, salmos iesaiņotas,»atradās gluži jaunas petrolejas lampas, tikai bez cilindriem. Atstumdams citu rokas, pasniedzos, pagrābu vienu, otru — un lampu vairs nebija.

Es drebēju, es sapratu, ka mans guvums nav spļāviena vērts. Taču veikals kļuva aizvien tukšāks, laupī- taji steidzās tālāk. Izmetos laukā un gandrīz vai ap- raudājos bija uzlauzts galantērijas preču veikals, bet, kad es skrēju šurp, tas vēl bija neskarts. .

Tagad jau es kā tāds zvērēns locīdamies ielauzos tajā iekšā un pagrābu no plaukta kārbu. Kāds man gribēja to atņemt, bet es ieķēros tajā kā kaķis gaļas gabalā, tad mani sāka purināt, kārba pārplīsa, no tās izbira mēteļu pogas. Trakā steigā grābu un bēru tās kabatās…

Pamanīju, ka zem kājām mētājās drēbju sukas, sāku tvarstīt tās, dabūju kādas piecas rokā, taču izmetu vienu lampu, ko tūdaļ kāds pagrāba …

Gluži samīcīts, es grīļodamies izgāju laukā, ieraudzīju, kā no pārtikas veikala stiepj ārā maisus ar sāli, taču, kamēr tiku tur, bija atlikuši vairs tikai papīra lēveri un tukšas kastes. Asaras jau sariesās acīs. Nekad nebiju bijis mantkārīgs, biju savai vecmāmiņai ļoti labi audzināts un pieklājīgs mazdēls, un nu pēkšņi šī laupīšanas kāre sagrāba mani savā varā kā mutuļojoša lavīna, un man aiz alkatības un iekāres vai kakls aizžņaudzās. Visu biju palaidis garām, nokavējis tikai par mirkļa liesu!… Aiz sirdēstiem savācu no letes atsvaru bumbiņas un aizstiepu visu guvumu uz mājām.

Pa logiem un no vārtiem lūkojas cilvēki. Kaimiņš Pavels Sočava noteica tik ironiski un skaļi, ka dzirdēja vai visa iela:

—  Pavei, arī Tojam ir laupījums! Ej nu un pasaki mātei, lai viņa tevi noper!

Mani tikpat kā ar aukstu ūdeni apšļāca. Es tik lepni nesu savu lampu un sukas, bet nu uz ašāko iejozu pagalmā un izkrāvu priekšnama visu, ko biju ieguvis … Māte iesaucās:

—   Kas nu vēl nebūs?!

Vecāmāte paskatījas un nogrozīja galvu.

—   Vai tad mums, dēliņ, lampas, vai, nav?

Toties vectēvs uzlielīja:

—   Labi vien ir. Krietns puisis esi! Būsi labs saimnieks. Ka es to varēju palaist garam, kā es to palaidu garām! Tas pats Šatkovskis pusi «Gastronorna» atstiepis. Šitāda izdevība! Citādi mus pašus vien aplaupa.

Izrādījās, ka tikmēr, kamēr es maisījos pa tirgu, atnākuši seši karavīri, pieprasījuši: «01 un Speck\» — izlodājuši visas malas kā savas mājās, pievākuši kartupeļus, kāpostus, tomātus… Kaut tevi nelabais, kas gan tai pasaulē viss nenotiek: vieni laupa tur, citi tepat. Tīrie dieva darbi!

Es vēl joprojām drebēju aiz uztraukuma. Aizskrēju paaicināt Surku Macu, uīi divatā atkal aizlaidām uz tirgu. Bet tas jau bija tukšs. Lai kā meklējām — itin nekā neatradām, viss kā ar slotu izmēzts, veikali pilni ar papīra gabaliem, salmiem un stikla lauskām. Apavu veikalā ielīdām kases būdā un sākām griezt kloķi. Izsitām Sev čekus par vairākiem tūkstošiem rubļu, izgājuši laukā, izsvaidījām tos pa ielu un tad jau vienaldzīgi nolūkojamies, kā pilsētā nepārtraukti nāk iekšā karaspēks.

Brauca vilcēji, visurgājējas mašīnas, zaldātu velosipēdistu kolonas un pajūgu rinda ar parastiem ratiem. Tie, kuri jau bija ienākuši agrāk un izvietojušies, stiepa paunas ar mantam un pāri pleciem pārmestus kažokus.

Sacēlās vējš, sāka trenkāt salmus un papīrus, pluinīt mašīnu dūmus, vācu zaldāti nāca un nāca — pūlis pēc pūļa, tin nebija tiem ne gala, ne malas, un visi, it kā tam tā arī vajadzētu būt, kā siseņi metās virsū visam, ko vien varēja pagrabi. Tāda pavisam mierīga, it kā normāla, prozaiska laupīšana… Tas bija piektdien, 1941. gada 19. septembrī.

KIJEVA VĀCU KARASPĒKA ROKĀS FĪRERA GALVENAJĀ MĪTNE

20. septembri

Vācu bruņoto spēku Augstākā virspavēlniecība ziņo:

Reizē ar veiklajām operācijām, - ielencot austrumos padomju armijas, tika uzsākts uzbrukums Ukrainas galvaspilsētai Kijevai. Pēc Dņepras rietumu krasta spēcīgo nocietinājumu varonīgās pārraušanas mūsu karaspēks iesoļoja pilsētā. Kopš šis dienas rīta virs Kijevas citadeles plivo vācu kaujas karogs.

Uzbrukums austrumos no Dņepras neapturami turpinās. Cīņās par Ļeņingradas nocietinājumu ieņemšanu esam guvuši lielus panākumus ..,

NEKO DARĪT, ESAM «JAUNAJĀ DZĪVĒ» IEKŠĀ

Tai dienā, kad fašisti ieņēma Kijevu, avīzei «Ukrain- skoje slovo» iznāca piecpadsmitais numurs. Sākumā šo avīzi iespieda Zitomirā. Nezinu, vai to bija pārdevuši vai arī tāpat izdalījuši uz ielas, avīzi bija dabūjis vectēvs. Viņš to svinīgi atnesa mājās un kari ņēmās lasīt. Taču, ta kā sīku burtu lasīšana viņam ne visai padevās, turklāt teksts bija iespiests uz draņķīga, gandrīz vai ietinamā papīra, vectēvs uzticēja šo lietu man, pats tikai klausījās un filozofiski spriedelēja.

Citēšu šīs avīzes virsrakstus —

1 Fašistiskā .avīze «yi<pamiCKoe cjiobo», 1941. g. 21. septembrī,

«KIJEVA VĀCU KARASPĒKA ROKAS», «POLTAVA IEŅEMTA», «IZCILI PANĀKUMI PIE ĻEŅINGRADAS», «JAUNU TERITORIJU IEŅEMŠANA PIE ĻEŅINGRADAS», «ODESAS OSTAI UZMESTS 100 000 KG BUMBU», «VĀCU KARASPĒKA GIGANTISKIE PANĀKUMI KAUJAS DŅEPRAS LEJTECES PLACDARMĀ», «UKRAIŅU TAUTAS CIŅA»,

«BAZNĪCU DARBA ATJAUNOŠANA HOLMAS NOVADA», «MĀKSLAS UZPLAUKUMS ZITOMIRA»,

«KIJEVAI», Jakova Nagornija dzejolis.

… Sai vietā man vajadzīga parastā tradicionālā atkāpe, lai kaut pavirši pastāstītu par mūsu ģimenes locekļiem, kas mēs tadi bijām, kādi bijām un kādēļ. Pašam man ļoti nepatīk grāmatās lasīt šīs atkāpes, es varu tās izlaist, un, ja jums mana atkāpe šķitīs neinteresanta, — droši izlaidiet, jo pats galvenais būs krietni tālāk. Man pašam tomēr janomaksa mesli tradīcijai, jo citādi dažas situācijas un runas var likties nesaprotamas un izraisīt neizpratni.

Scmeriks Fjodors Vlasovičs, mans vectēvs, gaidīja vāciešus, padomju vara viņam nebija pa prātam. Nē, viņš nepavisam nebija fašists vai monar- lrists, nacionālists vai troekists, sarkanais vai baltais, viņš šais jautājumos vispār nekā nesajēdza. Pēc izcelsmes viņš bija trūcīgais zemnieks, pēc sociāla stāvokļa — strādnieks ar lielu stāžu, bet pēc savas būtības — sīkmanīgs, iebiedēts un mantkārīgs šis pasaules mietpilsonis,

Dzimis viņš 1870. gadā — vienā gadā ar Ļeņinu, bet tas arī vienīgais, kas manam vectēvam bija kopējs ar šo dižo cilvēku. Dižais cilvēks nomira, un vecāmāte, kad viņa ar vectēvu strīdējās, vienmēr teica:

— Labi cilvēki apmirst, bet tu, parazīts, vēl aizvien esi dzīvs.

Vectēvs izauga Kaņevas apriņķa Senderovkas sādžā nedienu nomāktā laucinieka ģimenē, kura bija vienpadsmit bērnu un kura mitinājās kādā pussabrukušā dūmistabā. Aizgājis no ģimenes uz visiem laikiem, viņš jaunības gadus nokalpoja Hersonas apkaimē pie vācu kolonistiem. Pēc dienesta armijā devās peļņā uz Kijevu, ilgi klīda, meklēdams darbu, bija par sētnieku pie ģenerāļa, apprecēja veļas mazgātāju, tad sāka strādāt par tramvaja konduktoru un sapņot par savu mājiņu un pārticību: pieēst pilnu vēderu un nedomāt par rītdienu un arī par parītdienu — tāds bija viņa sapņa augstākais lidojums.

Viņš badojās, sala, krāja, sabendēja vecāsmātes jaunības gadus, taču beidzot nopirka Kureņevkā purvāja pleķīti, nosusināja to, uzcēla mājeli — un tad nogranda revolūcija.

Nekādu sevišķu pārmaiņu viņa dzīvē tā neatnesa, nekā ēdama neiedeva, toties sapni gan atņēma. Sapni kļūt bagatam.

Ilgus gadus vectēvs nostrādāja par kanalizācijas atslēdznieku Ceturtajā apavu fabrikā un visu šo laiku nepārstāja kritizēt «šito plikadīdu varu», būdams pārliecināts, ka «šitie nu gan nav saimnieki».

Kolektivizāciju, industrializāciju, Ziemeļpola vai debesu apgūšanu nevarēja pasniegt uz galda un apēst kopā ar biezputru, tādēļ šiem jēdzieniem vectēva izpratnē nebija nekādās nozīmes. Toties, kad viņš iegādājās govi, tai nebija ko likt priekšā. Rindas pēc kombinētās lopbarības bija bezgalīgas. Turpat blakus aiz uzbēruma atradās milzīga pļava, taču ganīt tajā nedrīkstēja. Kādus tik stiķus viņš neizgudroja, kam tik ne- gruda kukuļus, lai sadabūtu sienu! Lodāja ar maisu un sirpi pa Sievu krauju un Dadžu gravu. Pats pienu nedzēra — sūtīja vecomāti uz tirgu pārdot. Vārdu sakot, bija neremdināms kombinators. Un neiedomājami nenovīdīgs — apskauda vai pusi Kureņevkas, it īpaši tos, kuriem bija labi dārzi un kuri varēja veseliem groziem stiept uz tirgu redīsus vai tomātus. Kopš laika gala Kureņevkā bija ar to nodarbojusies, tāpat kā kopusi sivēnus un govis, bijusi kurla un akla pret visādām zinātnēm, mākslām un politiku, pareizāk sakot, tā prasīja no politikas tikai vienu — lai atļauj tirgoties ar redīsiem.

Taču īstajiem Kureņevkas «dūžiem» vectēvs līdzi tikt nespēja: visu viņa dārzu varēja ar plaukstu apsegt — tik vien bija, cik ap mājeli un šķūnīti. Aiz mūsu žoga atradas kolektīvās dārzsaimniecības dobes. Reiz naktī vectēvs izraka jaunas bedrītes un pārcēla žogu par pusmetru tālāk, tādējādi nozagdams dārzkopjiem kādus piecus kvadrātmetrus zemes. Viņi to nepamanīja. Veselu nedēju vectēvam bija. priecīgs garastāvoklis un viņš, rokas berzēdams, cēla gaisa pilis, ka pēc pāris gadiem atkal pārbīdīšot žogu par pusmetru talak.

Vispār vectēvs bija liels kašķis; slepus aplasīja kaimiņa bumbierus, ja vien tic karājās pāri žogam «viņa zemē», apsita ar koku kaimiņu vistas, ja tās ieklīda mūsu pagalmā, un tādēļ bija sanidieš ar visu ielu. Kad viņš, siekalas šķiezdams, lamajās, varēja dzirdēt līdz pašam tirgum «U-tu-tu-tu!», un viņš dabūja iesauku: «Semeriks — tru-tu-tu».

Aiz mantrausības vectēvs nedzēra degvīnu, nesmēķēja, uz kino negāja, tramvajā centas izbraukt «pa zaķi», bikses un svārkus valkāja tik ilgi, kamēr tie galīgi sašķīda. Ja garām brauca kāds vezums un no tā nokrita siena kamšķis, vectēvs pirmais piesteidzās tam klat, ar nūjiņu sagramstīja un svinīgi stiepa uz mājām.

No govs tomēr nekāda labuma nebija, un to vajadzēja pārdot. Vectēvs izmēģināšanas pēc iegādājās pīles. Mēs abi gājām uz dīķi, bradajām pa to ar vecu grozu un vācām ūdenslēcas, lai būtu ar ko piles barot, taču no tāda «uztura» tām kauli un āda vien bija. Tad vectēvs metās uz vistām: tās, raugi, pašas staigā, kašņājas un sameklē sev pārtiku. Vistas aiz bada apknābāja dobēs visus dēstus, bet dēt nedēja. Tad viņš iegādājās sivēnus, lai veltīgi nezustu samazgas un ēdiena atliekas. Bet tie vectēvam auga garkājaini, kaulaini un kārni kā dzinējsuņi, un tieši pirms vāciešu ienakšanas abi saslima ar sarkanguļu un nosprāga. Cits nekas neatlika kā aprakt. Vectēvs bija dikti enerģisks, plēsās un skraidīja augu dienu no rīta līdz vakaram, taču bagāts tā ari nekļuva. Un tāpēc visur vainoja iekārtu.

Kad ieradās kāds viesis, vectēvam tik vien bija valodu kā par to, cik vecajos laikos bijis labi, kā cilvēki kļuvuši bagāti un kā plikadīdas boļševiki visu iznīcinājuši. Taču, kad 1937. gadā par muļķīgas anekdotes stāstīšanu apcietināja viņa senu draugu, veco Žuku, vectēvs drausmīgi pārbijās, un nu sarunam palika tikai puse tēmas — par to, cik agrakajos laikos bijis labi.

To, ka viņa tēvs bija nomājis no svešiem zemes gabalu un dzīvojis dūmistabā, vectēvs nez kādēļ neatcerējās, toties stāstīja, cik varen jauki dzīvojis ģenerālis, kādas cara laikos bijušas cenas: baltmaize maksājusi piecas kapeikas,' siļķe — divas. Par savu naidu pret boļševikiem viņš tagad runāja tikai ar dievu — zināja, ka tas viņu nenodos.

Un tad drīz pēc kara sākuma uz mūsu jumta nokrita vācu skrejlapa un pielipa pie rita rasas samitrinātā skursteņa. Vectēvs to ieraudzīja, piestutēja kāpnes un pavēlēja man sadabūt rokā. Ar mokām noplēsu samir- kušo papīreli, un sākām lasīt.

Lapiņā bija teikts, ka Vācija aicināta iznīcināt boļševikus un ka ta nodibinās jaunu, taisnīgu iekārtu, kur «katrs, kas godīgi strādā, saņem pēc nopelniem». Ka dzīve atbrīvotajā zemē ir jauka — sviests maksā desmit kapeikas mārciņā, maize — septiņas kapeikas, bet siļķe — trīs.

Vectēvam vai acis no pieres izsprāga. Tas bija vēstījums personīgi viņam. Lapiņas saturu vectēvs iemācījās no galvas un tikai tad papīreli saplēsa. Viņam ritēja septiņdesmit otrais gads, un nu viņa sapnis atkal atgriezās.

D o l g o r u k o v a M a r f a J e f i m o v n a, mana vecmāmiņa, dzimusi un izaugusi Obuhovas apriņķa Dere- meznas sādžā nabadzīgā būdā, kur, tāpat kā vectēva ģimenē, bērnu dēļ nav bijis pat vietas, kur kāju paspert. Viņu bija tik daudz gan Deremcznā, gan Pere- gonovkā, gan Kijevā «algotā darbā», ka es tā arī netiku nekādā jēgā, cik viņu īsti ir un kādu radu viņi man — visi šie Hapkas un Kononi, Ilannas un Ņinas, Fomas un pusjukušās Kates… Lāgu lāgiem viņi atbrauca viesos, vecāmāte cienāja viņus, apdāvinaja vienu ar veciem lindrakiem, otru — ar nošķiebtām galošām…

Kopš divpadsmit gadu vecuma viņa dzīvoja svešos ļaudīs, bija kalpone, aukle, tad kļuva veļas mazgātāja. Lai cik es tincināju, viņa nekad negribēja atcerēties nedz savu jaunību, nedz mīlestību — laikam jau tāpēc, ka tad nāca prātā tikai sūras mieles.

Viņa neprata ne lasīt, ne rakstīt. Pat ciparus nepazina. Papīra naudu atšķīra pēc zīmējuma un krāsas, bet monētas — pēc lieluma.

Ta kā mana māte, skolotāja, strādāja skolā divās maiņās un vēl palika pēc stundām, es izaugu tikai vecāsmātes aprūpēts. Viņa bija ta, kas mani modinaja, mazgāja, ēdināja, iekaustīja, priecināja ar pasakam un pati visu laiku kustējās ka ūdenszāle, vārīja ēst, kaut ko mīcīja un stampāja pa podiņiem, gatavoja strebekli sivēnam, trenkāja runci, locījās gar dobēm, skaldīja malku un visu laiku gaudas, ka sāpot krusti. Viņa bija tukla, izblīdusi, ar rupju laucinieces seju, vienmēr apsējusies pelēku vai rimbuļainu lakatiņu.

Tāpat kā vectēvu, viņu neinteresēja nedz lidmašīnas, nedz dirižabli, kas tolaik bieži lidoja pa gaisu, gluži otrādi — tie viņu pat biedēja. Klādama man uz krāsns guļvietu, viņa stāstīja:

— Toreiz, kad vēl biju maziņa, salienam mēs uz krāsns, piespiežamies cits pie cita, plikiņi, basiņi, izsalkuši ka zvērēni, bet nelaiķe vecmāmiņa mūs biedē: sēdiet klusu, kamēr vēl ir labi laiki, drīz pienāks citi — drausmīgi laiki, kad visu pasauli aptīs ar drātīm un pa zemi sāks staigāt ienaidnieks, bet pie debesīm lidos dzelzs putni un ar saviem dzelzs knābjiem plēsīs cilvēkus, un tas noliksies pirms pašas pastardienas … Mēs aiz bailēm klabinam zobeļus un lūdzamies: nedod, dieviņ, nodzīvot līdz tiem laikiem… Neuzklausīja dievs mūsu lūgšanas, sagaidījām tomēr tos laikus, viss iznācis tā, kā vecmāmiņa bija pareģojusi: pavei, ir drātis ir, tāpat dzelzs putni, un drīz vien laikam arī pasaulei gals būs …

Acīm redzot, to gaididarna, vecāmāte itin nemaz «nezūdījās» par mantu, bet gan ļoti daudz izdāļāja dvēseles glabšanas labad. Iespējams, ka mums būtu klājies labāk, taču vecāmāte bija tāda, ka dažkārt pati palika neēdusi, jo atdeva svešam. Viņa deva savu artavu baznīcai, ubagiem, tad pēkšņi sāka gatavot paciņas slimnīcām, paziņām, kaimiņiem, radiniekiem. Vectēvs, pacietību zaudējis, brēca: «Laupītāji! Ko tu viņus baro, mēs paši esam badā!» Bet vecāmāte tikai atmeta ar roku. Slēpās pati, un arī «laupītāji» slēpās, kad vectēvs pārradas no darba. Lai nekristu grēkā un nebūtu jāstrīdas, vecāmāte noslīga ceļos un sāka lūgt dievu.

Dievbilžu viņai bija daudz — pilns kakts, kur noslēpumaini mirguļoja svētlampiņa, karājas zāļu saišķi, stāvēja divi koka krustiņi — vectēvam un viņai pašai, ko ielikt 'rokās, viņus zārkā guldot, un pieminēšanas grāmatiņas, kurās es pēc viņas rīkojuma ierakstīju neskaitāmos radinieku vārdus, lai aizlūgtu gan par tiem, kas «dieva valstībā», gan par «cietējiem šai saulē».

Pašā vidū stāvēja skarba dievmāte ar fanātisku mocekles skatienu. Pat bērniņš viņas rokās atgādināja maziņu, dusmīgu vecīti, kas saka: «Nedrīkst, nedrīkst!» Toties šī svētbilde, bagātīgi izgreznota ar zeltītiem rotājumiem, kuros varēja atšķirt kaut kadas puķes ar pumpiņām un metāla ogu ķekarus, atradās aizstiklotā kastītē. Man dikti gribējās dabūt tos rokās un aptaustīt, taču stikls neļāva tikt tiem klat. Kad vecāmāte devās uz tirgu, es uzrāpos uz ķebļa un biju ar mieru stundām ilgi skatīties šais ķeburos, sapņodams, ka tad, kad vecāmāte nomirs, es tomēr reiz tikšu pie tiem.

Tur stāvēja ari svētais Nikolajs ar gaišu bārdiņu, drošsirdīgais Georgijs Uzvārētājs, bet maliņā atradās vēl viena dievmāte — gaišu seju, zeltainiem matiem un maigu, pievilcīgu, pavisam priecīgu un pazīstamu seju. Viņa smaidīja, un puišelis uz viņas ceļiem bija apaļš, apmierināts, ar bedrītēm vaigos un uz kājelēm un arī smaidīja, resgalis tāds.

Kaut gan šai svētbildei nebija nekādu rotājumu, es biju tajā patiesi iemīlējies. Pie mums, Kureņevkā, ir daudz tādu meiteņu — gaišu, apaļīgu un milīgu. Viņas visi atzīst par skaistulēm; apprecējušās tās iegādājas šādus apaļus bērneļus.ar bedrītēm, tikai pašas diemžēl ātri apveļas un zaudē savu pievilcību. Mana pirmā bērna mīlestība bija tieši šīs meitenes tēls vecāsmātes svētbildē, un tādēļ es arī biju tik priecīgs, kad vecāmāte uzticēja musu apsargāšanu ierakumā tieši viņai, nevis tai skarbajai, bagātajai un uzputīgajai tiesātājai.

Mans tēvs bija komunists, māte — skolotāja, un tādēļ, kad es piedzimu, par kristīšanu nevarēja būt ne runas. Reiz, kad vecāki bija aizgājuši uz darbu, vecāmāte ietuntu|oja mani seģenē, aiznesa uz Pētera un Pāvila baznīcu un tur mani iebāza kristāmtraukā. Vecāmāte nespējā pieļaut, ka es pēc nāves palieku ārpus paradīzes. So noslēpumu viņa atklaja tikai tad, kad man jau bija desmit gadu, atcerējās ari, ka es esot neganti bļāvis un ieķēries popam bārdā. Tagad mierinu sevi ar to, ka vismaz esmu iespēju robežās protestējis.

Vecāsmātes uzraudzībā līdz sešu gadu vecumam augu kā tumsonīgs, reliģijas apmāts cilvēks. Viņa lika man tupēt svētbilžu priekšā uz ceļiem, ņēma manu roku savā brūnajā krunku izvagotajā rokā, mācīja mest krustus un skaitīt maģiskus vārdus, kurus, kā es vēlāk apjēdzu, pati nesaprata. Ta bija «tēvreize» — pēc dzirdes iemācītā, vārdus viņa gan sapludināja kopā, gan šķīra uz pusēm.[1]

Vecaimātei ne prātā neienāca, ka noslēpumainais vārds «mūsutēs» nozīmē «musu tēvs», viņai tas bija lūgsnas nosaukums. Es savukārt domāju, ka par «mūsu- tēsu» sauc dievu, ka viņa vārds ir kaut kur ietits, ka vecāmāte izlūdzas «šķomaizi», un automātiski atkārtoju aiz viņas visus šos «neieved mus iekš kārdināšanas» un «pestī no tā ļauna».

Un tad māte, kurai es loti ticēju, reiz man pateica:

— Dieva nav. Lidotāji lido pa debesīm un nekādu dievu nav tur redzējuši.

Tas mani satrieca. Tūlīt pat paziņoju šo iznīcinošo pierādījumu vecaimātei. Viņa apvainojas un iebilda, ka tādiem bezdievjiem, kādi ir lidotāji, dievs nemaz nerādās. Pārdomāju to un savā prātā nospriedu, ka dievs būtu rīkojies gudrāk, ja būtu parādījies vismaz Ckalo- vam vai Baidukovam, tad viņi, nolaidušies zemē, varētu pastāstīt, ka dievs tomēr ir. Un, ja viņš ir, tad kādēļ slēpjas un ļauj bezdievjiem lidot, kur tad paliek viņa visuvarenība?

Mums ar vecomāti sākās ticības kari. Nekāda iznākuma tiem nebija: viņa palika pie sava, es pie sava — un pārstāju skaitīt lūgšanas.

Tiku apjautājies arī vectēvam, bet viņš dieva lietās ieņēma piesardzīgas pozīcijas. Vectēvs atcerējās, ka 1890. gadā viņš bijis kalps un vajadzējis iet zaldatos. Lai tas nenotiktu, viņš ļoti lūdzis dievu, baznīca visas svētbildes noskūpstījis, bet viņu tik un ta iesaukuši. Piemēru par lidotājiem viņš atzina par pārliecinošu, taču, kad bija iepinies parādos vai arī gribēja izstāvēt rindā kombinēto lopbarību, ilgo, ne mazo laiku notupēja uz ce|iem, klanījās, ar bardu grīdu slaucīdams, un centās izlūgties un izdiedelēt no dieva panākumus.

Vecaimātei nebija neviena ienaidnieka — ne tā kā vectēvam, viņai visā ielā dzīvoja tikai draugi vien. Pie viņas skrēja pēc palīga nestundā, vajadzības brīdi, viņa visiem palīdzēja, aizdeva, novērsa ģimenes skandālus, pieskatīja bērnus, deva zāles pret vēdergraizēm un dzina āra cērmes.

Kuzņecova Marija F j o d o r o v n a, mana māte, bija vectēva un vecāsmātes vienīgā meita, un tieši viņai revolūcija bija devusi |oti daudz. Viņa tāpat būtu kalpone vai veļas mazgātāja, taču atvēra kursus, viņa aizgāja mācīties, kļuva par pirmo četru klašu skolotāju un strādāja kopš 1923. gada.

Viņa bija ļoti skaista, daudz lasījusi, spējīga, dziedāja un spēlēja tautas nama pašdarbības pulciņa, un tad vectēvs pēkšņi pamanīja, ka viņam sāk piesieties milicija. Iecirkņa milicis Vasja Kuzņecovs vai katru dienu klāt kā likts: te iela nav noslaucīta, kā nākas, te vajagot apmainīt pie mājas numuru. Drīz vien Vasiliju ievēlēja par Kijevas pilsētas padomes locekli, un vectēvs nolēma, ka šads znots viņam var lieti noderēt: viņi, pilsētas padomes locekļi, dabūs sev visu, ko vien vajadzēs.

Cik gauži viņš bija alojies! Ta bija viena no lielākajam vectēva kļūdām visā viņa mūžā. Vēlāk viņš līdz pat nāvei nespēja znotam piedot, ka tas nekā nestiepa mājās, un pat tad, kad vectēvam bija jāiet uz miliciju ar mājas gramatu, viņam tāpat vajadzēja gaidīt rindā pie sava znota ka visiem pārējiem. Vasilijs Kuzņecovs bija boļševiks.

Viņš bija īsts krievs, no Kurskas, 1917. gadā viņš stāvēja pie darbgalda, kad pie viņa pienāca draugs un sacīja: «Vasja, pieteiksimies dienēt Sarkanaja gvardē!» Vasilijs atbildēja: «Ejam!» — un aizgāja. Viņš vajāja buržujus, 1918. gadā iestājās partijā, bija partizānis Ukrainā, kļuva par ložmetējnieku komandieri un kopa ar Frunzi ieņēma Kahovku, piedalījās Pere- kopa ieņemšana un ietrieca Melnajā jūrā Vrangeli. Man viņš šķita neparasts cilvēks, viņš varen braši dziedāja sulīga baritonā, smējās, taču nez kādēļ vienmēr visu stāstīja it kā pa jokam.

—   Kā tad jūs tur, tajā Krimā, klenderējāt? — vectēvs klaušināja.

—   Pavisam vienkārši! — atsmēja tēvs. — Krimā nekas nekait, dzeramā papilnam. Atnācām — visiem brūžiem durvis vaļā, mēs pie toveriem klāt. Skatos: viens jau iekšā plunčājās līdz pašām ausim visā savā godībā — ložmetēju lentas pār pleciem, zābaki kājās. Un tad es ar drauģeļiem saderēju uz mauzeri, ka izdzeršu veselu katrīnu vīna.

—   Trīs litrus?! — vectēvs izbrīnā nosēcās.

—   Un izdzēru ar!

—   Nu re, vai tad no šitādiem var ko gaidīt? — Vectēvs spļaudījas. — Tu labāk pasaki — ko tu, plikadīda, no savas gvardes esi dabūjis? .

—   Mani ieteica apbalvošanai ar Sarkanā Karoga ordeni, — palielījās tēvs. — Bet mēs tajā laika bijām gauži principiāli, ātri aizsvilāmies. Tie bija paši pirmie ordeņi, tikko kā nodibināti, vēl tikai Frunze un daži citi bija apbalvoti. Sacēlām traci: sak, cara laikos bija ordeņi, un tagad atkal karinās klāt visādus bimbuļus! Ne jau bimbuļu dēļ karojam. Es ņēmu un atteicos.

—   Muļķis! — Vectēvs rokas vien noplātīja. — Tagad tu par to dabutu naudu! Bet nu tev nav itin nekā, tikai tavas miliča bikses — un tās pašas vienas vienīgas.

Patiešām, kad pēc pilsoņu kara tēvs nomainīja karavīra tērpu pret miliča formas apģērbu, tas viņam bija vienīgais. Vecāmāte un māte ar lielām grūtībām saga- daja viņam pirmo čiviluzvalku, un vectēvs, kad vien varēja, centās viņam to atgādināt. Tēvs aizgāja no dienesta, iestājās strādnieku fakultātē, bet vēlāk —

Politehniskajā institūtā. Augām naktīm viņš sēdēja pie rasējumiem, bet vēlāk aizbrauca uz Umaņu kolektivizēt laukus un ilgu laiku nerādījās mājās. Kad tēvs aizstāvēja diplomdarbu, viņš paņēma mani līdzi, un, kad diploms bija aizstāvēts, viņam aplaudēja. Tēvs kļuva par inženieri metāllējēju.

Un tad viņi sagaja ar vectēvu galīgi naidā. Tēvs bārās:

—   Tu, sievastēv, pārāk aizrunājies, mels aplamības un tik vien dari. kā apvaino revolūciju! Paskaties pats: tava meita ir izskolota, tavs znots izskolojies, darbs ir, spekulācijās nav, nav arī konkurences, krāpšanas, un redzēsi — būs vēl labāk!

—   Tu jau esi gu-udriņš, — vectēvs centās iedzelt. — Paļauj man labāk turēt desmit govis un piešķir pļavu, ko uzart.

—   Pļava pieder kolhozam! Ja jau tā patīk govis — stājies kolhozā!

—   Ko vēl negribēsi! Stājies pats savos plikatu kolhozos!

Ap šo laiku tēvam bija nesaskaņas arī ar māti. Taču tām bija cits iemesls — greizsirdība. Māte bija ļoti greizsirdīga. Toreiz vēl nenieka nesapratu, tikai sajutu, ka tēva un mātes raksturi nav no parastajiem. Mājās sākās nepārtraukti strīdi un asaras. Pēkšņi no vecāsmātes uzzināju, ka tēvs ar māti jau sen bijuši tiesā un izšķīrušies, tikai vēl nekādi nevar aiziet viens no otra. Galu galā tēvs paņēma padusē savus rasējumus un aizbrauca strādāt uz Gorkijas autorūpnīcu. Tur viņš apprecējās. Māte mīlēja viņu joprojām un nekad vairs otrreiz pie vīra neizgāja.

Kad iesākās karš un draudēja briesmas, ka vācieši ienāks Kijevā, māte aizsūtīja tēvam vairākas izmisuma pilnas telegrammas, lai viņš mūs ņemtu pie sevis, taču atbilde nepienāca.

Māte pa naktīm histēriski raudāja, un vecāmāte viņu mierināja:

—   Gan jau, gan jau, Marusja, izdzīvosim arī tepat…

—   Ko tad es pie vāciešiem darīšu? — māte šausmās jautāja. — Mācīšu bērniem «Slava Hitleram»? Paņemšu Toļu un braukšu, lai notiek kas notikdams.

— Mēs taču bez tevis pazudīsim! — vecāmāte raudāja.

Tas nu bija tiesa, jo visa ģimene pārtika galvenokart no mātes algas. Viņa bija lepna, ilgu laiku atsacījās no alimentu piedzīšanas, un tikai pirms paša kara vectēvs bija panācis, ka mums sāka pienākt naudas pārvedumi no Gorkijas autorūpnīcas grāmatvedības, taču, karam sākoties, tie izbeidzās.

Māte bija skolotāja divās parastās skolas klases, bet dažkārt viņai izdevās piepelnīties arī vakarskolā, viņai to at|āva, jo māte bija ļoti uzcītīga un talantīga skolotāja. Reizēm viņas «vakarskolnieki», pieauguši tēvoči, strādnieki, nāca pie mums viesos precību nolūkos. Vectēvs viņus ļoti labi ieredzēja, jo viņi atnesa līdzi desas, konservus, dzeramos, vectēvs uzsāka ar viņiem valodas, piekodināja šo to sadabūt, bet māte dusmīga pasēdēja kadu brītiņu un aizgāja gulēt. Brūtgāniem dūša saš|uka, un viņi pazuda.

Pēdējā laikā māte dežurēja tukšajā skolā pie tālruņa — ja gadījumā sāk mest degbumbas. -Skolotājus organizēti neevakuēja, mēs sēdējam, sakravājuši čemodānus, taču aizbraukt nekādi neizdevās, un māte sagaidīja vāciešus ar šausmām, nekā laba no viņiem necerēdama.

Runcis Tits bija mans uzticamais draugs un biedrs, ar kuru kopā pagāja visa mana bērnība. Es padomaju un nolēmu, ka būšu grēkojis pret patiesību, ja nepieminēšu arī viņu kopā ar mūsu ģimenes locekļiem, jo vismaz eš viņu par tādu uzskatīju vienmēr, un viņam manā dzīvē bija visai svarīga nozīme, par ko tiks pastāstīts turpmāk.

Runcis Tits bija vecs, īstenībā piemīlīgs, kaut ārēji dikti solīds un nopietns runcis. Nekādas vaļības viņš necieta un ļoti labi atšķīra, kurš pret viņu izturas patiešām labi un kurš tikai pieglaimojas un apluncinās.

Vecāmāte viņu mīlēja, bet vectēvs nīda, kā vien mācēja, galvenokārt tādēļ, ka viņš esot liekēdis.

Reiz vectēvs iebāza Titu azotē un ar tramvaju aizbrauca uz Puščas Vodicas Četrpadsmito līniju. Tā atrodas mežā kādus piecpadsmit kilometrus no mums.

Tur, mežā, vectēvs runci palaida vaļā un vēl pabiedēja.

Tits atgriezās mājās pēc nedēļas — pagalam izbadējies, iebiedēts un nelaimīgs.

Vectēvs neganti pārskaitās, iebāza Titu maisā un aizveda cauri visai pilsētai uz Demijevku, un izmeta laukā Golosejevas mežā.

No turienes Tits pārradās tikai pēc trim mēnešiem ar norautu ausi un pārsistu kāju — viņam taču vajadzēja iziet cauri visai milzīgajai pilsētai. Toties pēc šī gadījuma vectēvs lika viņam mieru. Kad vēlāk manās rokās pagadījās Setona-Tompsona aizkustinošais stāsts par kaķeni, kas stūrgalvīgi dodas cauri pilsētām un pāri upēm atpakaļ uz to atkritumu kasti, kurā kādreiz piedzimusi, es ticēju katram vārdam. Kaķi to spēj, taču ne visi.

Mūsu Tits, kaut arī bija iemanījies slēpties no fašistu lidmašīnām ierakumā, tomēr politika bija absolūts analfabēts. Viņš bija, tā teikt, visapolitiskākais no mums visiem, taču gluži veltīgi, jo jaunā dzīve būtiski skara ari viņu.

Rau, tādi mēs bijām tai laikā, kad uzbruka fašisms un iesākās karš: pavisam neievērojami, kara dienestam nepakļauti, divi vecīši, sieviete un puišelis, vārdu sakot, tie, kuriem karš vajadzīgs vismazāk un kuriem, kā par spīti, tas nodara visvairak ļauna.

Starp citu, ja jūs domājat, ka turpmāk šajā stāstā tiks attēlots, ka no kara cieš sievietes, bērni un sirmgalvji, tad gauži maldāties. Kaut vai tādēļ, ka tas nevienam nav jāpierāda. Protams, stāstā būs daudz personiska, taču vismazāk — es uzsveru, — vismazāk gribu stāstīt par dažādām personiskām likstām.

Sī gramata vēstī pavisam par ko citu.

— Kas šitās par medaļām? — pajautāja vectēvs, aplūkodams avīzi.

Veselu lappusi , aizņēma raksts «Ukraiņu tautas cīņa» — vēsturiska apcere, ko ilustrēja kņaza Svjato- slava, kņazes Olgas, Vladimira Kristītāja, Bogdana' Hmeļņicka, Mazepas, Ševčenko, Ļesjas Ukrainkas un Simona Petļuras portrcti-medaljoni.

—       Pat no Ševčenko nav atteikušies? — vectēvs brīnījās.

—   Jā.

—   Un arī Bogdans?

—  Arī Bogdans.

—       Jocīgi! Mazepa … Pet|ura … — Un vectēvs dziļdomīgi pabraucīja bārdu. — Par to velnu nekā nezinu,- bet Petļuru redzēju pats savam acīm — parazīts un rīkļurāvējs. Kādas tik nešķīstības viņš te nepastrādāja!

Māte otrā istabā pāršuva man ziemai mētelīti. Arī viņa iznāca laukā un'iemeta aci avīzē.

—       Nespēju ticēt… — viņa noteica. — Kā ļaunā sapnī. Nekādi nespēju ticēt, ka Kijeva atstāta, līdz pat šim brīdim nespēju to apjēgt.

—   Tāpēc ka esi muļķe! — vectēvs jautri atbildēja.

—  Tagad aizmirsti boļševikus! Uz mūžīgiem laikiem. Sāku lasīt aprakstu par baznīcas atjaunošanu Holmas

novadā un mākslās vētraino uzplaukumu Žitomirā. Vectēvs klausījās ar lielu labpatiku un cienīgi maja ar galvu.

—       Tas ir labi, — viņš teica, — tas būs ļoti labi. Vācieši zina, ko dara. Tu uzklausi: kad es vēl biju jauns un strādāju pie vācu kolonistiem, jau toreiz sapratu, ka vācieši ir īsti saimnieki. Viņi mīl darbu un necieš slaistus: ko esi nopelnījis, to arī saņem; kārtība — nekādās šmaukšanās. Un zagt viņi nezog: ja iet prom no mājām, durvīm ^izliek priekšā nujiņu — nekādu atslēgu. Bet, ja, gadās, notver zagli, — tad sit viņu, sit, kamēr nosit. Tagad tu pati redzēsi, kas par dzīvīti sāksies. Paradīze zemes virsū!

—   Nekā tāda nebūs, — dīvainā balsī noteica māte.

—  Mūsējie atgriezīsies.

Mēs negribējām strīdēties, jo zinājām, par ko viņa domā, tikai nevienam nesaka: viņa cer, ka viss varbūt vēl būs pa vecam un atgriezīsies tēvs, ko viņa mīl un mīlēs līdz kapa malai.

Māte paraustīja plecus un paņēma atkal šuvekli. Vecāmāte ar spīli stumdīja pa krāsni podus, tā ka ar avīzi noņēmāmies tikai mēs, vīrieši.

—   Esi gan tu laimes bērns! — vectēvs iesaucās.

—  Mēs ar vecomāti sagaidījām jauno dzīvi, vairs tikai veci kraķi būdami. Marusja jau nekā nesajēdz. Bet tu esi laimīgs, tu esi jauns.

Es nodomāju: ir gan velnišķīgi labi! Es taču patiešām esmu jauns, un arī vācieši ir atnākuši — tik labi saimnieki, ka pat zag|u nebūs. Mamma gan kļuvusi vai pelēka aiz bailēm, bet ko nu viņa saprot? Viņa taču nav vāciešus pat redzējusi, bet vectēvs ir pie viņiem strādājis. Un, stāvot uz šadas jaunas dzīves sliekšņa, man sametās ap sirdi pavisam jocīgi un es jutos tāds kā satraukts.

—   Labi, jods ar viņiem, lai Jiek arī to Petļuru par svētbildi, — ar pēkšņu naidu ierunājās vectēvs, — kaut tikai nebūtu to plikadīdu, to badrīļu, kas noveduši valsti līdz sabrukumam! Nieka katūna deļ pa rindām plēšas. Cara laikos es biju tikai kalps, bet varēju tādu katūnu veseliem baķiem pirkt.

—   Tāds kā bērna prātā … — pie krāsns nopūtās vecāmāte. — Vai daudz to baķu tu sapirkies?

—  Varēju, varēju nopirkt! — Vectēvs noskaitās.

—  Agrāk, pavei, ģimenē strādaja viens pats virs un septiņus paēdināja. Bet šito boļševiku laikā strādā gan virs, gan sieva, gan arī bērni strādā, un tik un tā nepietiek.

—   Cara laikos bija slikti! — es iesaucos.

—   Kā tad, kā tad, ta jau jums skolās mācīja, bet vai tu pats redzēji?

—   Bet cilvēkus sēdināja cietumos un izsūtīja trimdā!

—  Muļķis! — atteica vectēvs. — Cilvēki visos laikos ir sēdināti, lūk, kā.

—    Kulsti vien, kulsti mēli, mēlē jau kaula nav! — pie •krāsns pikti noteica vecāmāte. — Kuprainu tikai kaps var izdziedēt. Ko tu muldi vienā gabala? Padomju vara tev, muļķim un parazītam, pensiju piešķīra, būtu vismaz paldies pateicis. Vai tēva būdu jau esi aizmirsis? Buržujus sagribējies?

—   Buržujs ir nelietis! — iebļāvās vectēvs (tagad sāksies, es nodomāju, tagad būs tracis līdz pašam vakaram). — Buržujs ir nelietis, bet viņš zināja, kas jadara.

—  Māt, nestrīdies tu ar viņu! — uzsauca mana māte.

—  Viņam taču nekā nepierādīsi, viņš jau neklausās.

—   Nē, nav bijis Krievijā kārtības un ar tādiem saimniekiem nekad arī nebūs, — vectēvs turpināja, patiešam neviena neklausīdamies. — Mums vajag vāciešu. Lai izmāca! Tie vis ne|aus pekstiņus taisīt. Gribi strādāt? Strādā! Negribi? Brauc pie visiem velniem! Nav ko audzināt liekēžus un balamutes… Lasi tālāk, ko tur vēl labu raksta!

Pārlaidu avīzei vēlreiz acis un atradu sludinājumu, kas apliecinaja vectēva vārdu patiesīgumu. Tur bija teikts, ka «daži darbā neiesaistījušies vīrieši no 16 līdz 55 gadu vecumam izvairās no darba». Tiem bija pavēlēts nekavējoties piereģistrēties.

—   Nu, re! — triumfējoši iesaucās vectēvs un pacēla pirkstu.

NO AUTORA

Četrdesmitajos un vēlākajos gados dzimušie jaunieši, kas neesat to redzējuši un pārdzīvojuši, šī grāmata taču jums ir visīstākais vēstures izklāsts!

Dažiem no jums nepatīk sausā skolās mācītā vēsture.

Es zinu, reizēm jums šķiet, ka tā ir nepārtraukts skait|u un šausmu sablīvējums.

Jums vienā laidā cenšas iegalvot, ka jūs esat laimīgi, jo jūsu jaunība paiet miera laikos, par šausmu darbiem jus patiešām zināt tikai no grāmatām. Jūs vai nu klausāties vai arī neklausāties… Reizēm jūs sakāt: apnicis.

Es jūs saprotu. Bet, ja nu es uz to atbildēšu «Uzmanīgāk!», vai jūs mani sapratīsiet?

Zināma daļa jaunatnes negrib ne dzirdēt par karu un politiku, tā vēlas padejot, mīlēt, vārdu sakot, grib «dzīvot». Tās viss ir gauži jauki — dzīvot, dejot, mīlēf. Taču, pamatodamies uz savu un kopīgo pieredzi, uz pārdomām un bažām, es jums saku: nelaime piemeklēs tos, kuri mūsu dienās aizmirst politiku.

Ja jau esat paņēmuši rokās šo grāmatu un aizlasījuši līdz šīm rindām, es jūs pavisam nopietni lūdzu: apbruņojieties ar pacietību un izlasiet līdz galam! Sī gramata tomēr nav parasts romāns, te nekas nav izdomāts, tā tiešām bija!

Piepūliet mazliet iztēli un iedomājieties sevi manā vietā! Tas taču nebūs nemaz tik grūti. Jums tikai vajadzēja piedzimt vienu vēsturisku mirkli agrāk — un jus patiešām būtu varējuši nok|ūt manā vieta. Un tad šeit teiktais jums vairs nebūtu tikai grāmatā rakstītais, ta būtu pati dzīve.

Lasot tālāk, pacentieties iztēloties, ka visos aprakstītajos notikumos piedalās nevis grāmatas varonis, bet jūs pats.

Šodien.

Šai pašā mirklī.

Uzaicinu jūs iznākt Kijevas ielās 1941. gada septembra beigās. Pilsēta vācieši.

Ir silta rudens diena.

PAR PARADĪZI ZEMES VIRSŪ

Mums priekšā bija garš ceļš cauri visai pilsētai uz Zvēru dārzu, un tādēļ vecāmāte ielika somā maizi, ābolus un divas pudeles ar ūdeni.

Kirila iela bija piegružota ar salmiem, papīriem, zirgu mēsliem — neviens to vairs neslaucīja. Visi skatlogi izdauzīti, zem kājām čirkstēja stikli. Sur tur atvērtajos logos stāvēja sievietes un mazgāja nost krusteniski uzlīmētas papīra sloksnes.

Strautā, kas iztecēja no Sievu kraujas, cilvēki smēla ūdeni, smēla ar krūzītēm un glāzēm un lēja spaiņos. Ūdensvads nedarbojās, tādēļ visa pilsēta ar dažādiem traukiem rokās virtenēm vien devās pēc ūdens pie strautiem, uz Dņepru, bāza zem notekcaurulēm mučeles un toverus, lai savāktu lietus ūdeni.

Uz sliedēm stāvēja tramvajs — tieši šajā vietā to bija pārsteigusi strāvas atvienošana. Es ielēcu vagonā, izskraidījos gar sēdekļiem, apsēdos vadītaja vietā un sāku grozīt kloķus, un zvanīt. Ir gan jauki — viss tramvajs pieder tev, dari ar to, ko gribi. Spuldzītes gan jau bija izskrūvētas, arī dažs logs izcelts.

Pamestie tramvaji stāvēja ik pa gabaliņam pa visu līniju, un dažiem jau trūka ne tikai logu, bet arī sēdekļu.

Pie žogiem vēl karājās padomju plakāti, kuros kariķēts Hitlers, bet vienā vielā tiem virsū jau bija uzlīmēti jauni. Uz melnas lapas ar dzeltenam līnijām bija attēlotas tagad sagaidamās laimīgas dzīves ainiņas: dūšīgi vīri kupliem cekuliem un platam biksēm ara ar vēršiem zemi un tad ar sētuvēm plecos platiem vēzieniem kaisīja sēklu. Turpat blakus viņi smaidīdami ar sirpjiem pļāva nobriedušo labību, kūla ar spriguļiem, bet pēdējā bildītē visa ģimene pusdienoja zem Hitlera portreta, kas bija izrotāts ar izrakstītiem dvieļiem.

Un turpat blakus pēkšņi izlasīju kaut ko tādu, ka neticēju savām acīm.

«Zīdi, ļahi un moskaļi1 — Ukrainas ļaunākie ienaidnieki!»

Pie šī plakāta es pirmo reizi mūžā sāku pārdomāt: bet kas tad es pats esmu? Mana mate — visīstākā ukrainiete, tēvs — tīrasinīgs krievs. Tātad es esmu pa pusei ukrainis, pa pusei «moskalis», citiem vārdiem, — pats sev ienaidnieks.

Mani labākie draugi bija: Surka Maca — pa pusei ebrejs, tātad žīds, un Boļiks Kaminskis — pa pusei polis, tātad ļahs. Iznaca kaut kāda nesaprotama putra. Turpat uz vietas pateicu to vecaimātei.

— Neliecies, dēliņ, zinis, — viņa atteica. — To uzrakstījuši lieli muļķi.

Es padomāju un nospriedu, ka muļķi gan. Bet kas viņiem atļāvis tādus murgus iespiest un līmēt uz žogiem?

Podolā ielas pilnas norūpējušos un darbā aizņemtu ļaužu — katrs stiepa kādu mantu, skraidīja ar maisiem. Kāds. večuks ar, veceni stenēdami stiepa spoguļskapi. Brauca nodzēries smagais važonis un veda žilbinoši spožu koncertflīģeli. Arī šeit visi veikali, frizētavas un krājkases bija izdemolētas un stikliem piebārstītas.

Vācieši staigāja gan bariņos, gan pa vienam un arī stiepa dažādas mantas. Viņi nevienu neaiztika, un arī viņiem neviens nepievērsa uzmanību. Katrs laupīja uz savu roku.

' Ļahi — poļi, moskaļi —- krievi. Tulk.

Jo nācām tuvāk Kreščatikam, jo vairāk sastapām virsnieku; tie soļoja, skani piecirzdami kāju, ar augstu paceltam galvām, visiem bija ar sudrabu izšūtas un līdz pašām uzacīm uzmauktas cepures.

Plandīja sarkani vācu karogi. Tiem vidū bija balts aplis ar melnu kāškrustu. Vietumis blakus šim karogam karājās arī dzeltenzilais ukraiņu nacionālistu karogs, kuram viena puse bija dzeltena, otra — debeszila. Tātad — draugi.

Diena bija jauka. Rudens, dzeltēja kastaņas, sildīja saule. Vecāmāte vienmērīgiem soļiem gāja savu ceļu, bet es skraidīju apkārt ka brīvē izkļuvis kucēns. Tā mēs pagājām garām Kreščatikam, kur tēvoči stiepa laukā no kinoteātra krēslus, uzkāpām Pečerskā, kas bija pilna ar karaspēku. Un pēkšņi mūsu skatienam pavērās klosteris.

Kijevas Pečeras klosteris — tā ir vesela pilsēta, ko apjož sienas ar šaujamlūkām, tā ir fantastiska pilsēta: baznīca pie baznīcas, jumols pie jumola, sniegbalti nami, sniegbalts zvanu tornis; un tas viss slīgst zaļumos … Es jau biju paguvis to iepazīt un iemīlēt, jo šeit atradās visi galvenie Kijevas muzeji, klosteri tā arī sauca — par «Muzeju pilsētiņu».

Te bija baismīgi alu labirinti ar pīšļiem stikla zārkos, šurp nāca ekskursanti visu to aplūkot blāvi mirdzošu elektrisko spuldzīšu gaismā. Pašā centrā — XI gadsimtā celtā Uspeņjes katedrāle un pie tās sienas Maze- pas nogalinātā Kočubeja kapene. Kādreiz pie tās bija stāvējis Puškins un norakstījis pantus, kuri ar senlaicīgiem burtiem bija ielieti čuguna plāksnē un ar kuriem sākās viņa «Poltava». Tur apglabāts pat Maskavas dibinātājs Jurijs Dolgorukijs.

Abi ar vecomāti apsēdāmies zālītē un sākām skatīties. Baznīcas, sienas, jumoli — viss tā mirdzēja saulē, izskatījās tik skaists un neparasts. Mēs skatījāmies un klusējām ilgi, ļlgi, un manā sirdī valdīja miers.

Tad vecāmāte ierunājās:

— Netici, dēliņ, cilvēkiem, kas valkā uz acīm uzmauktas cepures!

—   Kādē|?

—  Tie ir ļauni cilvēki.

—   Kādēļ?

—   Nezinu. Ta mani macīja mate. Ka ieraudzīju šodien vāciešus, tā sirds nodrebēja: ienaidnieki! Ienaidnieki, manu bērniņ. Tuvojas bēdu laiks.

Vārds «ienaidnieks» vecāsmātes izpratnē bija ļoti ietilpīgs: cilvēks pat saslima tādēļ, ka viņā iemājojis ienaidnieks, arī antikristam bija tāda pati nozīme; «un ja pa zemi sāks soļot ienaidnieks» …

—  Vectēvs taču saka: paradīze zemes virsū.

—   Tu neklausies viņā, vecajā muldoņā. Paradīze ir debesīs — pie dieviņa. Zemes virsū tās nekad nav bijis. Un arī nebūs. Jau cik tādu paradīžu nav sasolīts, kam vien ienācis prātā, tas solījis, visi apsola paradīzi, bet nabaga cilvēks kā plēsies vaiga sviedros pēc maizes kumosa, tā plēšas vēl šobaltdien, bet viņam tikai sola paradīzi … Tavs vectēvs to vien atceras kā siļķi un katunu, bet vai to viņš arī piemin, kā es par piecpadsmit kapeikām no tumsas līdz tumsai svešiem ļaudīm veļu mazgāju? Tu viņam pavaicā, kā petļurieši viņu pašu Pušča Vodicā veda nošaut. Ek, ko tur runāt, neesmu zemes virsū nekā laba pieredzējusi! Rau, tur gan ir paradīze.

Viņa pamāja uz klostera pusi un sāka murmināt lūgsnu.

Man sametās nelāgi, uznāca drebuļi. Es taču jau sen- dienis biju bezdievis un arī mācījies padomju skolā, un labi zināju, ka arī tās — vecāsmātes paradīzes nekur nav.

Pie Zvēru dārza dzīvoja krustmāte Oļa ar vīru. Viņi strādāja «Arsenālā» un evakuējās kopā ar to. Pirms paša kara viņi te uzcēla savu mājiņu. Prom braukdami, ielaida tajā kādu vientuļu sievieti, ko sauca par Ma- rusju, taču visus dokumentus un pilnvaras atstāja vecaimātei, lai tā laiku pa laikam turp aizstaigātu un uzraudzītu.

Mājele nebija nedz nodegusi, nedz izlaupīta, Marusja mūs uzņēma laipni, pie viņas sēdēja kāds jautrs, melnīgsnējs, neskuvies tēvocis, ko viņa sauca par savu vīru. Vecāmāte tūdaļ noskūpstīja Marusju un apsveica viņu.

Pāri žogam vecomāti pasveicināja kaimiņš Grabarevs. Vecāmāte pat iekliedzās:

—   Kā tad jus te gadījāties?

—   Iznāca briesmīgi muļķīgi, — Grabarevs paskaidroja. — Es taču, Marfa Jefimovna, evakuēju «Arsenālu», aizbraucu uz Urāliem, gaidu, gaidu savu ģimeni, sūtu telegrammu pēc telegrammas, bet šie nekādi nevar izbraukt. Tad pametu visu un atdrāžos šurp, izrādās, viņi tikko kā aizbraukuši. Es atpakaļ, bet Kijeva jau ielenkta. Un tā nu iznāca, ka viņi aizbrauca, bet es iesprūdu.

Viņš bija sadrūvējies, sakumpis un novecojis. Ievēroju, ka cepure viņam atstumta pakausī, un man sametās viņa žēl.

—   Ak kungs, — nopūtās vecāmāte. — Bet jūs taču esat komunists!

—   Vai tad jūs domājat, ka šī aplenkuma dēļ Kijevā nepalika vairs neviena komunista? Turklāt — kas nu es par komunistu: tikai skaitījos, maksāju biedru naudu. Vasarā taču mani izslēdza, vai tad netikat dzirdējusi? Tikai nedabūja izdarīt visu līdz galam — karš izjauca. Bet tagad esmu palicis okupācija — un noteikti esmu izslēgts.

Vecāmāte līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—   Ko jūs tagad iesāksit?

—   Strādāšu. Iešu par galdnieku.

Viņš piebēra man pilnu cepuri ar āboliem un pasniedza pari žogam.

Mēs palikām pārnakšņot. Man jaunajā vietā bija salds miegs, taču paša nakts vidū mani pamodināja vecāmāte.

—  Mosties, dēliņ, mosties, manu bērniņ! — viņa nelikās mierā. — Lien pagultē!

Grīda un logi drebēja no šāvieniem, riebīgi gaudoja lidmašīnas. Abi ar vecomāti metāmies zem gultas, kur jau atradās paklāta sega, un piespiedāmies viens pie otra. Tagad pilsētu bombardēja padomju lidmašīnas, un

aklajā tumsā bumbu sprādzieni šķita sevišķi tuvi un spēcīgi. Gulta lēkaja kā dzīva, un visa majele līgojās kā zemestrīcē.

—       Mustēs debesīs… — vecāmāte skaļi čukstēja un bukņīja man sānos. — Lūdz! Lūdz tu arī!

Es sāku murmināt:

—       Lai nāk tava valstība. Kā debesīs, tā arī dzen virs zemes. Mūsudien šķomaizi…

No rīta Marusja teica vecaimātei:

—       Es jūs, Marfa Jefimovna, ļoti cienu, tikai jūs vairs pie mums nenāciet. Sī maja piederēs man un vīram. Padomes vairs neatgriezīsies, bet jums tā nav vajadzīga, mēs to pārrakstīsim uz sava vārda.

Vecāmāte sāka vicināt ar rokam.

—        Patlaban visi ta dara, — Marusja paskaidroja. — Evakuēto mājas paņem tie, kuriem vajag, turklāt šī ir komunista māja. Viņu valdīšana pagājusi! Savu pilnvaru varat man nerādīt, tā ir padomju varas izdota un nederīga, bez tam neaizmirstiet, ka pati esat komunista radiniece.

Neskuvies un jautrs iznāca viņas vīrs un, rokas sānos iespiedis, nostājās durvīs. Vecāmāte pieminēja gan sirdsapziņu, gan dievu, gan solījās iet sūdzēties, bet viņš tikai zobodamies smīnēja.

Mūsu atceļš bija skumīgs. Vecāmāte gāja kā apspļaudīta.

Kreščaiika galā mūs pēkšņi apturēja patruļa.

—       Juden? — zaldats noprasīja vecaimātei. — Paša- port!

Vecāmāte nobijusies bāza roku azotē pēc pases. Blakus pārbaudīja dokumentus kādam vecītim.

—  Jā, es esmu ebrejs, — viņš sacīja smalkā balsī.

—       Es esmu ukrainiete, ukrainiete! —vecāmāte izbīlī skaidroja.

Zaldāts atdeva viņai pasi un aizgriezās. Mēs uz ašāko metāmies lejup pa Kjrova ielu uz Podolu. Kada sieviete pastāstīja vecaimātei:

— No rīta |audis redzējuši, kā pa ielu skrējusi ebreju meitene, izšāvusi no pistoles, nogalinājusi divus virsniekus un pēc tam nošāvusies pati. Un tad viņi sākuši tvarstīt ebrejus. Stāsta, ka viņus dzenot jaukt nost barikādes … Ak kungs, te tās cēla, tagad jājauc nost, nu viss jādara civiliedzīvotājiem, staigā pa majam un dzen darbā.

Pie afišu staba drūzmējās bariņš cilvēku, lasīja sludinājumus. Arī es tūlīt iespraucos vidū. Tās bija komandantūras pirmās pavēles. Citēju pēc atmiņas.

Pirmā. Visas mantas, kas paņemtas veikalos, iestādēs un pamestajos dzīvokļos, ne vēlāk par rītdienu jāatliek vietā. Kas neizpildīs šo pavēli, liks nošauts.

Otrā. Visiem iedzīvotājiem jānodod pārtikās pārpalikumi. Atļauts atstāt sev krājumus tikai divdesmit četrām stundām. Kas neizpildīs šo pavēli, tiks nošauts.

Trešā. Visiem iedzīvotājiem jānodod esošie ieroči, munīcija, militārā uzkabe un radioaparāti. Ieroči un radioaparāti jānogādā Kreščatikā, komandantūrā, militārā uzkabe — Kreščatikā 27. Kas neizpildīs šo pavēli, tiks nošauts.

Man mali slējās slāvus; nobālējis es atgāju sānis — atcerējos paša salaupītās sukas, svaru bumbas, lampu, pogas…

Tikai tagad es pamanīju, ka uz ielas nav neviena laupītāja, tikai cilvēku bariņi lasa pavēles un airi vien izklīst.

Abi ar vecomāti pārnācām mājās ļoti uztraukušies. Māte sakrāva kaudzītē manis salaupītās mantas un strupi pavēlēja:

—   Nes prom!

—   Svaru bumbas nenes! — iebrēcās vectēvs. — Mums ir svari, lai pierāda, ka tās nav mūsu bumbas! Bet pogas es iebēršu atejā.

Vārdu sakot, mani piespieda aiznest atpakaļ lampu un sukas, jo visa iela bija redzējusi, ka es tās stiepu šurp. Man bija bail un ari kauns iet uz tirgu. Vēl neviens nekā nebija nesis atpaka|, es biju pirmais — un ilgi gaidīju, kamēr tuvumā nebūs neviena garāmgājēja. Sagaidīju tādu brīdi, noliku lampu skatlogā, aizmetu sukas un devu kājām vāju.

Mājās visi norūpējušies pārsprieda, ko darīt ar produktiem. Pārlūkoja visas kulītes ar zirņiem, griķu putraimiem un sausiņiem — pārtikas pietika nedējām pusotrām, un vectēvs bija gatavs ņemt galu, lai tikai nebūtu jāatdod.

—  Viņi tikai biedē! — viņš žēlabaini brēca. — Lai atdod tādi kā Satkovskis, lai atdod tie, kuri salaupīja sviestu veselām mucām! Mēs vispirms paskatīsimies, kas būs.

Vakarpusē mani aizsūtīja paskatīties. Veikali bija tādi paši tukši un izdemolēti. Skatlogā vairs nebija arī manas lampas un suku.

Neviens, nekā nedz nesa atpakaļ, ne( lz atdeva. Drošs paliek drošs, vectēvs tomēr nobēdzināja produktus šķūnītī zem siena. Paunas un koferi atradās pazemē — ierakumā. Ieroču un radioaparāta mūsu mājās nekad nebija bijis.

Otrā dienā atnāca divi zaldāti. Mēs drebējām kā apšu lapas. Taču tie izstaigāja istabas, paņēma vecāsmātes apvalkāto lakatu un, ne vārda neteikuši, aizgāja. Mēs apstulbuši nolūkojamies pakaļ — nekādi vēl nevarējām pie ta pierast. Vecāmāte noteica:

—  Patiešām — atslēgas nav vajadzīgas, durvīm var nūjiņu pielikt priekšā… Trīs dienas jau sen pagājušas, bet viņi vēl laupa.

—   Tātad atļauja pagarināta uz piecām dienām, — vectēvs vēl negribēja padoties. — Kijeva ir liela pilsēta, kā nekā — galvaspilsēta, tāpēc arī būs atļāvuši laupīt piecas dienas. Divdesmit ceturtajā viss beigsies.

Taču viņš gauži alojās.

Divdesmit ceturtajā septembrī viss tikai vēl sākās.

KREŠCATIKS

Vācu karaspēks ienāca Kreščatikā četrdesmit pirmā gada deviņpadsmitajā septembri no divām pusēm.

Viena da|a kolonu — tas, kuras sagaidīja Kureņevkā, — nāca no Podolas puses, zaldāti bija braši, jautri, visi automašīnās. Otra daja ienāca no pretējās puses — caur Besarabku, šie zaldāti brauca ar motocikliem — tieši no kaujas lauka, nokvēpuši, tie drāzās barā, aizpildīdami arī trotuārus un pieplūdinādami visu Kreščatiku ar tarkšķiem un benzīna dūmiem.

Tas viss atgādināja kolosālu, neorganizētu parādi ar kavēk|iem, jucekli un jezgu.

Laikam gan pēc iepriekš izstrādāta plāna karaspēks sāka aizņemt Kreščatika tukšos namus. Tur galvenokārt atradās iestādes un veikali, dzīvok|u bija maz, un to iemītnieki lielāko tiesu evakuējušies. Kreščatiks bija tukšs.

Komandantūra bija izvēlējusies sev namu Kreščatika un Proreznajas ielas stūrī. Te pirmajā stāvā līdz tam atradas pazīstamais veikals «Bērnu pasaule». Vācu štābs ieņēma milzīgo viesnīcu «Kontinental». Ārstu nams tika pārvērsts par Vācu virsnieku namu.

Viss bija pārdomāts, precīzs un saskaņots; turpat uz trotuāriem novietoja motorus un dinamomašīnas, kas deva strāvu; ūdeni veda no Dņepras ar cisternām.

Kreščatikā laupīšana sākās mazliet vēlāk nekā citās vietās — naktī, kamēr vācu karaspēks iekārtojās. Lau- - pīlāji metās uz Kreščatiku no visām pilsētas maļam. Pret rītu visi skatlogi bija izsisti, pa Kreščatiku skraidelēja cilvēki, cits stiepdams saritinātus tepiķus un trauku kaudzes, skolēnu portfeļu saišķus, skatuves priekškarus. Pa vidu jaucās arī vācieši. Ar nikniem uz- bļāvieniem un dunkām viņi centās patriekt laupītājus un līda laupīt paši. Izskatījās kā izjauktā skudru pūznī — katrs kaut ko kaut kur stiepa. Pēcpusdienā pēkšņi atdzīvojas Besarabkas tirgus: tirgus sievas bija iznesušas pārdot karstus pīrāgus ar zirņiem un vārītus kartupo|us, kaut arī pašas lāgā nezināja, kādu cenu prasīt. Vairāk gan piekopa maiņu: dod paciņu mahorkas un ēd, cik lien iekšā.

Tika atvērtas divas frizētavas. Uzņēmīgo frizieru aprēķins bija pareizs: vācu virsnieki tajās lauztin lauzas.

Tas viss notika pavisam jautri, gandrīz vai kā pa svētkiem, arī saulīte neskopojās, palīdzēja uzturēt labo noskaņojumu.

Pamesto dzīvokļu atslēgas glabājās namu pārvaldēs. Vācieši kopā ar pārvaldniekiem vai sētniekiem apstaigāja šos dzīvokļus, slēdza vaļā un ņēma visu, kas iepatikās. Mēbeles un dūnu pēļus tie stiepa uz savām kazarmām. So to pievāca arī sētnieki.

Kad parādījās komandantūras pavēles, neviens nekā atpakaļ neatdeva. Taču ieročus un radioaparātus tomēr sāka nest. Laikam jau kāds bija nesis, un pārējie nobijušies arī sāka nest. It sevišķi daudz nesa gāzmasku, kuras sakrāva divdesmit septitajā namā, kafejnīcas telpās, iepretim komandantūrai. Tur jau bija samestas kaudzes līdz griestiem.

Vienus no pirmajiem (pēc kadru daļas sarakstiem) sapulcināja Kijevas radio darbiniekus. Radiokomiteja atradās Kreščatika un Institūta ielas stūrī. Tikko ieceltais šefs — vācietis uzkāpa uz estrādes, pārlaida zalē sanākušajiem acis un iesaka runu ar neparastiem vārdiem:

—   Ebrejiem piecelties!

Zālē iestājās nāves klusums. Neviens nepiecēlās, galvas vien grozījās.

—  Ebrejiem piecelties! — šefs jau skaļāk atkārtoja un piesarka.

Atkal neviens nepiecēlās.

—   Zīdi, kājās! — šefs uzbļāva un ķērās pie pistoles.

Un tad dažādās zāles malās cits aiz cita piecēlās

muzikanti —vijolnieki, čellisti, — daži tehniķi un redaktori. Galvas nokāruši, viņi pūlītī devās laukā pa durvīm.

Šefs pagaidīja, kamēr izgāja pēdējais, un lauzītā krievu valoda paziņoja, ka pasaulei jādzird brīvās Kijevas balss. Ka tuvākajās dienās radiostacija jaatjauno un jau rīt visiem jāstājas pie darba. Kas izvairīsies, tiks uzskatīts par sabotieri. Sakas mierīgs jaunrades darbs.

Picklusušie, rūpju pārņemtie cilvēki piecēlās, lai ietu prom.

Un tad atskanēja pirmais sprādziens.

Tas notika divdesmit ceturtajā septembrī pirms pulksten četriem.

Uzspraga komandantūra ar «Bērnu pasauli» pirmajā stāvā. Sprādziens bija tik spēcīgs, ka ne vien Kreščatikā, bet arī tam paralēlajās Puškina un Mēringa ielās logiem izbira stikli. No visiem stāviem šie stikli gāzās uz vāciešu un citu gājēju galvām un daudzus ievainoja.

Pāri Proreznajas ielai pacēlās uguns un dūmu stabs. Viens cilvēku bars metās prom no sprādziena vietas, otrs, gluži pretēji, drazās turp, lai paskatītos. Vācieši pirmajā mirklī apjuka, bet pēc tam izveidoja ķēdi, aplenca degošo māju un grāba ciet katru, kas pagadījās uz ielas vai pagalmā.

Pa ielu aizvilka kādu garu rudmatainu puisi, viņu drausmīgi sita; jau paklīda valodas, ka viņš esot parti- zānis, kas atnesis uz «Bērnu pasauli» nodot radiouztvērēju, kurā atradusies «elles mašīna».

Visus apcietinātos sadzina turpat blakus kinoteātrī, un drīz vien tas bija stāvgrūdām pilns ar ievainotiem, piekautiem un asinīm notrieptiem cilvēkiem.

Šai brīdī tās pašas mājas drupās nodārdēja otrs — tikpat spēcīgs sprādziens. Tagad sagruva sienas, un komandantūra pārvērtās ķieģeļu kaudzē. Kreščatiks ietinās putekļos un dūmos.

Trešais sprādziens pacēla gaisā namu ielas pretējā pusē — to, kurā atradās gāzmasku kaudzes un dažādas vācu iestādes.

Vācieši pameta kinoteātri un kliegdami: «Glābieties! Kreščatiks sprāgst!» — metās kur nu kurais, bet aiz viņiem skrēja apcietinātie, arī rudmatainais puisis.

Sacēlās neiedomājama panika. Kreščatikā patiešām nams pēc nama uzsprāga gaisā.

Sprādzieni dārdēja ik pēc noteikta brīža visdažādākajās Kreščatika vietās, un šajā sistēmā nekā nevarēja saprast. Sprādzieni turpinājās cauru nakti un aptvēra

arī tuvākās ielas. Uzlidoja gaisā cirks, tā sagumzīto jumolu sprādziena vilnis pārsvieda pāri ielai. Cirkam blakus dega vāciešu ieņemtā viesnīca «Kontinental».

Neviens nekad neuzzinās, cik šajos sprādzienos un ugunsgrēkos aizgāja bojā vāciešu, viņu munīcijas, dokumentu un tā tālāk, jo nekad un nekas par to netika publicēts.

Laiks bija sauss, lādē] sākās tāds ugunsgrēks, ko varbūt varētu salīdzināt tikai ar Maskavas degšanu 1812. gadā. Augšstāvos un bēniņos jau agrak bija sanestas kastes ar prettanku degpudelēm. Laiku pa laikam šīs kastes ar raksturīgu dobju skaņu uzsprāga un ap- šķieda namus ar uguns strūklām. Tas tad ari Kreščatiku galīgi pieveica.

Vācieši, kas bija ienākuši te tik svinīgi, izvietojušies tik ērti, tagad skraidīja pa Kreščatiku kā pa slazdiem. Viņi nekā nesaprata un neapjēdza, uz kuru pusi mukt. Iedzīvotāji — cits paguvis paķert līdzi mantu pauniņu, cits tāds pats, kāds bijis, — bēga uz parkiem Dņepras krastos, uz Vladimira kalnu un Sevčenko bulvāri. Bija daudz apdegušo.

Vācieši aplenca visu pilsētas centru. Ugunsgrēks pletās plašuma: jau dega gan Puškina, gan Mēringa ielas, dega Proreznajas, Institūta, Kārļa Marksa un Fridriha Engelsa ielas, dega Pasāža. Šķita, ka uzsprāgs gaisā visa pilsēta.

Pirms kara Kijevā sāka būvēt metro, un nu paklīda baumas, ka neesot vis būvēts metropolitēns, bet gan liktas zem pilsētas drausmīgas mīnas. Iedzīvotāji aizbēga no visiem Kreščatika apkaimes namiem, jo neviens nezināja, kurā vietā notiks nākošais sprādziens.

Nez no kurienes vācieši ar lidmašīnu steidzīgi atgādāja garas šļūtenes, izvilka tās caur Pionieru parku līdz pašai Dņeprai un sāka ar spēcīgiem sūkņiem dzīt ūdeni. Taču tas līdz Kreščatikam netika: parka krūmos kāds bija šļūteni pārgriezis.

Virs baismā ugunsgrēka, par kādu bija pārvērties Kijevas centrs, izveidojās spēcīgas gaisa strāvas, kurās kā milzu skurstenī virpuļoja degošas skaidas, papīri, pagaļu gali, apbērdami gan Besarabku, gan Pečersku. Tādēļ jumti bija pilni vāciešu, policistu un sētnieku, kas kaisīja uz degošajam pagalēm smiltis un mīdīja kvēlošās ogles ar kājām. Nodegušo namu iedzīvotāji glābās stadionā un ierakumos, kas bija ierīkoti, lai slēptos no uzlidojumiem.

Vācieši pat nevarēja dabūt laukā savu bojā gājušo tautiešu līķus, tie sadega līdz pēdējam. Sacļega viss, ko vācieši bija salaupījuši.

Vairākas dienas veltīgi cīnījušies pret ugunsgrēku, vācieši pārtrauca pretošanos, pameta šo uguns elli, kurā, šķita, vairs nebija palikusi neviena dzīva dvēsele, un vēroja ugunsgrēku iztālis.

Kreščatiks, pamests un vientuļš, joprojām liesmoja, un tikai laiku pa laikam kādā no namiem dārdēdams iebruka pārsegums vai sagāzās siena, un tad gaisā uzlidoja ogļu un degošu koka gabalu blāķi. Pilsēta bija ietinusies dūmos; naktī to klāja sarkana gaisma, un šī sarkanā blāzma, kā vēlāk stāstīja, bijusi redzama simt kilometru attālumā.

Sprādzieni rimās tikai divdesmit astotajā septembrī. Galvenais ugunsgrēks turpinājās divas nedēļas, un divas nedēļas tam apkārt stavēja automātistu ķēde.

Kad automātisti aizgāja un vācieši devās turp iekšā, ielu, patiesību sakot, vairs nebija: abās pusēs sagruvušās mājas bija tās aizbērušas. Vesels mēnesis pagāja, kamēr tās attīrīja. Nokaitētās drupas kūpēja vēl ilgu laiku; pat decembrī šur tur no ķieģeļu kaudzēm vēl vijās dūmu strūkliņas — to es redzēju pats savām acīm.

Kreščatika uzspridzināšanai un degšanai, kas līdz šim vēl nav aprakstīta, manuprāt, jāieiet kara vēsturē kā vienai no traģiskākajām un varonīgākajām lappusēm. Jāsaprot, ko Kijevai nozīmēja Kreščatiks. Mērogu ziņā tas ir apmēram tas pats, kas Maskavas centrs līdz Bulvāru lokam, Ņevas prospekts Ļeņingradā ar visu tuvāko apkārtni vai, teiksim, Parīzes sirds līdz pat Lielajiem bulvāriem. Tā bija vēsturē pirmā stingri izplānotā šāda veida akcija. Tieši pēc Kreščatika uzspridzināšanas un degšanas katru namu sāka obligāti pārbaudīt un pēc tam pielika uzrakstu: «Minu nav».

Neviena no Eiropas valstu galvaspilsētām nebija saņēmusi hitleriešu karaspēku tā, kā to izdarīja Kijeva. Kijeva vairs nespēja aizstāvēties, tā bija pamesta un, šķiet, jau gulēja pie ienaidnieka kājām. Taču tā nodedzināja pati sevi ienaidnieka acu priekšā un iegrūda daudzus no viņiem kapā. Viņi ienāca tāpat, kā bija raduši iesoļot Rietumeiropas galvaspilsētās, viņi gata- .vojās dzīrot, taču dabūja tādu belzienu pa zobiem, ka pati zeme sāka degt zem viņu kājām.

Kreščatika epopejā vēl ir daudz kā nenoskaidrota. Klīst baumas un leģendas: par kādu nezināmu varoni nāvinieku, kas ielauzies viesnīcas «Kontinental» vestibilā, iedarbinājis detonatorus un arī pats aizgājis bojā; par kādu citu varoni, kas seansa laikā uzspridzinājis Šancera kinoteātri, kad tas bijis pilnum pilns ar vāciešiem, un tamlīdzīgi. To visu ir grūti pārbaudīt. Vācieši par to neminēja ne vārda un publiski arī nevienu nesodīja. Kaut gan šķiet, ka pagrīdnieku grupa, kas paveica fenomenālo Kreščatika akciju, gandrīz vai visa gājusi bojā.1

PAVĒLE

28. septembra rītā pie mums pēkšņi ienāca Ivans Svinčenko no Ļitvinovkas ciema. Viņš atgriezās mājup no ielenkuma.

Ivans bija ļoti labsirdīgs, vientiesīgs un mazizglītots tēvocītis, lielas ģimenes tēvs un nenogurdināms darbarūķis. Braukdams uz pilsētu uz tirgu, viņš parasti pārnakšņoja pie vectēva un vecāsmātes un vienmēr atveda man kādu vienkāršu laucinieku dāvanu, tikai man bija no viņa bail, laikam gan tādēļ, ka šis tēvocis raustīja valodu: runādams viņš rīstījās, un lāgiem tik vien bija dzirdams kā «em — e — m».

Viņš ieradās skrandains, netīrs, kaut kur jau apmainījis karavīra formas tērpu pret civildrēbju skrandām. Ar viņu bija noticis, lūk, kas.

Kopā ar savu daļu viņš bija pārgājis no Kijevas uz Dņepras kreiso krastu, uz Darņicu, ilgu laiku klimtis pa nomaļiem ceļiem un mežiem, viņus bombardējuši, apšaudījuši ar ložmetējiem no lidmašīnām, tad daļa, nomocījusies neskaitāmajās kaujās, pazaudējusi vadību un visi sākuši kliegt, ka vajag izklīst pa mājām.

Kādā lielā mežā sastapuši partizānus. Tie bijuši labi apgādāti ar pajūgiem, ar pārliku, tiem bijis daudz ieroču, tie biedējuši no vāciešiem un aicinājuši, lai iet pie viņiem, lvanu mocījušas skumjas pēc mājām.

—   Es tad em — e — m sagaidīju nakti un laidos lapās, — viņš paskaidroja.

Vairākas dienas viņš bija soļojis pa mežiem un tīrumiem un visur sastapis tādus pašus kā viņš.

Vecāmāte ēdināja lvanu un līdzjūtīgi vaimanāja. Vectēvs izgāja uz ielas, bet tūlīt pat nodipināja pa lie- venēm atpakaļ un iedrāzās istaba.

—   Apsveicu! Nu! … Rīt Kijevā vairs nebūs neviena žīda. Lai tikai brauc prom! Šos izved. Izkārta pavēle.

Mēs izskrējām laukā. Pie žoga bija pielīmēts pelēks uz slikta ietinamā papīra iespiests paziņojums bez virsraksta un paraksta:

«Visiem Kijevas pilsētas un tās apkārtnes žīdiem pirmdien, 1941. gada 29. septembri, pulksten 8 no rita jāsapulcējas Meļņikova un Dohturova ielas stūri (pie kapsētām). Līdzi jāņem dokumenti, nauda, vērtslietas, kā ari silts apģērbs, veļa un pārējais.

Ja kāds žīds neizpildīs šo rīkojumu un tiks atrasts citā vietā, viņu nošaus.

Ja kāds no pilsoņiem ielauzīsies židu atstātajos dzīvokļos un piesavināsies viņu mantas, tas liks nošauts.» 1

Zem šī paziņojuma bija tas pats teksts ukraiņu valodā, zem tā petitā — vācu valodā. Tāpēc ziņojums bija iznācis trīsslāvīgs. Izlasīju to pa divi lāgi, un nez kādēļ mani pārņēma drebuļi. Arī diena bija vēsa, vējaina, uz ielas neviena cilvēka. Negāju atpakaļ istabā, bet stipri satraukts aizslāju uz tirgus pusi.

Pāris māju no mums atradās dārzkopības saimniecība. Tur cita pie citas spiedās kleķa būdiņas, šķūnīši, kūtiņas, un tur dzīvoja un strādāja daudz ebreju. Ieskatījos — tur valdīja klusa panika. Cilvēki skraidīja no mājeles uz mājeli, stiepa mantas …

Tādi paši sludinājumi bija izkārti arī citās vietās, es pie tiem apstājos, pārlasīju, bet tik un tā neka nesapratu. Pirmkārt Kijevā nav Meļņikova un Dohturova ielu. Ir gan Meļņika un Degtjareva iela. Sludinājumu, acīm redzot, bija sacerējuši paši vācieši un dabūjuši sliktu tulku. Šīs ielas patiešām ir blakus krievu un ebreju kapsētām Lukjanovka. Turpat atrodas arī Lukja- ,.novkas preču stacija.

Tātad viņus vedīs prom? Uz kurieni?

Un arī Surka Maca brauks? Bet viņa māte taču ir krieviete. Tātad jābrauc viņam vienam? Man sametās viņa žēl, bija žēl no viņa šķirties.

Kureņevkas milicijas nodaļā, kur kādreiz bija dienējis mans tēvs, tagad atradās policijas iecirknis. Logā bija

1 Oktobra revolūcijas Centralais Valsts arhīvs. 7021. fonds, 05. apraksts, 5. gl. vienība.

izlikts Hitlera portrets. Hitlers raudzījās bargi, gandrīz vai draudīgi, galvā tam bija izgreznota cepure. Un šī cepure bija uzmaukta uz pašām acīm.

Gluži dabīgi, man katrā ziņā vajadzēja redzēt, kā ebrejus izved no Kijevas. Izskrēju uz ielas.

Viņi sāka pulcēties vēl tumsiņā, lai jau laikus būtu pie vilciena un varētu ieņemt vietas. Ar kliedzošiem bērniem, ar vecīšiem un slimajiem raudādami un bārdamies iznāca uz ielas dārzkopības kolhoza ebreju tautības iemītnieki. Ar virvēm sasietas paunas, apdriskāti finiera čemodāni, salāpītas somas, lādītes ar namdaru darba rīkiem. Večiņas nesa pār plecu pārmestas sīpolu virtenes (pārtikas krājums ce]am).

Saprotiet, ja viss rit normāli, tad dažādi kropļi, slimie, vecīši sēž mājās un viņus neviens neredz. Bet nu vajadzēja iznākt laukā visiem — un viņi iznāca. Mani pārsteidza tas, cik pasaulē daudz slimu un nelaimīgu cilvēku.

Turklāt jāņem vērā vēl kāds apstāklis. Veselie vīrieši bija mobilizēti armijā. Visi, kas vien varēja evakuēties, kam bija nauda, kas varēja aizbraukt kopā ar uzņēmumu, katrā ziņā bija aizbraukuši. Palikuši bija visīstākie Šoloma Aleihema nabagi, un nu viņi iznaca uz ielas.

«Kādēļ tas tiek darīts?» es domāju. «Nē, tas ir cietsirdīgi, netaisnīgi, un žēl Šurkas Mācas; kādēļ pēkšņi viņu izdzen kā suni?!»

Nervozā satraukumā skraidīju no viena bariņa pie otra, ieklausījos sarunās, un, jo nonācu tuvāk pie Podo- las, jo vairāk ļaužu bija uz ielas. Vārtos un durvīs drūzmējas iedzīvotāji, skatījās, nopūtās …

Pa Glubočicu uz Lukjanovkas pusi soļoja blīvs pūlis, vesela galvu jūra, tur nāca visa ebreju Podola. Ak šī Podola!… Tik vien bija valodu: kurp vedīs, kā vedīs? Kādā bariņā to vien dzirdēja kā «Geto, geto!». Klāt pienāca paveca uztraukusies sieviete un iejaucās sarunā: «Mīļie ļaudis, tā ir nāve!» Večiņas sāka raudāt, viņu raudas šķita kā gaudu dziesma. Paklīda baumas, ka tepat garām pagajuši karaīmi (es šo vārdu dzirdēju pirmo reizi un tomēr sapratu, ka tas nozīmē kaut ko līdzīgu sektai) — sirmi veči līdz papēžiem garos paltrakos, viņi visu nakti bija pavadījuši savā karaīmu sinagogā un nu iznāca uz ielas, un sludināja: «Bērni, mēs ejam nāvē, sagatavojieties! Sagaidīsim to vīrišķīgi, kā to sagaidīja Kristus!»

Kāds sašuta: kā nu drīkst celt tādu paniku! Taču bija jau zināms — kāda sieviete noindējusi savus bērnus un noindējusies pati, lai nebūtu jāiet. Pie Operas teātra kāda meitene izlēkusi pa logu, gu| ar palagu apsegta.

Piepeši pūlis saviļņojās, sāka runāt, ka priekšā, Meļ- ņika ielā, stāvot karavīru ķēde, turp laižot, bet atpaka| vairs ne.

Un tad es nobijos. Biju noguris, man no visa redzētā un dzirdētā dūca galva, es baidījos, ka vairs nelikšu atpakaļ un mani aizvedīs. Sāku spraukties cauri pūlim, iztiku laukā, pēc tam ilgi soļoju mājup pa tukšajām ielām — pa tām teciņiem vēl steidzās daži nokavējušies.

Atnācis mājās, ieraudzīju vectēvu. Viņš stāvēja pagalma vidū, saspringti ieklausīdamies šāvienu troksnī, un pacēla pirkstu.

— Vai tu saproti, — viņš satriekts noteica, — viņus taču apšauj.

Un tad arī es aptvēru. No Sievu kraujas puses at- plūda skanīgi, vienmērīgi ložmetēja tarkšķi: tra-ta-ta, tra-ta-ta …

Rāma, vienmērīga, mierīga šaušana — gluži kā mācībās. Mūsu Sievu krauja atradās šaipus kapsētām. Lai nokļūtu Lukjanovkā, vajadzēja tikai pāriet tai pāri.

Vectēvs bija pagalam norūpējies un izbijies.

—   Var būt, ka tur ir šaujlauks? — es ieminējos.

—   Kāds šaujlauks! — vectēvs žēlabaini uzsauca. — Visa Kureņevkā jau runā. Viktors Makedons atskrēja — gājis sievu pavadīt, tikko izglābies, svētā dievmāte, debesu valdniece, kas nu notiek?!

Iegājām istabā, bet arī tur nebija miera. Šāvieni, šāvieni. Vectēvs aizgāja pie Makedona izdibināt kaut ko sīkāk, tur jau sēdēja pilns ļaužu, un šis puisis (viņš apprecējās pirms paša kara) stāstīja, ka tur pārbaudot pases un metot tās ugunī, bet šis iekliedzies: «Es esmu krievs!» — tad sievu atrāvuši no viņa nost un aizveduši uz gravu, bet pašu policists aiztrcncis …

Ārā bija auksts, tāpat kā vakar, joprojām pūta salts vējš. Es ik pa brīdim izskrēju laukā paklausīties. Vecāmāte iznesa man mēteli un cepuri un arī klausījās. Man šķita, ka viņa raud. Paskatījos atpakaļ — viņa, pagriezusies pret Sievu krauju, meta krustus un murmināja:

— Mūsutēs debesīs …

Pret nakti šaušana pierima, bet no rīta atsākās atkal. Kureņevkā zināja stāstīt, ka pirmajā dienā nošāvuši trīsdesmittūkstoš cilvēku, pārējie sēžot un gaidot savu kārtu.

Vecāmāte atgriezās no kaimiņiem ar jaunu ziņu. Dārzkopības saimniecības pagalmā atskrējis četrpadsmit gadus vecs zēns, zirgkopja dēls, stāstot šausmu lietas: tur visus izģērbjot, nostādot bedres malā citu aiz cita, lai ar vienu lodi varētu nogalināt vairākus; sakraujot nobendētos grēdā, uzberot kārtu zemes un atkal kraujot nākošo grēdu, daudzi esot tikai ievainoti, un visa zeme kustoties, daži pat izrāpjoties laukā. Arī viņš izlīdis un atskrējis.

—   Viņš jānobēdzina! — noteica māte. — Ierakumā.

—   Dēliņ, — iesaucās vecāmāte, — aiztec žigli, pasauc šurp, paēdināsim un noslēpsim!

Es aizdrāzu uz dārzkopības saimniecību.

Bet bija jau par vēlu. Pie vārtiem stāvēja rati ar tizlu zirģeli ilksīs, ratos sēdēja vācu kareivis ar patagu. Otrs kareivis ar šauteni padusē veda laukā pa vārtiem bālu puišeli. Patiesību sakot, viņš pat neveda, viņi kaut kā iznāca abi blakus.

Viņi piegāja pie ratiem, iesēdās tajos katrs no savas puses, un zaldāts pat pabīdīja siena klēpi, lai zēnam bīitu ērtāka sēdēšana. Zaldāts nolika šauteni sienā, bet zēns atlaidās pusguļus un atspiedās uz elkoņa. Viņa lielās acis mierīgi un vienaldzīgi paslīdēja man garām.

Kareivis savicināja pātagu, nošmaukstināja, un rati aizripoja — tik vienkārši un ikdienišķi, it kā viņi brauktu uz pļavu sapļaut sienu.

No pašas Sievu kraujas izglābās tikai daži cilvēki.

Tālāk seko stāsts, ko es pats pierakstīju pēc kādas sievietes vārdiem. Viņa ir divu bērnu māte, Kijevas leļļu teātra aktrise Dina Mironovna Proņičeva. Rakstu tā, kā viņa stāstīja, nekā no sevis nepielikdams.

SIEVU KRAUJA

Viņa devās izlasīt pavēli, aši izlasīja un aizgāja: pie lapiņām ar pavēlēm neviens vispār ilgi neuzkavējās, un tur nekādas sarunas nesākās.

Visu dienu un vakaru cilvēki pārsprieda un pārdomāja to, kas notika. Viņai bija tēvs un māte, jau pavisam veci, māte pirms vāciešu ienākšanas bija tikko izrakstīta pēc operācijas no slimnīcas, un viņi domāja, kā gan lai vecmāmuļa brauc. Vecie bija pārliecināti, ka Lukjanovkā visus iesēdinās vilcienā un aizvedīs ue padomju teritoriju.

Dinas vīrs bija krievs, uzvārds viņai krievisks, turklāt viņa nemaz neizskatījās pēc ebrejietes. Strīdējās, minēja, domāja un nolēma, ka vecie tomēr brauks, Dina viņus pavadīs, iesēdinās vilcienā, bet pati paliks kopā ar bērniem: kas būs — būs.

Tēvs bija stiklinieks, viņš ar māti dzīvoja Turgeņeva ielas divdesmit septītajā namā, Dina ar bērniem — Vorovska iela četrdesmit viens.

Mājās viņa atgriezās vēlu, mēģināja aizmigt, bet tā ir neaizvēra naktī ne acu. Pagalma visu laiku skraidīja un rībināja: tvarstīja kādu šīs mājas meiteni. Viņa paglābās uz bēniņiem, pēc tam mēģināja tikt pa notekcauruli zemē, bet vīriešu balsis kliedza: «Redz, kur viņa ir!»

Pirms vāciešu ienākšanas šī meitene bija teikusi:

— Viņi neparko pilsētā netiks, bet, ja ienāks, es apliešu māju ar petroleju un aizdedzināšu.

Tagad sētnieka sieva bija to atcerējusies un, baidī- dāmās, ka meitene patiešām neaizdedzina māju, paziņojusi vāciešiem, un tieši šinī naktī viņi tvarstīja šo meiteni.

Tā bija traka, nemierīga, šaušalīga nakts. Dina drebēja kā drudzī. Viņa tā ir nezināja, vai šo meiteni bija notvēruši vai ne.

Kad sāka aust gaisma, viņa nomazgājās, sasukāja matus, paņēma dokumentus un devās pie vecākiem turpat blakus uz Turgeņeva ielu. Ielas bija neparasti pilnas ar cilvēkiem; visi ar mantām rokās pavisam lietišķi kaut kur steidzās.

Pie vecākiem viņa ienāca pirms septiņiem. Viss nams jau bija augšā. Aizbraucēji atvadījās no kaimiņiem, so- lija rakstīt, uzticēja uzraudzīt dzīvokļus, mantas, atdeva atslēgas.

Vecīši nekā liela panest nevarēja, nekādu vērtslietu viņiem nebija, paņēma tikai pašu nepieciešamāko un pārtiku. Dina uzmauca plecos mugursomu, un visi pirms astoņiem izgāja no majas.

Pa Turgeņeva ielu soļoja daudz ļaužu, bet Artema iela jau bija stāvgrūdām pilna. Cilvēki ar paunām, ratiņiem, dažādiem divričiem, pajūgiem, paretam arī kāda kravas mašīna — viss stāvēja, tad mazliet pavirzījās un atkal apstājās.

Skaņas sarunas, pūļa dunoņa — gluži kā demonstrācijā, kad ielas ir tikpat pilnas ļaužu, nebija tikai karogu, orķestru un svinīguma.

Savādi — kur viņi sadabūjuši kravas mašīnas? Dažkārt vesela māja sameta naudu un nolīga mantām kadu transporta līdzekli, un tad visi turējās bariņā pie sava pajūga vai mašīnas. Starp saiņiem un koferiem gulēja slimie, bariņā saspiedušies sēdēja bērni. Lāgu lāgiem vienos ratiņos gulēja divi vai pat trīs zīdaiņi.

Ļoti daudz bija pavadītāju: kaimiņi, draugi, radinieki, krievi, ukraiņi, palīdzēja nest mantas, veda zem rokas slimos vai pat nesa tos kukaragās.

Viss šis gājiens virzījās gaužām lēni, bet Artema iela ir ļoti gara. Pie kādiem vārtiem stāvēja un skatījās vācu karavīri. Tie sāka aicināt Dinu, radīdami, ka viņiem vajag izmazgāt grīdas:

Dina atmeta ar roku. Ilgi, ļoti ilgi, līdz bezsamaņai vilkās šis dunošais gājiens, šī «demonstrācija» ar grūs- tīšanos, sarunām un bērnu raudām. Dinai mugurā bija ādas, kažociņš, un viņai kļuva karsti.

Tikai pašā pēcpusdienā viņi sasniedza kapsētas. Viņa atcerējās, ka labajā pusē atradās gara ebreju kapsētas mūra siena ar vārtiem. Te šķērsām ielai bija pārvilkts dzeloņstiepļu žogs un nolikti prettanku «eži» ar eju vidū, bet visapkārt stāvēja vācieši ar skārda rimbuļiem pie krūtīm un ukraiņu policisti melnos formas tērpos ar pelēkiem atlokiem.

Kāds liela auguma rosīgs tēvainis izšūtā kreklā ar nokarenām kazaka ūsām bija par izrīkotāju pie šīs ejas. Pūlis spraucās pa eju viņam garām, taču atpakaļ neviens nenāca, tikai laiku pa laikam klaigādami atgriezās važoņi: tie jau bija paguvuši izkraut mantas un nu brauca iekšā pūlī, auroja, vicinaja pātagas, izraisīdami grūstīšanos un lamāšanos.

Neviens itin nekā nesaprata. Dina apsēdināja vecīšus pie kapsētas vārtiem un pati aizgāja paskatīties, kas tur tālāk notiek.

Tāpat kā daudzi citi, viņa vēl joprojām' domāja, ka tur tālāk stāv vilciens. Kaut kur tuvumā dzirdēja šaujam, gaisā zemu riņķoja lidmašīna, un visapkārt jautās satraukums un bailes.

Pūlī skanēja aprautas frāzes:

—   Nekā darīt, tas ir karš! Mūs ved kaut kur tālāk, kur ir mierīgāks.

—   Bet kādēļ tikai ebrejus vien?

Kāda prātu izkūkojusi vecīte klāstīja galīgas aplamības:

—   Tādēļ, ka ebreji ir vāciešiem radniecīga nācija, tāpēc tos izved pašus pirmos.

Dina, arvien vairāk uztraukdamās, ar mokām izspraucās cauri pūlim un tad ieraudzīja, ka tur priekšā visi noliek savas mantas. Dažādus apģērba gabalus, saiņus un koferus — kaudzē pa kreisi, visus produktus — pa labi. Bet pašus cilvēkus vācieši sūta tālāk: aizsūta vienu grupu, pagaida, pēc kāda brīža nākošo, skaita, skaita, tad — stop! Gluži kā daždien rindā stāvētājus — pa desmit. Un atkal troksnī un kņadā dzirdamas sarunas:

—   Skaidrs, mantas, protams, sūlīs ar bagāžas vilcienu — gan jau galā savas atradīs.

—   Kas nu tur ko atradīs — tik daudz mantu. Vienkārši ņems un sadalīs līdzīgās daļās.

Dinai sametās baisi. Nekā tāda, kas atgādinātu dzelzceļa staciju. Viņa vēl nezināja, kas tas ir, bet ai sirdi jau sajuta, ka tā nav izvešana. Viss, ko vien vēlies, tikai ne izvešana.

Sevišķi dīvainas šķila ložmetēju kārtas, kas skanēja pavisam tuvu. Taču viņa vēl aizvien nespēja iedomāties, ka tā ir apšaušana. Pirmkārt, tik milzīgas cilvēku masas! Tā nemēdz būt. Un, otrkārt, — kādēļ?!

Var droši teikt, ka lielākā daļa juta to pašu, ko Dina, nojauta ko nelabu, taču joprojām pieķērās vārdiem «mūs izved» vēl viena iemesla pēc. Pirms tam vecie cilvēki bija stāstījuši par to, kā vācieši ienākuši Ukrainā 1918. gadā, toreiz ebrejus viņi nav aiztikuši, izturējušies pret tiem labi, jo — līdzīga valoda un vēl šis tas …

Vecie ļaudis stāstīja: .

— Vācieši ir dažādi, bet visumā tie ir kulturāli un krietni cilvēki, pavisam krietni.

Vai arī šāds — pavisam nesens gadījums. Pirms divām dienām Vorovska ielā nez kādi cilvēki ielauzušies evakuēto ebreju dzivoklī. Palikušie radinieki aizgājuši uz tuvākās vācu daļas štābu un tur pasūdzējušies. Ieradies virsnieks, uz stingrāko pavēlējis atbrīvot dzīvokli un laipni paklanījies ebrejiem: «Lūdzu, viss kārtībā!» Tas noticis tikai aizvakar, visi to redzējuši, un par to tūlīt paklīda valodas. Un vācieši taču ir ļoti konsekventa un loģiski domājoša tauta.

Bet, ja tā nav izvešana, kas ^ad te īsti notiek?

Dina stāsta, ka viņa šai brīdī izjutusi tikai nesaprotamas dzīvnieciskas šausmas un prāta aptumsumu — kaut ko pilnīgi neiedomājamu.

Cilvēkiem novilkuši silto apģērbu. Kāds kareivis piegājis pie Dinas un, nekā neteikdams, veikli norāvis viņai kažociņu.

Tad viņa metusies atpakaļ. Uzmeklējusi vecākus pie vārtiem un pastāstījusi, ko redzējusi.

Tēvs teicis:

—  Meitiņ, tu mums vairs neesi vajadzīga. Ej prom!

Viņa piegājusi pie dzeloņstiepļu žoga. Tur samērā

daudz cilvēku centušies panākt, lai viņus laiž atpakaļ. No otras puses pretim gāzies pūlis. Ūsainis izšūtajā kreklā joprojām klaigājis un izrīkojis. Dina piekļuvusi pie šā un sākusi skaidrot, ka nākusi pavadīt, ka viņai pilsētā palikuši bērni, ka viņai jātiek laukā.

Tas pieprasījis, lai uzrāda pasi. Dina parādījusi. Tas ieskatījies ailē «Tautība» un uzsaucis:

—   Ellē, žīdiete! Atpakaļ!

Un tad Dina pilnīgi sapratusi: te visus apšauj.

Viņa krampjainām kustībām saplēsusi pasi sīkos gabaliņos. Nosviedusi zemē pa kreisi, pa labi. Tad aizgājusi atpakaļ pie vecākiem, bet nekā nav viņiem teikusi, lai priekšlaikus neuztrauktu.

Kaut ari viņai vairs nav bijis kažociņa, taču kļuvis ļoti karsti. Visapkārt pārāk daudz cilvēku: blīvs pūlis, izgarojumi, brēc noklīdušie bērni; daži sēž uz paunām un pusdieno. Viņa vēl nodomājusi: «Kā viņi var ēst? Vai tiešām vēl arvien nesaprot?»

Tad atskanējušas komandas, kliedzieni, piecelti kājās visi, kas sēdējuši, un pavirzīti uz priekšu, pakaļējie mākušies virsū — izveidojusies kaut kāda neiedomājama rinda. Te sakrauj vienas mantas, tur citas, grūstās, stājas ierindā. Sajā haosā Dina pazaudējusi vecākus, mēģinājusi tos saskatīt, pamanījusi, ka tos kopā ar grupu aizved tālāk, bet tieši pirms viņas rinda apstājusies.

Stāv. Gaida… Viņa pastiepjas pirkstgalos, lai redzētu, kurp aizved tēvu un mati. Pēkšņi klāt pienāk milzīga auguma vācietis un saka:

—   Nāc pie manis gulēt. Es tevi izlaidīšu, v

Viņa paskatījusies uz to kā uz vājprātīgu, un vācietis aizgājis. Galu galā sākuši laist uz priekšu viņas grupu.

Sarunas pierimušas, visi apklusuši, it kā sastinguši un krietnu brīdi soļojuši klusēdami, bet gar malām fašistu rindas. Priekšā parādījušās karavīru ķēdes ar suņiem pavadās. Aiz muguras Dina izdzirdusi balsi:

—  Mani bērni, palīdziet paiet, esmu akls!

Dina apņēmusi vecīti ap vidu un sākusi iet viņam blakus.

—   Vectētiņ, kurp mūs ved? — viņa pajautājusi.

—   Bērniņ, — viņš atteicis, — mēs ejam atdot dievam pēdējo parādu.

Sai mirklī viņi nokļuvuši garā ejā, ko veidojušas divas kareivju un suņu rindas. Eja bijusi šaura — metrus pusotrus plata. Kareivji stāvējuši plecu pie pleca, visiem atrotītas piedurknes un rokās gumijas nūjas vai koki.

Un tad uz garāmejošajiem sākuši bir„t sitieni.

Paslēpties vai izvairīties no tiem nav bijis iespējams. Neganti sitieni, pēc kuriem tūdaļ izsprāga asinis, trāpījuši gan pa galvu, gan pa muguru un pleciem, gan no labās, gan no kreisās puses. Kareivji klieguši «•Schnell! Schnell!», jautri zvaigājuši, it kā viņi izklaidētos, un centušies pēc iespējas stiprāk iesist pa visvārīgākajām vietām.

Visi sākuši kliegt, sievietes spiegt. Gluži kā kinokadrā Dinas acu priekšā pavīdējis kāds pazīstams puisis no viņu pašu ielas — ļoti inteliģents, labi ģērbies, viņš raudājis. Viņa redzējusi, kā cilvēki pakrīt. Tiem tūlīt uzrīda virsū suņus. Cilvēki kliegdami pielec kājās, bet daži paliek guļam, no aizmugures mācas virsū citi, un pūlis soļo kritušajiem pāri, samīdīdams viņus.

No visa tā Dinas apziņa it kā ietinusies tumsā. Viņa izslējusies, pacēlusi galvu un soļojusi gluži kā automāts. Šķiet, viņu dauzījuši, bet viņa tikpat kā neko ne sajutusi, ne sajēgusi; palikusi tikai viena doma: «Nepa- krist, nepakristi»

Gluži kā prātu zaudējušie cilvēki it kā izvēlušies karaspēka ielenktā, ar zāli apaugušā laukā. Tas bijis kā nosēts ar veļu, apaviem, apģērba gabaliem.

Ukraiņu policisti (spriežot pēc akcenta, nevis vietējie, bet no Rietumukrainas) rupji sagrābuši cilvēkus, raustījuši un klieguši:

—   Izģērbties! Ātrāk! Ātrāk!

Tiem, kuri kavējušies, apģērbs norauts ar varu, tie spārdīti kājām, dauzīti ar sitamajiem riņķiem, rungām, tā vien šķitis, ka policistus apreibinājis niknums un sadistiska ekstāze.

Saprotams, ka tas darīts tādēļ, lai pūlis nedabūtu atjēgties.

Tai pusē, kur atradušies izģērbtie, kuri jau vesti prom, Dina pamanījusi māti, kas viņai kliegusi un metusi ar roku:

—   Meitiņ, tu izskaties citāda! Glābies! Glābies!

Dina apņēmīgi piegājusi pie policista un noprasījusi,

kur atrodas komandants. Teikusi, ka nākusi pavadīt paziņas un te iekļuvusi nejauši.

Policists pieprasījis dokumentus. Dina gribējusi izņemt tos no somiņas, taču policists pats paņēmis somiņu un sīki to pārlūkojis: tajā bijusi nauda, darba grāmatiņa un arodbiedrības biedra karte, kurā tautība nav uzrādīta. Uzvārds «Proņičeva» policistu pārliecinājis. Somiņu viņš gan atdevis, taču norādījis uz pauguriņu, kur jau sēdējis bariņš cilvēku.

—   Sēsties tepat! Apšausim žīdus, tad izlaidīsim.

Dina aizgājusi līdz pauguriņam un apsēdusies. Te

visi apjukumā klusējuši. Tikai kāda vecīte pūkainā adītā lakatā pasūdzējusies Dinai, ka esot nākusi pavadīt vedeklu un nu iekļuvusi šeit…

Seit visi bijuši pavadītāji.

Tā viņi sēdējuši, un tieši viņu acu priekšā kā uz skatuves norisinājušās neiedomājamas šausmas: no ejas bars pēc bara izvēlušies kliedzoši, piekauti cilvēki, tos satvēruši policisti, piekāvuši, izģērbuši — un tā bez mitas.

Dina apgalvo, ka daži esot histēriski smējušies, viņa pati savām acīm redzējusi, kā vairāki cilvēki pa to sprīdi, kamēr izģērbušies un gājuši uz nošaušanu, ga- ligi nosirmojuši.

Kailie cilvēki sastādīti nelielās rindiņās un vesti cauri šaurai stāvajā smilšu kraujā izraktai ejai. Kas noticis aiz kraujas — nebijis redzams, tikai no turienes atskanējuši šāvieni.

Matēs daudz noņēmušās ap bērniem, tādēļ laiku pa laikam kāds no vāciešiēm vai policistiem apskaities, izrāvis bērnu mātei no rokām, piegājis pie smilšu sienas un atvēzējies pārmetis to pāri valnim gluži kā malkas pagali.

Dinai šķitis, ka viņa ir iekalta stīpās, viņa sēdējusi nepakustēdamās, galvu plecos ierāvusi, baidīdamās paskatīties uz kaimiņiem, kuru sapulcējies aizvien vairāk. Viņa vairs nedzirdējusi nedz šāvienus, nedz kliedzienus.

Uznākusi tumsa.

Pēkšņi piebraukusi vaļēja mašīna, tajā sēdējis slaids, ļoti elegants virsnieks ar steku rokās. Šķitis, ka viņš šeit pats galvenais. Viņam blakus bijis tulks.

—    Kas tie tādi? — virsnieks ar tulka palīdzību noprasījis policistam un parādījis uz pauguriņu, kur jau sēdējuši cilvēku piecdesmit.

—   Tie ir mūsu pašu cilvēki, — policists atbildējis. — Atnākuši nezinādami, vajadzētu izlaist.

Virsnieks sācis kliegt:

—   Uz vietas nošaut! Ja kaut viens no šejienes izkļūs un pastāstīs pilsētā, rīt neviens žīds vairs nenāks.

Tulks cītīgi to pārtulkojis policistam, bet cilvēki uz pauguriņa sēdējuši un klausījušies.

—   Ei, jūs! Celties! Ejam! — policisti uzklieguši.

Cilvēki kā piedzērušies cēlušies kājās. Bijis jau vēls,

un varbūt tādēļ šo grupu nav izģērbuši, bet tāpat ar visām drēbēm ieveduši spraugā.

Dina gājusi apmēram otrajā desmitā. Kad tikuši cauri izraktajai ejai, viņa ieraudzījusi smilšu karjeru ar gandrīz vertikālām sienām. Bijis jau krietni tumšs. Dina nepaguvusi lāgā apskatīt šo karjeru. Visus, citu aiz cita vienā laidā steidzinādami, pagriezuši uz kreiso pusi, kur bijis jāiet pa tādu kā ļoti šauru dzegu.

Pa kreisi atradusies siena, pa labi — bedre, bet dzega laikam bijusi ierīkota speciāli apšaušanai, tā bijusi tik šaura, ka, ejot pa to, cilvēki instinktīvi spiedušies pie sienas, lai nenokristu.

Dina palūkojusies lejup, un viņai noreibuši galva — tik augsta šķitusi krauja. Lejā gulējis asiņainu ķermeņu blāķis. Karjera pretēja krastā viņa paguvusi saskatīt uzstādītos rokas ložmetējus, tur atradušies arī vairāki

vācu kareivji. Tie dedzinājuši ugunskuru un laikam kaut ko vārījuši.

Kad visa grupa bijusi uzdzita uz dzegas, kāds no vāciešiem panācis nost no ugunskura, piegājis pie ložmetēja un sācis šaut.

Dina ne tik daudz redzējusi, cik sajutusi, ka no dzegas sāk krist ķermeņi un ka ložu trase tuvojas viņai. Pazibējusi doma: «Tūlīt ķers mani..-. Tūlīt…» Negaidīdama viņa, sažņaugusi dūres, metusies lejā.

Viņai šķitis, ka kritiens ilgst veselu mūžību; dzega laikam tiešām bijusi loti augstu. Nokrītot viņa nejutusi nedz triecienu, nedz sāpes. Vispirms viņai uzšļākušās siltas asinis; arī pa seju tecējušas asinis, it kā viņa būtu iekritusi ar asinīm pielietā vannā. Viņa gulējusi, rokas iepletusi un acis aizvērusi.

Visapkārt un zem sevis viņa dzirdējusi kaut kādas nedabiskas skaņas, vaidus, žagas: daudzi bijuši tikai ievainoti. Visa šī ķermeņu masa no vēl dzīvo cilvēku kustībām tikko manāmi līgojusies, saplakusi un sablīvējusies.

Tad uz dzegas uznākuši kareivji un sākuši zibināt ar spuldzītēm, šaudami ar pistolēm uz tiem, kas vēl šķituši esam dzīvi. Turpat netālu no Dinas kāds joprojām skaļi vaidējis.

Viņa dzirdējusi, kā blakus kāds staigā pa miroņiem. Tie bijuši vācieši, kas nokāpuši lejā, reizēm pieliekušies un kaut ko paņēmuši no nogalinātajiem, laiku pa laikam izšaudami uz tiem, kuri vēl kustējušies.

Turpat atradies arī policists, kas bija pārbaudījis viņas dokumentus un paņēmis somiņu. Dina pazinusi to pēc balss.

Kāds esesietis pienācis pie Dinas, viņa tam likusies aizdomīga. Paspīdinājis spuldzīti, parāvis viņu uz augšu un sācis sist. Taču Dina karājusies tā rokās kā maiss un nerādījusi ne mazākas dzīvības zīmes. Esesietis iespēris viņai ar zābaku pa krūtīm, uzminis uz labās rokas tā, ka nokrakstējuši kauli, taču nav šāvis un aiz- soļojis tālāk.

Pēc kāda brīža viņa izdzirdusi no augšas balsi:

—   Ei, beriet virsū!

Nošķindējušas lāpstas, atskanējuši dobji smilšu kam- šķu atsitieni pret ķermeņiem; tie nākuši aizvien tuvāk, un beidzot smiltis sākušas gāzties virsū arī Dinai.

Dina apbērta ar smiltīm, taču nepakustējusies, kamēr neaizbērta mute. Gulējusi augšpēdu, ierāvusi krūtīs smiltis, aizrijusies un šai mirklī, vairs nekā nesajēgdama, ārprāta šausmās sākusi kārpīties, vēlēdamās, lai viņu labāk nošauj nekā aprok dzīvu.

Ar kreiso veselo roku viņa aizrīdamās sākusi grūst prom smiltis, pēdējiem spēkiem valdīdama klepu, kas par vari mācies virsū. Kļuvis vieglāk. Beidzot viņa iz- raususies no uzbērtajām zemēm.

Tie tur augšā savu darbu ātri vien pabeiguši — laikam tikai nedaudz uzbēruši un aizgājuši. Acis Dinai bijušas pilnas ar smiltīm. Visapkārt melna tumsa, nelāga smaka …

Dina pavērojusi, kura no smilšu sienām atrodas tuvāk, lēnītēm un uzmanīgi pielīduši pie tās, tad piecēlusies un sākusi ar kreiso roku kasīt tajā bedrītes. Tā, spiezdamās pie šīs sienas, riskēdama kuru katru mirkli nogāzties lejā, viņa sprīdi pa sprīdim rāpusies augšup.

Kraujas malā audzis krūms, viņa to sataustījusi, izmisīgi ieķērusies tajā un, kad pārraususies pāri malai, izdzirdusi klusu balsi, un tā pārbijusies, ka gandrīz vai metusies atpakaļ.

—   Krustmāmiņ! Nebīstieties, es arī esmu dzīvs.

Tas bijis zēns īsās biksītēs un sporta krekliņā; arī

viņš izrāpies tāpat kā Dina. Zēns drebējis.

—    Ciet klusu! — Dina čukstus aprājusi zēnu. — Lien man pakaļ!

Un viņi klusēdami, bez mazākā troksnīša sākuši līst.

Viņi līduši neiedomājami ilgi, lēnām, te uzgrūzdamies kraujām, te nogriezdamies sāņus. Tā viņi līduši laikam visu nakti, jo sākusi svīst gaisma. Tad viņi pamanījuši krūmus un ielīduši tajos.

Tie atradušies kādas lielas gravas malā. Netālu viņi ieraudzījuši vāciešus, kas atnākuši un sākuši šķirot un

kravāt mantas. Turpat bijuši arī pavadās piesieti suņi. Lāgiem pēc mantām atbraukusi kāda kravas mašīna, bet visvairāk pajūgi.

Kad uzaususi gaisma, viņi ieraudzījuši kādu izbēgušu vecenīti, bet aiz viņas gadus sešus vecu zēnu, kas kliedzis: «Vecmāmiņ, man bail!» Taču vecā raisījusies no zēna vaļā. Divi vācu zaldāti metušies viņiem pakaļ un abus nošāvuši: vispirms večiņu, tad puišeli.

Bridi pa brīdim gan pa augšu, gan apakšu garām pagājuši vācieši, savā starpā sarunādamies. Kaut kur tuvumā visu laiku šauts. Dinai jau licies, ka šaušana ne mirkli nav pieklususi, pat naktī.

Dina un zēns gulējuši, reizēm aizsnaudušies, tad atkal pamodušies. Zēns pateicis, ka viņu saucot par Motju, ka viņam vairs neesot neviena dzīva tuvinieka, ka viņš šaušanas brīdī nokritis kopā ar tēvu. Zēns bijis glīts, ar skaistām acīm, kas lūkojušās uz Dinu kā uz glābēju. Viņai ienācis prātā: ja izdosies izglābties, viņa pieņems zēnu par dēlu.

Pievakarē Dinai sākušās halucinācijas: pie viņas it kā atnākuši tēvs, māte, māsa. Viņi bijuši ģērbušies garos, baltos talāros, visi smējušies un metuši kūleņus. Kad Dina atģidusies, pār viņu noliecies sēdējis un raudājis Motja.

—   Krustmāmiņ, nemirstiet, nepametiet mani!

Tikai ar mokām viņa aptvērusi, kur atrodas. Tā kā bijis jau tumšs, viņi izrāpušies no krūmiem un līduši tālāk. Dina jau dienā izraudzījusies ceļu — pāri lielajai pļavai uz birzi, kas bijusi redzama tālumā. Reizēm viņa bijusi kā nemaņā, gribējusi piecelties, bet tad Motja ieķēries viņas drēbēs un novilcis atpakaļ zemē.

Šķiet, viņa zaudējusi samaņu, jo reiz ievēlusies gravā. Vairāk nekā diennakti abi ne ēduši, ne dzēruši, taču ēšana viņiem nenākusi ne prāta. Atradušies tādā kā šoka stāvoklī.

Tā viņi līduši vēl veselu nakti, kamēr uzaususi gaisma. Priekšā rēgojušies krūmi, un Motja aizlīdis turp izlūkot: viņi tā darījuši jau vairākkārt; ja viss bijis kārtībā, Motja pašūpojis zaru. Bet nu viņš skaļi iekliedzies:

—   Krustmāt, nelieniet, te ir vāciešil

Tūdaļ atskanējuši šāvieni. Zēns turpat uz vietas nošauts.

Dinai par laimi, vācieši nebija sapratuši Motjas vārdus. Viņa atrāpusies atpakaļ, nokļuvusi kaut kādā smilšu laukumā, izkašņājusi tajā bedrīti, rūpīgi to aizbērusi un uzgrābusi virsū kaudzīti smilšu, iztēlodamās, ka apbedījusi Motju, savu ceļabiedru, — un apraudājusies. Viņa vairs nebijusi pie skaidra prāta.

Gaismai austot, Dina aptvērusi, ka viņa līgodamās sēž ceļa vidū, ka pa kreisi atrodas žogi un kaut kas līdzīgs šķērsielai. Viņa rāpus metusies turp. Izrādījies, ka tur ir netīrumu izgāztuve. Dina ierakusies gružos, uzmetusi sev virsū lupatas, papīrus, uzmaukusi galvā vecu grozu, lai varētu caur to elpot.

Tā viņa gulējusi, baidīdamās pakustēties. Reiz garām pagājuši vācieši, apstājušies turpat blakus un uzpīpējuši.

Tieši priekšā, dārza malā, viņa ieraudzījusi divus zaļus tomātus. Lai tiktu tiem klāt, vajadzējis gabalu palīst. Sajā brīdī viņai sagribējies dzert, un nu sākušās mokas. Viņa centusies domāt par ko citu, aizvērusi acis, raudzījusi sevi pārliecināt, pavēlējusi nedomāt, taču zaļie tomāti viņu pievilkuši kā magnēts. Viņa tā nogulējusi līdz naktij.

Tikai galīgā tumsā viņa izlīdusi laukā, sataustījusi tomātus, apēdusi un atkal sākusi līst. Viņa līduši jau tik ilgi, ka šķitis: vairs neprot stāvēt uz kājām.

Līduši un līduši, līdz iegāzusies kādā ierakumā ar dzeloņstieplēm. Pret rītu ieraudzījusi mājiņu, aiz tās šķūnīti un nolēmusi patverties tajā. Šķūnītis nebijis aizslēgts, taču, tikko viņa ierāpusies iekšā, pagalmā sācis riet suns. Tam piebiedrojušies kaimiņu suņi. Viņai šķitis, ka rej simtiem suņu, — tāds troksnis sacēlies. Pa durvīm iznākusi apmiegojusies saimniece un uzsaukusi:

— Klusu, Raibi!

Sieviete ieskatījusies šķūnītī un ieraudzījusi Dinu. Saimniecei bijis drūms izskats, un, kad tā sākusi izprašņāt, kas Dina tāda ir un kā nokļuvusi šeit, Dina samelojusi, ka rakusi ierakumus, apmaldījusies un nolēmusi šķūnītī pārnakšņot. Vēl palūgusi, kā tikt pie pilsētas komandanta.

—   Kādā vietā tad tu biji?

—   Pie Belaja Cerkovč^.

—   Pie Belaja Cerkovas? Tā, tā …

Dinas izskats, protams, bijis drausmīgs: visa sakaltušās asinīs, aplipuši ar dubļiem un smiltīm, kurpes viņa pazaudējusi, vēl atrazdamās karjerā, zeķes saplīsušas.

Padzirdušas troksni, sanākušas kaimiņienes un apstājušas Dinu …

Laikam tepat blakus atradušies vācieši, jo tūdaļ atnācis arī virsnieks.

Viņš nopētījis Dinu un pamājis:

—   Ķomm!

Un aizgājis pa celiņu uz priekšu. Dina aiz viņa. Virsnieks nekā neteicis, tikai reizēm palūkojies, vai viņa seko. Dina sakrustojusi rokas uz krūtīm, sarāvusies, jo sameties vēsi, sāpējusi labā roka — tā bijusi vienās asinīs, sāpējušas nobrāztās kājas.

Viņi iegājuši vienstāva mūra mājiņā, kur brokastojuši kādi divdesmit zaldāti: dzēruši kafiju no alumīnija krūzītēm. Dina gribējusi apsēsties kaktā uz sola, bet virsnieks uzbļāvis, un viņa nosēdusies uz grīdas.

Drīz pēc tam vācieši paņēmuši šautenes un aizgājuši. Palicis tikai viens — dieninieks. Viņš piekopis istabu, parādījis Dinai uz krēslu: sak, sēsties vien.

Viņa apsēdusies uz krēsla. Zaldāts paskatījies uz logu un pasniedzis Dinai lupatu, rādīdams, lai viņa noberž rūtis. Logs bijis liels, gandrīz vai pa visu sienu, rūtis nelielas kā verandā. Un tad Dina pa logu ieraudzījusi, ka viņa visu laiku rāpojusi apkārt gravai un nokļuvusi atkal tai pašā vietā, no kuras bēgusi.

Zaldāts sācis klusu runāt. Dina visu sapratusi, taču zaldāts domājis, ka viņa nesaprot, un par vari centies ieskaidrot:

—        Mēģini kaut drusciņ saprast. Priekšniecība aizgājusi. Es tev iedevu lupatu, lai tu varētu aizbēgt. Tu slauki logu un skaties, kurp bēgt. Saproti taču, dumiķe!

Balss bijusi līdzjūtīga. Dina nodomājusi, ka tā nevarētu būt provokācijā. Taču tai brīdī viņa bijusi tādā stāvoklī, ka neticējusi it nekam, un, drošs paliek drošs, papurinājusi galvu, il kā nekā nesaprastu.

Zaldāts sašutis iegrūdis viņai rokās slotu un aizsūtījis izslaucīt kaimiņu mājiņu, kur vispār neviena nebija. Dina jau gatavojusies bēgt, kad atskanējis troksnis un raudas. Ieradies virsnieks un atvedis divas meitenes, gadus piecpadsmit — sešpadsmit vecas.

Meitenes kliegušas, raudājušas, kritušas zemē un mēģinājušas noskūpstīt virsnieka zābakus, lūgušās, lai liekot viņām strādāt visu, kas vien ienākot prātā, tikai lai nešaujot. Abas bijušas ar bizītēm, vienādās tīrās, tumšās kleitiņās.

—   Mēs esam no bērnu nama! — viņas kliegušas. — Mēs nezinām, kādas tautības esam. Mūs tur aiznesa pavisam maziņas!

Virsnieks skatījies, kā meitenes valstās pa zemi, nav jāvis skūpstīt kājas. Tad pavēlējis viņām un Dinai, lai iet šim līdzi.

Aizgājuši uz to pašu laukumu, kurā notika izģērbšana. Te joprojām mētājušās apģērbu un apavu kaudzes. Aiz mantām, maliņā, sēdējuši kādi trīsdesmit četrdesmit vecīšu un slimo. Laikam tie bijuši pēdējie, kas' izķerti pa dzīvokļiem.

Kāda vecenīte gulējusi paralizēta, segā ievīstīta.

Dinu un meitenes nosēdinājuši pie viņiem. Meitenes klusām raudājušas.

Viņi sēdējuši zem kāda uzbēruma, bet augšā šurpu un turpu pastaigājies sargs ar automātu.

Dina, drūmi raudzīdamās, vērojusi, kā viņš te attā- linas, te pienāk tuvāk. Sargs to pamanījis, sācis nervozēt un pēkšņi vāciski uzkliedzis:

—   Ko tu lūri uz mani? Neskaties uz mani! Es itin nekā nevaru tavā labā izdarīt. Arī man ir bērni!

Dina iedomājusies, ka arī viņiem pašiem, vāciešiem, nav nemaz tik viegli visu to pastrādāt.

Viņai blakus apsēdusies meitene formas blūzē un karavīra mētelī. Ieraudzījusi, ka Dina no aukstuma dreb, meitene apsegusi viņu ar mēteļa stūri. Abas sākušas klusu'sarunaties. Meiteni saukuši" par Ļubu, viņai bijis deviņpadsmit gadu, dienējusi armijā par medicīnas māsu un nokļuvusi ielenkumā.

Piebraukusi kravas mašīna ar padomju karagūstek- ņiem, visiem rokās bijušas lāpstas. Vecākos cilvēkus pārņēmušas šausmas: vai tiešām viņus apraks dzīvus? Taču viens no gūstekņiem iztālēm paskatījies un pateicis:

— Jums laimējies.

Visus piecēluši kājās un sadzinuši tai pašā mašīnā. Divi kareivji paņēmuši segā ietīto vecenīti un kā malkas bluķi iestūmuši kravas kastē, tur pasniegušies pretim.

Kravas kaste bijusi vaļēja, ar augstiem sāniem. Viens vācietis iesēdies kabīnē, otrs kravas kastē, četri policisti nostājušies gar malām.

Mašīna sākusi braukt.

Visā šajā rīcībā bija grūti izlobīt kaut kādu loģisku jēgu: vienus izģērbj, citus — ne, vienus nogalina, otrus — ne, vienus ved šurp, otrus — atpakaļ…

Kravas mašīna atbraukusi uz Meļņika ielu, kur atradusies liela autosaimnieciba. No pagalma puses bijuši redzami neskaitāmi garāžu un darbnīcu vārti. Kādus no tiem atvēruši — izrādījies, ka aiz tiem sadzīti cilvēki cits pie cita kā siļķes mucā, viņi klieguši, smakuši nost, vārtiem atveroties, krišus izkrituši pagalmā. Te bijis sadzīts pūlis no ielas, un tieši šeit cilvēki nosēdējuši vairākas dienas, gaidīdami savu kārtu uz nošaušanu.

Segā ietīto paralizēto večiņu izcēluši no mašīnas un iegrūduši garāžā. Tikai ar mokām, iekšā atskanot kliedzieniem un vaidiem, vācieši aizdarījuši šos vārtus un sākuši savā starpā pārspriest, ka te vietu nav. Dina to sapratusi, klausījusies un domājusi, kas notiks tālāk.

Mašīna atpakaļgaitā izbraukusi no pagalma. Vācietis no kravas kastes izlēcis, palikuši četri policisti: divi pie kabīnes, divi pie bortiem; taču tie apsēdušies nevis pie paša pakaļējā borta, bet mašīnas vidū. Dina ar Ļubu nolēmušas, ka vajag bēgt. Ja sāks šaut — lai šauj! Vismaz nāve pienāks pēkšņi, nebūs jāgaida.

Braukuši ātri. Ļuba apsegusi Dinu ar mēteli, lai pasargātu no vēja. Mašīna līkumojusi pa ielām. Beidzot nokļuvuši Suļavkā, kaut kur Brestļitovskas šosejas apkaimē.

Mēteļa aizsegta, Dina pārvēlusies pāri pakaļējam bortam un izlēkusi no pilnā gaitā ejošas mašīnas. Viņa nokritusi, sadauzījusies līdz asinīm, taču mašīnā sēdošie nav pamanījuši, ka viņa izlec.

Varbūt arī nav vēlējušies pamanīt?

Dinu ielenkuši garāmgājēji. Viņa sākusi murmināt, ka braukusi, ka vajadzējis izkāpt pie tirgus, bet šoferis nav sapratis, un viņa nolēmusi izlēkt… Dinai gan ticējuši, gan neticējuši, bet tad viņa pēkšņi ieraudzījusi cilvēciskas acis. Viņu aši ieveduši pagalmā.

Jau pēc pusstundas viņa nokļuvusi pie savas brāļasievas, v pēc tautības polietes. Visu nakti sildījuši ūdeni, lai atmērcētu apakškreklu, kas bijis iekaltis brūcēs.[4]

ATMIŅAS 1. Pionieri

Mācīties sāku vecā savu laiku nokalpojušā skolā, mācījāmies trijās maiņās, klasēs bija ap piecdesmit skolēnu. Dziedājām dziesmiņu par āzīii un mācījāmies burtu «A». Alāte bija iemācījusi mani lasīt jau četru gadu vecumā, es stundās garlaikojos, jo varēju bērt kā no ložmetēja un pratu atrisināt trešās klases uzdevumus.

Oktobra svētkos pārgājām jaunā skolā. Mūsu Kureņevkas sašķiebušos mājeļu un tirgoņu savrupmāju vidū tā izskatījās kā Gulivers starp liliputiem — ar milzīgiem logiem, kolonām, platam kāpnēm, gluži kā visa jaunā simbols, un mēs pārcēlāmies turp, nesdami karogus, rībinādami bungas un dziedādami dziesmas par

Staļinu. Kravas mašīnās mūs aizveda uz demonstrāciju, zālē bez maksas rādīja kinofilmas.

Iepretim skolai bērniem atvēra agrotehnisko staciju, svešas krustmātes pierakstīja mūs jaunajos naturālistos. Kādā vecā savrupmājā iekārtoja JTS — jauno tehniķu staciju.

Sāka asfaltēt mūsu līkumoto un neglīto ielu — toreiz tas bija brīnums.

Avīzēs ziņoja, ka pēc Postiševa ierosinājuma turpmāk svinēsim Jaungadu un dedzināsim egliti. Līdz tam laikam kopš pašas revolūcijas eglīti nededzināja, un rnums, bērniem, tas bija kaut kas gluži jauns. Jaunajā skolā sarīkoja brīnišķīgus svētkus, meitenes tēloja sniegpārsliņas, es lasīju dzejoli par Salaveci, kas naktīs apstaigā savu valstību.

Vecāmāte teica:

—   Tie ir Ziemsvētki. Eglīti atnesa Jēzus Kristus.

Es iebildu:

—  Nē, Postišpvs! Nekāds Jēzus Kristus nav un nav bijis!

—  Tu esi sivēns, — atteica vecāmāte, un mēs neganti sastrīdējāmies.

Māte sacīja:

—   Esi gan tu laimes bērns. Tikko sāki mācīties —tev uzcēla jaunu skolu, atvēra agrotehnisko staciju, jauno tehniķu staciju, sāka dedzināt eglīti, pat ielu noasfaltēja, tagad tikai mācieties, lai kļūtu par cilvēkiem. Un, ja jūs par tādiem nekļūsiet, paši vien būsiet vainīgi.

Tā ka es jau pratu lasīt un rakstīt, mācībās man gāja viegli, saņēmu četrus uzslavas rakstus pēc kārtas, un mani ievēlēja par pionieru vienības padomes priekšsēdētāju. Mums pagadījās brīnišķīgs pionieru vadītājs, viņš veda mūs uz klostera muzejiem, uz Dņepru peldēties, mēs braucām uz Pušča Vodicu rīkot kara spēles, maršējām, organizējām sanāksmes, piedalījāmies olimpiādēs, darbojāmies dažādos pulciņos. Man tas bija neaizmirstams, skaļš un saulains laiks, mums patiešām bija atvērti visi ceļi. Skolās dažādu institūtu pārstāvji centās pierunāt un iestāstīt vecāko klašu skolēniem, lai tie turpinātu mācības pie viņiem.

Mēs ar Zoriku Gorohovski darbojāmies fotopulciņā, rakstījām pionieru vēsturi, fotografējām teicamniekus aktīvistus, bet ar mūsu izgatavoto, Sta|inam veltīto fotomontāžu nokļuvām izstādē.

Vectēvs katru dienu uzstāja, lai es izlasītu viņam no avīzēm par Hitleru. Vācieši visur guva uzvaras, viņi bombardēja, slīcināja kuģus ar tūkstošiem bruto tonnu lielu tilpumu, iekaroja valstis un galvaspilsētas. Neiz- darīgie tūļas angļi dzīvoja pēdējās dienas, Polijai bija gals klāt, Francijai tāpat.

Kamēr vectēvs atpūtās, es apsēdos viņam blakus, un mums sākās aizrautīga rotaļa. Vectēvs pacēla roku, vicināja to gaisā, dūca un, uzsaucis «bumbvedēji!», piķēja ar plaukstu man virsū. Es smējos.

2. Ja mums rītu draud karš

Mēs bijām trīs draugi — trīs musketieri, trīs tankisti, kā arī Ckalovs, Baidukovs un Beļakovs. Kopējs mums bija tas, ka tēvi visus trīs bija pametuši un mūs audzināja mātes.

Boļiks Kaminskis bija pats vecākais, un, kad viņš mūs pļaukāja, mēs lamājām viņu par «Boļambatiju», taču cienījām bez gala. Viņš bija tievs, garš puišelis ar meitcnīgi maigu seju. «Čapajevu» viņš bija redzējis divdesmit piecas reizes, «Ščorsu» — divdesmit, «Ja mums rītu draud karš» — septiņpadsmit reizes, «Bog- danu Hmeļņicki» — desmit reizes.

Mēs visi par karu vien sapņojām, taču Boļiks — vairāk par visiem. Viņš bija tik ļoti kareivīgs, ka .varēja stundām ilgi stāstīt par karu. Pat šaha spēle viņam bija karš: tornis — lielgabals, zirgs — ložmetējrati, laid- nis — ložmetējs, dāma — piķējošais bumbvedējs.

Uz šķūnīša griestiem viņam bija ierīkota ložmetēja ligzda, gluži kā Capajevam baznīcas tornī. Mēs bāzām laukā pa lodziņu nūju galus un šāvām: «Tra-ta-ta- ta! …»

Boļiks iestājas FRA skola — un, kļuvis par strādnieku šķiras pārstāvi, jau saka lūkoties uz mums nievīgi, bet tad sākās īstais karš, viņu mobilizēja aizsargbūvju celtniecībai — «ierakumu rakšanai», kā teica toreiz, un viņš pazuda.

Šura Krisans bija viena vecuma ar mani, sīciņš, veikls, uzņēmīgs, bezgala biedrisks — kompānijas pēc bija gatavs vai no jumta uz ecēšām lēkt. Ielas karos, kas regulāri izcēlās starp mūsu ielas galu un kaimiņu «ādmiņiem», Šura sasniedza varonības kalngalus, taču ari zilumu viņam tika visvairāk.

No visām filmām pati mīļākā viņam bija «Ja mums rītu draud karš», no dziesmām — tā, kas sākās ar šiem pašiem vārdiem. Viņu saukāja par «Suru Macu», un arī es cītīgi dēvēju viņu šai vārdā, jo vajag taču cilvēku kaut kā saukt, bet savas naivitātes dēļ man nebija ne mazākās nojēgas, ka maca ir ebreju svētku ēdiens, es tikai vientiesīgi domāju — viņu tā saukā tādēļ, ka viņš ļoti ātri ber vārdus: ca — ca — ca …

Mazāk par visu mūs toreiz interesēja mūsu izcelsmes un tautības jautājumi. Visi mēs mācījāmies ukraiņu skolā, mūsu dzimtā valoda bija ukraiņu valoda. Tikai vēlāk es sapratu, kas kurš ir un ka mēs esam hibrīdi: puspolis, pusebrejs un pusukrainis. Mēs visi draudzējāmies ar kaimiņu meiteni, kam tāpat nebija tēva, viņu sauca par Ļaļu, it īpaši viņa patika man, tikai Ļaļa nekādi negribēja spēlēt kopā ar mums karu.

Taisnības labad jāpiebilst, ka arī man bija iesauka, tiesa, to lietoja ļoti reti, toties tad es jutos aizvainots līdz sirds dziļumiem. Mani saukāja: «Semeriks — tru- tu-tu».

Bramanīgi aizpeldējām līdz otram krastam un pagrie- zāmies atpakaļ. Atceļā es paguru. Tvarstīju ar muti gaisti1 , kulstīju ar nogurušajām rokām ūdeni, gar acīm sametās tumšs, un tad es ieraudzīju, ka sarkanarmietis krastā uzmanīgi mani vēro. Sai mirklī sataustīju ar kāju dibenu, streipuļodams izkāpu malā un palūkojos atpakaļ — Surkas galvu nekur neredzēju.

Sarkanarmietis ar visām galifē biksēm metās ūdenī, ka viļņi vien nošļakstēja, iznira laukā, vilkdams sev līdzi Suru, kas bija jau gluži zaļš, iznesa to kā kaķēnu malā, sapurināja, lai izlītu laukā ierītais ūdens.

—   Ir gan nemiera gari, — viņš noteica. — Tagad drāziet uz mājām, citādi aizvedīšu uz miliciju!

Mēs drāzām arī, ka niedres vien švīkstēja. Tad aptu- pāmies kādā bedrītē un sākam pārrunāt piedzīvoto.

—   M-jā, — noteica Sura. — Viņš man visu izjauca. Es taču biju ieniris un nācu uz krastu pa dibenu.

Pie debesīm parādījās lMmašīnas — kadas trīsdesmit. Vienā mirklī zenītlielgabalu stobri saslējās gaisā. No pirmajiem šāvieniem mums aizkrita ausis, un nez kādēļ ik pēc šāviena mūsu sejas ietriecās zemē. Pļavā nebija nekur kur paslepties. Mēs piespiedāmies savā bedrītē viens pie otra un klausījāmies, kā turpat blakus krīt vai nu šķembas, vai lodes — «špoks, špoks, špoks …».

Gulēdams gluži kā uz delnas zem zilajam debesim, kuras graizīja gaudojošas lidmašīnas ar melniem krustiem uz spārniem, es pirmo reizi fiziski izjutu, cik viegli ievainojams esmu un cik bezpalīdzīga ir mana mīkstā miesa, kurā kā ķīseļa receklī vajag tikai ieiet šādam «špokam», — un . . .

Lidmašīnas aizlidoja. Zenītnieki tām nebija trāpījuši, un ari tās nevienam nebija trāpījušas. Gaisā lidinājās tūkstošiem baltu lapiņu. Vējš tās nespēja aiznest līdz pilsētai, lapiņas krita zemē uz pļavas tieši pie mums. Uzlēcā-m kājās un metāmies tās ķert. Tās visas bija vienādas. Lieliem burtiem uz tam bija iespiests: «S i - tiet žīdu-poļitruku, sadodiet, lai tas ir sprukās!»

Ar mazākiem burtiem bija paskaidrots, ka tā ir parole, lai varētu padoties gūstā. Ieraugot vācu zaldātu, skaidri un saprotami jānolasa šie vārdi.

«Sarkanarmieši!» aicināja lapiņa. «Sarkanā Armija ir sakauta, žīdu un boļševiku komisāru vara Krievijā beigusies. Arestējiet komandierus, komisārus, nometiet ieročus un padodieties gūstā! Jūs sagaida labi apstākļi, un visi jūs iesit uz mājam, lai turpinātu mierīgu darbu. Padodoties gūstā, ņemiet līdzi tīru veļu maiņai, ziepes, katliņu un karoti!»

Sajutu kaut ko nelāgu un atskatījos. Sura sēdēja zālē pavisam bāls, ar izbailēm acīs.

— Toļa, — viņš teica, — es taču pēc viņu izpratnes esmu žīds …

4. Otra Caricina

Mūsu koferi jau kuro dienu stāv istabas vidū. Vecāsmātes radagabali, tēvocis Petja un krustmāte Oļa, apsolīja paņemt mūs līdzi, kad evakuēsies «Arsenāls», un piekodināja: «Gaidiet, piebrauksim!» Viņi krāva vagonos rūpnīcas iekārtu, starp darbgaldiem sabāzdami pat savas mēbeles, tā ka vieta mums atrastos.

Tēvocis Petja atbrauca atvadīties. Nevienu, kas nav rūpnīcas darbinieks, neatļāva ņemt līdzi. Vecāmāte sāka raudāt un aizskrēja pameklēt, ko varētu iedot ceļa- maizei. Nekā cita neatrada kā tikai podiņu ar taukiem. Nevienu viņa nelaida prom tukšā. Iespieda tēvocim Pet- jam rokās taukus, pie vārtiņiem vēl panāca un iedeva mazu spilventiņu: «Ņem vien, būs vilcienā ko palikt zem galvas.»

No tēva joprojām nebija ne ziņas, ne miņas. Mēs paņēmām koferus, vecāsmātes vaimanu pavadīti, iesēdāmies tramvajā un devāmies uz staciju. Viscaur šķērsām ielām barikādes no smilšu maisiem, atstātas tikai šauras, ar dēļiem apšūtas spraugas tramvajiem. Visur plakāti: «Parvērtīsim Kijevu par otro Caricinu!»

Nobraucām vienu pieturu un apstājāmies: tur, priekšā, bija sakropļots kāds puisis. Tramvaji tikko varēja izspraukties caur ejām barikādēs, vagons bijis pilns, puisis nav paguvis iespiesties iekšā un atsities pret dēļiem.

Sākām atkal braukt. Lēnītēm aizbraucām līdz Pet- rovkai, kur jaunajā skolā pirms divi dienām bija iekārtots hospitālis ievainotajiem. Skolas pagalmā skraidīja sanitāres, pa logiem lūkojās apsaitētas galvas. Iekaucās sirēnas: trauksme! Kustība atkal apstājās, dežuranti ar sarkaniem apsējiem skrēja gar vagoniem un sauca: «Visi laukā! Uz patvertni!»

Lidmašīnas vēl nerādījās, un mēs ar māti sākām so|ot gar tukšo vagonu rindu. Kaut kur šāva, bombardēja, tikai ne šeit, un tā mēs aizkļuvām Hīdz Apakšējam valnim, lai iekāptu trīspadsmitajā tramvajā, kas brauca uz staciju. Tur uzzinājām, ka tramvaji uz staciju neiet.

Atkal iegaudojās sirēnas, pa ielu skrēja cilvēki, slēpās pavārtēs, VPGA dežuranti nez kādēļ sūtīja visus uz Kontraktu laukumu. Abi ar māti skrējām no mājas uz māju: viņai šķita, ka nākamā māja ir lielāka un izturīgāka. Taču, manuprāt, māte bija vienkārši apstulbusi, visu laiku sauca dežurantiem: «Rau, tā ir mūsu māja, palaidiet!» — un tā mēs aizskrējām lidz Andreja nobrauktuvei. Tur dežurantu nebija, un pa līkumoto, stāvo ieliņu, kas nebija slēgta, augšup steidzās milzums cilvēku.

Kad mēs jau atradāmies pie Bogdana Hmeļņicka laukuma, parādījās arī lidmašīnas. Metamies iekšā kādā namā. Kāpnes jau bija pilnas ļaužu. Šāvieni un sprādzieni dobji atbalsojās kāpņu telpā, bira apmetuma gabali, šķita, ka bumba tūdaļ trāpīs šo namu un tas sabruks mums uz galvām. Raudāja bērni; mājas iemītnieki pasniedza ūdeni, ko nodzerties. Beidzot trauksmi atsauca.

Steigā aizelsušies melāmies ar saviem koferiem uz Kreščatiku, no kurienes līdz stacijai gāja trolejbusi. Un te atkal iegaudojās sirēnas, gājēji sāka skriet uz visām pusēm, dežuranti kliedza, mūs iestūma kādā mājā, kopā ar cilvēku straumi nokāpām vāji apgaismotā pagrabā, kas bija piekrauts ar dēļiem un mucām. Kāds vecītis sacīja mātei: «Ja šite aizgrūs, tad mēs te paliksim uz visiem laikiem.» Dārdoņa bija dzirdama pat šeit, drebēja griesti. Māte neizturēja un sāka spraukties pa kāpnēm uz augšu.

Pa durvīm nevienu laukā nelaida, taču dežuranti paziņoja: bombardē staciju, trolejbusi uz staciju neiet, tur gaida tūkstošiem cilvēku, tikt vilcienā nav iespējams, deg veseli sastāvi, Oktobra slimnīca pārpildīta ar cilvēkiem, kas ievainoti stacijā.

Kāpnēs stāvēja daudz cilvēku ar koferiem un saiņiem, visi sāka runāt, ka jāiet uz upes staciju, tur sēdinot liellaivās, kas dodoties lejup pa Dņepru.

Tādēļ, kad izziņoja trauksmes atsaukumu, mēs kopā ar citiem skrējām pa Kirova ielu atpakaļ uz Podolu, taču necik tālu netikām: atkal trauksme. Tās bija gatavās šausmas. Mūs sadzina funikuliera apakšējā stacija. Tagad uzlidoja tieši Podolai: viss rībēja un dārdēja, lidoja stikli, kaut kur kaut kas dega, aiz Dņepras gāzās notriekta lidmašīna. Dežuranti lamājās, apstulbušos cilvēkus dzina iekšā kāpņu telpās, taču, kamēr vienus iestūma, citi spraucās laukā un kaut kur skrēja.

Māte nobijās, ka vācieši uzmetis bumbu funikulierim, un arī mēs metāmies skriet uz upes staciju. Laukums pie tās bija stāvgrūdām pilns. Miliči kliedza, mēģinādami atbīdīt pūli atpakaļ. Kāds aizsmacis vīrietis baltā uzvalkā un salmu cepurē pakāpās uz kaut kā un paziņoja:

— Pilsoņi, pirmie tiek evakuēti uzņēmumi. Visi brauc kopā ar savām organizācijām. Ejiet uz mājām, ņedrūz- mējieties! Iedzīvotājiem tiks paziņots, visus evakuēs, līdzko aizvedīs uzņēmumus. Izklīstiet, tagad nevienu uz kuģiem nelaidīs.

Mēs apjukuši kādu brītiņu pasēdējām pūlī un tad devāmies prom. Tramvaji stāvēja. Runāja, ka Petrovkā esot sabombardēta skola, kurā atradās hospitālis, un tādēļ iela slēgta. Pa Apakšējo valni brauca smagā mašīna, un sarkanarmietis, stāvēdams kravas kastē, svieda pūlī avīzes. Man izdevās vienu noķert.

Padomju Informbiroja ziņojumā bija teikts, ka frontē būtiskas pārmaiņas nav notikušas.

Petrovkā bija ielenkta. Bumba bija trāpījusi nevis hospitālī, bet blakus — vienstāva namiņā, no tā bija palicis pāri tikai gabaliņš sienas, visi iemītnieki gājuši bojā, un tos patlaban atraka.

Taču arī skola bija stipri cietusi, logi ar visiem rāmjiem izgāzti, fasāde šķembu sakapāta, un ievainotos patlaban iekrava sanitārajās mašīnas.

5. Boļiks pārradies

Visu šo laiku nezināju, aiz skumjām kur dēties: būtu kaut drusciņ vecāks, ierakstītos brīvprātīgajos vai, tāpat kā Boļiks, aizietu celt aizsardzības būves un pēc tam, kas zina, paliktu arī tās aizstāvēt.

Pēkšņi mūsu ielas galā paklīda ziņa: Boļiks pārradies. Melos pie viņa. Boļikam apkārt rosījās māte, pats viņš aizrīdamies ēda kartupeļus un stāstīja:

—   Rakām grāvi, garu kā čūska, pāri visiem tīrumiem. Cilvēku — tūkstošiem, visādu profesoru, meiteņu. Biezputru deva no katliem. Kā uzdrāžas mesers, kā nober no ložmetējiem skatos, mans profesors guļ, un brilles jau bez stikliem … Bet pats es slēpos siena.

Tad parādījušies vācu tanki un visi aizmukuši kur kurais. Boļiks nācis caur mežiem un tīrumiem, slēpies no meseriem purvā. Kad viņš runāja par vāciešiem, tad viss drebēja un trīcēja, tik ļoti tos ienīda, ka pat valoda sāka raustīties.

—   Lido tieši tev virsū un tēmē, viņam taisni tu esi vajadzīgs, tava nāve — un viss, vari kliegt, raudāt, krist zemē… Labi, puiši, tikai citur ne vārda; tagad dabūsim kādu ložmetēju, uzstādīsim bēniņos un, līdzko viņi nāks, tā gāzīsim virsū «tra-ta-ta-ta-a-a!».

Krustmāte Ņina, viņa māte, raudāja aiz prieka, ka Boļiks palicis dzīvs, apmazgāja viņu, apģērba tīrā uzvalkā, iedeva naudu biļetēm, un mēs abi aizgājām uz Kreščatiku noskatīties filmu «Svētā Jorgena svētki». Skatīdamies Igora Iļjinska trikus, smējāmies līdz asarām, lai gan aiz sienām skanēja trauksmes sirēnas un spraga bumbas: uzlidojuma laikā seansi netika pārtraukti.

Pēc seansa iznācām laukā, nopirkām saldējumu, klaiņojām pa Kreščatiku, mums bija labi, un nekā mēs nezinājām: ne to, ka Kijeva jau lemta bojā ejai, ka redzam Kreščatiku pēdējo reizi, ne to, ka Boļiku rīt kopa ar vēl palikušajiem skolēniem evakuēs un viņš atkal pazudīs, pat neatvadījies no manis.

Kreščatikā klaigāja skaļruņi: «Runā Kijeva, runā padomju Kijeva! Dzimtene, tu dzirdi? Kijeva ir un būs padomju pilsēta!» Maskava atsaucās: «Jus esat atdzīvinājuši Lielā Oktobra un pilsoņu kara nemirstīgās va

ronības tradīcijas. Jūs neesat vieni. Kopā ar jums ir Sarkana Armija, kopa ar jums ir visa mūsu padomju tauta.»

Mājup mēs soļojām pretim karaspēka straumei. Tas laikam atkapās. Sarkanarmieši bija noguruši, noputējuši. Ar vēršiem aizjūgtos ratos sēdēja bezbēdīga izskata puisis ar aitādas cepuri galvā un spēlēja uz ermoņikām polku, taču viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Uz ietvēm saskrēja sievietes, skatījās, rokas sakrustojušas, nopūtās, šņaukājās un klusām raudāja. Pie staba stāvēja sirms večukiņš ar ķeģīti rokā, raudāja un visu laiku teica puisim, kas spēlēja polku:

—  Mani mīļie, nāciet drīz atpakaļ, nāciet atpakaļ …

Ļaudis gauži raudaja, pavadīdami mūsu karaspēku,

kas atkāpās. Skvērs musu laukumā bija pilns ar nogurušiem sarkanarmiešiem, kas vai nu sēdēja, vai gulēja. Viens rīkojās gar «Maksima» sistēmas ložmetēju, mēs apsēdāmies blakus un sākam cītīgi skatities. Viņš sacīja:

—   Dēliņi, es jums iedošu rubli, bet jūs atnesiet pienu.

Aizjozām pie manas vecāsmātes, tā sāka vaimanāt,

no rubļa atteicās un iedeva mums krūku ar pienu. Sarkanarmieši pasniedza katliņus, mēs salējām pienu tajos, bet tas-taču bija ka piliens jurā.

Mans vectēvs veda pa ielu maizi. Veikalos maizi vairs nepārdeva, bet sadalīja pēc sarakstiem. Katra ģimene pašuva maisiņu, uzrakstīja uz tā ar ķīmisko zīmuli savu uzvārdu, veikalā maizi salika šais maisiņos, bet mans vectēvs salīga par izvadātāju. Mēs alkām kaut ko darīt un tāpēc metāmies palīgā stumt divričus, klauvējam pie dzīvokļiem un ņēmām lauka no maisiņiem maizi. Izbraukt cauri karaspēkam ar šiem ratiem nemaz nebija viegli.

—   Kas ir, puiši, ķezā gan? — vectēvs uzprasīja. — Kijevu pametat.

Mēs sašūtām:

—   Pagaidi vien, vecotēv, vēl tu redzēsi, kāda kauja būs!

—   Kas nu vairs par kauju! — Vectēvs atmeta ar roku. — Paskatieties paši: vai tad tādi var karot?

Pārguruši, izmocīti zirgi vilka kararatus, lielgabalus, vienkāršus pajūgus. Sarkanarmiešus klāja putekļu kārta, viņi bija apauguši ar bārdu, ievainoti. Daudzi, laikam noberzuši kājas līdz asinīm, gaja basi, pārsvieduši šņorzābakus par plecu. Viņi soļoja, katliņus šķindinādami, zem mugursomu, satīto šineļu un ieroču smaguma sagumuši.

— Ak jūs, nelaimīgie Krievzemes karavīri; — vectēvs nopūtās un noņēma cepuri.

NO AUTORA

Šī atmiņu nodaļa nebūt nepretendē uz kaut kādu vispārinājumu. Tajā ir tikai daži aizzīmējumi, lai varētu labak izprast atsevišķus notikumus, lai labāk saprastu tā zēna raksturu, par kuru es stāstu. Viņš ļoti daudz ko nebija redzējis un vēl vairāk nesaprata. Viņam bija tikai divpadsmit gadu.

Tagad, kad aizritējuši daudzi gadi, vieglāk apjēgt, kas kurš bija un ko šis vai tas nozīmēja, vieglāk priecāties, sašust vai nožēlot, kādēļ notika ta un ne citādi. Bet es stāstu tā, ka bija. Tā, kā to vismaz redzēja mans varonis. Vēl neziņa bija ietīta Staļingrada, Berlīnes krišana un daudz kas cits. Mums brāzās virsū šausmiga fašisma lavīna, un neviens skaidri nezinaja, kā to apturēt un vai to var apturēt; no gaisa bira bumbas, lapiņas ar uzrakstiem «Sitiet žīdu-poļitruku», puisis ar nekustīgu seju spēlēja polku, astoņdesmit trīs dienas bez pārtraukuma ilga Kijevas aizstāvēšanas kaujas, apbruņojās partizaņi un ar visiem vezumiem nozuda mežos, Ivans Svinčenko nometa ieročus un gāja mājup, sarkanarmieši soļoja ar noberztām, basām kājām, vectēvs Se- meriks gaidīja vāciešus, Boļiks gribēja šaut ar ložmetēju, un tam visam pa vidu — es, pavisam niecīgs kukainītis. Nepacietīgam lasītājam, kas jau gatavs izdarīt secinājumus un vispārinājumus, es tomēr ieteiktu to nedarīt, lai nenokļutu vectēva Semerika stāvoklī.

Labak uzklausiet, kas notika tālāk.

TIKAI PATIESI DOKUMENTI

Pavēle

Iedzīvotājiem (visām personām) aizliegts iziet uz ielas no pulksten 18 lidz 5 pēc vācu laika.

Šis pavēles neižpilditāji var tikt nošauti.

No paziņojuma:

Zemsvītras raksta virsraksts avīzē:

Personām, kas Kijevā nedzīvo, pilsētā iebraukt stingri aizliegts. Tiem, kas ieradušies Kijeva pēc 20. septembra, nekavējoties no pilsētas jāizbrauc. Tam, kas vērā liekamu iemeslu dēļ grib palikt pilsētā, jāsaņem pilsētas komandanta atļauja. Sadu atļauju izsniedz caurlaižu birojā Kominternes ielā Nr. 8.

Kurš bez atļaujas atradīsies pilsētā līdz 15. X 41., tiks bargi sodīts.

No raksta «Ukraiņu inteliģences uzdevumi»:

Komandanta paziņojums.

Kā represijas līdzeklis sakarā ar sabo- lāžas aktu šodien nošauti 100 Kijevas iedzīvotāji.

Tas ir brīdinājums.

Katrs Kijevas iedzīvotājs ir atbildīgs par katru sabotāžas aktu.

Kijevā 1941. g. 22. oktobri.

PAVELE

Visi baloži pilsētā un piepilsētas joslā nekavējoties jāiznicina.

Kurš pēc 26. oktobra vēl turēs baložus, tiks nošauts kā sabotieris.

E BERNARDS, pilsētas komandants2

Katrā numurā avīze ierāmējumā kā aicinājumu publicē:

vācu tautas fīrers sacīja:

«Miljoniem vācu zemnieku un strādnieku izcili apzinīgi izpilda savus pienākumus.»

Ukraiņi, izpildiet ari jūs savu pienākumu un strādājiet uzcītīgi!3

Fīrers Ādolfs Hitlers 1941. g. 3. oktobri sacīja:

«Mēs liekam visam kontinentam kalpot musu ciņai pret boļševismu.»

Komandanta paziņojums.

Dedzināšanas un sabotāžas gadījumi, kas izplatās Kijevas pilsētā, spiež mani rīkoties kategoriski.

Tādēļ šodien tika nošauti 300 Kijevas iedzīvotāji. Par katru jaunu dedzināšanas vai sabotāžas gadījumu tiks nošauts vēl lielāks skaits Kijevas iedzīvotāju.

Katram iedzīvotājam par katru aizdomīgu gadījumu nekavējoties jāpaziņo vācu policijai.

Es par katru cenu un visiem līdzekļiem uzturēšu Kijevā kārtību un mieru.

Kijevā 1941. gada 2. novembri.

E BERNARDS,

Ģenerālleitnanta Baiera 1941. gada 6. novembra pavēle.

Pilsētas komisāra paziņojums.

Saskaņā ar vienošanos ar štadtkomandantu Kijevas iedzīvotājiem tiek paziņots, ka civilpersonām tiesības atrasties uz ielas tikai no pulksten 5 lidz pulksten 17 un 30 minūtēm.

Komandanta paziņojums.

Kijevā (aunprātigi bojāti sakaru līdzekļi (telefons, telegrāfs, kabelis). Tā kā kaitnieki turpmāk nav ciešami, PILSĒTA TIKA NOŠAUTI 400 VĪRIEŠI, kam jākļūst par brīdinājumu iedzīvotājiem.

Vēlreiz pieprasu, lai par visiem aizdomīgiem gadījumiem tiktu nekavējoties paziņots vācu karaspēkam vai vācu policijai, lai noziedznieki saņemtu pelnīto sodu.

Kijeva, 1941. 29. XI.

EBERHARDS,

PĒC VĀCU LAIKA

Simt ķīlnieku, trīssimt ķīlnieku, četrsimt ķīlnieku… Tas jau bija karš, kas pieteikts veselai pilsētai.

Ķīlniekus ņēma pa naktīm, ielencot pirmo pagadījušos kvartālu, ņēma tieši tik, cik norādits paziņojumā. Reiz ņēma dienā, Kreščatikā, tieši uz ielas.

Kreščatiks vēl kūpēja, taču kājāmgājēju celiņi jau bija attīrīti. Tieši tur, kur sākās Kreščatiks, kā par brīnumu, bija saglabājies neliels kvartals un Kaļiņina laukuma domes ēka, kas atgādināja operteātri. Tieši šī ēka ar aizkavēšanos uzsprāga un sāka liesmot. Tad fašisti sāka ņemt ciet katru, kas pagadijās uz Kreščatika pa rokai, sasēdināja mašīnās un aizveda uz Sievu krauju.

Kureņevkā — pie pašas Sievu kraujas atrodas Pav- lova psihiatriskā slimnīca. Tās korpusi izklaidus izvietoti krāšņajā Kirila birzē, tur atrodas arī sena baznī- ciņa ar vienmēr noslēgtām durvīm, taču mēs, puiše|i, ietikām tajā, izlodājām malu maliņas un redzējām Vru- be|a vēlākos gleznojumus, par kuriem reti kāds zina.

14. oktobrī pie šīs baznīciņas ieradās vācu karaspēka grupa ar ārstu priekšgalā un ar līdz šim vēl neredzētām automašīnām-smacētavām. Slimos, pa sešdesmit septiņdesmit cilvēku lielās grupās, sadzina mašīnās, tad uz minūtēm piecpadsmit iedarbināja motoru — un nosmacētos izgāza bedrē. Šis darbs turpinājās vairākas dienas — mierīgi un metodiski, bez steigas, ar obligātu stundu ilgu pārtraukumu pusdienām. Pēc notikumiem Sievu kraujā milzīgas slimnīcas iznīcināšana pagaja kaut kā ikdienišķi un nepamanīti. Patiešām, pasaulē viss ir relatīvs.

Čigānus fašisti medīja kā zvērus. Nekur nekāda oficiāla raksta par to neesmu redzējis, bet Ukrainā čigāni bija pakļauti tādai pašai tūlītējai iznīcināšanai kā ebreji.

Izšķiroša nozīme bija pasei. Pases pārbaudīja uz ielām, pārbaudīja, kratot dzīvokļus. Bez tam ņēma vērā ārieni. Cilvēkiem ar tumšiem matiem un acīm un garu degunu labāk bija nerādīties uz ielas. Čigānus veda uz Sievu krauju veseliem taboriem, turklāt viņi, šķiet, līdz pat pēdējam mirklim neapjēdza, ko ar viņiem dara.

Pie mūsu skolas vecā sētnieka Ratujeva ieradās vācu zaldāts un pieprasīja, lai vecais virs paņem lāpstu un seko tam. Viņi aizgāja uz kultūras parku, kur otrs zaldāts sargāja meiteni ebrejieti. Vecītim pavēlēja rakt bedri. Kad tā bija izrakta, meiteni iegrūda tajā, bet viņa kliedza un rāpās laukā. Tad zaldāts sāka sist viņai ar lāpstu pa galvu un bērt virsū zemes. Taču meitene slējās sēdus, un zaldāts atkal sita viņai pa galvu. Galu galā bedre tika aizbērta un piemīdīta. Vecais vīrs domāja, ka viņu piemeklēs tāds pats liktenis, taču viņu atlaida.

Komandanta laiks nebija tikai tukša skaņa. Augām naktīm te vienā, te otrā malā skanēja šāvieni. Vecāmāte pati bija redzējusi Besarabkā nogalinātu jaunu sievieti; stiklainām acīm viņa gulējusi šķērsām pāri ietvei. Ļaudis gājuši viņai apkart, stāstījuši, ka naktī viņu nošāvusi patruļa un pametusi guļam, lai redzētu visi.

Daudz cilvēku nokļuva Sievu krauja baložu dēļ. Tas tāpēc, ka pavēle stājās spēkā tūdaļ nākamajā dienā un ne jau visi bija paguvuši izlasīt to avīzē. Sakumā pavēles iespieda trijās valodās: krievu, ukraiņu un vācu; pēc tam divās: lieliem burtiem — ukrainiski un sīkākiem — vāciski; pēc tam viss notika otrādi: lieliem burtiem — vāciski un pavisam sīkiem — ukrainiski… Sajās pavēlēs un sludinājumos bija ietverts katrai dienai pats svarīgākais, no tiem bija atkarīga dzīvība un nāve, un pēc baložu audzētāju traģēdijas tik vien bija jautajumu: par ko teikts jaunajā pavēlē? Avīzes pirka tikai pavēļu dēļ.

Sākās komunistu un aktīvistu apcietināšanas, apcietināja pēc pirmās denunciācijas, itin nekā nepārbaudot; uz žogiem rēgojās šada satura ziņojumi: ikviens, kas uzrādīs vācu varas orgāniem paslēpušos ebrejus, parti- zāņus, ievērojamus boļševiku darbiniekus, kā arī komunistus, kas nav ieradušies reģistreties, saņems desmit- tūkstoš rubļu naudā, produktos vai govi.

Visai populārs kļuva izteiciens: «Jūdiem kaput, čigāniem arī, bet ar ukraiņiem nevilks gari.» Vecāmāte bija to dzirdējusi tirgū un pārnākusi, drūmi smaidīdama, atstāstīja vectēvam. Vectēvs klusēja un tikai blisināja acis: patiešām, viss liecināja, ka uz to pusi iet.

DEGA GRĀMATAS

— Dod šurp savus uzslavas rakstus, — vectēvs izrīkoja. — Visus portretus, visas padomju grāmatas! Marij, stājies pie darba!

Uz maniem uzslavas rakstiem kreisajā pusē bija Ļeņina, labaja — Staļina portrets. Vectēvs, kas agrāk nekad nebija interesējies par grāmatām, tagad sāka tās dedzināt krāsnī veselām pakām. Mate sākumā pretojās, bet tad atmeta ar roku.

Šoreiz bija auksts, un mēs ar gramatarn krietni sasildījām istabu. Nesadedzināti palika, šķiet, vienīgi Puš- kina Kopotie raksti. Par Puškinu vectēvs nebija īsti pārliecināts: lai gan viņš bija «moskaļs», taču dzīvojis sen un nav bijis boļševiks, arī vācieši viņu nela- inaja.

No grāmatām sakrājās daudz pelnu, un aizsērēja (lūka. Māte atnesa liekšķerīti un trulā saspringtībā slaucīja tajā pelnus. Es teicu:

—  Neskumsti, gan jau kādreiz mums atkal būs daudz grāmatu.

—   Vienmēr, — viņa atteica, — vienmēr idioti ir iznīcinājuši grāmatas. Sadega Aleksandrijas bibliotēka, liesmoja inkvizīcijas sārti, sadedzināja Radiščeva darbus, pilsētu laukumos dedzināja grāmatas Hitlers… Tev visa dzīve priekša — iegaumē: kad sāk degt grāmatas — tas nozīmē, ka vairs nav labi, tas nozīmē, ka plosās varmaciba, tumsonība un bailes. Kas tagad notiek? Kad deģenerātu banda dedzina gramatas uz laukumiem, tas ir šausmīgi, bet tā vēl ir tikai pusbēda. Bet, kad visi cilvēki visās mājas, aiz. bailēm drebēdami, sāk dedzināt grāmatas …

Sos viņas vārdus es iegaumēju uz visu mūžu. Varbūt tie bija mazliet citādi, taču saturu atceros labi — gan par Aleksandrijas bibliotēku, gan inkvizīciju, par ko nu es ieguvu ļoti konkrētu priekšstatu, jo no tiem laikiem uz mūsu krāsni veda tiešs ceļš.

Ieņēmusi skolu, karaspēka daļa vairākas stundas no vietas svieda laukā pa logiem solus, aparātus, globusus un bibliotēku. No mūsu rajona bibliotēkas grāmatas izsvieda tieši sakņu dārzā. Tas samīdītas mētājās arī ielas vidū.

Kad karaspēks aizgāja no skolas, devos turp apskatīties. Izrādījās, ka visa pirmajā stāvā bijis zirgu stallis, Mūsu klases grīdu klaja salmi un mēsli, kuros grima kājas, sienās bija sadzīti dzelzs vadži, kur piesiet zirgus. Augšstāvu klasēs stāvēja ar salmiem apklātas lāvas, mētājas žurnālu lapas ar plikām sievietēm, pārsēju lēveri.,Pagalmā, sporta laukumā,"bija izrakts garš grāvis, virs tā piestiprinātas kārtis: tā bija viņu atejas vieta, atklāta, visiem redzama.

No bibliotēkas izmesto grāmatu kaudzi jau bija sabojājis lietus: virsējās izmirkušas, lapas salipušas kopā. Uzrāpos uz šīs kaudzes un sāku rakņāties. Dziļāk iekšpusē grāmatas bija mitras, apglumušas un siltas — tās bija sākušas ,degt.

Sarāvies no vēja čokuriņā, tupēju uz kaudzes un rakņājos. Atradu Igo «Bigu Zargalu» un sāku lasīt. Nespēju no ta ne atrauties un, kad satumsa, paņēmu grāmatu līdzi.

Otra dienā paņēmu līdzi maisu un devos pievākt grāmatas. Izraudzijos pašas veselākās, kurām izturīgāki vāki. Nesu tās mājās un krāvu šķūnīša kaktā aiz malkas grēdas. Lai vectēvs atļautu, pasacīju viņam tā: «Malkas mums ir maz, bet, kad šīs gramatas apžus, varēsim ar tām kurināt krāsni.» Vectēvs bridi domāja. No vienas puses, tās tomēr bija gramatas, bet, no otras, — tās nebija mūsējās, tās salasītas kurināšanai. «Labi, prātīgi darīts,» viņš uzslavēja.

Izbeidzās petroleja. Elektriskās spuldzes bez kādas dzīvības zīmes karajas pie griestiem. Tādēļ es saplēsu skalus, iestiprināju tos iešķeltas nūjas galā, aizdedzināju, un izrādījās, ka tas nav nemaz tik slikts apgaismojums; skals deg, bet tu lasi un ar vienu roku laiku pa laikam pagrozi, notraus lieko oglīti, tad iespraud nākamo skalu, gan smaržo patīkami, gan izstaro pat mazliet siltuma. Iekārtojos uz krāsns, kas bija gandrīz vai auksta, jo vecāmāte sāka ļoti taupīt malku. Pie manis uzrāpās arī runcis Tits, mēs sildījāmies viens pie otra, un es lasīju. Cik daudz es tolaik izlasīju! . . . Taču katru izlasīto grāmatu vectēvs man atņēma un izlietoja iekuram.

Lasīju līdz vēlai naktij, kamēr izdega viss skalu saišķis. No otras istabas iznāca mate, noskraukšķināja pirkstus un savādi palūkojās manī.

—   Kādēļ tu neguli? — es dusmojos.

—   Uz ielas rūc mašīna, nekādi nevaru aizmigt, — viņa atteica.

BADS

Un tad pienāca savāds laiks. Veikali stāvēja tādi paši izdemolēti, nekur nekā nepardeva, vienīgi tirgū, bet, ja arī atvērtu veikalus, ar ko tad lai pērk?

Pirms kara maize veikalā maksāja deviņdesmit kapeikas kilogramā. Tagad tirgū reizēm pārdeva pašceptu maizi par deviņdesmit rubļiem kilogramā.

Tik daudz naudas māte agrāk saņēma gandrīz vai par veselu mēnesi darba. Patlaban mums vispār nebija naudas.

Vectēvs ar vecomāti nosprieda, ka jāpārdod kādas mantas. Ilgi rakņajās un cilaja; ko lai pārdod — nekā jauna nebija. Vecāmāte aiznesa uz tirgu dažus krāmus, nostāvēja tur divas dienas, taču velti — neviens nekā nepērk, tikai pārdod.

Vecāmāte ar māti sagramstīja kopā visus krājumus, visas putraimu saujiņas un sausās garoziņas, kādas vien varēja atrast, un ilgi prātoja un rēķināja, cik mēs drīkstam dienā apēst, runāja par kaut kādām kartupeļu «čagām», zirņu pladiņām. Tās cepa uz kailas pannas, bez taukiem. Vectēvs vai plīsa aiz dusmām, atcerēdamies tēvoci Petju.

— Kāpēc tu atdevi tam slepkavniekam tauku podiņu?

Tad sakas ekonomija. Man tas bija jauns vārds, un tas man ļoti iepatikās. Iegādājos un turēju savā krāsns- augša slepenu kārbiņu, kurā glabāju personīgos ietaupījumus. No tā, ko vecāmāte iedeva, nekad visu ne- apēdu, it ipaši, ja gadījās sausiņš, — es to nobēdzināju, domadams par tiem laikiem, kad vairs itin nekā nebūs un kad es ar saviem krājumiem varēšu iepriecināt visus.

Blakus mājai auga vecs, kupls riekstkoks. Katru rudeni vecāmāte pielasīja pilnu kuli ar riekstiem un gla- baja tos Ziemsvētkiem. Tagad šī kule kļuva par mūsu «neaizskaramo krājumu» un cerību.

Abi ar vectēvu parlīdam pāri žogam un sākām pār- rakņāt dārzniecības zemi: tur reizēm pagadījās kāds nenolasīts kartupelis. Atradis kartupeli, es sāku spiegt aiz sajūsmas.

Laukuma mēs izlodājām skvēru un salasījām pus- maisu kastaņu. Zirgakastaņi ir rūgti un sīvi, bet, ja tos izžāvē un apgrauzdē, — tad nekas, bada laikos pat tīri garšīgi, viss taču atkarīgs no ieraduma. Tieši šajā laikā es lasīju Solohova «Kluso Donu», lasīju un grauzu kastaņus, kas bija sabērti uz krāsns kaltēties, tāpēc «Klusa Dona» man vienmēr atgādina kastaņu garšu. Kopš tā laika apritējis sazin cik gadu, esmu grāmatu pārlasījis vēlreiz, esinu redzējis ari filmu un pat eksāmenus kārtojis par šo darbu, bet kastaņu garša nav pagaisusi . ..

No rīta mazgādamās māte ierunājās:

— Ir nu gan joki — visus galvas kaulus varu sataustīt.

Pataustīju savu seju: plānā āda bija tā apspīlējusi kaulus, ka varēju vai anatomiju studēt. Taustīju, taustīju, līdz sametās baisi. «Est, ēst.» Izsalkuma tārps nedeva miera ne dienu, ne nakti. «Kā varētu dabūt kaut ko ēdamu?» Sapņos rādījās viesību galdi, bet man bija stipra griba, un es gandrīz neko citu neēdu kā vienīgi kastaņus. Vecāmāte mazgāja kartupeļu mizas, samala tās «čagās», tām bija saldeni rūgta garša, bet tas bija īsts ēdiens. Skapītī stavēja plakans ķieģelis, uz kā lika kastroļus. Es vai simts reizes parskatījos, iedomādamies, ka tas ir maizes klaipiņš, līdz izmetu šo ķieģeli laukā — nespēju vairs uz to ne paskatīties.

Pēkšņi paklīda valodas, ka Kureņevkas valde atklājot bada cietējiem bērniem ēdnīcu. Mate aizskrēja noskaidrot, un man izsniedza uz turieni kartīti. Pirmo reizi gāju turp kopā ar Ļaļu.

Ēdnīca atradas Bondaru šķērsielā, bijušajā bērnudārzā. Sastājāmies pie lodziņa rindā un saņemam pa šķīvim īstas karstas prosas putras. Aiznesām savus šķīvjus lidz galdam, apsēdāmies, juzdamies kā miljonāri restorāna, un, kamēr ēdam, jutāmies laimīgi, es ar baudu noriju katru karoti, kaut gan putrā nekā cita nebija kā tikai ūdens un prosas putraimi. Visapkart sēdēja pavisam rātni bērni, neviens nečīkstēja, daži, paši par to kautrēdamies, izlaizīja šķīvjus.

Sākam katru dienu skriet pēc šī šķīvja kā pēc brīnuma, es skrēju visu ziemu, cenzdamies ierasties pirms pašas slēgšanas, jo uz beigām katla dibenā zupa bija biezāka, un es cītīgi sekoju, vai krustmāte pietiekami dziļi iesmeļ ar kausu.

Ļaļas māte strādāja konservu fabrikā par meistari, draudzējās ar manu māti; kamēr bijām mazi, mēs ar Ļaļu vispār tikpat kā nešķīrāmies. Pēc tam sākām iet da- žadās skolās, bet tagad šī ēdnīca mūs atkal ļoti sadrau- dzēja. Ļaļas māte bija komuniste, viņa evakuējās, atstājusi Ļaļu kopā ar krustmāti, vācu valodas skolotāju.

Reiz, iznākuši no ēdnīcas, mēs iegājām pie Ļaļas. Un pēkšņi es ieraudzīju uz galda klaipiņu visīstākās svaigas maizes, burciņu ar džemu, tūtiņas.

Es vai mēms paliku.

—  Mums izsniedz, — paskaidroja Ļaļa.

—   Kur?

Es jau gribēju skriet majas un kliegt: «Vecomat, ka tu vēl nezini, citiem jau izsniedz, bet mēs vēl nesaņemam, skrej ātrāk!»

Ļaļa paradīja man ziņojumu. Tajā bija teikts, ka folksdoičiein tadā un" tādā datumā jāierodas tādā un tādā veikala, ņemot līdzi tūtas, kulītes un burkas.

—   Ko tas nozīmē — folksdoiči?

—   Tas nozīmē — pusvācieši, gandrīz vai vācieši.

—  Vai tad jūs esat vācieši?

—   Nē, mēs esam somi. Bet somi ir āriešu nācija, folksdoiči. Un krustmāte teica, ka es mācīšoties folks- doiču skolā, lai kļūtu, tāpat kā viņa, par tulku.

—   Tad lūk, kā jūs esat iekārtojušies, — es nomurmināju, vēl lāgā neapjēgdams, kā tas tā var būt: bija Ļaļa kā jau Ļaļa, draudzene, ar ko viss dalams uz pusēm, un nu viņa pēkšņi ir āriete, bet es — tukša vieta . ..

Manī negaidīti uzliesmoja negants izsalkuša cilvēka niknums. Tātad veikali slēgti tikai mums, tātad kastaņus jagrauž tikai mums, bet viņi jau dzīvo uz zaļa zara!

— M-jā! — es drūmi novilku. — Folksdoiči. Un tu vēl nāc ari uz bada cietēju ēdnīcu?

Un aizgāju, tā aizcirzdams durvis, ka pašam kauns sametās, taču es viņu nīdu vēl ilgus gadus, kaut arī dvēseles dziļumos sapratu, ka Ļaļka nav vainīga.

ES TAISU BIZNESU

Visi jau zināja, ka Sura Maca sēž mājās un nekur laukā neradās: māte viņu slēpj. Kad viņš beidzot uzdrošinājās iznākt laukā un vispirms atskrēja pie manis, es pat nepazinu viņu: izkāmējis kā noklīdis kaķēns, galīgi zils, neganti izsalcis, acis spīd vien kā tādas spuldzītes. Laikam taču viņiem klājās pavisam grūti.

—   Ejam uz tirgu sērkociņus pārdot, nāc līdzi, man vienam bail! — Viņš pavicināja kulīti ar sērkociņu kārbiņām. — Māte lūdza, lai tu mani nesaukājot par Macu, mans uzvārds ir Krisans. Aleksandrs Krisans.

—   Labi, — es atteicu, — sauksim tevi «Aleksandrs — žurku gandrs».

Viņš skumji pasmaidīja, bet es metos pie vecāsmātes.

—   Dod šurp sērkociņus, mēs ejam uz tirgu! .

Vecaimātei bija kādas piecpadsmit kārbiņas, un desmit, kādu brīdi pašaubījusies, viņa atdeva man. Galu galā var saglabāt uguni pavardā vai arī aizskriet pēc uguns pie kaimiņiem, un tad nekādi sērkociņi nav vajadzīgi.

Bija ļoti auksts. Sura drebēja savā vieglajā mētelītī un visu laiku bailīgi raudzījas apkart, it kā atrastos zvēru dārza, kur visi būri atvērti.

Tirgus bija gandrīz vai tukšs. Sērkociņu cena zināma — desmit rubļu par kārbiņu. Izlikām savus sērkociņus uz kailā sola glītās kaudzītēs un sākām gaidīt. Blakus kāda sieviete pardeva saharīnu: tas bija sabērts mazās paciņās — gluži kā pulverīši aptiekā; un neviens nezināja, kas tas tāds ir. Bet sieviete klaigāja, slavēja, ka tas esot salds, labāks par cukuru, vienas paciņas pietiekot četrām glāzēm tējas. Sazin jods no kurienes to dabūja un kur tas vēlāk pazuda, taču visu karu es cukuru neredzēju ne acis, vienīgi saharlnu.

No manis nopirka kārbiņu sērkociņu, es saņēmu čaukstošu desmitnieku un reizē ar to kļuvu pazudis cilvēks. Man bija nauda. Nauda! Visīstākā nauda, ar ko es varēju nopirkt saharlnu veselām četrām glāzēm tējas! Sura sala, pavisam saduga, bet es iekarsis kaislīgi gaidīju, lai pirktu vel un vēl. Par nākamo kārbiņu man iedeva vācu marku, un nu beidzot mēs varējam apskatīt vāciešu naudu. Nauda kotējās šādi: viena vācu marka — desmit padomju rubļu. Marka bija maziņa — uz pusi mazāka par rubli, brūna, ar ērgļiem un kāškrustiem.

Līdz tumsai mēs bijām paguvuši pārdot visus sērkociņus, un mums bija nauda. Mēs no uzbudinājuma klabinājām zobus un alkatīgi lūkojāmies uz kartupeļu kaudzītēm — pa trim bumbuļiem katrā — un uz miltiem, ko mērīja glāzēm. Mēs nopirkām pa kilogramam maizes un pa paciņai saharina.

Vakarā majas bija svētki: visi dzēra tēju ar saharina kristāliņiem un ēda maizi. Es vai plīšu aiz klusa lepnuma. Jau zināju, ko darīšu nākamajā diena — pārdošu riekstus.

Sūram vairs nebija ko pārdot, un es aizgāju viens pats. Uz labu laimi prasīju trīs rubļus par riekstu — un no manis saka pirkt. Pa retam, bet pirka. Pienāca mans sens paziņa, vēlākais ienaidnieks Vovka Baba- riks, lietišķi izvilka trijnieku un izraudzījās riekstu. Pec kada mirkļa viņš atgriezās.

—   Iedod citu! Tas bija sapuvis.

—   Kā lai es zinu, varbūt tukšais bija tavā kabatā? — es atteicu, jo drebēju par katru rubli.

—   Paskaties pats — tavs rieksts! — Viņš bāza man degunā pārkosto riekstu, iekšā tas bija sapelējis.

—   Tas ir ēdams! — es mēģināju izlocīties un ar drebošām rokām sargāju savu riekstu kulīti.

—  Apmaini, Semerik-rīkļurāvēj, vai atdod trīs rubļus!

—   Neatdošu! Kas pārdots — pārdots! — es bramanīgi atkliedzu, kaut gan sirds dziļumos jutu, ka rīkojos nekrietni.

Viņš atvēzējās ar dūri. Es to jau biju gaidījis un pa- muku zem galda. Viņš man pakaļ. Es metos starp rindām, lodādams zem galdiem un cieši turēdams savu tarbiņu, gatavs skriet vai līdz Podolai, lai tikai nebūtu jāatdod tie trīs rubļi. Vovkam apnika mani ķerstīt, viņš apstājās un nicīgi palūkojās manī.

— Ek tu, Semeriks — tru-tu-tu, — viņš šķebīgi noteica. — Gan mēs, riebekli, vēl sastapsimies.

Mums patiešām bija lemts vēl sastapties …

Tagad uz ielas vajadzēja piesargāties, bet mani sildīja prieks, ka trīs rubļi man tikpat kā no debesīm nokrituši.

Kādreiz mēs bijām draugi, kaut arī viņš nedaudz vecāks par mani. Ienaids sākās pēc tam, kad es palaidu brīvībā viņa putnus. Viņš bija kaislīgs putnu ķērājs, es gāju pie viņa, palīdzēju, aplūkoju dadzīšus, ķivuļus un zīlītes, bet pēc tam saku uzmākties, lai laiž putniņus vaļā. Es teicu: «Tu viņus noķer, lai mazliet patup būrītī, bet pēc tam laid laukā, citādi viņi tev sēž iesprostoti, kamēr nosprāgst, bet man žēl.» Taču Vovkam bija žēl laist tos vaļā. Kadā vasaras dienā viņš bija izkāris būrīšus dārzā kokos. Es atnācu ciemos, taču Vovkas nebija mājās. Es atvēru visus būrīšus, bet viņš pēc tam divas nedēļas 'mēģināja notvert mani uz ielas, lai iekaustītu.

Riekstu bija atlicis pavisam maz, kad atskrēja Sura.

—   Es dabūju papīru! Gribi, atdošu pusi?

Viņam rokās bija grozs ar zīdpapīru.

—   Kads onkulītis sazadzies un nu nezina, ko ar to darīt. Viņš dod par rubli desmit paciņas, bet mēs pārdosim par rubli paciņu. Pagaidām viņš iedeva uz parāda. Es nospriedu, ka pīpmaņu pietiek, gan izpirks.

Tūdaļ paņēmu no viņa pusi un jau jutos ka lieltirgotājs. Tas taču ir tik vienkārši: tirgoties! Stāvi pie galda un kliedz: «Smēķējamais papīrs! Rubli paciņā! Rubli paciņā!»

Tās bija tādas grāmatiņas ar simt lapiņām, rauj tikai pa vienai nost un tin smēķus. Taču nolāpītie Kureņevkas pīpmaņi jau bija iemanījušies tīt tabaku avīzes «Ukrain-

skoje slovo» strēmelēs, un tirgošanās neveicās. Es uzbūvēju no grāmatiņām veselu mājiņu ar glītajām etiķetēm uz ārpusi. Garām gāja kāda sieviete ar mazuli, tas, kā ieraudzīja, tā muti vien iepleta.

—  Mamm, nopērc!

Sieviete paskatījās un jau grasījās pirkt. Es stāvēju un klusībā lūdzos, lai taču nopērk. Mazais domāja, ka arī iekšpusē gramatiņa ir tikpat raiba, viņu gaidīja vilšanās, bet kāda man daļa, man vajadzīgs rublis.

—   Nav ko naudu tērēt! — noteica māte un aizveda mazuli.

Es dusmīgi nolūkojos viņai pakaļ.

Pirmajā dienā mēs ar Surku pārdevām tikai kādas desmit paciņas katrs, par dabūto naudu nopirkām pa simts gramiem maizes, turpat skvēriņā apēdām to, un es atkal sajutu lepnumu, ka spēju nopelnīt pats sev iztiku.

—   Var arī tirgoties ar avīzēm, tīrāt zābakus! — Surka prātoja, un viņa acīs spīdēja drudžains, izsalcis mirdzums.

Mēs arī sākām ar to nodarboties un dzīvojām pa tirgu augām dienām. Vectēvam bija taisnība: man patiešām bija sākusies jauna dzīve, pa īstam jauna.

Slinkums nav nekāds brālis. Lai tirgošanas ietu no rokas, vajag paskraidīt. Mēs sadalījām tirgu darbības zonās un, kā nu kurš pratām, rīkojāmies pa savu daļu, apstaigādami galdu rindas un sagaidīdami pircējus pie vārtiem.

—   Pirmšķirīgs smēķpapīrs, gluds un tīrs, pasteidzies, ja ir nauda un esi vīrs! Onkulīt, nopērc papīru! Ek tu, badakāsis!

No biznesa ne velna nesanāca, tik tikko saskrabinā- jām gabalam maizes, taču es vēl piedevām skrēju uz ēdnīcu pēc zupas šķīvja, tā ka viss bija kārtībā, no bada nost nemiru.

Reiz stāvēju un diedelēju pie vārtiem, kad ieraudzīju, kā pa ielu grīļodamies velkas apskrandis un savādi pazīstams stāvs.

—   Surka! — es ieaurojos tā, ka.noskanēja viss tir gus. — Boļiks pārnācis!

Tas patiešām bija Boļiks. Ak dievs, viņš tikko vilka kājas. Bet kāds viņš izskatijas: izdilis, apskrapējies, netīrumos lidz acīm.

Viņš atgriežas mājās pēc neizdevušas evakuācijas. Ir gan izturīgs, velns, gluži kā mūsu runcis Tits: lai kurp viņu aizved, viņš vienmēr parrodas.

Aizgājām pie viņa mājās, krustmāte Ņina raud pilnā balsī: kā lai neraud — vienīgais dēliņš, sirds drosta- liņa! Drostaliņa ēda kartupeļus ar izmērcētiem sausiņiem, viss drebēja un trīcēja, un stāstīja, kā uz viņu ešelonu kritušas bumbas, kā viss dedzis, pēc tam visi apstajušies, jo priekšā jau bijuši vācu tanki. Viņš pametis vilcienu un nācis gar sliedēm uz mājām.

Pārgulējis siena kaudzēs, labsirdīgas ciema sievas paēdinajušas, un galu galā pārnācis.

—   Kāpēc tu ložmetēju neatvilki līdzi? — es pajautāju.

Boļiks atmeta ar roku.

—   Puiši, meklēsim partizānus. Bet, ja neatradīsim,— paši trijata nodibināsim nodaļu.

Mēs sākām smieties: pavei, kāds! Kaut miesās vārgs, taču ne garā; mūsu Boļiks kareivīgs bijis un palicis! Tad jau viss labi, ejam paklaiņot!

Sliedes uz uzbēruma jau bija pārklājušās ar sarkanīgu rūsu. Starp tām šur tur mētājās tukšas patronu čaulītes. Visi trīs uztraukti un vērīgi skatījāmies zem kajam. Boļiks pirmais atrada pilnu aptveri. Krūmos ieraudzījam divas pilnas ložmetēja lentas. Mēs vai sa- jukam prata, skraidīdami pa sliedēm un meklēdami patronas. Tas bija padomju patronas, ko pametuši mūsējie, kas te aizsargājas. Tikai nebija nevienas šautenes.

—   Ložmetēju, ložme-tēju! — Boļiks vai lūdzās.

Arī ložmetēju mēs neatradām, un, ja mana vecāmāte būtu to uzzinājusi, viņa teiktu, ka dievs mus pasargājis.

Taču patronas savācām visas līdz pēdējai un pēc visiem likumiem ierakam uzbēruma dienvidu nogāzē, nomērot divdesmit pēdas no liela akmens.

HARKOVA IEŅEMTA

Agrākajos laikos tik raibais avīžu kiosks, kas bija apkarināts ar žurnāliem un plakātiem, tagad bija sadauzīts, piemēslots un bez logiem. Pārdevējā, paslēpusies no vēja aiz saplākšņa gabala, vientu|a kā zirneklis, sēdēja pie «Ukrainskoje slovo» pakas.

Kā vienmēr, viņa nopriecājās par mūsu ierašanos un noskaitīja pa simtam avīžu par lētāku cenu.

—   Kas tajās jauns? — Surka lietišķi apjautājās.

—       Harkovu ieņēmuši… Pie Ļeņingradas panākumi. Jau trīs mēnešus «panākumi» vien …

Mēs aurodami aizjozām uz tirgu.

—       Jaunākās avīzes! Ilarkova ieņemta! Pie Ļeņingra- das panākumi! Lasiet, kas prot lasit!

Taču tirgus bija tukšs, tās dažas tirgus sievas drukātais vārds neinteresēja, mēs ar mokām pārdevām pa trim četrām avīzēm.

Steidzīgi uzsākām nākošo etapu — maršēšanu pa ielām. Surka so|oja pa kreiso, es pa labo pusi, mēs uzmācāmies katram pretimnācējam, kamēr sasniedzām tramvaju parku iepretim Sievu kraujai, un tur mums paveicās: te vienmēr drūzmējās ļaužu pūlis, gaidīdams nejaušu kravas tramvaju. Kad tas parādījās, cilvēki metās uz platformām, vadītājs iekasēja naudu un veda visus uz Podolu vai Pušča Vodicu — atkarībā no tā, uz kuru pusi viņš brauca.

Cilvēki pirka no mums avīzes dažādi: cits ar apmierinātu smaidu, cits ar neizdibināmi nopietnu izskatu, bet citi ar niknumu. Kāds vīrietis, ģērbies labā mētelī, ar portfeli padusē teica:

—       Nu jau viss ir cauri! Drīz paziņos par Maskavu, un karam beigas.

Kāda sieviete rūgti nopūtās:

—       Podolā viena zīlētāja izzīlējusi — karš beigšoties kartupeļu ziedu laikā.

—       Es gan domāju, ka agrāk, — iebilda vīrietis ar portfeli.

Visi skatījās uz viņu ļaunām acīm, taču neviens strīdu neuzsāka.

Biju ļoti izsalcis, man reiba galva, un mani, kā saka, vējš gāza no kājām. Avīžu paka bija smaga, rokas nogurušas, kājas sapēja.

Surka izrīkojās pie parka vārtiem, bet es apsēdos uz kaut kādām akmens kāpnēm un iegrimu domās. Pirms kara mēs abi ar māti bijām Maskavā. Es Maskavu atcerējos labi. Tatad iznāk, ka vācieši drīz ieņems Maskavu, braukās ar metro, pastaigāsies pa Ohotnijrjadū. Mauzoleju viņi droši vien uzspridzinās. Izkārs pavēli un saks apšaut ebrejus, čigānus, ķīlniekus … Pēc tam uzziedēs kartupeļi, un virs zemes uz visiem laikiem iestāsies Hitlera valstība .. . Redzēju to savā acu priekšā tik spilgti, ka man pārskrēja saltas tirpas.

Saprotiet, avīzes ir tāda manta: ar tam nekā nevar no- pelnīt, kamēr nav pārdotās visas, turklāt jāpārdod tieši šodien — avīze ir prece, kas, tā teikt, ātri maitājas. Tādēļ vajag skraidit un skraidīt, nauda pati klāt nenāks, tā ir jāizplēš. Taču man nebija spēka piecelties, sēdēju uz šīm ledainajām kāpnēm, kamēr izsalu līdz kaulam, ar mokošām cerībām jau iztālēm vērodams katru nācēju, kurš varētu but pircējs.

Abi ar Surku ieraudzījām milzīgu ļaužu pūli. Tas vēlās no Podolas puses, aizpildīdams visu Kirila ielu, un izskatījās pēc tumšas lavīnas, pēc gājiena, kas radies gluži stihiski. Sajā pūlī bija kaut kas drausmīgs, bet mēs to pirmaja mirklī neaptvēram un rnetāmies tam ar savām avīzēm pretim. Un tikai tad pamanījām sarg- zaldātus. Tur veda gūstekņus. Tūkstošus. Viņi soļoja nekārtīgā pūlī — klupdami, grūzdamies cits citam virsū, ka dzīvnieku bars, ko dzen uz kaušanu. Un patiešām, toreiz tā ari teica: nevis «ved», bet «dzen» gūstekņus.

Viņi bija netīri, apauguši, ar galīgi notrulušu vai neprātīgu skatienu acīs. Karavīru mēteļi vienās skrandas, vieniem kajas aptītas ar lupatām, citiem basas, dažam uz muguras soma. Bija dzirdama tikai nepārtraukta šineļu švīkoņa un soļu dipoņa; gūstekņi soļoja, truli raudzīdamies uz priekšu, un tikai reti, reti kāds alkaini un izmocīti pameta acis uz mani un Surku, bet švītīgie sargkareivji klidzināja apkaltos zābakus un sasaucās vācu valodā.

Logos un vārtu spraugās parādījās izbiedētas sejas. Kads no trotuāra pasvieda gūstekņiem cigareti. Tik vien pamanīju, ka baltais irbulītis iekrita pūlī, un tūdaļ šajā vielā izvērtās straujš un kluss cīniņš. Cilvēku desmit nogāzās zemē, taču viņi aši piecēlās, un nevarēju saprast, vai kāds šo cigareti dabūja vai arī to sapluci- naja.

Tad es aizmirsu visu. Apsteigdams kolonu, kā ārprātīgs aizjozu uz mājam. Pārlēcu pari žogam, nosviedu avīzes uz dobes, iedrāžos pagrabā, kur glabājās tik dārgie kartupeļi, paķēru kādu desmitu, uzrāpos uz žoga un, viss drebēdams no skrējiena un satraukuma, apsēdos uz tā jāteniski.

Sargzaldāti gāja garām tieši man zem kājām, bet visa iela bija pieblīvēta ar soļojošiem gūstekņiem. Ne- tēmēdams pasviedu vienu kartupeli.

Gūstekņi metās tam pakaļ, un atkal izraisījās kluss cīniņš. Taču es pamanīju, kam tika kartupelis; viņš, pieliecies un ar rokām gainīdamies, sāka to tāpat zaļu aši, aši grauzt, viņam vairs neuzbruka, un neviens arī nepaskatījās, 110 kurienes atlidojis šis kartupelis, it kā tā tam vajadzētu būt, it kā kartupeļi patiešām reizēm kristu no debesīm …

Es iemetu otru kartupeli — tas pats zibenīgais cīniņš. Mani pārņēma salti drebuļi. Tā es pa vienam aizmetu visus kartupeļus, un man šķita, ka redzētais ir sapnis, murgi. Es nosēdēju uz žoga tik ilgi, kamēr garām aizsoļoja šī neiedomājamā gājiena aste — klibi, cilvēkveidīgi rēgi, kas balstījās uz biedru pleciem. Taču mūsu ielā neviens nepakrita un šāvienu nebija.

Tad re, cik tālu var novest cilvēkus! … Līdz šim par fašistu izgudroto gūstekņu spīdzināšanas mašinēriju es zināju tikai no mūsu avīzēm un no baumām, taču aizvien vēl negribējās ticēt, domāju: pārspīlē! … Tagad to redzēju pats savām acīm. Tas bija daudz drausnū- gāk, nekā rakstīja vai klusām čukstēja.

Speciāli. Līdz galam pārdomāti. Ar badu, mocībām un lodi viņiem vajadzēja novest cilvēku līdz vājprātam, nogalināt viņā visu cilvēcisko, viņa pratu, gribu, lai viņš nespētu vairs pretoties. Lai masa pārvērstos pa pusei bezprātīgā pūli.

Norāpos no žoga un pacēlu no dobes savas avīzes. Sāka tumst, un iet uz ielas nebija nekādas nozīmes. Pāris desmit avīžu ar trokšņaini svinīgu un kliedzošu relāciju par Harkovas ieņemšanu palika man par piemiņu.

Pāris dienu vēlāk pie mums paslēpās viens no izbēgušajiem gūstekņiem. Viņš stāstīja visu nakti. Viņš bija dzimis Saratovā, sauca viņu par Vasiliju, uzvārdu neatceros. Nākošā nodaļa uzrakstita pēc viņa stāsta.

DARŅICA

Aplenktās Dienvidrietumu frontes daļas mēģināja izlauzties no Kijevas caur Darņicu, taču tās tika iznicinātās, izkliedētas vaj sagūstītas.

AAilzīgu teritoriju apjoza ar dzeloņstieplēm, tajā sadzina kādus sešdesmit tūkstošus gūstekņu un nepārtraukti dzina klāt vēl jaunas grupas.

Vasilijs bija tur nokļuvis kopā ar pirmajiem. Viņus iedzina iekšā pa vārtiem un pameta pašu ziņā. Tomēr jau pie vārtiem atšķīra nost komandierus, politiskos vadītājus un ebrejus, ja vien par kādu izdevās noskaidrot, ka viņš ir ebrejs, un tādējādi izveidoja nometni nometnē. Daudzi no viņiem bija smagi ievainoti, tos ienesa nēšus un noguldija turpat zemē. So nodalījumu pastiprināti apsargāja.

Milzīgās cilvēku masas sēdēja, gulēja, klaiņoja no vienas vietas uz otru, it kā kaut ko gaididamas. Ēst nevienam nedeva.

Pēc kāda laika viņi sāka plūkt zāli, rakt laukā saknītes, bet ūdeni dzēra no peļķēm. Pēc dažām dienam zalc bija apēsta un nometne pārvērtās klajā, izmīdītā laukā.

Naktīs bija auksts. Cilvēki, pamazām zaudēdami cilvēcisku izskatu, saldami saspiedās bariņos: viens nolika galvu uz biedra ceļiem, viņam uz ceļiem nolika galvu nākošais,, tad atkal nākošais, kamēr izveidojās ciešs kamols. No rīta, kad kamols sakustējās un sāka izirt, uz zemes palika vairāki naktī nomirušie.

Un tad vācieši atveda katlus un sāka vārīt bietes, ko saraka turpat aiz žoga, jo visapkārt pletās milzīgi kolhozu lauki ar nenovāktām bietēm un kartupeļiem.

Katram gūsteknim izsniedza dienā, vienu kausu biešu viras. Bada izvārdzinātos gūstekņus ar bļāvieniem un nūju sitieniem piespieda nostāties rindā un tad lika uz ceļiem rāpties pie katliem. Tas tika darīts tādēļ, lai «kontrolētu pieiešanu pie katliem».

Komandieriem, politdarbiniekiern un ebrejiem, kas atradās aiz iekšējā žoga, nedeva nekā. Viņi bija pārrakņā- juši visu zemi un apēduši visu, ko vien varēja ēst. Pēc piecām sešām dienām viņi saka grauzt siksnas un apavus. Astotajā — devītaja dienā daļa 110 viņiem bija nomiruši, bet pārējie pusnemaņas stāvoklī. ..

— Mēs staigājam, — stāstīja Vasilijs, — skatāmies, paši izbadējušies un pārvērtušies par zvēriem, bet viņi tur, aiz žoga, sēž, itin nekā vairs neapjēdz, pat paskatīties turp baisi, bet sargs ar automātu stāv un seko, lai viņiem nekā neiemestu iekšā…

Ziņas par nometni paklīda tūdaļ. Un tūdaļ no Kijevas un apkārtējiem ciemiem sāka nākt uz Darņicu sievas, lai uzmeklētu savējos. Virtenēm vien viņas soļoja pa ceļiem ar pārtikas somiņām un sainīšiem rokās.

Sākumā viss gāja juku jukām, bez kaut kādas jēgas: ja sieviete atrada savu vīru, reizēm to atlaida brīvībā, reizēm neatlaida. Pēc tam vispār nevienu vairs neatbrīvoja.

Paciņas tomēr pieņēma, tikai tās vispirms ienesa de- žūrlelpā, kur pievāca labāko, bet reizēm paņēma visu. Tādēļ sievietes centās nest tikai kartupeļus, burkānus vai iepelējušu maizi. Reizēm mēģināja pašas mest pāri žogam, bet tad apsardze lamājās un šāva.

Sargi nekad neizsniedza paciņu tam, kam tā bija atnesta. Viņi vienkārši iznāca no dežurtelpas, uzbļāva: «Maize! Maize!» — un nosvieda visu zemē. Pūlis uzvēlās atnestajam virsū — izsalkušie cilvēki plūcās, rāva maizi cits citam no rokām, bet sargi stāvēja un smējās. Ieradās korespondenti un uzņēma šo plukšanos filmā. Vācu žurnālos pats tiku redzējis Darņicā uzņemtas fotogrāfijās — drausmīgus, basus, ar matiem un bardu apaugušus cilvēkus. Paraksti bija šādi: «Krievu zaldats Ivans. Ar tādiem zaldātiem Padomes grib nosargāt savu brūkošo valsti».

Drīz vien apsardzei apnika šāda izklaidēšanās. Tā sāka meklēt dažadību. Iznesa no dežurtelpas grozu, uzkliedza: «Maize! Maize!» — un tad paziņoja, ka jebkurš, kas tai pieskarsies bez atļaujas, tiks nošauts. Pūlis nekustēdamies gaidīja. Uzpīpējuši un iztērgājušies apsargātāji pagriezās un devas prom. Tad gūstekņi metās pie groza, bet sargi pēkšņi pagriezās un uzbēra no automātiem: zemē palika guļam desmitiem nogalināto; pūlis metās atpakaļ, un tā šī ņirgāšanās vilkās stundām ilgi, kamēr vācieši paziņoja, ka nu var ņemt.

— Arī es skrēju kopā ar visiem, — Vasilijs stāstīja. — Tur tu zaudē saprātu: redzi maizi un meties tai virsū, nemaz nedomādams, ka tevi var nošaut; tikai tad, kad pamani, ka visapkārt krīt cilvēki, atjēdzies .. . At- vejamies atpakaļ, stavam, gaidām un skatāmies uz šo maizīti… Neviens tur vairs nebija kā cilvēks.

Kāds no sargiem, feldfēbelis Bicers, bija kaislīgs mednieks. Viņš staigāja ar mazkalibra šauteni rokās un medīja pašā nometnē. Viņš bija teicams snaiperis: šava uz kādu zvirbuli, pēkšņi apsviedās apkārt un šāva uz gūstekni. Bliukš! — zvirbulis; bliukš! — gūsteknis; katram viņš trāpīja precīzi. Reizēm šis Bicers nošāva pa divdesmit trīsdesmit gūstekņu dienā; kad viņš iznāca medībās, visi muka pēc iespējas tālāk.

Vasilijam bija sajucis dienu skaits. Viņš atzinās, ka palicis dzīvs tādēļ, ka gājis rakņāties uz vāciešu virtuves samazgu bedri. Tur vienmēr ņudzējis pūlis, cenzdamies atrast kādu kartupeļu miziņu, sīpola gabaliņu vai ko citu. Vācieši fotografējuši arī šeit un smējušies: «Krievs — cūka.»

Pēc tam ieviests kaut kāds režīms. Sākuši dzīt darbā. Sešos no rīta dauzījuši pa sliedes gabalu, cilvēku pūļi gāzušies laukā no barakām (tās pamazām uzceltas), stājušies rindās, unteroficieri izraudzījušies cilvēkus darba komandām un veduši bērt ciet grāvjus, labot ceļus, novākt drupas. Šīs komandas nekad nav atgriezušās atpakaļ pilna sastāvā: tos, kuri aiz bada pakritusi, slikti strādājuši vai mēģinājuši bēgt, nošāvuši. Bieži bijis tā: aizved simt cilvēkus, atpakaļ pārnāk tikai desmit.

Gūstekņi rakstīja vēstulītes, ietina tajās akmeni un parsvieda pāri žogam. Sievietes, kas pastāvīgi drūzmējas ap nometni, uzlasīja šīs vēstulītes un iznēsāja pa visu Ukrainu. Vēstulīšu saturs vienmēr bija viens un tas pats: «Atrodos Darņica, atnesiet kartupeļus, paņemiet dokumentus, pacentieties izglābt!» Un adrese.

Šīs vēstulītes gāja no rokas rokās. Sievietes staigāja pa tirgu un klaigāja: «Vai ir kāds no Ivankovas? Saņemiet vēstulīti!» Ja no Ivankovas neviena nebija, no- gadaja uz Demidovu, no turienes uz Dimeriem un tā tālāk, kamēr vēstulīte nokļuva vajadzīgajā vietā.

Šis tautas pasts darbojās bez kļūmēm, un nebija neviena cilvēka, kas šīs vēstulītes nosviestu zemē vai slinkuma pēc nenogādātu adresātam.

Ne vienu vien reizi pats tiku tās nogādājis tālāk — nosmulētas, tik izdzisušiem burtiem, ka dažas pat vajadzēja parrakstīt ar tinti.

Tuvinieki, sievas, mātes, saņēmušas vēstulīti, protams, tūdaļ steidzās uz Darņicu, bet visai reti sastapa rakstītāju dzīvu, un, ja ari sastapa, kā viņas varēja līdzēt! 1

Vasilijs gājis darbā — pie žoga apbedījis mirušos, un tad viņi kopā ar kadu kijevieti izraudzījušies piemērotu vietu, sadabūjuši dzelzs gabalu, izlavījušies naktī no barakas un sākuši rakt zem žoga eju.

Smiltis bēruši viens otram virsu, lai viņus būtu grūtāk pamanīt. Rakuši tāda vietā, ko prožektors vāji apgaismojis.

' Vēlāk izmeklēšanā noskaidrojās, ka Darņicas nometnē aizgājuši bojā 68 tūkstoši cilvēku. Tādas pašas nometnes bija Slavutā, paša Kijevā, Kerosinajas iela, un vēl citur. Es mēģināju noskaidrot Darņicas nometnes administrācijas tālāko likteni, taču pagaidam nekā neesmu panācis. Neviena no procesiem neviens no viņiem, tai skaitā arī Bicers, nav tiesāts.

Protams, viņi tik un tā atradušies kā uz delnas, it īpaši, kad * izlīduši cauri pirmajai stiepļu rindai un nokļuvuši uz uzartas zemes.

— Drebēju kā vājprātīgs, — Vasilijs stāstīja. — Saprotu, ka jābūt uzmanīgam, bet nevaru nociesties. Redzu, ka jau varu izspraukties, — formas blūze gan stirkšķēja, mugurā dūrās dzeloņi, taču izspraucos un devu kājām vaļu! Paskatījos atpakaļ — mana biedra nav, atjēdzos, ka viņš plecos platāks par mani, laikam būs iestrēdzis. Un tad viņi sāka šaut . ..

Es stāstu tā, kā to stāstīja Vasilijs. Viņa biedrs gājis bojā: droši vien nebija varējis izlist, sācis rakties vēl, un tad viņu pamanījuši. Apsardze laikam nolēmusi, ka bēdzējs bijis viens, vai ari nav gribējusi dzīties pakaļ un skraidīt pa tumšo lauku. Vasilijs dzirdējis, kā viņi buldurējuši un lamājušies, bet pats steidzies projām.

Beidzot viņš aizkļuvis lidz kartupeļu laukam. Zemes virskārta jau bijusi sasalusi. Vasilijs ar nagiem racies zemē, vilcis laukā kartupeļus un grauzis tos ar visām smiltīm. Viņš sapratis, ka jāsteidzas aizvien tālāk, taču vispirms gribējis paēst. Tad pastradājis nākošo muļķību: piecēlies pilnā augumā un sācis skriet. Viņš neatceras, cik ilgi skrējis un klaiņojis, līdz ielīdis kādā bedrē un uzmetis sev virsū lakstus.

Divas dienas viņš noklaiņojis pa tīrumiem, kā zvērs baidīdamies no ciematiem, partikdams no kartupeļiem un bietēm, — labāku ēdienu viņš nemaz nav vēlējies.

Uzklidis uz bijušā kaujas lauka. Tur trūdējuši līķi, mētājusies uzkabe, ieroči. Kāds jau bija paguvis šeit palaupīt: nogalinātie bijuši bez apaviem, ar izvērstām kabatām vai arī izģērbti. Vasilijs sameklējis sev apģērbu, apbruņojies ar pistoli. Mežiņā klaiņojis kajā ievainots melns zirgs; Vasilijs noķēris to un jāšus devies tālāk. Gravā atradis divriču pajugu, iejūdzis tajā melni un nu braucis uz priekšu.

Galu galā viņš uzdrošinājies iegriezties kādā viensētā. Sievietes paēdinājušas viņu un iedevušas civilapģērbu. Paskatījies spogulī — ar bārdu noaudzis, applucis un izkāmējis vecis.

Sievietes teikušas, lai iet prom, kur vien ienāk prātā, tikai lai nepaliek tur, jo visapkārt klaiņojuši fašisti, medīdami gūstekņus. Bojā gājušais draugs bija daudz stāstījis viņam par savu ģimeni Kijevā, un tās adresi Vasilijs atcerējās. Viņš nolēmis, ka pilsētā cilvēku vidu varēs patverties.

Braukt pa lielajiem ceļiem viņam bijis bail, un ilgi maldījies pa lauku celiņiem, kamēr sasniedzis Dņepru. Tad braucis gar to, gribējis jau pamest zirgu un ratus, bet pēkšņi ieraudzījis prāmi. Par pārcelšanu atdevis pistoli, kas Kijeva nav bijusi viņam vajadzīga.

Liktenis viņu saudzējis. Līdz pašai Kijevai viņš nav redzējis nevienu vācieti, kļuvis drošāks un apjēdzis, ka tie turas kopā bariņos, vienībās un armijās gar noteiktiem ceļiem, bet pati zeme no viņiem brīva un tur vēl ir vietas, kur var patverties. Kijeva viņš iebraucis pavisam braši; tolaik visādu braucēju veču bijis tik daudz, ka neviens nepievērsis viņam uzmanību. Viņš aizbraucis uz drauga dzives vietu, bet maja bijusi nodegusi: tā atradusies netālu no Kreščatika.

Vasilijs pavisam mundri izbraucis cauri visai pilsētai, bet, kad nokļuvis Kureņevkā, vairs nav zinājis, ko iesākt. Ieraudzījis aiz vārtiem manu vecomāti, palūdzis atļauju pārnakšņot, un vecāmāte pavēlēja man atvērt vārtus…

SKAISTĀ, PLAŠĀ, MĪĻĀ ZEME

To visu izgudroja vectēvs un, manuprāt, ļoti pareizi: Vasiljjs nedrīkstēja palikt pilsētā. Viņam jābrauc uz kādu nomaļu ciemu, kur patlaban vīrieša cilvēks un vēl ar zirgu ir zelta vērts. Bet man bija jābrauc par pavadoni.

… Agrāk Dimeru šoseja vienmēr bija pilna ļaužu, bet tagad mēs braucām pa to, nesastapdami nevienu dzīvu dvēseli, tikai mūsu kararatu milzīgo riteņu — tie bija manā auguma — klaboņa skaņi atbalsojas mežā.

Šur tur starp ceļa akmeņiem bija iemīdīti salmi, zirgu mēsli un nodzeltējušas avīžu strēmeles. Starp akmeņiem saaugusi un savārpojusi zāle. Kādreiz te gājuši cilvēki, bet tas bijis sen. Tagad šie cilvēki pazuduši, izmiruši, dzīvi palikuši tikai mēs ar Vasiliju un melnais zirgs.

Un vēl bija pasaule. Plaša, mūžam dzīva. Augstas, vecas priedes slējās pret debesīm un, mierīgas un prātīgas, līgojās, un klusu šalca zilajos augstumos.

Es gulēju uz muguras sienā, raudzījos, kā aizpeld galotnes, reizēm pamanīju rudu vāveri vai raibu dzeni un domāju — laikam taču par visu reizē: gan par to, ka pasaule ir plaša, gan to, ka Vasilijam taisnība — šitie pelēkzaļie siseņi turas pie ce|iem un pilsētām, tādām kā mūsējā, kur notiek sazin kas, — kur ir Sievu krauja, Darņica, pavēles, bads, ārieši, folksdoiči, degošas grāmatas, bet visapkārt tas pats, kas pirms miljoniem gadu, — klusu šalc priežu galotnes, un zem debesu velves plešas milzīgā, dāsnā zeme, kura nav nedz āriska, nedz ebrejiska, nedz čigāniska, ir tikai zeme cilvēku vajadzībām, tikai Cilvēkiem . ..

Kad Pušča Vodica izbeidzās, pa labi no augstienes pavērās skats uz kilometrus septiņdesmit plašu tāli: apakšā, savā ielejā, meta cilpas zilā Dņepra, kurā tāpat neredzēja nedz kuģu, nedz laivu. Tukšums, bezgalīgs tukšums, vienīgi tīrumi līdz pat apvārsnim un šī taisnā, kā ar lineālu novilktā, ar zāli apaugušās šosejas gaišā linija, kas, šķiet, veda uz debesīm.

Ceļa malā, gleznainu krūmāju vidū, stāvēja divi krusti — vienkārši, no koka darināti, ar divām uz tiem uzmauktām vācu bruņu cepurēm. Uz kopiņām bijušas uzliktas arī puķes, bet tās jau sen sakaltušas un satrūdējušas.

Vasilijs visu laiku snauda, reizēm pat aizmiga, un tad klibais melnis, kam līdz riebumam bija apnicis klibot sazin uz kādu pasaules malu, sāka soļot lēnāk, vēl lēnāk, līdz apstājās pavisam. Tad Vasilijs pamodās, uzgāza zirģelim pa pavēderi, un melnis žigli un labprāt parāva ratus uz priekšu, ik solī pamādams ar galvu: sak, viss skaidrs, tagad visu saprotu!

Pirmais ciems mūsu ceļā bija Petrivci, un mēs izbraucām tam cauri kā īsti atceļotāji no Marsa vai arī pārnācēji no viņpasaules. Gar žogiem saskrēja sievas un bērni, visi pārsteigti un ar izbrīnu nolūkojās uz mums, un viss ciems noskatījās pakaļ, kamēr atkal izkļuvām klajā lauka un pazudam uz vientuļās šosejas.

Ap pusdienlaiku mūsu iekšas bija uz akmeņiem sakratītas vienā jucekli, un mēs likām melnim, lai viņš pasoļo gar ceļa malu. Tas viņam ne visai patika, viņš nemaz vairs neskatījās uz ceļu, tikai šķielēja atpakaļ un laikam lūdza savu dievu, lai Vasilijs aizmigtu, — tādās reizēs viņš žigli vien nogriezās uz bruģi, pavisam aizmirsdams, ka Vasilijs no kratīšanās atkal pamodīsies. Nosoļojis vēl kādus septiņus kilometrus, pilns nesapratnes, pretrunu un aizvainojumu — melnis pieteica streiku. Mēs viņu izjūdzām, sāpinām un palaidām ganīties, paši uzkodām sausiņus, paklajām zem mežrozīšu krūma sienu, pārsedzam tam pari caurumainu mēteli un tikpat caurumainu vateni un atlaidāmies pagulēt, jo nebija kurp steigties, un tas bija viens no visjaukākajiem sapņiem manā mūžā.

Pēc krustiem, uz kuriem bija uzmauktas bruņu cepures, karš sevi atgādināja vēlreiz ar gleznaino uzspridzināto tiltu pāri Irpeņai pie Demidovas ciema. Paša ciema nebija — tikai krāsmatas ar koši baltam krāsnīm, kuru skursteņi kā rādītājpirksti bakstīja debesis.

Irpeņa ir sīka, bet strauja upīte. Vācu karaspēks, dodamies cauri šai vietai, bija uzbūvējis pāri attekām gātis, bet pats tās arī tā sadangājis, ka mēs, kuldamies pāri, gandrīz vai noslīcinājām savu braucamo, toties, kad sasniedzām nodegušo ciemu un nogriezāmies no akmeņiem bruģēta ceļa uz lauku celiņu, mūsu mērķis jau bija pavisam tuvu.

Man ļoti patika mūsu kararati — ar atliecamu kāpsli, rokturiem gar sāniem, tādiem pašiem aizslēdžiem kā kravas mašīnām un kastēm zem sēdekļa; viss tajos bija pārdomāts, tikai viens sīkums aizmirsts: ratu platums neatbilda lauku ceļu ratu sliedēm.

Visiem lauku ratiem ir vienāds atstatums starp riteņiem, un, pasarg dievs, grozīt šo atstatumu — tad uz mūsu ce|iem labāk nerādīties. Ceļš pie mums parasti ir vai nu sakaltuši dubli ar dziļi iebrauktām grambam, pa kurām riteņi rit kā pa dzelzceļa sliedēm, vai arī šķidri dubļi; un atkal, ja nogriežas no iebrauktajām sliedēm, tad var iestigt līdz pašām rumbām; vai ari galu galā ceļš ir tikai pāri pļavai iebrauktas divas dziļas grambas ar peļķēm un vardēm. Vārdu sakot, grambas grambu galā.

Viens musu ratu ritenis turējās iebrauktajā sliedē, bet otrs izmisīgi lēkāja, kulstījās un dauzījās pa cin- guļiem, sakaltušu dubļu gabaliem un bedrēm, un mēs braucām, sašķiebušies uz vieniem sāniem, un lāgiem gandrīz vai apgāzāmies. Pieci kilometri šāda brauciena nomocīja mūs līdz nāvei un bija pieckārt grūtāk pieveicami nekā viss pa dienu nobrauktais ceļš.

Ivans Svinčenko dzīvoja Ļitvinovkas pašā viņā galā, ārciemā aiz dambja, ko greznoja nodegušas dzirnavas. Tur viņu, Svinčenko, bija vesela iela, un mani pieņēma Ivana māsa — Hapka.

Viņas mājelc bija pavisam sačurnējusi, zemē iegrimusi, ar maziem lodziņiem un salmiem klātu jumtu, kurā bija izpuvuši caurumi. Iekšpusē tā atgādināja alu ar nelīdzenu māla klonu, uz kura mētājās lupatas, no 'salmiem pītas lelles un pa kuru rāpoja bērni un kaķēni. Pašā vidū stāvēja izblīdusi un aplupusi krāsns, tai blakus — lupatām apklāstīta lāva, uz kuras gulēja cits citam blakus. Nepieradušam no istabas pretī sitās savāda, nepatīkama dvaka.

Ilapkas vīrs bija karā pazudis, un viņa palikusi ar bērnu bariņu, arī kaimiņienei aiz sienas bija tāds pats bērnu bariņš; vārdu sakot, visi šie bērni rāpoja pa klonu un pagalmu kā tarakāni — plikiem vēderiem, nosmulējušies, nopuņķojušies, sadriskātos krekliņos un bruncišos. Bet uz krāsns tupēja Svinčenko dzimtas patriarhi — noslēpumainie vectēvs un vecāmāte, no kuriem man sākumā bija bail. Vectēvs bija sīks miesās, izvār- dzis un visu laiku kāsēja un kraukāja, bet vecāmāte parasti rausās zemē 110 krāsns, smagi šļūkāja pa pagalmu un, kaut pati tikko spēja paiet, visu laiku mēģināja kaut ko darīt; viņa bija sakumpusi, uz pusēm pārliekusies un gāja, raudzidamas tieši uz zemi, pa kuru soļoja. Mate man vēl mājās tika stāstījusi, ka Hapka esot laba strādniece un galīgi vecie vectēvs un vecāmāte — zelta cilvēki, kas visu mūžu citiem laba vien darījuši. Taču pirmajās dienas nespēju tikt vaļa no kaut kādas baisas sajūtas.

Iztaujājusi par musu dzīvi pilsētā, izvaidējusies un izšausminājusies, Hapka sāka stāstīt par savējo.

Vācieši tikai izgājuši ciemam cauri un kopš tās reizes neesot manīti. Katrs pēc tam sācis dzīvot, kā nu pratis. Visapkārt nenokopti kolhoza tīrumi. Katrs izraudzījies sev gabalu, pļāvis labību, racis kartupeļus un bietes. Nav bijis kur nodot. Viss palicis tepat. Un tādēļ, Hapka piebilda, grēks būtu teikt, ka ļaudīm kā trūktu. Noglabājuši ziemai, pagrabi pilni līdz malām, bēniņos sagāzti āboli un bumbieri. Itin kā nebūtu bijis nekāda kara, tautai nekādu bēdu. Bet vecenes runājot: «Tas pirms pastardienas.»

Pa vakariem sanākuši kopā skalu gaismā patērzēt, tecinājuši kandžu un līdz apnikumam grauzuši saulespuķu sēkliņas. Dienā visās sētās klabējuši spriguļi: ku- luši labību. Pie spriguļiem ķērušās sievas, skuķi, vectēvi, vētījuši, maluši ar diviem akmeņiem.

Hapka izvārīja milzīgu kallu ar kartupeļiem, izbēra tos uz galda, un visa ģimene sasēdās apkārt, es kopā ar viņiem, — lobijam nost mizas, mērcējam kartupeļus salī un piedzērām klāt rūgušpienu, arī es saēdos — saēdos tā, ka pat nelabi kļuva, staigāju grīļodamies kā piedzēries, ne āboli vairs negaršoja.

Vasiliju piemitināja pats Ivans Svinčenko, un nākamajā dienā Vasilijs, kā aizbrauca tīrumā kartupeļus vest, tā norāvās līdz pat svētdienai. Zirgus un vīriešus Ļit- vinovkā patiešam varēja uz pirkstiem saskaitīt, kartupeļiem nebija nekādas vērtības, un Vasilijs stradaja uz «pusgrauda» — no katriem diviem maisiem viens pienācās viņam. Vasilijs bēra šo bagātību Svinčenko pagalmā, bija aizņemts darbā līdz kaklam, bet es klenderēju tāpat.

Svinčenko bērni aizveda mani uz tīrumu, kas bija izrakņāts vienās sīkās bedrītēs, un gandrīz vai katrā no tām gulēja mīnas stabilizators — tāds spārnots nieciņš, no kura varēja iztaisīt jaukas ūdensdzirnavi- ņas. Mēs izlodājām kolhoza garos un tumšos zirgu staļ|us un šķūņus, meklēdami apslēptas vistu ligzdas, atradām tajās olas, ko turpat arī izdzērām. Salasījām visādus drēbju gabalus, piestampājām ar oglēm «dū- mekļus», kas bija pagatavoti no konservu bundžām, sēdamies zirgos un jājām pieguļā. Es jāju uz meļņa. Tīrumā stāvēja sašauts tanks ar melnbaltiem krustiem uz sāniem. Iekšpuse tam bija saārdīta, taču sēdekļi veseli un lūkas kartībā. Zirgi ganijās, bet mēs rīkojām karu: vieni ielīda tankā, pārējie apšaudīja tanku ar akmeņiem. Iekšā no tā bija tāds troksnis, ka vai ausis plīsa pušu.

Beidzot Ivans un Vasilijs piekrāva ratus, un mēs devāmies uz pilsētu: viņi — uz tirgu, es — uz mājām. Mana tiesa bija maiss kartupeļu, pusmaiss labības un vēl šis tas. Augu dienu es nosoļoju kājām, aizsteigdamies pa vientuļo šoseju tālu uz priekšu, un, savādu, pretrunīgu jūtu pārņemts, visu laiku domāju un domāju. Mājās parrados zināmā mērā pat kā visas ģimenes glābējs.

NAKTS

Šoreiz Marusja pat neielaida mūs mājā iekšā, mēs ar vecomāti pasēdējām pie Grabareva, atpūtāmies un tikai tad gājām atpakaļ.

—   Ak kungs, — vecāmāte gaudās, — ko lai es tagad Oļai saku? Ta taču ir laupīšana.

—   Viņiem nav taisnība, — Grabarevs flegmātiski atmeta. — Viņi vēl to gauži nožēlos.

—   Oļa ieguldīja šaja mājiņā savus sviedrus, bet viņi sagrābuši ka laupītāji!

—       Gan jau būs labi, — Grabarevs atteica. — Neva

jag tik daudz sūkstīties. Tūkstošiem cilvēku iet bojā, bet jūs uztraucaties par nieka mājeli.

Grabarevs ēvelēja dēli, jo taisīja pēc pasūtījuma zārku. Viņš bija nolēmis, ka tas patlaban ir visienesīgākais darbs.

—       Gan jau būs labi, Marfa Jefimovna, — viņš atkārtoja. — Ir Oļa atgriezīsies, ir Marusja izlidos no majas un dabūs par visu atbildēt.

—  Tagad jau likums viņas pusē.

—   Ne jau visu laiku būs tāds likums…

—  Vai tad mūsējie atgriezīsies?

Grabarevs paraustīja plecus.

—  Ja es to zinātu …

—  Jūs zināt gan, — vecāmāte pēkšņi noteica.

—       Es zinu to pašu, ko visi citi. To, ka vismaz Maskava nav ieņemta, bet aiz Maskavas, Marfa Jefimovna, vēl ir liela, plaša Krievzeme…

Mēs nemaz nepievērsām uzmanību tālīnajam sprādzienam. Tolaik daudz kur spraga un šaudījās. Dzirdējām tikai, ka norīb. Mēs posāmies prom. Vecāmāte soļoja, domās iegrimusi, bet tad noteica:

—       Nē, viņš tāpat vien te nepalika. Lai dievs viņu sargā!

Sasniedzām savu iemīļoto vietu, un mūsu acīm pavērās skats uz klosteri. Tas dega.

Klostera galvenā zvanu torņa ailes izstaroja spilgtu, oranžu gaismu, it kā tur būtu sarīkota iluminācija, taču dūmu bija maz. Uspeņjes katedrales vairs nebija — vienīgi akmens kaudze, no kuras rēgojās ar gleznojumiem pārklātas sienu paliekas. Dega visi muzeji, visa pilsētiņa, ko iejoza klostera sienas.

Vecāmāte aiz pārbīļa apsēdās. No turienes — no klostera skrēja cilvēki un visi stāstīja, ka uzsprāgusi Uspeņjes katedrāle. Tajā bijis paslēpts milzums senu rokrakstu un grāmatu. Vējš svaidīja degošās lapas, un tas lija kā lietus, visu aizdedzinādamas. Kas uzspridzinājis, kam tas ievajadzējies — neviens nezināja.

Tas notika 1941. gada 3. novembrī, es redzeju, kā dega klosteris.

Uz vecomāti tas atstāja pārāk smagu iespaidu, viņa ilgi sēdēja, lāgiem pārmezdama krustu, tikai ar mokām pierunāju viņu iet prom. Šķita, ka viņā kaut kas ir pēkšņi aizlūzis, pārtrūcis.

Vienīgi mājās viņa atguvās, sāka ierasti mūdīties ap krāsni, ielēja man zupu un noteica:

— Dabūsi gan tu, manu bērniņ, visa kā pieredzēt. Cits pa visu mūžu to nepieredzēs. Lai dieviņš tevi sargā![16]

Matrožus uz Sievu krauju dzina ļoti aukstā dienā, cik atceros, mazliet pat sniga. Pēc baumām tie bija Dņepras flotiles matroži. Rokas viņiem bija sasaistītas ar stieplēm, taču ne visiem, jo daži vicināja virs galvas dūres. Viņi soļoja klusēdami (iespējams, ka par runāšanu uz viņiem šāva), tikai reizēm pacēlās dūre, it kā cilvēks būtu izstaipījies un izkustinājis plecus.

Daudziem bija basas kājas, citi kaili lidz jostas vietai, daži vienīgi apakšbiksēs. Sevišķi baismīgi bija skatīties uz pirmajām rindām — viņi gāja, cieši sakļāvušies, skatīdamies tikai uz priekšu, sperdami soļus tā, it kā viņi būtu no granīta. Kliedza un cīnījās viņi pašā Kraujā,

kad viņus veda šaut. Viņi kliedza «Lai dzīvo Staļins!», «Lai dzīvo Sarkanā Armija!», «Lai dzīvo komunisms!».

Savāda (bez parastās klaigāšanas un jūsmošanas) izskatījās avīze, ko es pārdevu 23. novembrī.

Jauni panākumi Doņecas ielokā un Austrumu frontes centrālajā sektorā.

Ienaidnieka neveiksmīgie mēģinājumi izlauzties pie Ļeņingradas.

Fīrera galvenā mitne, 21. novembri.

Bruņoto spēku Augstākā pavēlniecība ziņo:

kauju gaitā Doņecas ielokā un Austrumu frontes centrālajā sektorā gūli jauni panākumi;

Citāts .no tās pašas avīzes raksta ar neizteiksmīgu virsrakstu —

«Austrumu kara īpatnības»:

«Boļševiku armija pamatos ir sakauta, miljoniem krituši vācu gūstā, tikpat daudzi gājuši bojā, bet tie, ko boļševiki vēl sūta uz fronti, ir tikai lielgabalu ga(a … Karā uzvar nevis ar masām, nevis ievēro- • jot taktikas formas, bet ar garīgo pārliecību, jo karo un uzvar nevis matērija un masa, bet gan gars un cilvēks. Sai ziņā neviens un nekas pasaulē nevar līdzināties Vācijai, un tādēļ Vācija ir neuzvarama.»

Šķiet, tajā dienā, kaut arī pārlieku agri, pie manas dzīves durvīm pieklauvēja vīra briedums. Sēdēju tirgū — kastē iespiedies, nelaimīgs un nikns, — un vējš nezin kādēļ centās pūst reizē no visām pusēm, manas rokas un kājas bija stīvas, zābaku ziede galīgi sasalusi,

es vairs necerēju, vai kādam ienāks prātā vēl spodrināt zābakus, jo metās jau krēsla, aizgājušas pēdējās tirgus sievas, un tuvojās komandanta stunda. Zābakus tīrīdams, es nopelnīju ne vairāk, kā pārdodams smēķējamo papīru vai avīzes, taču nepametu šo darbu, jo vēl aizvien kaut ko gaidīju.

Un tad es ar izbrīnu palūkojos apkārt, un no pasaules nokrita putekļainie un pelēkie pārsegi. Es ieraudzīju, ka mans vectēvs ir muļķis. Ka pasaulē valda varmācība. Asinis. Bads. Nāve. Un es ar savam sukām nez kādēļ sēžu kastē šīs melnās pasaules vidū, bet kādēļ, kādā nolūkā, kam tas viss vajadzīgs? Nav taču nekā ko gaidīt! Ziema. Nakts.

Rokas bija pavisam nejūtīgas, kad tīri mehāniski sāku vākt kopā savus amatrlkus. Klabēja pakavi: pāri laukumam jāja kazaku kolona, es pat lāgā neievēroju viņus, kaut gan redzēju pirmo reizi — ūsainus, sarkanām sejām, ar platām uzšuvēm uz biksēm un izrotātiem zobeniem pie sāniem, it kā izkāpušus no aizgājušās senatnes vai vēsturiskas filmas kadriem. Vai tad komandants Eberhards butu izsaucis palīgspēkus, vai?…

Steidzīgi devos mājup, jo strauji metās tumšs; no kazaku zirgiem gaisā smagi vēdīja staļļu smaka, pagalmos rēja suņi; Sievu kraujā klabinaja ložmetējs.

OTRĀ DAĻA

.

CILVĒKS ĒD, LAI DZĪVOTU, UN DZĪVO, LAI ĒSTU»

rāmatās, ko tiku lasījis, bija stāstīts par mīlestību un ciešanām, par varoņdarbiem un ceļojumiem, par lieliem atklājumiem un noslēpumu izzināšanu. Tikai nez kādēļ tikpat kā netika runāts par to, no kurienes katru dienu nāk ēdamais, lai varētu mīlēt, ciest, ceļot un izzināt. Lielākā daļa grāmatu varoņu it kā pārtika no zila gaisa. Laikam jau kaut kad un kaut kur viņi brokastoja un pusdienoja un pēc tam paveica lielas ievērības cienīgus darbus. Taču piedodiet: kā lai pabrokasto, kur lai ņem ēdamo?

Lai skatījos kur skatīdamies, vairums cilvēku bija nodarbināti tieši ar to, lai sadabūtu ko ēdamu. Ko vilkt mugurā. Kur dzīvot. Un daudzi atdeva tam visu laiku, gluži visu, jo tik grūti tas viņiem nācās.

Kāds prātnieks esot teicis: cilvēks ēd, lai dzīvotu. Otrs dzēlīgi piebildis: un dzīvo, lai ēstu.

Daudzin daudzās grāmatu lappusēs aprakstītas dažādu karaļu un musketieru dzīres, kas, protams, ir to vērts, un es par tām lasīju ar lielu interesi, tāpat kā pasakas par Herakla varoņdarbiem. Taču atzīšos, daudz tuvāks man bija fašistu aizliegtais un nolādētais Soloms Aleihems, kura attēlotie cilvēki izmisīgi cīnās par maizes kumosu, gatavo pārdošanai tinti un tamlīdzīgi. Ar bezgalīgu mīlestību un pateicību lasīju un pārlasīju katru Tarasa Sevčenko rindu; viņam mātes, klaušās iedamas, pļāva svešus kviešus un guldīja savus bērnus ežmalā, bāzdamas viņiem mutē knupīti ar sakošļātām magonēm, lai nebrēc. Un cik labi es sapratu Gogoļa attēlotā Akakija Akakijeviča šineļa problēmas dziļumu un komplicētību!

Ak dievs, bet, lai dzīvotu, vajag taču ēst katru dienu, katru mīļu dieniņu! Es taupīju, neēdu brokastis, domādams, ka tad, ja nepaēdišu brokastis, vairāk paliks pusdienām; bet, ja neēdīšu arī pusdienas, tatad paliks rītdienai.

Un tad vecāmāte pamanīja, ka man sāk tūkt rokas un kājas, viņas abas ar māti gandrīz nemaz neēda, atdodamas pēdējo kumosiņu man.

Man bija jādabū ēdiens! Mani katru dienu urdīja viena doma: kā lai dabū paēst, ko lai šodien ēd, ko tādu ēdamu vēl varētu norīt? Es staigāju un vērīgi appētiju pieliekamo, šķūnīti, pagrabu, pagalmu.

Nomira aiz bada mūsu skolas vecais matemātiķis Balatjuks, pēdējās dienās viņš mēģināja strādāt par .sētnieku. Sāka darboties rūpnīcas, un strādniekiem maksāja divsimt rubļu mēnesī. Kukulis maizes tirgū maksāja simt divdesmit rubļu, glāze prosas putraimu — divdesmit rubļu, desmit kartupeļu — trīsdesmit pieci rubļi, mārciņa speķa — septiņsimt rubļu.

Aiziedams karā (lai nekad vairs nepārnāktu), Zoras Gorohovska tēvs, kas bija Pārtikas rūpniecības mašīnbūves rūpnīcas atslēdznieks, atstāja visus savus instrumentus. Tēva darbnīca šķūnītī kļuva 2oras īpašums. Šķūnītis no gfidas līdz griestiem bija piekrauts ar dzelzs grabažām, tās visas bija visai derīgas un neaizstājamas lietas — salauzti pulksteņu mehānismi, divriteņu spieķi, lielgabalu detaļas, zirglietas, magnēti, matraču atsperes, veselas kastes sīku dzelzs gabalu, starpliku, uzgriežņu un sazin jods kā vēl, jo 2ora atzina vienu dzīves likumu: lai kādu dzelzs gabalu pamanīja guļam uz zemes, tūlīt pievāca to un stiepa mājup — bultu, stieples gabalu, pakavu — visam tam viņš atrada vietu savā bagātību krātuvē.

Mēs abi četrus gadus nosēdējām vienā skolas solā, es viņu ļoti cienīju, jo viņš bija nopietns puisis un uzskatīja, ka cilvēkam ar dienišķo maizi vien nepietiek: viņam vajadzīga arī dzelzs. 2ora bija vīrs uz goda: viņš iemanījās taisīt šķiltavas no vara caurulītēm un patronu čaulītēm. Kopā ar viņa jaunāko brāli Koļu sēdējām un, mules iepletuši, ar cienību nolūkojāmies, kā 2ora rīkojas ar lodāmuru.

Koļa bija tiešs sava vecākā brāļa pretstats: bezrūpīgs sliņķis, klaidonis un kašķis. Un vēl viņam patika visu iznīcināt: ja viņš atrada elektrisko spuldzi, tad tai lemts bija saplīst pret ielas bruģi; ugunsdzēsības aparāts bija jāiedarbina tūdaļ, līdzko tas atrasts.

Materiālu šim nolūkam netrūka: turpat aiz šķūnīša atradas lielā Pretgaisa aizsardzības skolas ēka, kurā ievācās fašisti un no kurienes, kā jau tas viņiem pienākas, divas stundas no vietas svieda laukā pa logiem aparātus, grāmatas un mācību līdzekļus, lai tie netraucētu viņiem dzīvot.

Pirmā mana pretfašistiskā akcija saistās tieši ar šo namu un Koļu. Parastais atejas vietas grāvis skolas pagalmā bija izrakts tā, ka vācieši ar savām avīzēm sēdēja uz kārtīm, pagriezuši pret mums mugurpusi. Tādēļ mēs paņēmām pamatīgu kaķeni, sameklējām Žoras kastē apdauzītus, , atskabargainus uzgriežņus,' pielavījāmies pie žoga un, izraudzījušies visdūšīgāko pakaļpusi, atklājām uguni. Vēlāk Zora stāstīja, ka «lasītavā» sacēlies pamatīgs troksnis, vācietis papūlējies pārlīst pāri žogam un ilgi staigājis, mūs meklēdams, lai pastāstītu par iespaidiem.

Tad karaspēka daļa aizgāja, un skolas telpās alvēra ēdnīcu veciem cilvēkiem. Simtiem vecīšu vilkās turp, balstīdamies uz ķeģišiem, ar kastrolīšiem un karotēm rokās. Valde izsniedza kartītes tikai visvārgākajiem, jau pietukušiem un vientuļiem, un viņi drebēdami un ķildodamies drūzmējās pie lodziņa, saņēma pa kausam viras, turpat pie galdiņiem, aizrīdamies un bārdas apliedami, strēba, šmaukstināja, čamstināja.

Abi ar Koļu drūmi klaiņojām gar galdiņiem, gandrīz vai nīzdami večus, skatīdamies viņu šķīvjos, kurus tie alkatīgi piesedza ar rokām.

Pēkšņi virēja pasauca mūs:

— Puiši, vai nesanesīsiet katlam ūdeni? Iedosim zupu.

Sito laimi! Mēs no prieka gandrīz vai iegaudojāmies, paķērām aiz rokturiem vislielāko kastroli un aizdiebām pie sūkņa. Nesām ūdeni līdz pat ēdnīcas slēgšanai, pieglaimojāmies, raudzījamies virējām ačīs, un mums pielēja pa pilnam šķīvim zupas, ko mēs, lepni un laimīgi, ēdām, cik vien lēni varēdami, paildzinādami baudu, slepus lūgdamies, lai ūdeni vajadzētu nest vēl rīt, parīt, aizparīt.

Arī mans vectēvs gribēja dabūt kartīti, taču viņam nedeva, teikdami, ka viņš varot strādāt, un viņš bija tik sarūgtināts, ka viņu pieņēma ēdnīcā par naktssargu. Viņš paņēma kažoku un spilvenu un devās uz pirmo dežūru, bet es aizgāju līdzi. Manī bija nobriedis drosmīgs plāns.

Kamēr vectēvs strīdējās ar virējām un trauku mazgātājām, ka nav atlicinājušas viņam zupu, es bikli sēdēju kaktiņā. Noblīkšķēja durvis, visi aizgāja, vectēvs aizbīdīja parādes durvīm priekšā dzelzs lauzni, atgriezās atpakaļ un sāka kārtot sev naktsguļu uz sabīdītiem soliem, nikni purpinādams: «Nolādētās rīkļurāvējas, aizstiepa sev līdzi pilnas somas, čūskas tādas …»

Es nolēmu sākt ar otro stāvu. Mājā bija gari gaiteņi, kakti, kāpņu telpas, bezgala daudz durvju uz auditorijām un mācību kabinetiem, un visā šajā mājā mēs ar vectēvu bijām divi vien.

Auditorijās gar sienām uz bukiem stāvēja lāvas, grīda nokaisīta ar salmiem, pārsēju lēveriem, papīriem, telpas pilnas ar sīvu karavīru smaku. Drudžaini sāku rakņāties pa salmiem, meklēties zem lāvām un galdiem. Atradu tikai smēķu galus un žurnālus.

Fotoattēli žurnālos bija brīnišķīgi — uz spodrpapīra. Vācu zaldāti stāv uz pakalna un noraugās uz senās Smoļenskas katedrālēm. Smaidoši cilvēki tautas tērpos pasniedz ģenerālim sālsmaizi. Tipiska krievu skaistule ar kuplu bizi, gluži kā no krievu tautas kora, kaila mazgājas no vannītes pie guļbaļķu sienas, bet apakšā paraksts: «Krievu pirts».

Samīdītos smēķu galus rūpīgi savācu kabatā. Est gribējās tā, ka tumšs gar acīm metās. Kādreiz pirāti esot zelējuši tabaku, ari es pamēģināju zelēt smēķu galus, taču tie bija tik rūgti, tā koda mēlē, ka sāku neganti spļaudīties.

Desmitajā vai divpadsmitajā istabā beidzot atradu sausiņu. Tas bija manas pusplaukstas lielumā, appelējis, toties baltmaizes sausiņš! Pat neaptīrījis, lai ne drupa- tiņa nepazustu, sāku to grauzt, slapināju ar siekalām, dauzīju pret palodzi, liku gabaliņus mutē un sūkāju, kamēr tie pārvērtās putriņā, grozīju to ar mēli pa muti, vai mirdams aiz labsajūtas, un nesteidzot norīt, — pa visu miesu tekāja patīkamas skudriņas.

Veiksmes uzbudinājumā devos tālāk — uz ķīmijas laboratoriju, kur bija tik daudz plauktu, stikla burku un aparātu, ka vāciešiem laikam bijis slinkums to visu mest laukā. Viņi bija tikai visu sadauzījuši un izdzēruši no spirta lampiņām spirtu.

Nezināju, ko grābt, ko ķert: tik daudz nepazīstamu krāmu, statņi ar mēģenēm, burkas ar ķimikālijām, uzraksti, no kuriem ne velna nesajēdzu. Vilku laukā burku aizbāžņus, kratīju tās, ostīju — nē, saturs neatgādināja neko ēdamu …

Uzlauztā dzelzs skapī stāvēja kolbas ar uzrakstiem «Iprīts», «Luizīts» un tamlīdzīgi, un es sāku domāt. Luizītam bija nepatīkama sarkana krāsa, taču iprīts — melns kā kafija, un man'pēkšņi sāka likties, ka tā patiešām ir kafija ar cukuru, iekšās viss sagriezās — tik ļoti iegribējās kafijas; kā būtu, ja izvilktu stikla aiz- bāzni un pamēģinātu: ja nu tas nav īsts iprīts, bet tikai atdarinājums, mācību līdzeklis, ja nu tur vienkārši ielieta kafija un rādīta studentiem kā iprīts, varēja taču tā gadīties? Kauču bez cukuru, tā kā tā barojoša… Tikai ar mokām piespiedu sevi atlikt kolbu vietā.

Atvēru nākamā kabineta durvis — un sastingu. Istabas vidū uz galda gulēja asiņains cilvēks bez kājām un rokām. Pirmais, kas iešāvās prātā, — fašisti šeit spīdzinājuši. Bet tūdaļ arī ieraudzīju anatomijas tabulas gar sienām — te bijis anatomijas kabinets.

Uz galda guļošā ģipša cilvēka galva un krūtis bija cauršautas, arī attēli pie sienām, it īpaši acis bija sa- šaudītas. Laikam zaldāti te vingrinājušies šaušanā no pistoles.

Pašdarbības pulciņu nodarbību zālē stāvēja sadauzītas klavieres. Šķita — tās sistas ar kaut ko smagu — veseriem vai cirvjiem; bija ielauzts vāks, taustiņi mētājās uz grīdas kā izlauzīti zobi. Lai tā izrīkotos, vajadzēja neganti nīst šīs klavieres.

Pamēģināju atplēst dēļus un skaidas un atklāju, ka deka ar slīgām ir vesela, bet taustiņi ar āmuriņiem tikai izlēkuši no ligzdām un, ja papūlas, tad šo to var vēl izlabot. Tūlīt pat ņēmos sakārtot divas oktāvas, un tas man arī izdevās. Bridi pasēdēju un paplinkšķināju, vērodams, cik naigi lēkā āmuriņi, un klausīdamies, kā pa tukšajiem gaiteņiem klaiņo atbalss.

Ieguvums trešajā stāvā bija niecīgs — sačervelējusi rupjmaizes garoziņa, kas nebija pat mazā pirkstiņa lielumā. Te no laukumiņa augšup veda noslēpumainas vītņu kāpnes, es tūdaļ uzrāpos pa tām augšā, ar galvu pacēlu lūku un nokļuvu tornī, kas bija piekrauts ar noputējušām kastēm, ugunsdzēsēju spaiņiem un dzelzs plāksnēm. Aiz izsistajām rūtīm gaudoja vējš. Uzlīdu uz kastēm un palūkojos pa logu.

Lejā zem manis gulēja ielas un slējās jumti. Dūmeņi nekūpēja — nebija malkas, tika izdotas bargas pavēles par visu malkas un ogļu krājumu nodošanu, taču mums nekādu krājumu nebija, vecāmāte kurināja tikai katru trešo dienu. Rūpnīcas «Malla ķēdes» pagalmā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, it kā tā būtu izmirusi. Pa ielām tikai šur tur steidzās kāds rets gājējs; pilsēta šķita gluži kā mēra apsēsta. Tālumā parādījās stingrā ierinda nostādīta zaldātu kolona, kā garš zaļi pelēks taisnstūris tā virzījās pa bruģi, visiem zaldātiem padusē bija vienādi avīzē satīti vīstokļi, laikam viņi nāca no pirts, un visi vienā balsī, saspringti, gluži kā darbu darīdami, dziedāja šādu dziesmu:

Ai-li! Ai-la! Ai-lāl Ai-li, ai-la. Ai-la! Ai-li, ai-la. Ai-lā! llo-ho, ho-ho, ha-ha-ha…

Metās jau tumsa, bet galvenais man vēl bija priekšā, es norausos no kastēm un nodipināju pa kāpnēm lejā. Vectēvs, paklājis kažoku, jau krāca uz soliem. Es iešmaucu virtuvē.

Tajā oda pēc sājas viras, kaut gan plīts jau sen bija atdzisusi. Uz tās, kaudzē sakrauti, stāvēja milzīgi tīri un sausi kastroļi, arī pannas bija tīras. Appētīju visus galdus, izlodāju zem tiem, izčamdīju visus kaktus — itin nekā, nevienas kripatiņas. Savu mūžu nebiju redzējis tik kailu, tik tīru un tukšu virtuvi, vienīgi smaka, šī smaka padarīja mani vai traku.

Cenzdamies atrast kaut putraimiņu, sāku rāpot pa grīdu un pētīt šķirbas. Viss izslaucīts uz tīrāko! Nespēju tam noticēt un pārmeklēju visu no jauna. Kādā kastrolī uz sieniņas bija kaut kas piecepies, bet to nevarēja dabūt nost. Nokasīju un pazelēju, tā ir nesaprazdams, kas tas bija. Kāda panna man šķita ne visai tīri izberzta. Paostīju — oda pēc ceptiem sīpoliem. Ak jūs, nolādētās rīkļurāvējas, čūskas, pašas sev viņas virai pat eļļā ceptus sīpolus likušas klāt! Es iesmilkstējos — tik neganti man sagribējās viras ar sīpoliem. Sāku laizīt pannu, vai nu iedomādamies, vai arī patiešām sajuzdams vāju sīpolu un eļļas garšu, smilkstēju un laizīju, un laizīju.

«IENAIDNIEKI»

Avīzi «Ukrainskoje slovo» slēdza decembri. Izrādījās, ka lozungs «Ukrainā tikai ukrainiski», ko tā tik uzmācīgi iespieda ik numura, ir kaitīgs. Slēdza arī literāro almanahu «Ļitavri», kurā laikam bija iespieduši kaut ko vāciešiem nepieņemamu. Paskaidrojums:

«Mūsu lasītājiem!

Ķopš šodienas ukraiņu avīze Iznāks jaunā izskatā un sauksies «Novoje ukrainskoje slovo». Galējie nacionālisti kopā ar boļševistiski noskaņotiem elementiem mēģināja pārvērst ukraiņu nacionālo avizi par informācijas orgānu saviem nodevīgajiem nolūkiem. Visi vācu civiliestāžu brīdinājumi, ka avīzei jābūt neitrālai un ka tai jākalpo tikai ukraiņu tautas labā, netika ņemti vērā. Tika izdarīts mēģinājums iedragāt uzticību, kas bija nodibinājusies

starp mūsu vācu atbrīvotājiem un ukraiņu tautu.

Ak, šī daudznozīmīgā pēdējā rinda!

Jaunā avīze ķērās pie darba.,Tā ievietoja niknu rakstu «Čukstētāji» — par tiem, kas stāsta ļaunprātīgas anekdotes. Šīs nekrietnās, mu|ķīgās anekdotes un tumšās baumas, rakstīja avīze, izplatot ukraiņu tautas ienaidnieki un nodevēji, neapmierinātie mietpilsoņi, dīkdieņi. Esot jāpasludina nesaudzīga visas sabiedrības cīņa pret šādu baumu izplatītājiem, apmelotājiem un čukstētājiem, un tie visi nesaudzīgi jāsoda.

Kāds cits raksts saucās «Padibenes». Tas šaustīja dīkdieņus — šīs padibenes, kas negribot iekārtoties darbā un pārtiekot nezin no kā, no visādiem apšaubāmiem peļņas avotiem, piesārņodamas sabiedrību. Visi šie ļaudis esot jāizķer un nežēlīgi jāsoda.

Avīze kļuva nervoza, pilna uzbļāvienu un draudu. Puse sludinājumu lika iespiesti tikai vācu valoda. Bet «Fīrera galvenās mītnes» ziņojumi kļuva lakoniski un satraukti: «Doņecas ielokā atsisti spēcīgi uzbrukumi», «Austrumu frontē atsisti padomju uzbrukumi».

Māte teica, ka vāciešu avīzēs jāprotot lasīt nevis rindas, bet starp rindām.'Es arī mācījos.

Vectēvs bija redzējis Vladimira kalnā pakārtu cilvēku. Apsnidzis, basām kājām tas karājies ar sāņus nošķiebtu galvu un melnu seju: vai nu ticis neganti sists, vai arī nomelnējis pēc nāves» Uz dēlīša bijis uzrakstīts, ka šis cilvēks uzbrucis vācietim. Vectēvs bija pārbijies, un stāstot viņam drebēja bārda.

Vācu štābā Dzeržinska ielā partizāni uzspridzināja mīnu. Pēc tam grāba ciet visus — ne tikai vīriešus, bet arī večus un sievietes ar zīdaiņiem. Runāja, ka vairāk nekā tūkstoš cilvēku aizveduši uz Sievu krauju. Komandants Eberhards vairs nevienu sludinājumu neparakstīja.

Mēs tagad baidījāmies iziet uz ielas: pie joda, kā lai zina, kurā vietā nodārdēs sprādziens, bet tevi ņems un grābs ciet… «Tu visur lien iekša,» māte kliedza uz mani, «mājās atgriezies vēlu, vēl nošaus kā zaķi. Nav brīv nekur iet!» Ar to vācu laiku bija gatavais negals: radio nav, sienas pulkstenis iet, kā viņam pašam tīk, tādēļ, iekams kāds gāja laukā, vecāmāte devās uzzināt laiku pie kaimiņiem un tad skatījās pāri žogam, vai ļaudis pa ielu jau staigā, un taujāja garāmgājējiem, cik rāda pulkstenis.

Tik vien bija valodu kā: Sievu kraujā nošāvuši sabo- tierus, apšaujot ukraiņu nacionālistus, apšaujot gaismas maskēšanas noteikumu pārkāpējus, apšaujot dīkdieņus, apšaujot baumu izplatītājus, partizāņus — šaujot, šaujot, šaujot … Ložmetējs gravā tarkšķēja cauru dienu — no rīta līdz vakaram.

—   Kas tas ir? … — māte klausīdamās vaicāja. — Cik dziļi pagrimusi kultūra zemes virsū?

—   Ienaidnieks atnācis. Ciet klusu! — atteica vecāmāte.

—   Bet tā taču pēc diviem gadiem viņi apšaus tik daudz «tautas ienaidnieku», ka no pašas tautas vairs nekas pāri nepaliks. Tad piepildīsies viņu ideāls: ne tautas, ne ienaidnieku, viss klajš un kluss …

—   Pareizi vien, Marusja, teikts tais svētajos rakstos: un tad ienaidnieks pats sevi aprīs.

—   Vai mūsējie to zina? Maskavu vāciešiem neizdevās ieņemt, viņi jau ir apturēti! Var būt, ka mūsējie drīz pāries uzbrukumā?

—  Marij, Marij, kamēr saule uzlēks, migla acis izpildēs.

IEVAINOTIE UZ KĀPNĒM

Zināju, ka viņi mani gaidīs, un jau iepriekš baidījos no tā. Izņēmu sausiņus no savas kārbas, salauzīju gabalos pāris vārītu kartupeļu, ietinu tos atsevišķā paciņā, ieliku vecāsmātes sadabūtajā groziņā. Sim groziņam bija pasakaina vērtība: tajā atradās burciņa ar ķīseli, ceturtdaļlitrs piena, pat spicglāzīte ar sviestu. Kā tas garšo, es jau sen biju aizmirsis, tas bija kā dārgakmens: kārdinošs, bet ēst nevar.

Tirgus tuvumā es ielēcu tukšā mašīnā, aptupos kravas kastes stūrītī, cerēdams, ka šoferis nepaskatīsies pa aizmugures lodziņu. Viņš arī neskatijās un brauca tik neganti ātri, ka es kratījos kā ampelmanis, taču pie tramvaju parka viņš nogriezās, un man vajadzēja lēkt laukā. Biju jau bez šāva gala lēcis kravas mašīnās gan iekšā, gan ārā, galvenais bija — noķert tās pagrieziena brīdī, bet, ja vajadzēja izlēkt no pilnā gaitā ejošas mašīnas, tad bija visiem spēkiem jāatgrūžas, lai noslāpētu ātrumu. Šo mācību es iegaumēju pēc tam, kad reiz ietriecos ar seju bruģī.

Pie parka es ierausos kravas tramvajā un aptupos platformas kaktiņā. Pavadonis apstaigaja visus un iekasēja naudu, bet es novērsos, it kā nemaz viņu neredzētu, un viņš pagāja man garām. Kur lai es šim naudu rautu?

Podolā izlēcu laukā un devos uz Andreja nobrauktuvi. Ik uz soļa pilns ubagu. Vieni gaudās un diedelēja, citi klusēdami stiepa pretim locekļu stimbēnus, stāvēja klusi, inteliģenti vecīši un večiņas ar brillēm un pensnejiem — visādi profesori vai pedagogi, tādi paši kā mūsu mirušais matemātiķis. Te čurnēja arī tadi, ka nevarēja ne saprast — dzīvs viņš vai jau miris. Šo ubagotāju bija saviesies šausmīgi daudz, visi klauvē pie durvīm — citi cietuši ugunsgrēkā, citi ar zīdaiņiem uz rokām, citi aiz bada pietūkuši.

Pieturējās stiprs sals, un gājēji vilkās pa ielām drūmi, vējā sarāvušies, rūpju nomākti, applīsuši, ar neiedomājama izskata apaviem kājās un satrunējušiem šineļiem mugurā. īsta ubagu pilsēta, vai varat to iedomāties!

Andreja baznīca atrodas stāvas kraujas malā un it kā lidinās pāri Podolai. To uzcēlis Rastrelli, un tā ir zili balta, viegla un trauksmaina. Arī to apsēduši ubagi. Patlaban notika dievkalpojums, es tūdaļ iespraucos iekšā, pastāvēju, paklausījos un apskatīju slaveno meis

taru darinātos sienas gleznojumus. Iekšpusē baznīca bija grezna, visur zelts un zelts, un turpat arī neiedomājams kontrasts — visas šīs skrandainās, izsalkušās un raudošās dievticīgās sievas, kas dauzīja pieri pret ledusauksto akmens grīdu.

Nespēju to izturēt un devos uz galeriju. No turienes — no putna lidojuma augstuma redzama Dņepra, Truhana sala un kreisā krasta plašumi ar Darņicu. Te gribas atspiesties pret margām un ļauties domām.

Vācu virsnieks, izbridis pa sniegu kraujas malā, fotografēja baznīcu no lejas, un es, pats nedaudz prazdams fotografēt, vēroju, cik viņš lietpratīgi izraugas vajadzīgo vietu. Man — vienīgajai cilvēka figūrai — vajadzēja iekļūt tieši kadra centrā.

Negāju prom, skatījos tieši viņam virsū un domāju: «Tagad tu tur klidzini slēdzi, pēc tam attīstīsi filmu, nokopēsi uzņēmumus un aizsūtīsi uz māju ģimenei, lai viņi redzētu, ko tu esi iekarojis. Tu fotografē kā savu īpašumu: šaudams esi ieguvis sev šīs tiesības. Bet kāda tev daļa gar Andreja baznīcu, Kijevu? Tikai tā, ka esi atnācis šurp šaudams? Nogalinadams? Sagrābdams kā bandīts? Vieni ceļ, pūlas vaiga sviedros, pēc tam uzrodas bandīti, kas savā mūžā nav iemācījušies nekā jauna radīt, taču prot šaut. Jūs, tikai jus, šāvēji, esat īstie un patiesie ienaidnieki. No šī briža un līdz mūža galam es ienīstu jūs un jūsu šaujamos rīkus. Iespējams, ka es nosprāgšu badā vai kritīšu no jūsu lodes, taču miršu, nīzdams jūs kā visriebīgākos radījumus, kādi vien mit: zemes virsū.»

Tad es aizgāju, un mani smacēja bezspēcīgs niknums un rūgtums. Atguvos tikai Bogdana Hmeļņicka laukumā, ko pašreiz šķērsoja dīvaina zaldātu slēpotāju kolona. Viņi nemaz neprata slēpot: mīdījās uz vietās, slīdēja, klupa. Viss laukums švīkstēja, un zaldātiem bija diezgan nožēlojams izskats, aizvainotas un niknas sejas. Laikam viņiem ar varu uzspieda apgūt šo diezgan sarežģīto mākslu, jo virsnieks kliedza un nervozēja. Lēniem solīšiem viņi aizvilkās uz Vladimira kalnu, man gan dikti gribējās paskatīties, kā viņi tur lauzīs sev kaklu, taču cs jau tā biju aizkavējies un nu tikai norau- dzijos nopakaļ.

Pa centru pasažieru tramvaji braukāja. Pieturā klajā vējā stāvēja cilvēki — viņu vidū arī kāds sīks vācietis ar laiviņcepuri galvā, šineli mugurā un zābakiem kājās, tikai uz ausīm bija uzmaukti vilnas ausu sildītāji. Viņš bija nosalis gluži zils. Rokas drebēja un nekādi netrāpīja kabatās, bet visa miesa raustījās kā kratīta, viņš dauzīja kāju pret kāju, berza ar rokām seju, pēkšņi sāka lēkāt uz vietas, mētādams kājas kā koka ampelmanis, un tā vien šķita, ka viņš, nespēdams izturēt kodīgo salu, tūdaļ sāks skaļi kviekt.

Viņam ne prātā neienāca, ka viņš izskatās smieklīgs, jo visapkārt taču stāvēja vietējie iedzīvotāji, bet vāciešiem tie bija tikpat kā tukša vieta: viņi mūsu acu priekšā, it kā atrazdamies vienatnē, varēja vienaldzīgi nolaist bikses, urbināt degunu, nošņaukties uz ielas vai arī turpat izčurāties.

Pa Sofijas katedrāles vārtiem izbrauca divas kravas mašīnas ar brezentos ietītu kravu: atkal izveda kādas salaupitas mantas. Velns zina kas, vai ik teikumā pieminēja vārdu «kultūra»: tūkstošgadīgā vācu kultūra, pasaules kultūras atjaunošana, visas cilvēces kultūra atkarīga no vācu ieroču panākumiem … Prāts nespēj aptvert, ko var izdarīt ar'vārdiem^

Šīs kultūras būtība tātad bija tā, ka viņi varēja izvest visu līdz pēdējam no muzejiem, izmantot par ietinamo papīru akadēmijas bibliotēkas rokrakstus, šaut no pistolēm uz statujam, spoguļiem, kapa pieminekļiem — uz visu, kur vien var atrast kādu punktu tēmēšanai. Izrādās, ka tā ir kultūras atjaunošana.

Un vēl — humānisms. Vācu humānisms — viscēlākais pasaulē, vācu armija — pati humānākā, un viss, ko tā dara, — tiek darīts tikai vācu humānisma labā. Nē, ne jau vienkārši humānisma, bet vācu humānisma labā, jo tas ir viscēlākā, gudrākā, mērķtiecīgākā cilvēcības forma — pretstatā izplūdušajam, neefektīgajam un tālab naidigajam humānismam, kura vienīgā vieta ir — Sievu krauja.

Man agri nācās iedziļināties jēdzienu «kultūra» un «humānisms» finesēs, jo katru dienu man bija jaglābjas, lai nek|ūtu par šo jēdzienu upuri.

Kad pienāca tramvajs, pūlis drāzās uz paka|ējām durvīm, bet vācietis iekāpa pa priekšējām. Tramvaji bija sadalīti: pakaļējā puse vietējiem iedzīvotājiem, priekšgals — āriešiem. Agrāk biju lasījis par misteru Tvisteru un krusttēva Toma būdu, taču nekad nebiju iedomājies, ka man nāksies, lūk, šādā veidā braukt ar tramvaju.

Aiz logiem aizslīdēja garām veikali un restorāni ar lieliem, skaidriem uzrakstiem: «Tikai vāciešiem», «Ukraiņiem ieeja aizliegta». Pie Operas teātra stāvēja afišas vācu valodā. Turpat iepretim pie Zinātņu akadēmijas ēkas karājās karogs ar kāškrustu: te tagad atradās pilsētas valde un galvenā policijas pārvalde. Pilnīgā saskaņā ar vācu kultūru un vācu humānismu.

Ugunsgrēks Kreščatikā bija aizkļuvis lidz slēgtajam Besarābijas tirgum un tur apstājies. Tādēļ laukuma vienā pusē rēgojās drausmīgas drupas, bet otrajā mirdzēja izkārtnes, skatlogi, un ietve bija pilna gājēju, galvenokārt vācu virsnieku un dāmu. Iet kopā ar viņiem bija neērti un baisi, it kā tu būtu iespraucies aizliegtā vietā, un, lūk, kādēļ.

Virsnieki, labi paēduši, priekšzīmīgi noskuvušies, krūtis izriezuši, cepures uz acīm uzmaukuši, soļoja, uz iedzīvotājiem neskatīdamies, un, ja arī uzmeta skatienu, tad tas, gluži kā neko neredzot, pārslīdēja pāri, it kā viņi būtu iegājuši laidarā, turklāt tīri saimnieciskos nolūkos — te pārbūvēt, te pacelt ienākumus, te izšķirot; un,\ ja pie tevis apstājās vērīgs izvalbītu acu skatiens, tad tavs turpmākais liktenis vairs nebija diez cik jauks: tas nozīmēja, ka esi pievērsis uzmanību ar kaut kādu neatbilstību un tevi var izbrāķēt; lai dievs pasargā no šādas varas vīru uzmanības.

Toties dāmas bija nepārspējamas — kažokādās no galvas līdz kājām, ar augstmanīgām kustībām, tās vadāja aukliņās lieliskus, labi koptus vilku suņus. Saprotiet mani: itin nekad vēlāk, lai kā centos sevi pārvarēt, neesmu vairs spējis tikt vaļā no vēsas nepatikas jūtām pret šiem, kā stāsta, ļoti gudrajiem un cilvēkam uzticīgajiem dzīvniekiem.

Vācu aitu suņi man uz visiem laikiem palikuši tikai

fašistu suņi, un es tur nekā nespēju darīt. '

Es devos tālāk. Pie tirgus paviljona stāvēja savi divi tūkstoši cilvēku gara rinda, gaidīja maizi, ko izsniedza pēc kartītēm. Kopš ziemas iestašanās izdeva kartītes: strādniekiem astoņsimt gramu maizes nedēļā, pārējiem — divsimt gramu.

Vectēvs, vecāmāte, māte un es saņēmām četras divsimt gramu kartītes, es nostāvēju rinda veselu dienu un atnesu nepilnu klaipiņu svaigas maizes.

Tādu maizi mēs vēl nebijām redzējuši. Tas bija surogāts: ļoti drupana, sausa maize ar atlupušu garozu, kas bija apkaisīta ar prosas sēnalām. To cepa no surogāta miltiem, kurus ieguva no kukurūzas vālītēm, prosas pelavām un miežiem, reizēm arī kastaņiem. Tā žņirkstēja zobos, un tai bija pretīgi rūgtena garša. Pēc ēšanas sāka mocīt grēmas, taču es, protams, glabāju šo maizi kā dārgumu, sadalīju savus divsimt gramus septiņās daļās — tas nozīmē: apmēram divdesmit astoņus gramus dienā — un nekad neaiztiku nākamās dienas porciju.

Abi ar vectēvu nekādi nespējām sev piedot, ka savācām tik maz kastaņu, kamēr vēl nebija uzkritis sniegs. Varēja taču apstaigāt arī citus skvērus. Pilsētas valde iespieda uzsaukumus, lai izmanto uzturam kastaņus, un skaidroja, cik tajos kaloriju, olbaltuma, stērķeles. Kastaņus jau sen bijām apēduši.

Vectēvs saslima. Dabūt ārstu bija grūti un sarežģīti. Tas ir vesels stāsts, ka māte ar vecomāti meklēja ārstu un cik tas maksāja. Vectēvam konstatēja urīnpūšļa akmeņus. Viņu ielika Oktobra slimnīcā aiz Besarabijas tirgus, lai operētu. Ar šo slimnīcu notika pavisam dīvaini. Slimnīcās ierīkoja kazarmas, slimniekus apšāva, bet Oktobra slimnīcu nez kādēļ neaizskāra, un tā darbojās līdz pat 1942. gada vasarai, kad to beidzot slēdza. Vēl dīvaināk — kopš padomju laika tajā gulēja ievainotie sarkanarmieši, bet fašisti viņus nez kādēļ lika mierā.

Slimnīca iztika no vecajiem krājumiem, taču nebija ēdiena. Reizi dienā slimniekiem izsniedza puslitru karsta ūdens, kurā peldēja kāds rets putraims. Pilsētnieki pārtika no pienesumiem, bet ievainotie ar to, kas pagadījās. Pienesumus vectēvam nogādāju es, un tas bija briesmīgi.

Iegājis korpusā, es jau pie durvīm nokļuvu ievainoto lokā. Viņi nemetās virsū, nekliedza, nerāva laukā no rokām, tikai klusēdami, kaklus izstiepuši, skatījās. Paspraucos viņiem garām, paņēmu ģērbtuvē uzsvārci un devos augšup pa kāpnēm.

Tās veda uz otro stāvu — platas un greznas, ievainotie rindā stāvēja gar tām, izdiluši, līdzīgi ģindeņiem, ar apsaitētām galvām, uz kruķiem atspiedušies, un nekā neteica — tikai skatījās drudžainām, pusarprātīgām acīm un reizēm bikli pastiepa saliektu vaska dzeltenu plaukstu. Tinu vaļā savu sainīti un iespiedu plaukstās pa mikroskopiskam garoziņas vai kartupeļa gabaliņam, un jutos šai brīdī gaužām riebīgi — mazs labdaris šo pieaugušo vīriešu priekšā. Kad beidzot nokļuvu līdz palātai, vectēvs tūdaļ visu saprata un sāka brēkt:

—   Ko tu, sasper tevi nelabais, izdāļā? Bagātniekš at- radiesl Neuzdrošinies turpmāk viņiem, nešpetnajiem, dot, tik un tā nosprāgs, es pats te sprāgstu nost!

Es vairs nezināju, kur dēties. Vectēvs patiešām izskatījās pēc dzīva miroņa. Viņam jau bija iztaisīta operācija, cauri vēdera sienai izvilkta caurulīte, un tās galā piesieta pudele; vectēvs no vājuma tikko kustējās, taču lamājās kā vesels, sagrāba manu groziņu, iestūma ēdamo skapītī, atstutēja durvis ar ķebli un drošības pēc vēl uzlika tam virsū roku.

Blakus gultā gulēja ievainotais ar amputētām kājām, apaudzis ar melnu bārdu, ar izmocītu seju — gluži kā Kristus vecāsmātes svētbildē.

—   Ir gan tev nekrietns vectēvs, dēliņ, — viņš dobji noteica, pagriezdams pret mani tikai acis. — Jau ar visu palātu paguvis salamāties… Pieliecies tuvāk, es tev kaut ko pateikšu.

Pieliecos, nožēlodams, ka netiku atstajis viņam nevienu garoziņu.

_— Savāc nobirušās lapas, — viņš teica, — labi izžāvē, saberz ar pirkstiem un atnes: dikti gribas uzpīpēt.

Pamāju ar galvu: lai nu ko, bet lapas varu sadabūt.

— Vislabāk ķiršu lapas, — viņš skumji piebilda. — Ķiršu.

Mājās ilgi rakņājos pa sniegu, grābstīdams kopā nomelnējušās, sasalušās lapas, izlasīju no tām tikai ķiršu lapas, izkaltēju uz krāsns, un, kad pēc divi dienām atkal devos pie vectēva, izrādījās, ka bezkājainais jau nomiris. Nespēju ne pastāstīt, kā es nožēloju: būtu to zinājis, katrā ziņā.atnestu agrāk.

Kulīti ar lapām kāri paņēma citi ievainotie. Vēlāk vēl daudz tiku viņiem nesis; tikai nezinu, kur palika šie ievainotie pēc slimnīcas slēgšanas.

BIZNESS KĻŪST BĪSTAMS

Savu parasto darba dienu sāku ar to, ka, saģērbies pēc iespējas siltāk un paņēmis maisu, aizgāju uz Kirila un Sireckas ielas stūri, kur jau dirnēja kāds desmits tādu pašu brāļu kā es. Tramvaji, kas veda kūdru konservu rūpnīcai, šeit strauji pagriezās, un mēs kā siseņi metāmies virsū platformām, sviedām zemē kūdras gabalus, pēc tam salasījām un sadalījām.

Parādījās kravas tramvajs ar platformu, kažokā un velteņos ietērpies pavadonis sēdēja uz priekšējā laukumiņa. Mēs, protams, devāmies uzbrukumā — un piepeši ieraudzījām, ka uz platformas ir nevis kūdra, bet bietes. Ak kungs! Metāmies tām virsū kā vilcēni; bietes bija sasalušas, tās būkšķēdamas atsitās pret bruģi un lēkāja kā bumbiņas. Man izdevās labi pieķerties pie platformas, un es tikai sviedu un sviedu ilgāk par visiem, kamēr virs manas galvas parādījās pavadoņa kažoks un es tikko izspruku no viņa nagiem.

Kamēr aizskrēju atpakaļ, uz bruģa bija izcēlies kautiņš, un vairāki jau gulēja zemē. Ieraugot bietes, visi bija kļuvuši kā zvēri un aizmirsuši, ka guvums jāsadala.

Juzdamies aizvainots, es izlamājos, jo biju taču nometis vairāk biešu par visiem, gāzos iekšā burzmā, izrāvu vienu bieti kādam mazulim, iegrūdu azotē, bet šai mirklī man tā iezvēla, ka dzirksteles vien nošķīda gar acīm, un kādu brīdi es nekā neredzēju. Dabūjis pa kājām, nokritu zemē uri aizsedzos ar rokām. Mani nikni spārdīja un centās apgriezt augšpēdus, lai atņemtu bieti. Nezinu, kā tas viss beigtos, ja neparādītos otrs tramvajs — arī ar bietēm.

Un tad es izdarīju viltību. Es aizskrēju uz priekšu. Un, kad visi jau karājās, platformās ieķērušies, bet pavadonis lamādamies skrēja pāri bietēm trenkt viņus prom, es uzlēcu uz platformas priekšējā laukumiņa.

Sīm platformām ir riebīgas kāpnes — tikai plaukstas lielumā, bet roktura vietā — tieva piemetināta stieple. Pieķēries pie šīs stieples un atbalstījies ar vienu velteni pret kāpniti, es no visa spēka pavilkos augšup, pagrābu vienu bieti, pagrābu otru, iebāzu azotē — un šajā mirkli mans veltenis noslīdēja no kāpšļa. Ieķēries ar abām rokām stieplē, es pakāros gaisā, skaidri redzēdams, kā tēraudpelēkais ritenis veļas pa tēraudpelēko sliedi tieši virsū maniem velteņiem, kas velkas pa sliedi. Rokas es nejutu, tās bija sastingušas, turoties pie saltās stieples, man arī nebija vairs ne kripatiņas spēka, lai pavilktos augšup. Augstu virs galvas pamanīju pavadoni, kas atgriezās savā vietā; es iekliedzos smalkā balsi:

— Tēvocīt!

Viņš tūdaļ visu aptvēra, sagrāba mani aiz rokām un uzrāva uz platformas. Tad pavilka auklu un tā norāva stieni no .vada. Tramvajs vēl mazliet pabrauca un apstājās.

Es tūdaļ nolēcu zemē un metos skriet, kā vēl nekad nebiju skrējis. Vagona vadītājs un pavadonis klaigāja un bārās, bet es, atpakaļ neskatīdamies, auļoju līdz pašām mājām, iedrāžos šķūnītī, aizbultēju durvis un sēdēju tur uz kastes, kamēr atguvos. Pēc tam iegāju istabā un bramanīgi noliku vecāsmātes priekšā trīs bietes… Viņa rokas vien noplātīja.

Mazliet atvilcis elpu, paņēmu ragaviņas, ar kurām vizinājos no kalna, virvi, cirvīti — un devos uz Pušča Vodicu.

Tas bija brlnum jauks rezervāta sils, kurā agrāk ap-, sargāja katru koku. Uzskatīja, ka šis mežs ir dziedinošs, un tajā bija daudz sanatoriju — it īpaši tuberkulozes slimniekiem.

Vācieši sāka silu izcirst. Protams, cirta ne jau viņi, bet tie strādnieki, kas saņēma astoņsimt gramu maizes nedēļā. Cirta gar tramvaja līniju, lai būtu ērtāka izvešana, un silā jau pletās milzīgi, gaiši klajumi ar baļķu grēdām un resniem, smaržīgiem, dzelteniem celmiem. Šņāca zāģi, pukšķināja traktors, priežu galotnes drebēja, nokratīdamas sniegu, tad lēnām sasvērās un nogāzās ar troksni, kas atgādināja sprādzienu.

Visapkārt ņudzēja sievas un bērni ar ragaviņām, un izcirtumos bija tīrs kā izslaucīts, pat skujas aplasītas. Viņi metās virsū katrai nogāztajai priedei, strādnieki, dzīdami nost, kliedza un neķītri lamājās.

Izpētījis, kur nogāzīsies nākamā galotne, sniegā stig- dams, metos turp un piekļuvu klāt pirmais. Priedei no- lūza daudzi zari, un cirvītis nemaz nebija vajadzīgs. Pieķēros vislielākajam zaram, pēkšņi izdzirdu kliedzienu un ieraudzīju, kā no pelēkajām debesīm, aizvien pieaugdama apmēros, man tieši virsū gāžas otras priedes galotne.

Kā lode metos krūmos, pakritu, apmetu kūleni, cenzdamies aizvelties pēc iespējas tālāk, nobūkšķēja sprādziens, nosvilpa zari un čiekuri, un kādu brīdi saceltajā sniega mākonī nekā neredzēju.

—   Ko jūs darāt, gandrīz vai nositāt cilvēku! — iekliedzās kāda sieviete.

—   Lai nelien, kur nevajag, — strādnieki atteica. — Marš, smurguli, prom, citādi sadosim pa ādu!

Izvilku no zaru biezokņa savas ragaviņas, kā par brīnumu tās bija palikušas veselas, pablandījos pa izcirtumu — un atkal atgriezos. Strādnieki bārās, bet es taču nevarēju iet prom ar tukšām rokām. Tikai tagad biju gudrāks, skrēju tad, kad skrēja visas sievas, metos viņām garām, rāvu zarus no rokām, viss nosvīdu šajā cīņā, toties sakrāvu uz ragaviņām tādu gubu, ka tikko spēju pavilkt. Bet tas nekas, grūti, kamēr jāvelk pa irdenu sniegu, pa ceļu ies vieglāk. Vilku atspēries, aiz alkatības baidīdamies pamest kaut zaru, pieķēros ar

vienu roku pie krūma vai baļķa — un atkal pavilkos soli uz priekšu. JKad aizkļuvu līdz tramvaja līnijai, biju vienās putās. Ceļš gāja pa sliežu vidu, un es ne mazums nopūlējos, kamēr pārdabūju ragaviņas pāri sliedei. Toties tagad vilkšana bija daudz vieglāka; kaut tikai nu negadltos kāds tramvajs!

Mežmalā atradās mežniecība, biju to pavisam aizmirsis un atjēdzos tikai tad, kad ieraudzīju tai blakus malkas grēdas. Tad arī pamanīju, ka velkos pa tramvaja līniju viens pats. Pie grēdām divi vīrieši mani mierīgi gaidīja. Viņi pateica:

—   Stāt! Raisi vaļā!

Man sirds vai apstājās. Atsēju.

—   Ņem nost šito, šito, šito …

Padevīgi noņēmu visresnākos zarus, par kuriem biju tā cīnījies, taču pašus sīkākos un skujas man atstāja. Paldies dievam, ka vismaz palaida vaļā! — sāku vilkt tālāk un klusībā domāju: nav ļaunuma bez labuma, tagad ragaviņas vai pašas slīd. Nokalnītēs es vēl ieskrē- jos, uzmetos uz skujām un braucu braukšus.

Kopā ar brāļiem Gorohovskiem bijām nolēmuši iet naktī zagt eglītes. Tuvojās Ziemsvētki, tirgu eglītes maksāja divdesmit piecus rubļus — kaut tas nebija daudz, tomēr divi simti gramu maizes.

Stādītā jaunaudze stiepās gar Pušča Vodicas malu aiz Priorkas. Par to, ka ejam aizliegtā laikā, centāmies nedomāt: neko darīt — jāriskē; taču Priorkā patruļas tikpat kā nebija manītas, bet turpu mēs devāmies pa visklusākajām ieliņām. Savas muļķības pēc paņēmām līdzi cirvi. Vajadzēja ņemt zāģlti. Cirvja būkšķi tālu skan, un pēc katriem diviem trim cirtieniem mēs ilgi ieklausījāmies. Turklāt vēl troksnis, kamēr eglīti grozi un rausti, līdz dabū nost no celma … Tomēr viss pagāja mierīgi. Paņēmām pa vienai uz pleca, bet galotnes vilkās pa zemi.

Pavisam labā omā ienesu savu eglīti šķūnītī, novietoju ērtāk, un tad mani sāka mākt iekāre. Spēka un vēlēšanās bija, cik uziet, — stiep kaut vai augu nakti.

Sameklēju veco fuksīti, bridi paklausījos, vai nemana patru|as, un devos atkal uz mežu, tikai viens pats.

Izraudzījos viduvēji lielu eglīti un jau prātoju, ka nozāģēšu divas tādas. Uzmanīgi, gandrīz bez trokšņa nozāģēju un, kad eglīte jau gāzās, sadzirdēju riešanu un attalu uzkliedzienu:

— Tūlīt nāc šurp!

Pagrābueglīti (vai nu iešu pamest tādu bagātību?) un devu kājām vaļu. Lai gan atpakaļ neskatījos, taču zināju, ka viņi dzenas man pakaļ, un suņa rūkšana nāca aizvien tuvāk. Sniegs bija dziļš, skriet grūti, taču arī suns tajā stiga. Sāku vicināt ar eglīti, cenzdamies to atgainīt. Tomēr tas pieskrēja no sāniem. Sāpes es nejutu, tikai šķita, ka mani kāds dauza pa ceļiem, — zemāk bija velteņi.

Tad es apstājos un atvēzējos ar zāģīti, bet suns atlēca nost. Biju nikns, biju gatavs sagraizīt to ar zāģīti gabalu gabalos, kost tam ar zobiem, žņaugt, bet suns atlēca tālāk. Skrēju, apstājos un rūkdams metu sunim ar sniegu, un atkal skrēju. Suņi baidās, ja tiem ar kaut ko "sviež, tiem ir jāuzbruk, un tad tie bailīgi mūk, bet es nedrīkstēju uzbrukt, jo aiz suņa skrēja tā saimnieks.

Vēlāk uzzināju, ka viņam vajadzējis iegrūst desmitnieku, — tad lai cērtot kaut visu jaunaudzi, bet es taču nezināju, un turklāt — veselu desmitnieku? Nu, vai zināt! Tad jau labāk lai kož suns! Tas arī dzinās man pakaļ līdz pat pirmajām mājām, tikai kost vairs nekoda, un eglīti es nepametu. Atnācu mājās, aptaustīju kājas — bikses bija vienos lēveros, un plauksta notriepās ar asinīm. Skumt es neskumu, apsēdos atpūsties un sāku domāt par labo — par savām veiksmēm.

Galu galā iznāca, ka diena pagājusi brīnišķīgi, vienos panākumos. Pirmkārt, likumīgie divdesmit astoņi grami maizes. Šķīvis viras bērnu ēdnīcā. Trīs bietes. Ragaviņas ar kurināmo. Divas eglītes. Minuss — saplēstās bikses, un tas būtu briesmīgs mīnuss, ja nebūtu uzvilcis vecās bikses, bez tam — var taču arī salāpīt.

Galvenais, ka esmu dzīvs.

NĀVE

Vectēvu atveda no slimnīcas pirms Lieldienām. Pirms kara vecāmāte svinēja Lieldienas «ne sliktāk par citiem cilvēkiem».

Gatavoties tām sāka jau ziemā: taupīja naudu, laikus iegādājās lētākus miltus, rozīnes, krāsu paciņas, krāja sīpolu mizas. Vecāmāte stundām ilgi nodzīvoja pa tirgu un kaulējās par katru kapeiku. Mājās viņa cītīgi uzmanīja, lai neviens nepieskartos produktiem, kas bija sa- gadāti Lieldienām. Turklāt bija arī gavēnis, un visi staigājām puspaēduši. Kaut gan abi ar māti bijām bezdievji, taču, lai vecomāti neapvainotu, pakļāvāmies viņai. Viņa pati kūpināja šķiņķi, pildīja desas, vārīja īpašu «svētku ēdienu» — kompotu, cepa biezpiena pudiņu un, protams, vārīja olas. Man vajadzēja grūst piestiņā magones ar cukuru, un par to man atjāva aplaizīt stampiņu. Atvēra krāsu paciņas, nokrāsoja olas košās, jautrās krāsās, bet tās olas, ko vārīja sīpolu mizās, iznāca tumši oranžas.

Kuliču cepšanai vecāmāte glabāja pieliekamajā vairākus māla podiņus. Divus kuličus cepa lielus kā sivēnus — pašu vajadzībām, tad vēl veselu lēveni mazus — tasītes lielumā, lai varētu ar tiem apstaigāt ciemus, visiem dāvināt un arī ubagiem pasniegt. Kuličus cepa ar vaniļu, un, kad tie atradas krāsnī, istabā tā smaržoja, ka ne izturēt.

Vecāmāte ar groziņu rokās aizgāja uz dievkalpojumu — iesvētīt kuličus, bet mēs, patiešām tukšiem vēderiem, gulējām, pret rītu viņa, atgriezusies svinīga un apskaidrota, it kā no citas pasaules, modināja un apsveica mūs. Istabā viss mirdzēja un laistījās: sienas tikko izbalsinātas, uzkārti jauni aizkari, tīrās grīdsegas Iiptin lipa pie balti izberztās grīdas. Visapkārt svētki, neparasti svētki.

Galds izvilkts garāks un apkrauts ar ēdieniem un ziediem. Taču tam tūdaļ virsū metas tikai slikti audzināti nekauņas. Vispirms vajag nomazgāties lielajā bļodā, kuras dibenā spīd sudraba monētas, pēc tam jāpārģērbjas tīrās vai jaunās drebēs. Vecāmāte svinīgi nosēdināja kairu pie galda viņam stingri noteiktajā vietā un tad no sirds izjusti noskaitīja «Musutēs».

—   Kristus augšāmeēliesl — priecīgi teica vectēvs un aplaizījas.

—   Patiešām augšāmcēlies! — vecāmāte ar asarām acīs laimīga atbildēja, pēdējo reizi pārlaizdama galdam skatienu, — kaut nebija viegli visu to sadabūt, taču, tiesa kas liesa, nebija sliktāk kā citiem |audīm; un viņa deva atļauju: — Ar dieva svētību, un baudiet laimīgi!,..

Pēc šīs svinīgās daļas sākās laba dzīvīte.

Arī tagad vecāmāte bija nolēmusi par katru cenu izcept uz Lieldienām kuličus. Viss cits varēja arī nebūt, bet no kuliču cepšanas viņa neatkāpās, it kā pretējā gadījumā viņu gaidītu elle. Māte atgriezās no tāla gājiena, kur bija iemainījusi graudus un kartupeļus. Vectēvs pēc slimnīcas vēl bija ļoti vārgs.

Graudus vispirms vajadzēja samalt. Vieniem cilvēkiem, kas dzīvoja aiz uzbēruma, bija dzirnaviņas, viņi par pāris glāzēm miltu atļāva ar tām malt.

Malt gājām abi ar vecmāmiņu. Dzirnaviņas atradās šķūnītī. Tās sastāvēja no diviem klučiem, kas bija uzlikti viens uz otra. Augšējais klucis bija ar rokturi jāgriež un ik pa brīdim graudi jāieber caurumā kluča vidu. Kluča galos bija iesisti dzelzs zobi, kas tad arī saspaidīja un saberza graudus miltos.

Nostājušies katrs savā pusē, abi ar vecomāti ķērāmies pie kloķa un divatā tik tikko spējām pagriezt smago kluci. Vecāmāte gan bēra tikai pa šķipsniņai graudu, bet tik un tā griezt bija grūti. Nostrādājām pusi dienas, nogurām, atpūtāmies, bijām galīgi nosvīduši. Šķūnītī svilpoja vējš, vecāmāte baiļojās, ka es nesaauk- stējos.

Mājup iedami, tikko vilkām kājas un saltajā vējā pagalam nosalām. Vecāmāte sāka sijāt miltus un atsijāja šķipsnu dzelzs skaidiņu, asas kā bārdas nazīši — tās bija atšķēlušās no dzirnaviņām. Es sameklēju magnētu un apstrādāju ar to visus miltus, tā atdalidams daudz dzelzs skaidiņu. Vecāmāte sūrojās, ka no mūsu pašdarinātajiem miltiem iznākšot nevis balti kuliči, bet karašas, tomēr iejāva mīklu un likās gulēt, taču naktī viņai sacēlās karstumi, viņa lūdza baltos miltus, rozīnes, sviestu.

Otrā dienā māte skraidīja pa mājām, meklēdama ārstu. Atnāca kāds vecītis, viņam samaksāja divas glāzes miltu, un viņš izrakstīja receptes.

—   To gan nezinu, — viņš teica, — kur jūs zāles dabūsiet.

—   Ko tad darīt? — māte vaicāja.

—   Es arī nekā nevaru līdzēt! — viņš apskaitās. — Sakuriniet vispirms istabu, lai neredz garaiņus no mutes nākam. Un vēl: dzirdiniet viņu ar karstu pienu, ēdiniet labāk, viņa ir galīgi novājējusi.

Māte deva vecaimātei zā|u tējas, apskraidīja visu pilsētu un kaut kur tomēr sadabūja pudelīti mikstūras. Taču vecaimātei kļuva aizvien sliktāk, trūka elpas, un viņa visu laiku kliedza:

—   Karsti! Es smoku nost!

Mēs pa kārtai sēdējām viņai blakus, vēdinājām ar avīzēm, taču vislabāk viņa jutās, kad tāpat vien no mutes pūta virsū elpu. Reizēm viņa nāca pie samaņas un tad uztraucās par kuličiem. Māte tos izcepa, bet tie iznāca melni, saķepuši, un ēdot zobos šņirkstēja smiltis. Vecāmāte paskatījās uz tiem un apraudājās.

Atnāca pasērst kūma Leksandra un viņas aklais vīrs Mikolajs. Tie bija apbrīnojami labsirdīgi un miermīlīgi vecīši, vislabsirdīgākie, kādus vien līdz šim esmu sastapis. Vectēvs un vecāmāte draudzējās ar viņiem kopš pašas jaunības, un kādreiz viņiem bijis dēls — vienīgais. Vecāmāte stastija, ka viņš bijis brīnum jauks puisis. Viņš kļuvis par vienu no pirmajiem komjauniešiem Kureņevkā, viņu aizsūtījuši organizēt komjaunatni uz laukiem, un tur viņu nogalinājuši. Tas noticis 1919. gadā. Tūdaļ pēc tam Mikolajs. zaudējis redzi. Vecāmāte teica: «Izraudāja acis,» — kaut gan patiesībā viņš kļuva akls slimības dēļ. Leksandra un Mikolajs nekā nesajēdza 110 politikas, viņi zināja tikai to, ka viņu vienīgais dēls Koļa bijis ļoti labs, un tā vēl šobaltdien nespēja apjēgt, kādēļ viņš nogalināts un kam tas bijis vajadzīgs.

Agrāk Mikolajs un vectēvs strādāja vienā vietā, bet tagad Mikolajs bija galīgi novecojis un nevarīgs. Viņa galvu sedza reta, sirma pūciņa, uz deguna nez kādē| bija uzmauktas brilles: labējā ietvarā zils stikls, kreisais stikls saplīsis; un tā vietā Mikolajs bija iestiprinājis plānu saplākšņa rimbulīti.

Kūma Leksandra kopā ar vecomāti bija mani kristījušas. 'Viņa strādāja par sētnieci Jauno tehniķu stacijā. Agri no rīta viņa iznāca laukumā un izveda sev līdzi arī Mikolaju. Pati mēza ar slotu, bet vīram iedeva grābeklīti, un viņš ļoti kārtīgi, soli pa solītim, nekā neredzot, nogrābstīja zemi, tā ka nepalika neviens papīrītis vai gruzītis.

Tā viņi strādāja stundām ilgi, jo laukums bija liels, toties pēc tam tas izskatījās uzposts, viss vienās grābekļa švīkās, gluži kā pavasarī apsētas dobītes.

Viņi bija baltkrievi, taču, kaut gan nodzīvojuši visu mūžu Kijevā, nebija iemācījušies nedz krievu, nedz ukraiņu valodu.

—   Nelaime nekad nenāk brēkdama, — Leksandra sūrojās, sēdēdama pie vecāsmātes gultas. — Saņem, Marfuša, dūšu rokās, tu vēl esi jauna, nekā laba vēl neesi dzīvē pieredzējusi…

—   Gan jau pieredzēs, gan viņa pieredzēs, — mīlīgi mierināja Mikolajs; viņš sēdēja un cītīgi apvēdīja vecomāti ar avīzi.

Grūti bija saprast, vai vecāmāte kaut ko dzird arī. Viņa elpoja gārgdama, visa dzeltena kā vasks, seja laistījās. Pēkšņi atskanēja kluss, taču skaidri sadzirdams plīstoša stikla troksnis: pudelīte ar mikstūru, kas stāvēja pie gultas uz ķeblīša, pārplīsa, it kā to būtu kāds ar nazi pārgriezis uz pusēm. Leksandrai mute palika vaļā un acīs parādījās šausmas. Vecāmāte pagrieza galvu un ar savādu, domīgu skatienu palūkojās uz pudelīti.

—   Ak tu posts! — es ar nožēlu iesaucos un metos pie pudelītes. — Nekas nav. izlijis, tūlīt pārliešu citā.

Biju dzirdējis par šo ticējumu: ja bez iemesla pārplīst stikls, tātad kādam jāmirst. Un vajadzēja arī nolādētajai pudelītei pārplīst tieši šajā mirklī!

Steidzīgi aiznesu to uz virtuvi.

Tur sēdēja māte, viņas draudzene Ļena Himpele un vectēvs un runāja par to pašu, par ko runāja visa pilsēta. Vācieši izveda cilvēkus darbam uz Vāciju.

—   Tas ir pareizi, — teica vectēvs, bakstīdams ar pirkstu avīzē. — Te badojas^ bet tur atkopsies un naudu sapelnīs! Pavei!

Avīzē bija pārliecinoši izskaidrots: padomju varas laikā bērni centās tikai mācīties, lai kļūtu par inženieriem un profesoriem, bet galvenā audzināšana taču ir darbā. Aizbraukdami uz Vāciju, jaunie cilvēki iemācīsies strādāt un dabūs redzēt  ārzemes. Uz Vāciju jābrauc laimīgas nākotnes vārdā.'

—   «Vienmēr ir bijis tā,» — vectēvs svinīgi nolasīja priekšā, — «ka vienai paaudzei jānes smagi upuri, lai pēcnākamiem — bērniem un mazbērniem — sagādātu labāku dzīvi.» Vai dzirdi: bērniem un mazbērniem labāku dzīvi.

—   Ak kungs, — atsaucās Ļena Himpele, — kā gan visu, jebkuru riebeklību, iemanās izskaidrot un cildināt.

Ļenas virs, rentgena tehniķis, tāpat kā citi, bija aizgājis karā, viņa, palikusi ar mazu bērnu, neganti badojās un bija nikna kā tūkstoš velnu. Šķita, ka viņa arī vectēvu kaitina ar īpašu patiku.

—   Tu esi glupa, tu nekā nesaproti! — iebrēcās vectēvs. — Sasper jods visu viņu nākotni, bet es zinu, ka pašreizējā jaunatne ir jāiemāca strādāt. Pārlieku gudri kļuvuši, grāmatas vien lasa, bet kas strādās? Vācieši pareizi saka: audzināšana darbā!

—   Viņiem vienkārši vajag darba spēka, tāpēc cenšas savervēt vairāk, — iebilda māte. — Tā arī vajadzētu sacīt.

—   Tā jau nevar, — Ļena atteica. — Tad jau neviens nebrauks, tāpēc jāsacildina. Tpī, kaut jūs apsprāgtu… hiēnas tādas!

—   Muļķe, ko tu runā! — Vectēvs izbijies sāka vicināt rokas. — Sievu kraujā gribi nokļūt, vai?

—   Patiešām, tu uzmanies, esi piesardzīgāka ar šādām valodām! — māte klusu aizrādīja.

—   Nolādēts laiks, Dantes elle, — Ļena atteica, vai drebēdama aiz dusmām. — Ne tev tiesības runāt, jādomā par katru vārdu, jābīstas no savas ēnas, ne tu vari kam ticēt, ikviens var būt denunciants un provokators. Man naktīs gribas kliegt. Nervi vairs neiztur. Reizēm ienāk prātā domas: lai ved arī uz Sievu krauju, viss apriebies. Ienīstu!

Kad atkal iegāju pie vecāsmātes, Mikolajs joprojām cītīgi vicināja avīzi. Piegāju no otrās puses un sāku pūst ar muti. Vecāmāte palūkojās manī ar ilgu, domīgu skatienu, un no tā man k]uva pavisam nelāgi. It kā viņa butu mani pirmo reizi ieraudzījusi pa īstam un nu pūlas izprast, kas es esmu un kāds esmu — pašā dziļākajā būtībā, kas nav pieejama nevienam, arī man pašam, bet varbūt viss bija daudz vienkāršāk un viņai bija tikai žēl, ka viņa mirst un es palieku bez viņas un bez dieva, bet pa zemi bradā ienaidnieks, un visapkārt plosās bēdas. *

Cits citu nomainīdami, dežurējām pie vecāsmātes visu nakti, viņa smaka nost, visa pārklājās ar sviedriem, zaudēja samaņu. Pienāca rīts — salts, mirdzošs, ar sārtu sauli, no kuras gan sniegs, gan lāstekas pie loga, gan visa istaba kļuva sārtena.

Un tad pēkšņi vecaimātei kļuva labi, viņa sāka elpot brīvi, pilnu krūti un atviegloti atlaidās uz spilvena.

—   Krīze ir garām! — iesaucās māte un ar priecīgu seju pagriezās pret mani. — Paldies dievam, viss būs labi!

Metos pie vēdlodziņa un uzsaucu vectevam, kas atradās pagalmā:

—   Vecaimātei labi!

Taču, paskatījies atpakaļ, ieraudzīju, ka māte stāv, savādi sastingusi, un skatās vecāsmātes sejā. Tā kļuva aizvien balāka un bālāka, vecāmāte sāka elpot nevienmērīgi un vārgi — un tad pārstāja pavisam.

—   Viņa mirst! — iekliedzās māte. — Naudu! Padodiet taču naudu, pieckapeikas, ātrāk!

Kastītē, kur turējām diegus un pogas, vecāmāte glabāja arī veclaiku sudraba pusrubļus un vara pieckapeikas, viņa kādreiz teica, ka tad, kad viņa mirs, šīs piec-

kapeikas jāuzliek uz acīm. Metos pie kastītes, it kā no tās naktu kāds glābiņš. Atnesu monētas, spiedu tās mātei rokās, bet viņa tikai vaimanāja, purināja vecomāti, glaudīja viņai plecus un tad, beidzot, izrāva man no rokām pieckapeikas, un uzlika tās vecaimātei uz acīm. Tas arī bija viss.

So melno, apsūbējušo uz acīm uzlikto pieckapeiku de| vecāmāte izskatījās sveša, skarba un svinīga.

Naudas, ar ko samaksāt par zārku, nebija. Vectēvs paņēma zāģi un ēveli, izcēla no šķūnīša vairākus vecus dē[us un sasitg neglītu un greizu zārku. To vajadzēja nokrāsot brūnu,, bet tādas krāsas vectēvam nebija, toties atrādās bundža ar gaiši zilu «gultu» krāsu. Viņš brīdi šaubījās, domāja, tad ņēma un nokrāsoja zārku debeszilu un izlika pagalmā nožūt. Nekad savā mūžā neliku redzējis debeszilus zārkus.

Protams, tūdaļ sanāca pilna, istaba ļaužu — kaimiņienes, vecenes, tās visas, kā pienākas, vaimanāja, slavināja nelaiķes labo sirdi, cita caur citu radīja brunčus un tupeles, ko, vectēvam nezinot, uzdāvinājusi vecāmāte, un tagad nikni klāstija to vectēvam:

— Re, Semerik, kāda bija tava sieva, bet tu viņu visu mūžu grauzi kā negantnieks!-

Dega sveces, diakons skaitīja lūgsnas, māte vienā laidā raudāja, ik pa brīdim skriedama laukā un saukdama: «Es to nepārcietīšu,» — bet Ļena mierināja: «Savaldies nu, tik un tā reiz visi nomirsim.» Man tas viss šķita bezjēdzīgi un nevajadzīgi, bet pārrīklis vaimanājošās vecenes pat derdzas un viņu balsis kā naži dūrās ausis, sasprindzis un uztraucies es nekur nevarēju atrast mieru.

Tad ieradās pops ar apdziedātājiem, un vecomāti sāka guldīt šķirstā. Bet viņa bija pastiepusies garaka un nu negāja tajā iekšā, arī krāsa nebija paguvusi nožūt un triepās. Kūma Leksandra šaudījās no vienas vietas uz otru, atkārtodama: «Vīru vajag, vīru, kas nestu!» Taču vīriešu nebija. Galu galā šķirstu paņēma uz pleciem — sāniski nošķiebtu, ilgi un neveikli nesa cauri durvīm. Vecaimātei uz pieres bija lenta ar baznīcas rakstu zīmēm, rokās viens no koka krustiņiem, kas glabājās pie svētbildēm.

Vectēvs, kailu galvu un norūpējies, kopā ar citiem turēja zārku uz pleciem, aiz viņa gaja aklais Mikolajs, paņēmis spieķīti padusē. Uz pleciem, lai nenotrieptu drēbes, bija uzliktas avīzes. Pacēla divus baznīcas karogus, pops kaut ko caur degunu duca, dziedātāji vaimanāja, gājiens devās cauri atvērtajiem vārtiem, un vecāmāte svinīgi aizlīgoja, pacēlusies pāri visiem.

— Tu paliec, uzraugi māju, — māte man pavēlēja. Seja viņai bija no raudāšanas, pietūkuši, un pati viņa pēkšņi kļuvusi veca un neglīta.

Nolūkojos pakaļ bēru gājienam, aizvēru vārtus, piecēlu no vainaga nokritušās egļu skujiņas. Iestājās klusums. Un tikai šai brīdi man aizžņaudzās kakls, un tikai tagad es pa īstam aptvēru, kas noticis.

«Visi reiz nomirsim,» teica Ļena; vectēvs nomirs, māte nomirs, arī runcis Tits nomirs. Paskatījos uz saviem pirkstiem, izpletu tos un atkal paskatijos uz saviem izplestajiem pirkstiem, un sapratu, ka agrāk vai vēlāk, bet to vairs nebūs. Visdrausmīgākais, kas vien_pasaulē ir, — tā ir nāve. Cilvēka nāve — tas ir drausmīgs notikums, pat tad, ja nomirst vecs — aiz slimības, pavisam dabiski, normāli. Vai tad ar šīm gluži dabiskajām šausmām nepietiek un cilvēkiem vēl jāizgudro aizvien jauni un jauni mākslīgās nonāvēšanas paņēmieni, jāierīko visas šīs drausmīgās Sievu kraujas?

Tikko turēdamies kājās, aizvilkos uz istabu. Tur jutos vēl riebīgāk: visur piemīdīts, piemētāts, istaba pilna vīraka smaržas, kas atgādināja mironi, apkārt kailajam galdam ar ieplestajām kājām apgāzti ķebliši. No krāsns- augšas ar vērīgām dzeltenām acīm raudzījās runcis Tits.

HITLERA DZIMŠANAS DIENA

Reiz aprīlī, divdesmitajā datumā, piedzima bērns. Kā jau tas parasti mēdz būt, viņš bija sarkans, svēra kilogramus trīs, bija kādus piecdesmit centimetrus garš, raudzījās ar nesaprotošām podziņām līdzīgām acīm un,

gluži kā žāvādamies, plātīja muti. Māte izjuta pret viņu neaprakstāmu maigumu un mīlestību, viņa vēl nezināja, ka tur savās rokās visdrausmīgāko briesmoni, kāds jebkad zemes virsū piedzimis.

Kijevā šī notikuma atbalss izskanēja 1942. gada aprīlī šādā veidā.

ZIŅOJUMS

Pēc štadtkomisāra 1942. g., 18. IV rīkojuma sakarā ar Fīrera dzimšanas dienu iedzīvotājiem izsniegs pa 500 gramiem kviešu miltu uz katru ēdāju.

Miltus izsniegs maizes veikalos 19. un 20. aprīli pret 16. talonu.

No rita, tikko sagaidījis aizliegtās stundas beigas, jozu uz maizes veikalu, pa ceļam aizsteigdamies priekšā tādiem pašiem skrējējiem.

Taču izrādījās, ka ap pusotra tūkstoša ēdāju, nelikdamies ne zinis par. aizliegto stundu, ieņēmuši rindu jau naktī. Lai gan līdz veikala atvēršanai vēl bija ilgi jāgaida, rinda trokšņoja un grūstījās, pie veikala durvīm jau plūcās, un policists, nosvīdis un piesarcis, tikko spēja apvaldīt pūli.

Ieņēmu rindas galā vietu, skumji pastāvēju, paklausījos sievu tenkās par to, ka karš beigsies kartupeļu ziedu laikā, ka vācieši nav spējuši sakaut krievus, bet arī krievi nav spējīgi uzvarēt, un tādēļ tiks noslēgts miers kaut kur Volgas tuvumā, bet mums nāksies vārguļot vācu jūgā.

Pat aklam bija .skaidrs, ka šajā rindā vajadzēs, stāvēt līdz vakaram. Ievēroju, aiz kā es stāvu, aizskrēju uz mājām pēc cigaretēm un sāku tirgoties.

Mani draugi bija izklīduši. Boļiku Kaminski mobilizēja tilta atjaunošanai pāri Dņeprai, tur viņi strādāja apsardzes uzraudzībā un mājās netika laisti.

Surku Macu māte aizveda nezin kur, viņi bija atraduši citu dzīvokli, jo te visu laiku dzīvoja vienās bailēs, ka tikai kāds nenodod Surku.

Pat manu ienaidnieku Vovku Babariku māte, glābdama no aizdzīšanas uz Vāciju, bija aizvedusi uz laukiem, uz kādu nomaļu viensētu, un man vairs nebija jābaidās, ka viņš mani piekaus.

2oru Gorohovski viņa vecmāmiņa bija iekārtojusi Priorkas baznīcā par baznīcas kalpu, un viņš tur staigāja, apvilcis tādu kā āksta talāru, un pasniedza popam te evaņģēliju, te vīraka trauku, te, rokas salicis, klanījās.

Mēs abi ar Koļu Gorohovski tirgojāmies ar cigaretēm.

Tas bija vieglāk par vieglu. Abi aizbraucām uz milzīgo Galīcijas tirgu, sameklējam pajūgus ar vāciešiem vai maģāriem un taujājām:

—   ZigarEtten ist?

—   Dreihundert Rubel.

—   Neiri, nein! Zweihunderl!

—   Nicht.

—   Ja! Ja! Ei, Soldat! Zweihundert, bitte!

—   We-eg!

—       Zmeihundert, badakāsi, budzi, vai dzirdi! Zwei- hundert!

—   Zweihundertfiinfzig ..

Viņi bija spekulanti uz goda, pārdeva visu, kas vien gadījās pa rokai, kaulējās, plūcās, bet galu galā kārbiņu ar diviem simtiem cigarešu atdeva par divsimt rubļiem. Taču tikai ar mokām.

Šajā darbā ir viens amata noslēpums: kaulējoties ar vācieti, vajag rīkoties ne tikai ar mēli, bet arī vilkt laukā naudu un bāzt to viņam zem deguna; naudu ieraugot, viņš sāk nervozēt, neviļus pasniedzas pēc tās, lai paņemtu, bet, ja jau naudu paņēmis, tas nozīmē, ka ir arī pārdevis.

Pirmajā reizē mūs pamatīgi apšmauca: atvedām kārbiņas mājās, atvērām va|a, bet tajās trūkst pa piecpadsmit cigaretēm: vācieši izurbinājuši apvalkā caurumiņu un ar stiep līt i izvilkuši tās laukā. Vēlāk mēs vienmēr pirkdami attaisījām vaļā un pārbaudījām paciņas. Redziet, cik plašs diapazons: no vienas puses, visas pasaules iekarošana un tās kultūras atjaunošana, no otras —L nogalināmo netīrās veļas.pievākšana un cigarešu čiepšana ar stieplītes palīdzību.

Un tā mēs no rita līdz vēlam vakaram joņojām pa Kureņevku — pa tirgu, gar tramvaju parku, dirnējām uz ielu stūriem un tiltiņiem, bet maiņas beigās — pie rūpnīcu vārtiem, — un dienās piecās paciņa bija izpar- dota. Cigaretes pārdevām pa divi rubļi gabala, piecās dienās es nopelnīju lidz divi simti rubļu, tas ir, veseliem pusotra kilogramiem maizes. (Tagad rupjmaize maksā četrpadsmit kapeikas kilogramā, tātad pēc šodienas mēroga es piecās dienās nopelnīju ap divdesmit kapeiku.)

Pusseptiņos es jau klīdu gar rindu, skraidīju pa tirgu un mundri klaigāju:

— Dabūjamas cigaretes «Levanlc», stipras pirmās šķiras cigaretes «Hunnija», divi rubļi gabalā, lētāk par sēnēm! Tēvocīt, nopērciet cigareti, tas atvieglo d:> .

Pa ceļam pievācu smēķu galus — no tiem mēs iztinām tabaku un ari pārdevām.

Pulksten septiņos veikala durvis atvērās. Kas notika iekšā, nevarēja saredzēt: bija tikai spiešanās uz dzīvību un nāvi, gārdzieni, spiegšana. Pirmie, kas saņēma miltus, izspraucās atpakaļ samīcīti, sadauzīti, nosvīduši, toties laimīgām sejām, cieši spiezdami kulītes, kas bija apputējušas ar īstiem — nevis kā pasakā vai sapni — baltajiem miltiem.

Lāgiem pārlūkoju savu vietu rindā, taču tā bija palikusi turpat, tikai tagad aiz manis bija tikpat gara aste kā priekšā.

Sievas stāstīja, ka Dimeros vairāki vīrieši nošauti par to, ka klausījušies detektorradiouztvērēju; ka Operas teātrī izrādot «Gulbju ezeru», bet pie durvīm stāvot uzraksts: «Ukraiņiem un suņiem ieeja aizliegta.»

Klusinātā balsī tika stāstīts, ka vācieši jau galīgi apstādināti, ka pie Maskavas tie saguldīti, ka biezs, ka viņi nav varējuši pat Tulu ieņemt un ka gaidāma otrās frontes atklāšana Eiropā. Klausījos, muti atvēris, lai varētu pastāstīt arī mājās. Vai, kāds spēks ir tautas bezdrāts telegrāfam! Kādēļ gan aizliedz klausīties radio: tas itin nekā nelidz …

Pulksten astoņos parādījās tramvaji ar vācu bērniem. Daudzi vācieši bija atbraukuši uz Kijevu ar ģimenēm, pa dienu viņi nogādāja bērnus uz Pušča Vodicu — uz sanatoriju, bet vakaros veda ar tramvajiem atpakaļ. Tie bija speciāli tramvaji: katram priekšā Hitlera portrets, karodziņi ar kāškrustiem un skuju vītnes.

Paskrējos uz priekšu, lai apskatītu vāciešu bērnus. Logi bija atvērti, bērni jutās brīvi, bija labi apģērbti, sārtiem vaigiem, trokšņoja, izkārušies pa logiem, klaigāja un spiedza — gluži kā zvērēni. Un pēkšņi man tieši sejā trapīja spļāviens.

To es nebiju gaidījis, bet viņi, tādi paši zēni kā es, ģērbušies visi vienādos krekliņos (Hitlcrjugend?), kraukāja un ar saltu nicinājumu un naidu acīs tēmēja savus spļāvienus tieši man virsū. No piekabināmā vagona spļāva meitenes. Turpat blakus mierīgi sēdēja audzinātājas ar kažokādām izgreznotās drēbēs (viņas ārkārtīgi cienīja šīs lapsas un caunas -un nešķīrās no tām pat vasarā). Abi tramvaja vagoni kā divi krātiņi ar nekrietniem un spiedzošiem mērkaķiem aizbrauca man, galīgi apstulbušam, garām, nobrauca garām visai rindai, viņi apspļaudīja arī to.

Es aizgāju pie strauta, bet kājas man bija kā ar vati piedzītas. Noliku smiltīs savu paku ar cigaretēm, ilgi mazgājos un tīrīju svārkus, bet pakrūtē jutu metālisku smagumu, it kā tur būtu ielieta kāda skābe vai sarkanīgais luizīts.

Ap pulksten vienpadsmitiem, policija galu galā nodibināja kārtību. Durvis, kurās vairs nebija stiklu, aiztaisīja, iekšā laida tikai pa desmit cilvēkiem, taču rinda nez kādēļ nemaz nevirzījās uz priekšu. Kļuva karsti. Pusdienlaika vācu žandarmi, stumdīdami un grūstīdami ar automātiem, aizdzina garām divus apcietinātus puišus, un no tā, kā viņus dzina, es sapratu, ka viņi vairs nav dzīvotāji. Taču šis nolikums bija tik parasts, ka nekādas valodas rindā neizraisīja.

Cigaretes pirka slikti. Brīdi padomājis, nolēmu izmantot paņēmienu, ko jau vairākkārt biju izmantojis. Pa visiem tirgiem staigāja, bērni ar krūkām un gaudulīgi vilka:

— Kam ūdentiņu padzerties, Kam ūdentiņu? …

Aizgāju mājās, paņēmu kannu un krūzīti, ielēju pie sūkņa ūdeni un devos gar rindu, pilnā rīklē saukdams: «Kam ūdeni padzerties?» Viena krūzīte — divdesmit kapeiku, par četrdesmit — dzer pilnu vēderu. Pietirgoju pusi kabatas ar sīknaudu, bet tai jau nebija vērtības, tikai tādi gruži. Par vienu vācu feniņu deva desmit kapeikas. Šie feniņi bija pavisam draņķīgi, nomelnējuši alumīnija rimbulīši. Izmainīju pie tirgus sievas visu sīknaudu pret vienu jaunu un čaukstošu marku. Labi, ka vismaz laiks pavadīts lietderīgi.

Pulksten četros sāka kliegt, lai rinda izklīst: tik UN tā visiem nepietiks. Kas tad sākās! Rinda pajuka, pie durvīm atkal izcēlās kautiņš. No aizvainojuma gandrīz vai apraudājos un arī metos iekšā burzmā. Pieaugušie kāvās, bet es līdu starp kājām, spraucos starp ceļiem, ■locījos kā čūska, tikko nenogāzu no kājām policistu — un ielauzos veikalā. Te bija samērā brīvs, pārdevēji ar šausmām skatījās uz durvīm, kas drebēja un brakšķēja, un kliedza:

—   Viss jau cauri, miltu vairs nav!

Taču vēl aizvien plēsa nost talonus un izsniedza kulītes.

Klusēdams un asarām noplūdis, piespraucos pie letes, ap kuru grūstījās cilvēku trīsdesmit. Saplucināts un piesarcis tēvocis žēlabaini kliedza un vicinaja pasi:

—   Es rīt braucu uz Vāciju! Re, kur stāv štempele!

Vairāki cilvēki tādā ceļā vēl dabūja miltus. Tāpat

klusām birdinādams asaras, stūrgalvīgLspraucos klāt pie letes un nokļuvu tieši pie pārdevēja. Tas paskatījās uz mani un pateica:

—   Izsniedziet puišelim.

—   Viss, viss, miltu vairāk nav! —paziņoja veikalvedis.

Plaukti bija tukši, miltiem apbārstīti, bet vairs neredzēja nevienas paciņas. Neticēju savam acīm, ieķēros letes malā, un acis bez mitas skraidīja gar baltajiem plauktiem: tepat taču vēl bija, tikko vēl pats redzēju!…

Policija saka dzīt cilvēkus laukā no veikala, es kā piedzēries vilkos uz mājām, acu priekšā rēgojās baltās paciņas, ko dabūja laimīgie, kurus es nīdu visus pēc kārtas, vienīgi pašus pēdējos ne, tos, kuri brauca uz Vāciju. Tos vajadzēja žēlot.

UZ VĀCIJU

Šī viena no vistraģiskākajām tautas epopejām pēc tatāru un turku iebrukumiem sākas 1942. gada 11. janvāri pēc šāda sludinājuma divās valodās — augšā vāciski, apakšā— ukraiņu valodā.

Ukraiņu vīrieši un sievietes!

Boļševiku komisāri sagrāva jūsu fabrikas un darba vietas un tādējādi atņēma jums algu un maizi.

Vācija dod jums iespēju dabūt derīgu un labi apmaksātu darbu.

28. janvāri pirmais transporta vilciens dodas uz Vāciju.

Brauciena laikā jūs tiksit labi apgādāti, bez tam Kijevā, Zdolbunovā un Peremiš(ā jums izsniegs siltu ēdienu.

Vācijā jūs būsit labi apgādāti un jūs sagaida labi dzīves apstakļi. Ari darba samaksa būs laba: naudu jūs saņemsit pēc tarifa un darba ražīguma.

Par jūsu ģimenēm rūpēsies visu laiku, kamēr jūs strādāsit Vācijā.

Visu profesiju — priekšroka metālistiem — strādniekiem un strādniecēm no 17 lidz 50 gadu vecumam, kas vēlas brīvprātīgi doties uz Vāciju, jāpiesakās

Kijevas darba biržā

katru dienu no pīkst. 8 lidz 15.

Mēs gaidām, ka ukraiņi nekavējoties pieteiksies, lai saņemtu darbu Vācijā.

Pirmo vilcienu uz Vāciju sakomplektēja pirms termiņa, tajā bija tikai brīvprātīgie, un tas, orķestra pavadīts, izbrauca 22. janvārī. Avīzē bija ievietota jūsmīga reportāža — smaidošas sejas uz preču vagonu fona, intervija ar vilciena priekšnieku, kurš demonstrē bagāžas vagonu, kas pilns ar ceļam paredzētajam desām un šķiņķiem. Virsraksti: «Patiesie patrioti», «Lai apgūtu kulturāla darba iemaņas», «Dzīves skola», «Mans sapnis», «Mēs tur noderēsim».

25. februārī izbrauca nākošais vilciens, bet 27. februārī — trešais, kas bija sakomplektēts no tiem,, kuri vairs nezinaja, kur glābties no bada, kuriem vairs nebija nekā ko zaudēt un kurus bija ietekmējis vārds «labi», kas sludinājuma atkartojās vairākas reizes, kā arī fantastiskais vagons ar desām un šķiņķiem.

Visu martu ar milzu burtiem tika iespiesti sludinājumi.

Vācija aicina jūs!

Brauciet uz brinum jauko Vāciju!

Brīvajā Vācijā jau strādā 100 000 ukraiņu.

Un tu?2

Bet tad pienāca pirmās vēstules no Vācijas, un tām bija tik pat liels iespaids kā šāviņu sprādzieniem. No tām bija viss izgriezts ar šķērēm vai arī noziests ar tušu. Palikuši tikai vārdi «Sveicināti» un «Uz redzēšanos». No rokas rokā gāja vēstule ar teikumu, ko cenzūra nebija sapratusi: «Dzivojam jauki, gluži kā mūsu Kāravs, varbūt tikai drusciņ sliktāk.»

Pa mājām sāka iznēsāt pavēstes. Darba birža atradās Mākslas institūta telpās pie Siena tirgus; tā k|uva par otru nolādēto vietu tūlīt pēc Sievu kraujas. Kas tajā nokļuva, tie vairs neatgriezās. Tur kliedza un raudāja, tur atņēma pases, tajās iespieda vārdus «Brīvprātīgi», pašus aizveda uz pārsūtīšanas nometni, kur viņi nedēļām ilgi gaidīja savu kārtu, bet no stacijas, orķestru pavadīti, cits pēc cita atgāja vilcieni. Nevienam nekā nedeva, nekāda «siltā ēdiena» nebija ne Zdolbunovā, ne Pere- mišļā. No Vācijas atbēgušie stāstīja: sūtot uz rūpnīcām, kur jāstrādā pa divpadsmit stundām, turot kā ieslodzītos, sitot, nogalinot, piesmejot sievietes, maksājot ubaga grašus — pietiekot tikai cigaretēm.

Citi atkal stāstīja: izvedot īpašā tirgū, vācu saimnieki apstaigājot rindas, izvēloties, pētot zobus, taustot muskuļus, maksājot par cilvēku no piecām līdz divdesmit markām un nopērkot viņu. Jāstrādā saimniecībā no tumsas lidz tumsai, par sīkāko pārkāpumu piekauj, nogalina, jo vergi viņiem nekā nemaksā, nav jau govs vai zirgs, tiem klājas desmitkārt labāk nekā vergiem. Sievietēm Vācijā turklāt draudēja briesmas kļūt par piegulētajām un staigāt ar uzrakstu «OST».

Mātes paziņai, skolotājai, pienāca īss paziņojums, ka viņas meita metusies zem vilciena. Vēlāk par dažiem pavēstīja: traģiski gājis bojā; jo blakus nomocītajiem un nošautajiem daudzi bija tādi, kas gāja bojā kara rūpnīcās amerikāņu un angļu bumbvedēju uzlidojuma laika.

Viss 1942. gads Kijevai un Ukrainai bija zīmigs ar to, ka tās cilvēkus aizdzina verdzībā.

Pavēstes iznēsāja kaudzēm. Kuri neieradās, tos apcietināja. Cilvēkus tvarstīja tirgos, pilsētu laukumos, kino, pirtis un vienkārši — dzīvokļos. Cilvēkus ķēra, viņus medīja — tāpat kā savā laikā Āfrikā nēģerus.

Kada Kureņevkas sieviete nocirta sev pirkstu; kāda cita ierakstīja savā pasē svešus bērnus un pirms komisijas staigāja, aizņemdamās tos no kaimiņiem; pasēs pārtaisīja dzimšanas gadus; berza un skrāpēja ādu ar sukām un pēc tam iezieda ar etiķi vai petroleju, lai rastos čūlas; deva kukuļus — sākumā atbrīvošana no braukšanas uz Vāciju maksāja trīs tūkstošus rubļu, vēlāk cena pacēlās līdz piecpadsmit tūkstošiem. Strauji kritās arī ņemamais vecums: vispirms ņēma, sākot no sešpadsmit gadiem, tad piecpadsmit un, beidzot, ņēma ari četrpadsmitgadīgos.

Plakātos, avīzēs un pavēlēs Vāciju dēvēja tikai par «brīnum jauku». Tika iespiesti attēli par ukraiņu dzīvi brīnum jaukajā Vācijā: rau, kur viņi ir — solīdi, jaunos uzvalkos un platmalēs, ar spieķiem rokās soļo pēc darba uz restorānu, kabareju vai kino; lūk, jauns puisis pērk puķes vācu ziedu veikalā, lai uzdāvinātu tās iemīļotajai; bet, lūk, te saimnieka sieva, laipna un gādīga, lāpa viņam kreklu …

No raksta «Pārdomas sakarā ar reihsmaršala runu»

(domāts reihsmaršals Gērings).

Ja neņem vērā atsevišķas izlutinātu memmes dēliņu vēstules, kuras reizēm šķiet smieklīgas, Ukrainā pienāk milzum daudz vēstuļu, kurās mūsu strādnieki izsaka savu apmierinājumu. Tie ir tie musu ukraiņi, kuri saprot, ka karš ietekmējis pārtikas stāvokli Vācijā, tie ir tie mūsu ukraiņi, kuri neskatās tikai savā podā vien…

Pie mums Ukrainā bieži var dzirdēt gaužamies, ka Ādolfs Hitlers ņem cilvēkus darbam uz Vāciju. Bet ari šai ziņā Vācija galīgas uzvaras nodrošināšanai neprasa no ukraiņu tautas pārāk daudz upuru, kaut gan ta pati ziedo nesalīdzināmi vairāk.

No vēstulēm, ko vācu cenzūra izņēmusi un kas vēlāk atrastas vācu arhīvos.

«… Ja kāds atpalika, apstājās vai pagāja sāņus, policisti šāva. Pa ceļam uz Kijevu kāds cilvēks, kam bija divi bērfii, izlēca no pilnā gaitā ejoša vilciena. Policisti apturēja vilcienu, panāca bēgli un, šaudami viņam mugurā, nogalināja. Uz aleju mūs vadāja sargu uzraudzībā, par bēgšanas mēģinājumu — nošaušana.

Pirtī mēs sabijātu lidz pulksten trim. Te es visa trīcēju un beigās tikko nezaudēju samaņu. Pirtī mazgājāmies visi kopā — vīrieši un sievietes. Es vai nomiru aiz kauna. Vācieši nāca klāt kailām meitenēm, grābstījās gar krūtīm un sila pa nepieklājīgām vietām. Kurš vien vēlējās, varēja nākt un ņirgāties par mums. Mēs esam vergi, un ar mums var darīt, kā iepatīkas. Ēdiena, protams, nav. Cerību atgriezties mājās — arī nekādu.»

«. . . Patlaban es atrodos 95 kilometrus no Francijas, Triras priekšpilsētā, un dzīvoju pie saimnieka. Kā man te klājas, jūs paši zināt. Saimniekam ir 17 govis. Man katru dienu 2 reizes viss jāizmēž. Kamēr iztirn, uznāk nelabums. Vēderā viss pietū- cis, ka nevaru ne paklepot. Cūku stalli ir piecas cūkas, arī tām jāizmēž aizgalds. Tīru un raudu, visas acis esmu izraudājusi. Pēc tam jāuzkopj istabas — 16 istabu, un viss, kas tur ir, jāuzpoš ar manām rokām. Visu dienu nav laika ne piesēst. Līdzko atguļos, nemaz nejūtu, ka pagājusi nakts un klāt jau rits. Staigāju kā sadauzīta … Saimniece — gatavais suns. Viņai nemaz nav sievietes sirds, laikam krūtis pliks akmens gu(. Pati nekā nedara, tikai kliedz kā vājprātīga, siekalas vien šķist.»

«… Kad mēs gājām, uz mums skatījās kā uz zvēriem. Pat bērni aizspieda degunus un spļaudījās .. .

NO AUTORA

Esmu nonācis strupceļā. Aprakstu to, kas notika ar mani pašu, ko redzēju pats savām acīm,ko stāsta liecinieki un dokumenti, un galu galā esmu nonācis strupceļa. Kas tas ir? Kā to lai izskaidro?

Galīga idiotisma diktatūra, Sievu kraujas, terors, verdzības laiku atgriešanās, kaut kāda fantasmagoriska atgriešanās erodu un neronu laikmetos. Turklāt tādā izskatā, kāds vēl nav pieredzēts, kāds erodiem nav pat sapņos rādījies.

Tas notika divdesmitajā gadsimtā, cilvēces kultūras pastāvēšanas sestajā gadu tūkstotī. Tas notika elektrības, radio, relativitātes teorijas gadsimtā, debesu telpas iekarošanas un televīzijas atklāšanas gadsimtā. Tas notika pirms pašas atomenerģijas apgūšanas un cilvēces iziešanas Kosmosā.

Bernarda Šova sfinksa iebilst pret valodām par progresu un flegmātiski aizrāda, ka tikmēr, kamēr viņa snaužot, vairākus pēdējos tūkstošus gadus nekādu progresu neesot pamanījusi.

Ja mūsu ēras divdesmitā gadsimtā iespējams izmantot masu iznīcināšanai tādu brīnumu kā aviācija, ja nāvējošu ierīču radīšanai cilvēce izlieto daudz vairāk pūļu nekā veselības aizsardzībai, ja iespējama verdzība un rasisms vistīrākajā veidā — bet tas ir bijis un joprojām pastāv, — tad patiešām jautājums par progresu izraisa ne tikai satraukumu, bet augstākā mērā lielu satraukumu.

Hitlers ir iznīcināts, fašisms — nav iznīcināts. Pasaulē verd apslēpti mežonīgi spēki un draud izlauzties uz āru. Primitīvas deģenerātu galvās dzimušas idejas, gluži kā lipīgi vīrusi, ir dzīvas, arvien vēl eksistē precīzi izstrādātas metodes un sistēmas, kā saindēt ar tām milzīgas masas. Zinātnes un tehnikas progress bez apziņas progresa noved tikai pie tā, ka vergus vairs nedzen valgos sasaistītus, bet gan pārvadā modernos aizplombētos vagonos, ka fašists vairs nenogalina vienkārši ar vāli, bet izmanto modernu automatu un ciklonu «B».

Es nepūlos būt oriģināls, un tas, ko saku, ir jau zināms. Taču es vēlreiz gribu atgādināt par modrību. It īpaši visiem gados jaunajiem, spēcīgajiem un darbīgajiem, kuriem šī grāmata domāta, es gribu atgādināt par atbildību cilvēces priekšā. Biedri, draugi! Brāļi un māsas! Dāmas un kungi! Aizmirstiet uz brīdi savu nodarbošanos, savas izpriecas! Pasaulē nav viss kārtībā!

Nav kārtībā, ja mūsu gadsimtā kaut kāda deģenerātu saujiņa var dzīt nāvē milzīgas ļaužu masas un šīs masas iet un sēž, un gaida savu kārtu. Ja milzīgas masas var iegrūst mūža verdzībā un tās kļūst par vergiem, nespēdamas nekā grozīt. Ja tiek aizliegtas, sadedzinātas un izsviestas mēslainē gramatas, kurās koncentrēti cilvēka saprāta augstākie sasniegumi daudzos tūkstošos gadu. Ja vienā neliela cilindrā tiek ieslēgta enerģija, kas spēj pārvērst pīšļos Ņujorku, Maskavu, Parīzi vai Berlīni, un šie cilindri krājas un augu dienu un nakti tiek turēti gaisā. Kādēļ? Biedri, draugi, brāļi un masas, dāmas un kungi! Civilizācijai draud briesmas!

DIEVU SVAIDĪTAS ZEMES NAV

Pie pilsētas robežas Pušča Vodicā, iepretim sanatorijai «Aizmirsti skumjas», stāvēja uz laiku laikiem ierakts masīvs stabs ar ceļa rādītāju un uzrakstu «Dymer». Šādi stabi ar vācu uzrakstiem bija izkaisīti pa visu Ukrainu. Zem tā mēs nolikām savu "panniņu ar veļu, un māte atstāja mani vienu, jo citādi viņa nokavētu darbu skolā.

Es atkal devos uz jauko, mīļoto un dievu svaidīto zemi, tikai tagad tā izskatījās citāda.

Dimeru šoseja, pa kuru mēs, gluži kā marsieši, kādreiz vilkāmies ar izbēgušo gūstekni Vasiliju, tagad bija dzīvības pilna: brauca mašīnas^ gāja cilvēki. Pie ceļa bija uzcelta mājiņa, un pie tās stāvēja policisti. Visus zemniekus un mantu mainītājus viņi apstādināja.

—   Vai dieniņ, kāpēc jūs atņemat? — izmisusi iekliedzās kāda sieviete, mezdamās no viena policista pie otra. — Es taču četrdesmit kilometru stiepu uz muguras, pret savām mantiņām iemainīju! Esiet taču cilvēki!

Viens aiznesa viņas maišeli uz dežūrtelpām, citi pa to laiku jau aizturēja kādu vecīti laucinieku. Tas nesa divus maisus — priekšpusē mazāku, aiz muguras — lielāku. Viņam pavēlēja nolikt tos zemē. Vecītis klusēdams nolika.

—   Uz redzēšanos, — zobgalīgi noteica policists.

Vecais vīrs pagriezās un, ne vārda neteicis, tikpat vienmērīgiem so|iem, kā atnācis, aizgāja pa šoseju atpakaļ.

* Bija stājusies spēkā pavēle, kas uz stingrāko aizliedza nest sev līdzi vairāk pārtikas, nekā «vajadzīgs vienas dienas iztikai».

Pie ceļa rādītājā apstājās kravas mašīna, tajā sakāpa cilvēki, ierausos arī es, un mēs sākām joņot pa ceļu cauri mežam, bet man vairs nebija ne miņas no tās prieka un pasaules plašuma izjūtas, kādu šeit izbaudīju toreiz.

Silu joprojām līda nost, tajā rēgojās plaši izcirtumi; pretim drazas kravas mašīnas ar piekabēm, tās veda garus un gludus kā bultas baļķus. Petrivcu ciemā bija apmetušies vācieši un braukāja ar pajūgiem. Tīrumos strādāja cilvēki. Arī pie Irpeņas upes gāza mežu, un visgarām šosejai gulēja izvešanai sagatavotas baļķu grēdas.

Pāri upītei pie Demidovas gūstekņi būvēja tiltu. Viņi bija notriepušies ar dubļiem, kājas aptinuši ar lupatām, viena daļa bija basi; vieni ar laužņiem kapāja vēl neat- kusušo zemi un stiepa nestuves, citi padeva sijas, stāvēdami lidz krūtīm ledainajā ūdenī. Abos krastos sargtorņos sēdēja ložmetējnieki un stāvēja sargi ar suņiem.

Dimeros mašīna apstājās un visi izkāpa laukā. Šoferis vācietis iekasēja pa piecdesmit rubļiem, lietišķi pārskaitīja un aizbrauca kaut kur tālāk, bet es devos prom pa lauku.

Pērnā raža nebija novākta, stiepās neizrakto, bojā aizgājušo kartupeļu vagas, gulēja nenopļautās un sapuvušās labības vāli. Bet pilsēta šai pašā laikā plosījās mežonīgs bads! …

Viss bija sajucis zemes virsū.

Māte ilgi vēroja, ka es kļūstu aizvien vājāks un vājāks. Poliklīnikā bija salabots rentgena aparāts, ar kuru caurskatīja tos, kas brauca uz Vāciju. Māte aizveda ari mani, izlūdzās, lai pārbaudītu, un man atrada sākotnējas tuberkulozes pazīmes.

Tad māte metās uz tirgu un sāka lūgt pazīstamos

kolhozniekus, lai tie paņemtu mani uz laukiem veselības uzlabošanai. Pret kaut kādām mantām mani apsolījās pieņemt lāga sieviete, uzvārdā Gončarenko, no Rikuņu ciema, kas atradās starp Dimeriem un Ļitvinovku. Un tā es atkal braucu uz laukiem.

Es pats neganti pārbijos. Tuberkuloze fašistu varas laikā — tā bija droša nāve. Mirt man nepavisam negribējās. Gribējās izturēt to visu un dzīvot ilgi — lidz pat sirmam vecumam, un tādēļ vajadzēja glābties.

Gončarenko uzņēma mani labi, uzlika galdā krūku ar pienu, tasīti ar meduj siltu tikko no krāsns vilktu maizi, un es pieēdos tā, ka vairs ne kumosa nevarēju norīt, bet bada sajūta mutē un kaklā joprojām palika.

Atbalstījusi seju plaukstās, viņa domīgi raudzījās, kā es kampju kumosus, un stāstīja, ka laukos tagad klājas slikti, esot uzlikti nedzirdēti lieli nodokļi un draudot ar totālo rekvizīciju. Likuši sadzīt pļavā veterinārapskatei visus zirgus un govis, bet, kad sadzinuši, — pusi, pašus labākos, rekvizējuši. Tada bijusi šī apskate.

—   Vai dieniņ, kas toreiz notika, kas notika! — viņa saviebās. — Sievas krita ceļos, turējās pie govīm . ..

Viņas govi rieesot paņēmuši, toties iedevuši piena nodošanas grāmatiņu, un nu viņa katru dienu nesot uz pienotavu lielu pudeli un tur grāmatiņā ievelkot ķeksīti. Pārvaldnieks vācietis kopā ar policistu braukājot līnij- droškā, ne ar vienu nerunājot, tikai ar ciema stārastu. Ciema padomē apmetušies policisti. Visi jaunie pierakstīti izvešanai uz Vāciju, arī viņas astoņpadsmit gadus vecā meita Sura, bet dēls Vasja vēl esot par mazu, neesot ne četrpadsmit.

Protams, ar Vasju mēs tūlīt atradām kopīgu valodu, viņš man parādīja starķa ligzdu — tieši virs viņu šķūnīša, mīnu stabilizatorus un sprāgstvielu — tola gabaliņus.

—   Pietiek slaistīties, — sacīja viņa māte. — Paņemiet kulītes un salasiet skābenes borščam!

Skābenes pļavā jau bija sadzinušas krietnas lapas. Mēs plūcām koši zaļās, sulīgās lapas, un es nekādi nevarēju novaldīties — bāzu mutē, un tās bija garšīgas, skābas, un no baudas pa muguru skrēja skudriņas.

Pa visu pļavu bija izmētāti dzelteni kā Holandes siera kamšķi tola gabali, jo te bija uzspridzināta sprāgstvielu noliktava. Borščam paredzētās skābenes mēs bāzām kulēs, bet izpriecai domāto tolu — azotē.

Kad bijām salasījuši tik daudz, cik, pēc mūsu prāta, pietika, lai izdarītu šai pasaulē zināmās pārmaiņas, sakūrām uguni, piestampājām ar tolu tukšu konservu bundžu, ielikām tajā granātas dinamīta detonatoru un iemetām bundžu ugunī. Tā kādu brītiņu pagulēja, un tad atskanēja tāds sprādziens, ka aizkrita ausis, bet ugunskura vietā palika pelēka bedrīte. Sīki izpētījām nodarītos postījumus un aizgājām, apzinādamies, ka savu pienākumu esam izpildījuši.

Bērneļi joprojām rāpoja pa Hapkas istabu ar plikiem vēderiem, un mūžveca vecāmāte, trijstūri saliekusies, kaut ko stampāja piestā, bet uz krāsns gārdza un kraukāja vectēvs. Biju aizgājis pāri laukam uz Ļitvinovku, lai viņus apraudzītu, bet labāk nebūtu gājis.

Hapka raudāja. Rokas viņai bija pietūkušas, no smaga darba sāpēja kauli, un es nodomāju, ka tādi laikam izskatījās dzimtcilvēki Tarasa Sevčenko laikā — uz nabadzības un izmisuma pc dejās robežas.

Ļitvinovkas «laime» bija manīga un ātri beidzās. Vācieši drīz vien noorganizēja vietējo varu un sāka pievākt mantas. Viss, ko cilvēki bija ievākuši un iekūluši, domādami paturēt sev, bija jānodod. Katrai saimniecībai uzlikts drausmīgs nodoklis. Hapka plūca matus:-jāuzar zeme, vajadzīgs zirgs (bet kur to lai ņem?), vajadzīgs arkls, ecēšas, sēkla, turklāt jāapsēj tik, cik pat diviem vīriem nebūtu pa spēkam.

—   Kolhozniece būdama, es nekā tāda netiku pieredzējusi, — Hapka vaimanāja. — Es toreiz lamājos, mēs domājām, ka tā ir nelaime, bet tā nebija nekada nelaime. Tagad gan ir posts un bēdas! Gals pavisam klāt, ar kungs, kur palikuši mūsu kolhozi? .. .

—   Pienākusi pastarā diena, — nomurmināja vecāmāte un pārmeta pie savas piestas krustu. — Kungs, esi mums žēlīgs …

Es nodomāju: ja pasaulē paliesām ir dievs, tad ne jau pielūgt viņu vajadzētu, bet sadot pa purnu par visu to, ko viņš uz zemes pastrādājis. Tikai dieva nav. Visu to dara paši cilvēki.

Gončarenko jau kopš paša rīta vaimanāja un apraudāja savu Suru gluži kā mironi. Ar užtukušu seju viņa sēdēja uz gultas malas, apsējusi melnu lakatu, un vienā laidā līgodamās vilka zemā, savādā, nedabiskā balsī:

— Vai die-ieniņ, ma-anu m-ī-ī-|o mei-tiņ… Vai die-ieniņ, ne-kad vairs man te-evi ne-re-dzēt …

Vaimanāja visās mājās. Pie ciema padomes bija sapulcējušies policisti. Orķeslranti izmēģināja taures. Mēs ar Vasju kā dieva nepieņemti klīdām pa vaimanājošo, kliedzošo un dziedošo ciemu.

Es jau biju atkopies un iededzis saulē. Abi ar Vasju kā lieli vīri vedām uz tīrumu mēslus, tad arām, ecējām. Iemācījos aizjūgt zirgu, veikli sapīt tam kājas, jāt. Svārki un bikses bija saulē izbalējuši, apdiluši, es vairs nekādi neatšķiros no Vasjas, varbūt tikai vienā ziņā biju citāds. Gončarenko baroja mūs vienādi, Vasja jutās paēdis, bet es ne. Visu laiku mutē un kaklā palika kāre pēc ēdiena, lūgt, lai iedod vēl, man bija kauns, it īpaši es sapņoju par medu, ko saimniece glabāja pagrabā aiz atslēgas un ko iedeva tikai pa retai reizei.

Policisti apstaigāja mājas, dzīdami laukā prombrau- cējus. Tas tikai pielēja ugunij eļļu, un vaimanas kļuva vēl skaļākas.- Sura pārmeta pāri plecam koferi un somu, kas bija sasieti kopā ar auklu, un devās uz ciema laukumu, bet māte aizgāja līdzi. Dievs pasarg, kas tur nolika! Bija sanācis viss ciems, aizbraucējus nostādīja kolonā, policisti uzkliedza: «Rušai!»[24] — un no invalīdiem sastādītais orķēstris sāka spēlēt. Sievietes skraidīja gar kolonu, spiedza, raudāja, metās ap kaklu savām meitām, policisti grūda nost, sievietes pakrita, bet aiz muguras soļoja vācieši un skaļi smējās. Bet orķestris tikai rāva vaļā vienu jautru maršu pēc otra, man no visa tā pat mati saslējās stāvus …

Procesija aizlocījās pāri laukam uz Demidovas pusi, un viss ciems aizskrēja tai pakaļ. Es paliku.

Orķestra skaņas tālumā pamazām apklusa, un pēkšņi iestājās nāves klusums. Lēniem soļiem aizvilkos uz mājām un tad ieraudzīju, ka pieliekamā durvis ir atvērtas un atslēga kopa ar slēdzeni guļ uz sola.

Iegāju istabā, apsēdos pie loga, viss drebēdams no tikko pieredzētā, tad, gluži ka pa miglu, piecēlos, sameklēju karoti un ielavījos pieliekamajā.

Kanna bija pārsegta ar marli un vaskadrānu. Es tās uzmanīgi atlocīju un saku grābt un ēst medu pilnam karotēm. Reizēm medus iespriedās kaklā, bet es riju karoti pēc karotes, lāgiem gan ienāca prātā, ka jāapēd vēl viena karote un tad jābeidz, nē, vēl viena . . . tad vēl .. . ka Gončarenko patlaban vaimanādama soļo uz Demidovu un ka es izturos kā pēdējais nelietis pret viņu, kas taču mani paglābusi . .. Tomēr man vajag ēst medu, lai nebūtu tuberkulozes, — ar to es mēģināju attaisnot savu cūcisko rīcību.

PĀRLIEKU GUDRIE IR IENAIDNIEKI

Mātei pavēlēja ierasties skolā, un viņa arī neatteicās, jo tas pasargaja no Vācijas. Kopš 1. marta parādījās «arbeitskarte» — darba kartīte, kas kļuva svarīgāka par pasi. Katru nedēļu darba vietā tajā iespieda zīmogu. Uz ielām pārbaudīja dokumentus, un visus, kam «arbeits- kartes» nebija vai arī kam nebija laikus iespiests zīmogs, turpat uz vietas saņēma ciet nosūtīšanai uz Vāciju.

Skolotāji ieradās skolās un sāka rakstīt anketas. Priekšā iznāca kads skolotājs, kas agrāk bija ļoti mierīgs un kluss cilvēks un kam nebija nekādu grēku, un skaļā balsī lepni paziņoja:

— Es esmu petļurietis.

Laikam taču cerēja, ka viņu iecels par direktoru, bet par direktoru atsūtīja kādu citu, kam, acīm redzot, bija vēl vairāk nopelnu. Sāka uzkopt telpas, ko bija piemēslojuši vācieši. Skolotāji mēza laukā mēslus, krāva kaudzē salauztos skolas solus, lika izsistajos logos saplākšņa gabalus, pēc tam apstaigāja mājas un piereģistrēja visus skolas vecuma bērnus. Līdz pat pavasarim par mācībām nebija ko domāt, jo nebija kurināmā. Un tad pienāca direktīva, ka jāuzsāk mācības pirmajās četrās klasēs, kurām jāaptver bērni lidz vienpadsmit gadu vecumam, bet visi vecākie bērni jānosūta darbos.

«Jāierobežo skolotāju skaits saīsinātajam apmācīšanas kursam .. . Visi boļševiku nodibinātie skolu kontroles orgāni tiek likvidēti un vecāko klašu skolotāji atlaisti … Skolotāji, kas jebkādā veidā sadarbojušies ar KP, tiek atlaisti. Pensijas nevienam netiek maksātas.

Pēc tam visiem skolotājiem izsniedza avīzi, lai viņi izstudētu un apgutu rakstu «Skola». Atkārtoju: šai avīzei un uz žogiem izlīmētajām pavēlēm bija tik liela nozīme kā vēl nekad, vajadzēja tām sekot, nepalaižot nekā garām, lai nezināšanas dēj neiekultos nelaimē.

Māte ar Ļenu Himpeli lasīja šo rakstu kopīgi, lēnām, bieži apstādamās, bet es klausījos un ņēmos gudrībā. Lūk, kas' tajā bija teikts. Rakstam bija pievienots epi- grāfs.

«Ko mums nepieciešams turpmāk darīt? — Pārveidot mūs» audzināšanu. Patlaban mūsu nelaime ir pārlieku augstā izglītība. Tiek vērtētas tikai zināšanas, taču pārlieku gudrie ir rīcības ienaidnieki. Tas, kas mums vajadzīgs, — ir instinkts un griba.»

(No Ādolfa Hitlera runas 1923. g. 27: IV)

Pašā rakstā bija teikts:

«. . . Ņemot par paraugu mūsu atbrīvotāju dzīvi un jo sevišķi viņu skolu, pieliksim visus spēkus, lai ieaudzinātu mūsu bērnos īpašības, kuras nepieciešamas visņs mūsu tautas atveseļošanai un bez kurām nav iespējama tās turpmākā gaita. Vispirms tā ir mīlestība pret darbu un prasme strādāt, stingrs raksturs, augsta morālā stāja. . . «Zinību pamati» — tie ir ļoti svarīgi, taču nebūt ne viss un ari ne galvenais . . . Pie darba! Novēlēsim brīvajai ukraiņu skolai un brīvajiem ukraiņu pedagogiem labu veiksmi. Un tam par ķīlu būs mūsu vācu draugu paraugs un palīdzība.

—   Nu re, — Ļena teica. — Klāt esam. Divdesmitajam gadsimtam vajadzīgs darba spēks ar zināmu izglītību, bet ne visai plašu. Vergiem jāprot parakstīties, lasīt pavēles un rēķināt. Pārmērīgi gudrinieki vienmēr ir bijuši diktatūru ienaidnieki.

—   Es no mācīšanas atsakos, — māte sacīja.

—  Man šķiet, ka piespiedīs. ,

—  Nepiespiedīs, tad jau labāk lai ved uz Vāciju. Kur lai dabū darbu — uz ātrāko, uz ātrāko? . ..

—  Tas nav ar pratu aptverams! — iesaucās Ļena un izbrīnā grozīja avīzi. — Tas iespiests melns uz balta un pavisam nopietni. Kaut kāds drausmīgs paradokss! Pēc visām renesansēm, filozofijām, izciliem zinātnes atklājumiem un literatūras sasniegumiem beidzot nonākts pie atziņas, ka pārlieka izglītība ir ļaunums. Ejiet, bērni, strādāt! Atveseļošanas un turpmākās -gaitas vārdā.

—   Un ko darīt man? — es pajautāju. — Man taču jau ir četras klases …

—   Tu jau esi izglītots, ej spodrini zābakus un tirgojies ar cigaretēm. Starp citu, — Ļena piebilda, — izkārta pavēle, ka bērniem aizliegts tirgoties uz ielām, ej un izlasi, jo esi pietiekami izglītots.

—   Vai dzirdēji? — mate noprasīja.

—   Ja! Gan jau neiekritīšu, — es atteicu.

Uzzinājusi, ka rūpnīcai «Sports» vajadzīga kurjere

apkopēja, māte steidzīgi izstājās no darba skolā un par- gaja uz rūpnīcu. Bet maijā sākās mācības no pirmās līdz ceturtajai klasei. Bērni mācījās vācu valodu un iekala vācu dziesmas.

Staigāju gar logiem un klausījos, kā dzied par dzeguzi un ēzeli: Die Ķuckuck nnd der E-sel…

Taču saraksti par tiem bērniem, kas bija vecāki par vienpadsmit gadiem, bija aizsūtīti no skolas uz pilsētas valdi (tad lūk, kāpēc tos rakstīja), un man pienāca pavēste par iekārtošanu darbā.

Visa mūsu bijusī ceturtā «A» klase aizgāja strādāt. Žora Goroliovskis nokļuva mašīnbūves rūpnīcā, kur agrāk bija strādājis viņa tēvs. Zora pārnēsāja visādus dzelžus un ķieģeļus un staigāja ar eļļu piemirkušās skrandās — n'otriepies ar mazutu, maziņš, izdilis, drausmīgā izskatā, jo sejas ādā bija ieēdies mazuts.

Mani aizsūtīja uz dārzkopju brigādi sanatorijā «Aizmirsti skumjas».

Patiesībā nekādas sanatorijas nebija, tā bija pārvērtusies lielā saimniecībā.

Bijām kādi trīsdesmit zēni un meitenes, mums iedeva kapjus un mūs aizsūtīja ravēt.

Cēlos gaismiņā, ieliku tīkliņā skārda bļodiņu, karoti, maizi un pudeli ar ūdeni. Ceļā devos sešos, jo vajadzēja soļot kādus trīs kilometrus, bet tiem, kas nokavējās, neizsniedza brokastis. Mēs sapulcējāmies ap pusseptiņiem un saņemam pa kausiņam karsta ūdens ar prosas putraimiem. Tad nostājāmies ierindā, un večuks, ko visi sauca par Dārznieku, veda mūs uz dārziem.

Katram iedalīja divus metrus platu kartupeļu vai kāpostu joslu. Dārzi bija bezgala gari, bet saule svilināja. Es mazliet blēdījos: apbēru nezāles ar zemēm, lai gan Dārznieks reizēm nāca parbaudīt, atkašņaja zemes un tad sadeva pa kaklu. Toties es bieži vien pabeidzu savu strīpu pirmais un varēju ežmalā atpūsties.

Dienā bija pusstundu garš pusdienu pārtraukums un kauss viras. Pēc tam strādāja lidz astoņiem vakarā — pavisam trīspadsmit stundas. Mežonīgi noguru, reizēm (saulē pārkarsis) pakritu.

Bija arī.prieka brīži — kad pielika pie tomātiem. Tie vēl bija zaļi, maziņi un cieti, taču mēs klupām tiem virsū kā siseņi. Visapkārt atradās brīnišķīgi augļu dārzi, taču mūs vadāja tikai ierindā, kur nevarēja ne soli paspert sāņus, un tāpēc uz āboliem vienīgi noskatījāmies. Augļi bija domāti tikai vāciešiem.

Vācietis, kas vadīja saimniecību, bija nolēmis uzcelt trušu audzētavu, tās celšanai no Darņicas atdzina kādus desmit gūstekņus. Zale ap sanatoriju bija liela, bieza, pilna ar kumelītēm, un viņi nokrita zālē uz ceļiem, izlasīdami pašus garšīgākos stiebrus, viņi ēda šo zāli ar baudu un jutās svētlaimīgi.

Nesām viņiem smēķu galus un arī paši, bariņā sasēdušies, mācījāmies smēķēt. Man tas iepatikās, sāku smēķēt —kā jau īsts darba vīrs, jo kurš strādnieks gan nesmēķē?

Pastāstīju vectēvam par Dārznieku, un tas iesaucās: «Es tak viņu pazīstu, viņš tak mans draugs, pateikšu, lai viņš tevi nesit!» Nākošajā dienā, nostādījis mūs ierindā, Dārznieks noprasīja: «Kurš šeit ir Anatolijs Kuzņecovs?» Paspēru soli už priekšu. «Nāciet vēl divi, jūs tiekat pārcelti vieglākā darbā.»

Mūs aizsūtīja vākt liepu ziedus. Ko puikām vēl vairāk vajag, ja ļauj kāpt kokos! Sanatorijas «Aizmirsti skumjas» parkā liepas ir milzīgas, savus pāris simt gadu vecas, iespējams, ka tās redzējušas pašu carieni Katrīnu II, kas, pēc nostāstiem, esot iegriezusies šai parkā kopā ar Potjomkinu, kuram nez kādēļ uznācis splīns, un šī tad esot pateikusi: «Paraugies, cik te jauki! Aizmirsti skumjas!»

Liepām viskuplākie ziedi ir galotnēs, pašos zaru galiņos. Katram no mums bija uzlikta norma. Dārznieks pieņēma pēc svara un, ja pietrūka, nedeva viru, tāpēc mēs centāmies, un es rāpos tādos augstumos, ka bail bija pat lejā paskatīties. Un tad es reiz novēlos ar visu nolūzušo galotni un lidoju lejup no sešu stāvu augstuma. Kādēļ vēl esmu dzīvs? Tādēļ, ka pa ceļam pagadījās blīva zarotne, kas satvēra mani kā šūpuļtīklā, un, kad gandrīz jau biju izvēlies tai cauri, paguvu pieķerties ar rokām pie zara.

Tā divpadsmitarpus gadu vecumā sākās manas oficiālās darba gaitas, lai es šai pasaulē neizaugtu par pārlieku gudrinieku un lai nenodarītu ļaunu tiem, kas bija visu izdomājuši manā vietā un jau stingri noteikuši manu stāvokli līdz pat mūža galam.

KARTUPEĻI SĀKUŠI ZIEDĒT

Agrāk divpadsmitais tramvajs brauca uz Pušča Vo- dicu turpat vai stundu viena virzienā un gandrīz visu laiku caur mežu. Bet brauca tas ātri, gluži kā ekspresis joņodams pa bezgalīgo priežu tuneli, un lazdu zari šaustīja logus.

Lai noietu šo ceļu gar sliedēm kājām, mums ar vectēvu bija vajadzīga vai visa diena. Sliedes bija aprūsējušas, gulšņu starpās sparīgi auga zāle, līgojās kumelīšu un rudzupuķu pogaļas. Reizēm pretī nāca sašutuši cilvēki un teica:

— Neejiet, pie bērnu sanatorijas visu atņem.

Patiešām, pie bērnu tuberkulozes sanatorijas zem priedes sēdēja trīs policisti; tiem blakus — pauniņu, kanniņu un maisiņu kaudze. Arī šeit bija ierīkots postenis. Visi ceļi uz Kijevu bija slēgti, un laupīšana bija pavisam likumīga.

Kādreiz senajos laikos vectēvs bija strādājis Pušča Vodicā dzirnavās, te pagājusi viņa jaunība, tc viņi ar vecomāti nodzīvojuši pirmo gadu pēc laulībām, un vectēvs šo apkārtni labi pazina.

—   Nolādētie badakāši, — viņš norūpējies ierunājās,

—  bet nekas — es zinu taciņas, mēs apiesim viņiem apkārt pa mežu.

Kad pret vakaru sasniedzām Četrpadsmito līniju, kājas bija kā svina pielietas. Te atradās diķis ar aizsprostu, pie kura rēgojās nomelnējuši paļi, uz kuriem kādreiz balstījušās dzirnavas; vectēvs apstājās un domīgi palūkojās uz tiem.

Maiše|os uz muguras mēs nesām apmainīšanai vecāsmātes mantas: brunčus, jakas, garus šņorzābakus.

Aiz diķa, Gorenkas ciemā, pārgulējām tukšā šķūnī pie veca mežsarga, kas vēl atcerējās vectēvu. Līdz ar gaismiņu atkal bijām augšā, atkal so|ojam visu dienu pa nomaļiem meža ceļiem un jau pavisam kritām no kājām aiz noguruma un izsalkuma, kad sasniedzām Irpe- ņas upi un ciemu ar tādu pašu nosaukumu.

Vectēvs bija domājis iet vēl tālāk, bet mēs bijām noguruši un sākām maiņu tepat. Gājām no mājas uz māju, klauvējām, nedevām miera suņiem un taujājam:

—  Vai mantas nevajag? Ir jakas, lakati.

/ No istabām iznāca sievas, taustīja, skatīja pret gaismu.

—   Bet tas taču vecs!"

—    Kur nu vecs, jauns! — vectēvs skaitās. — Mana vecene tikai reizi apsējās.

—  Glāzi pupiņu došu .. .

—   Glāzi pupiņu par lakatu?! — vectēvs brēca.

—  Kaut tevi nelabais piemeklētu, dod trīs. pāķieņe tāda!

Vairāk nekā dienu nostaigājām pa ciemiem, kamēr

iemainījām divas kules miltu, kukurūzas un pupiņu. Atceļu uz mājām es neaizmirsīšu līdz kapa malai.

Soļojām lēnām un gurdeni, ik pēc puskilometra sēdā- mies atpūsties; šķita, ka maišeļi piekrauti ar akmeņiem. Vectēvs vaidēja un stenēja un reizēm pat raudāja: viņam taču bija septiņdesmit divi gadi. Kāda upīte bija jāpāriet pa laipu — kārtīm, kas atradās augstu virs ūdens un ik pie soļa līgojās. Es drosmīgi pārskrēju pāri, bet vectēvs apstājās — un ne soli. Pārnesu arī viņa maišeli, bet vectēvs, turēdamies pie manis un kārtim, ilgi līda pāri rāpus. Ja kāds redzētu — pārplīstū aiz smiekliem.

Pārnakšņojām siena kaudzē. No rīta sāpēja un svila gan mugura, gan rokas un kājas. Stiepām savu nesamo tālāk, gabaliņu pagājam un apsēdāmies; līdzko jāceļas augšā — tā vairs nav spēka; pats gan celies, bet augums neklausa.

Visapkārt pletās meži un meži, paretam ap mājām kāds klajums ar kupli saziedējušiem kartupeļiem, bet es visu to redzēju kā caur miglu.

Vectēvs, ņemdams vērā, ka pie bērnu sanatorijas ir kontrolpunkts, nolēma apiet Pušča Vodicu no rietumiem, un mēs nokļuvām uz diezgan plata, cieta ceļa. Pēkšņi aiz muguras iedūcās motors, un garām, ietinusi mūs putekļu mākonī, pabrauca kravas mašīna ar diviem vāciešiem kabīnē. Mašīna strauji nobremzēja, šoferis pabāza laukā galvu un skatījās, kā mēs tuvojamies. AAan sirds ieskrēja papēžos.

—   Bitte, — šoferis teica un parādīja uz kravas kasti. — Braukt.. . braukt!

Neizskatījās, ka viņš gribētu mūs aplaupīt. Kas būs — būs! Mēs ierausāmies mašīnā, un tā aizjoņoja pa ceļu. Pagriezu seju pret vēju un labpatikā atpūtos. Tā mēs nobraucām tādu gabalu, kādu nespētu noiet līdz pat naktij. Parādījās pilsēta, atjēdzāmies, ka esam apbrau- kuši to no rietumiem un nokļūsim kaut kur pie Brest- ļitovskas šosejas.

Vectēvs sāka dauzīt pa kabīni. Mašīna apstājās lauka vidū. Mēs izkāpām, un vectēvs sniedza šoferim miltu kulīti — maksu p_ar vešanu.

Šoferis palūkojās uz mums un pašūpoja ar galvu.

—  Nebūs nemt, nebūs nemt. Vēn vets, vēn maz. Nebūs nemt.

Stāvējām un neticējām. Šoferis pasmaidīja un aizbrauca.

—   Datike! Paldies! — es iekliedzos.

Viņš pamāja ar roku. Vectēvs klanījās nopakaļ mašīnai vai līdz zemei. Uzcēlām maisus plecos un devāmies pāri tīrumam tur, kur jau rēgojās Kureņevkas jumti. Ilgi gājām pa šķērsielām, līkumojām, kamēr pa Beļeckas ielu iznācām tieši pie mūsu tilta, no kura līdz mājai atlika triju minūšu gājiens. Plecus un kājas mēs vairs nejūtam un vilkāmies ka maratonskrējēji pie finiša.

Un tieši šajā brīdi mūs apturēja divi policisti.

—  Vai talu nesdami? — viens zobgalīgi noprasīja.

Stāvējām un klusējām, jo tas bija neticami, tas nevarēja notikt.

:— Liec zemē, — pateica otrs un sāka palīdzēt vectēvam novilkt maisu no muguras.

—  Mīļie, — izdvesa pārsteigtais vectēvs, — mīļie…

—   Ejiet vien, ejiet, — piebilda pirmais policists.

—   Mīļie cilvēki! — Vectēvs bija gatavs krist ceļos.

Policisti, nelikdamies par mums ne zinis, aizstiepa

mūsu māisus pie staba, kur jau stāvēja vairākas somas. Izrādījās, ka policisti ierīkojuši jaunu kontrolpunktu arī šeit — netālu no tirgus. Pavilku vectēvu aiz piedurknes, viņš bija ka prātu zaudējis. Ar mokām aizdabūju viņu lidz mājām un pats nolikos atpūsties un izgulēties, jo no rīta vajadzēja iet darbā. Dārznieks, kā jau vectēva draugs, bija paslepus atlaidis mani, lai es varētu pastaigāt un iemainīt pārtiku. Un tā mana pastaiga beidzās-.

To dara ļoti vienkārši. Soma tiek piekrauta ar kartupeļiem, burkāniem, virsū uzliek pusķlaipu maizes un gabaliņu speķa un visu pārsedz ar avīzi. Pēc tam māte ņem mani pie rokas un ved uz valdi. Ieejot tajā, pārņem bailes, jo te ir vieta, kur tiek izšķirti visi jautājumi — par cilvēka dzīvību, iztiku, darbu, nāvi, no šejienes var aizsūtīt uz Vāciju, var arī aizgādāt uz Krauju.

Vāciešu nav. Pie galdiem sēž folksdoiči vai «krietni» ūsaini ukraiņu tēvoči izšūtos kreklos; šos neapvedīsi ap stūri tā kā vāciešus, šitie savu tautu pazīst. Un visi viņi raksta pavēstes, sastāda sarakstus, tepat pastaigājas dūšīga, enerģiska sieviete ar vīrišķīgām izdarībām; viņa ģērbusies sportiska piegriezuma pelēkā žaketē un brunčos un, raudzīdamās ar saltām acīm, skarbi izrīko:

— .Ja nevēlaties strādāt, varam nodot jūs gestapo… Ja jūs to neizpildīsiet, ar jums nodarbosies gestapo…

Māte pieved mani pie kādas sievietes, kuras rokās atrodas mans liktenis. Tad noliek somu pie galda kājas un pabīda avīzi tā, lai varētu saskatīt maizes klaipu un mazdrusciņ no speķa; speķa gabaliņš nav liels, tāda kā sērkociņu kastīte, taču zem avīzes tas nav saskatāms, var tikai redzēt, ka ir speķis.

Pazemīgi pieliekusies, māte skaidro, ka man draud tuberkuloze, ka darbs dārzā ir par grutu, un melš visādus citādus niekus, un arī es pats nestāvu šo laiku dīkā, bet gan, kūkumu uzmetis, visiem spēkiem tēloju nelaimīgu radījumu.

Sieviete pārlaiž man acis, neapmierināti pukst, klusēdama rakņajas pa sarakstiem, atrod manu uzvārdu, izsvītro, ieraksta citā sarakstā un saka:

— Rīt septiņos jābūt konservu fabrikas caurlaides telpās.

Es tēloju laimīgo, māte tencina un klanās un, cik vien aši var, ved mani prom, aizmirsdama somu zem galda.

Konservu fabrika skābā, asā smaka ēstin ēdas nāsīs. Bet te badā var palikt tikai galīgs muļķis.

Plašajā pagalmā iebrauca garas kravas mašīnas ar ķirbjiem, un mūsu puišeļu brigāde tas izkrāva. Gadījās arī pārplīsuši ķirbji, bet, ja tadu nebija, — mēs paši tos sasitām, bāzām iekšā rokas,, grābām laukā baltās, glumās sēklas un stampajam mutē. Kopš tās dienas es mājās nekā neēdu, visu dienu pārliku no sēklām. Atga- dījas nelaime: laikus nepamanīju, man virs galvas atlēca vaļā mašīnas borts, un ķirbji sagāzās man virsū. Dabūju punus, zobam izsita gabalu, taču pagulēju kādu brītiņu sienmali un atkal atguvos.

Dienā, pusdienu pārtraukumā, mūs, pa diviem nostādītus, veda uz ēdnīcu. Te nu es nebiju mācāms: līdu pats pirmais, saņēmu savu šķīvi, metos pie galda, uz ātrāko, lāpai bez karotes, muti izplaucēdams, izdzēru zupu. Vēl dzerdams, pētīju, vai nebeidzas rinda. Pēdējie vēl nebija saņēmuši savu tiesu, kad es atkal piestājos rindas galā. Pagriezies pret sienu, paslepus izlaizīju šķīvi, izslaucīju to ar piedurkni — un ar nevainīgu izskatu pasniedzu lodziņa.

Virēja paņēma manu šķīvi un iešļāca pusi kausiņa, likdama saprast, ka ir mani ievērojusi, taču viņai manis žēl, un viņa traci necels. So pusšķīvi es jau izēdu mierīgi, tīksminādamies, sūkdams caur zobiem un baudīdams, es pat neizlaizīju šķīvi kā citi izvārgušie, bet apskaloju to zem krāna.

Visvairāk man nepatika tās reizes, kad mūs norīkoja pie ievārījuma izkraušanas. Tas atradās puspuda smagas aizdarītas skārda bundžās; tu šo stiep, tas ir tepat rokās, bet klāt netiec. To dabū ēst tikai vācieši.

Cehus stingri apsargāja, taču reiz, piekrāvuši kārtējo mašīnu, pamanījam, ka sargs aizgājis, un divatā ar kādu zēnu"ieskrējām cehā. Tur bija tumšs un karsts, katlos kaut kas vārījās un burbuļoja. Pieskrējām pie pirmās strādnieces ar nosmulētu priekšautu.

—   Krustmāt, ievārījumu!

—   Ak jūs, nabadziņi, nāciet šurp, ātrāk! — Viņa pastūma mūs zem kaut kādiem dzelzs režģiem, aizskrēja un atgriezās ar ielocītu kārbu, kas bija līdz pusei pilna ar karstu ķirbju ievārījumu. Ar netīrajām rokām grābām kārbā, apdedzinājāmies, bet tikai stūķējām un stū- ķējām mutē un rijām, cenzdamies iedzīt vēderā pēc iespējas vairāk. Sito veiksmi!

Tad mēs kļuvām pavisam bezkaunīgi un ielavījāmies cehā, kur ķirbjus vārīja. Ar irbulīšiem izvilkām pa gabaliņam — tie vēl bija puszaļi, taču gardi, vai, cik gardi! Kāds pelēcīgs, apsmurgājies strādnieks paskatījās uz mums.

—   Kas jūs te ielaida?

Mūsu darba diena ilga divpadsmit stundas. Pēc tam mūs nostādīja ierindā, veda uz caurlaides būdu un, iz- laizdami pa vienam, rūpīgi pārmeklēja. Viss bija gods godam, un es uzskatīju, ka man tomēr vairāk veicas nekā neveicas, mājās plātījos un stāstīju vectēvam par konservu fabrikas bagātībām un par to, kā es pieēdos. Taču viņš bija neganti izsalcis, un tādēļ viņam bija citi uzskati. Viņš dusmojās, ka es nekā neatnesu uz mājām.

—   Te ir viens sprukstiņš, — vectēvs reiz teica. — Paklusām taisa desas, bez patenta, viņš meklē palīgu, tikai uzticamu, -kas neizpļāpātos. Es pamēģināšu iekārtot tevi, viņš solās gan ēdināt, gan maksāt ar kauliem.

—   Kauli — tā ir derīga manta, — es teicu. — Bet kā lai tieku vaļā no darba? Esmu taču sarakstos.

— Aiznes somu, — pamācīja vectēvs. — Bez smērēšanas nav braukšana.

Vēl kādu laiku nostrādāju fabrikā un tad izšķīros. Aiznesu somu. Iesmērēju. Un tiku pie braukšanas.

«DINAMO» FUTBOLISTI.

LEĢENDA UN PATIESĪBA

Šis gandrīz vai neticamais notikums atgadījās 1942. gada vasarā, tas bija tik populārs, ka par Krauju kādu laiku mēdza teikt: «Tā Sievu krauja, kurā nošāva futbolistus.» To stāstīja kā leģendu, un tautas mutē tā bija tik labi noslīpēta, ka gribu to atstāstīt visu. Tā ir šāda.

Kijevas «Dinamo» futbolisti komanda pirms kara bija viena no labākajām mūsu zemē. Līdzjutēji pazina katru spēlētāju, it īpaši slaveno vārtsargu Truseviču.

Aplenkuma dē| komanda nepaguva evakuēties. Sākuma viņi uzvedās klusu, iekārtojās darbā, kur nu kurais, reizēm satikās. Un, skumdami pēc futbola, kādā tukšā klajuma sāka rīkot treniņus. Par to tūdaļ uzzi- naja apkārtējie puikas, tad pārējie iedzīvotāji un beidzot arī vācu varas iestādes.

Tās izsauca futbolistus un sacija: «Kādēļ jums jāskraida pa to klajumu? Tē ir brīnišķīgs stadions, kas netiek izmantots, lūdzu, trenējieties. Mēs neesam pret sportu, gluži otrādi.»

Dinamieši piekrita un pārgāja uz stadionu. Pēc kāda laika vācieši izsauc viņus un saka: «Kijevā pamazām atsākas mieriga dzīve, darbojas kinoteātri, opera, laiks atklāt arī stadionu. Lai visi redz, ka mieriga atjaunošana rit pilnā sparā. Un mēs jums piedāvājam tikties ar Vācijas bruņoto spēku izlasi.»

Dinamieši palūdza laiku apdomāties. Vieni bija pret, jo uzskatīja, ka spēlēt ar fašistiem futbolu ir kauns un nodevība. Citi iebilda: «Gluži otrādi, mēs viņus sakausim un nodarīsim tiem kaunu visas tautas priekšā, pacelsim kijeviešu garastāvokli.» Vienojās par otro priekšlikumu. Komanda sāka pastiprināti gatavoties. To nosauca par «Startu».

Un tad Kijevas ielās parādījās spilgtas afišas: «FUTBOLS. Vācijas bruņoto spēku izlase — Kijevas pilsētas izlase.»

Stadions bija pilns: pusi no tribīnēm aizņēma vācieši, ieradās augstāka priekšniecība, pats komandants; visi viņi bija labā omā un cerēja izpriecāties; sliktākās vietas ieņēma kijevieši — izsalkuši un noskranduši.

Sākās spēle. Dinamieši bija novājējuši un vārgi. Labi paēdušie vācu futbolisti spēlēja rupji, tīšuprāt gāza no kājām, taču tiesnesis nelikās ne zinis. Kad kijeviešū vārtos iesita pirmo bumbu, vācieši tribīnēs sāka aiz prieka aurot. Stadiona otrā puse drūmi klusēja: arī te, futbola laukumā, viņi iespļāvuši mums acīs.

Tad dinamieši, kā saka, sasparojās. Viņus pārņēma niknums. Nez no kurienes uzradās spēks. Viņi saka pieveikt vāciešus un pēc izmisīga izrāviena ieguva vienus vārtus. Tagad vīlušās klusēja vācu tribīnes, bet pārējās kliedza un apkampās.

Dinamieši atcerējās, kā bija spēlējuši pirms kara, un pēc veiklas kombinācijas iesita otro bumbu. Noskran- dušie cilvēki no tribīnēm kliedza «Urā!», «Vāciešus sit!».

Sis «Vāciešus sit!» jau bija ārpus sporta ietvariem. Vācieši sāka skraidīt gar tribīnēm, komandēt: «Pārtraukt!» — un šaudīt gaisā. Beidzās pirmais puslaiks, komandas aizgāja atpūsties.

Pārtraukumā pie dinamiešiem iegāja vācu virsnieks no komandanta ložas un ļoti pieklājīgi pateica sekojošo: «Jūs esat braši zēni, parādijāt labu prasmi futbola spēlē, un mēs to atzīstam. Savu sportista godu jūs aizstāvējāt, kā pienākas. Taču tagad, otrajā puslaikā, spēlējiet ramak, paši saprotiet, jums jāzaudē. Tā vajag. Vācu armijas komanda vēl nekad nav zaudējusi un vēl jo vairak — okupētajas teritorijās. Tā ir pavēle. Ja jūs nezaudēsit — jūs nošaus.»

Dinamieši klusēdami noklausījās un devās uz laukumu. Atskanēja tiesneša svilpiens, sākās otrais puslaiks. Dinamieši spēlē labi un iesit vāciešu vārtos trešo bumbu. Puse stadiona auro, daudzi aiz prieka raud; vāciešu puse sašutusi trokšņo. Dinamieši gūst vēl vienus vārtus. Vācieši tribīnēs pielec kājās un ķeras pie pistolēm. Apkārt zaļajam laukam, to ielenkdami, nostājas žandarmi.

Spēle ir uz dzīvību un nāvi, taču mūsējie tribīnēs to nezina un tikai priecīgi klaigā. Vācu futbolisti ir galīgi satriekti un nomākti. Dinamieši iesit vēl vienus vārtus. Komandants ar visiem virsniekiem aiziet no tribīnes.

Tiesnesis nenociešas līdz otrā puslaika beigām un dod fināla svilpienu; žandarmi, negaidīdami, kamēr futbolisti aizies uz ģērbtuvi, tepat laukumā saņem dinamie- šus ciet un aizved uz Sievu krauju.

Tādu gadījumu pasaules futbola vēsture vēl nav pieredzējusi. Sajā mačā sports bija klaji politisks. Dina- miešiern nebija citu ieroču, viņi pārvērta par ieroci pašu futbolu, tā veikdami patiesi nemirstīgu varoņdarbu. Viņi cīnījās par uzvaru, zinādami, ka reizē ar to dodas nāvē, taču izšķīrās par to, lai atgādinatu tautai viņas godaprātu.

Patiesībā šis gadijums nenoritēja gluži tā, lai gan gala iznākums bija tieši šāds, jo, kā jau tas dzīvē mēdz būt, viss bija sarežģītāk, kaut vai tādēļ vien, ka notika nevis viena spēle, bet vairākas, un vāciešu niknums ik pēc mača pieauga.

Dinamieši okupācijā nokļuva ne jau tādēļ, ka nepaguva izbraukt, viņi dienēja armijā un krita gūstā. Lielākā daļa no viņiem sāka strādāt Pirmajā maizes fabrikā par krāvējiem, un sākumā no viņiem izveidoja maizes fabrikas komandu.

Kijevā bija vāciešu stadions, kurā kijeviešus iekšā nelaida. Taču patiesi — 1942. gada 12. jūlijā pilsētā bija izlīmētas šādas afišas.

Ukraiņu stadiona atklašana

Šodien pulksten 16 tiek atklāts Ukraiņu stadions (B. Vasiļkovska ielā 51, ieeja no Prozorovska ielas).

Sajā mačā patiešām tika sakauta kādas vācu karaspēka daļas" komanda, vāciešiem tas nepatika, taču nekādi ekscesi nenotika. Vācieši tikai apskaitās un nākamajam mačam 17. jūlijā izraudzījās spēcīgāku karaspēka komandu — «PGS». «Starts» to sagrāva, sagrāva šī vārda tiešā nozīmē ar 6 : 0.

Avīzes informācijai par šo maču nav precendenta:

«… Taču šo uzvaru nekādi nevar uzskatīt par «Starta» futbolistu sasniegumu. Vāciešu komanda sastāv no atsevišķiem samērā spēcīgiem futbolistiem, bet to nevar saukt par komandu šī vārda tiešajā nozīmē. Un te nav nekā dīvaina, jo tā sastāv no futbolistiem, kas nejauši nokļuvuši daļā, kuras sporta godu tie aizstāv. Tāpat jūtams, ka viņi nav pietiekami trenējušies, bet bez tā neviena — pat visspēcīgākā komanda nekā nespēj padarīt. «Starta» komanda, kā tas visiem labi zināms, galvenokārt veidojusies no bijušās meistarkomandas «Dinamo» spēlētājiem, tādēļ ari no viņiem jāprasa daudz vairāk, nekā viņi parādīja šajā mačā.» 1

Slikti apslēptais piktums un atvainošanās vāciešu priekša, kas skan katrā šī rakstiņa rindiņā, bija tikai traģēdijas sākums.

19. jūlijā, svētdienā, «Starts» tikās ar maģāru komandu «MSG. WAL». Rezultāts — 5:1 «Starta» labā. No reportāžas par šo maču:

«. .. Neraugoties uz mača rezultātu, var uzskatīt, ka abu komandu spējas ir gandrīz vienādas.»2

Ungāri piedāvāja revanša spēli, un tā notika 26. jūlijā. Rezultāts — 3:2 «Starta» labā. Nu reiz jau šķita, ka «Startu» pieveiks un vācieši gūs gandarījumu.

Un tad, 6. augustā, liek pasludināta «Starta» tikšanās ar «pašu spēcīgāko», «visspēcīgāko», «vienmēr uzvarējušo» vācu komandu «Flakelf». Avīze jau iepriekš aizgūtnēm cildināja šo komandu, minēja pasakainus skaitļus par šīs komandas līdzšinējām uzvarām. Taču tieši šajā spēlē notika tāda pretinieka sagrāve, ka tā kļuva par leģendu. Avīze par šo spēli nemaz nerakstīja.

Taču futbolisti vēl netika apcietināti. Neliels sludinājums «Novoje ukrainskoje slovo» 9. augusta numurā:

«Startam» tika dota pēdējā iespēja. Tas šajā mačā pieveica vāciešus, bet 16. augustā ar 8 : 0 uzvarēja ukraiņu nacionālistu komandu «Ruh». Tikai pēc tam futbolistus aizveda uz Sievu krauju.

Tas bija laiks, kad risinājās sīvas kaujas pie Donas un vācieši sasniedza Staļingradas priekšpozīcijas.

NO AUTORA

Atgādinājums. Jūs tagad lasāt par šiem nolikumiem. Iespējams, ka šur tur tikai mierīgi pārskrejat ar acīm, iespējams, ka cituviet (manas vainas dēļ) garlaikojaties, vārdu sakot, «beletristika paliek beletristika». Taču es stūrgalvīgi un vēlreiz gribu atgādināt, ka beletristi- kas šeit nav. Tas viss tā bija. Nekas nav izdomāts, nekas nav pārspīlēts. Gluži otrādi, es pat šo to izlaižu, piemēram, atsakos no sīka slepkavību apraksta … Viss, ko es slāstu, notika patiesībā, notika ar dzīviem cilvēkiem, un šai grāmatā nav ne kripatiņas literārās izdomas.

Ir tendence. Pats,par sevi saprotams, ka rakstu tendenciozi, jo, pat ar vislielāko cenšanos būs objektīviem, mēs nevaram,būt netendenciozi.

Mana tendence ir ienaids. Pret fašismu visās tā izpausmēs. Tomēr, neraugoties uz šo tendenci, es kā dzīvs liecinieks visā pilnībā atbildu par šeit pastāstītā absolūtu pareizību.

Tāpēc, jaunieši, kas esat dzimuši četrdesmitajos gados un vēlāk, es, nebaidīdamies kļūt sentimentāls, atzīstos jums, ka reizēm ar izbrīnu raugos pasaulē un domāju:

«Kāda, vai varat iedomāties, laime, ka šodien var staigāt pa ielām, kad vien ienāk prātā, — kaut vienos naktī, kaut četros no rīta!» Var līdz apnikumam klausīties radio vai iegādāties baložus. Naktī, īgni pamodies no motora trokšņa, nopukojies: «Kaimiņš dzērumā ar taksīti braukā,» — pagriežos uz otriem sāniem. Man' nepatīk lidmašīnu rēkoņa naktī; ka sāk aurot, tā vien šķiet, ka dvēsele izkāps pa muti laukā, bet tūdaļ ari aprāju sevi: «Nomierinies, tās taču ir mūsējās, nav vairs tie laiki.» Bet no rīta pienāk laikraksti, kas vēstī par kariem tālās dienvidu zemēs … Mēdz teikt, ka mēs nemanām savu veselību, kamēr tā ir, gaužamies tikai tad, kad esam to pazaudējuši.

Ar izbrīnu veros šajā pasaulē, kur viss ir tik mainīgs.

SIEVU KRAUJA. SISTĒMA

Davidovu apcietināja pavisam vienkārši un ikdienišķi.

Viņš gāja pa ielu, satika draugu Zoru Puzenko, ar kuru kopā bija mācījies, kopā darbojies sporta sekcijā un kopā gājis meitās. Sākuši runāt, Zora pasmaidījis.

—    Ko tad tu, Volodja, klaiņo pa ielām? Nāc man līdzi!

—   Uz kurieni?

—   Ejam, ejam …

—   Kas tad tev lēcies?

Zora arvien vēl smaidīja.

—   Nāksi vai ne? Varu dokumentus parādīt.

Viņš izvilka policijas izmeklētāja dokumentus, it kā nejauši pārlika no vienas kabatas otrā pistoli.

Diena bija skaista, saulaina, iela pilna gājēju un vāciešu. Abi sāka iet. Davidovs klusām pavaicāja:

—   Vai tev kauna nemaz nav?

—   Nē! — Puzenko paraustīja plecus. — Man par to naudu maksā.

Tā viņi jauki un mierīgi atnāca uz gestapo, kas atradas Vladimira ielā 33. Šī maja bija netālu no Bogdana Hmeļņicka laukuma, gandrīz pretim Sofijas katedrālei, tā tūlīt krīt acīs, jo ir milzīga, tumši pelēka, taču kontrastā ar apkartējām mājām šķiet gandrīz vai melna. Ar savām kolonām un portiku tā, gluži kā milzīga kumode, paceļas pāri Vladimira ielai, no kuras vedi mūžsena pagātne. Šo ēku sāka celt vēl pirms revolūcijas guberņas zemstes valdes vajadzībām, taču nepabeidza, bet padomju laikā tur izvietojās Darba pils. Vēlāk, līdz pat evakuācijai 1941. gada, tajā atradās viens no Ukrainas PSR komisariātiem. Tagad ēku aizņēma gestapo. Aiz greznās fasādes atradās teicami iekārtoti izmeklētāju kabineti, bet pagalmā, paslēpts no ziņkārīgo acīm, — akmens cietums, ko ar galveno ēku savienoja speciālas ejas.

Davidovs bija kareivis 37. armijā, pie Boršču ciema nokļuvis gūstā, izgājis cauri Darņicas un vēl citam nometnēm un kaut kur pie Žitomiras izbēdzis no gūsta. Kijevā viņam bija pazīstams ārsts, kas bija saistīts ar Ivankovas rajona partizaņiem, kuriem viņš piegādāja medikamentus. Davidovam vajadzēja doties ar medikamentiem uz Ivankovu, kad notika šis muļķīgais arests.

Palicis nenoskaidrots, ko zināja Puzenko un no kādiem avotiem, taču Davidovu ievietoja visdrausmīgākajā— tā dēvētajā «žīdu» kamerā, kas bija pieblīvēta ar. cilvēkiem, kuri gaidīja nosūtīšanu uz Sievu krauju. Davidovs aptvēra, ka viņa stāvoklis ir gandrīz bezcerīgs.

Viņu izsauca uz nopratināšanu un pieprasīja, lai pastāsta, ko viņš zina par partizāņiern un vai tas tiesa, ka viņš esot ebrejs.

Davidovs sāka kliegt, ka viņš nav nekāds ebrejs, nedz arī partizānis, ka Puzenko vienkārši grib ar viņu izrēķināties personisku iemeslu dēļ. Viņu aizveda uz komisiju, kur vācu ārsti izmeklēja viņu, lai atrastu ebreja pazīmes, taču nekā tāda neatrada. Un tomēr viņu nogādāja atpakaļ drausmīgajā kamerā, jo nebija pieņemts, ka no turienes kādu atbrīvotu. Tikpat kā uz konveijera: ja esi ticis virsū — velies vien līdzi, atceļa nav.

Cilvēkus citu pēc cita no kameras izveda, un tie vairs neatgriezās, bet Davidovs joprojām sēdēja. Beidzot, kad bija atlikuši cilvēku desmit, viņus izveda pagalmā, kur stāvēja mašīna, ko viņi tūdaļ pazina.

Tā bija viena no gāzes kamerām, kuras pazina visi kijevieši un kuras vācieši dēvēja par <Gasenwagen». Tā bija nedaudz līdzīga mūsu pašreizējiem automobiļiem- saldētavām. Kravas nodalījums bija bez logiem, apšūts ar spundētiem dēļiem un nokrāsots tumšā krāsa, aizmugurē atradās hermētiskas divviru durvis, no iekšpuses kaste bija apsista ar skārdu, uz grīdas — izvelkamas restes. Visi desmit vīrieši izvietojās pavisam ērti, un viņiem piebiedroja vēl meiteni, ļoti glītu Polijas ebrejieti.

Viņi nostājās uz restēm un turējās pie sienām, durvis aizvēra, un viņus, ieslodzītus galīgā tumsā, kaut kur aizveda.

Davidovs saprata, ka viņus tūdaļ vedīs uz Sievu krauju, bet viņi nedabūs to redzēt, jo pa cauruli kravas nodalījumā tiks ielaista gāze.

Nāvjnieki klusēja un gaidīja šo brīdi, lai tad atvadītos cits no cita.

Taču mašīna turpināja braucienu, līgojās, reizēm apstājās, atkal iekustējās, līdz, beidzot, šķiet, apstājas pavisam. Noklaudzēja durvis, pa tam iespīdēja gaisma, un atskanēja balss:

— Izkāpt!

Viņi steidzīgi, gaisu ar muti tverdami, izkāpa un pa ieradumam nostājās, rindā. Visapkārt atradās dzeloņstiepļu žogi, sargtorņi, dažādas ēkas, esesieši un policisti.

Pienāca dūšīga auguma stalts krievu puisis ar papahu galvā, galifē biksēm un nospodrinātiem zābakiem kājās (vēlāk viņi uzzināja, ka tas ir brigadieris Vladimirs Bistrovs). Rokās viņam bija nūja, un viņš ar to iebelza katram pa galvu.

—  Tā ir jūsu iesvētīšana. Klausīt komandu! Uz rosmi — soļos — marš! Skriešus!… Stāt!… Apkārt griezties! … Gulties!… Celties!… Zosu solī — marš! … Zivs soli! …

Policisti uzklupa ieslodzītajiem, zvetēja ar nūjām, spēra ar zābakiem, kliedza un lamājās. Izrādījās — «zosu solis» nozīmē, ka jāiet tupus, rokas uz priekšu izstiepušam, bet «zivju solis» — līšanu uz vēdera, turklāt ar rokām uz muguras. (Vēlāk viņi uzzināja, ka šādu vingrošanu sarīko visiem jaunpienākušajiem, lai viņus apdullinātu; sita nežēlojot, ja nūjas pret mugurām salūza, policisti nogrieza jaunas.)

Tā viņi aizlīda līdz iežogotam laukam nometnes vidū, tur atkal nostājās rindā, un sotņiks, pēc uzvārda Kuribko, nolasīja šādu morāli:

—   Lūk, tā. Lai zinātu, kur atrodaties. Te ir Sievu krauja. Vai zināt, kāda ir starpiba starp kūrortu un koncentrācijas nometni? Dzīvosit zemnīcās, iesit darbā. Kurš slikti strādās, pārkāps režīmu vai mēģinās bēgt, lai vaino pats sevi.

Meiteni atšķīra un aizvedi uz sieviešu nodalījumu, vīriešus — uz zemnīcu.

Zemnīcas stiepās divās rindās — tur bija parastās zemnīcas, brigadiera, «žīdu» un «slimnīcas» zemnīca. Tā, kurā iedzina Davidovu, bija visparastākā blindāža bez logiem, ar vienām durvīm un divstāvu lāvu rindām, zemes klonu; pašā viņā galā atradās plīts, zem griestiem blāva spuldzīte, gaiss bija smacīgs kā zvēru alā. Katram ierādīja vietu, un sākās nometnes ikdiena.  Vēlāk Davidovs prātoja, kādēļ gan vācieši neielaida kamerā gāzi vai nenošāva tūdaļ, bet piešķīra dzīves pagarinājumu, ievietojot šajā dīvainajā nometnē. Kādēļ viņš vispār eksistēja? Izskaidrojums laikam bija tikai viens. Savu Osvencimu, Būlienvaldu un Dahavu sistēmu viņi izgudroja tikai pakāpeniski un tāpēc eksperimentēja. Viņi iesāka ar to, ka vienkārši apšāva, taču vēlāk, būdami saimnieciski un pedantiski ļaudis, uztaustīja šo «nāves, fabriku» formu, kuras no cilvēkiem, pirms viņus iznīcināja, izdabūja vēl kaut kādu labumu.

Sievu kraujas grava turpināja normāli funkcionēt — apšaušana notika katru dienu. Nogalināja tādus, kuru turēšana nometnē varēja sagādāt tikai nepatikšanas. Tos atveda, aizdzina pa taciņu uz gravu, noguldīja kraujas malā zemē un apšāva ar ložmetējiem. Gandrīz vai visi kaut ko kliedza, bet, ko, — no tālienes nevarēja saprast. Pēc tam krauju uzspridzināja, lai apbērtu līķus, un tā virzījās gar kraujas malu aizvien tālāk uz priekšu. Ievainotajiem patronas nešķieda, tos nosita ar lāpstām.

Tomēr dažus, tādus kā Davidovs, it ipaši spēcīgākos, kuru vaina nebija īsti pierādīta, vispirms ievietoja nometnē gravas krastā. Ta bija izveidota 1942. gada pavasarī. Vācieši to dēvēja par Sireckas nometni, jo ap šo laiku vārdi «Sievu krauja» jau bija kļuvuši galīgi odiozi. Taču nometne piekļāvās pie pašas gravas, veidoja ar to vienu veselu, un tautas mutē visam šim kompleksam bija viens nosaukums: Sievu krauja.

Nometnē j)ie Sievu kraujas cilvēki saņēma nelielu dzīvības pagarinājumu, taču eksekūcijās un nometnes dzīves apstāk|os noritēja dabiskās atlases process. Tos, kuri vēl turējās pie dzīvības, vācieši nesteidzās apšaut; viņi zināja, ka šads liktenis tik un tā nevienam garām nepaies.

Katru dienu pussešos no rīta atskanēja sitieni pa sliedes gabalu. Ieslodzītie, cik vien ātri iespējams, kādās pusotrās minūtēs apģērbās un, brigadieru kliedzienu pavadīti, drāzās laukā no zemnīcām — bārdām un matiem apauguši, kaulaini, zvēriem līdzīgi, viņi aši sastājās rinda, saskaitījās, un tūdaļ sekoja komanda: «Ar dziesmu, so|os — marš!»

Tieši tā. Bez dziesmas nometnē nespēra ne soli. Policisti lika dziedāt tautas dziesmas «.lūdziet laukā, puiši, zirgus», «Ak tu, Ga|a, jaunuvīte Ga|a» vai arī karavīru dziesmu «Lakstīgala, mazputniņ, kam tik skumji dziedi tu», bet it ipašā cienā bija «Duņucīt, Duņucit, Dūņa — manu drostaliņ». Brigadieris nob|āva priekšā piedauzīgas kuplejas, bet visa kolona vilka piedziedājumu. Bija tādi gadijumi, kad kolona apskaitusies sāka dziedat «Katjušu», bet tad sekoja slaktiņš.

Tā, dziesmas pavadījumā, viņi aizvilkās uz centrālo laukumu — rindā pēc brokastīm un saņēma pa šķēlītei erzacmaizes un divām glāzēm kafijas, pareizāk sakot, kaut kādu siltenu, dujķainu ūdeni.

Tiku jautājis Davidovam: kur ielēja ēdienu? Vajadzīgs taču kaut kāds trauks. Viņš atbildēja: citam bija katliņš, cits izgāztuvē sameklēja konservu bundžu, turklāt daudzi taču nomira, un traukus mantoja tie, kas palika dzīvi.

Pēc brokastīm, tāpat ar dziesmām, visus izveda darbos pa divdesmit cilvēkiem brigādē. Kas tas bija par darbu?

Nu tad klausieties un iegaumējiet!

1.  «Žīdu» zemnīcas iemītnieki gāja rakt zemi vienā vietā, tur sabēra to uz nestuvēm un pārnesa uz citu vielu. Gar visu ce|u divās rindās sastājās apsargātāji ar nūjām, un cilvēki skrēja ar nestuvēm pa šo gaiteni.

Uz nestuvēm vajadzēja uzbērt tik daudz, ka tikko varēja pacelt, bet vācieši tikai dauzīja ar nūjām, kliedza un lamājās: «Schnell! Schnell! Ātrāk!» — itevis darbs, bet gatavā panika. Cilvēki zaudēja spēkus, pakrita, un šos «nāves kandidātus» tūlīt aizveda uz gravu un nošāva vai arī vienkārši nosita ar lāpstu, tālab viņi skrēja pēdējiem spēkiem un pakrita, jau zaudējuši samaņu. Vāciešu komandas nogura, tās nomainīja citas, bet zemes parnēsāšana vilkās līdz vēlai naktij. Tādējādi visi bija nodarbināti un rosība nerimās ne uz mirkli.

2.  Kādā attālākā klajumā būvēja nesaprotamas celtnes, un daļu ieslodzīto sūtīja turp. Būvdarbi bija sevišķi slepeni, tādē| tie, kas aizgāja uz turieni darbā, atpakaļ vairs neatgriezās. (Noslēpums atklājās tikai vēlāk: Sievu kraujā būvēja eksperimentālu ziepju fabriku, lai vārītu ziepes no līķiem; taču vācieši nepaguva to līdz galam uzcelt.)

3.  Jauca nost vecās barakas, kas bija palikušas kopš tiem laikiem, kad šajā vielā pirms kara dislocējās kāda padomju karaspēka daļa. Nometnes priekšniecība bija nolēmusi, ka tās bojā ainavu un neļauj pārredzēt apkārtni. Starp citu, šurp, uz «naglu rāvēju» brigādi, nosūtīja galīgi novājējušos «nāves kandidātus» no krievu zemnīcām, un viņi, kamēr vēl bija dzīvi, rāva laukā no dēļiem un taisnoja sarūsējušās naglas.

4.  Tai pašā nolūkā, lai būtu laba pārredzamība, izcirta visus kokus un izlauza celmus kā pašā nometnes teritorijā, tā arī ap to; vācieši jutās omuļigi, ja visapkārt bija klajš lauks.

5.  Neliela grupiņa amatnieku — galdnieki, kurpnieki, drēbnieki, atslēdznieki — strādāja darbnīcās, apkalpodami apsardzi un darīdami dažādus darbus nometnē. Tie bija «blata» darbi, un ikviens jutās laimīgs, nokļuvis Šajā grupā.

6.  «Izbraukuma» brigādes stingras apsardzes pavadībā veda uz Institūta ielu 5, kur cēla gestapo ēku; reizēm tās sūtīja arī novākt drupas.

7.  Sievietes izmantoja par zirgiem: iejūdza vairākas ratos; un viņas pārvadāja smagumus un izveda netīrumus.

Nometni pārzināja šturmbanfīrers Pauls fon Radom- skis, gadus piecdesmit piecus vecs vācietis ar aizsmakušu balsi, noskūtu galvu, patuklu augumu, bet iegarenu, kalsenu seju un raga brillēm. Parasti viņš braukāja mazā, melnā vieglajā mašīnā, ko pats vadīja. Blakus viņam sēdēja tumši pelēks aitu suns Reksis, ko labi pazina visa nometne un kas bija ietrenēts plosīt cilvēkus, bet uz pakaļējā sēdekļa — tulks Reins, no folksdoičiem.

Radomskim bija vietnieki: nelabojamais sadists Rī- ders, ko saukāja par «Rudo», un speciālists apšaušanā Villijs, ļoti garš un kārns vīrietis.

Tālāk sekoja administrācija no pašu ieslodzīto vidus: sotņiki un brigadieri. It īpaši izcēlās čehs, ko sauca par Antonu. Tas bija Radomska mīlulis un labā roka. Visi jau zināja: ko Antons ieteiks šefam, tas arī notiks; no Antona baidījās vairāk nekā no paša šefa. Pie sievietēm par brigadieri bija iecelta divdesmit piecus gadus vecā Liza Loginova, Krievu drāmas teātra aktrise, Antona piegulētāja, kas neatpalika no viņa sadisma ziņā un zvēriski sita sievietes.

Davidovs sīki pastāsta par šo dīvaino ne tik daudz

dzīvi, cik pusdzīvi, jo kuru katru dienu ikviens varēja gluži vienkārši nomirt. Mira galvenokārt vakaros.

Pēc darba beigām visi ieslodzītie (protams, dziedādami) sapulcējās centrālaja laukumā un nostājas krievu «P» burta veidā. Sākās pats galvenais: tika izskatīti pārkāpumi, kas bija pa dienu novēroti. Ja kāds bija mēģinājis bēgt, tas nozīmēja, ka tūlīt nošaus visu brigādi. Ja Radoniskis pavēlēs, šaus katru desmito vai piekto no ierindas.

' Visi skatījās uz vārtiem: ja nesa iekšā ložmetējus, tātad šodien būs «koncerts» jeb «pašdarbības vakars», kā ironizēja policisti. Vidū nostājās Radomskis ar palīgiem, un tika paziņots, ka šodien nošaus, teiksim, katru piekto.

Pirmajā desmitā no rindas gala sākās mežonīga, klusa cīņa: katrs redzēja, kurš viņš ir pēc kārtas. Riders sāka skaitīt, un ikviens stāvēja sarāvies, ne dzīvs, ne miris, un, kad atskanēja «Pieci!», Rīders izrāva nelaimīgo aiz rokas no ierindas, un lūgties pēc apžēlošanas nebija nekādas nozīmes. Ja cilvēks joprojām pretojās un kliedza: «Pan, pan, apžēlojiet, pan…» — Rīders turpat izšāva uz viņu no pistoles un turpināja skaitīšanu.

Nekādā gadījumā nedrīkstēja skatīties Rīderam acīs: viņš varēja sākt blenzt uz kādu no cilvēkiem un izraut no ierindas vienkārši tādēļ, ka tas viņam nepatika.

Pēc tam izraudzītos iestūma laukuma vidū un uzbļāva: «Uz ceļiem!» Esesieši vai arī policisti apstaigāja visus un nogalināja ar šāvienu pakausī.

Visbeidzot ieslodzītie atkal ar dziesmu apgāja apkārt laukumam un devās uz zemnīcām.

Reiz atdzina ieslodzītos no Poltavas. Dienas vidū sāka dauzīt pa sliedes gabalu, nostādīja visus laukumā un paziņoja, ka tūlīt tiks nošauti ukraiņu partizāni. Laukuma centrā uz ceļiem tupēja cilvēku sešdesmit, rokas viņiem bija atliektas uz muguras, bet blakus stāvēja policisti.

Pēkšņi kāds jauniņš policists iekliedzās: «Es nešaušu!» Izrādījās, ka starp ieslodzītajiem ir viņa brālis un vācieši tīšuprāt sarīkojuši šo izradi, lai brālis šautu uz brāli.

Pie policista pieskrēja vācietis un izvilka pistoli. Tad jauniņais policists izšava, bet viņam tūdaļ uznāca nelabums, un viņu aizveda. Policistam bija gadu deviņpadsmit, nošautajam brālim — gadi divdesmit pieci. Visus pārējos nez kādēļ apšāva ar sprāgstošajām lodēm, tā ka smadzenes šķīda tieši ierinda stāvošajiem sejā.

Par sīkiem pārkāpumiem pēra. Iznesa galdnieku darbnīcā izgatavotu solu ar iedobumu ķermenim, lajā ieguldīja cilvēku, ar dēli piespieda galvu un plecus, un divi spēcīgi tēviņi no nometnes dienderiem uzcītīgi zvetēja ar kokiem, kurus jokodamies dēvēja par «automātiem». Saņemt divsimt «automātu» nozīmēja drošu nāvi.

Kādā brigādē vakara pārbaudes laikā atklājās, ka trūkst viena cilvēka. Suns to drīz vien atrada, viņš bija paslēpies zem atejas dēļiem, lai sagaidītu nakti un aizbēgtu. Solņiki dauzīja viņu uz sola tikmēr, kamēr gaļa gabaliem atlēca no kauliem, un turpināja sist arī beigtu, sadauzīdami viņu vienos lēveros.

Gadus septiņpadsmit vecs zēns bija aizgājis pie atkritumu kastēm pameklēt ko ēdamu. Viņu pamanīja pats Radomskis un sāka uzmanīgi, uz pirkstgaliem zagties klāt, jau pa ceļam izvilcis revolveri. Viņš nošāva puisi, iebāza revolveri makstī un aizgāja apmierināts, it kā būtu nošāvis klaidoni suni.

Šāva par to, ka otrreiz iestājās rindā pēc ēdiena, dauzīja ar «automātiem» par to, ka neesi nocēlis cepuri; kad «slimnīcas» zemnīcā sanāca daudz slimo, viņus izdzina laukā, noguldīja zemē un apšāva ar automātu kārtām. «Rosmes» nemaz netika uzskatītas par sodu, tās izpelnījās vai ik uz soļa, un tik vien bija dzirdams kā «celties», «gulties», «zivju solī» .. .

Visu to Davidovs redzēja pats savām acīm, pats tika sists, dziedāja dziesmas, stāvēja ierindā, kamēr Rīders skaitīja, kurus nošaut, taču liktenīgais skaitlis viņam vienmēr pagāja secen.

Radomskis bija izgudrojis pats savu unikālu sodīšanas paņēmienu. Ieslodzītajam pavēlēja uzrāpties kokā un piesiet tā galotnē virvi. Citiem ieslodzītajiem viņš lika koku zāģēt. Pēc tam vilka aiz virves, koks gāzās, un tajā uzdzītais cilvēks nositās. Radomskis vienmēr pats gājis paskatīties un, kā stāsta, ļoti par to smējies. Ja arī kāds nenositās, Antons to nogalināja ar lāpstu.

Kāds cits Radomska izklaidēšanās paņēmiens: viņš sēdās zirga mugurā un pilnos auļos triecās ar to iekšā ieslodzīto barā. Tos, kuri nepaguva atlēkt sāņus un kuriem zirgs pieskārās vai nogāza zemē, Radomskis tūdaļ nošāva kā vārguļus un dzīvotnespējīgus.

Ātrāk par citiem aizgāja bojā ebreji vai pusebreji no «žīdu» zemnīcas, vācieši viņus ar pašiem raksturīgo «humoru» dēvēja par <rHimmel-kotnmando» — «debesu komanda».

Apģērbu ieslodzītajiem nedeva. Atnācējiem novilka visu labāko — zābakus, mēteļus, svārkus, un policisti tos pilsēta apmainīja pret kandžu. Tādēļ katrs centās iegūt apģērbu no līķiem.

Ar ēdienu bija grūtāk. Bez brokastu «kafijas» un maizes dienā vēl izsniedza žurgu. Strādājot smagu, nogurdinošu darbu un saņemot šādu ēdienu, protams, nevarēja izvilkt dzīvību, taču reizēm ieslodzītie saņēma paciņas. Sievietes staigaja gar nometnes žogu, meklēdamas savējos, un meta pāri žogam maizi. Ja policistam pie vārtiem iedeva litru vai vairāk kandžas, tad arī tas reizēm nodeva ieslodzītajam kulīti ar prosas putraimiem vai kartupeļus.

No rītiem norīkoja dežurantus, kas apsardzes pavadībā apstaigāja dzeloņstiepļu žogus, kuros bija ielaista strava ar divi tūkstoši divi simti voltu lielu spriegumu, un viņi ar garām nūjām vilka laukā pa nakti iesprūdušos un strāvas nosistos suņus, kaķus, vārnas, reizem arī kādu zaķi.

Visu to viņi atnesa uz «zonu», sākās «tirgošanās»: kaķa gaļas gabalu mainīja pret putraimu sauju un tā tālāk. No atkritumu bedres varēja nočiept kartupeļu mizas. Tad sametās pa vairākiem kopā un vārīja uz plīts savu zupu. Tieši tā Davidovam un tādiem kā viņš arī palīdzēja izvilkt dzīvību.

Viena no nometnes drausmīgajām parādībām bija kašķis. Ieslodzītie dzīvoja sliktāk nekā zvēri alās, un viņus mocīja tūkstošiem kukaiņu. Ar kašķi saslimušos neārstēja, viņus vienkārši nošāva. Kāda sieviete Anna

Trubakova — ieslodzītā namdara Trubakova sieva — sadabūja, atnesa un iesūtīja nometnē ziedi pret kašķi, un tā izglāba daudziem dzīvību.

Davidovs ar Annas palīdzību nosūtīja uz pilsētu ārstei Neonilai Omeļčenko vēstuli, un viņa atskrēja, atnesa paciņu, nākošajā reizē viņai izdevās pat iesūtīt trīs proklamācijas, viņa apsolījās sagādāt arī pistoli, taču -pa šo laiku Davidovu nosūtīja uz gravu, bet par to tiks stāstīts vēlāk.

Pistole bija vajadzīga bēgšanai. Cilvēku divdesmit vienojās par bēgšanu un sāka vākt ieročus. Sīs sazvērestības detaJas palikušas nezināmas, jo sazvērniekus atklāja un visus divdesmit nošāva. Zināms tikai tas, ka vadītājs bijis ieslodzītais Arkādijs Ivanovs, — un tas arī viss.

Tā pagāja dienas. Neviens, tai skaitā arī Davidovs, nedomāja par to, cik ilgi vēl atlicis dzīvot. Dzīvot griba eksistē mūsos tikmēr, kamēr mēs elpojam. Vieni pienāca klāt, citi nomira — vai nu paši, vai uz laukuma, vai arī gravā.

Mašīna turpināja savu ikdienas darbu.

VECTĒVS ANTIFAŠISTS ~ UN IMPĒRIJAS DRUMSLAS

Mēs dzīvojām kā mirušo valstībā; kas un kā notika pasaulē — tikai baumas, un neviens nezināja, cik tajās patiesības. Tam, ko rakstīja vācu avīzēs, nevarēja ticēt ne par mata tiesu. Lasīja tikai starp rindām. Viens otrs šur tur klausījās radio, viens otrs zināja visu, tikai ne mēs. Taču kopš kada laika radio mums vairs nebija vajadzīgs. Mums bija vectēvs.

Viņš atskrēja no tirgus vai no paziņām pagalam uzbudinājies un klāja vajā, kad un kāda pilsēta vāciešiem atņemta un cik lidmašīnu nogāzts.

— Nē-ē, viņi nenoturēsies! — vectēvs kliedza. — Mūsējie viņus sakaus. Pieminiet manus vārdus! Dod, mīļais dieviņ, sagaidīt tos laikus!

Pēc mūsu pēdējās iekrišanas, atgriežoties no produktu maiņas, vectēvs bija ne pa jokam pārbijies. Viņš sāka nīst fašistus ar tādu naidu, uz kādu vien bija spējīgs.

Veco cilvēku ēdnīca jau sen bija slēgta, iestāties kur citur darbā par sargu vectēvam nebija nekādas jēgas: par algu nekā nevarēja nopirkt. Un tad viņam pēkšņi ienāca prātā, ka mēs ar māti esam viņam kā akmens kaklā. Viņš tūdaļ sadalīja mantu, paņēma sev lielāko daļu un paziņoja:

—   Dzīvojiet otrā istabā, kā paši zināt, bet es mainīšu mantas pret pārtiku un meklēšu sev bagātu sievu.

Māte tikai nogrozīja galvu. Reizēm viņa pieklauvēja pie vectēva durvīm un pasniedza viņam paris bliņu no kartupeļu mizām, viņš tās kāri pagrāba un apēda, varēja redzēt, ka vecais vīrs neganti badojas, jo lupatas, ko viņš stiepa už tirgu, neviens nepirka, bet vectēvam vēl ļoti gribējās dzīvot, un viņš ķērās vai pie salmiņa. Viņam uznāca skaudība par manu biznesu, un arī viņš sāka pārdot cigaretes. Katru zemes pleķīti, pat pagal- miņu, viņš uzraka un apstādīja ar tabaku, plūca lapas, kaltēja, savēris tās uz auklas, pēc tam ar nazi sagrieza, bet kātus sagrūda piestā un pārdeva mahorku ar glāzēm. Un tas viņu izglāba.

Reizēm pie viņa atnāca vecais dārznieks, vectēvs cienāja viņu ar liepziedu tēju bez cukura un stāstīja, cik agrāk, padomju varas laikā, bijis labi, kāds viņš bijis saimnieks — turējis govi, audzējis barokļus, tikai nosprāguši ar sarkanguļu, un kādas desas vecāmāte cepusi uz Lieldienām.

—   Visu mužu esmu strādājis! — vectēvs gaudās. — Ar pensiju vien varētu dzīvot, ja neuzkultos šitie r-riebekļi, zagļi, ā-di-o-ti! Bet gan jau atnāks mūsējie, piemini manus vārdus.

Viņa naids bija jo lielāks, jo vairāk izsalcis viņš bija. Aiz vecuma nomira Ļaļas vectēvs. Manējais atskrēja un priecīgi uzbudināts klāja vaļā:

—  Ahā! Vai re! Lai arī folksdoičs, tomēr nomira!

Mājiņā rnums kaimiņos, kur dzīvoja Jeļena Pavlovna,

stāvēja tukšs evakuēto dzīvoklis. Tajā iekravājās kaut kādi aristokrātiski folksdoiči. Vectēvs ieraudzīja viņus pirmais.

—       Ū-ū, riebekļi, buržuju purni, pani nolādētie, par maz jūs padomju vara dauzījusi, bet pagaidiet vien, par agru priecājaties, drīz jums pienāks gals!

Man |oti gribējās uzzināt, kas tie par nolādētiem paniem atbraukuši, es aizskrēju un uzrāpos uz žoga.

Ar pajūgiem kaimiņu pagalmā saveda milzum daudz mantu, tās sakrāva zemē, un mūžveca salīkusi vecene un jauneklīgs inteliģenta izskata vīrietis ar brillēm nesa mantas iekšā, divatā viņi ņēmās atspērušies, nespēdami pacelt smago kumodi vai sekreteru.

Pārlēcu pāri žogam un piedāvāju:

—  Atļaujiet, es palīdzēšu. Kas jānes?

Un tad notika kaut kas dīvains. Viņi sastinga un ar šausmām skatījās manī, it kā būtu ieraudzījuši dzīvu krokodili, un klusēja. Es apjucis stāvēju, bet viņi uzmanīgi un pamatīgi nopētīja mani, saskatījās, un tad vecene ar izdilušo roku noradīja uz pufiem.

—   Sitos — uz viesistabu!

Pagrābu divus pufus un iestiepu mājā, īsti nesaprazdams, kura ir viesistaba, un noliku tos vislielākajā istabā.

—       Es dzīvoju tepat aiz žoga, — pateicu vecenei. — Un jūs būsit jaunie iemītnieki?

—       Ak tā, — vecā strupi attrauca. — Vai tev vecāki ir?

—   Māte, — es atbildēju.

—   Kas ir tava māte?

—  Mana māte bija skolotāja, bet tagad . . .

—       Ak pedagogs? — vecā iesaucās. — Tava māte ir pedagogs?

—        Pedagoģiskā izglītība, — noteica vīrietis un dīvaini paskatījās manī, — pašreizējās depresijas aspektā nav mērķtiecīga no praktiskā viedok|a, kaut arī tas ir skumji . . .

—       Mima, — vecā viņu pārtrauca, — pedagogi ir vienīgais, kas vēl atlicis no inteliģences. Puisēn, kad mēs būsim iekārtojušies, ar prieku ielūgsim tavu mammu un tevi, un arī paši labprāt ieradīsimies pie jums vizītē.

Nobrīnījos par viņas cēlo runāšanas veidu, taču kārtīgi stiepu visu, ko vien vecā parādīja. Aizskrēju uz mājām, atnesu āmuru un naglas, palīdzēju piekārt pie sienām gleznas un fotogrāfijas veclaicīgos ietvaros. Vis

vairāk man pie viņiem patika brīnum jaukie zvēru galvu izbāzeņi: milzīgs, pinkains meža kuilis ar ilkņiem un asins pielietām ačelēm, brieža un vilka galva un ajņa ragi. Viņiem bija daudz grāmatu vecos sējumos, pusdienu servīze ar monogrammām, pagājušo gadsimtu porcelāna figūriņas, bet nebija nevienas jaunas grāmatas un neviena jauna priekšmeta.

Kad galu galā viss bija salikts savās vietās, vecene visai izmeklētiem izteicieniem patencināja mani un vēlreiz piekodinaja, lai mēs abi ar mali katra ziņā apciemojam viņus.

Mājās pastāstīju mātei par neparastajiem kaimiņiem. Otrā dienā vecene ieraudzīja manu māti pa žoga spraugām, uzaicināja ciemos — un mēs aizgājām.

Māti svinīgi stādīja priekšā dīvainajam Mimam (izrādās, ka īstā vārda viņš bija Mihails), tas notirināja kāju, sasita papēžus un noskūpstīja mātei roku. Apsēdamies uz seniem Vīnes krēsliem pie veclaicīga galda.

—   Atzīšos: mēs nevaram paciest nekulturālus kaimiņus, — vecā konfidenciāli atzinās. — Kāds prieks, ka jūs esat kulturāli ļaudis!

—   Kulturāli cilvēki kā nepieciešamais integrālis pašreizējā situācijā… — Mima iesāka, taču vecā pārtrauca:

—   Tev taisnība, Mima. Kultūru saglabājuši atsevišķi indivīdi. Boļševiku terors iznīcināja kultūru kopā ar inteliģenci,, un sākās nekulturalības un viduvējības triumfa laikmets. Ja runājam par tā dēvētajiem kultūras kadriem, tad manas istabenes bija simtreiz kulturālākas.

Abi ar māti apmulsuši klusējām: māte bija tieši šis padomju «kultūras kadrs». Taču vecenītei laikam bija sajukusi laika izjūta, un viņa uzskatīja māti-par pirmsrevolūcijas pedagogu.

—   Mēs taču esam Kobci, — viņa svinīgi paziņoja. — Esmu nelaiķa Kobca atraitne, jūs, protams, esat dzirdējuši.

Jā, bijām gan dzirdējuši. Kureņevkā bija liela ādu fabrika, ko veci ļaudis vēl šobaltdien dēvēja par Kobca fabriku. Pats fabrikants bija gājis bojā revolūcijas laikā.

—  Mums bija liela ģimene, — vecā turpināja un skumji pašūpoja galvu, tad sāka uzskaitīt vārdu pēc vārda, ik pec katra piemetinādama: «astoņpadsmitajā gadā nošauts», «kritis Deņikina karaspēka rindās».

—  Man palika divi dēli — Mima un Nikola, tas arī viss, kas no mums vēl palicis. Un tas ir viss, kas mums vēl saglabājies. — Viņa ar plašu žestu norādīja uz viesistabu, un visas šīs vecās, nolietotās mantas un kožu saēstie izbāzeņi tagad jau atstāja nelāgu, nomācošu iespaidu. — Mima bija pavisam maziņš, — vecā turpināja, — kad tas viss sākās. Tas viņu tā ietekmēja, ka viņš sajuka prātā.

—   Vājprātība kā tāda ar visām psihiatriskajām niansēm nav pieejama elementārai izpratnei, — Mima piebilda.

—  Ja, Mima, — vecā it kā starp citu piekrita.

—   Viņš divdesmit gadus pavadīja Kirilovkas slimnīcā, viņš ir klusais vājprātīgais, viņu pat izlaida brīvībā, viņam tur bija labi, un es apciemoju viņu. Taisni jābrīnās, kā man uznāca apskaidrība izrakstīt viņu no slimnīcas, kad pienāca klāt fronte. Mēs sēdējām bedrē, pēc tam es uzzināju, ka slimnīcā nedod ēst, un es viņu vairs atpakaļ nevedu. Tur visus nošāva, bet Mima palika pie manis. Viņš ir mans vienīgais prieks.

Vecā maigi noglāstīja dēla galvu. Man sametās nelabi.

Arēji Mima nemaz neatgādināja vājprātīgo. Viņam bija ļoti gudra, domīga un smalka seja. Brilles viņam bija stipras, ar bieziem stikliem raga ietvaros. Manieres lēnīgas, mazliet zaglīgas, viņš vērīgi uzklausīja visu, par ko runāja, ar tādu izskatu, it kā visu saprastu.

—   Un kur otrs jūsu dēls? — māte pavaicāja.

—   Nikoļa, vienīgais laimīgais, aizbēga uz ārzemēm. Tagad viņš ir šoferis Parīzē. Šoferis un tulks no vācu valodas franču valodā. Divdesmit gadus nekā par viņu nezināju, bet, kad atnāca vācieši, viņš uzmeklēja mus. Mēs sarakstāmies, viņš sūta mums paciņas — ziepju pulveri, diegus, adatas, odekolonu. Saprotiet, viņam pašam tur neklājas viegli. Mēs šeit aiz cieņas pret mūsu ģimeni esam ieskaitīti folksdoičos, bet viņš tur ir vienkāršs krievu emigrants, taksometra šoferis un vācu un franču valodas tulks.

—   Cik savādi, — māte sacīja, — tulko no vācu valodas franču valodā …

—   Savādi nav tas, ka pastāv dažādas valodas, — Mima klusu iebilda, — savādi ir tas, ka cilvēki ir dažādi, ka nevar sarunāties, nevar saprasties, un tādēļ pasaulei, acīm redzot, nav nekādu cerību.

Vecā uzmeklēja biezus albumus safjāna vākos, izvilka no kumodes atvilktnes vecas fotogrāfijas uz bieza kartona ar zeltītām apmalēm un sameklēja Niko|as jaunības dienu attēlu. Jauniņš, jautrs puisis stāvēja pie automašīnas — vienas no pašām pirmajām, ar tādiem riteņiem kā ratiem un bumbierveidīgu gumijas klaksonu.

—   Bet Sevočka, — vecā stāstīja, — bija pārgalvīgs aviatorš. Rau, kur viņš stāv pie sava aeroplāna.

Kāds cits puisis — sprogainiem matiem, stalts, ģērbies kombinezonā, ar lidotāja cepuri rokās — stāvēja, atspiedies pret etažerei lidzīgas aizvēsturiskas lidmašīnas spārnu.

—   Mēs viņam nopirkām šo lidmašīnu, — vecā paskaidroja. — Vēl mums bija trīs automobili, zirgus neskaitot. Jaunībā es nezināju, ko nozīmē: iet kājām. Kad iebraucu Pēterburgā, visi mani uzskatīja par vienu no pirmajām skaistulēm. Cerēja, ka eš k|ūšu par freileni, un mani stādīja priekšā carienei Marijai Fjodorovnai… Jūs taču arī sauc Marija Fjodorovna? Gauži jauks vārds… Tātad aizveda mani pie carienes. Viņa bija burvīga skaistule, par spīti savam vecumam. Kad viņa vēl bija sava skaistuma ziedu laikā, ārsti izdarīja viņas sejas ādā iešļircinājumus. Seja sastinga, palikdama uz visiem laikiem žilbinoši skaista. Kad mani ieveda iekšā un es iztaisīju kniksi, viņa sāka kaut ko jautru stāstīt, bet es, galīgi samulsusi, skatījos, jo viņas sejā nepakustējās ne vaibsts. Mute bija atvērta — tāds apaļīgs caurums, es jutu, ka viņa saka kaut ko jautru, taču seja pilnīgi nekustīga, gluži kā maska. Tas bija ļoti dīvaini.

—   Drausmīgi, — māte nošausminājās.

—   Sai pasaulē ir tik daudz drausmīga, — skumji piebilda Mima, — ka cilvēks pārstāj to ievērot. Es neticu vispārīgai labdarībai.

—   Mimiņ, labāk parādi fotogrāfijas, — vecā nobažījusies iesaucās, — bet es uzvārīšu tēju.

Viņa sāka likt galdā mazītiņas krūzītes un tasītes, cukurtrauciņus, knaiblītes, zeltītas karptītes ar vītņotiem kātiem.

—   Ziepju pulveri es izlietoju veļas mazgāšanai, — viņa skaidroja, — bet adatas un odekolonu pārdevām, pārdevām ari savu rupjmaizes devu. Mēs nopirkām kūkas. Mēs nolēmām iesvētīt jauno dzīvokli ar kūkām.

Viņa svinīgi nolika uz galda senlaicīgu vāzi ar kūkām, man mute vien iepletās, ieraugot tādu brīnumu, bet matē jau parāva mani aiz svārkiem.

Nosēdējām līdz vēlai naktij. Mima aizpļāpājās un runāja pavisam sakarīgi, izteikdams apbrīnojami prātīgas domas. Man pat uzmācās šaubas: vai tikai viņš, visus šos gadus slēpdamies psihiatriskajā slimnīcā, nav izlicies par muļķīti?

Bet tad viņam kaut kas nolika, viņš sāka runāt aizvien nesakarīgāk un nesakarīgāk. Vecā piecēla viņu, aizveda ka bērnu un nolika gulēt, un likās savādi, ka tāds glīts, veseligs un pieaudzis ' vīrietis var but tik nevarīgs.

Otrā dienā izdzirdu, ka kaimiņu šķūnīti skan zāģis, šķūnīša aizmugures siena bija pavērsta pret mums, vienā vietā bija šķirba, palūkojos pa to un ieraudzīju, ka Mima zāģē malku. Viņš bija uzlicis uz steķiem resnu bluķi un skrāpēja to ar sarūsējušu šķērszāģi, ar kuru, kā zināms, vienam pašam ir grūti zāģēt: brīvais gals lēkāja, zāģis neturējās ceļā un locījās. Mima gauži nemākulīgi, taču ārkārtīgi uzcītīgi turpināja skrāpēt zaraino bluķi. Man sametās viņa žēl. Ar veca paziņas tiesībām pārlēcu pāri žogam un piegāju klāt.

—   Zāģēsim divatā, vienam nav parocīgi, — es lietišķi piedāvāju.

Viņš ar šausmām paskatījās uz mani. Kādu laiku domaja, tad nomurmināja:

—   Iespējams . ..

Es pratu zāģēt malku, turklāt labi zāģēju. Taču šoreiz nez kādēļ nekas nesanāca. Vai nu es uztraucos un mulsu, vai āri Mima ar savu ciešo, pētošo skatienu hipnotizēja mani. Acis aiz biezajiem briļļu stikliem šķita melnas, ar milzīgiem kā bezdibeņi redzokļiem.

Ar lielām pūlēm nozāģējām no bluķa vienu pagali.

Mima nolika zāģi pie sienas un, domīgi skatīdamies manī, pateica:

—   Vairāk nevajag. .

—   Nevajag?

—   Nevajag.

Ļoti uzmanīgi un bikli es izgāju no šķūnīša un pārrāpos pāri žogam — nez kādēļ es streipuļoju; pēkšņi likās, it kā ausīs būtu noklikstējis kāds slēdzis, un es neciešami skaidri sadzirdēju visus apkārtnes trokšņus: ratu klaboņu pie tilta, suņu rejas, tirgus neskaidro murdoņu, koku šalkšanu, ložmetēja tarkšķus Sievu krauja; tad šķūnītī nošķinda zāģis un atskanēja piesardzīgs «švirr, švir-r-r» … Piebāzu degunu pie šķirbas. Mima viens pats ar milzīgu uzcitibu skrāpēja bluķi.

NOGALINĀT ZIVI

Es aizvien domāju, un man šķiet, ka gudriem, patiesiem un īsteni godīgiem cilvekiem, kas dzīvos pēc mums, būs grūti saprast, kā tas viss varēja gadīties, — viņiem būs grūti apjēgt, kā visparastākas cilvēciskās būtnes smadzeņu rievu vistumšākajos nostūros varēja rasties pati doma par slepkavošanu, par masveida slepkavošanu … Viņu taču tapat ir dzemdejusi māte, viņš bijis mazulis, zīdis matēs krūti, gājis skolā… Viņš taču ir tikpat parasts kā miljoniem citu cilvēku — ar rokām un kājām, uz kurām aug nagi, bet irz vaigiem — ja tas ir vīrietis — aug barda, viņš skumst, priecājas, smaida, raugās spoguli, maigi mīl sievieti, apdedzinās ar sērkociņa liesmu, — vārdu sakot, ir parasts visās jomās, viņam trūkst vienīgi iztēles.

Normāla cilvēciska būtne, redzēdama citu ciešanas, pat tikai iedomājoties par tām, iztēlē izjūt, it kā tas notiktu ar viņu pašu, vai vismaz sajūt dvēseliskas sāpes.

Reizēm tirgū pārdeva zivis. Taču cena, protams, nebija pa mūsu kabatai, tomēr, visu laiku to vien domādams, kur lai dabū ko ēdamu, es nospriedu: kādēļ nepamēģināt samakšķerēt zivis?

Agrāk kopā ar puikam biju gājis makšķerēt. Tas, jūs paši zināt, sagādā lielu prieku. Tiesa, man bija zivju žēl, viņas taču parasti iebāž kulītē vai iemet spainītī, zivis tur spirinās, kamēr nobeidzas, mēs paši nemaz nemanām, kā tas noticis. Toties cik garšīga ir zivju vira — tīrais sapnis!

Makšķere man bija pavisam vienkārša, ar sarūsējušu āķi, taču nolēmu, ka sakumam būs laba tāda pati. Jau vakarā saraku tārpus un, tikko sāka svīst gaisma, devos uz Dņepru.

Kureņevku no Dņepras šķir liela, zālaina p|ava, kas sākas tūlīt aiz uzbēruma. Pavasaros tā bieži pārplūda un pārvērtās jūrā lidz pat apvārsnim. Ilgi so|oju pa zāli, kājas galīgi izmirka, taču bads un cerība noķert daudz zivju iedvesmoja mani.

Dņepras krasti ir smilšaini, ar brīnišķīgām sērēm un kraujām, ādens upē brūngans. Te itin nekas neliecināja par karu, par fašistiem. Un man iešāvās prātā, ka Dņepra palikusi gluži tāda pati kā tais dienās, kad pa upes vidu peldēja kņaza Oļega laivas vai vilkās kupču karavānas, braukdamas pa lielo ūdensceļu — «no var- jagiem līdz grieķiem». Šādas un citas tamlīdzīgas domas vēlāk dzīvē nāk prātā ne reizi vien un galu galā pārvēršas trivialitātē. Bet man taču bija trīspadsmit gadu.

Iemetu makšķeri, iebāzu kabatā kastiti ar sliekām un soļoju gar straumi, sekoju pludiņam. Straume Dņeprā ir liela. Te ir tikai divas iespējas: vai nu sēdēt uz vietas un ik mirkli svaidīt makšķeri, vai arī soļot pa krastu.

Nogāju vismaz kilometru, kamēr sasniedzu neizbrie- namu piekrastes vilkukārklu audzi, taču nekā nenoķēru. Skriešus aizjozu atpakaļ un atkal nogāju to pašu ceļu — un ar tādu pašu iznākumu. Ta es skraidīju kā muļķītis pukodamies un nervozēdams, taču kaut ko es laikam darīju aplam — vai nu gremdiņi nebija pareizi pielikti, vai arī te nebija īstā vieta un ēsmu vajadzēja citu. Saule jau bija pakāpusies gabalā un sāka cepināt, taču manas makšķeres pludiņš vēl ne reizes nebija paraustīts, it kā Dņeprā visas zivis būtu apsprāgušas.

Galīgi satriekts, izsalcis, tikko valdīdams asaras un saprazdams, ka pats labākais makšķerēšanas laiks ir bezcerīgi pazaudēts, nolēmu pamēģināt laimi krūmos nelielā atvariņā, kaut ari baidījos, ka tur āķis var ieķerties siekstā, un man otra nebija.

Atvariņš bija nošķirts no straumes, tā plūda tam garām, un ūdens atvarā tikko manāmi griezās. Nezināju, cik tas dziļš, tāpat vien pabīdīju pludiņu pēc iespējas augstāk un iemetu makšķeri. Gandrīz tai pašā mirklī pludiņš sāka lēni raustīties.

Tikko tas pazuda zem ūdens, es rāvu un izvilku no ūdens kailu āķi: kaut kas bija novilcis slieku. Tas jau bija labi, man radās makšķernieka prieks. Uzmaucu jaunu slieku un atkal iemetu, un dziļumā atkal sākās ķircināšanās.

Ko tik es nedarīju, kā nemēģināju piecirst, taču vienmēr izvilku kailu āķi. Zivis bija viltīgākas par mani. Es viss drebēju; man vajadzēja izvilkt kaut vai pirksta garuma ķisīti!

Pēkšņi pēc piecirtiena sajutu smagumu. Ar šausmām iedomājos, ka āķis galu galā aizķēries, un tai pašā mirklī atjēdzos, ka tā tomēr ir zivs. Nepacietīgi, nemaz nedomādams, ka tā var norauties, es rāvu, cik spēka, un tā uzlidoja augstu gaisā — un es kā uzvarētājs melos zālē, kur tā spirinājās. «Ahā, gudrele, viltniece, uzķēries tomēr! Dabuju gan tevi rokā!» Sito laimi! Kurš kaut reizi dzīvē ir noķēris zivi, tas saprot, ko es saku.

Tas bija asaris, un pirmajā mirklī man šķita daudz lielāks, nekā patiesībā bija. Skaists asaris ar zaļganām svītrām, košām, sarkanām spurām, stingrs un gluži kā ar stiklu apliets, kaut vai uzglezno tādu.

Taču mani vajāja neveiksmes: asaris bija pārāk dziļi ierijis tārpu. No mutes rēgojās aukla, āķis bija ieķēries kaut kur vēderā. Ar vienu roku turēju vingro zivi, kas neganti spirinājās, ar otru raustīju auklu, mēģinādams izvilkt zivij no vēdera āķi, bet tas bija laikam ieķēries tur aiz asakām. Es raustīju aiz auklas, vilku, rāvu, bet zivs arvien vēl kūla ar asti, vārstīja muti un skatījās manī izvalbītām acīm. Zaudējis pacietību, parāvu no visa spēka, aukla pārtrūka, bet āķis palika zivī. Un šajā mirklī es iedomājos, ka no manis velk laukā āķi, un piere noklājās aukstiem sviedriem.

Ļoti labi saprotu, ka tās ir bērnišķīgas iedomas. Labprāt ļauju, lai jebkurš makšķernieks mani izzobo. Taču es biju krastmalā viens, apkārtne bija tik jauka, saule cepinaja, ūdens laistījās, spāres sēdās uz ašķu galiem, un man vairs nebija ar ko makšķerēt.

Aizmetu asari patālāk zālē un apsēdos pagaidīt, kamēr tas nobeigsies. Laiku pa laikam tajā pusē nočabēja un noplakšķēja: asaris vēl spārdījās. Pēc tam aprima. Piegāju klāt un pabikstīju ar kāju — tas atkal sāka lēkāt, viss notašķījies ar smiltīm un aplipis ar gružiem, pazaudējis savu skaistumu.

Atgāju nost, domāju un ilgi gaidīju, kamēr zaudēju pacietību, lāgu lāgiem piegāju klāt, bet asaris vēl aizvien spirinājās, un tas mani sāka uztraukt ne pa jokam. Saņēmu asari aiz astes un sāku sist to ar galvu pret zemi, bet tas tikai vārstīja muti, skatījās un nebeidzās nost: zeme bija pārāk mīksta.

Dusmās atvēzējos un, cik spēka, triecu to pret zemi. Asaris pat palēcās kā bumbiņa, taču, nokritis zemē, turpināja locīties un spirināties. Sāku meklēt koku, atradu līku zara gabalu un piespiedu to asarim pie galvas — nesaprātīgās, ar gružiem aplipušās zivs acis joprojām raudzījās manī, es sāku spiest, durt šajā galvā, kamēr izdūru tai cauri. Beidzot zivs vairs nekustējās.

Un tikai tad atcerējos, ka man taču ir nazis. Drebošām rokām uzšķērdu asari, ilgi rakņajos tajā, griezdams prom degunu no spēcīgās smakas, un kaut kur šķidrajās iekšās atradu savu sarūsējušo āķi ar veselu tārpu. Asarim tagad bija tik nožēlojams un pretīgs izskats, it kā viņš būtu izvilkts no atkritumu kastes, nevarēju saprast, kā viņā varēja turēties tik sīksta dzīvība, kādēj vajadzēja viņu, tik vingru, labi veidotu, izgreznotu ar zaļām svītrām un sarkanām spurām, tik nekrietni saplosīt. Turēju rokās nožēlojamas, smirdošas zivs atliekas un, lai cik izsalcis biju, sapratu, ka pēc visa notikušā es nevarēšu to apēst.

Tā bija tikai mana iepazīšanās ar dzīvību, vēlāk tiku nogalinājis daudzus dzīvniekus, lielus un mazus, it īpaši derdzīgi bija kaut zirgus, taču nekas nenotika, kāvu un ēdu, bet par to pastāstīšu vēlāk.

. . . Bija saulaina diena, un, kamēr es ķimerējos ar asari, tur kraujā un visā kontinentā mašīna turpināja

darboties. Es šeit nebūt nerunāju par dzīvnieku_ kaušanu. Es stāstu par iztēli un to, cik grūti nogalināt pat zivi, ja cilvēkam piemīt šī iztēle.

TIKAI PATIESI DOKUMENTI

Paziņojums

Uz stingrāko aizliegts sniegt jebkādu palīdzību — vai nu ar pārtiku, vai piešķirot naktsmājas — izbēgušiem kara gūstekņiem.

Par šī aizlieguma pārkāpšanu draud ieslodzījums cietumā vai nāves sods.

Visiem darba spējīgajiem Kijevas iedzīvotājiem no 14 lidz 55 gadu vecumam jāstrādā Darba biržas pavēstēs norādītajā darbā.

DARBA SPĒJĪGU PERSONU IZBRAUKŠANA NO KIJEVAS VAR NOTIKT TIKAI AR RAJONU VALŽU ATĻAUJU.

Tos, kas patvaļīgi izbrauks no Kijevas, kā ari neieradīsies uz Darba biržas uzaicinājumu, 7 dienu laikā kopš patvaļīgas aizbraukšanas sauks pie atbildības kā SABOTIERUS, BET VINU MANTA TIKS KONFISCĒTA.2

1942. g. maijs.

Skatieties kinoteātros!

Glorija — «Tādi ir šie vīrieši»; «Trīskārt kāzas».

' «Hoboc yKpaiincKoc cjiobo», 1942. g. 23. maijā. a Turpat, 1942. g. 10. maijā. «Kijevas pilsētas galvas lēmums Nr. 88.»

Metropole — «Pirmā mīlestība», «Kāzu nakts trijatā». ■

E h o — «Jā, mīlu tevi», «Kāzas, pārvarot šķēršļus».

Lukss — «Sieviete ar nolūku», «Salto rnortāte».

O r i o n s — «Deja ap gaismu», «Tikai mīlestība».

Pieņem dienestā ukraiņu policijā

Prasības: vecums no 18 līdz 45 gadiem, augums ne mazāks par 1,65 m, morālā un politiskā ziņā nevainojama pagātne

Operas teātris

1942. gada sezonā

(tikai vāciešiem) Operas: «Madame Butterfly», «Traviala», «Korneviļas zvani», «Pika dāma», «Fausts». Baleti: «Kopēlija», «Gulbju ezers».

Pārdēvētas ielas:

Kreščatiks — fon Eihornštrāse, Sevčenko bulvāris — Rovnoverštrāse, Kirova iela — doktora Todla iela. Ir ar't Hitlera, Gēringa un Musolini ielas.

<ATBRĪVOTA UKRAINA SVEIC REIHSMINISTRU ROZENBERGU»

_ ar šādu virsrakstu avize sniedz sajūsmas pilnu plašu reportāžu par to, ka okupēto austrumapgabalu reihsministrs piedalījies pusdienās pie ģe- nerālkomisāra, apskatījis Kijevas izcilākos pieminekļus, noskatījies baletu «Kopelija», apmeklējis saimniecību Kijevas tuvumā, «kur runāja ar zemniekiem un guva iespēju pārliecināties par viņu gatavību izpildīt viņiem izvirzītos uzdevumus».1

Paziņojums

Ikviens, kurš tieši vai netieši atbalstīs vai slēps bandu locekļus, sabotierus, klaidoņus, izbēgušos gūstekņus vai arī dos viņiem pārtiku, vai sniegs citādu palīdzību, tiks sodits ar nāvi.

K/sa viņa manta tiks konfiscēta.

Tāds pats sods piemeklēs visus, kuri, zinādami par bandu, sabotieru vai izbēgušo gūstekņu parādīšanos, nekavējoties neziņos par to savam stārastam, tuvākajam policijas priekšniekam, karaspēka daļai vai vācu lauksaimniecības vadītājam.

Tas; kurš ar savu ziņojumu palīdzēs notvert vai iznicināt jebkuras bandas locekļus, klaidoņus, sabotierus vai izbēgušos gūstekņus, dabūs vai nu 1000 rubļu lielu gratifikāciju, vai tiesības pirmajam saņemt pārtikas produktus, vai ari tiesības iegūt zemi vai palielināt piemājas zemes gabalu.

Rovna, 1942. g. jūnijs.

Fīrera galvenās mītnes ziņojumu virsraksti:

«BADS UN TERORS ĻENINGRADĀ»,

*UZBRUKUMS NORIT PLĀNVEIDĪGI. PIE DONAS IZNICINĀTAS IEVĒROJAMAS IENAIDNIEKA KARASPĒKA VIENĪBAS»,

«PADOMES JOPROJĀM CI ES SMAGUS ZAUDĒJUMUS»,

«VAĶAR PADOMES TIKPAT NESEKMĪGI UZBRUKA AUSTRUMU FRONTES CENTRĀLAJAM UN DIENVIDU SEKTORAM».'

Tirgus cenas 1012. gada rudeni :

1 kilograms maizes — 250 rubļu, 1 glāze sāls — 200 rubļu, 1 kilograms sviesta — 6000 rubļu, 1 kilograms speķa — 7000 rubļu.

Strādnieku un kalpotāju alga — 300 lidz 500 rubļu mēnesi.

KINO ŠODIEN

ESNAPURAS TĪĢERIS

Plaša, lieliska piedzīvojumu filma.

Pirmo reizi uz ekrāniem ĪSTAS INDIJAS AINAVAS.

Galvenajā lomā — LA JANA. neaprakstāmi skaista, iecienīta dejotāja.

SENSĀCIJAI SASPRINDZINĀTA UZMANĪBA! PIEDZĪVOJUMI. DRĀMA.

Kopš piektdienas kinoteātros «Glorija» un «Lukss».

INDIEŠU KAPENES

Galvenajā lomā — LA JANA Vēl spēcīgāka, vēl dramatiskāka un aizraujošāka filma — tāda ir šiESNAPURAS TĪĢERA» otrā un pēdējā daļa.

Skatieties kinoteātros «Glorija» un «Lukss»!2

CILVĒKU ĶERŠANA

Gāju skatīties «Indiešu kapenes» un nokļuvu cilvēku ķeršanas akcijā.

Mūsu laukumā lielā ātrumā iedrāzās kravas mašīnas, no tām lēca laukā vācieši, suņi, policisti un nostājās ķēdē. Sievas tijgū spiegdamas metās kur nu kurā, no galdiem gāzās grozi, bira kartupeļi, cita paguva izmukt, cita nepaguva, pūlis šaudījās no vieniem vārtiem pie otriem, bet tur jau pilnā spara pārbaudīja «arbeits- karles».

Bet kaš tad man? Man nav vēl četrpadsmit, darba dienestam esmu pakļauts, izvešanai uz Vāciju — ne. Apsēdos uz tirgus galda kāpnītēm, drošības labad sarāvos čokurā, lai izskatītos vēl mazāks, nekā esmu, un vēroj u.

Ķēra galvenokārt sievietes, lauku meičas, kas atnākušas uz tirgu; viņas veikli sasēdināja segtās kravas mašīnās, meitenes tur spiedza, raustīja brezentu, bāza caur spraugām rokas un kliedza — «Māmiņ, palīdzi!», «Glābiet!». Kāda izpūrusi sieviete sauca: «Man mājās zīdainis, skatieties, piens tek!» Policisti gāja ķēdē, pārlūkodami tirgu, paskubinādami atpalikušos, taču pavisam vecas vecenes neaiztika, paskatījās arī uz mani un nekā neteica. Cilvēku ķeršana beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Mašīnas aizbrauca stāvgrūdām pilnas. Zeme bija nosēta ar izbirušiem kartupeļiem, sasistām pudelēm, baltoja izlietā piena peļķes.

Šāda cilvēku ķeršana tagad notika gandrīz vai katru dienu.

Man kabatā bija tikko saņemtā alga, jaunā «Ukrainas» nauda.

Pēkšņi kādu dienu padomju ņauda vairs nederēja: vienkārši paziņoja, ka padomju nauda vairs nav lietojama. Tās vieta nāca Rovnā iespiestā «Ukrainas» nauda. Tiesa, tika gan rakstīts, ka ar laiku padomju naudu apmainīs, bet tā jau tikai rakstīja, un, manuprāt, tā bija viena no visvienkāršākajām naudas reformām pasaulē: met laukā veco naudu — un viss. Jaunā nauda bija iespiesta* uz ļoti slikta papīra, gandrīz tāda paša kā burtnīcās, un ar kāškrustiem. Vienā pusē uzraksts bija tikai vācu valodā, otrā — arī vācu valodā, un tikai pašā apakšā bija ukraiņu valodā: «Viens rublis», «Desmit rubļu»; tā tad arī saucās par «Ukrainas» naudu.

Kinoteātrī «Glorija» (bijušais «Okljabrj») paņēmu biļeti, iegāju zālē un pēkšņi izdzirdēju priecīgu saucienu: «Toļa!» Paskatījos atpakaļ — Surka Maca. Viņš metās man klāt, bukņīja, taustīja, arī es biju bezgala priecīgs, ka viņš ir dzīvs un viņam nekas nav noticis. Viņš noplātīja rokas, aizjoza uz foajē, atnesa pudeli limonādes un divus papīra trauciņus, mēs turpat zālē sākām liet limonādi trauciņos un dzert, juzdamies kā īsti vīri un seni, labi draugi, kuriem draudzība ir svēta.

—   Podolā par mani neviens nekā nezina, — Surka stāstīja. — Tur es visiem esmu ukrainis.

—  Ar ko nodarbojies?

—  Ar to pašu, ko agrāk! Pārdodu sudraba rubļus.

—   Pavisam aizmirsu, Boļiks atgriezās! — es iesaucos. — Aizmucis sardzei no degungala, pats teica: «Gandrīz vai ložmetēju nočiepu.» Tikko šis pārnāca mājās, tā — caps! — un uz Vāciju. Bet viņš jau no pārsūtīšanas nometnes paņēma vagu — un atkal mājās.

—   Vai tu re, cik neatlaidīgs! — Surka sāka smieties. — Uz kurieni tik viņš nav vests, bet kā mājās, tā mājās! Un tomēr viņu noķers.

—   Viņš taču tup pagrabā un ker peles.

—   Ko-o?

—   Taisa peļu slazdus.

Gaisma nodzisa, un uz mums sāka šņākt. Vispirms rādīja kinožurnālu, kas saucās «Brauciet uz skaisto Vāciju».

Lūk, mundri un jautri puiši un meitenes, enerģiski, krūtis izriezuši un iedvesmas pilni raudzīdamies . uz priekšu, sēžas preču vagonos. Tad domīgi skatās pa durvīm uz garāmslīdošajiem mežiem, tīrumiem, birzīm. Riteņiem klabot, dzied ukraiņu dziesmas. Un tad jau arī pati skaistā Vācija — viscaur apskaužama tīrība, baltas mājiņas, teicami ceļi. Smiedamies aiz laimes, atbraucēji uzģērbj jaunās viņiem izsniegtās drēbes, velk kājās hromādas zābakus, un nu jau puiši braši brauc ar labi koptiem zirgiem, bet meitenes apskāvušas nobarojušās sugas govis. Vakars… Saulīte norietejusi. Tagad var arī atpūsties. Viņi sapulcējas burvīga dīķa krastā un aizkustinoši dzied ukraiņu tautas dziesmu «Mēness spīd un laistās spoži …», bet labsirdīgs vācu saimniek- paps, ar mēru solīds, ar mēru jokupēteris, klusītēm pienāk tuvāk, apsēžas un, laipni smaidīdams, kā mīļš tēvs klausās skumīgajā dziesmā …

Nebiju redzējis kino kopš tā laika, kad vēl gāju uz Kreščatiku. Tādēļ katrs kadrs iespiedies atmiņā, it īpaši atceros «Indiešu kapenes».

Sākumā skatījos, uzticīgi visam ticēdams, pēc tam pamazām aizprātojos, un man pa galvu sāka jaukties tādas domas, kas filmā nemaz nebija paredzētas, pavisam citādas un negaidītas. Mani piepeši, sāka smacēt naids.

Aiz radžas, jauko vācu inženieru un apburošās eiro- pietes tēliem uz ekrāna es pēkšņi saskatīju bezgalīgas vergu virtenes, kas cēla šīs nolādētās, bezjēdzīgās kapenes. Viņi atradās otrajā vai pat trešajā plānā, tik tikko samanāmi, bet ar to pietika, lai-es aiz niknuma sāktu drebēt un no filmas pagaistu visi plīvuri.

Viņi jau tikuši klāt Indijai un filmē īstas dabas ainavas. Viņi visi — šie vergturi, ekspluatatori, radžas, karaļi, valdnieki — dzīvo īpašu dzīvi, bet tur, aizmugures plānā, tāpat vien, it ka starp citu — vergi, kas sadalīti brigādēs …

Abi ar Surku iznācām no kino drūmi kā hiēnas. Pa Podolas ietvēm, apņēmuši vietējās meičas ap vidukļiem, pastaigājās vācu zaldāti. Meičas bija «noformētas» pēc pēdējās modes: mati gari, saveidoti lielās cirtās, kas nekārtīgi slīdēja uz pleciem, mēteļi viduklī plati, atpogāti, rokas katrā ziņā kabatās. Turpat mūsu acu priekšā atvadījās divi pāri, un mēs izdzirdējām šādu sarunu:

—   Ko viņš tev iedeva? — viena meiča jautāja.

—   Divas markas, mandarīnu un konfektes, — otrā palielījās.

—   Man trīs mandarīnus.

Surka nievīgi paraustīja plecus.

—   Sitā ir pašdarbība. īstā vieta viņiem ir Pionieru pilī — «Deutsches llaus», publiskais nams pēc visiem likumiem, Saksaganskas ielā 72 arī ir tāds pats… Paklau, vai tev nav trīs tūkstošu? Te viens suteners pārdod veselu maisu padomju naudas, nolēmis, ka tā ir pagalam, un prasa trīs tūkstošus. Nopirksim?

—   Man ir tikai divi simti, visa alga.

—  Zēl … Citādi varētu pasūtīt viņu d … ar šito naudu. Ek, vai sagaidīsim vēl mūsējos?

Frizētavas vitrīnā bija izliktas karikatūras par sarkanarmiešiem un Staļinu. Kādā zīmējumā Staļins bija attēlots kā krītošs māla milzis, ko veltīgi pūlas atbalstīt Rūzvelts un Cerčils.

Paskatījāmies uz viņiem, nožāvājāmies.

—   Pirmā Maija parka, — ierunājas Surka, — kāra bērnus. Viņi kliedza: «Lai dzīvo Staļins!» Viņiem piesēja dēlīšus ar uzrakstiem «Partizānis», bet otrā rītā šo dēlīšu vietā karājās citi: «Fašistiskā terora upuri». Vācieši kļuva nikni kā tīģeri, pielika klāt policistus, lai sargā. Trešajā rītā — pakārto bērnu vairs nav, viņu vietā karājas policisti… Nu labi, es eju! Pasaki Boļi kam, ka aizbraukšu pie viņa!

—  Kur tu dzīvo? — es uzsaucu, brīnīdamies, kāpēc viņš tik ātri aiziet.

—  Tur! — viņš pamāja ar roku. — Mūc, cilvēkus ķer! Pasveicini Boļiku!

Tikai tagad pamanīju, ka pa ielu drāžas slēgtas kravas mašīnas. Cilvēki kā peles metās iekšā pagalmos un pavārtēs. Es piespiedos pie sienas un sevišķi neuztraucos: man vēl nebija četrpadsmit gadu.

KĀ NO ZIRGIEM TAISA DESAS

Degtjarevs bija drukns, mazliet sakumpis un pēc izskata lempīgs, taču kustīgs un izdarīgs vīrietis pari piecdesmitiem, iesirmiem matiem, lielu, gaļigu degunu un mezglainām rokām.

Ģērbies viņš bija slikti: nosmulēta žakete, netīras, ielāpainas bikses, cepure uz galvas izskatījās pēc pankūkas, bet zābaki bija nošķiebti un vienos mēslos.

Viņa visbiežāk lietotie izteicieni: «mārciņa dūmu» — kas nozīmēja «neko», «perturbācijās» — režīmu maiņa,

«nobraukt dibenā ar devalvāciju» nozīmēja «pazaudēt mantu naudas reformas rezultātā».

Es ierados sešos no rīta, un pirmais, ko Degtjarevs izdari ja (un piebildīšu, ka tas bija ļoti pareizi), — viņš mani paēdināja līdz atraugām.

Viņa mājās bija omulīgi un tīri, visās malās dažādas baltas salvetes, galdauti, pārklāji, gultas veļa balta kā sniegs; visas šīs tīrības vidu pats saimnieks šķita kā vīžains pāķis, kas iemaldījies restorānā.

Es aizgūtnēm vicoju iekšā trekno boršču ar jēra gaļu, biezputru ar pienu, rausīšus, ko man piestūma vecene, bet Degtjarevs ziņkārīgi un mazliet pat līdzjūtīgi nolūkojās, kā es riju, un skaidroja, kas man jādara.

Kādreiz viņam piederējusi neliela desu fabrika, taču revolūcijas laikā tā atņemta. Tad nācis neps, un viņš atkal kļuvis gandrīz vai par fabrikas īpašnieku, šoreiz tā bijusi mazāka, bet tad atkal tikusi konfiscēta. Tagad viņam ir tikai darbnīca, taču nelegāla, jo patents maksā negantu naudu, un tādēļ viņam darbnīcu var atņemt.

— Revolūcijas, apvērsumi, perturbācijas, bet mums taču ir kaut kā jādzīvo? Es domāju tā: ja laimējas — lec gaisā, nelaimējas — saņem mārciņu dūmu. Visi kaimiņi zina, ko es daru, es viņiem maksāju ar kauliem. Bet citiem nav jāzina. Ja vaicā, ko tur dari, tev jāatbild: «Piepalīdzu saimniecībā.» Kā vecajos laikos puisis. Ve- disi šurp zirgus, citādi, ja vedu es, visi rāda ar pirkstiem: «Pavei, kur Degtjarevs aizved kleperi priekš desām.»

Uzmaucu galvā cepuri, un aizgājām uz laukumu pie skolas. Patlaban cilvēki sēdās smago ormaņu divjūgu platformas. Tās tagad bija gan tramvaju, gan autobusu, gan taksometru vietā. Sievas ar groziem, zemnieki, inteliģenti ar platmalēm galvās grūstījās, ķildojās, pasniedza maisus, līdz sasēdās, nokāruši kājas gar platformas malām.

Iespiedāmies starp redīsu groziem, važonis savicināja pātagu, un mēs aizjoņojām uz Podolu ašāk par vēju — veseli trīs kilometri stundā, krūmi gar acīm vien zib. Kratījos ratos pilns apziņas, ka esmu pilntiesīgs braucējs (citādi agrāk pa zaķi vien gadījās braukt vai arī bija jāiet kājām, bet tagad Degtjarevs bija samaksājis par mani gluži kā par vīru), ar pārākuma apziņu norau- dzījos gaudenajos gājējos, kas soļoja pa ietvēm, ģērbušies sadriskātos vateņos, vecos šineļos, galošām kājās vai arī pavisam basi.

Zitnijas tirgus bija kā vesela cilvēku jūra, tas bija Podolas vēders (Zolā romānu es atradu grāmatu kaudzē un izlasīju). Klaigāja tirgus sievas, skundēja ubagi, bērni vilka: «Kam saltu ūdentiņu?» Pie vārtiem stāvēja izdilusi, kauli un āda, gadus desmit veca meitene un, šķīvīti rokās turēdama, pārdeva kūkas: «Svaigas kūkas, ļoti gardas, lūdzami, nopērciet!» Kaut tevi nelabais! …

Apakšējo valni aizņēma milzīgs utenis, te bija sastājušās bezgalīgas rindas. «Kas tas tāds?» — «Mantelis.» — «Kam tad tas der, šitāds mantelis?» — «Labs mantelis! Būs silti kā zārkā.»

Degtjarevs veikli spraucās cauri pūlim, es ieķēros viņa svārkos, lai nepazustu, gandrīz vai nogāzu no kājām vecenīti, kas pārdeva vienu vienīgu karoti: jā, viņa stāvēja un turēja sev priekšā dzelzs (būtu kaut sudraba!) karoti. Kaut tevi nelabais!…

Lielais laukums bija pieblīvēts ar ratiem, zem kājām mēsli un samīdits siens, mava govis, un kvieca cūkas. «Par cik atdosi?» — «Septiņdesmit taukšu.» — «Kaut tu aizrītos!» — «Došu par sešdesmit!» Degtjarevs pie cūkām tikai pakaulējās, atcerēdamies senos, labos laikus, toties viņš gluži kā pielipa vecam, klibam zirģelim, kas bija viss vienos kraupjos. Zirgam lūpas bija atkārušās, pa tām tecēja siekalas, krēpes pilnas ar dadžiem, viņš stāvēja, galvu nokāris, pusaklās acis pievēris, un nelikās ne zinis par mušām, kas kā melns mākonis sīca ap viņa galvu. «Par pieciem ņemu!» — «Dulns esi, vai? Tas taču ir zirgs!» — «Galva ar četrām ausīm! Par sešiem — līkop?» — «Ņem, saimniek, par septiņiem, varēsi braukt, kur vien gribi, tas jau nav zirgs, bet uguns, ar'tādu tikai pa jipadromu aulekšot.»

Degtjarevs kaulējās neatlaidīgi, kā pats nelabais, vicināja naudu, sita sauja, spļaudījās, gāja prom, atkal

atgriezās, taču pārdevējs izrādījās lampausīgs tikai pēc izskata, vēl abi izkaulējās par pēdējos desmitnieku, un tad pavada galu galā nokļuva manās rokās, un mēs tikko izspraucāmies ārā no šī katla. Pie važoņu stāvvietas Degtjarevs mani pamācīja:

—   Vari sēsties zirgam mugurā, ja vien tas negāžas gar zemi, tikai, nedod dievs, nerādies policistu tuvumā. Es tevi gaidīšu.

Pievedu zirgu pie stabiņa, uzrausos mugurā un iesitu ar papēžiem pa sāniem. Mugura tam bija kā zāģis. Zir- ģclis klibodams tikko vilkās un ik pa brīdim centās apstāties, es gan skubināju ir šā, ir tā un dauzīju ar rīksti, bet tad man sametās viņa žēl, norāpos zemē un sāku vilkt aiz pavadas.

Ilgi klumburojām pa klusām, ar zāli apaugušām nomaļu ieliņām. Zirgu es nosaucu par Sirmi, un viņš man iepatikās, jo negrasījās nedz spert, nedz kost. Ļāvu viņam gar žogmalām paganīties, lāgiem palaidu vaļā pavisam un tad pasaucu: •

—   Sirmi, drāz šurpu, te ir labāka zāle!

Viņš pacēla galvu, paskatījās uz mani un nāca, visu sapratis, — šis mierīgais, gudrais un labsirdīgais večuks. Mēs sadraudzējāmies pavisam.

Degtjarevs gaidīja mani Košicu šķērsielā. Ilgi lūrējām gar stūriem, raudzīdamies, kad uz ielas nebūs neviena cilvēka, tad teciņiem vien aši ievedām Sirmi pagalmā un no turienes šķūnītī.

—   Iedod viņam sienu, lai nezviedz! — Degtjarevs pavēlēja.

Ieraudzījis sienu, Sirmis kļuva mundrāks, sāka sprauslādams skrubināt, laikam nemaz nebija tādus labumus gaidījis.

Degtjarevs bija lieliskā garastāvoklī un pilns rosības. Viņš uztrina uz galodas divus nažus, kas bija izkalti no tērauda sloksnēm un vienā galā aptīti ar izolācijas lentu, paņēma priekšnamā cirvi, toveri, spaiņus, un mēs devāmies uz šķūnīti, mums pakaļ uztraukdamies, ņaudēdami, aizsteigdamies priekšā, skrēja divi kaķi, it kā mēs tiem nestu gaļu.

Sirmis, nekā ļauna nenojauzdams, krumšļāja sienu. Degtjarevs zirģeli pagrieza ar galvu pret gaismu un pavēlēja man turēt pavadu, piekodinādams, ka jātur cieši. Krekstēdams viņš pietupās un sasēja zirgam kājas. Sirmis, laikam šai dzīvē pieradis pie visa, vienaldzīgi stāvēja un nekustējās.

Degtjarevs nostājās zirgam priekšā, gluži kā frizieris pagrieza tā galvu taisni, zibenīgi atvēzējās un iesita zirgam ar cirvi pa pieri.

Sirmis pat nepakustējās, un Degtjarevs iesita vēl un vēlreiz, līdz zirga galvaskauss ielūza. Pēc tam zirgs it kā sabruka, nokrita uz ceļiem, nogāzās sāniski, tā kājas izstiepās un krampj aini noraustijas. Degtjarevs aizsvieda cirvi, kā vanags metās zirgam virsū, uzsēdās jāšus un strupi uzsauca:

—   Toveri!

Piestiepu klāt toveri. Degtjarevs ar abām rokām pacēla zirga drebošo galvu, es pabāzu toveri zem kakla, un Degtjarevs ietrieca zirga kaklā nazi. Izšļāca asins palts, ta gāzās grūdieniem kā no ūdensvada caurules, un toveris pārklājās ar sarkanām putām. Lai asins ne- aiztecētu garām tpverim, Degtjarevs no visa spēka turēja trīsošo zirga ķermeni. Kaut kā viņš jau bija no- šķiedis rokas ar asinīm, un arī uz gaļīgās sejas bija asins traipi. Tāds, uzmeties jāteniski uz zirga, ieķēries tajā un raustīdamies reizē ar zirgu, viņš ļoti atgādināja zirnekli, kas satvēris mušu. Es ne no šā, ne no tā sāku rīstīties. Viņš paslēja augšup notašķīto seju.

—   No kā tu nobijies? Pieradīsi, gan jau dzīvē ne to vien pieredzēsi. Nieka zirgs — tikpat kā mārciņa dūmu! Pievel šurp baļķi!

Asinis visas bija izplūdušas un nu vairs-netecēja, it kā kāds būtu aizgriezis krānu. Degtjarevs apvēla zirgu uz muguras, atbalstīja no abiem sāniem ar baļķiem; četras kajas tagad slējās pret griestiem. Degtjarevs pie vēzīšiem pārgrieza visapkārt kājai ādu, tad novilka ar nazi pa kāju līdz pat vēderam, un mēs sakām dīrāt nost ādu. Tā viegli nolobījās, tikai lāgiem bija jāpiepalīdz ar nazi, bet, kad ada jau bija nodīrāta, zirgs vairs nebija dzīva būtne, tas bija pārverties tadā pašā gaļā, kāda karājās uz āķiem gaļas veikalos.

Sai brīdī pielavījās klāt arī kaķi, ieķērās ga|ā, kur nu kurais bija ticis klāt, un, nikni rūkdami, plēsa nost gabalus. Degtjarevs nelikās par tiem ne zinis, viņš steidzās, aizmirsa pat noslaucīt sviedrus, un tā mēs četratā sākām sadalīt Sirmi pa daļam.

Nagus, galvu un ādu Degtjarevs iemeta kaktā, ar vienu vēzienu uzšķērda vēderu, izgrāba iekšas, un tūlīt pat aknas ielidoja vienā spainī, plaušas — otrā, kājas un krūšu gabalu viņš atdalīja ar vienu griezienu, it kā tur kaulu nemaz nebūtu. Degtjarevs bija meistars izciršanā. Matu šķipsnas pielipušas pie sasarkušās pieres, viss nosvīdis, notašķījies — tāds viņš pamāja uz bezveidīgo gaļas kaudzi.

—   Nes uz istabu!

Māja viņam iekārtota viltīgi: no priekšpuses lievenis un istabas, viss kā pienākas, bet no aizmugures — vēl atsevišķa istaba ar ieeju no šaura, ar visādām grabažām piekrauta gaitenīša — ne prātā nevarētu ienākt, ka tur ir durvis.

Uz lieliem ar skārdu apsistiem galdiem mēs atdalījām gaļu no kauliem un apbērām to ar sāli. Naži bija ļoti asi, es vai simt vietās sagriezu pirk'stus, un sāls neganti koda. Pēc tam es visu laiku staigāju ar lupatās savīstītiem pirkstiem. Degtjarevs mierināja:

—   Es arī tāpat iesāku, arī no kalpu vidus izkūtos ļaudīs. Es tevi paēdinu, bet mani neviens neēdināja, strādāju par velti, tikai lai iemācītos. Tev galva laba — mācies, iztaisīšu no tevis cilvēku, apgūsi desinieka amatu, tā nav vis mārciņa dūmu, nekad nepazudīsi, visām perturbācijām un devalvācijām iziesi sveikā cauri. Ministros nav ko līst — tos bieži nošauj; esi vienkāršs desinieks.

Un es mācījos.

Istabas vidū stāvēja pie grīdas pieskrūvēta gaļas mašīna cilvēka augumā ar diviem kloķiem un piltuvi pamazāka apaļa galda lielumā. Degtjarevs pieklauvēja pie sienas, atnāca viņa vecene, uzburbusi un flegmātiskā, ar balseņu lauciniecisku seju. Pūzdama viņa uzrausās uz ķebļa un sāka ar apaļu nūju stūķēt gaļu piltuvē. Mēs pieķērāmies pie kloķiem, mašīna sāka žļarkstēt, čīkstēt, izdilušie zobrati grabēja vien. Pēc badošanās man spēka necik nebija, galveno padarīja saimnieks, viņš strādāja kā zirgs, smagi elsa un tikai grieza un grieza kloķi. Neganti strādāja. Man aptrūka elpas, un laikiem nevis es griezu kloķi, bet tas vazāja mani sev līdzi.

Samaltā gaļa plakšķēdama krita spaiņos,. bet, kad visa bija samalta, Degtjarevs izgāza to silēs, apbēra ar sāli, pipariem, saberztiem ķiplokiem un vēl kaut kādiem baltiem kristāliem.

—  Taš ir zalpēteris, — viņš paskaidroja. — Lai būtu labāks izskats.

—   Vai tas nav kaitīgs?

—   Ta velns viņu zina. Kaut gan — visi ēd, neviens vēl nosprādzis nav. Es pats gan desas neēdu un arī tev neieteicu to darīt… Tagad jāpielej ūdens. Divi spaiņi gaļas uzsūc spaini ūdens, no tā arī nāk svars un peļņa.

Man viss šķita dīvaini. Uzvilkuši priekšautus, mēs berzām samalto gaļu kopā ar ūdeni, gluži tāpat, kā to dara saimnieces, veļu mazgādamas: jo vairāk berž, jo vairāk ūdens iesūcas. Un atkal man zils un zaļš vien griezās gar acīm …

Maisījumā pret kaut ko asu sagriezu roku — tur bija alvojuma gabaliņš.

—   Piltuvē alvojums lec nost, — Degtjarevs norūpējies paskaidroja. — Ej apsien, lai neasiņo.

—   Bet cilvēki taču ēdīs? …

—  Turi muti. Nav spiesta lieta. Lai neēd.

Pildāmajai mašīnai, kas atgādināja sāniski noguldītu

sarkanu ugunsdzēsēju spaini, arī bija kloķis, zobrati un gara caurule galā. Piepildījis mašīnu ar samalto gaļu, Degtjarevs grieza kloķi, stūķēja vēl iekšā gaļu, bet es maucu uz caurules zarnu un, kad tā bija pilna, aizsēju galus.

Strādājām vairākas stundas kā pie konveijera, un mums apkārt krājās zilgani desu luņķi. Taču visnepatīkamākās bija asinsdesas: maisījums spraucās no piltuves laukā, asinis bija palikušas vēl no iepriekšējās reizes, sabojājušās un smirdēja tā, ka elpu rāva ciet, desai galu nevar saredzēt; rokas1 vienās asinīs un putrā. Kad tas viss beidzās', es streipuļodams izgāju pagalmā un ilgi stāvēju svaigā gaisā, kamēr atguvos.

Bet Degtjarevs strādāja bez mitas. Kaktā bija krāsns ar iemūrētu katlu, kura spīguļoja zaļgans, smirdošs ūdens vēl no iepriekšējās vārīšanas reizes. Degtjarevs gāza desas katlā, tur tās vārījās un kļuva sārkanas. Maucām tās uz kokiem un stiepām uz kūpinātavu, kas atradās dārzā un maskēšanas nolūkos bija izbūvēta kā atejas vieta.

Vēlu naktī izkrāvām no kūpinātavas pēdējās desas — tās bija karstas ūn garšīgi smaržoja, mēs salikām tās grozos un pārsedzām ar avīzēm «Novoje ukrainskoje slovo». Vairs lāgā neatceros, kā Degtjarevs nolika mani uz lažiņas gulēt.

Nogulēju nakti kā bedrē iekritis, bet gaismiņā viņš jau modināja:

—   Uz tirgu! Uz tirgu! Kurš putniņš agri ceļas, agri slauka deguntiņu!

Ar nēšiem aizstiepām desu grozus līdz pieturai, aizvedām uz Podolu, un tur kādā tumšā, netīrā pagalmā tos paņēma tirgus sievas. Degtjarevs atgriezās no turienes, un viņa kabatas bija piebāztas ar naudu. Pēc tam atkal gājām uz uteni, tur viņš sačukstējās ar dažādiem tipiem, kaut kur aizgāja, atstādams mani pie staba gaidīt, atgriezās atpakaļ ar stipri tukšākām kabatām un viltīgi noprasīja:

—   Vai tu zelta naudu esi redzējis?

Es nebiju redzējis. Viņš aizveda mani sāņus un izvilka mezglā sasietu kabatas lakatu. Tajā bija iesieti četri cara laiku červonci. Degtjarevs iedeva man vienu pataustīt.

—   Katrs zirga vērts! — viņš jautri noteica. — Tas ir viss, ko mēs nopelnījām.

Es pārsteigts turēju pirkstos mazo ripiņu, kurā bija pārvērties vecais Sirmis. Un vēl es pienācīgi novērtēju Degtjareva uzticību. Jau sen bija iespiestas pavēles par zelta nodošanu — par tā glabāšanu vai arī neziņošanu par tiem, kas to glabaja, draudēja nošaušana.

— Visās revolūcijās, karos, perturbācijās, bračiņ, paliksi sveiks tikai tad, ja būs šitais. Pārējais — mārciņa dūmu, — Degtjarevs noteica. — Paaugsies — gan pats sapratīsi, tu uzklausi mani, neblenz apkārt, gan vēl ne reizi vien pieminēsi veco Degtjarevu … Un tagad iesim pirkt jaunu auļotāju.

Strādāju pie Degtjareva kā zvērs. Desu piegādāšana tirgus sievām tagad gulās tikai uz maniem pleciem: viņš jau bija kļuvis pārak pazīstams, Viņš man izsniedza naudu važonim, taču es taupīju, braucu pa zaķi, lēcu iekšā tramvajos. Važoņi trenca prom, uzgāza ar pātagu. Ar groziem neklājās viegli. Reiz novēlos no kravas mašīnas, apkārt sapulcējās ļaužu bars. Manas drēbes bija nodilušas, visu laiku dzīvoju vienā nemiera un uztraukumos kā tāds bezmāju kaķēns.

Reiz, piekopdams darbnīcu, izlēmu un nospēru luņķi desas, un noslēpu to sniegā zem loga. Visu dienu nodzīvoju vienās bailēs, jo Degtjarevs vienmēr desu gabalus saskaitīja. Nospēris biju pirms skaitīšanas. Pirms iešanas uz mājām devos pēc savas desas — tukšs. Tad gan man duša saskrēja papēžos: Degtjarevs padzīs no darba. Ieskatījos — sniegā redzamas kaķu pēdas… Tavus nolādētos neliešus, es nospēru Degtjarevam, tie nospēra man! Tā ir neizdevās nogaršot desu. Pirmajā dienā Degtjarevs man iedeva četrus kaulus no Sirmā, vēlāk no katra zirga deva pa vienam vai diviem kauliem. Taču no tiem maz labuma. Zirgu gaļa vispār ir cieta un sāja pēc garšas.

MAN DZĪVĒ ĻOTI VEICAS, PAT NEZINU, KAM PAR TO PATEIKTIES

Jā, es uzskatīju, ka man patiešāpi ir veicies. Lai gan strādāju smagu darbu, taču biju paēdis, nesu kaulus uz mājām. Mātei klājās sliktāk: viņa tikai reizi dienā saņēma rūpnīcā pa šķīvim zupas. Visveiklāko gājienu

izdarīja vectēvs: aizgāja pie kādas sievietes «iegātņos».

Viņš ilgi un galanti tirgū lakstojās gar iebraucējām kolhozniecēm, it sevišķi uzsvērdams, ka viņš ir saimnieks un mājas īpašnieks, taču arī vientuļajam večiņām laukos bija savas majas, pārcelties uz pilsētu un ciest badu viņas nevēlējās pat tāda iznesīga līgavaiņa dēĻ

Vectēvs to aši aptvēra un nolēma: ja jau kalns nenāk pie Muhameda, tad Muhameds ies pie kalna. Viņš steidzamības kārtā iemīlēja kādu vecu, vientuļu kolhoznieci no Ļitvinovkas, kuru dēvēja par veco Natalku, aizslēdza savu istabu un aizgāja uz laukiem «iegātņos».

Vectēvs diplomātiski bija aplēsis, ka vecā Natalka vā-' rīs viņam boršču un ceps karašas, pasniegs viņam uz krāsnsaugšas un pa sestdienām vēl piemetīs klāt glāzīti paštecinata. Taču viņš nebija ņēmis vēra to, ka kontrakts ir divpusējs. Vecā Natalka bija tikpat viltīga un cerēja, ka vectēvs' ars, sēs, p|aus un kuls viņas vietā. Veca Semerika uzturēšanās Ļitvinovkā izvērtās par nepārtrauktu pārpratumu un skandālu virkni.

Tā tas ilga vairākus mēnešus, jo vectēvs tomēr sīksti turējās pie iespējas katru dienu ēst boršču un biezputru, taču, būdams septiņdesmit divus gadus vecs, nekāds arājs vairs nebija, un apvainotā vecā Natalka ar lielu troksni aiztrenca viņu. Vienīgais mierinājums bija tas, ka viņš bija sapazinies ar visu Ļitvinovku, un tagad kolhoznieki aizvien biežāk apmetās pie viņa pa nakti un maksāja par to ar pāris desmit kartupeļiem vai glāzi zirņu, un vectēvs no tā pārtikā. Atkal viņš apskauda mani, lūdzās, lai Degtjarevs pieņem viņu par otro strādnieku, taču no tā nekas neiznāca — kas nu viņš vairs bija par strādātāju?

Un tad Degtjarevs pēkšņi pazuda.

Atnācu, kā vienmēr, agri no rīta. Norūpējusies vecenīte lika iet mājās: DegtjaFevs aizbraucis darīšanās un atgriezīsies tikai rit. Taču viņš neatgriezās nedz rīt, nedz parīt. Un tad viņš pats atnāca man pakaļ — uztraucies, ar lielu grozu rokās.

—   Ašāk, ejam sfrādāt!

Grozā bija svaigas zivis, ko viņš bija-apsolījies izkūpināt. Degtjarevs uzšņāpa vairākas zīmītes un aizsūtīja mani ar tām uz Podolu pie tirgus sievām. Kad atgriezos, zivis jau bija izkūpinātas un gulēja kaudzītē darbnīcā uz galda — mirdzēdamas kā bronza un smaržodamas tā, ka reiba galva. Degtjarevs domīgs sēdēja blakus, viņš Izskatījās sagumis, noguris, pirmo reizi viņa vienmēr darbīgās rokas nevarīgi gulēja uz galda. Es nekā nesapratu, taču sirds man sažņaudzās.

No tirgus sievām atnesu viņam vīstokļos satītu naudu, taču viņš — arī pirmo reizi — nepārskaitīja to un vienaldzīgi iebāza kabatās.

—   Bet zivis iznākušas tā — nekas! — es ieminējos.

—   Tur jau tā nelaime, ka nekas. Izcūkoju, — Degtjarevs atteica. — Jau sen kopš neesmu tās kūpinājis, visu saputroju. Tagad kauns nest.

Viņš sāka uzmanīgi likt zivis ar avīzēm izklātā grozā. Nezinu, ko viņš tur bija saputrojis.

—   Klausies. Nesīsi tu, — viņš teica. — Pateiksi, ka Degtjarevs slikti jūtas un pats nevar. Lai dievs tevi pasargā, nevienu neaiztiec: visas ir saskaitītas. Iesi pa Sireckas ielu uz konservu fabrikas pusi, paiesi garām ķieģeļu cepļiem, ceļš nogriezīsies pa kreisi kalnā; pa to jāiet ilgi, kamēr sasniegsi karaspēka nometni ar torņiem, vārtos pasacīsi: «Nesu panam oficierim Radom- skim.» Paskaidrosi viņam, ka es nevarēju atnākt. Atdod ar visu grozu, atpakaļ to vairs nenes.

—   Tāds jauns grozs …

—   Nekas. Un nesaki, ka esmu sabojājis, var būt, ka viņš nemaz neapjēdz. Līdzko atdosi — tūdaļ uz mājām. Saprati?

—   Kas tur ko nesaprast? — Uzcēlu smago grozu plecos (tie man mūžīgi sāp, jo noberzti ar nēšiem gluži jēli) un devos ceļā. Spēki bija galā jau pie Sireckas ielas. Bet tas jau bija ierasts: liekas, spēku nemaz vairs nav, taču velcies un velcies uz priekšu, un spēki aizvien no kaut kurienes rodas.

Lāgiem apsēdos atpūsties, bet tā, lai vējš nenestu nolādēto žāvēto zivju smaku virsū. Pagāju garām konservu fabrikai, tad ķieģeļu cepļiem, un ceļš pagriezās pa kreisi kalna.

Biju gauži priecīgs, biju gauži apmierināts, kad galu gala ieraudzīju pa kreisi no ceļa karaspēka novietni. Ir gan tā, nešpetnā, varen liela, gāju, gāju, bet vārtu ka nav, tā nav. Tikai dēļi ar uzrakstiem: «Aizliegtā zona. Nākt tuvāk par 15 metriem aizliegts. Uguni atklāj bez brīdinājuma.»

Tādēļ es instinktīvi turējos pēc iespējas tālāk labajā pusē un šķielēju uz sargiem, kas sēdēja torņos. Dzeloņstieples bija savilktas trijās rindās, vidējā rinda uz izolatoriem, tātad pa to plūst strāva, bet tas nozīmēja, ka nometne ir sevišķi svarīga, varbūt pat slepena.

Beidzot aizvilkos līdz stūrim, kur atradās vārti. Nolēmu, ka te piecpadsmit metru zonas vairs nav, piegāju pie sarga, kas garlaikojās, atbalstījies pret vārtu stabu.

—   Panam oficierim Radomskim, — es teicu, rādīdams uz grozu.

Viņš parādīja uz garu,. zemu ēku tepat netālu aiz vārtiem un kaut ko pateica, bet es sapratu tikai vienu vārdu <rWachtstube» — sardzes telpa. Uzkāpu pa lieve- nēm, iegāju iekšā un nokļuvu garā gaitenī. Neviena nebija, tikai kaut kur klaudzēja rakstāmmašīna, un es devos turp. Durvis uz istabu bija pusvirus, iekšā vairākas meitenes pļāpāja — mūsējās, vietējās, laikam sekretāres. Gluži kā kantorī — galdi notriepti ar tinti, skaitāmie kauliņi, norēķinu lapas ar skaitļu rindām. Kureņevkas iemītnieku gaumē meitenes bija skaistas: sārtiem vaigiem, pilnīgas, sprogotiem matiem; viņas pagriezās pret mani.

—   Tas ir panarn oficierim Radomskim, — es nobēru savu sakāmo.

—   Ak tā! Noliec tepat. — Viena no meitenēm palīdzēja man nolikt grozu uz galda, tūdaļ pabāza rokas zem papīra un pārlauza zivi. — Oho! Nekas.. . h-m-m … garšīga!

Viņas apstāja grozu un ar saviem tuklajiem, ar tinti notrieptajiem pirkstiņiem sāka plucināt zivis un likt mutē, pavisam vienkāršas, draiskulīgas Kureņevkas meitenes. Es nobijos, bet, ja jau viņas tik droši ķeras pie šīm zivīm, tad laikam viņām ir tiesības, es nodomāju un nopriecājos, ka viņam tās garšo. Rijiet uz veselību!

—   Tas no Degtjareva, viņš pats nevarēja atnākt, — es piebildu, pabeigdams savu misiju.

—   Ak tā … m-m … mēs pateiksim. Paldies!

Es aizgāju. Tiesa, mazliet uztraucos, ka neliku nodevis personīgi «panam oficierim», viņas taču var pusi aprīt. Bet pēc tam sametās žēl, ka pats neapēdu kaut vai pašu mazāko: neviens pat nedomāja tās pārskaitīt. Nu kā tad: es taču varēju vienu apēst, pat divas…

Kad atgriezos un sīki pastāstīju, kā un kam atdevis zivis, Degtjarevs kļuva neparasti priecīgs. Viņam gan nebija pa prātam, ka neesmu atdevis pašam «panam oficierim», taču, kad pastāstīju, kā sekretāres ēda un slavēja, viņš pielēca kājās un sāka staigāt pa istabu.

—   Tas ir labi, var būt, ka tā ir pat labāk! Viņas, muļķes, nekā neapjēgs. Un pat pirkstiņus laizīja? Paldies dievam, var but, ka šitā perturbācija paiet garām. Vairāk nekad neuzņemšos, nu, pie joda! Fu, paldies dievam! Pūcē uz mājām, vairāk nekāda darba nav.

Aizgāju, nesapratis, kādēļ tas viss viņu tā uztraucis. Pat ja būtu sabojājis zivis, tad ta liela muiža! Protams, es piekrītu, viņam ka meistaram kauns no pasūtītāja vācieša …

Un tad man pēkšņi iešāvās prātā: paga, bet kur tad es biju?

Atspiedos pret žogu, jo vairs nebija spēka ne soli paspert.

Tā taču bija tā nometne pie Strecas, blakus Sievu kraujai, par kuru stāsta šausmu lietas. Bet man, no groza smaguma nogurušam un galīgi apstulbušam, neienāca ne prātā, ka es tai pieeju klāt no otras puses. Gūstekņus uz turieni dzina no pilsētas centra, cauri

Lukjanovkai, bet es piegāju no šejienes — no aizmugures puses.

Tātad Degtjarevs ir bijis tur — un iznācis laukā? Par ko, kādā veidā? Par zeltu, par zivju grozu? Un mana laime bija tieši tā, ka «pans oficieris» tai brīdi nebija klāt: un, ja nu viņš biitu apskaities, ka Degtjarevs nav atnācis, viņš taču varēja paturēt mani! Ak tu … ak tu, nekrietnais rāpuli, aizsūtīji mani savā vietā! Kā uz mīnu lauku.

Sāku atcerēties stieples ar strāvu, atcerējos, ka pagalmā redzēju nogurušus gūstekņus, taču neieskatījos viņos: kur gan viņu patlaban nav? Dzirdēju arī šāvienus aiz barakām, taču neieklausījos: tagad šauda visās malās. Es kā zvirbulis biju ielidojis sprostā un izlidojis, man paveicās.

Un vispār — līdz pat šim brīdim man briesmīgi laimējas, nezinu pat, kam par to pateikties, — dieva nav, liktenis — ta ir tikai mārciņa dumu. Man vienkārši veicas. Pavisam nejauši neesmu piedzimis nedz par ebreju, nedz čigānu, gadu dēļ vēl neesmu pakļauts izvešanai uz Vāciju, bumbas un lodes nav man trāpījušas, patruļas nav notvērušas, brīnumainā kārtā izglābos no pakrišanas zem tramvaja, vēlos no koka — arī nenositos. Ak dievs, šitādu veiksmi!. Laikam taču virs zemes dzīvo tikai tie, kuriem ļoti laimējas. Nebūtu laimējies — es šai brīdī jau sēdētu aiz Sievu kraujas dzeloņstieplēm, pavisam nejauši, gadījuma pēc, teiksim, tikai tādēļ, ka «panam oficierim» būtu slikts garastavoklis vai arī viņš būtu ieskrambājis ar asaku smaganas . . .

Nogāju pa ielu kādu gabaliņu gluži kā apdullis. Bija jau pievakare, mākoņi likās smagi un violeti. Es atkal pēkšņi bezspēcīgi atspiedos pret žogu. Man uzmācās tāds nelabums, tādas skumjas, ka gribējās vai gaudot.

Neciešama, smacējoša sajūta; klusējoša pasaule; sarkanas švīkas pie debesīm. Jutos ka skudriņa, kas iemūrēta sienā. Visa pasaule sastāvēja no vieniem ķieģeļiem, tikai mūri, ne mazakā gaismas stariņa, lai kurp spertu soli — visur akmens, sienas, cietums. Manī plosījās vesela jūra izmisīgu, dzīvniecisku skumju. To taču nevar ne iedomāties: visa zeme — cietums, visapkārt aizliegumi, viss noteikts no šīs līdz šai vietai, viss sadalīts un pārdalits, drīkst iet tikai tā, dzīvot tikai tā. Kā tā, kāpēc tā, kam tas vajadzīgs, lai es piedzimtu, dzīvotu un rāpotu pa šo pasauli kā pa cietumu? Sacēluši žogus ne tikai skudriņām, bet arī paši sev!

Ak kungs, kā gan izrīkojas ar cilvēku!…

TREŠĀ DAĻA

.

BĒGŠANA NO KLUSUMA

Pirms tūkstoš gadiem Višgoroda bija liela un slavena pilsēta, pašas Kijevas — «Krievijas   pilsētu mātes» sāncense. Šodien tā ir visparastākais ciems Dņepras stāvajā krastā.

Man bija līdzi desmit tūkstoši, tādēļ nolēmu vairīties no vielām, kur daudz cilvēku: tās patlaban bija visbīstamākās. Degtjarevs bija no Višgorodas zemnieka nopircis ērzelēnu, mans pienākums bija atdot par to naudu un atvest pirkumu; jau vairākkārt biju tā darījis. Negāju pa šoseju, bet taisni pāri pļavām, gar Počainas upeli, cauri Dubku mežam un nenožēloju, jo nesatiku neviena cilvēka.

Bet dīvaini, izgājis cauri pusei ciema, jau iztālēm pamanīju vācu zaldātus, nojautu ko nelabu un varēju arī pagriezties atpakaļ, un paslēpties, taču gāju vien tieši viņiem pretim, kamēr prāts paniski un juceklīgi centās kaut ko izgudrot, bet tā arī nespēja neko izdomāt.

Zaldāti, apturēja mani pavisam parasti un lietišķi. Viens saudzīgi paņēma aiz pleciem, pagrieza un aizveda atpakaļ, otrs turpināja apstaigāt sētas.

Es tūdaļ visu sapratu, tūdaļ pakļāvos un paklausīgi iegāju kādas mājas pagalmā, kur uz paviļam un tāpat vien zemē jau sēdēja ap pusotra desmita vīru, veču un puiku ar mierīgām, vienaldzīgi bezkaislīgām sejām. Drošs paliek drošs — apjautājos kādam mana vecuma puišelim:

—   Ķer cilvēkus vešanai uz Vāciju?

—       Aha, — tas nošņaukājās, — ķer visus pēc kārtas …

Atspiedies ar muguru pret sienu, es apjucis nodomāju:

tagad Degtjarevs būs pārliecināts, ka esmu viņam naudu nozadzis. Tiesa, vēlāk, kad atnāks māte un sāks taujāt, viņš sapratīs, ka ar mani notikusi nelaime, bet tad jau es būšu ceļā uz Eiropu. Tagad šī nelaime piemeklējusi arī mani.

Cilvēku ķeršana noritēja mierīgi. Zaldāti apstaigāja mājas, ņēma visus vīriešus, un visi nāca uz šejieni mierīgi, klusēdami, tāpat kā atnācu es. Tagad nekādos dokumentos vairs neskatījās, dzimšanas gadam nebija nozīmes. Viss bija gods godam: ja esi iekritis, tad iekritis — un nav ko spirināties.

Visus izdzina uz ielas, izveidojās kaut kas līdzīgs kara gūstekņu kolonai, mēs soļojām kā pelēka masa, putekļus kuldami, bet mums apkārt sargi ar šautenēm padusē. Un gluži neviļus es atskārtu, ka eju, galvu nodūris, un ka mani dzen šī vārda tiešajā nozīmē. Kaimiņi grūstījās, un es sajutu, ka vairs neesmu cilvēks, bet gan dzīvnieks barā.

Mūs sadzina kolhoza fermas pagalmā, ko visapkārt ielenca ēkas, un lika apstāties pie sarūsējušām sējmašīnu un šķīvju ecēšu atliekām. Sargu nebija daudz, un viņi laikam jau tā bija pieraduši pie cilvēku padevības, ka pat neienāca pagalmā, vienīgi divi palika stāvam pie vārtiem, vērojot pagalmu, bet pārējie kaut kur aizgāja.

Vīrieši sasēdās garā rindā pie majas, kas atgādināja ciema padomi. Meklēdams, kur piemesties, aizgāju līdz stūrim, ieraudzīju akmeni un apsēdos uz tā; tiesa, tas gan atradās saulītē, taču pavēnī vairs nebija vietas. Lai cik nelaimīgs biju, tomēr no lauciniekiem nedaudz atšķiros ar savu apģērbu. Visi viņi bija tādi pelēki, apdriskāti, sēdēja klusēdami un stulbi lūkojās zemē. Mani nepameta sajūta, ka arī es esmu daļiņa no kustoņu bara, un es nevarēju ar to samierināties.

Kad zaldāti pamanīja kaut ko uz ielas un sāka skatīties turp, es piecēlos no akmens un aizgāju aiz stūra. Izčurājos. Tur nātrēs mētājās dažādi ķieģeļi un dzelzs gabali. Lāgu lāgiem neuzmanīgi uzgrūzdamies dzelžiem un saceldams troksni, aizlavījos līdz žogam un ar brīkšķi pārrausos tam pari. Biju jau pārliecināts, ka tūdaļ parādīsies zaldāti, nošaus mani vai arī atdzīs atpakaļ.

Pa kreisi lejup gāja šķērsiela, pa labi lā izbeidzās pie galvenās ielas, pa kuru es atnācu. Tur bija tāds kā laukums un tā vidū — neapžogota māja. Es kā idiots izgāju uz galvenās ielas un devos tālāk mājai gar kreiso pusi, jo pa šo ceļu biju atnācis un zināju to. Tik tiešām: es biju galīgi apstulbis un paļāvos tikai uz savu laimi.

Viss arī būtu bijis labi. Sardze pie vārtiem mani nepamanīja, kaut gan varēja arī pamanīt. Taču priekšā parādījas tie zaldati, kas pirmīt aizgāja. Piecēlu no zemes viciņu, uzvilku cepuri uz acīm, sarāvos, lai izskatītos mazāks, un, bezrūpīgi šņaukādams, pagāju garām zaldātiem, kas savā starpā kaut ko tērgāja. Kad biju no viņiem jau kādus metrus divdesmit, tie laikam pārdomāja un uzsauca man:

—   Ei, tu, maziņš!

Turpināju savu ceļu, it kā nekā nebūtu dzirdējis.

—   Ei! — aiz muguras uzbļāva.

Un tad es metos skriet. Noklaudzēja aizslēgi, taču iela bija līka, es, acis pārgriezis un joņodams kā motocikls, aizdrāzos līdz pagriezienam. Noskanēja šāviens, personīgi man domāts šāviens, pēc tā gandrīz vienlaicīgi vēl divi mani šāvieni, taču viņi laikam tikai blieza uz šo pusi, jo redzēt mani vairs nevarēja.

Ar visu miesu, bet it īpaši ar pakausi sajuzdams iespējamo lodi, skrēju un līkumoju pa ieliņu; ta strauji nolaidās lejup, tur pamanīju kādu tilteli, gribēju jau palīst zem tā, taču, kamēr domāju, kājas pašas pārnesa mani tam pāri, es ieskrēju dārzos, bet aiz tiem jau pletās pļava, pa kuru biju atnācis šurp.

Un atkal — tieši tādēļ, ka biju atnācis šurp tieši pa šo ceļu, — sāku skriet pa klajo pļavu. Uz tās mani varēja nošaut kā zaķi, taču es skrēju, jo domas netika kājām līdzi, aklās šausmās es drāzu, atpakaļ neskatīdamies, dusmodamies tikai par to, ka skrienu pārāk lēni.

Viņi man pakaļ nedzinās! Nezinu, kālab. Skrēju, kamēr acīs sametās tumšs, līdz pašiem Dubkiem, nokritu zālē un tur valstījos, kampdams ar muti gaisu… «Es no vecmāmiņas aizmuku, es no vectētiņa aizmuku …»

Višgoroda jau bija tālu aiz muguras zilganā dūmakā. Purviņā padzēros, apslapināju galvu un pamazām

atjēdzos. Esmu dzīvs! Tavu perturbāciju un devalvāciju, dzīvs! Nenoķērāt vis, riebekļi? Jums šautenes, bet man kajas, ak tu, jaukā dzīvīte, jau kuro reizi mani pagla- bušas tikai kājas! Lai slava jums, kājām, kas sargājat manu dzīvību! Viņa, dzīviba, man ir vajadzīga. Ne, tagad es zinu, kādēļ dzīvoju, slēpjos zem tirgus galdiem, graužu kaulus, — es augu, lai nīstu jūs un cīnītos pret jums, nelieši, kuri pārvēršat pasauli par cietumu un akmenslauztuvēm. Vai jūs, nelieši, dzirdat?

ZEME DEG

Naktī mani pamodināja māte:

—   Celies ašāk, paskaties pa logu!

Logs bija asiņaini sarkans. Pari dzelzceļa uzbērumam lidoja dzirksteles, un gar tā augšmalu šaudījās blāvas liesmu mēles. Zibenīgi galvā iešāvās doma: kas tur varētu degt? Sliedes, akmeņi, zeme, bez tam tur vēl ieraktas mūsu patronas. Tas bija neticami kā murgains sapnis, to nevarēju ne iedomāties, taču dega zeme.

—   Rūpnīca deg, — māte teica.

Un tūdaļ viss kļuva skaidrs. Rūpnīca «Sports» atradās turpat aiz uzbēruma, un to nevarēja redzēt. Līdz pašam rītam mēs negulējām, māte staigāja, rokas lauzīdama un prātodama, kas nu notiks. Viņa tur, rūpnīcā, kurināja krāsnis.

Tā bija visparastākā mehāniskā rūpnīca, taču tieši pirms kara specializējās galvenokārt gultu un sporta piederumu ražošanā. Patlaban tur bija ļoti maz strādnieku un visi, tā teikt, «stiepa gumiju», kā nu prata: parasti sapulcējās kaut kur kaktiņā, sarunājās, bet viens dauzīja ar āmuru pa dzelzs gabalu, lai šefs dzirdētu, ka cilvēki strādā.

Lāpīja visādas grabažas: vienu krāmu labo, otru lauž kopā; katrs taisīja kaut ko savām vajadzībām un nesa laukā apmaiņai šķiltavas, liekšķeres, spaiņus. Šefam ieskaidro: darbgalds salūzis, tas jāizmet lūžņos; šefs notic un darbgaldu aizstiepj. Inženieris gatavoja aplamus rasējumus: taisa, kniedē, metina, pēc tam noskaidrojas, ka vajadzējis darīt otrādi, un sak visu no gala.

Tas bija iespējams tādēj, ka šefam šī rūpnīca bija apnikusi līdz riebumam. Viņš bija iekārtojis kantora telpās sev jauku dzīvokli, mēdza ieslēgties tur ar saimniecības pārziņa meitu Ļubku, un saimniecības pārzinis tam par godu zaga visu, kas vien pagadījās.

Māte uzkopa kantora telpas, iznēsāja papīrus, kurināja krāsnis, un, tā kā viņai bija jāiet darbā agrāk par citiem, viņas darba diena ilga piecpadsmit stundas.

Ziemā mēs cēlāmies trijos naktī, ņēmām ragaviņas un gājām uz rūpnīcu, tur es ielīdu kādā spraugā un gaidīju. Māte pēc brīža atnesa klēpi malkas, un es to vedu mājās, bezdievīgi baidīdamies, ka neuzku|os virsū patruļai. Bet ko citu bija darīt? Ja nebūtu šīs malkas, mēs nosaltu kā prusaki.

No rīta pēc ugunsgrēka sākās izmeklēšana un tirdīšana. Iepriekšējā dienā bija atvests kāds simts armijas ragavu, lai tās apkaltu, un naktī tās bija aizdegušās. Nodeguši bija visi galvenie cehi; varēja teikt, ka rūpnīcas vairs nav. Šefam uznāca histērijas lēkmes, visus strādniekus tirdīja vairākas dienas no vielas. Strādnieki klusēja. Tai naktī rūpnīcā neviena nebija, tikai sargs, bet, kad tas pamanījis uguni, tad viens pats vairs nekā nevarējis padarīt.

Ugunsgrēks bija parasts atgadījums. Vācieši sēdēja naida pārpilnaja Kijevā kā uz vulkāna. Katru nakti kaut kas dega, uzsprāga gaisā, kāds no fašistiem dabūja galu … Aiz tramvaju parka aizdegās kombinētās lopbarības rūpnīca, bet no rīta stāstīja, ka uz sienas atrasts uzraksts: «Tas jums par Sievu krauju. Parti- zāņi.»

Uzsprāga tilts, kas veda pāri Dņeprai uz Darņicu, stacijās uzsprāga lokomotīves, tik vien bija valodu kā: tur dzelzceļa katastrofa, tur ešelons uzskrējis uz mīnas. Pečerskā nodega milzīgā esesiešu garāža. Muzikālās komēdijas teātrī sakarā ar gaidāmo oficieru sapulci, kurā vajadzēja piedalīties arī Eriham Koham, bija ieliktas mīnas, un vācieši tās atrada tikai nejauši — piecpadsmit minūtes pirms sapulces atklāšanas. Te vienā, te otrā vietā pilsētā bija izlīmētas lapiņas, un visur par partizāniem, kā dēvēja pagrīdniekus, vien runāja.

Turpat mūsu mājas priekšā notika šāds gadījums.

Pēkšņi uz uzbēruma sāka trauksmaini un bieži svilpt lokomotīvē. Tur apstājās preču vilciens, un tam dega vagoni. Starp tiem bija ari platforma ar sienu, un tā bija aizdegusies pirmā. Pie uzbēruma metās policisti, zvanus dimdinādamas, atjoņoja ugunsdzēsēju mašīnas, taču vagoni sadega; prom aizveda tikai karkasus.

Partizāņi atbrīvoja veselus rajonus un nodibināja padomju varu aiz Irpeņas un Dimeriem (tas bija Kovpaka reids). No Dimeru puses pa galvu pa kaklu atdrāžas lauku policisti un stārasti. Viņi stāstīja, ka partizāni uzbrūkot kā melns mākonis un nekur vairs neesot no tiem glābiņa. Sacēlās panika. Kijevas policistus safor- mēja vienībās un nosūtīja uz Ivankovu, pirms aizbraukšanas tie piedzērās, dejoja un raudaja, ka dzīvi vairs nepārnākšot.

Kā vācieši, tā policisti tagad staigāja tikai bariņos un vienmēr bija apbruņoti. Kureņevkas policijas iecirkņa pagalmā saraka tranšejas, bet mājas priekšā uzcēla spēcīgu dotu ar šaujlūkām uz ielas pusi.

Vācu ziņojumos parādījās nepārtrauktas «aizsardzības kaujas», «kontruzbrukumi», «sekmīgi uzbrukumu atvairījumi», «frontes saīsināšana» un «pretiniekam izdevās nelielā iecirknī . . .». Viņi nerakstīja, ka padzīti no kādas pilsētas, bet ziņoja šadi: «Kaujas risinās rietumos no Orlas.» Viss skaidrs, un mēs apskaužam or- liešus.

Jau cik reižu biju pārliecinājies; lai kā avīzes pūlētos, lai cik ticamus melus klāstītu, tauta vienmēr un katrā ziņā uzzina patiesību. Tas viss bija tikai melotāju veltas pulēs un pašmierināšana. Mūsu tauta bija iemācījusies lasīt starp rindiņām, saklausīt starp vārdiem un izveidot pašas tautas telegrāfu. Piemēram, par sakāvi pie Sta|ingradas vācieši neteica ne vārda, taču viss bija zināms līdz sīkumiem. Arī tas, kas notika pie Maskavas un Kurskas.

1941. gada 29. septembrī apšāva visus līdz pēdējam Sievu kraujas notikumu lieciniekus, taču Kureņevkā zināja visu jau pēc stundas kopš pirmajiem šāvieniem.

Viņi, šie nenotveramie partizāņi, atradās visur, bet kā lai pie viņiem, nokļūst, kā lai es rīkojos? Pa naktīm domāju par Grabarevu, kas dzīvoja pie Zvēru dārza.

Man nebija šaubu, ka viņš ir pagrīdnieks, bet vai tad viņš noticēs, ja es tāpat vien ieradīšos pie viņa un pateikšu: «Iedodiet man lapiņas!» Iedomājies, kāds paziņa, — toreiz piebēris pilnu cepuri ar āboliem. Piebērs arī tagad un vēl pasmiesies, jo puišelim taču neviens neies ticēt, turklāt par katru denuncētu pagrīdnieku maksā milzu naudu, bet, ja kāds zina un nekā nesaka, — par to draud nošaušana.

Arī rūpnīcā, kur strādā māte, ir pagrīdnieki, par to mēs nešaubījāmies, abi pat gandrīz vai zinājām, kuri tie ir. Taču tagad — pēc ugunsgrēka viņi ir trīskārt piesardzīgi, var vēl nospriest, ka es esmu mazgadigs provokators.

Es nespēju atrast scv miera, man iekšā viss drebēja, tikai iedomājoties vien, ka mūsējie uzbrūk, ka viņi tuvojas un šai naktij pienāks gals. Otrā dienā pēc tam, kad uz uzbēruma sadega vilciena sastāvs, būdams mājās viens pats, sameklēju burtnīcu, sataisīju tinti, brīdi pagudroju un tad uzrakstīju uz lapiņas.

BIEDRI

Sarkanā Armija uzbrūk un sit fašistus. Gaidiet viņas atnākšanu. Palīdzat partizāniem un sitiet vāciešus. Driz viņiem beigas. Viņi to zina un baidās. Ari policisti, viņu suņi, dreb bailēs. Mēs atmaksāsim viņiem. Lai gaida. Mēs atnāksim!

Lai dzivo slavenie partizani!

Nāvi vācu okupantiem!

Urā!

Partizani.

Uz brīvā laukumiņa uzzīmēju piecstarainu zvaigzni, noziedu to ar tinti, un tagad uzsaukumam, pēc manām domām, bija |oti varonīgs izskats. It īpaši patika vīrišķīgais «Urā!», ko es izdomāju pats, pārējo nokopēju no īstajām partizāņu lapiņām, kuras pa šo laiku biju daudz lasījis. Tad izplēsu no burtnīcas otru lapu un apņēmos uzrakstīt simt lapiņu. Taču kājas nekādi nelika mieru, tās gribēja uz ašako drāzties, lai lapiņu pielīmētu, — protams, pie tilta: tur visi iet garām un izlasīs.

Ar-mokām nocietos un uzrakstīju otru lapiņu, noliku to pie krāsns, lai apžūtu ar tinti nokleķētā zvaigzne, izšķīdināju šņabja glāzītē klīsteri, noziedu lapiņas tīro pusi, salocīju un, iebāzis to azotē un diviem pirkstiem pieturēdams, metos laukā.

Kā par spīti, visu laiku nāca un gāja cilvēki, un tādēļ, iekams sagaidīju piemērotu mirkli, lapiņa apžuva un noklisterētās puses salipa kopā. Bailēs drebēdams, pūlējos tās atdalīt, slapināju ar siekalām, šķībi greizi pielīmēju pie tilta cementa sienas un ar neganti lēkājošu sirdi aši devos prom. Tas arī viss. Gauži vienkārši.

Atvēru durvis un sastingu: istabā stāvēja māte ar Ļenu Himpeli un uzmanīgi lasīja manu pūļu otro eksemplāru, kas bija atstāts pie krāsns. Izrieztu krūti piegāju pie drēbju uzkaramā un novilkifmēteli.

—   Visumā tīri labi, — Ļena teica. — Taču, ja jau esi nolēmis rakstīt lapiņas, tad neatstāj tās redzamā vieta. Gan vēl pagūsi nolikt galvu. Turklāt — jaraksta nevis «palīdzat», bet «palīdziet», nevis «partizani», bet «partizāņi». Nezinu, kāpēc tev- skolā Goda rakstus deva. Tā zvaigzne un «Urā!» izskatas muļķīgi, tūlīt var saprast, ka to rakstījis kads puika.

—  Toļik, — māte, pavisam nobālusi, pajautāja: — Vai tev uz Sievu krauju sagribējies?

Galvas mazgāšana bija īsa, toties pamatīga. Pateica, ka tādi vienpatņi muļķīši ka es derigi tikai, lai bez jēgas ietu bojā. Ka man vēl viss priekšā. Ka man vēl jāaug un jāmācās.

Un es mācījos. ,

_ Beidzot, pašā pavasarī, sākās uzlidojumi — šitie svētki, šitas triumfs, šita prieka vēsts.

Padomju bumbvedēji atlidoja naktīs. Vispirms sāka dobji būkšķināt zenītlielgabali, pie debesīm uzliesmoja sprādzienu dzirkstis, ka izsviesti zirņi šāvās augšup trasējošās lodes. Melnās debesis drebēja no neredzamo lidmašīnu auriem.

Vectēva istabas logi atradās ziemeļu pusē, tādēļ viņš skrēja pie mums, mēs vērām vajā logus, gaidīdami bombardēšanu, uzrāpāmies uz palodzēm, un tūlīt tā arī sākās.

Spoži uzliesmoja ar izpletņiem nomestās apgaismošanas raķetes. Tās karājās pie debesīm, šķita, ka no tām plūst zilga dūmu strūkliņa, un to rēgainajā gaismā bija redzamā visa pilsēta — torņi, dūmeņi, jumti, Sofijas katedrāles un klostera jumoli … Lidmašīnas ducināja un riņķoja ilgi, meklēja objektus, kārtīgi notēmēja, un tad sprāga bumbas — reizēm pavisam tuvu. Viena uzkrita tieši uz Kobca adu fabrikas.

Mēs no tām nebaidījāmies: neviena padomju bumba neuzkrita uz dzīvojamiem namiem, tikai uz rūpnīcām, tiltiem, kazarmām, stacijām. Visi zināja, ka partizāņi vispirms paziņo par objektiem, bet uzlidojumu laikā signalizē ar kabatas laterniņām. Tadē| vajadzēja sēdēt blakus objektam un mirdzināt, lai izsauktu uguni uz sevi.

1943. gada 2. maijā Operas teātrī vajadzēja notikt plašam koncertam. Pie durvīm drūzmējās svinīgi noskaņoti vācieši; piebrauca mašīnas, no tām izkāpa ģenerāli, damas; zaldāti ieņēma vietas balkona.

Uzlidojums sākās, kad satumsa. Bumba trāpīja tieši Operas teātrī, izsitās cauri griestiem un nokrita parterā. Gatavā nediena ar šiem teātriem; bumba nesprāga, vienīgā no Kijevai uzmestajām padomju bumbām, kura nesprāga, kaut viņu velns parautu! Tā tikai nogalināja parterā kādus septiņus vāciešus — daži viņu locekļu gabali pat aizlidoja līdz skatuvei — un sacēla negantu paniku. Nodzisa gaisma, visi lauzās uz durvīm, līda cits citam pāri galvai, pratu zaudējušais pūlis vēlās laukā no teatra un metās no tā prom, pa ielām cilpoja aktieri grimā un izrādes kostīmos.

Tā tas turpinājās visu vasaru. Šķita, pat gaiss piesūcies ar dīvaini nervozu saspringumu, nemieru, gaidām. Ugunsgrēki'un sprādzieni kļuva biežāki.

Manā dzīvē bija visai svarīgs notikums: 1943. gada 18. augustā es kļuvu pilngadīgs; tagad biju oficiāli pakļauts aizdzīšanai uz Vāciju un tamlīdzīgām akcijam, man palika pilni četrpadsmit.

NO AUTORA

Ir pagaj'is tik daudz gadu, ka man šķiet — šo visu nerakstu vairs par sevi, bet par kādu "citu jaunu cilvēku. Skatos no malas uz šo puišeli, pētu viņu, cenšos saprast, un, ja ari rakstu «es», tad tikai tādēļ, ka di- vainu iemeslu pēc pats esmu dzīvojis viņa dzīvi. Dažas sava mūža epizodes es patlaban aplūkoju kā kinoskatītājs, tikpat bezkaislīgi, cik'bezkaislīgi to uztverat jūs, lasītāj.

Netiku izvirzījis sev uzdevumu parādīt visā pilnībā Kijevas okupāciju un tās cīņu. Par cīņu vien var uzrakstīt vairākus romānus, kas būtu divreiz biezāki par šo. Blakus jau zināmajiem faktiem ir vēl daudz nezināmu: Kijevas Vēstures muzeja fondos glabājas apbrīnojami materiāli, kas gaida savus atklājējus, un vai tad maz vēl citu fondu! …

Es jau nerakstu vēsturisku grāmatu, tas būs gluži moderna rakstura pētījums. Jo cilvēkam vienmēr piemitusi neatņemama īpašība — vēlēšanās būt cilvēkam, augt, pieņemties vīrišķībā un cīnīties par tiesībām dzīvot un domāt.

Es domāju par to, cik apbrīnojama parādiba tomēr ir mūsu cilvēka dzīvība. To smacē, lauza, uzurpē, žņaudz iekšā rāmjos, kurus izgudrojušas idiotu smadzenes, netur ne plika graša vērtu. Taču tā pastāv, dzīvo, parāda sevi, pretojas ļaunumam un fašismam. Un ikviena ienaidnieka varmācība pret to pavēršas pret pašu ienaidnieku. Es rakstu nevis par unikālu, nevis par izcilu varoni, bet gan par visparastāko puišeli. Un, kad Ļena Himpele sacīja: «Gan vēl pagūsi nolikt galvu,» — es sapratu, ka tas tiešām ir iespējams, un biju uz to gatavs, un zināju arī, par ko nolikšu.

Sai ziņā man gribētos dziļāk ielūkoties savā varonī, viņš man liekas diezgan raksturīgs savam laikam un savai paaudzei.

Tieši šī paaudze taču patlaban pārņem dzīves vadību, viņa atnākusi no tiem laikiem, no kariem, kas atstājuši uz viņu satriecošu iespaidu, un nevar būt, ka tas neizpaustos visā viņas rīcībā. Ticu, ka patiesība, par ko es stāstu, ir ne tikai interesanta, ka tā ne tikai piespiedīs vienam otram atcereties pašam sevi, bet arī palīdzēs izprast pašam sevi.

Mums ārkārtīgi nepieciešams sevi izprast — no kurienes esam cēlušies, kur atrodamies un kas mēs esam. Kaut vai tādēļ, lai neatkārtotu pagajību.

Arēji katra liktenis ir citāds. Kamēr mans varonis glābās no cilvēku ķeršanas un sacerēja savu pirmo naivo skrejlapu, citi jau teicami cīnījās frontē vai partizāņu nodaļās, vai arī pagrīdē, trešie štancēja patronas, bet ceturtie mierīgi mācījās skolā. Taču visi viņi dzīvoja tai pašā divdesmitajā gadsimtā, Sievu krauju dūmi klajās pāri viņu pasaulei; karš bradāja pa mūsu dzīves labākajiem gadiem — pa mūsu jaunību, un tas bija tas kopējais, kas uzspieda zīmogu visai mūsu dzīvei.

SIEVU KRAUJA. FINĀLS

1943. gada 18. augustā visus Sievu kraujas koncentrācijas nometnes ieslodzītos nostādīja centrālajā laukumā. Atbrauca militārās kravas mašīnas, no tām izlēca esesieši ar bruņu cepurēm galvās un suņiem pie rokas.

Visiem kļuva skaidrs, ka tas ir beigu sākums.

Dažas dienas pirms tam nometni bombardēja padomju lidmašīnas. Bumbas krita tieši pa perimetru, bija skaidrs, ka tās gribēja saārdīt iežogojumus. Dzeloņstieples sabojāja tikai vienā vietā, tās ātri salaboja, taču fašisti laikam saprata, ka pienācis laiks nometni likvidēt.

Iznesa laukā galdu, sarakstus, kartotēku, visus ieslodzītos nostādīja rindā, un tā sāka virzīties gar galdu. Rīders skatījās sarakstos un norīkoja vienus ieslodzītos pa kreisi, citus — pa 'labi. Pašus pirmos atlasīja tieši simt cilvēkus — politiski visbīstamākos. Esesieši kliedza: «Uz priekšu! Ātri! Atri!» — sāka birt sitieni, rēja suņi, un šis simts izgāja cauri vārtiem.

—   Mums zemnīcā palika mantas! — viņi sauca.

—  Jums neka nevajag, — vācieši atbildēja.

Aiz vārtiem pavēlēja noaut kājas. Apavi palika turpat, talak viņi soļoja basi. Davidovs nokļuva šajā simtā, viņš gāja pirmajās rindās un nodomāja: «Nu, lūk, beidzot tā stunda pienākusi…»

Nogruvumu dēj kraujā bija izveidojušās ar biezu zāli apaugušas terases. Grupa pa šauru taciņu nokāpa uz pirmās terases. Te atradās jauna tikko uzbūvēta zemnīca.

Grava bija pilna cilvēku un trokšņu, visās malās vācieši, daudz esesiešu, oficieru ar ordeņiem pie krūtīm, bija pat automašīnas, gulēja dažādu instrumentu kaudzes.

Visu simtu apstādināja un noprasīja: «Vai atslēdznieki un kalēji ir?»

Daži atsaucās, tos atšķīra nost un aizveda aiz pazema zemes vaļņa. Simtu sadalīja pa pieci un arī sāka pa daļam dzīt prom aiz šī vaļņa. Šaušanu nedzirdēja.

Davidovam pamodās cerība, ka tagad vēl nenošaus. Viņš izbrīnīts lūkojās apkārt, taču nekā nesaprata.

Beidzot arī viņu aizveda aiz vaļņa. Tur gulēja gara sliede un važu kaudze, visus sakala važās. Pie sliedes, blakus ieslodzītajiem kalējiem, sēdēja tukls, flegmātisks vācietis un arī kniedēja ciet važas. Davidovs nokļuva pie viņa. Važa bija tāda pati kā pie lauku aku vindām. Vācietis aplika to ap potīti, uzmauca skaviņas un aku: rāti sakniedēja.

Davidovs sīkiem solīšiem atgāja nost. Važa sāpīgi berza. Vēlāk tā noberza kājas līdz jēliimam, un cilvēki iemanījās pabāzt zem tās lupatas un atsiet ar aukliņu pie jostas, lai važa nevilktos pa zemi.

Kad visi bija sakalti, pēkšņi pasludināja pusdienlaiku un ieslodzītajiem iedeva kārtīgi paēst. Vira bija īsta, trekna un sātīga.

Visiem izsniedza lāpstas. Kolonu, važām šķindot, aizveda uz šauru gravas atzarojumu un pavēlēja rakt.

Raka ilgi, līdz pašam vakaram, izraka garu, līkumotu grāvi, paši nezinādami, kādēļ tas vajadzīgs, tomēr varēja nojēgt, ka vācieši .kaut ko meklē: visu laiku uzmanīja, vai nav kas atrakts. Taču nekā neatrada.

Pa nakti visu simtu sadzina zemnīcā. Tur bija galīga tumsa, tikai ārpusē bija dzirdamas pastiprinātas apsardzes balsis. Pret ieeju zemnīcā uzcēla torni, tajā uzstādīja ložmetēju un notēmēja to uz durvīm.

Nākamās dienas rītā atkal visus aizveda uz gravu.

Cilvēku bija tikpat daudz kā vakar, skanēja kliedzieni, lamas.

Garš, stalts un elegants oficieris ar steku rokās histēriski bļava. Viņš bija gadus trīsdesmit piecus vecs, sauca viņu par Topaidi, un, ieklausīdamies uzbļāvienos, Davidovs ar izbrīnu konstatēja, ka tieši Topaide vadīja pirmās apšaušanas 1941. gada.

Vakar Topaides nebija. Viņš tikai bija atsūtījis plānu, kā izvietoti karjeri ar apraktajiem, bet vietējie vācieši nebija to sapratuši un visu saputrojuši. Topaide histēriski brēca, ka viņi ir stulbeņi, ka neprot orientēties plānos, ka sākuši rakt pavisam citā vietā. Viņš skraidīja un piecirta ar kāju. - — Te! Te!

Saka rakt tur, kur viņš noradīja. Jau pec pusstundas atrada pirmos līķus.

Vācieši uzrunāja Topaidi godbijīgi, taču savā starpā vai nu nopietni, vai arī ironizēdami saukāja viņu par «apšaušanu inženieri». Tagad viņš kļuva par atrakšanas inženieri. Visu dienu Topaide skraidīja pa gravu, radīja, komandēja, skaidroja. Seju viņam lāgu lāgiem sarāva spēcīga un neglīta grimase, un viss viņš šķita tāds kā nervu mezgls, histēriskuma augstakā pakape. Viņš nespēja nodzīvot ne mirkli, lai nekliegtu, neskraidītu, nesistu. Laikam taču «inženiera» gods bija šo to prasījis ari no viņa paša nerviem.

Darbs sāka iet no rokas. Lai neviens neredzētu, ko te dara, vācieši steidzīgi cēla apkārt gravai dēļu žogu un maskēja ar zariem, citā vietā veidoja plašus mākslīgus apstādījumus. Bija skaidrs, ka viss, kas šeit notika, ir liels noslēpums.

Ceļu no pilsētas uz Krauju slēdza. Piebrauca kravas mašīnas ar materiāliem, jau krietnu gabalu no gravas vācu šoferi izkāpa laukā, pie stūres sēdās apsargi un iebrauca mašīnas Kraujā. Ar mašīnām veda sliedes, akmens bluķus, malku, mucas ar naftu.

Tā iesākās Sievu kraujas beigu posms, mēģinājums izsvītrot to no vēstures. Sākumā darbs neveicās. Topaide skraidīja, trakoja, nervozēja arī pārējie vācieši, ieslodzītos neganti sita, vairākus cilvēkus nošāva.

No nometnes atsūtīja palīgspēkus; pēc dažām dienām te jau strādāja trīs simti cilvēku, pēc tam vēl vairak. Viņus sadalīja brigādēs, un viņu vienmērīgais produktīvais darbs liecināja par vācu kārtību un metodiskumu.

Davidovs dabūja strādāt dažādās brigādēs. Sākumā no drausmīgās smakas, no visas šīs ņemšanās ar līķiem viņš gandrīz vai zaudēja samaņu, bet tad aprada.

Zemes racēji atraka bedres, atklādami veselas līķu grēdas. Līķi bija zilgani pelēkā krāsā, sagūlušies, 110- blietējušies, sakrituši krustām un šķērsām. Gatavā mocība bija dabūt tos laukā. Daudziem, it īpaši bērniem, neredzēja neviena ievainojuma — viņi bija apbērti dzīvi. No smirdoņas vācieši spieda ciet degunus, dažiem kļuva nelabi. Apsargi sēdēja gravas nogāzēs, un katram starp ceļiem, smiltīs iesprausta, stāvēja šņabja pudele, laiku pa laikam tie iedzēra pa malkam, un tādēļ visi vācieši, kas atradās gravā, vienmēr bija piedzērušies. \

Racējiem šņabi nedeva, viņiem klājās grūti, bet, kā jau teikts, viņi pamazām aprada un strādāja, važas šķindinādami.

Līķu vilcēji ar kāšiem vilka līķus no bedrēm un stiepa tos uz krāsnīm. Viņiem izdeva speciāli izkaltus dzelzs stieņus ar rokturi viehā un kasi otrā gala. Starp citu, tie bija izkalti pēc Topaides zīmējuma.

Tas pats Topaide pēc daudzkārtējiem eksperimentiem izstrādāja līķu izvilkšanas sistēmu, lai tie nesajuktu gabalos. Tādēļ vajadzēja iecirst kāsi zem zoda un vilkt aiz apakšējā žokļa, tad līķis neizjuka un tā viņu varēja aizvilkt līdz galam. Vietumis līķi bija tā salipuši, ka pie kāša ķērās pa divi Iris cilvēki. Bieži vien vajadzēja sacirst līķu slāni ar cirvi, bet apakšējos slāņus vairākkārt spridzinaja.

Zelta meklētājiem — «goldzūheriem» bija stangas, ar ko noraut žobiem zelta kronīšus; pa ceļam uz krāsni katrs līķis bija jāapskata un tam jānoņem gredzeni, auskari, apģērbtajiem jāpārbauda kabatas, vai tur nav dārglietas un monētas, — visu to sameta spaiņos. Blakus stāvēja sargs, kas uzmanīja, lai zeltu nenozagtu vai neizmestu smiltīs.

Garderobisti novilka līķiem visu, kas vēl kam derēja. Gadu vai divus zemē nogulējušos labos zabakus novilka. Novilka vilnas drēbes gabalus, noņēma lauka somas. Vācieši akurāti sakrāva visu.mašīnās un aizveda nez kādiem nolūkiem, visas lietās šausmīgi smirdēja. Taču visādu mantu salasījās daudz: pēdējos mēnešos nogalinātie, kas gulēja virspusē, bija apģērbti. Vidējie slāņi bija apakšveļā, bet pašā apakšā — kaili.

Celtnieki nodarbojās ar krāšņu mūrēšanu. Pastiprinātas apsardzes pavadībā viņi gāja pāri visai gravai uz otru pusi, uz ebreju kapsētu, kur vācieši norādīja, kādus granīta pieminekļus lauzt.

Ieslodzītie lauza nost kapakmeņus un nesa uz gravu. Plāksnes sakrāva rindās. Uz tām tā paša Topaides profesionālajā vadībā tika mūrēta labi pārdomāta un tehniskā ziņā nevainojama pusotrus metrus augsta krāsns ar vilkmes caurulēm, sarežģītiem dūmvadiem un restēm. Krāsni piekrāva pilnu ar malku, tai pāri uz restēm salika līķus ar galvām uz ārpusi. Otro rindu krāva krusteniski, pēc tam atkal kārtu malkas un tā tālāk, kamēr izveidojās trīs metrus augsta un sešus metrus gara grēda.

Katrā grēdā, iekrāva ap divi tūkstoši nogalināto. Lai tos varētu sakraut, uzbūvēja tādas pašas stalažas kā pie celtnēm un staigāja pa tām. Jau sakrauto grēdu no šļūtenes aplēja ar naftu, ko no mucām sūknēja speciāli uzstādīts kompresors.

Kurinātāji apakšā aizdedzināja malku, kā arī ar īpašām lāpām pielika uguni pie galvām, kas atradās grēdas ārmalās. Ar naftu aplietie mati tūdaļ uzliesmoja — tādēļ arī līķus guldīja ar galvām uz ārpusi. Grēda pārvērtās milzīgā liesmojošā sārta. Karstums no tā bija neciešams; pati grava un visa apkārtne smirdēja pēc svilušiem matiem un dedzinātas gaļas. Kurinātāji ar gariem kruķiem, gluži kā metalurgi, rušināja sārtu, pēc tam sagrāba ogles un pelnus, bet, kad krāsns atdzisa, tīrīja to, pārmūrēja, apmainīja sadegušās restes un atkal sagatavoja jaunai dedzināšanai.

Stampātājiem bija darīšana ar pelniem. Uz granīta plāksnēm, kas bijfi atnestas no kapsētas, viņiem ar parastu stampu bija jāsadrupina nesadegušie kauli. Pēc tam pelnus sijāja caur sietiem — atkal tikai tādēļ, lai atrastu zeltu.

Dārznieki — tā šos cilvēkus sauca tādēļ, ka viņi krāva pelnus uz nestuvēm, apsardzes pavadībā iznēsāja tos pa Sievu kraujas .apkārtni un izkaisīja uz dārziem. Viņiem klājās labāk nekā citiem: viņi saraka dārzos kartupeļus, nesa uz gravu un konservu bundžās cepa tos uz oglēm, kas bija palikušas pēc līķu sadedzināšanas.

Tam bija liela nozīme ieslodzīto uzturā, jo vācieši, labi paēdinājuši pirmajā dienā, vairs tā nedarīja, un ieslodzītie bija šausmīgi izsalkuši.,

Pa to laiku parastās apšaušanas Sievu kraujā turpinājās tāpat kā agrāk, taču nogalinātos vairs neraka, bet tūdaļ pat sameta krāsnī. Vienu otru «nāves kandidātu» no ieslodzītajiem, kas vairs nespēja strādāt, ari iemeta krāsnī. Vēl dzīvu.

Vācieši ļoti steidzās, un tik vien bija dzirdams kā: «Ātri! Atri! Schnell!» Taču līķu bija kaudzēm. Davido- vam gadījās strādāt pie bedres, kurā atradās tieši četri simti to ķīlnieku, kurus nošāva pēc Eberharda pavēles. Viņam nācās atrakt bedres ar simt, ar trīssimt ķīlniekiem. Viss bija precīzi, un Topaide norādīja vietas, kur viņi aprakti, viņš atcerējās absolūti visu.1

No pilsētas bieži vien ieradās smacētavas ar dzīviem cilvēkiem. Tās piebrauca pēc iespējas tuvāk pie krāsnīm, un tikai šeit sāka laist gāzi. No kamerām skanēja apslāpēti kliedzieni, tad neganta dauzīšana pa durvīm, pēc tam.viss apklusa, vācieši atvēra durvis, un ieslodzītie sāka izkraut mirušos. Cilvēki vēl bija silti, mitri no sviedriem, iespējams — pat pusdzīvi. Viņus sameta sārtā. Davidovs atceras, ka daudzi ugunī locījušies un raustījušies kā dzīvi…

Reiz atbraukusi kamera nr sievietēm. Pēc parastas procedūras, kad apklusuši kliedzieni un klauvējieni, durvis atverot, pa tām izplūdusi viegla dūmaka. Izrādījies, ka kamera bijusi pieblīvēta ar kailām, jaunām meitenēm.

Viņu bijis vairāk par simtu, tās burtiski saspiestas iekšā un sēdējušas cita citai uz ceļiem. Visām mati bijuši apsieti ar lakatiņiem, kā to sievietes mēdz darīt, iedamas uz pirti. Varbūt tās . sasēdinātas mašīnā ar ieganstu, ka vedīs uz pirti? Daudzām zem lakatiņiem bijuši paslēpti gredzeni, rokas pulksteņi, lūpu krāsa un citi kosmētikas piederumi. Piedzērušies vācieši smējušies un saukuši ieslodzītajiem: «Mīliet viņas! Ņemiet tās sev!» — un skaidrojuši, ka tās esot Kijevas kabareju oficiantes. Iespējams, ka viņas pārāk daudz zināja. Kad Davidovs viņas nesis un krāvis grēdā, no meiču mutēm ar vieglu gārdzoņu plūdis gaiss, un tam šķitis, ka viņas ir dzīvas.

Laiku pa laikam greznās mašīnās atbraukušas kaut kādas augstas amatpersonas. Tās kliegušas uz vāciešiem, kas strādājuši Sievu kraujā, ka viss velkoties pārāk gausi. Cilvēku nepieticis, un vairākas reizes smacē- tavās atvestos izlaiduši laukā, turpat uz vietas iekaluši važās un likuši pie darba.

Tad ieslodzītos veduši ārpus gravas — uz tuvīno ap divsimt metru garo prettanku grāvi. Tas bijis līdz malām pilns ar Sarkanās Armijas komandieru līķiem — to ieslodzītie konstatējuši pēc apģērba, lauka somām un binokļiem. Tur viņu bijis kādi divdesmit pieci — trīsdesmit tūkstoši. Ieslodzītie dzīli arī atrakt bedres Kiri- lovkas slimnīcā.

Sievu kraujā varēja saklausīt tālīnu kanonādi viņpus Dņepras. Ieslodzītie zināja, ka pēdējo sārtu sakurs viņiem pašiem. Vācieši viņus vispār neuzskatīja par cilvēkiem un rīta pārbaudēs ziņoja:

— Trīs simti divdesmit piecas «figūras» nostādītas ierindā!

«Figūras» — tas nozīmēja nevis cilvēkus, bet ēnas, kaut ko tādu, ko par cilvēku vairs nevarēja uzskatīt. Tas bija fašistu humors.

Ieslodzītie nebija skuvušies, viņiem nedeva ūdeni, daudzi tikko turējās kājās, viņu miesu klāja brūces, kvēpi un puvekli. Visas garās naktis viņi domāja vienu vienīgu domu: vai ir iespējams aizbēgt?

Kopā ar viņiem bija kāds cilvēks, bijušais partijas darbinieks, ko sauca par Fjodoru Jeršovu. Tieši viņš arī sāka nopietni gatavot sacelšanos. Viņš vienkārši aprunājās ar tiem, kas strādāja blakus, tā izveidojās sazvērnieku grupiņas, un katrā izdevīgā brīdī viņi pārsprieda dažādas bēgšanas iespējas.

Vieni ieteica klajā dienas laikā mesties virsū apsargiem, izraut tiem automātus un atšaudoties mukt katram uz savu pusi. Fjodors Jeršovs bija pret šo variantu: visi bija sakalti važās un pārāk vāji pret dūšīgajiem vāciešiem.

Ieslodzīto vidū atradās bijušie šoferi. Viens no viņiem, Vladislavs Kuk|a, ierosināja sagrābt pāris mašīnu, ar kurām veda malku, vai arī pašu gāzes kameru — un tā izlauzties cauri apsardzei. Tas bija gandrīz vai fantastisks, taču savas pārdrošības dēj visai kārdinošs plāns. Tomēr pārāk ilgi būtu jābrauc pa pašu nometni un arī tālāk, caur pilsētu, kur viss bija pilns ar vāciešiem un policistiem. Tā būtu tikai varonīga pašnāvība.

Kad darbi jau tuvojās beigām, vienu daļu ieslodzīto sāka dzīt uz Kirilovku, un ši grupa lūdza atļauju pēgt atsevišķi: viņiem bija samērā vāja apsardze. Var būt, ka viņiem bēgšana arī izdotos, taču Jeršovs atteica: «Jūs aizbēgsit un iegāzīsit pārējos. Nē, jāsaceļas visiem un vienā laikā.»

Taču tālākajā zemnīcas stūrī vairāki jauni puiši vienojās un, ne ar vienu neapspriedušies, sāka izmisīgi rakt pazemes eju, lai naktī izbēgtu. Pa nakti viņi nepaguva to izdarīt, bet dienā vācieši eju atrada, sagrāba visus un nostādīja rindā — septiņpadsmit cilvēkus. Viņu vidū bija arī Kukļa, kas visu noliedza. Topaide noprasīja:

—   Vai šis ari bija?

—  Šķiet, bija … — nomurmināja kāds no ieslodzītajiem.

Topaide nesaprata un prasīja citam ieslodzītajam, kas prata vācu valodu:

—   Ko viņš teica?

— Viņš teica, ka neesot bijis.

Kukļu aizdzina pie darba, bet pārējos sešpadsmit cilvēkus tūdaļ nostadīja uz ceļiem un nogalināja ar šāvienu pakausī.

Bija vēl kāds vieninieks, kas gaišā dienas laikā aizbēga ārkārtīgi drosmīgā veidā. Neviens viņa uzvārdu nezināja. Viņš strādāja nomaļus, atgāja sāņus it kā «sevis pēc», pēkšņi ielēca gravā, metās skriet un pazuda kādā no gravas atzarojumiem, kas veda uz kapsētas pusi. Sacēlās trauksme, šaudīšanās, darbus pārtrauca, desmitiem vāciešu metās bēdzējam pakaļ, taču nenoķēra. Viņam bija izdevies nomest važas, un tādēļ viņš varēja ātri aizbēgt. Vācieši pārskaitušies nosita tai dienā divpadsmit ieslodzītoš un nošāva paši savu virsnieku, apsardzes priekšnieku, kas bija atbildīgs par aizbēgušā apsargāšanu. Pēc tam visos gravas atzarojumos uzstādīja ložmetējus.[30]

Cits pēc cita tika noraidīti dažādi bēgšanas varianti, līdz galu galā pieņēma Fjodora Jeršova priekšlikumu: izlauzties no zemnīcas un uzbrukt apsardzei naktī. Arī šis variants bija bezgala riskants, taču tumsa vismaz deva cerību, ka kaut vai daļiņai izdosies aizbēgt.

Zemnīca patiesībā bija dziļš bunkurs ar šauru, stāvu ieeju. Tieši pret šo ieeju no torņa pavērsts ložmetējs. Zemnīcu no visām pusēm naktīs uzmanīja pastiprināta sardze. Zemnīcai nebija logu, tādēļ vienīgās durvis bija izveidotas ar dzelzs restēm, caur kurām ieplūda gaiss, lai cilvēki nenosmaktu. Sargi laiku pa laikam ar later- niņu iespīdināja zemnīcā, pārbaudīdami, vai tajā viss mierīgi. Restotās durvis bija aizslēgtas ar milzīgu klēts atslēgu.

Piedzērusī sardze naktīs garlaikojās, un reizēm gadījās, ka ieslodzītos pēkšņi piecēla, izdzina laukā un prožektoru gaismā sarīkoja apšaušanas inscenējumu. Tas bija šaušalīgs «joks». Cilvēki domāja, ka viss ir no

pietni. Pēc tam apsargi sāka smieties un sadzina visus atpakaļ. Naktis bija tumšas, mitras un miglainas…

Kāds uzstājīgi ierosināja sagaidīt kārtējo «joku» un, noraujot važas, uzbrukt apsardzei. Taču važas nav tik ātri noraujamas, tās vispirms jāsagatavo, lai tikko turētos. Un kā lai uzzina, vai šai naktī vācieši gribēs «jokot»?

Tas nav ar prātu aptverams, taču izrādījās, ka šai zemnīcā ir nodevējs. Tas bija kāds bijušais policijas priekšnieks no Fastovas, un sauca viņu par ^'ikonu. Kraujā viņš bija ieslodzīts par kaut kādiem ārkārtējiem noziegumiem, viņš luncinājās ap vāciešiem, zvēriski sita ieslodzītos (turklāt bija stiprs kā vērsis), uzmanīgi ieklausījās sarunās, un iespējams, ka sešpadsmit puišu bojā eja bija viņa roku darbs. Ja šitas riebeklis būtu uzzinājis par bēgšanas plānu, viņš tūdaļ visus nodotu. Varēja gadīties arī vēl citi, kuriem nebija vērts uzticēties, un tādēļ Fjodors Jeršovs bija ļoti piesardzīgs.

Tāpēc par bēgšanas plānu sākumā zināja tikai cilvēku piecdesmit. Arī tas bija par kavēkli, lai visi varētu sacelties kārtējā «joka» laikā.

— Mums par katru cenu jādabū vaļā atslēga, — Jeršovs noteica. — Pēc tam jāpaziņo visiem, jāsagatavojas, jānoņem važas un tikai tad jālaužas laukā. Gan izglābsimies, puiši! Lai izglābjas kaut vai puse, ceturtā daļa, pieci cilvēki, taču kādam tomēr ir jāpaliek dzīvam, jāsatiek mūsējie un jāpastāsta, kas šeit tika pastrādāts.

Darbi gravā jau atgādināja plašu celtniecību. Vācieši atdzina mašīnas: ekskavatoru, buldozeru. Tie tarkšķēja augām dienām, atrakdami bedres un atkal nolīdzinādami visu, kad bedres jau bija tukšas.1

Jāaizrāda uz kādu būtisku detaļu. Ieslodzītie atrada daudz dažādu un negaidītu priekšmetu, it īpaši pie to cilvēku līķiem, kas bija nogalināti četrdesmit pirmajā gadā, — šie cilvēki taču bija posušies uz aizbraukšanu. Tādēļ dažādiem amatniekiem bija līdzi darba rīki, no kuriem viņi nešķīrās līdz pat gravai, sievietēm — šķērītes, matadatas un tamlīdzīgi priekšmeti. Reizēm gadījās kabatas naži, nagu vīlītes, kalti. Viens reiz atrada pudelīti ar odekolonu «Krasnaja Moskva», viņš gribēja to izdzert, taču viņu pierunāja, lai labāk izsmidzina zemnīcā.

Nogalināto kabatās bieži atrada arī atslēgas: no dzīvokļu durvīm, šķūnīšiem, pieliekamajiem, reizēm gadījās veseli atslēgu saišķi.

Visus, kas bija iepazīstināti ar plānu, Jeršovs sadalīja desmitos, un katrs desmits gatavoja savu sacelšanas detaļu. Grupa, kurai bija uzticēta durvju atvēršana, vāca atslēgas. Pārlūkoja desmitiem un simtiem atslēgu. Jāpiebilst, ka ieslodzīto vidū nebija zagļu, kuriem sagatavot attiecīgu atslēgu vai mūķīzeri būtu nieka lieta. Te visi bija godīgi cilvēki. Un viņi meklēja un mēģināja, un atkal mēģināja atrast piemērotu atslēgu.

Mēģināja pusdienu laikā, kad visus sadzina zemnīcā, taču durvis nenoslēdza. Vairāki ieslodzītie — Dāvids Budņiks, Georgijs Bažanovs, Filips Vilkis, Boriss Jaro- slavskis — nostājās atslēgai priekšā, bet Vladislavs Kukļa un Jakovs Kapers aši pārbaudīja. To darīja tik veikli, ka pat paši ieslodzītie nekā nemanīja.

Un tad kādu dienu Jakovs Kapers atrada atslēgu, kura derēja šai slēdzenei un ar kuru varēja to atslēgt. Kāds no 1941. gada nāviniekiem bija atnesis to kabatā uz Sievu krauju, nemaz nedomādams, ka 1943. gadā, pateicoties viņam, izglābsies citi nāvinieki. Kapers ieraka šo atslēgu zemnīcā tai vietā, kurā viņš gulēja. To zināja tikai daži cilvēki.

Tai pašā laikā citi ieslodzītie vāca kopā, nesa uz zemnīcu un paslēpa sienās visu, kas kaut cik varēja noderēt par ieroci vai arī, lai noņemtu važas. Budņikam laimējās atrast plakanknaibles, pēc tam āmuriņu. «Goldzūhe- ram» Zaharam Trubakovam bija,l<naibles, ko viņam izsniedza paši vācieši, tās viņam pienācās, tā sacīt, «pēc štatiem».

Par nez kādu pārkāpumu oficieris iespēra pa vēderu vienam no ieslodzītajiem — tas nokrita, un tā azotē kaut kas nožvadzēja. Nelaimīgo tūlīt izģērba un atrada sarūsējušas šķēres. Topaide vai salēcās.

—   Kādēļ paņēmi?

—   Gribēju matus nogriezt..

Topaide nenoticēja. Ieslodzīto neganti sita un tirdīja: «Kādēļ ņēmi šķēres?» Visi ar šausmām gaidīja: nodos vai nenodos? Tas bija brīdis, kad varēja izgāzties viss plāns. Ieslodzītais nenodeva; kad viņš zaudēja samaņu, nelaimīgo iemeta ugunī.

Zemnīcā atradās arī kāds puisis no Ziemeļbukovi- nas — Jakovs Stejuks; labi izglītots — viņš prata vairākas valodas, savā laikā bija mācījies Bukarestē. Tas bija viņš, kas, prasmīgi likdams lietā vācu valodas zināšanas, izglāba no nošaušanas Kukļu. Viņš stāstīja:

—   Mums izdosies pat labāk, nekā mēs domājām. Puiši, jārīkojas drošāk! Jūs nemaz nezināt, cik vācieši ir bailīgi un māņticīgi. Mums jāizlaužas laukā ar briesmīgiem bļāvieniem, auriem un svilpieniem,, un, kad mēs metīsimies virsū ar «urā», viņi nobīsies un apjuks, gan jau paši redzēsit.

Atslēga bija sagatavota, ieroči savākti, taču naktis pagāja cita pēc citas, bet ieslodzītie vēl aizvien gaidīja izdevīgu gadījumu. Kā par spīti sardzi pastiprinaja vēl vairāk, pa naktīm tā ik pa brīdim nāca pārlūkot, zibināja ar laterniņām, pārbaudīja. Jeršovs nepacietīgi mudināja:

—   Šonakt!

Taču vairums bija par nākamo nakti. Šonakt — tas nozīmēja izšķirties un iet gandrīz vai drošā nāvē, un nevienam negribējās mirt tieši šodien: «Un ja nu rīt uzsmaida laimīgāks gadījums?!»

Jeršovs piekrita. Tas bija apbrīnojams cilvēks, viņš visus aizrāva, uzturēja ticību, bet pats bija izdilis un vārgs un, šķiet, nemaz necerēja, ka ari pats izglābsies. Reiz viņš Davidovam sacīja:

—   Nejauša laime man, Volodja, neuzsmaidīs. Man jau pāri četrdesmitiem. Izbēgs tie, kas jaunāki, spēcīgāki, piemēram, tu …

Tas notika gandrīz nejauši, vienkārši sakrita datumi, taču tieši 29. septembrī, taisni divus gadus pēc pirmās apšaušanas Sievu kraujā, ieslodzītie sarikoja bēgšanu. Daži gandrīz vai fatāli ticēja, ka laimēsies tieši šai dienā.

Atgriezās komanda, kas gāja uz Kirilovkas slimnīcu. Komandā bija ari Jakovs Stejuks. Jcršovs bija uzdevis viņam izdibināt, ko vācieši darīs ar ieslodzītajiem. Stejuks izrunājās ar sargu — vecu, pļāpīgu vahinistru, ko sauca par Fogtu, — gan par šo, gan par to. «Laikam, kad darbi beigsies, jūs vedīs uz Zitomiru,» Fogts stāstījis. Taču šajā dienā, atgriežoties no Kirilovkas, vecais klusu un norūpējies pačukstējis Stejukam:

—  Morgen kaputt.

Kas to lai zina, kādēļ viņš brīdināja. Tāpat vien — aiz labsirdības? Arī paši ieslodzītie redzēja, ka tiek noņemti maskēšanās žogi, ka savāc instrumentus. Taču vēl stāvēja viena jauna krāsns.

Vēlu vakarā zemnīcā ienesa divus lielus toverus ar vārītiem kartupeļiem. Arī tas bija neparasti. Laikam taču vāciešiem nebija kur tos uz beigām likt, un viņi nolēma ieslodzītos pirms nāves paēdināt.

—   Naktī slēdzu vaļā durvis, — Kukļa brīdināja.

Fjodors Jeršovs deva galvenajai grupai neparastu

pavēli, kas tika pa ķēdi nodota tālāk: «Šodien ejam, savaldīt nervus!»'

Sī pati grupa vienprātīgi nolēma: pirms bēgšanas jālikvidē Ķikons, un Jcršovs pavēlēja viņu nosist. Jāsit bija tam, kurš gulēja blakus, — Borisam Jaroslavskim. Tam sāka drebēt rokas.

—   Puiši, es neprotu nogalināt… Savā mūžā pat kaķi neesmu nositis.

Viņš bija maigas dabas inteliģents cilvēks. Taču viņš gulēja blakus Ņikonam, un viņam iedeva āmuru.

Gaidīja līdz dziļai naktij. Ap pulksten diviem Kukļa izbāza roku caur restēm, iebāza atslēgu un pagrieza. Viņš pagrieza tikai vienu reizi, un slēdzene skaļi noklik- stēja. Kukļa paguva izvilkt roku un atlēca nost, viss vienos aukstos sviedros.

Sardze, padzirdējusi klikšķi, sāka ausīties, nokāpa pie durvīm un paspīdināja gaismu. Zemnīcā visi gulēja savās vietās. Vācieši aizgaja, augšā sarunājas, rava sērkociņus.

Slēdzeni varēja atslēgt ar diviem pagriezieniem. Kuk|a čukstus atzinās, ka viņam rokas vairs neklausa. Viņu uzmundrināja, bet viņš tikai murmināja:

—       Puiši, ļaujiet taču, lai vismaz sardzē apmainās! Citādi, ja tā atslēga vēlreiz noklikstēs . ..

Tiesa, sardzei bija drīz vien jānomainās. Sagaidīja šo brīdi. Kukļa atkal izbāza roku caur restēm. Viņš slēdza ļoti ilgi, un viss izdevās bez trokšņa. Kukļa nosvīdis vārda tiešā nozīmē iekrita Davidova rokās.

—   Gatavs. Durvis ir vaļā …

—       Modināt visus, noņemt važas, apbruņoties! — Fjodors Jeršovs pavēlēja.

Atskanēja kluss būkšķis, kliedziens … otrs sitiens — tas bija satfa veida signāls. Zemnīcā sākās jezga. Daudziem nervi neizturēja, sacēlās troksnis, žvadzoņa, švīkstoņa, sarunas. Visi, gluži kā prātu zaudējuši, steidzās ar dažādiem kaltiem, nažiem un šķērēm atliekt važu skavas. Taču klusumā šķita, ka viss dārd. Vācieši tūdaļ metās pie durvīm.

—   Kas te notiek?

Jakovs Stejuks vāciski atteica:

—   Plūcas par jūsu kartupeļiem!

Zemnīcā visi apklusa. Vācieši sāka smieties. Protams, ka viņiem nāca smiekli: ieslodzītos no rīta apšaus, bet viņi vēl plūcas, lai piedzītu vēderu ar kartupeļiem.

Pagāja minūtes piecpadsmit. Durvis klusu atvēra līdz galam.

—   Sit vāciešus! — Jeršovs iesaucās.

Mežonīgi kliegdams, svilpdams un aurodams, pūlis metās augšā pa šaurās ejas desmit pakāpieniem.

Izrādījās, ka Stejukam taisnība. Pirmajā mirklī neatskanēja neviens šāviens. Vācieši bija apjukuši. Desmitiem ieslodzīto paguva izskriet laukā, un tikai tad ierējās ložmetējs. Vienīgi suņi uzklupa tai pašā mirklī.

Nakts bija tumša un miglaina. Neviens nesaprata, kas kur notiek: viens ar rokām žņaudza suni, cits sita ar āmuru vācietim pa galvu, valstījās pa zemi tie, kas bija saķērušies ar sargiem cīniņā.

Vācieši nevarēja droši šaut: viņi neredzēja, kurš ir savējais, kurš ne. Ložmetēju ieslodzītajiem neizdevās sagrābt. Gaisā uzlidoja raķetes. Pa visu Sievu krauju rībēja šāvieni. Ieslodzītie metās bēgt uz visām pusēm, dažs pat ar važu, kas kulstījās pie vienas kājas. Šāva kā īstā frontē. Pa ce|iem un taciņām aizdrāzās motociklisti.

Davidovs aizskrēja aiz zemnīcas, uzskrēja virsū vienam vācietim, otram, metās iekšā tumsā un — nekā neredzēdams — uzskrēja virsū nometnei. Viņš metās sāņus, dārzos satikās ar Leonīdu Harašu, un abi aizskrēja ieraudzīto māju virzienā. Sāka svīst gaisma, šaudīšanās turpinājās, kaut kur braukāja mašīnas, motocikli, skanēja kliedzieni, lamas.

Davidovs ar Harašu ieraudzīja sievieti, kas kaut ko darīja pie mājas.

—   Krustmāt, paslēpiet mūs!

Viņa uzmeta acis un gandrīz vai paģība.

—       Ak kungs! Jūs no Kraujas! Man ir bērni, mani nošaus!

Pagalmā izskrēja viņas māsa.

—   Ejiet uz vistu kūti, lieniet zem salmiem!

Viņi palīda zem salmiem un pavaicāja:

—  Vai jūs nenodosit?

—   Nē, puiši, mēs jums nekā |auna nenodarīsim.

Pēc tam viņa aizgāja, izvārīja boršču un atnesa abiem veselu kastroli — īstu, smaržīgu ukraiņu boršču.[31]

«KIJEVAS VAIRS NEBŪS»

Kad lielgabalu dārdi šķiet brīnišķīgi *

No Dņepras otrā krasta šurp vēlās nepārtraukta ka- nonādes duna. Dega Darņica, Svaromje, Vigurovščina un Truhana sala. Stacija bija pieblīvēta ar vāciešiem un folksdoičiem, kas steidza evakuēties. Brauca bēgļi no Rostovas, Harkovas un Poltavas un stāstīja, ka vācieši atkāpdamies atstāj aiz sevis kailu zemi.

Uzspridzināja tiltus pāri Dņeprai, turklāt — kopā ar iedzīvotājiem, kas bija izdzīti 110 viņa krasta mājām: stāstīja, ka cilvēki krituši Dņeprā kopā ar tilta fermām. Nakti padomju izlūki pielīda pie Truliana salas sēres un sauca: «Pavisam drīz atbrīvosim jūš!»

Iesākās drausmīgas apcietināšanas, pie Zvēru dārza nošāva Grabarevu, kurš, kā izrādījās, bija te palicis ne jau aiz nejaušības.

No rūpnīcām izveda visu, ko varēja noņemt, kantora ēkās skrūvēja nost durvju rokturus un logu baskvilas, atejās noņēma podus. Fašisti pa nopietnam posās uz bēgšanu.

Ķēvei Maškai palaimējās; vācietis piedāvāja Degtja- revam piecus maisus graudu, tie bija jāatved, un Masku iejūdza ratos, bet es braucu par vedēju.

Zaldāts bija labsirdīgs un smaidīja. Sildīja saulīte, viņš atpogāja mēteli un atlaidās ratos guļus. Es plītēju ar grožiem Maškai pa muguru, taču šī nekādi nevēlējās rikšot. Tad zaldāts ar zīmēm paradīja, lai ļauju braukt viņam. Es pavirzījos sāņus.

Viņš lietpratīgi saņēma grožus, uzcirta ķēvītei — un tā metās lēkšiem. Rati lēkāja rībēdami, tā vien šķita, ka tie pajuks, bet zaldāts izslējās stāvus — laikam taču bija laucinieks: acis viņam iemirdzējās, un viņš ar tādu baudu, ar tādu prieku skubināja zirģeli, pārvērzdamies pavisam ikdienišķā, vienkāršā un parastā onkulīt!, tādā pašā kā Ivans Svinčenko no Ļitvinovkas.

Man bija labs garastāvoklis, gribējās parunāties, taču vācu vārdu krājums bija niecīgs. Sāku tos pārcilāt atmiņā.

—       Kas tas ir? — es jautāju vāciski un parādīju uz dūmu stabiem nosegto apvārsni. — Tas ir uguns, uguns?

Zaldāts palūkojās manī, pasmaidīja, sak, ko nu vaicā, it kā pats nezinātu, — un noplātīja rokas.

—   Tas, puišel, ir karš. Tas ir bolšofiks.

—   Kur atrodas fronte? — es jautāju.

—       Front ir šite. Site! — Zaldāts pēkšņi nolaida pātagu, un rokas viņam noš|uka gar sāniem. — Dņepra — fronte. Dņepra ir robež. Site — miers. Bolšofiks tur, doie šite.

«Jūs jau to gribētu gan,» es nodomāju. «Bet tas tā

nebūs.»

—       Man ir šitāds puik, — vācietis parādīja uz mani un uzsita sev pa kabatu. — Tād lab puišel Kurt.

Palūdzu, lai parāda, jo zināju, ka viņš pēc tam kļūs pavisam laipns. Nebija tāda vācieša, kas nenēsātu līdzi fotogrāfijas, un, kad viņi tās rādīja, tad kļuva pavisam sentimentāli, skumji un domīgi.

Zaldāts tūdaļ un labprāt izvilka kabatas portfeli. Frau ar zīdaini uz rokām bija ļoti vienkārša tantiņa ar mūsainu seju. Puišelis mazliet atgādināja Surku Macu. Zaldāts kaut ko skaidroja un vilka ar pirkstu uz fotogrāfijas apļus, es nekā nesapratu, taču pamāju ar galvu. Sai vietā mums vajadzēja nogriezties, rati sasvērās, un viņš gādīgi apņēma mani ar roku, lai es neizveltos laukā. •

Iebraucām labības noliktavā, zaldāts solīdi pasniedza papīrus, nesa un krāva ratos maisus — lūk, kā tagad zog! — bet es meklēju vārdus, par ko runāt atceļā, un, kad izbraucām laukā, klāju tos ārā:

—   Vai jūs esat nošāvis cilvēkus?

Viņš vienkārši atteica:

—  Jā, jā.

—   Cik?

Viņš uzšāva ķēvei un pamāja ar galvu.

—   Daudz. Karš.

—   Juden? Frau? Kinder? — es uzstājīgi noprasīju.

Beidzot viņš saprata, bridi skatījās inanī, viltīgi pasmaidīja un pakratīja pirkstu.

—   Bolšofiks.

Palūkojos uz viņa rokām — tās bija lielas, zemnieciskas, ar mezglainiem, resniem pirkstiem un apdrupu- šiem nagiem. Neko teikt: viņš bija izdarīģs kombinators, nozaga un pārdeva kroņa labību, saņēma par to no Degljareva žūksni naudas, pasmaidīja un aizgāja; un vairāk es viņu netiku redzējis un arī neredzēšu, taču viņš iespiedies manās smadzenēs, iedzinies tajās kā miets, jo viņa dēļ visa šī elles padarīšana kļuva man vēl nesaprotamāka. Tie, kuri cēla Sievu krauju, arī laikam bija tādi paši vienkārši onkulīši, prata rīkoties ar zirgiem, bija atstājuši mājās mūsainas Frau un liel- ausainus dēlēnus, vārīja uz ugunskuriem biezputru, ķērās pie ložmetēju rokturiem gluži tāpat kā pie arkla balstiem un šāva, pēc tam atkal vārīja. putru, stāstīja anekdotes…

Parasti es vispirms rūpīgi nopētīju ielu un tikai tad gāju laukā. Reiz pabāzu galvu un kā dzelts atlēcu atpakaļ: pa ielu dzina lielu pūli veču un puišeļu, tur bija zēni pat mazāki par mani.

Vectēvs nesa uz tirgu lupatas, dažādus apdriskātus velteņus un galošas, lai apmainītu pret pāris kartupeļiem vai putraimu sauju. Zaldāts viņu apturēja un atņēma maisu. Vectēvs apskaitās un kādu gabalu soļoja zaldātam pakaļ. Bariņš vāciešu dedzināja ugunskuru, un zaldāts izbēra lupatas tajā, bet ar maisu kaut kur aizgāja. Galošu viņam nevajadzēja, viņam bija vajadzīgs maiss.

—   Nezvēri, šitie nezvēri! — pārskrējis mājās, vectēvs šņukstēja. — Kaut jūs nosprāgtu, kaut jūs mēris apsēstu, kaut jūs zibens un pērkons nospertu!

Un pērkons patiešām ducināja, tikai ne jau vectēva piesaukts. Cilvēki ielās apstājās, rāpās uz jumtiem, skatījās pāri Dņeprai uz austrumiem un svētsvinīgi un cerību pilni klausījās kanonādes dunā.

No gravas puses plūda melnu, treknu dūmu vāli, un reizēm, kad vējš tos sadzina ielās,,kļuva grūti elpot, jo smirdēja pēc degošiem matiem un gaļas.

Pilsētas atstāj bez šķeršļiem no pretinieka puses

«Sekmīgi vācu triecieni frontes ziemeļu un dienvidu sektoros

Fīrera galvenā mītne, 25. septembri.

… Dņepras vidustecē ienaidnieks vairākās vietās bez panākumiem uzbruka priekš- tilta nocietinājumiem upes austrumu krastā. Ziemeļos no Čerkasiem vācu tanki iznicināja nelielas ienaidnieka laivas.

Frontes centrālajā sektorā austrumos no dzelzcefu mezgla Uņeča un dienvidos no Smoļenskas risinās sivas aizsardzības kaujas, kas vēl joprojām turpinās. Pēc svarīgu militāru objektu pilnīgas iznicināšanas, bez jebkādiem šķēršļiem no pretinieka puses, atstātas pilsētas Roslavļa un Smoļenska.x

Kijevas iedzīvotājiem

Vācu karaspēks visiem līdzekļiem aizstāvēs Dņepras rietumu krastu un Kijevas pilsētu. Kijevas rajoni, kas atrodas pie Dņepras, kļūs par kaujas zonu.

Vācu karaspēks patlaban tur sāk ieņemt pozīcijas. Lai novērstu nevajadzīgus upurus iedzīvotāju vidū un nodrošinātu netraucētas kaujas operācijas, kaujas zona pilsētā jāatbrīvo… Ceru, ka iedzīvotāji, ievērodami paši savas intereses, izpildīs šo rīkojumu bez pretošanās.

Padomju karaspēks forsēja Dņepru un nostiprinājās labajā krastā. Kanonāde sāka dārdēt ziemeļos — aiz Pušča Vodicas un Višgorodas.

Rīkojums par iedzīvotāju izdzīšanu no kaujas zonas skāra pusi pilsētas, un arī mūsu māja atradās kaujas zonā. Vectēvs un māte sāka strīdēties: iet prom vai neiet?

Vectēvs paslēpa pagrabā visas mantas, kādas vēl bija palikušas, pēc tam mēs sanesām šķūnītī ar spaiņiem zemes, apbērām lūku, nomīdījām un apkaisījām grīdu ar sienu un gružiem.

Tad paņēmām vecus dēļus un krusteniski aizsitām logus. Vectēvs pakāra plecā tarbu un aizgāja pie sava drauga Dārznieka, bet mēs ar māti izplūcām siena panta stūrī iedobi un ierīkojām tur slēpni — atnesām sausiņus, spaini vārītu kartupeļu, kannu ar ūdeni un sākārn gaidīt, kas notiks tālāk.

Degtjareva diženums

Zemei ir ļoti jauka smarža. Man vienmēr ir paticis pa to rakņāties. Arī ierakumā ir labi sēdēt: elpo pilnu krūti un skaties uz miklajām sienām ar lāpstas atstātajām pēdām. It īpaši pavasarī, kad ar grābekli, arklu vai lāpstu nostājies uz atpūtušās zemes un sāc to rušināt, — pat galva reibst no prieka un no šīs smaržas … Varu droši apgalvot, ka cilvēki, kuri ne reizes nav dedzinājuši pērno kūlu, kuri nav dabūjuši līdz pamatīgiem sviedriem rakt zemi šo ugunskuru dūmos, kuriem zemes smarža nekā neizsaka un kuri dienas steigā un rūpēs to aizmirsuši, ir zaudējuši daudz brīnum jauku brīžu.

Tāpēc, kad Degtjarevs palūdza, lai uz atvadām izroku viņam bedri, kur nobēdzināt mantas, es ierakos zemē tik dziļi, ka mani vajadzēja vilkt laukā ar lāpstas kātu. Es viņam palīdzēju ari nomaskēt šo bedri ar melnzemi un lupstājiem, taču galigi to noslēpt varēja tikai laiks.

[1] «Hoooe yKpanneKoe c.iobo», 1943. g. 2G. septembri. Ģenerālmajora un kauju komandanta Virova pavēle.

Pagalmā stāvēja ar mantām piekrauti rati, tajos bija iejūgta ķēve Maška, kurai palaimējās. Vecā raudāja, Degtjarevs mundri klaigāja uz viņu. Viņš bija nolēmis doties prom no Kijevas uz rietumiem.

Pa ielām, atstādami kauju zonu, vilkās cilvēki ar maisiem, divričiem un bērnu ratiņiem. Maška, galvu nokārusi, vilka vezumu kalnā pie Priorkas baznīcas, lai izbrauktu klajā laukā, uz kurieni es kādreiz gāju pēc eglītēm; braukt cauri centram Degtjarevam nebija drosmes, viņš lavījās prom pa klusiem, tikai viņam zināmiem sānceļiem, lai izbrauktu uz šosejas tālu aiz pilsētas.

—   Kāpēc esi nokāris degunu? — viņš uzprasīja. — Tu to redzi pirmo reizi, bet man viss mūžs vienās perturbācijās pagājis. Dzīvē visādi gadās. Drīz sagaidīsi sarkanos.

—   Uz kurieni jūs braucat?

—   Pasaule ir plaša, un desiniekiem tajā vienmēr vieta atradīsies!

—   Būtu pagaidījuši …

—   Ko tad? Tas, ko avīzēs raksta, — mārciņa dūmu. Sarkanie ir jau pie Višgorodas. Kas tad man, es, protams, varēju arī palikt tepat, rīkotos un vadītu šādas tadas.viņu noliktavas, taču labāk, ja pats esi sev saimnieks.

Nomale bija beigusies, rati čīkstēdami ripoja pa klaju lauku. Prom uz apvāršņa malu stiepās telegrāfa stabi, pie kuriem karājās sarūsējuši vadi.

—   Tagad atvadīsimies, — Degtjarevs teica. — Droši vien vairs neredzēsimies… Dzīvo sveiks. Un turies.

—   Bet jūs kur paliksit?

—   Par mani neuztraucies. Pavei! …

Viņš atpogāja savus apdriskātos, maisīgos svārkus. Zem tiem bija pavilkts plats krekls, viss vienos bumbuļos, gluži kā ar kārpām apmeties. Sākumā nekā nesapratu. Taču Degtjarevs pakratīja vienu bumbuli, un tajā nošķinda monētas. Bumbuļi nelīdzenās rindās stiepās pāri krūtīm, vēderam, zem padusēm un pazuda mugurpusē. Sis krekls bija miljonu vērts, to laiku naudā droši vien pat vairākus miljardus.

Degtjarevs saspringti smaidīja, tīksminādamies par radušos efektu.

— Patausti!

Pataustīju bumbuļus, kas bija smagi kā akmens. Kādam taču vajadzēja novērtēt viņa bagātību, viņa pūles, viņa diženumu! Šajos bumbuļos atradās viņa sviedri, mani sviedri, viņa sievas sviedri, visi nokautie zirgi. Beidzot bija kāds, kam viņš varēja parādīt visu savu zeltu, jo es taču paliku tepat, nezināju, kurp viņš aizbrauc, un nevarēju nevienam paziņot, mums vispār vairs nebija lemts redzēties, un tāpēc viņš paplātījās manā priekšā, (ad iecirta Maškai ar pātagu un mundri aiz- soļoja blakus ratiem — garām stabu rindai, kas stiepās līdz apvārsnim.

Te iekritu, te neiekrītu

Domās nogrimis, soļoju atpakaļ, pēkšņi pamanīju, ka esmu iekritis uri nekā vairs nevaru darīt: ielu bija ielenkuši vācu zaldāti — dzina laukā no mājām puišeļus un večus.

Es tūdaļ liku lietā savu galveno trumpi: sarāvos mazāks, uzmetu kūkumu, pavilku cepuri uz acīm un devos tieši pretim zaldātiem. Laikam tas izskatījās jocīgi, jo viņi saņēma mani labprāt, it kā to vien būtu gaidījuši, pat sāka smieties. Pie žoga stāvēja bariņš vīriešu, un mani nostādīja turpat. Es tūliņ sāku prātot par bēgšanu.

Zaldāti, apstaigādami ielu, dzina mūsu bariņu sev pa priekšu. Trīs zaldāti ar šautenēm rokās apsargāja mūs, pārējie apstaigāja un pārmeklēja mājas. Mēs visi klusējām un šādi — normāli un mierīgi — bijām nogājuši garām kādām piecām vai sešām mājām, kad nākamajā kaut kas nodārdēja, manuprāt, gāzās mēbeles, un noblīkšķēja šāviens. Mūsu apsargātāji sāka nervozēt un piesardzīgi ielūkojās pagalmā.

Tūdaļ devu kājām ziņu tā, it kā būtu nolēmis izcīnīt pasaules rekordu. Kamēr aizskrēju līdz pagriezienam, šķita, ka ausīs visu laiku skan man domātais šāviens…

Uz mirkli atskatījos un pamanīju, ka viss bars mūk kur nu kurais.

Šāvieni atskanēja tad, kad jau biju aiz stūra, un nezinu, kā tas viss beidzās, jo noskrēju vismaz divus kilometrus, iedrāžos pie Gorohovskiem, iespruku istabā un paslēpos aiz skapja.

Mājās bija viens pats Kolka. Viņš lietpratīgi uzklausīja manu stāstījumu, paziņoja, ka māte ar vecomāti aiznesušas mantas uz- baznīcu un ka tur sapulcējušās visas Priorkas vecenes, gribot tur sēdēt un lūgt dievu, kamēr ienākšot mūsējie. Žoru vecāmāte aizvedusi uz popa pagrabu — viņu nelaižot laukā no mājas, lai vācieši nesaķertu. Toties viņam, Kojām, vēl neesot četrpadsmit, ejot, kur gribot, esot pat granātas sadabūjis…

—   Kur?

—   Vāciešiem nozagu. Uzmanīgi, pieladetasl Citro- niņi.

Ieķēros ar nagiem granātās. Vācu granāta patiešām izskatās pēc citrona, tikai lielāka un ar zilu podziņu. Ja šo podziņu noskrūvē, tā paliek karājamies aukliņā; tad vajag tikai paraut aiz aukliņas un sviest.

—   Iedod pārīti man! — es palūdzu.

—   Ņem, tikai iesim un nospersim vēl.

KJuvu domīgs. Vēl nebija pārgājušas bailes, ko izjutu bēgot, taču gauži gribējās dabūt ieročus. Ek, kas būs — būs; kājas man veiklas.

—   Nostājies blakus, — es teicu.

Ko|a nostājās. Abi bijām viena auguma, viņš tikai mazliet tievāks.

—   Vai tad var redzēt, ka man ir četrpadsmit?

—   Ne velna nevar redzēt, — Koļa nomierināja.

Mēs pavisam bezkaunīgā kārtā pārlīdām pāri Pretgaisa aizsardzības skolas žogam, — skola atkal bija stāvgrūdām pilna ar vāciešiem, — un apstaigājām tās pagalmu kā paši savējo.

Zaldati skatījās laukā pa logiem, garlaikojās, pjerk- stināja mutes ermoņikas, tīrīja ieročus, un neviens nelikās par mums ne zinis. Atpūtā viņi ir pavisam citādi nekā iad, kad ķer cilvēkus.

Pie sētas durvīm, pret sienu atslieta, stāvēja šautene, un mes to nopētījām.

Aiz stūra kūpēja lauka virtuve, un resns pavārs sarkanu seju kaut ko būrās pie tās, cigāru no zobiem neiz- laizdams. No cigāra bija palicis tikai tāds apdegulis, tas kodīgi dūmoja pavāram degunā, bet viņu tas netrau- cēja. Pastāvējām pie virtuves, brīdi paskatījāmies, taču pavārs nelikās mūs ne manām, it kā viņa priekšā tupētu un laizītos tikai šuneji.

Apgājām mājai apkārt otrreiz, bet šautene vēl aizvien stāvēja pie sienas. Piegājām tai klāt, paķērām un kūleniski ievēlamies pagrabā. Tur atradās kurtuve, bet tā bija sagrauta, piegāzta ar ķieģeļiem, salmiem un papi- riem. Viens no mums stāvēja sardzē, bet otrs steidzīgi tīstīja šauteni salmos un papīros. Kad izveidojās dīvains, nesaprotams tīstoklis, paņēmām to aiz galiem un pārmetām pāri žogam, pēc tam pārlīdām paši.

Koļa sameklēja savās noliktavās patronas, pārgājām pāri ceļam uz klajumu, kur pirms kara sāka celt mājas, bet tagad bija palikušas tikai bedres un pamatu atliekas, jo ķieģeļi bija aizvazāti. Iztinām šauteni laukā un sākām pētīt, kam kura detaļa domāta, un, kad bijām izlēmuši, ka tagad zinām pietiekami daudz, atbalstījām to pret ķieģeli un sākām šaudīt.

Šāvieni skanēja visās malās, tādēļ mēs arī sevišķi neuztraucāmies. Šautenes laide sita pret plecu kā ar pamatīgu dūri, un es pat jutos aizvainots.

Izšāvām savu pussimtu patronu, plecs mums uztūka, rokas vairs negribējās ne pakustināt, taču jutāmies laimīgi, ka mums ir ierocis, ka ļagad jau esam cīnītāji. Noslēpām šauteni pamatu drupās un vienojāmies, ka to paņems tas, kuram pirmajam ievajadzēsies.

Drausmīgā nakts

Vēl nebiju ticis līdz mājām, kad aptvēru: nu vairs nav labi. Skrēja raudošas sievietes ar paunām un bērniem; zaldāti ar šautenēm rokās stāvēja pie mūsu vārtiem; mēles izkāruši, pie pavadām grozījās suņi; pagalmā

stāvēja māte izpūrušiem matiem un raudošā balsī kaut ko skaidroja. Ieraudzījusi mani, viņa metās pretim.

— Lūk, viņš nāk! Tūlīt iesim prom, tūlīt!

Zaldāti noticēja, aizgāja dzīt laukā no citām mājām, bet mēs iešmaucām šķūnītī un ierakāmies sienā. Māte pa tumsu klusām bāra mani. Es neteicu nekā nedz par cilvēku ķeršanu, nedz par šauteni, kur nu vēl par granātām manās kabatās. Kādēļ viņu vēl uztraukt, jau tā viņa vairs neizskatījās pēc cilvēka — novecojusi, sagu- musi, novājējusi, deguns vien palicis, un, kad viņa vatenī un melnu lakatu ap galvu gāja pa ielu, bijušie skolēni vairs viņu nepazina, bet, ja pazina, tad pārsteigti jautāja: «Kas jums, Marija Fjodorovna, noticis?!»

Atlupināju no dēļa dažas skaidas, un radās ambra- zūra, pa kuru varēja pārredzēt kolhoza sakņu dārzu. Metās jau tumsa. Pēkšņi pavisam tuvu atskanēja šāvieni un izmisīgs spiedziens vai bļāviens, kas neizklausījās pēc cilvēka kliedziena. Māte nodrebēja.

Pāri dārzam aizskrēja vācietis ar šauteni, piesvieda to pie pleca un izšāva. Arī ar otro šāvienu viņš trāpīja: atskanēja gārgšana, smilkstiens; un es ieraudzīju, ka viņš dzinies pakaļ sunim.

iestājās klusums, pienāca nakts. Nekā neēdām, tikai padzērāmies ūdeni. Es aizmigu, bet, kad pamodos, ieraudzīju sienā vārgu, blāvu gaismu. Pastiepu roku un sataustīju sapuvušas mizas gabalu, kas izstaroja noslēpumainu un brīnišķīgu gaismu. Pusi nakts es rotaļājos ar praulu, taču no manu pirkstu pieskārieniem tas pamazām pārstāja spīdēt, līdz apdzisa pavisam.

Tad atskanēja viegla čabināšanās: kāds rāpās augšā uz panta; man šermuļi pārskrēja pār kauliem, taču iedomājos, ka laikam vectēvs būs atskrējis no Dārznieka. Atskanēja kluss un skumjš «mja-au», es papletu sienā eju, metos pie Tita, piespiedu viņu sev klāt, un tūdaļ kļuva priecīgāk ap sirdi.

Kaķi ir apbrīnojami dzīvnieki! Viņi dzīvo kopā ar mums, ir saistiti ar mums, taču ļoti sargā savu neatkarību, un viņiem ir sava īpaša, sarežģīta dzīve, kura tikai nedaudz saskaras ar mūsējo. Viņiem ir pašiem savi kalendāri, savas īpašas gaitas, takas un krustceļi virs zemes, kas tikai retu reizi sakrīt ar cilvēka ceļiem.

Es vienmēr turēju godā Tita personīgo dzīvi, taču šajā naktī biju bezgala priecīgs, ka tā saskārusies ar manējo.

Tā mēs nodzīvojām sienā, nekur neiziedami, veselu dienu un nakti. Un tad es no rīta pamodos un pamanīju, ka nav ne mātes, ne Tita. Steidzīgi izsvaidīju sienu. Kāds nāca pa ielu ar maisu rokās. Iepretim, Ba- bariku mājās, staigāja un vēra ciet logu slēģus Vovkas māte. Man kļuva vieglāk ap sirdi. Tad māte ieraudzīja mani un pasauca no pagalma:

— Dod šurp mantas, iesim prom. Aiz tramvaja līnijas ir tukša istaba. Te apkārt velk stiepļu žogu.

Ilgi meklēju Titu, saucu, incināju, bet tas bija kā zemē iekritis. Aizgājām bez viņa. Laukumā, pārskriedams no staba pie staba, fašists ui kaut ko tēmēja. Ne dzīvi, ne miruši pieplakam pie žoga, bet tad pamanījām, ka viņš medī kaķi. Visapkārt jau mētājās nošauti suņi un kaķi. Domās atvadījos no sava Tita, kas arī bija kļuvis hitleriskajam okupantu karaspēkam bīstams.

Visgarām tramvaja līnijai gūstekņi raka bedres, lika stabus un vilka dzeloņstieples. Pie avīžu kioska bija piestiprināts paziņojums:

AIZLIEGTA ZONA, PAR UZTURĒSANOS BEZ IPASAS ATĻAUJAS — NOŠAUŠANA

Tieši pretim šim ziņojumam atradās gara, zema māja ar mazītiņiem lodziņiem. Jumts tai bija segts ar visādu drazu, un pati maja derēja tikai nojaukšanai. No pagalma puses tajā veda piecas durvis ar mazām pie- būvītēm, visās istabiņās bija apmetušies bēgļi, taču izrādījās, ka aiz stūra ir vēl vienas durvis, kas veda uz tukšu istabiņu. Tajā atradās plīts un viens sols. Mēs uzklājām kaktā guļvietu, soliņam piešķīrām galda godu, un es aizgāju meklēt plītij skaidas.

Soļoja cilvēku masas

Pēdējie okupantu sakari ar Kijevu ar drukātā vārda starpniecību.

UKRAIŅU TAUTA!

VĪRIEŠI UN SIEVIETES!

Pēc divu gadu ilga atjaunošanas darba šurp atkal atnācis karš. Vācu pavēlniecība rūpējas, lai saglabātu savus spēkus, un tādēļ nebaidās aiziet no dažiem rajoniem.

Padomju pavēlniecība, gluži otrādi, nepavisam nežēlo komandierus un kareivjus, vieglprātīgi paļaudamās uz it kā neizsmeļamajām cilvēku rezervēm.

Tādēļ vācieši ar savām rezervēm izturēs ilgāk, bet tam ir izšķiroša nozīme galīgās uzvaras izcīņā.

Jūs tagad saprotat, ka vācu pavēlniecība ir spiesta spert tādus soļus, kas reizēm smagi ierobežo atsevišķas personas viņu privātajā dzīvē.

Karš ir un paliek karš!…

Tālab strādājiet centīgi un brīvprātīgi, ķad uz to aicinās vācu iestādes.

VĀCU PAVELN1EKS «

Dzīvē tas izskatījās šādi.

Karaspēks sāka akciju no tālīnajām nomalēm. Ar laižu sitieniem un šāvieniem gaisā izdzina uz ielām visus, kas varēja un arī nevarēja pakustēties, — lai sapostos ce]am, deva tikai minūti laika. Tika paziņots: Kijevu evakuē uz Vāciju, pilsētas vairs nebūs.[33]

Tas viss drausmīgi atgādināja ebreju dzīšanu

1941. gadā. Soļoja cilvēku masas — ar raudošiem bērniem, ar veciem un slimiem. Ar virvēm sasietas paunas, apbružāti finiera koferi, somas, kastes ar darba rīkiem… Kāda vecenīte nesa kaklā uzkārtu sīpolu virteni. Zīdaiņus veda pa vairākiem vienos ratiņos, slimos nesa kukaragās. Nekāda transporta nebija — tikai ķerras un bērnu ratiņi. Kirila ielā jau gāja kā pie Bābeles. Cilvēki ar paunām, divriči, bērnu ratiņi — viss stāvēja, tad gabaliņu pakustējās, stāvēja atkal; pūlis trokšņoja, un visa šī burzma kopā atgādinaja fantastisku ubagu demonstrāciju. Pavadītāju nebija: gāja prom visi.

Abi ar māti pa logu raudzījāmies šai gājienā. Tramvaji, kas pēkšņi parādījās, šķita kā rēgi: nekad vēl savā mūžā neesmu redzējis tik drūmu tramvaju virkni.

Okupanti tos bija palaiduši, lai paātrinātu izvēšanu. Petropavlovskas laukumā tramvaji apmeta loku — tie bija lielie sešpadsmitās līnijas Pulmaņa vagoni, kas pirms kara kursēja pa stāvo Kirova ielu.

Tajos dzina iekšā cilvēkus. Visapkārt kliedza un vaimanāja. Spraucās pa durvīm, grūda mantas pa logiem, sniedza pretim bērnus. Tas viss notika mūsu loga priekšā. Policists ironiski mudināja:

—   Gribējāt boļševikus sagaidīt? Lieniet vien, lieniet iekšā!

Negaidīdami, kamēr mūs izdzen ar suņiem, paņēmām savas pauniņas un izgājām uz ielas. Un pašā laikā, jo patlaban dzina pēdējos cilvēku barus. Metrus simt no mums — pie skolas ielu plecs pie pleca šķērsoja pelēki zaļa zaldātu ķēde, bet aiz tās bija tukšums, neviena cilvēka. Piegājām pie tramvaja.

—   Iesim uz nākošo, — māte teica, — tas būs tukšāks.

Piegājām pie tā.

—   Ejam uz nākošo, — atkal teica māte.

Tramvaju virtene sakustējās, mazliet pabrauca un

apstājās. Mēs skrējām no viena Vagona pie otra un nevarējām izšķirties, kurā sēsties. Vācieši vairs nekliedza un nešāva — tikai pacietīgi gaidīja.

Māte saķēra mani aiz rokas un aizvilka atpakaļ uz mājeli. Ieskrējām pagalmā. Visas durvis bija vaļā, un nekur ne dzīvas dvēseles. Ieskrējām savā skabūzītī un aizbultējām durvis. Māte apsēdās uz grīdas un skatījās manī drausmīgām acīm — ar milzīgiem, melniem redzokļiem. Sēdējām nekustēdamies tikmēr, kamēr aizbrauca pēdējais vagons.

Aiz loga satumsa, paretam noklaudzēja soļi. Petro- pavlovskas laukums bija galīgi tukšs, nosēts ar papīriem un lupatām. Metrus piecus no loga uz trotuāra stāvēja vācietis sargs ar automātu, es viņu varēju saredzēt, piespiedies pie pašas sienas un skatīdamies gar aplodu; ikreiz, kad viņš pagriezās, es pamiru kā zvērēns un pārstāju elpot.

Nākamajā dienā garām aizdzina noķerto cilvēku bariņus, vēl pārmeklēja mājas, bet sargi, palaikam nomainīdamies, joprojām stāvēja pie mūsu loga, un tieši tas mūs paglāba; tā glābjas pīles, kas reizēm dzīvo drošība pie pašas vanaga ligzdas.

Mums nebija ne mazākās sajēgas, kas notiks tālāk, kas noticis ar mūsu vectēvu un vai viņš vispār vēl ir dzīvs. Taču plānu es jau biju izstrādājis. Ja mūs atradīs, tad droši vien istabā nešaus, bet izvedīs pagalmā; tur mums jāmetas katram uz savu pusi un jābēg — tikai ne uz ielu, bet dziļāk pagalmā un no turienes pa dārziem uz uzbērumu; tas ir garš, apaudzis ar krūmiem, bez suņa tur grūti ko atrast, bet, tā kā vāciešiem ir suņi, tad jābēg tālāk — uz pļavu, jāskrien ātri un jālīkumo, turpat pie pļavas jāmetas iekšā purvā, niedrēs un jātup ūdenī, vajadzības gadījumā jāpanirst zem ūdens un jāelpo caur niedres stiebru; biju lasījis, ka tā darījuši senajā Krievzemē, glābdamies no tatāriem. Tā atrādīsimies pilnīgā un brīnišķīgā drošībā.

Čukstus pastāstīju visu to mātei un piedāvāju viņai granātu. No granātas viņa atteicās, bet par purvu kļuva domīga. Mēs nerunājām un nekustējāmies. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums.[34]

«PASAUĻU CĪŅA»

Kad mums izbeidzās ūdens un vairs nebija arī ēdiena, bet sargs vairs nestāvēja un pilsēta bija kļuvusi galīgi tukša — kā izmirusi, mēs izlidām laukā, atbīdījām nost dzeloņstieples tieši pie paša uzraksta «Par uzturēšanos — nošaušana» un cauri skvēram devāmies uz mājām. Mēs spriedām tā: šajā zonā mazāk izredžu uz jaunu pārmeklēšanu.

Skvērā agrāk ziedēja puķu dobes, atradās bērnu rotaļu laukumiņš ar šūpolēm, un kas ta varēja iedomāties, ka te vajadzēs, riskējot ar dzīvību, lavīties zagšus. Mēs skrējām, pietupāmies, lūkojāmies apkārt un bijām gatavi kuru katru mirkli pieplakt pie zemes, taču laukums bija tukšs, nekur ne mazākā troksnīša.

Māte, ieraudzījusi mūsu māju, rokas vien noplātīja. Vārti vaļā, durvis salauztas un izceltas no virām, logs izsists, visur mētājas grāmatas, sadauzīti trauki, mani fotopiederumi. Mājā bija dzīvojuši vācieši: istabas pilnas ar salmiem, žurnāliem, konservu bundžām, skapītim izlauztas durvis, cinkotā veļas vannīte sašauta.

Pie šķūnīša-sienas mētājās svētbilde, kuru, es labi atceros, vectēvs noglabāja pagrabā. Ieskrējām šķūnītī. Lūku viņi nebija atraduši, taču norakuši zemes un ar lauzni izsituši caurumu pagraba griestos, tur karājās drēbes strēmeles, veca, nodilusi lapsādas apkakle ar norautu asti. Māte saķēra galvu un sāka vaimanāt.

Ielīdu pa caurumu pagrabā, atradu tukšu koferi un lauzni, ar ko bija kaluši caurumu. Svētbildes bija izmētātas pa visu šķūnīti. Pati galvenā, skarbā dievmāte ar vecīgo bērniņu uz rokām, bija sasista, un nu, beidzot, visi tās apzeltītie ziedi, lapas un bumbulīšj bija manās rokās. Tie bija ļoti primitīvi izliekti no skārda, salti un cieti, un pavisam neinteresanti.

Pamēģināju ielūkoties zem apkaluma, atliecu to un ieraudzīju, ka apakšā ir apgleznots svētbildes dēlis. Tas bija apgleznots viss, bet vēlāk kāds tam uzlicis virsū apkalumu un nosedzis ar to pārējo, atstājot vaļā tikai dievmātes un mazuļa seju un rokas. Vairāk nekā interesanta neatradu. Par Rubļovu un seno glezniecību es nekā nezināju, mani bija mācījuši, ka svētbildes ir tikai muļķības un māži, tādēļ es atvēzējos un aizsviedu dievmāti tā, ka tā apmeta vairākus kūleņus un ielidoja dārzā.

Un tad aiz grabažām atskanēja izmisīgs kaķa ņau- diens. Mums ienākot, Tits laikam bija paslēpies un tikai tagad pazina mūs. Viņš visiem spēkiem, izvalbītām acīm spraucās laukā no savas paslēptuves un brēca žēlabainā basā, stāstīdams, cik viņam šeit grūti klājies, cik vientuļš viņš juties un kā baiļojies un slēpies. Viņš uzlēca man uz krūtīm, ieķērās ar nagiem drēbēs, bāza purnu pie mutes, bakstīja ar pieri, vārdu sakot, rādīja savu prieku, kā nu prata.

Arī es biju gauži laimīgs, ka viņš ir tik gudrs, ka visu laiku, kamēr te atradās vācieši, pratis no tiem izvairīties. Mums kļuva priecīgāk, un mēs sākām uzkopt māju.

Zem notekas stāvēja muca, pilna ar ūdeni, — tātad no slāpēm nenomirsim. Parakņājāmies dārzā un atradām vairākus aizmirstus kartupeļus. Pa sakņu dārzu lēkāja vaļā palaisti truši, veikli kā zaķi, un nebija ko domāt tos noķert. Kurināt krāsni māte baidījās: no skursteņa būs redzami dūmi. Viņa nolika uz zemes divus ķieģeļus un sakūra uguni starp tiem.

Blakus mājas bija izdemolētas, logi izsisti, durvis atrautas vaļā, vienā vietā uz ielas mētājās ķeblis, otrā — grāmata, spainis, gruži. Nolēmu izpētīt apkārtni un devos uz Engstremu māju.

Iegāju iekšā, klupdams pret konservu bundžām un kastroļiem, rūpīgi pārmeklēju bufetes un skapīša plauktus, palīdu zem gultas — un nebiju to darījis velti, jo atradu pamestu sausiņu.

Tas mani uzmundrināja, es pārlēcu pāri žogam un devos tālāk.

Blakus māja arī bija izvandīta, kāds pat bija atstājis istabas vidū čupu. Pārmeklēju pagrabu. Sērkociņu man nebija, taustījos pa tumsu, uzgrūdos apglumējušiem dēļiem un atradu to, ko meklēju: tur bija kaudzīte vecu, sabojājušos kartupeļu un pat daži burkāni. Tas jau bija grandiozs atradums!

Pārgāju pāri ielai, palūkojos uz māju, kurā dzīvoja Kobci, un izbīlī gandrīz vai nosviedu zemē savu guvumu. Pa izsisto logu uz mani lūrēja pinkaina meža kuiļa mazas, ar asinīm pieplūdušās ačeles.

Tas bija Kobcu izbāzenis, laikam kāds jokupēteris vācietis to bija nostādījis logā. Aiznesis kartupeļus, es atgriezos pie meža kuiļa, apskatīju to, iesitu tam pa snuķi, un tas iekrita istabā. Arī es ielīdu pa logu tam pakaļ.

Zem kājām žņirkstēja stikli, grīda bija piemētāta ar papīriem, vecām vēstulēm, albumiem un traukiem, kas bija izmesti no atvilktnēm. Piecēlu un aplūkoju te sasistu porcelāna statujiņu, te karoti ar gravējumiem, te grāmatu — tas viss kaudzēm mētājās pa kaktiem — un nometu turpat atpakaļ. Visi šie krāmi man bija vienaldzīgi.

Piecēlu kuiļa galvas izbāzeni un atkal ietupināju to logā. Tad uzmeklēju briedi, vilku, lapsu, ilgi noņēmos, kamēr saliku tos pa visiem logiem patīkamā sabiedrībā ar kuili un nostiprināju ar grāmatām. Man uznāca smiekli,.es nolēmu katrā ziņā iziet laukā un paskatīties, kā izskatās šī māja ar zvēru purniem logos.

Izvilkdams citu pēc citas kumodes atvilktnes, atradu fotogrāfijas, kuras vecene toreiz rādija. Tās bija saliktas kā kartotēka, stingri pēc lieluma, uz tām varēja redzēt man jau pazīstamos ūsaiņus, dāmas un bērnus matrožu blūzītēs, Nikoļu pie automobiļa uz dzelzs riteņiem un Sevočku pie lidmašīnas, kas atgādināja etažeri. Tā bija viņai pašu dārgāko tuvo cilvēku kolekcija, un man ienāca prātā: tātad viņi abi ar Mimu bēguši steigā, ja pametuši pat to.

Man šie vienveidīgie kartona gabaliņi neko nenozīmēja, taču tagad tie bija manā rīcībā, un es sāku domai, vai tos nevar kaut kā izlietot. Izcēlu visu «kartotēku» kopā ar atvilktni, izgāju dārzā un sāku svaidīt fotogrāfijas uz visām pusēm. Tās jauki lidoja, griezdamās un planēdamas kā šķīvīši, iesprūda krūmos, pārlidoja pāri žogam uz ielu.

Beidzot man apnika, es iegrūdu kasti grāvī un devos uz mūsu kaimiņienes Mišuras māju, jo atcerējos, ka viņai bija pagrabs. Diemžēl tas jau bija iztukšots, vienīgi mucas dibenā palikuši daži saplakuši veci gurķi. Makšķerēju tos no pelējumiem un diļļu kātiem lauka,

slaucīju gar biksēm un grauzu. Tupēju tumšajā un mitrajā pagraba stūrī, skrumšķināju gurķi un domāju, ka tagad ir gluži kā Velsa «Pasau|u cīņā», kad uz Zemes ieradās marsieši un pēc tam paši sāka apmirt: viss izpostīts, viss tukšs, un arī cilvēku vairs nav.

AMATS — DEDZINĀTĀJI

Dzīvojām pilnīgā vientulībā un klusumā. Reizi vai divas pa Kirila ielu aizsoļoja vācu karaspēks, dārdēja tanki, bet gar mūsu māju tie nebrauca. Reizēm Višgo- rodas pusē noducināja lielgabali, taču visumā bija iestājies klusums, it kā nebūtu nekādas frontes.

Izpētīju visas apkārtējās mājas; lai būtu ērtāk un nevajadzētu rādīties uz ielas, izlauzu žogos caurumus. Mani ceļi, tāpat kā runcim Titam, veda pa šķūnīšu jumtiem, cauri žogiem un logiem: es meklēju ēdamo.

Un pēkšņi iela pieplūda ar troksni un ratu dārdoņu. Mēs izbijušies paslēpāmies: bija atnākusi kāda vācu daļa. Pagalmā aši ienāca oficieri, norībināja pa lie- venēm, atrāva vaļā durvis — un nobijās. Priekšējais izrāva pistoli un pagrieza pret māti.

—  Mutier, puišeli Kāpēc? Evakuieren, evakuieren!

Māte sāka kaut ko skaidrot. Oficieris nemaz neklausījās un pateica:

—   Paf! Paf!

Stāvējām ne dzīvi, ne miruši. Taču viņi aši pārlūkoja dzīvokli un ar zīmēm parādīja mums: ārā!

Zaldati jau vēra vaļā vārtus, un pagalmā iebrauca grezna mašīna ar kādu lielu priekšniecību. Uz mums neviens vairs neskatījās, un mēs veicīgi iemukām šķūnītī.

Sākās traka steiga, mājā iestiepa telefonu staciju, radioraidītājus; skrēja sakarnieki, tīdami vadu rituļus; raitnicki naski stiepa no kaimiņu mājām niķelētu gultu, dīvānu, podus ar puķēm; pie vārtiem ik pa brīdim piestāja ziņneši zirgos.

Iebrauca kravas mašīna ar mantām, gar tām skraidīja un izrīkoja divas krievu meičas, un vācu zaldāti klausīja tām bez ierunām.

Priekšniecībai piederēja vesels lēvenis mantu: sieviešu kažoki, velteņi, drēbju baķi, pat bērnu ratiņi; laikam gribēja sūtīt tos uz Vāciju. Mājās sāka skanēt radio, pavārs cirta zosīm galvas un ķidāja tās. Kļuva jautri un trokšņaini.

—   Un jūs palikāt? — viena no meičām jautāja mātei. — Jūs taču var pavisam vienkārši nošaut. Var arī aiztriekt, tas atkarīgs no tā, kam pagadīsities priekšā. Te tik ūn tā nevienu neatstās. Tāpēc nemaz veltīgi neceriet, fronte te turēsies ilgi, un iedzīvotājus neatstās.

—   Kādēļ ilgi? — māte pavaicāja.

—   Mūsu ģenerālis saņēma pavēli noturēt Kijevu par katru cenu. Fronte te apstāsies, pieminiet manus vārdus.

—   Un kas jūs tādas esat, tulki, vai? — māte jautāja.

—   Ek! —Meiča atmeta ar roku un iesmējās. — Vārdu sakot, dzīvojam pie ģenerāļa, atkāpjamies kopā ar viņu no pašas Harkovas.

Atnāca zaldāts un pasauca māti uz virtuvi tīrīt dārzeņus un kapāt gaļu, viņa aizgāja un nostrādāja tur līdz vakaram. Uz mirkli gan atskrēja un atnesa man treknu, ģenerālim vāritu viru.

Es nolēmu laukā nerādīties un negrozīties acu priekšā, sēdēju uz siena panta, paņēmu līdzi visu Puškinu un lasīju «Jevgeņiju Oņeginu». Jau agrāk biju pāris reižu aizsācis, taču toreiz nepatika, vairāk pa prātam bija par Pugačovu un Belkina stāsti. Un nu pēkšņi atvēru un vairs nespēju ne atrauties, aizmirsu, ka atrodos uz siena panta, aizmirsu vāciešus un baudīju mūziku:

Sen es par tevi sapņojusi. Un sen jau kjuva dārgs tavs tēls, Tavs skatiens valdzināja kvēls, Tu runāji ar mani klusi… Tas nebij sapnis, nē!

Lasīju līdz pat naktij, kamēr vien varēju saredzēt, pēc tam gulēju un apjūsmoju dzejas mūziku, skumu, ka pazudis Tits: līdzko uzradās vācieši, tas kā zemē iekrita.

Ģenerālis te nodzīvoja trīs dienas un aizbrauca tikpat pēkšņi, kā bija ieradies. Vienā mirklī satina vadus, iekrāva mašīnā dīvānu, niķelēto gultu, podus ar puķēm — un ģenerālis ar visu da|u aizbrauca uz ziemeļiem, uz Pušča Vodicu.

Taču māja bija tukša tikai pāris stundu; uz ielas parādījās vlasovieši — ar ermoņikām rokās, jautri un trokšņaini. Sitie neizlikās tik briesmīgi — tomēr krievi, it kā savējie, un viņi arī runāja krieviski, bet mēs, visu šo laiku sēdēdami vientulība, pat bijām atradinājušies no savas valodas skaņām. Ieraudzījuši mūs, viņi nemaz nebrīnījās. Tikai pateica, ka mūsu māja esot veselāka par citām un tādēļ viņi dzīvošot te.

Viņi tūlīt iekārtojās, uzlika patafonu, klaigāja dziesmas — gluži kā tāds pārgalvīgu dulburu bars.

—   Redzi, māmiņ, mēs esam ieradušies ar uzdevumu te visu iznīcināt, — drūmi smaidīdams, teica viņu vada komandieris. — Tāda ir pavēle. Visas jūsu mājas nodedzināsim, te būs mirusi zona, un Kijevas vairs nebūs, pasakiet Kijevai ardievas. Un paši ejiet prom, kamēr nav par vēlu. Tikmēr, kamēr mēs esam šeit, es teikšu, ka jūs mūs apkalpojat, taču, kad atnāks citi, — plaukst — jūsu vairs nebūs. Tas ir pavisam vienkārši. Taisnību sakot, tas ir jāizdara mums …

Vlasovieši iesāka ar to, ka nozaga vāciešiem govi. So pārdrošo operāciju viņi pastrādāja kaut kur Višgorodas ielā, taču vācieši uzoda pēdas un skraidīja pa mūsu laukumu nikni, ar automātiem rokās. Bet pie mūsu vārtiem stāvēja vlasoviešu sargs, un šķūnītī citi vilka nost govij ādu. Vakarā viņi sarīkoja dzīres, spēlēja ermoņikas, dejoja tā, ka no griestiem bira apmetums, un mežonīgi dzēra, rāpus līda laukā no istabas un valstījās pa visām malām. «Ek, uzdejosim pirms nāves!» viņi klaigāja.

Taču no rīta visi bija žirgti, sastajās ierinda un aiz- soļoja uz Pušča Vodicu.

Viņi atgriezās vēlu — noguruši, nokvēpuši, visi oda pēc benzīna, un katrs stiepa līdzi paunu ar dažnedažādām mantām.

—   Iesākām, — vada komandieris teica mātei. — Šodien savu simtu māju nodedzinājām.

—   Aplējāt ar benzīnu?

—       Kur aplējām ar benzīnu, kur salikām salmus. Tas atkarīgs no iemaņas. Katram mums ir sava norma, un jāizseko, lai nodegtu līdz pamatiem.

—   Un ari mantas no turienes? — māte jautāja.

—   No bedrēm, — tas atsmaidīja.

—   Kur tad tik daudz liksit?

—   Mainīsim pret šņabi.

Patiešām, divi ar paunām tūdaļ kaut kur aizgāja un atgriezās ar kandžas kannu: bija iemainījuši no vāciešiem. Citi pa to laiku sarīkoja pēc visiem likumiem trusīšu medības, un visās malās rībēja: «Bliukš! Bliukš!»

Vēl citi devās apstaigāt mājas — gāja lēnām, izvērstā ķēdē, ar šauteņu slauķiem rokās, it kā meklētu mīnas. Acis viņiem bija manīgas, bedri atrada nekļūdīgi: iedūra ar slauķi zemē, pabakstīja un sāka rakt. Izvilka lādi vai mučeli, stiepa drēbju un veļas klēpjus, it īpaši priecājās, ja atrada patafonu vai ģitāru.

' — Vāciešu lupatu vācēji tik un tā paņems!

Otrā vakarā dzēra un klaigāja, ka skanēja visa Kureņevkā, saplēsa vienas ermoņikas, paņēma otras. Mēs palūdzām no viņiem benzīnu, sēdējām, klausījāmies. Vada komandieris, pamanījis gaismu, ienāca pie mums, apsēdās, galvu saķēris.

—       Māmiņ, māmiņ, mēs esam pagalam. Vācieši nav dumjie — viņi mums visnetīrāko darbu, lai nebūtu vairs atceļa. Bet mēs savu ādu glābjam …

Atnāca biedrs un pasauca viņu:

—       Rimsties, Mihail! Viņš visu laiku tā: nepiedzeras līdz galam — un sāk filozofēt. Rimsties, ejam dzert!

Mihails uzlēca kājās, histēriski ierēcās, kreklu uz krūtīm sagrābis.

—       Vai, kā mūs visus, kuces bērnus, kaut kur no- mušīs!

—       Kas tiesa, tas tiesa, — draugs labprāt piekrita. — Bet vai tādēļ krekls jāplēš kopā?

Vairākas dienas viņi katru rītu nostājās pa vadiem un kārtīgi gāja savā darbā uz parku «Aizmirsti skumjas», tad nolēma, ka pārāk tālu jāiet, un pārcēlās uz dzīvi aiz uzbēruma.

Mēs atkal palikām mājā vieni paši. Taču visapkārt Kureņevkā trokšņoja karaspēks, ieradās aizvien jaunas un jaunas daļas un izvietojās pa visu «zonu». Jau sen bijām pieraduši pie nekautrīgiem meliem un pretrunām visā, ko teica vācieši. Mēs vairs nedomājām: kā tas var būt? No vienas puses — Kijevu neatstas. No otras — Kijeva liks iznīcināta. Tātad šis karaspēks, kas atnāk, atkāpsies, bet cīnīsies par katru ielu. Un tomēr atkāpsies, ja jau iznīcina pilsētu, atkāpsies bez kaujas. Paši saka: «Neatdosim,» — bet tam jau ir sagatavojušies.

Sēdējām klusi kā pelītes. Naktīs uzbēruma pusē liesmoja ugunsgrēki: tuvojās «mirusī zona».

CIK REIŽU MANI VAJAG NOŠAUT?

Līdz savam četrpadsmitajam mūža gadam šīs zemes virsū biju pastrādajis tik daudz noziegumu, ka mani vajadzēja nošaut vismaz, lūk, cik reižu.

1.  Nenodevu ebreju (savu draugu Surku).

2.  Slēpu izbēgušu gūstekni (Vasiliju).

3.  Slēpu sarkano karogu.

4.  Neievēroju komandanta stundu.

5.  Neatdevu visus no veikala paņemtos priekšmetus.

6.  Nenodevu kurināmo.

7.  Nenodevu pārtikas pārpalikumus.

8.  Valkāju velteņus.

9.  Uzlīmēju skrejlapu.

10. Zagu (bietes, kūdru, malku, eglītes utt.).

11. Strādāju pie desinieka nelegāli — bez patenta.

12.  Izmuku no sūtīšanas uz Vāciju (Višgorodā).

13. Izmuku otrreiz (Priorkā).

14. Nozagu šauteni un šāvu ar to.

15. Glabāju munīciju.

16. Neizpildīju pavēli par zeltu (nenodevu Degtja- revu).

17.  Biju pretvāciski noskaņots un atbalstīju pretvā- ciskus noskaņojumus (bija pavēle, ka nošaujami arī tādi).

18. Neierados uz reģistrāciju, sasniedzis četrpadsmit gadu vecumu.

19., Neziņoju par pagrīdniekiem.

20. Nodzīvoju aizliegtajā zonā četrdesmit dienas, un par to vien mani vajadzēja nošaut četrdesmit reižu.

Turklāt šajā laikā nebiju nedz Komunistiskās partijas biedrs, nedz komjaunietis, nedz pagridnieks, nebiju ne_ ebrejs, ne čigāns1 nebiju ietrāpījies ķīlniekos, neuzstājos atklāti, netureju baložus un man nebija radio- aparata, biju pavisam parasts, neievērojams — mazs cilvēciņš ar žokejnīcu galvā. Bet man vairs nebija tiesību dzīvot, ja vien tiktu ievēroti varas orgānu izdotie likumi: ja esi ko nodarījis — saņem sodu.

Esmu dzīvs tikai pārpratumu pēc, tikai tādēļ, ka steigā un juceklī viņu noteikumi un likumi ne-vienmēr tika ideāli izpildīti.

Šodien viens fašistu riebeklis patvaļīgi izgudro vienu likumu, rīt atnāk cits nelietis un pievieno tam otru noteikumu, tad piekto un divdesmito, un dievs vien zina cik to vēl radīsies fašistisko smadzeņu zaņķī. Bet es gribu dzīvot!

Dzīvot tieši tik, cik man atvēlējusi māte-dzīvīt>a, nevis divkājains deģenerāts. Kā jūs uzdrošināties, kādas jums tiesības lemt jautājumu par manu dzīvību un to: cik ilgi man dzīvot, kā man dzīvot, kur man dzīvot, ko man domāt, ko man izjust, kad man mirt?!

Es gribu dzīvot tik ilgi, kamēr no jums vairs nebūs palicis ne miņas!

Es nīstu jūs, fašisti, dzīvības ienaidnieki, es neieredzu jūs, vispretīgākie, kas vien jebkad radušies virs zemes. Nolādētie! Nolādētie! Nolādētie!!!

PIECAS NAKTIS UN PIECAS DIENAS AGONIJĀ

1. novembris, pirmdiena

Nakti uz pirmdienu man uzmācās stindzinošas bailes. Nekādu tiešu iemeslu tam nebija. Tikai visapkārt pletās melna tumsa, tajā bija paslēpusies mirusī pilsēta. Pārņēma tāda nojauta, ka šodien mana dzīve aprausies. Katram no mums bijušas tādas reizes, kad skaidri sa-

jūtam savu neizbēgamo galu. Cits to sajūt agrāk, cits vēlāk, taču katrā ziņā pienāk tāds mirklis, kad sirds sastingst un pēkšņi skaidri aptveram, ka iestāsies brīdis, kad šis pats mans «es» pārstās eksistēt, pārstās elpot un nebūs vairs ne šīs galvas, ne šo acu. Un katrs savā veidā uz mirkli zaudē elpu, cieš un pūlas atgainīt šo riebīgo sajūtu, ķerdamies pie glābēja salmiņa: «Tas nebūs vēl šodien, līdz tam vēl tālu.»

Pirmoreiz es to pārdzīvoju tad, kad nomira vecāmāte, taču tas bija tīrais nieks salīdzinājumā ar tām bailēm, kas man uzmācās šai naktī. Un visa nelaime tā, ka man nebija šī glābēja «tas nebūs šodien», — man katra diena varēja kļūt par «šodienu». Man pietrūka elpas.

No dobjā klusuma un nāves bailēm noreiba galva. Es norāpos no krāsns, ar saltām rokām sataustīju kvēpeni, sērkociņus un uzmanīgi, taustīdamies caur aklo tumsu, izgāju pagalmā. Šķita, ka ausis aizbāztas, — nedz suņu reju, nedz cita kāda troksnīša.

Paņēmu lāpstu un palīdu zem mājas.

Zem mājas varēja nokļūt pa ļoti šauru spraugu, es tikko varēju ielīst tajā. Arī vēlāk starp zemi un grīdas sijām bija tikai kādus pāris desmit centimetrus liela atstarpe. Taču es līdu, šļūkdams pa smiltīm ar zodu, pie- placis pie zemes, turēdams vienā rokā kvēpeni, ar otru pievilkdams lāpstu, atdūros pret stabiem, sadauzītiem ķieģeļiem un nosprāgušām, kā pergaments izkaltušām žurkām. Vienu es atgrūdu sāņus, un tā aizripoja ar tādu skaņu kā tukša kārba.

Ielīdis pietiekami dziji, aizdedzināju kvēpeni un iestiprināju to smiltīs. Seja bija putekļos un zirnekļu tīklos. Noslaucījos un, pagriezies uz sāniem, sāku rakt.

Sākumā bija neērti, katra lāpsta bija jāizceļ, lokoties kā tārpam. Pēc tam es ierausos izraktajā bedrē, kur jau varēju atbalstīties uz elkoņiem, un sāku rakt veiklāk.

Smiltis bija sausas un irdenas, pilnas ar ķieģeļu lauskām, un lāpsta žņerkstēja, atdurdamās pret tām. Drīz jau biju nosvīdis slapjš, toties varēju nostāties bedrē uz ceļiem. Tā bija nelīdzena, atgādināja iegarenu piltuvi, sienas bruka iekšā. Es izraku dažādas suķes, četrkantainu naglu, smiltīs gadījās pa kādam avīzes lēverim. Te viss saglabājies tā, kā bijis mājas būvēšanas laikā, cara valdīšanas laikā, un droši vien vairs nebija dzīvs neviens no tiem cilvēkiem,' kuri iespieda un lasīja šis avīzes vai atšķiroja saplīsušos ķieģeļus.

Bedre man bija vajadzīga, kur paslēpties. Un patiešām, tagad jutos mierīgāk. Šeit es varēju nomirt tikai trijos gadījumos: ja mani atradīs ar suņiem, ja maju trāpīs bumba, ja maja nodegs.

Domāju, ka esmu gluži viens, un gandrīz vai zaudēju samaņu, kad turpat blakus uzliesmoja divas zaļas ugunis. Bija atnācis Tits un skatījās manī ar milzīgam acīm.

Un tad atjēdzies es gandrīz vai apraudājos aiz pateicības pret viņu, aiz prieka un siltām jūtām. Uzvilku runci sev uz ceļiem — viņš nepretojās, gluži otrādi pabakstījās ar purnu un sāka ņurrat, un mēs sēdējām un lasījām pusgadsmita vecu avīžu strēmeles.

Vērīgi izpētījām tirdzniecības sludinājumu, kurā kāds Šmits paziņoja, ka viņam tas gods piedāvāt lielā izvēlē pašus labākos Šveices gramofonus, piedevām arī adatiņas «Amors», pie viņa varot dabūt arī brīnum jauku plašu krājumu — turklāt pavisam lēti… Nez kādēļ viņš vēl uzpirka pulksteņus, pērles un senlietas. Traks vari palikt: ir taču reiz bijuši laiki virs zemes, kad cilvēki dzīvojuši mierīgi, pirkuši pulksteņus, gramofonus, pērles… Grūti tam noticēt. Bet mums abiem ar Titu patlaban tieši gramofona vien trūka.

Es nemanot aizmigu, saritinājies smiltīs, bet, kad pamodos, caurums paviļā bija gaišs: tātad — jau sākusies diena. Runcis, man guļot, bija aizgajis, pats biju nosalis, un vispār tagad šķita, ka te nemaz nav tik omulīgi un droši, kā tas likās naktī. No grīdas dēļiem lēveriem vien karajas netīri zirnekļu tīkli. Šī zemā grīda it kā gūlās virsu un nomāca. Man atkal saspringa nervi: šķita, ka māja brūk un spiež mani ar savu smagumu. Uz vēdera līzdams, steidzīgi metos uz cauruma pusi, it kā žurkas būtu sākušas kost man papēžos, un izrāpos laukā.

Lai nomierinātos, pārliecos pār ītTucu ar lietus ūdeni un gribēju padzerties. Cdenī bija sakritušas lapas, es tās zvejoju laukā un pūtu ūdenī; tas bija saldens, ļoti garšīgs. Un vēl nodomāju: ja man būs lemts nodzīvot

līdz tam laikam un es sagaidīšu īstu ūdensvadu, tik un tā dzeršu tikai lietus ūdeni, tik ļoti man tas garšoja.

Pēkšņi atskanēja kāds troksnis. Sarāvos, pacēlu galvu un ieraudzīju, ka pagalmā ienāk vācu zaldats ar šauteni rokās, bet uz ielas stāv vel viens. Instinktīvi un pavisam muļķīgi pietupos aiz mucas, labi saprazdams, ka mani tūdaļ pamanīs.

Kad man likās, ka viņi uz šo pusi neskatās, gribēju aizmukt aiz mājas stūra un, atkal muļķīgi pieliekdamies un atpakaļ neskatīdamies, it kā tad viņi neredzētu ari mani, metos turp. Un tad izdzirdu: «Ei . . . Ci!» Es izsle- jos un apstājos.

Zaldāts bargi raudzījās manī. Viņš bija melnīgsnējs, drukns, gadus trīsdesmit vecs, lempīgs, netīros, nošķiebtos zābakos. Seja bija pavisam parasta, ikdienišķa, pat tā kā pazīstama — gluži kā atslēdzniekam no «Sporta» rūpnīcas… Cepure bija uzmaukta šķībi, un no tas spraucās laukā tumšu matu cirtas. Viņš vāciski uzsauca:

—   Panāc šurp!

Paspēru dažus soļus gar sienu.

—  Tev būs nošaut, — viņš strupi noteica un pacēla šauteni.

Laikam ta bija pielādeta, jo aizslēgam viņš nepieskā- rās. Pienāca otrs vācietis, saņēma viņu aiz elkoņa un pateica kaut ko mierīgā un vienaldzīgā balsī, kas skanēja apmēram šadi: «Liecies taču mierā, nevajag.» (Tā vismaz man likās.)

Otrs zaldāts bija vecāks, tēvocītis jau krietni gados, ar iekritušiem vaigiem. Melnīgsnējais iebildq un uz mirkli pagrieza galvu. Tieši šajā mirklī — es to sapratu — man vajadzēja lēkt un mukt, kur vien acis rada. Bet tavu nelaimi: tieši patlaban manas granātas atradās priekšnamā. Sis bija tieši tas gadījums, ko es biju paredzējis.

Nebija pat laika, lai uzsauktu: «Pan! Pan! Pagaidiet!» Melnīgsnējais vienkārši pacēla šauteni, uz brīdi novērsās, lai iebilstu vecākajam, un tas bija manas dzīves pēdējais mirklis.

To visu aptvēru, nepaguvis ne pakustēties. Gadās taču tā: tu nejauši pagrūd ar elkoni karafi vai puķu podu — redzi, kā tas nosveras, sāk krist tavu acu priekšā, pagūsti iedomāties, ka vajadzētu noķert, ka tas, šai mirklī vēl būdams vesels un tik labi veidots, tūlīt saplīsīs, tomēr nepagūsti izdarīt kustību; uzviļņo vienīgi īgnums un nožēla, redzot, kā tas krīt, — un priekšmets jau ir druskās.

Pavērstu pret savu seju — ne jau kino, ne bildītē, arī ne sapnī, — es ieraudzīju stobra melno caurumu, fiziski sajutu, kā tas apsvilis pretīgi ož pēc pulvera un uguns (vecākais, šķiet, kaut ko vēl runāja, taču melnīgsnējais — šito nestundu, šito nestundu! — viņā neklausījās), tikai ilgi, ilgi nemanīju izšaujamies liesmiņu.

Pēc tam caurums noslīga no sejas uz krūtīm, manī acumirkli kā izmisīgs kliedziens uzliesmoja doma: tad, lūk, kā mani nogalinās — ar šāvienu krūtis!

Un tad šautene noslīga pavisam.

Es neticēju un atkal ticēju, un gaidīju, ka stobrs vēlreiz pacelsies. Vecākais pārlaida man skatienu, pieskārās melnīgsnējā plecam un izgāja no pagalma. Melnīgsnējais dusmīgi uzsauca man:

— Weg!

Tikai tad es beidzot kļuvu nedz dzīvs, nedz miris un pārklājos ar aukstiem sviedriem. Gluži kā aizmidzis, drebošām, nejūtīgām, tievām kā stidziņas kājām es iegāju priekšnamā, iespiedos ar seju kaktā un ilgi stāvēju tur līgodamies.

Lai cik vēlāk tiku pārdomājis, taču līdz pat šim brīdim nespēju saprast, kas tas bija. Joks? Un vecākais toreiz teic: «Pārstāj māžoties, ko biedē.bērnu?» Jeb vai viss bija nopietni? Un vecākais teica: «Liecies mierā, ko viņš tev ļaunu darījis?» Ja tas bija joks, tad kādēļ viņš kaut vai vēlāk, kaut vai mazdrusciņ — nepasmaidīja? Bet, ja nopietni, tad kādēļ neizšāva?

2. novembris, otrdiena

Es piederu pie cilvēkiem, kam ļoti patīk spilgta gaisma. Man nekad nav par daudz elektrisko spuldžu vai pārāk daudz saules. Tas nav nedz labi, nedz arī slikti — vienkārši organismam laikam tāda bioloģiska

īpatnība. Nekad neesmu valkājis tumšas brilles: jo spilgtāka apkārtne, jo spožāk mirdz smilšu liedagi vai sniega klajumi, jo jutos labāk, jo man možāks garastāvoklis, bet acis ne vien nesāp, pat, gluži otrādi, veldzējas gaismas jūrā.

Mātei acis sāpēja. Viņa nosedza logus ar aizkariem, bet es vilku tos nost. Kad citi mocījās vasaras tveicē, es tikai sāku iejusties labā omā. Bet apnicīgajās, pelēcīgajās rudens dienās vajadzēja iedomāties, ka šajā brīdī kaut kur Krimā vai Āfrikā, vai arī uz Klusā okeāna salām spoži mirdz un cepina saule, lai man tūdaļ uzmāktos tadas skumjas, ka vai jaraud.

Es neieredzu mākoņu vālus pie debesīm, kad saule te uzspīd, te pazūd uz ilgāku laiku. Skaties, skaties uz nolādēto mākoni un gaidi: kad tas beidzot aizvāksies prom? Atceroties notikumus, kas atgadījušies pirms vairākiem gadiem, es nekļūdīgi pateikšu, vai tajā diena spīdēja saule vai bija apmacies.

To visu stāstu tādēļ, ka ļoti priecājos, kad pēc mākoņainajām oktobra dienām beidzot uzspīdēja saule. Kļuvu bezrūpīgs un pašpārliecināts, it kā vakar nemaz nebutu stāvējis šautenes stobra galā. It kā tā būtu lemts: ja jau vienreiz esi izkūlies sveikā, tad tāds ir tavs liktenis, un arī turpmāk viss paveiksies.

Iebāzu katrā kabatā pa granātai, tagad jau biju skolots, un vairs nešķīros no tām, tikai ik pa brīdim pārbaudīju, vai podziņas nav izskrūvējušās. Lūkojos apkārt vērīgs kā kaķis, lai kuru katru mirkli varētu pazust. Alkdams kāda darba, izraku zem mājas tranšeju, paplašināju bedri, lai tajā varētu paslēpties arī māte.

Viņa ielīda pagrīdē, apskatīja, taču nekādu sajūsmu neizrādīja, vienīgi lika, lai paslēpjot tur koferi. Es to aši izdarīju, turklāt ieraku koferi vēl dziļāk, lai tas nesadegtu. Par to, ka būs ugunsgrēks, es nešaubījos — ja ari neaizdegsies kauju laikā, tad no vlasoviešiem jau mūsu mājele nekādi neizglābsies. Skatījos uz to, lai atcerētos, kāda tā bijusi.

Atkal uz ielas atskanēja soļi un balsis. Metos pie cauruma un ieraudzīju, kā pa mūsu tukšo ielu gausiem, gausiem solīšiem nāk kūma Leksandra un kūms Mikolajs.

Večiņa veda aklo ļoti saudzīgi, sargājot no bedrēm un akmeņiem, un abi kaut ko runaja. Viņam uz acīm bija jau pazīstamās brilles ar zilo stikliņu viena un saplākšņa gabaliņu otrā ietvarā. Atraduši mūs, abi sāka raudāt. Viņi bija meklējuši cilvēkus.

Māte tūda| ieveda abus istabā un paēdināja. Viņi neprata uzmeklēt ēdienu un jau divas dienas nebija nekā ēduši.

—   Sēžam pagraba, — večiņa gaudas, — spriežam, ka mums, veciem, gals tā kā tā, iesim meklēt cilvēkus.

Mate gandrīz vai apraudājās. Nē, jūs pamēģiniet iedomāties, ko nozīmē vientulība izmirušā pilsētā bez cil- vekiem! Māte piedāvāja vecīšiem naktsmājas, viņi piekrita, ka jāturas bariņā: ja glābties — tad kopa, ja mirt — tad arī kopā. Abi knosījās, knosījās, galu galā apgūlās, bet tad pēkšņi nolēma, ka jāuzmana savs dzīvoklis Jauno tehniķu stacijas mājā un ka viņi labāk pārgulēšot turpat, pagrabā, un k|uva gluži kā apmali, kā bērni; ļauj viņiem iet atpakaļ uz pagrabu — un vairāk nekā.

Māte iedeva kartupeļus, ko viņi pieņēma, dziļi klanīdamies, un tad abi aizlipināja pāri laukumam atpakaļ. Es vēl pateicu:

—   Jūs pameklējiet pa mājām, pa pagrabiem.

Večiņa izbijusies iesaucās:

—   Pa svešiem pagrabiem? Zagt? Lai dievs tev piedod, manu bērniņ.

Ilgi noskatījos viņiem pakaļ un baiļojos: kaut tikai nenošautu. Abi taču bija tik neparasti, gluži ka «ne no šis pasaules». Aizsoļoja pāri laukumam, cauri šai sagrautajai pasaulei, roi<ās sadevušies un sarunādamies.

Jau laidos miega, kad iedūcās motors. Gar logiem aizslīdēja staru kūļi. Tieši pari dārzam, mezdams priekšējo uguņu kūļus pret mūsu māju, dārdēdams brauca kaut kas līdzīgs tankam. Gaitu nesamazinādams, tas ietriecās žogā, ka skaidas vien nošķīda, un šķita, tūdaļ ietrieksies arī mājā, taču apstājās pie sienas tieši tajā vietā, kur atradās mana brīnumeja. Begt jau bija par vēlu. Pagalmā blīkšķēja mašīnas durvis un mundri tērgāja vācieši.

Māte, it kā viņai kāds būtu pateicis priekšā, pasteidzās aizdedzināt kvēpeni, lai vācieši redzētu gaismu un, ienākuši istabā, neizbītos. Tas bija pareizi darīts: viņi pie sliekšņa pat kājas noslaucīja un pieklauvēja. Māte atsaucās. Viņi ienāca — enerģiski, iznesīgi, smaidīgi.

—   Guten Abend! — Un ar zīmēm parādīja, ko viņi vēlas. — Schlafen, schlafeti! Gulēt.

—   Bitte, — atteica māte.

Iekārtodamies viņi staigāja pa istabu, it kā būtu te jau dzīvojuši, un tūdaļ aptvēra, kur jāpakar šinelis, kur jānoliek soma. Tad sāka nest no mašīnas segas un kastes. Mēs pa to laiku savācām savas guļvietas un aiz- gajām uz otru istabu. Es mazliet nomierinājos, izgāju pagalmā un paskatījos, kas tā par mašīnu. Tas bija visurgājējs, manuprāt, nosegts ar bruņām, un tam bija piekabināts lielgabals.

Vācieši, skaļi sarunādamies, kaut ko izcēla no kravas kastes. Pēc minūtēm desmit viņi pieklauvēja pie mūsu durvīm.

—   Mutter, puišel, nākt šurp!

Mēs iegājām. Blakus kvēpenei, ko māte nebija uzdrošinājusies paņemt sev līdzi, dega spoža karbīda spuldze, tikai visu laiku mirkšķināja, un viens vācietis to laboja. Uz galda bija sakrauta kaudze ēdamā un dzeramā. Vīns atradās māla krūciņās ar raibām etiķetēm, bet glāzīšu vietā bija skārda trauciņi. Vācieši, gluži kā viesmīlīgi saimnieki, parādīja uz galdu.

—   Bitte, bitte! Est!

Viens pasniedza man maizi ar šķiņķi. Galīgi pārsteigts es to apriju, un man noreiba galva.

Viņi bija trīs. Francis — pavecāks vīrs rudiem matiem un ļoti mierīgs. Hermanis — gadu septiņpadsmit vecs, melniem matiem, glīts un stalts. Trešā vārdu es neuzzināju. Viņš bija šoferis un, salabojis karbīda spuldzi un mazliet ieēdis, tūlīt aizmiga aiz noguruma.

Vecais Francis ielēja mums ar māti vīnu un, māla krūku skalinādams, palielījās:

—   Francis, Parīze!

Vīns bija salds un smaržīgs. Māte izdzēra un pateica Francim, ka viņi ir labi vācieši, bet citi staigā apkārt un grib mūs «pif-paf».

Francis sarauca pieri.

—   Tas neir Soldat. Tas ir bandīt, kauns vācies nācijā i. Mēs ir Soldat frontinēk, Artlllerist. Karš — «pif- paf». Mutter, Ķinder — «pif-paf» neir.

Hermanis izvilka no sānu kabatas mutes ermoņikas un sāka spēlēt. Francis nepārtraukti dzēra un ar mokām, taču neatlaidīgi meklēja vārdus un stāstīja, cik viņi drausmīgi noguruši. Viņi trijatā vispirms bijuši Norvēģijā, tad karojuši Āfrikā pie Romme|a, bet tagad viņi pārcelti no turienes — no Rietumu frontes. Un visur viņiem vajagot karot.

—  Mein Gott, Mutter! Te karš! Tur karš! Karš, karš!…

Sis Francis bija nopietns, vīrišķīgs, it ka sālījuma izmērcēts, it kā caur un cauri pulvera dūmos izkvēpis, un man no viņa bija bail. Toties jauniņais Hermanis, kas bija tikai gadus trīs vecāks par mani, likās naivs un simpātisks, gluži kā mans Boļiks, un viņš sarunājās vairāk ar mani.

—   Francis ir no Hamburg, ich bln no Berlīn, — viņš lepni sacīja. — Es jau ir karot vēn gad!

—   Vai bailes nav karot? — es pavaicāju.

Viņš pasmaidīja.

—   Taisnīb sacīt — ir gan bail. Francija ne ir bries- mīg bail. Krievija ir bail.

Viņš tūlīt pat izvilka fotogrāfiju, kurā redzams kopā ar tēvu: ļoti solīds onkulis ar platmali galvā, spieķi rokās, un viņam blakus bikls, izstīdzējis puišelis īsās bikšelēs uz kaut kāda Berlīnes laukuma fona.

Māte pajautāja, kur atrodas fronte un vai vācieši atstās Kijevu.

Francis tūdaļ sadrūma. Nē, Kijevu neatstās. Fronte ir tepat, mežā. Taču krievi Kijevu nekad neieņems. Būs briesmīga kauja. Ja jau atsūtīts karaspēks no pašas Francijas, oho, tad te dabūs velnu matīt! Jā, te sarīkos Staļingradu. Viņš brītiņu domāja, pasēdēja un tad atkārtoja, samērā skaidri izrunādams šo vārdu: Staļin- grada.

Māte ieminējās:

—   Septītais novembris padomju tautai ir vislielākie svētki.

Viņš saprata.

—       Jā, jā! — Francis iesaucās. — Sowjet gribēs dabūt Kijev, svētki — Oktober. Bet viņi ne ir dabūt, viņi nomirs. Es saprot, jūs gaidīt Sowjet, bet viņi Kijev ne ir paņemt nekad. Dzer, Mutter!…

Man kļuva skumji. Viņš nemeloja — briesmīga vajadzība šim melot! Viņi bija gandrīz vai vienīgie vācieši, kas izturējās pret mums kā cilvēki pret cilvēkiem. Tas bija sacīts nopietni. Es pajautāju:

•— Bet ja ieņems? Jūs taču atkāpjaties?

—       Ja, jā, mans saprot, — nopietni atteica vecais Francis. — Jūs gaidīt Sowjet, bet es teic, es, alter Soldat: jūs ēt prom, prom, lūdzu, šite — nomirt.

Viņš sāka skaidrot, ka mums vajagot bēgt kaut kur uz laukiem, uz mežu, izrakt bedri, sēdēt un gaidīt, kamēr fronte aizvirzīsies, ka Kijeva tiks sagrauta un pārvērsta nāves zonā, tāda esot Hitlera, pavēle. Francis sita sev ar pirkstu pa krūtīm.

—       To būs teikt es, alter Soldat Franc. Es ir karot Polija. Tas tā ir: uzbrukums, atkāpties, krievs ir nogurs.

Šoferis gulēja uz kušetes ār visām drēbēm. Hermanis sadrūma un nolika ermoņikas. Francis noreiba aizvien vairāk. Aizgājām uz savu istabu un dzirdējām, ka Francis ar Hermani vēl ilgi negulēja un sarunājās.

Naktī pamodos no kliedziena. Māte izmisīgi sauca:

—  Tola! Toļa! Vai, palīdzi!

Dzirdēju, kā cīnās, kā apgāzās ķeblis. Vēl apmiegojies es uzsaucu:

—   Kas tur ir? Kas notiek?

Uzrāvu sērkociņu, tā gaisma vispirms mani apžilbināja, pēc tam es ieraudzīju, ka māte cīnās ar rudo Franci. Viņš bija stipri piedzēries, kaut ko vāciski murmināja, centās māti pierunāt, grūstīja.

Man uz krāsns vienmēr stāvēja skali. Aizdedzināju vienu un apņēmīgi rāpos zemē no krāsns. Rudais Francis pagriezās pret'gaismu, piedzērušām acīm pablenza uz uguni, domīgi palūkojās manī un palaida māti vaļā.

—       Ķrieg, Mutter. Karš, nichts gut, — viņš pateica. — Ek! … — un galīgi piedzēries, līgodamies un pret stenderi atsizdamies izgāja laukā.

Māte drebēdama aizlika durvīm priekšā kārts gabalu.

—   Viņš ir piedzēries. Galīgi piedzēries, — māte sacīja. — Labi, ka tu iededzi gaismu. Guli… Tagad viss ir labi. Guli… Paldies.

Pirmo reizi pa īstam jutos kā vīrietis, kas spēj un kam jāprot aizstāvēt. Biju pārskaities. Līdz rītam vēl vairākas reizes uzmodos, klausījos, pārbaudīju granātas zem spilvena, taču viss bija mierīgi. Aizmigdams es skaitīju dienas un stundas. Līdz OlHobra svētkiem vēl bija jāgaida deviņdesmit sešas stundas. Bet visapkārt — klusums.

3. novembris, trešdiena

Trešdiena, trešais novembris, iesākās ar brīnum jauku rītu. Debesis bija pavisam skaidras un zilas. Izgāju uz lievenēm un gandrīz vai aizrijos ar šo svaigumu, dzidrumu un rīta sauli.

Jūs jau zināt, kāda ir sajūta, kad no rīta lūkojies debesīs un gribas jauki pavadīt šo dienu, un, ja tā ir brīvdiena, tad tā vien gribas uz ašāko saposties, sataisīt maizītes, ietīt tās avīzē un doties makšķerēt vai tāpat — paklaiņot.

Ta bija diena, kad sākās izšķirošā kauja par Kijevu, un tagad, atmiņā pārcilādams tās sākumu, es atkal un atkal, kaut nositiet mani, nespēju saprast, kā tas var būt, ka uz šīs brīnišķīgās, svētītās zemes — ar tādām debesīm un tādu sauli, — ne jau instinktu vadītu dzīvnieku, bet ar prātu un domāšanas spējām apveltītu cilvēku vidē, domājošu un saprotošu cilvēku vidē iespējams tāds galējs idiotisms kā agresija, karš, fašisms.

Jā, jā, neviens to neapšauba, tas viss ir saprotams, tas ir izskaidrots politiski, ekonomiski, psiholoģiski. Viss vairākkārt izpētīts un pierādīts, un viss ir skaidrs. Taču es tik un tā nesaprotu.

Hermanis un šoferis smēla no mucas ūdeni, mazgājās, smējās, šļakstinājās. Rudais Francis staigāja saņurcīts, viņam laikam pēc vakardienas sāpēja galva; nakts notikuma it kā nemaz nebūtu bijis, tā viņš centās izlikties.

Māte sakrāva starp ķieģeļiem skaidas un sāka gatavot brokastis. Dienas gaismā visurgājējs nemaz nelikās draudīgs — parastais visurgājējs, priekšgalā riteņi, pakaļgalā kāpurķēde§, kravas kastei pārvilkts brezents. Tas miermīlīgi stāvēja pie mājas, uzmanīgi un jautājoši raudzījās pasaulē ar savu starmešu stikliem, bija noputējis un oda pēc benzīna.

Francis ar Hermani pacēla brezentu un sāka kraut laukā maisus ar kartupeļiem. Es maisījos turpat apkārt un ar interesi vēroju, cenzdamies uzminēt, kādēļ viņiem vajag tik daudz kartupeļu.

Taču izrādījās, ka zem kartupeļiem atrodas šāviņi. Vai nu intendants bija licis vadāt šos kartupeļus, vai arī viņi paši bija tos kaut kur pievākuši, taču, kā likās, pārdot viņi tos nedomāja. Viņi izkrāva no mašīnas visu līdz pēdējam, palūdza slotu un izslaucīja kravas kasti. Hermanis atsēja maisu un izbēra zemē vismaz pusotra puda, un pameta man ar aci: sak, ņem, tas ir jums!

Un pēkšņi nolīgojās zeme.

Tas bija tik dīvaini un nereizē, ka es pat nepaguvu nobīties. Zeme gluži vienkārši sāka lēkāt zem kājām, droši vien tāpat kā zemestrīces laikā, šķūnītī apgāzās malka, noblākšķēja durvis. Lai gan debesis bija skaidras un rīts dzidrs, zeme drebēja vairākas sekundes, un tikai tad no Pušča Vodicas puses atlidoja rībieni.

Tos pat nevarēju saukt par rībieniem, tie bija dārdi — nepārtraukta dārdu lavīna, vesela dārdu jūra. Nekad savā mūžā nebiju kaut ko tādu dzirdējis: šķita, ka pati zeme pārplīst un brūk gabalos.

Kāds grūdiens izsvieda mani pagalma vidū, es nesapratu, kas tas in un kādēļ tā; vai jau pasaule iet bojā un pa sauszemi drāžas tādi paši viļņi kā cunami jūrā? Arī vācieši sāka skraidīt un bažīgi skatīties uz to pusi, bet aiz uzbēruma redzēja tikai zilas debesis.

Šoferis, aši uzrāpās uz kabīnes, izstiepa kaklu, taču ari nekā nevarēja saskatīt. Vācieši pārmija pāris strupu teikumu un steidzīgi un kārtīgi sāka kraut šāviņus un kartupeļus atpakaļ mašīnā. Hermanis ieskrēja istabā un iznesa automātus. Francis sadabūja un pasniedza visiem bruņu cepures.

Māte, pavisam bāla, mīdījās ap ķieģeļiem, nezinādama, vai vēl turpināt vārīšanu; vai ari no tās nekas vairs neiznāks?

Debesīs tālu aiz uzbēruma, virs Pušča Vodicas, parādījās melni lidmašīnu punkti. Cauri dārdiem to rūkoņu nevarēja sadzirdēt, tikai bija redzams, kā pie debesīm, gluži kā odi, lido tumši punkti. Debesis tiem apkārt tūdaļ noklājās ar baltiem pinkuļiem. Lidmašīnas aši pārlidoja pāri Pušča Vodicai, un, tikko tās pazuda, tā no Dņepras viņa krasta parādījās otrs vilnis — jau mazliet tuvāk. Zenītlielgabalu šāviņu sprādzienos tās apmeta tikpat strauju loku, bet aiz tā jau sekoja trešais vilnis — vēl tuvāk. Vilnis pēc viļņa — tās bombardēja Pušča Vodicu, ar precīzu neatlaidību mezdamas aizvien jaunus un jaunus lokus.

Francis, Hermanis un šoferis pameta mašīnu un ar bruņu cepurēm galvās un automātiem rokās nostājās pie šķūnīša, drūmi un vērīgi sekodami notiekošajam. Tagad lidmašīnas jau apmeta loku gar meža malu, tad «Aizmirsti skumjas» apkaimē, tad vēl tuvāk. Vēl divi trīs tādi loki — un pienāks mūsu kārta …

Piegāju pie viņiem, nostājos blakus un ieklausījos. Artilēristi klusām sarunājās un nenovērsa acu no aizrautīgā skata debesīs, kur virpuļvirpuļiem riņķoja lidmašīnas.

—   Iļjušini.

—  Jā.

—   Tur ir ierakums.

—   Nostādi tēmēkli!

Rudais Francis paņēma mani aiz pleca un ļoti nopietni rūpju pilnā balsī sāka skaidrot, rādīdams uz dārzu, uz māti un vicinādams ar roku: sak, bēdziet, slēpieties!

—   Pif-paf. Sowjet Iļjušin … «Schwarzer Tod»!1

Es pamāju ar galvu, taču nez kādēļ nekur negāju. Biju saspringts līdz pēdējam.

Sai mirklī aizdegās viena no lidmašīnām. Tā lēnām sasvērās, sāka slīpi krist lejup un pazuda aiz uzbēruma. Pie debesīm uzplauka izpletņa aplis — tur bija izlēcis

'«Melnā n a v e» — tā vācieši dēvēja mūsu «IL» tipa triecienlidmašīnas.

pilots, un vējš nesa viņu uz meža pusi. Zem izpletņa baltā jumola kā mazs punktiņš karājās cilvēks, izmisīgi nevarīgs šai zenītšāviņu sprādzienu un ložu trašu jūklī. Nedomāju, ka viņš nolaidās līdz zemei dzīvs, bet, ja arī nolaidās, tad nokļuva vāciešu rokās. Artilē- risti, skatīdamies uz viņu, nekādu prieku neizrādīja. Viņi, tāpat kā es, drūmi vēroja, kā pilots slīd aizvien zemāk un tad pazūd.

Melnas, neganti rēcošas triecienlidmašīnas gandrīz pļaujošā lidojumā pa trim posmā aizšāvās gar uzbēruma viņu pusi. Tās meta bumbas un šāva — vārdu sakot, gāza zemē dzīvu uguni, — un tur gaisā uzlidoja gru« veši, dēļu gabali, zeme. Visas debesis bija raibas no sprādzieniem. Nākamajam vilnim vajadzēja skart mūs.

Un tas skāra arī.

Tās iznira no dārzu un māju puses un_ lidoja pārgalvīgi zemu, drausmīgi zemu, tā vien likās, ka ar roku var aizsniegt. Tās rēca tā, ka nevarēja saklausīt balsi, tās joņoja — trijnieks pēc trijnieka, katrai priekšgalā liesmoja uguns; un pēdējais, ko es atceros, — pie šķūnīša nedabiski pieplakušo rudo Franci ar automātu, kas bija pagriezts pret debesīm un raustījās no šāvieniem viņā rokās, bet tas viss bija kā mēmajā kino: automāts raustījās, bet skaņu nedzirdēja, jo apkārt viss rēca un līgojās.

Es dabūju triecienu, nogāzos zemē un spalgi iekliedzos, pats savu balsi nedzirdēdams: «Bumbas!» — taču iznāca kaut kas līdzīgs «Bu-ū-vas!», tad viss satumsa, atkal paspīdēja gaisma, zeme apsviedās otrādi, tad nostājās savā vietā, un es atjēdzos, ka joņoju rāpus un tūdaļ ietriekšos ar galvu lievenī. Un lidmašīnu vairs nebija.

No šķūnīša puses no galvas līdz kājām vienās smiltīs parādījās Hermanis ar pāršķiebtu seju, paķēra no mašīnas jaunu aptveri, lai pārlādētu automātu, taču nepaguva.

Pāri dārziem un mājām kā melnas bultas drāzās jaunas lidmašīnas. Hermanis palīda zem mašīnas. Es metos istabā. Tikko paguvu ieskriet, atbalstīties ar muguru pret krāsni, pareizāk sakot, pielipt pie tās, kad māja kopā ar krāsni palēcās; pa logu ieraudzīju, kā pie vārtem ceriņu krūmā žilbinoši uzliesmo uguns, kā aizlido vārtu un žoga gabali, tai pašā mirklī logā pajuka stikli, man uzbira kaļķi un putekļi un sakustējās mati uz galvas. Lidmašīnas zibens ātrumā pazuda, un tikai tagad izdzirdu birstošo stiklu šķindoņu.

Nevilšus sāku tīrīt drēbes, papurināju galvu, lai no matiem izbirtu apmetuma gabali, paskatījos uz krāsni un sastingu: tajā, tieši pirksta tiesu virs manas galvas, rēgojās ideāli apaļš caurums. Negribēju lāgā ticēt, atspiedos ar muguru pret krāsni, pataustīju sev virs galvas, un mans pirksts iespraucās caurumā. Apgāju krāsnij apkārt un palūkojos no otras puses. Te krāsns siena bija vesela, šķemba bija iesprūdusi mūrī.

Un tikai tagad es atjēdzos, ka jāslēpjas ierakumā. Man nebija ne jausmas, kur pazudusi māte. Skatīdamies apkārt, izgāju laukā un iedomājos: «Varbūt viņa ir jau tur,» — un šajā mirklī virs dārziem un mājām atkal parādījās lidmašīnas.

Es biju šoka stāvoklī, jo, gluži kā zaķis, metos pa klajo un līdzeno dārzu uz ierakumu, tai pašā laikā labi saprazdams, ka esmu brīnišķīgs mērķis un ka līdz ierakumam netikšu.

Ar kaut kādu apziņas nostūrīti aptvēru, ka lidmašīnas jau ir virs manis, ka dārzā blakus mājai — milzīga bedre un viss apkārt nokaisīts ar mīkstām smiltīm, pa kurām es patlaban jožu, atstādams aiz sevis pēdu ķēdīti.

Lidmašīnas bija tepat — lūk, es pamanīju lidotāju galvas un uz spārniem sarkanās zvaigznes, ar to pašu apziņas nostūrīti uztvēru — man visapkārt uzšaujas smilšu virpulīši, un jutos aizvainots, ka viņi mani, šitādu apmāteni, uzskata par vācieti. Vairāk gan varēju vainot pats sevi un likteni, jo tādā ātrumā, protams, lidotājiem nav laika pētīt, esmu vācietis vai neesmu, turklāt viņi taču zināja, ka pilsēta palikusi bez iedzīvotājiem.

Smilšu vērpetīšu bija diezgan daudz, taču es atkal tiku sveikā cauri. No lidmašīnas vairs nebija ne miņas, bet es vēl biju ceļā uz ierakumu. Ievēlos tajā, metos uz

pašu tālāko un tumšāko kaktu un stipri sasitu māti. Tavu prieku! Viņa bija te un dzīva … Tad atkal atskanēja rēkoņa.

Pāri dārziem un mājām drāzās lidmašīnas, sāka drebēt zeme, it kā dīvains pārkaitināts milzis velētu pa to ar dūrēm, salīgojās pārseguma koki, strūklām bira zemes, māte rupji iestūma mani dziļāk, pali uzgūlās virsū, nosegdami mani, bet, kad dārdoņa mitējās, palūkojās laukā un visu laiku, gluži kā skaitīdama lūgsnas, murmināja:

—   Sadodiet, mani mīļie!

Viņa kā jukusi satvēra mani un līgodamās teica ne tik daudz man, cik «viņiem»:

—   Lai arī mēs aizejam bojā, bet metiet, cik vien varat! Sitiet viņus! Sadodiet! Nekas, ja trāpīsiet mums, bet nogaliniet arī viņus!

Baidos, ka jūs to nesapratīsit un tam nenoticēsit. Man iekšā bija iesprūdušas histēriskas raudas. Es mīlēju šīs lidmašīnas, šos mūsējos, kas sēdēja tajās un zināja, ka te atrodas tikai vācieši, un tāpēc strādāja godam. Tad, lūk, kā viņus, neliešus, trenc!

—   Sadodiet, mani mīļie, sadodiet!

Tā tas viss sākās.

Cilvēka pielāgošanās spējas ir apbrīnojamas. Ap pusdienlaiku jau pēc skaņas vien varēju pateikt, uz kurieni, kurā vietā un kā lido lidmašīnas un vai mums tās ir bīstamas. Sāku pierast pie šādas dzīves. Klusuma brīžos skrēju uz māju.

Tā izskatījās savāda: sienas šķembu izraibinātas, logos visi stikli izbiruši, uz jumta — smilšu čupiņas, it kā kāds ar lāpstu uzmetis; gulēja apkvēpuši ķieģeļi, kaut gan skurstenis bija vesels. Bumbas izrautā bedre pie mājas bija tik liela, ka lajā ievietotos divas kravas mašīnas. Visapkārt daudz sīku bedrīšu.

Artilēristi tupēja ierakumā aiz šķūnīša, cits pie cita piespiedušies, ar zemēm apbērti, viņi vairs nešāva un laikam domāja tikai vienu: kā izglābties? Automāti mētājās pagalmā zemē.

Francis vicināja ar rokām.

— Iet prom! Iet prom, puišel!

Savā nodabā pasmaidīdams, es tikai atmetu ar roku. Skatījos apkārt un domāju: «Cik žēl, ka šī bumba nav nokritusi metrus desmit tālāk, lidojusi taču tā uz mašīnu ar lielgabalu.»

Pa žogā izlauzto robu ienāca norūpējies zaldāts, pasauca mūsu artilēristus, tie izrausās no ierakuma, bet tad parādījās lidmašīna, un viņi kā ,truši iecilpoja atpakaļ bedrē. Es nodomāju: «Aha! Tagad jums jau pietiek ar vienu vienīgu lidmašīnu.»

Pagaidījuši, kamēr tā aizlido, viņi tomēr izlīda laukā un aizskrēja līdzi zaldātam. Jozu pakaļ, lai paskatītos, kas nolicis. Trešā māja, no mūsējās skaitot, bija pazudusi. Tur kādreiz dzīvoja Koržeņevski. Tajā vietā rēgojās ar dēļa gabaliem piesvaidīta un asinīm nošķiesta bedre.

Blakus stāvēja šķembu sakapāta baltapse, mājas durvis bija uzsviestas pašā koka galotnē un ieķērušās zaros. Tad, lūk, no kurienes uz mūsu jumta atlidojuši ķieģeļi.

Zaldāts un artilēristi sāka vilkt no bedres dēļu galus.

Vairākkārt biju ievērojis, ka pēc ilgas un spēcīgas kanonādes sāk bojāties laiks. Iespējams, ka tā tikai sagadīšanās, taču pēc dārdiem pie Pušča Vodicas debesis, kas no rīta bija tik dzidras, ap pusdienlaiku sāka mākties, un mākoņi, zemi un gluži sirmi, pārvērta jauko dienu skumjā un nepatīkamā. Triecienlidmašīnām mākoņi netraucēja. «Iļjušini» lidoja gandrīz virs pašas zemes.

Artilēristi, sastājušies ap mucu, mazgāja no rokām asinis, kad pa ielu aizauļoja ziņnesis, kaut ko skarbi un gārdzbši uzsaukdams. Artilēristi metās iekšā mašīnā. Ierūcās motors, izspļāva dūmu grīsti, mašīna izbrauca pa vārtiem, strauji pagriezās, pasviezdama lielgabalu sānis, kaut kur vēl ierūcās visurgājēji un klaudzēdami aizdrāzās pa bruģi ziemeļu virzienā — uz Pušča Vodicu. Uz pašu pekli.

4. novembris, ceturtdiena

Domājām, ka vairs nekad viņus neredzēsim, taču viņi atgriezās. Naktī zeme pārstāja drebēt un kanonāde apklusa. Pēkšņi logos iespīdēja starmešu gaisma, mašīna iebrauca pagalmā un apstājās zem ceriņu krūma. Man ienāca prātā: «Vai tu re, kā — aizbrauca uz kauju kā uz darbu, bet vakarā atgriezās atpakaļ pārnakšņot.»

Viņi tūlīt nenāca iekšā, bet gan lauza pa tumsu zarus un apsedza mašīnu. Izgāju laukā, bet viņi nelikās par mani ne zinis. Lielgabals bija atāķēts, izvilkts uz ielas un pagriezts pret uzbērumu.

Mašīnas brezenta pārsegs bija saplēsts lupatās. Kad viņi ienāca istabā un aizdedza karbīda lampu, ieraudzīju, cik drausmīgi viņi izskatās: apdeguši, vienos kvēpos, apsaitētās rokas trīc. It īpaši satriekts izskatījās jauniņais Hermanis. Viņš bez kādas jēgas šaudījās pa istabu, un tā vien šķita, ka tūlīt apraudāsies. Francis pasniedza man katliņu un lūdza atnest ūdeni.

—   Vai briesmīgi šauj? — es pavaicāju.

—   Aha! — Francis atteica, un piepeši visi trīs sāka stāstīt un skaidrot. Viņiem vajadzēja izrunāties, pa- gausties, un viņi, kā vien prata, skaidroja ar žestiem un visu Eiropas tautu valodu vārdiem, kādas šausmas pārcietuši, tādas šausmas, ka to nevar ne aprakstīt, — uguns krusa, liesmas, elle… Hermanis izvilka no somas vārdnīciņu, drudžaini šķirstīja, kamēr atrada vajadzīgo vārdu, un vairākkārt ar izmisumu acīs atkārtoja to:

—   Sausmīg! Sausmīg! Saproti? Sau-smīg!

No visa vārdu biruma uztvēru tikai galveno: Francija vai Āfrika — gatavais kūrorts salīdzinājumā ar to, kas notika šodien te. Krievi šauj ar «katjušām». Dārdi un zemestrīce kopš paša rīta — tas galvenokārt «katjušu» darbs. Krievi uzbrukuši no Petrivcu puses un iegājuši Pušča Vodicā. Vācu daļas satriektas, sakautas, mežs deg, zeme deg. Paši nesaprotot, kā palikuši dzīvi.

—   O, puišeli Mein puišeli — Rudais Francis saķēra galvu rokās, pašūpoja to un tā palika sēžam, ar elkoņiem pret galdu atbalstījies. Tas viss bija neparasti, viņi taču atbrauca tik mundri, tik vīrišķīgi un nu uzvedās kā pārbiedēti sievišķi. Es nezināju, ko viņiem sacīt.

—   Vai Francim ir bērni? — es klusām uzprasīju Hermanim.

—  Jā, — viņš atbildēja. — Ir trīs bērn. Drei. Trīs.

Es izgāju laukā. Apvārsnis vairākās vietās izstaroja

sarkanīgu blāzmu. Paretam norībēja lielgabalu šāvieni.

Pie skolas ducināja mašīnas, bija dzirdamas komandas, histēriski uzbļāvieni. Mani it kā pats nelabais kūdītu. Izgāju uz ielas un tumsas aizsegā, pie žogiem pie- spiezdamies, sāku lavīties tuvāk skolai, lai paskatītos, kas tur notiek, un, ja pagadītos pa rokai automāts, lai to nospertu.

Jau biju ticis līdz Engstremu mājai, kad ijiani apstādināja pēkšņas bailes. Piespiedos pie žoga un lūkojos apkārt, mēģinādams atrast, kas mani apdraud, un tad ugunsgrēku vārgajā gaismā pamanīju tieši sev priekšā aiz režģotā žoga cilvēku.

Tas bija vīrietis ar somu vai kasti pie sāniem. Viņš stāvēja nekustēdamies un skatījās tieši man virsū. Apstājos kā hipnotizēts. Es vēl aizvien domāju, ka viņš mani neredz, bet viņš cerēja, ka es neredzu viņu. Tā mēs nostāvējām krietnu brīdi. Tuvumā nebija, es to labi zināju, neviena vietējā vīrieša, bet tas tur nebija arī vācietis, jo bija ģērbies civildrēbēs un arī uzvedās pārāk piesardzīgi.

Sitā pastāvējis, es lēnām, ļ>ez troksnīša devos atpakaļ un, kad iešmaucu istabā, viss drebēju. Kas tas bija par cilvēku, to aptvēru tikai nākamajā vakarā.

Ugunsgrēku atblāzmas augu nakti te noplaka, te uzliesmoja no jauna. Artilēristi ne dzēra, ne spēlēja.ar mutes ermoņikām — gulēja nogurušu cilvēku miegā. Es bieži modos, izgāju uz lievenēm un skatījos uz liesmojošo apvārsni.

No rīta atskrēja Leksandra. Viņa pastāstīja, ka skolā apmetušies vācieši. Pagalms pilns ar mašīnām un lielgabaliem. Viss pirmais stāvs piekrauts ar ievainotajiem, viņi tur kliedzot, mirstot, grīdas noplūdušas ar asinīm, ārstu maz. Atnākuši un atņēmuši Leksandrai un M'iko- lajam visus palagus un dvieļus pārsiešanai.

Viņa dzirdējusi, ka kaut kur tepat Kureņevkā daudzi cilvēki paslēpušies alā, kas atrodoties kādā kraujā; ek, ja varētu aizkļūt pie viņiem! Ala — tas man bija pa prātam. Bet kur tā atrodas? Māte atkal iedeva Leksan- drai kartupeļus, un viņa aizgāja pabarot vīru.

Tā vien šķita, ka tūdaļ atsāksies kanonāde, ka atkal joņos lidmašīnas. Māte aiznesa uz ierakumu gultas piederumus un saposās uz ilgu sēdēšanu. Taču laiks gāja, bet viss bija klusu.

Artilēristi pamazām atguvās, sāka lāpīt mašīnā izsistos caurumus un bikli spriedelēt, ka krievu pārrāvums ir apstādināts, taču šaubos, vai viņi paši tam ticēja. Tomēr diena pagāja mokošā klusumā. ' Krēslā atkal kļuva redzamas ugunsgrēku atblāzmas, atskanēja reti lielgabalu dārdi, un pēkšņi pāri mūsu mājai gaudodami un sprauslodami aizlidoja šāviņi. Sprādzieni atskanēja tepat blakus. Skolas pagalmā uzliesmoja spoža uguns. Šāviņi bija trāpījuši pašā mašīnu biezoknī. Tās aizdegās, un kravas kastēs sāka sprāgt munīcija.

Uzrāpos uz žoga un ar ļaunā priekā pukstošu sirdi skatījos, kā uguns gaismā skraida vācieši, kā pēkšņi metas uz visām pusēm, krīt un slēpjas bedrītēs. Ugunī uzsprāga šāviņi, gaisā uzšāvās dzirkstēju kūļi, un spurkšķēdamas uz visām pusēm pašķīda šķembas: rībēja tā kā bombardēšanas laikā. Sito skaistumu!

Kad šāviņi sprāga, es kūleniski ievēlos lupstājos, tad atkal stūrgalvīgi līdu atpakaļ uz žogu un tikai skatījos un priecājos. Biju gatavs mesties ap kaklu tam vīrietim, ko vakar redzēju aiz žoga; es sapratu, ka viņš bija izlūks un ka tas ir -viņa darbs. Es vēl tagad brīnos par to precizitāti, ar kādu šāviņi trāpīja tieši skolas pagalmā, pašā mašīnu biezoknī. Manuprāt, atlidoja tikai divi šāviņi, un tie paši trāpīja bez kādas piešaudes.

Vācieši sāka ar trosi vilkt mašīnas no skolas pagalma laukā. Taču degošajās kravas kastēs vēl joprojām sprāga šāviņi, reizēm tie lidoja pa gaisu kā ugunīgas bumbas, un no tām aizdegās Jauno tehniķu stacijas nams, kas atradās iepretim.

Aizskrēju un pateicu par to mātei, viņa apmeta ap pleciem lakatu, un mēs devāmies glābt vecīšus, taču satikām viņus jau uz ielas.

Leksandra un Mikolajs bija sēdējuši pagrabā, kad pamanījuši, ka māja deg. Paši paguvuši izskriet laukā. Večiņa izvedusi aklo vīru uz ielas, bet pati metusies atpakaļ mājā, taču tik vien vairs varējusi kā paķert gaitenītī kastroli, virtuves nazi un karotes. Un tā viņa nāca mums pretim, pie vienas rokas vezdama Mikolaju, bet otrā turēdama alumīnija kastroli.

Jauno tehniķu stacija dega kā lāpa visu nakti, tā ka nevajadzēja pat iedegt gaismu. Tagad mēs jau bijām četratā: vecīšiem cits nekas neatlika kā turēties kopā ar mums. Par mūsu vectēvu domājām, ka viņš jau ir aizgājis bojā. Taču viņš bija dzīvs un visu šo laiku bija sēdējis kanalizācijas caurulēs.

5. novembris, piektdiena

Runcis Tits bija uzbarojies. Es gulēju bedrē zem mājas, viņš naktī atnāca, uzgūlās man uz krūtīm, un man visu nakti rādījās murgi, gan triecu viņu prom, taču viņš neatlaidīgi līda atpakaļ man virsū — trekns un smags kā sivēns.

Pamestajās mājās bija saviesies bezgala daudz žurku un peļu. Tits medīja pa šķūnīšiem, bet pārējo laiku gulēja, un, šķiet, viņam vienīgajam frontes tuvošanās bija nākusi par labu. Viņš bija viens pats, jo visā apkārtnē nebija palicis dzīvs nedz suns, nedz kaķis.

No rīta mani pamodināja šāvieni. Kanonāde dārdēja pavisam tuvu, un triecienlidmašīnas atkal meta savus lokus. Atkārtojās tas pats, kas trešajā novembrī, taču bija arī atšķirība.

Vāciešiem neizturēja nervi. Tikko atskanēja lidmašīnas dūciens, tā viņi muka kur kurais. Triecienlidmašīnas lidoja virs pašas zemes, lietišķi un nesodīti darīja savu darbu, gluži kā apstrādādamas ar ķimikālijām sējumus. No zemes uz tām nešāva.

Atkal mūsu artilēristus izsauca raitnieks, atkal viņi izbrauca pa vārtiem, pagriezās un devās uz Pušča Vodicu. No skolas puses brauca vēl veselās mašīnas. Pa ielām lielā ātrumā joņoja tanki, automašīnas, motociklisti.

Ap pusdienlaiku jau citi arfilēristi uzstādīja dārzā lielgabalu un sāka vālēt pāri uzbērumam. Viņi šāva tik ātri, it kā vajadzētu pārsniegt plānu, taču, padzirdot lidmašīnu, pajuka uz' visām pusēm kā zaķi. Es laukā nerādījos un tikai pa spraugu vēroju viņus. Kā viņi pielādē, kā noklaudz aizslēgs, kā atlec skanīgas, zeltainas šāviņu čaulas. Un domāju: labi jau, labi, kad jūs aizvāksities, es tās čaulas tik un tā pievākšu, visas būs manas.

Sī un arī citu lielgabalu šaudīšana tagad mani uztrauca ne vairāk kā agrāk tramvaja troksnis uz ielas. Kad uzlidoja triecienlidmašīnas, tad jau bija ļaunāk, taču ikreiz es kaut kur paslēpos, vēlāk līdu laukā, pētīju, cik jaunu bedru izrauts, un brīnījos, ka mūsu māja vēl aizvien vesela.

Laiku pa laikam aizsvilpa padomju šāviņi — tie lidoja zemu, šķita, ka virs pašas galvas, ar īpatnēju kviecoši žņerkstošu pieskaņu. Tie izsprāga vai nu skvērā, vai kultūras parkā, vai arī agrostacijā, reizēm - varēja redzēt, kā gaisā uzlido akmeņi un zari.

Runci Titu atradu šķūnītī — galīgi vienaldzīgu pret karu, paņēmu viņu, apmiegojušos, klēpī, aiznesu uz ierakumu un noguldīju uz maisa, viņš joprojām snauda un par sprādzieniem nekustināja ne ausi.

Māte man lika mieru un neaizrādīja, lai es nelienu laukā un neskraidu apkārt, bet vēlāk viņa galīgi apmulsa. Kā lai zina, kurā vietā tev kas uzkritīs virsū, jo bīstami bija visur. Es skrienu uz ierakumu, bet viņa skrien no ierakuma uz istabu, — smiekli un asaras, vienīgā cerība uz labu laimi. Viņa tā pierada pie tā, ka arī vēlāk, kad es pārgalvīgi klaiņoju pa mīnu laukiem, nodarbojos ar bumbu izlādēšanu un spridzināšanu, vairs nebāra mani un nemēģināja ko aizliegt; šķita, ka viņā kaut kas pēkšņi aizlūzis: agrāk viņa par mani tik ļoti uztraucās un visu tik sāpīgi pārdzīvoja, bet iemeslu tam bija bez sava gala, ka tas pārvērtās savā pretmetā, — citādi normāls cilvēks to nemaz nevarētu izturēt.

Abi vecīši — Leksandra un Mikolajs — kategoriski atteicās iet uz ierakumu. Viņi palika istabā, un tā es kļuvu par sakarnieku starp viņiem un māti. Vecīši nocēla no gultas atsperu matraci, pieslēja to stūreniski

pie krāsns, pārsedza ar vatētajām segām — un iznāca kaut kas līdzīgs būdai istabas vidū. Viņi ielīda tajā un sēdēja, viens pie otra piespiedušies. Es atnācu, pacēlu segas malu.

—   Vai esat dzīvi?

—       Dzīvi, dēliņ! Paldies dieviņam, — Leksandra atbildēja. — Un māte dzīva?

. — Viss kārtībā, drīz ēdīsim pusdienas!

Aklajam Mikolajain bija ļoti smalka dzirde, un viņš teica:

—   Dzi, kā rūc, dzi, kā rūc. Nāk divas lidmašīnas …

Es vēl nekā nedzirdēju, bet Leksandra jau vilka aiz

rokas.

—   Slēpies, slēpies!

Es ielīdu viņu «būdā», un patiešām pāri jumtam aizjoņoja divas lidmašīnas, un izsprāga vairāki mazkalibra šāviņi.

—   Ved prom lielgabalu, — Mikolajs paziņoja.

Metos ārā pagalmā: patiešām, mašīna vilka prom

lielgabalu. Priecīgs skrēju savākt čaulas un sāku aiz sirdēstiem spārdīt zemi: čaulas viņi bija aizveduši sev līdzi. Vai tu re, kādi: paši iet bojā, bet čaulas vadā līdzi.

Piepeši ieraudzīju, ka pa dārzu uz mūsu ierakumu izmisīgi steidzas Leksandra un Mikolajs. Večiņa vilka vīru aiz rokas, steidzās, bet viņš nespēja tik ātri paskriet un vicināja kūju.

—       Vācieši! Vācieši mājās! — Leksandra pa gabalu sauca.

Mūsu pagalmā iebrauca grezni limuzīni. Jau skraidīja sakarnieki, ritinādami sarkanu vadu spoles. Bija atgriezies ģenerālis.

Pagalms pienāca pilns ar oficieriem, zaldātiem, jāšus au|oja raitnieki, ģenerālis kliedza tālruņa klausulē. Es nodomāju: tagad mūsu māja vairs nav labāka par citām, un vispār jūs te ilgi nenoturēsities.

—       Un jūs vēl esat dzīvi? — man uzsauca tā pati meiča.

—   Kur atrodas fronte? — es jautāju.

—       Vai dieniņ, kas to lai zina! Sitās šausmas! — acis iepletusi, viņa atbildēja. — Naktī uzbruka padomju tanki — uz visiem deg starmeši, uz visiem kauc sirēnas, tik drausmīgi gaudo, ka dvēsele kāpj pa muti laukā, un daudz — vesels melnais tūkstotis šitādu tanku, un visi drāžas virsū — uguns, rēkoņa, nāve, vācieši gandrīz vai prātā sajuka, bēga kā zaķi, kā mēs palikām dzīvi — to dievs vien zina. Kijevu pamet. Tūlīt pat. Vairs pretim neturas,- Rau, kur ģenerālis kliedz, lai spridzinot tiltus. Aiz mums seko pēdējie cilvēku ķērāji, tie visu nodedzinās. Skrej, pasaki mātei! Paslēpieties kaut kur!

—   Kur tad lai slēpjas?

—   Nezinu, lelieniet kādā purvā!

Atgāju no loga un nolēmu mātei nekā neteikt, jo tik un tā nebija kur bēgt.

Pa uzbērumu sāka skraidīt vācu zaldāti, uzstādīja ložmetējus. Pušča Vodicas'pusē skanēja šauteņu un ložmetēju šāvieni. Es gaidiju pēdējos cilvēku ķērājus…

IESKATS NĀKAMĪBĀ

1. Bez vēsts pazudušie

Reiz, jau decembra sākumā, aizgāju ar puikām uz Pušča Vodicu meklēt granātas un spridzekļus.

Mežs bija sakropļots, izgāzts. Visās malās zem priedēm un krūmos stāvēja sasisti lielgabali, sadeguši visurgājēji, tanki bez torņiem, grēdās sakrauti gulēja neizšautie šāviņi un mīnas. Un mētājās bezgala daudz līķu. Kāds jau bija ar tiem noņēmies — daļa bija izģērbti un sakrauti līdz trīs metriem augstās kaudzēs, veselas piramīdas kailu, zilganpelēku kritušu vāciešu, kas, par spiti salam, jau sākuši trūdēt.

Kādam kritušajam bija rudi mati, varēja saskatīt tikai pusi no viņa sejas, taču esmu gatavs zvērēt, ka tas bija vecais Francis. Kaut gan gluži simtprocentīgi pārliecināts neesmu. Domāju, ka Vācijā daudzas ģimenes līdz pat šai dienai nezina, kur un kā krituši viņu vīrieši.

Tāpēc, ja šīs rindas nokļūs bez vēsts pazudušā, teiksim, Franča no Ilamburgas bērnu rokās un viņi zinās, ka tēvs bijis gados jau pavecs rudmatains artilērists, kas piedalījies Polijas un Norvēģijas sagrābšanā, Parīzes ieņemšanā un arī karojis Rommeļa karaspēkā Āfrikā, tad jūs, bērni, atcerieties arī to, ka jūsu tēvs miris Krievijā kopā ar tūkstošiem citu tēvu tieši šadā veidā — un gulējis pelēki zils līķu kaudzē visu 1944. gada ziemu, līdz viņus sadzina vienkop bedrēs un apbēra ar zemi.

Meži atkal ir atauguši, un tagad šīs vietas vairs neatrast.

Krievijā ir daudz mežu.

2. Vesturei nepieciešamā skaida

Vācieši atkāpdamies tomēr sagūstīja Boļiku un norīkoja viņu vezumniekos. Viņš aizmuka no turienes un trešajā dienā pēc Kijevas atbrīvošanas pārradās mājās. Neviena radinieka vairs te nebija, māja izdemolēta, kādu laiku viņš nodzīvoja pie mums, tad pie kaimiņienes, tad viņu iesauca armijā, un tā mūsu Boļiks galu galā nokļuva frontē pa īstam. Domāju, ka tur nu viņš reiz tika klāt pie ložmetēja.

Nākošreiz Boļiks pārradās mājās tikai 1944. gada rudens pusē. Viņš bija palicis tāds pats — ar augstu pieri, izstīdzējis, tikai kļuvis vēl garāks un vīrišķīgāks. Viņam bija pat dienesta pakāpe — jaunākais seržants. Septiņus mēnešus Boļiks bija nokarojis somu frontē, nejauši iekritis ūdenī, saaukstējies, ilgi novalstījies slims kādā ciemā, tagad viņam kaut kas nebija kārtībā ar plaušām un sirdi, un viņš atsūtīts uz Kijevu ārstēties. Viņš bija izdilis un bāls, par tādiem mēdz teikt: vējš gāž no kājām.

—  Nu kā? Kas jauns? Kur tu biji? — es klupu klāt ar jautājumiem. — Vai dūšīgi izkarojies?

Boļiks skumji atmeta ar roku.

—   Ko nu… dienēju pie mediķiem, biju vezumnieks.

—   Bet ložmetējs?

—  Netiku klāt. Tikai no šautenes pa lidmašīnām iz- šaudījos. Veltīgi patronas šķiedu …

Es vairs Boļiku nepazinu — kļuvis domīgs, izklaidīgs, pats bijis karā, bet stāstīt nekā negrib.

—       Mani apbalvoja ar medaļu, — viņš vienaldzīgi piebilda.

—   Parādi!

—   Palika mājās.

Stāvējām mūsu pagalmā, diena bija vēsa un pelēcīga. No ielas ienāca vectēvs (arī viņš bija palicis dzīvs) un sāka brīnīties:

—  Tātad atgriezies?

—   Atgriezos …

—        Nu re, kas viss tev nav bijis jāpiedzīvo! Arī Toļi- kam būtu tas pats liktenis, ja viņš būtu maķenīt vecāks.

Vectēvs cieši paskatījās Boļikā.

—   Zini ko, puis! Ar tevi nebūs labi. Tu nomirsi.

—   Ho-ho! — atsmēja Boļiks.

—        Nesmej vis, — vectēvs teica, atmeta ar roku un iegāja istabā. Mēs klusējām kā ar ūdeni aplieti.

—   Ir gan idiots, — noteica Boļiks.

—       Neņem par pilnu, — es mierināju. — Ejam, man šķūnītī ir bibliotēka.

Es plātījos ar savu bagātību, rādīju Boļikam grāmatas par ceļojumiem, Velsa fantastiskos romānus un žurnālu «Tehņika molodjoži», taču viņš tikai izklaidīgi pārlaida acis un nekādi nevarēja nomierināties.

—       Nē, viņš tiešām ir jucis! K.ā drīkst kaut ko tādu teikt?! Tas ir gan cilvēks!

Dažas dienas vēlāk Boļiku aizveda uz kādu no sanatorijām Pušča Vodicā. Nopriecājos par to, jo Pušča Vodicā bija ļoti labas sanatorijas, un tajās nemaz nevarēja tik viegli iekļūt.

Toreiz es skolā labi mācījos, aizrāvos ar matemātiku, augām naktīm sēdēju pie teorēmām un Boļiku reti kad atcerējos. Tādēļ biju ļoti pārsteigts, kad istabā ieskrēja māte un žēļabainā balsī iesaucās:

—   Ej nu pavadi Boļiku, viņu šodien apbedi!

Pa ielu soļoja bēru procesija. Priekšgalā Boļika tēvocis nesa uz spilventiņa vientuļu medaļu. Aiz viņa divi vai trīs vainagi, kravas mašīna ar zārku, bet aiz tā — pāris desmit pavadītāju.

Mans Boļiks gulēja dzeltens, rokas bija nepatīkami sakrustotas uz krūtīm, mugurā viņam bija izgludināts uzvalks. Turpat blakus zārkam sēdēja krustmāte Ņina —

viņa māte, pavisam maziņa, sačokurojusies, tikpat dzeltena kā Bo|iks, un, acu nenovērsdama, raudzījās dēlā.

Iepretim mūsu vārtiem bruģī bija bedres, mašīna salīgojās, salīgojās arī māte, ar rokām zārka dēļos ieķērusies. Es iedomājos, ka viņa laikam nespēj paiet un tādēļ iesēdināta mašīnā.

Kas ar mani bija noticis, nespēju izskaidrot. Kamēr kravas mašīna brauca garām vārtiem, man pa galvu joņoja tūkstošiem domu — visas neskaidras un visas vienā gubā. Kādēļ tik labās sanatorijās viņu nevarēja izārstēt, kādēļ neviens man nepateica, ka viņš ir miris, kādēļ neviens nepasauca, kad viņš vēl gulēja mājās? Kur viņu glabās, es zināju: Kureņevkas kapsētā, blakus viņa vectēva Kaminska piemineklim; es šo vietu labi zinu, jo tur aprakta vecāmāte; pēc kādām dienām es aiziešu uz turieni, bet tagad negribu iet, tagad man tikai jāpaskatās Boļikā, lai viņu atcerētos.

Šūpodamies viņš aizlīgoja kopā ar savu māti man pavisam tuvu garām, un es dabūju viņu labi apskatīt. Māte bikstīja mani un raudādama mudināja:

— Ej nu, ej, pavadi Boļiku!

Taču es stūrgalvīgi un klusēdams turējos, pretī. Procesija lēnām aizsoļoja tirgus virzienā, bet es stāvēju un skatījos, kamēr tā pazuda.

Boļiks bija aizgājis.

3. Miljons rubļu

Karš jau sen bija beidzies, es mācījos Krievu drāmas teātrī, domāju par pasaules problēmu risināšanu un kosmisko pesimismu un reizēm labprāt bez kāda mērķa klīdu pa ielām. Reiz, iedams pa Troicas un Kirila laukumu, ieraudzīju pie ūdenssūkņa uz pusēm pārliekušos, kā sieksta izkaltušu vecenīti, kurā ar izbrīnu pazinu ādu fabrikanta Kobca atraitni.

Viņa pielaida no krāna pusspaini ūdens un kumpāja prom. Daudz nedomādams, piegāju viņai klāt, satvēru spaini un pielēju pilnu. Vecīte neiebilda un uzņēma manu rīcibu mierīgi un vienaldzīgi.

—   Jums vajadzētu mani atcerēties, — es teicu, — mēs kādreiz dzīvojām kaimiņos. Mana māte Marija Fjodo- rovna ir pedagogs. Toreiz, kad jūs dzīvojāt Petropav- lovskas laukumā, vāciešu laikā …

—   Jā, mums tur viss aizgāja bojā, — vecīte noteica, cieši lūkodamās manī, bet laikam vairs neatcerēdamās. — Jā, jā, joti priecājos, jūs redzam. Cik tas cēli no jūsu puses — palīdzēt man, man taču jau ir deviņdesmit gadu.

—   Kā klājas Mimam, — pajautāju, — vai vesels?

—   Mima atrodas Kirilovkas slimnīcā, — vecā atteica. — Kad vācieši mūs izdzina, mēs nokļuvām Polijā, pēc tam ilgi kūlāmies, kamēr tikām līdz šejienei, bet nebija kur dzīvot. Mimu aizvedu uz slimnīcu. Viņš ir rāmais vājprātīgais. Viņu laiž laukā no palātas, viņš slauka celiņus, un ar viņu ir apmierināti. Bet no Niko- |as kopš vāciešu aiziešanas nav nekādu ziņu, baidos, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem. Vienīgais, kas man palicis, — ir Mima. Pat fotogrāfijas nav saglabājušās.

Es klusēju: es taču zināju, kurš iznīcināja visas fotogrāfijas. Iegājām kādas mājas pagalmā, vecīte atslēdza vecas aplupušas durvis uz pustumšu, šauru kambarīti, kur stāvēja lāviņa ar samētātām lupatām, rupjš, pašdarināts galds un ķeblītis. Večiņa teica, lai noliekot spaini kaktā, pārsedza to ar finiera gabalu un virsū uzlika sadauzītu alumīnija krūzīti.

—   Es jūs neatceros, — viņa sacīja. — Varat neatgādināt, tik un tā neatcerēšos. Taču pasakiet: vai jūs neesat kolekcionārs? Vai jūs nekrājat vecu naudu?

Nomurmināju, ka ar to nenodarbojos, neesmu par to domājis, taču man ir daudz paziņu, varu apjautāties.

—   Redziet, — vecā turpināja, — man ir veclaiku nauda. Saprotiet, mēs to glabājām, cerēdami, ka tā vēl derēs. Ak kungs, vīrs šīs naudas un vērtslietu dēļ aizgāja bojā. Vērtslietas mēs esam apēduši, bet nauda ir palikusi. Man apnicis to vadāt līdzi, es varētu to pārdot. Dārgi neprasītu. Pasakiet to savam paziņam.

Viņa palīda zem lāviņas un izvilka nelielu, ar aukliņu aizsietu, apdilušu maišeli. Kad viņa to atsēja, ieraudzīju, ka maisā guļ asignāciju paciņas.

—   Te ir gandrīz miljons, — viņa teica. — Pēc veco laiku rēķiniem — pasakaina ņauda. Visa vesela, jauna — paskatieties.

Savu mūžu nebiju redzējis veselu maisu naudas, un man pat sametās nelabi. Paņēmu un apskatīju asignācijas,- tur bija cara laiku simtnieki — bāli, varavīk- snainā krāsā, ar Katrīnas portretu; bija zaļi piecsimt- nieki — ar Pēteri Pirmo zaļās bruņās.

—   Te ir arī kerenkas un Donas karaspēka nauda, — vecā stāstīja, paciņas pārcilādama. — Pasakiet savam paziņam, lai atnāk paskatīties, atdošu pavisam lēti.

Cilāju šo naudu un tikai pamazām sāku aptvert, ka viņa to ir slēpusi — ir tad, kad mainījās varas, kad aizgāja bojā vīrs un tuvinieki, sajuka prātā dēls, kad pasaulei vēlās pāri vētras, notika naudas reformas, — bet viņas mūžā neskaitāmas reizes vienas papīra zīmes nomainījušas citas, taču viņa joprojām glabājusi šo maisu, paņēmusi līdzi arī tad, kad vācieši izdzina visus Kijevas iedzīvotājus, un nu atgriezusies, to saglabājusi, atpakaļ un tikai tagad galu galā sapratusi, ka viņas nauda der vienīgi kolekcijām.

Aizgāju, apsolījis katrā ziņā atsūtīt kādu kolekcionāru, taču atzīstos grēkā — nekad speciāli par to netiku domājis, aizmirsu un drīz pēc tam uzzināju, ka večiņa nomirusi.[35]

4. Babariks sēž

Esmu izbraukājis pusi pasaules: strādājis dažādās jaunceltnēs, mācījies Maskavā. Reiz atbraucu mājās, un māte man saka:

—   Vovka Babariks atgriezies. Pie Varšavas uzsprā- dzis uz mīnas, bijis sapieris, bet no hospitā|a iznācis tikai tagad, lai dievs nedod tādu nelaimi, sēž nekustīgs.

ar vienu roku, viss vienos melnumos, nav gribējis tāds nemaz mājās rādīties, taču pierunājuši un atveduši. Būtu aizgājis pie viņa: viņš priecājas, ja kāds atnāk viesos.

Tas bija tas pats Vovka Babariks, ar kuru kādreiz draudzējos, pēc tam naidojos, es izlaidu laukā no būriem viņa putnus un toreiz vēl pārdevu sapuvušu riekstu.

Pārgāju pāri ielai un pieklauvēju pie Babarikiem. Pagalms bija tāds pats, arī dārzs un koki, kuru zaros Vovka kāra savus būrīšus. Durvis atvēra Vovkas māte un rokas vien iepleta.

—   Toļik! Nu gan Vova būs priecīgs! Nāc tik iekšā, nāc!

Uztraucies pārkāpu pāri slieksnim, pazinu viņu priekšnamu, viņu virtuvi un «lielistabu», kas tagad man likās pavisam maziņa. Pa grīdu lēkāja brūni trusīši.

Pie loga uz lādes sēdēja Vovka — resns, tāds kā uztūcis, ar nemākulīgi apcirptiem matiem un vienu roku. Likās pat, ka viņš nevis sēž, bet ir uztupināts uz lādes vāka kā tāds miltu maiss.

Viņš bija akls —. acu vietā tikai asarojošas bedres. Sejai bija neveselīga krāsa, āda spīdīga, visa vienos zilos punktos un švīkās, it ka tā būtu apsmulēta ar ķīmisko zīmuli. Arī aiz atpogātās apkaklītes uz kakla un krūtīm bija redzamas atbaidošas rētas. Viņš bija pilnīgi nekustīgs, gluži kā Būdas tēls, un viņa vienīgā roka, liela, kā jau vīrietim, bezspēcīgi gulēja uz lādes malas.

Vovas māte izrīkojās pavisam dīvaini: piegāja klāt, bez kādām ceremonijām paņēma viņa galvu rokās, pielika lūpas pie labās auss un nedabiskā, smalkā un spalgā balsī iekliedza viņam ausī:

—  Toļa Semeriks atnācis! To|a Sc-me-riks! Atceries viņu?

Galīgi satriekts skatījos turp, sapratu, ka tas ir Vovka, un tai pašā laikā nepazinu viņu, ar mokām aptverdams, ka viņš vēl piedevām ir arī kurls. Vovka sāka uztraukties, pakustināja galvu un, roku pacēlis, rupja, gārdzošā balsī iekliedzās:

—   Toļik! Cik labi, ka tu atnāci! Kur tu esi?

— Apsēdies, lūk, šeit, pie labējiem sāniem, un kliedz

viņam tieši ausi, — aizkustināti smaidīdama un mani apsēdinādama, teica māte.

Es apsēdos, mazliet piespiedos pie tuklā rumpja, lai viņš varētu mani aptaustīt, pasniedzu savu plaukstu pretī viņa rokai, kas drudžaini grābstījās pa gaisu, šī roka saķēra manējo, spaidīja, spaidīja to un vairs nelaida vajā, turēdamās pie tās, lāgu lāgiem te paspiez- dama, te paglauzdama.

—       Jā, jā, — sacīja Vova, — tu esi atnācis. Labi, ka atnāci. Dzirdēju, jau dzirdēju, ka tu esot institūtā mācījies. Malacis. Stāsta, esot kļuvis par rakstnieku?

Un pagrieza pret mani ausi.

—   Jā, — es iekliedzu, — rakstu!

—       Stāsta, tu esot kļuvis par rakstnieku? — viņš atkārtoja savu jautājumu, un es sapratu, ka viņš mani nedzird. — Kādu institūtu tu teici?

—       Literatūras! — es izmisīgi iekliedzu pašā auss caurumiņā.

Pienāca māte, paņēma viņa galvu un atkal ar spalgu un kā fleitai smalku balsi iekliedza viņa ausī:

—   Viņš saka: literatūras! Viņš ir rakstnieks!

—       Ak tā, ak tā, — Vova apmierināti un priecīgi pamāja ar galvu. — Labi… Braši. Un kā klājas tavai mātei? Vai vesela?

—       Jā, — es kliedzu un tai pašā laikā pakustināju viņa roku no augšas uz leju, likdams saprast, ka tas nozīmē «jā».

—   Un vecais Semeriks?

—   Nav! Nomira!

—       Vecais Semeriks nomira! — māte iekliedza tāpat kā agrak, un Vovka viņu sadzirdēja.

—        Ko tu saki? Tātad vecais Semeriks nomiris!…— Vovka novilka. — To gan nezināju. Negants vecis bija, tu tikai neapvainojies.

Es papurināju viņa roku no augšas uz leju.

—   Jā! Jā!

—       Ta — ta, — viņš mundri noteica. — Tu esi velna pulveris, un man prieks par tevi. Bet es — kā jau redzi. Pavisam nevarēju ne pakustēties, bet tagad, šķiet, kļūst labāk, varu jau pasēdēt. Mikrofons uz auss man neder, tur palikusi vesela tikai viena nervu cīpsliņa.

Nekas, kamēr māte vēl dzīva, viss būs labi… Pie manis reizēm iegriežas mūsu puiši. Lasām avīzes. Tu paskaties tikai, kas notiek! Tā pati lauksaimniecība, ko?

—   Jā, jā! — es kliedzu, ar roku piepalīdzēdams. Es turējos pie viņa rokas kā pie vienīgā sakaru līdzek|a, es sēdēju viņam blakus, pat pārāk cieši piespiedies pie šī nekustīgā, uzburbušā ķermeņa, un arī viņa seja bija blakus, un tomēr es nevarēju pazīt, galīgi nevarēju pazīt viņu, vienīgi balss un runāšanas maniere mazliet atgādināja agrāko Vovku.

Māte mūs pameta un aizgāja pie krāsns. Cenzdamies izrunāt vārdus pēc iespējas skaidrāk, iekliedzu Vovkam ausi:

—  Tu at-vai-no ma-ni! Par to riekstu! Vai atceries?

—   Jā, jā, — viņš teica, — tādas tās lietiņas. Tu esi velna puika … Es atceros, tu, draņķi, laidi manus putnus laukā.

—   Jā, jā! — es brēcu un atkal parāvu viņa roku no augšas uz leju, un tad nez kādē] pagrozīju to.

—   Es tagad audzēju trušus, — viņš paziņoja. — Māt, pasniedz trusīti.

Es sāku purināt viņa roku horizontāli.

—   Māte izgāja laukā!

Paskatījos apkārt — neviena trusīša, kaut kur nolīduši. Vovka brīdi pagaidīja.

—  Vai lasi, kas notiek ANO? — viņš jautāja. — Jauc gaisu?

Pasvārstīju viņa roku vertikāli.

—  Mani tur vajadzēja nosēdināt uz tribīnes, —Vovka dzēlīgi noteica. — Es viņiem tādu referātu nolasītu! Paklau, vai būs karš?

Pakustināju viņa roku horizontāli. Viņš saprata, taču nepiekrita.

—   Karš būs. Mēs visu laiku dzīvojam zem tēmēkļa. Gluži kā divi, kas notēmējuši viens uz otru, noņēmuši aizsargsprūdu un gaida, — tā mēs dzīvojam. Uz visām pilsētām notēmētas raķetes, līdzko kaut kur kas saiet dēlī — nospiež tikai pogu, un iet atkal vaļā… Māt, kur trusītis?

—   Būs jau labi, — es iekliedzu ausī, kaut gan neticēju, ka mani sadzirdēs, — karš nedrīkst izcelties, pagaidām viss ir kārtībā!…

—   Tā nu ir, Toļik, — viņš laipni noteica un paglaudīja man roku. — Tātad māte ir vesela, un arī tu esi kļuvis par cilvēku… Tu tomēr kādreiz ieskaties, neaizmirsti mani.

Pakratīju roku vertikāli.

—   Ar kreiso ausi es nedzirdu, — viņš paskaidroja, — bet ar labo dzirdu. Tu saki man tieši ausī.

—   Vovka, Vovka! — es nomurmināju un paspiedu viņa roku.

—   Neesi lepns, iegriezies un, ja nav slinkums, apraksti mani, kāds es esmu. Kas tas karš tāds ir, un, teiksim, kāds viņš dzīvē izskatās … Labi?

Sapurināju viņa roku vertikāli.

Un, lūk, nu esmu izpildījis šo solījumu, attēlojis Vovku Babariku, savu draugu, kurš patlaban, kad jūs lasāt šīs rindas, dzīvo tur, Kijevā, Petropavlovskas laukumā 5, — viens no miljoniem otrā pasaules kara dalībnieku, kas palicis dzīvs.

LA COMMEDIA E FINITA 1

Ģenerālis iesēdās mašīnā, arī meičas izmisīgi iespraucās viņam līdzi. Viss grezno limuzīnu'bars saposās un aizvācās burtiski trijās minūtēs, pamezdams tālruni ar visiem vadiem. (Vēlāk gadiem ilgi māte tos lietoja par veļas auklām.)

Aiz nepacietības drebēdams, bez kāda mērķa, skraidīju pa pagalmu, palūkojos laukā uz ielu, bet pa to vēl joprojām atkāpās karaspēks. Nekad vēl nebiju redzējis tik milzum daudz apjukušu, norūpējušos, bālu cilvēku. So ainu ar vārdiem nav iespējams aprakstīt, to tikai aptuveni var parādīt kino.

Uz Podolas pusi drāzās kravas mašīnas, visurgājēji, pajūgi, juku jukām brauca vācieši, maģāri, vlasovieši, policisti. Mašīnas pārpūlē gaudoja, taurēja, brauca sa-

' «Komēdija beigusies» — Tonio pēdējie vārdi R. Leonkavallo operā «Pajaci». (Itāliski.) vējiem virsū. Zirgi bija vienās putās, braucēji kā jukuši plītēja tos ar pātagām.

Atkāpās viņi ar mūsu mazajiem krievu zirdziņiem. Neredzēja nevienu ugunīgi rudo vezumnieku: tie bija apsprāguši, kara grūtibas neizturēdami.^

Tādu skatu es vēl nekad nebiju redzējis — nedz agrāk, nedz arī vēlāk. No vezumiem vēlās laukā paunas, patafoni. Viss ceļš bija nokaisīts ar dažādām mantām, pat ar patronām un pamestām šautenēm. Pie staba piesliets, stāvēja kāda atstāts rokas ložmetējs.

Skolas logi ieplaiksnījās, kā tas mēdz būt saulrietā, kad stiklos atmirdz saule, taču no tās nebija ne miņas: debesis klāja pelēki mākoņi, un jau sāka krēslot. Skolai bija neizskaidrojami draudīgs izskats. Un tad es atjēdzos, ka skola taču deg, deg visi stāvi. Vācieši, iedami prom, bija aplējusi klases ar benzīnu un aizdedzinājuši. Garām soļoja karaspēks, bet skola dega lēnām, negribīgi, jo tā bija mūra ēka un tajā nekas nebija palicis iekšā.

Pie tirgus gaisā uzšāvās melnu dūmu stabs, taisns kā kolona. Es nezināju, kas tur deg, taču redzēju, ka vācieši izpilda savu plānu. Tagad nobijos pa īstam. No visām pusēm skanēja šāvieni, dārdi, itin nekā nevarēja saprast, un tad pēkšņi atskanēja tik briesmīgs sprādziens, ka māja salēcās un sašķīda spogulis pie sienas. Man aizsita ausis, un es pietupos; šķita, ka sprādziens notika tepat pagalmā. Nepaguvu ņe soli paspert, kad atskanēja otrs tāds pats sprādziens, un es atkal pietupos.

— Vai dieniņ! Tiltus uzspridzināja! — pagalmā spalgi iekliedzās māte.

Paskatījos laukā un ieraudzīju, ka mūsu tilta vietā rēgojas iegruvums, līdz pusei piegāzts ar akmens bluķiem un smiltīm. Iegruvumam pāri vēl rāpās otrā pusē palikušie vācu zaldāti, citi skrēja pāri uzbērumam. (Kad vēlāk visu atraka, noskaidrojās, ka sprādziena brīdi apbērta vieglā mašīna ar četriem oficieriem. Daži domāja, ka tie bijuši spridzinātāji un ka viņi izdarījuši pašnāvību. Citi, manuprāt, sprieda pareizāk, ka mašīna gluži nejauši pagadījusies1 zem tilta, — jo daudz karaspēka vēl bija palicis otrā pusē.)

No visa notiekošā biju galīgi apstulbis, klīdu bez jēgas pa pagalmu, iegāju šķūnītī, uzmeklēju runci Titu, paņēmu to uz rokām un nēsāju kā bērnu. Uz atkāpjošos karaspēku skatīties negribējās, šautenes man jau gulēja pieliekamajā, taču šķita, ka uz granātām var vairāk pa|auties, ar tām bija piebāztas pilnas kabatas, tikai es nezināju vienu — kas tagad notiks. Un nemaz nepamanīju, ka karaspēks bija pazudis pavisam.

Iestājās nakts, tikai nebija tumsas. Visa apkārtne bija aplieta ar sarkanu gaismu. Atspulgi mākoņos kā uz ekrāna šaudījās, trīsuļoja, it kā kāds tur rotaļātos un laistu ar laternu vai spoguli sauleszaķīšus. Dega daudzās vietās, viss bija vienos ugunsgrēkos, un šķita, ka atrodos sārta vidū.

Un tad iestājās pilnīgs klusums.

Sajā klusumā tikai laiku pa laikam no skolas puses atlidoja dobja rūkoņa, un tad gaisā uzspērās liesmu šaltis — tur iegāzās stāvu pārsegumi.

Mikolajs un Leksandra sēdēja istabā zem matrača un raudāja. Ja kāds svešs ienāktu iekšā, viņš nobītos, — tukša istaba, pie krāsns būda, un no turienes skan savādas smalkas un smilkstošas skaņas… Nekad nebiju dzirdējis, ka veci cilvēki tā smilkstētu un pīkstētu.

Māte paņēma viņus aiz rokām un aizveda kā bērnus uz ierakumu. Arī es pasēdēju brītiņu, taču biju pārāk liela nemiera pārņemts, likās, ka mani visu laiku kāds biksta ar adatām, tāpēc izrāpos laukā un atkal sāku šaudīties no vienas vietas uz otru, saspringti atcerēdamies savu plānu: atkauties ar granātām, šauteni rokās, prom aiz uzbēruma, uz pļavu, uz purvu, elpot caur niedres stobriņu. Vismaz lēti viņi mani rokās nedabūs, kaut tikai nepalaistu garām īsto mirkli, galva pavisam dulna palikusi. Jau sen biju sagatavojies uz pašu ļaunāko, taču ļoti gribējās dzīvot.

Gulēšana, 'protams, nenāca ne prātā. Izrādījās, ka runcis Tits ir nodevējs: tumsa viņu atdzīvināja, viņš kļuva lunkans kā atspere, nikns un aizgāja, plēsoņa tāds, pie savām žurkām.

Tuvojās beigas piektdienai, piektajam novembrim, Kijevas okupācijas septiņi simti septiņdesmit astotajai dienai.

Ar šauteni rokās stāvēju uz lieveņa, muguru pret sienu atbalstījis. Aiz uzbēruma gaisā bez trokšņa uzlidoja za]a raķete. Tad atskanēja šāviens, vēl viens… Atkal uzlidoja raķete. Tas izskatījās fantastiski: zaļas raķetes pie asiņainām debesīm.

Skola klusu sprakstēja un dunēja. Es jau domāju, ka nupat, nupat nāks dedzinātāji. Labprāt būtu rakstījis, ka šajā brīdī nomierinājos, izņēmu granātas, nesteigdamies noskrūvēju podziņas, taču bija pavisam citādi.

Visi mani ieroči vienā mirklī sāka likties galīgi nespēcīgi, galvā sāka dauzīt āmuriņi, ,un caur to klauvējieniem es izdzirdēju uzbēruma pusē kliedzienus.

Ko darīt? Uz kurieni skriet?

Pēkšņi kā zibens galvā uzliesmoja patiesi ģeniāla doma: jāuzrāpjas kokā! Augstu, pašā galotnē. Viņi uz zemes dedzinās visu, kas vien pagadīsies, bet koki paliks. Un, ja mani arī pamanīs, no augšas būs ērtāk sviest granātas, gluži kā akmeņus, un, kamēr mani nošaus, es sevi būšu atriebis. Kliedzieni uzbēruma pusē kļuva skaļāki, tur kliedza daudzi cilvēki.

—   … ie-ie-ie … rī-ī… au — ā … āl…

Kā mežonīgs kaķis uzdrāzos kokā, nagus aplauzdams, aizkļuvu līdz pirmajai žāklei un, elpo aizturējis, klausījos.

Aiz uzbēruma kliedza vistīrākajā Maskavas krievu valodā.

—   Bied-rī-ī! Nāciet lau-kā! Padomju vara atnākusi!

Se tev nu bija! Man raibs vien nogriezās gar acīm.

Es kaut ko nesakarīgu noburkšķēju, iekliedzos, novēlos no koka un metos uz ielu. Skrēju pa sarkano ielu zem sarkanām debesīm uz sarkanā uzbēruma pusi, pamanīju, ka vēl krampjaini turu k<jtrā rokā pa granātai, apstājos, noliku tās blakus zemē un skrēju tālāk.

Tilta iegruvums tuvumā izskatījās baigs un draudīgs. Kaut kādas dzīvas būtnes, ne īsti cilvēki, ne īsti zvēri, līda četrrāpus augšā pa stāvo nogāzi. Tai pašā mirklī sapratu, ka tie ir tādi paši bēguļotāji kā mēs, un metos augšā tiem garām, taču nebiju vairs pirmais. Tur, augšā, uz sliedēm, apkampās, raudāja, histēriski spiedza sievietes, noskrandušas večas metās padomju karavīriem ap kaklu.

Karavīri lietišķi jautāja:

—   Vai vācieši vēl ir?

—   Nav! Nav! — viņiem raudādami sauca pretim.

Karavīru nebija daudz, tikai daži cilvēki, laikam

izlūki. Viņi par kaut ko aprunājās, un tad viens no viņiem izšāva gaisā zaļu raķeti. Aizelsies no tās puses uzrāpās vēl viens — gaišiem matiem, labsirdīgs, ar saini rokās.

—       Nu, kā? Dabūjāt pamocīties? — viņš jautri noprasīja.

—   Izmocījāmiesl — sievietes vienā balsī nobrēcās.

—   Ņemiet, izkariet pie mājām! Lai būtu svētki!

Sainī, ko viņš atnesa, bija sarkani karodziņi, tikai

nedaudz lielāki par tiem, kādus demonstrācijās dod bērniem. Sievas metās pie karodziņiem. Arī es gribēju dabūt, bet kareivis iesaucās:

—   Visus nedošu! Arī podoliešiem jāatstāj.

Kareivis ar raķešu pistoli izšāva otru zaļu raķeti, un

viņi noskrēja no uzbēruma uz pilsētas pusi.

Bet es neskrēju — aizlidoju kā plēsts uz mājām, iekritu ierakumā un pilnā balsī iebļāvos:

—  Mūsējie atnākuši!

Man ar šo efektu vien nepielika, un es izlēcu laukā. Uzrāpos uz bēniņiem un gramstījos pa tumsu, kamēr atradu tīstokli. Šķūnītī salauzu grābekli, lai dabūtu karogam kātu, situ pa tumsu audeklu pie kāta un dauzīju ar āmuru pa pirkstiem. Visa pasaule bija sarkana, un karogs šajā sarkanajā gaismā izskatījās blāvs.

Kijevas atbrīvošana ilga visu nakti. Sur tur nolika ielu kaujas. Uzsprāga un dega mājas — universitāte, skolas, noliktavas, milzīgie dzīvojamie nami iepretim Sofijas katedrālei, taču pati Sofijas katedrāle, par laimi Krievijas vēsturei, palika neskarta.

Cauri Kureņevkai pilsētā ienāca uzbrūkošās armijas galvenās daļas. Uzspridzinātie tilti bija aizsprostojuši ielas, tādēļ ceļš veda pāri kultūras parkam un dzelzceļa pārbrauktuvei Beļeckas ielā. No tās puses vēlās tanki, vēl neredzēti studebekeri, artilērija, vezumnieki. Kājnieku virtenes nāca tieši pāri aizgruvumiem.

Viņi bija notašķījušies, apkvēpuši, noguruši, neizsakāmi tuvi, pazīstami un satriecoši līdzīgi tiem, kas atkāpās 1941. gadā. Soļoja viņi pūlīšos, sakumpuši, pavisam prozaiski šķindinādami savus katliņus. Daži, laikam galīgi noberzuši kājas, gāja basi, pārsvieduši šņorzābakus pāri plecam un smagi sperdami sasarkušās pēdas pret zemi, ko jau bija skārušas novembra salnas.

Slava jums, dižajiem Krievzemes karavīriem!

PĒDĒJĀ — MŪSDIENĪGĀ NODAĻA

Un atkal es ierados Kijevā, Kureņevkā, kur tajā pašā mājā aizvien vēl dzīvo mana novecojusi māte. Nostrādājusi gandrīz četrdesmit gadus skolā un aizgājusi pensijā.

Kureņevkas galvenajā ielā tagad paceļas deviņstāvu nami, balti un moderni kā okeānu laineri.

Andreja baznīca joprojām it kā lidinās virs Podolas, bet Sofijas katedrāli apmeklē skolēnu ekskursijas, un klosteris nomāc tūristus ar savām drupām.

Kreščatiks, tāpat kā viss Kijevas centrs, uzcelts no jauna. Kreščatika un Proreznajas ielas stūrī tagad atrodas pazīstamais grāmatu veikals «Družba», kur var nopirkt grāmatas daudzās dažādu pasaules valstu valodās.

Sievu kraujas vairs nav. Grava ir aizbērta, tai pāri iet jaunā šoseja, bet visapkārt noris celtniecība, un vēl līdz pat šai dienai, rokot būvbedres, atrod kaulus, kas reizēm ir sasaistīti ar stiepli. Pelnus vējš jau sen izklīdinājis, daļa to aprakti dziļi zem zemes, no bojā gājušajiem saglabājušies tikai skaitļi un atmiņas.

Katrs bojā gājušais bija dzīvs cilvēks, personība ar savām domām, priekiem, bēdām un talantu. Cik viņu bija — to nekad neviens neuzzinās. Skaitļi ir aptuveni.

Līdz pat pēdējam laikam kapsētas, mājā pie gravas dzīvoja kapu sardze M. S. Lucenko — krustmāte Maša,. kuru vācieši nezin kā bija aizmirsuši un nemaz neiedomājās, ka viņa pa krūmiem piezagās klāt gravai un redzēja visu, ko viņi dara. Mēs gājām kopā ar viņu, un viņa vēl un vēlreiz stāstīja, kurā viela viss sācies, kur uzspridzinājuši kraujas malas un ka «rau, tur un

tur viņiem lika nogulties zemē. Bet viņi klie-iedz!… Ak svētā dievmāte… Un šie ar lāpstām tikai sit un sit.>

Es domāju par to, ka nevienu pret sabiedrību vērstu noziegumu nevar noslēpt. Vienmēr atradīsies kāda krustmāte Maša, kas visu redzēs, vai arī izglābsies piecpadsmit, divi vai viens, kas dos liecību, bet, ja nebūs dzīvo, — liecinās mirušie. Vēsturi taču nevar apkrāpt, un noslēpt no tās kaut ko uz mūžīgiem laikiem nav iespējams.

So romānu sāku rakstīt Kijevā. Taču nespēju te turpināt un aizbraucu: nevarēju vairs gulēt. Pa sapņiem dzirdēju kliedzienus: vai nu es gūlos zemē, un man'šāva sejā, krūtīs, pakausī, vai arī man bija jāstāv maliņā ar burtnīcu rokā un jāgaida, kad sāks šaut, bet vācieši vēl nešāva, tikai rādīja man savu vecāku, sievu un bērnu fotogrāfijas, smējās, kaut ko gaidīja, tad viņiem bija pusdienu pārtraukums, viņi vārīja uz ugunskura kafiju, bet es gaidīju, kad tas sāksies, lai varētu godprātīgi un precīzi pierakstīt to visu vēstures vajadzībām. Sie murgi vajāja mani, es modos un nakts vidū dzirdēju tūkstošu cilvēku kliedzienu.

Mēs nedrīkstam aizmirst šo kliedzienu. Gan tādēj, ka tas vispār nav aizmirstams, gan tādēļ, ka pāri šodienas cilvēcei kā duļķains mākonis joprojām vēl klājas Sievu krauju problēmas. Nav svarīgi, kādās tehniskās formās tās var izpausties un kā "maskēties ar jaunu Būhenvaldi, Hirosimu vai citu vietu vārdiem, kas šodien, gaidot sitam savu stundu, vēl slēpjas neziņā.

Es vēlreiz uzsveru, ka stāstīju ne jau par kaut ko ārkārtēju, bet gan par parastām parādībām, kas bija kļuvušas par sistēmu, kura tika realizēta no vēstures viedokļa vakar, bet cilvēki bija tādi paši kā šodien.

Atskatīdamies uz mūsu vakardienu, mēs domājam par rītdienu. Pats dārgākais pasaulē ir cilvēka dzīvība. Un tā ir jāsaudzē.

Fašismam, varmācībām un kariem ir jāpazūd, saglabājoties tikai grāmatās par pagātni.

Pabeidzot vienu no tādām grāmatām, novēlu jums mieru.

SATURS

Nepieciešamais paskaidrojums ……. 5

Pirmā daļa

">#bookmark1 Vācieši atnākuši…………………. ….<• j'

Laupīt vajag prast . . …… . . - '9

">#bookmark3 Neko darīt, esam «jaunaja dzīve» iekša …. ii

No autora………………………………………………………… • 37

Par paradīzi zemes virsū …..«••• 38

Kreščatiks …………………………….. ~ . . . . 46

Pavēle…………………………………………………… ^

Sievu krauja ……………………………………………. ^

Atmiņas …………………………………………….

No autora…………………………………………………………….

">#bookmark6 Tikai patiesi dokumenti…………………………. • 83

PGc vācu …………………………………………..

">#bookmark8 Dega grāmatas…………………………………………. ™

">#bookmark9 Bads……………………………………………………. 91

Es taisu biznesu …,…..<•• 94

Harkova ieņemta …………………………………..

Darņica………………………………………………

Skaistā, plašā, mī|ā zeme……………………………. 107

Nakts………………………………… …. • • s • l'2

Otrā da|a

">#bookmark14 «Cilvēks ēd, lai dzīvotu, un dzīvo, lai ēstu» . . 119

«Ienaidnieki»………………………………………….. ļ2 ^

">#bookmark15 Ievainotie uz kāpnēm…………………………………. J2 ?

Bizness kļūst bīstams………………………………… '34

Nāve……………………………… ………………… 139

">#bookmark16 Hitlera dzimšanas diena………………………………. '4b

Uz Vāciju………………………………. 152

No autora……………………………………………………………….. 157

">#bookmark17 Dievu svaidītas zemes nav . ………………………… '59

Pārlieku gudrie ir ienaidnieki , …………………….. 164

Kartupeli sākuši ziedēt………………………………. 169

«Dinamo» futbolisti. Leģenda un patiesība . . 175

No autora….. …. … 179

">#bookmark18 Sievu krauja. Sistēma………………………………… '80

">#bookmark19 Vectēvs antifašists un impērijas drumslas … 190

">#bookmark20 Nogalināt zivi………………………………………… 19?

">#bookmark21 Tikai patiesi dokumenti……………………………… 201

">#bookmark23 Cilvēku ķeršana………………………………………. 205

">#bookmark24 Kā no zirgiem taisa desas……………………………. 208

Man dzīvē |oti veicas, pat nezinu, kam par to

pateikties , . ,………………………………………… 216

Trešā daļa

Bēgšana no klusuma ………………………………… 225

Zeme deg……………………………………………… 228

No autora…………………………………………….. 234

Sievu krauja. Fināls ………………………………… 235

«Kijevas vairs nebūs»……………………………….. 250

«Pasauļu cīņa» ………………………………………. 264

Amats — dedzinātāji…………………………………. 267

Cik reižu mani vajag nošaut?………………….. . 271

Piecas naktis un piecas dienas agonijā . , , , 272Ў

Ieskats nākamībā ………………………………. . 295

La commedia e finita………………………………… 304

Pēdējā — mūsdienīgā nodaļa ……. 309

A. Kuzņecovs SIEVU KRAUJA

Redaktore I. Bērzkalne. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn,

red. G. S|epkova. Korektore B. Kalēja. Nodota salikšanai 1988. g. 13. decembrī. Parakstīta Iespiešanai 1969. g. 31. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108,'32. 9.91 fiz. iespiedi.; 16,66 uzsk. Iespiedi.; 16.23 iz- devn 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 62 kap. Izdevniecība «I.icsma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22443/D-166. Iespiesta Latvijas PSR Ministru" Padomes Preses komitejas Poligrāfiskas rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 714. K2

PASKAIDROJUMI

1 — Vai cigaretes ir?

—    Trīssimt rub|u.

—    Nē, ne! Divi simti!

—    Ne.

—    Jā, ja! Ei, zaldāt! Divi simti, lūdzu!

—    Vaķies pro-om!

—    Divi simti. .. Divi simti!

—    Divi simti piecdesmit… (Vācu vai.)

1 «IIoBoe yKpaiiHCKoe cjiobo», 1942. g. 14. maijā.

' «HoBoe yKpaiiHcKoe c.'iobo», 1942. g. 18. jūlijā.

1 «KneBiuiina b roflbi BejiMKOH OTeiecTBemioii BoiiHu», doku

mentu krājums, Kijeva, 1963, 282. un 283. Ipp.

1 Daudzu šīs grupas cilvēku uzvārdi nav zināmi. Izdevās noskaidrot, ka blakus jau minētajiem tajā bijuši: G. Jovenko, L. Ostrovskis, S. Berlands, I,. Harašs, I. Brodskis, L. Kadomskis, L. Dolincrs, V. Kot|ars, L. Sevčenko.

1 «Honoe yKpaHHCKoe. cnoBo», 1943. g. 30. septembrī. Pčc tam avīze pārstāja eksistēt uz visiem laikiem.

[1] pareizticīgie «tēvreizi» skaita ta sauktajā baznīcas slāvu valodā, kas ļoti atšķiras no sarunu valodas.

[2] Nāc! (Vācu vai.)

[2] Dokumentu krājumā «Kiieummia b ro.n,i Bcjihkoh OTe'iecr- Bemiofi BOHiibi 1941.—1945.» (Kijeva, 1903) minēts izraksts «No UPSR Ministru Padomes Valsts Drošības Komitejas izziņas par Kijevas pilsētas I. D. Kudrjas vadītās pagrīdnieku grupas darbību».

Šajā dokumentā stāstīts par vairākiem varoņdarbiem, ko veikusi Ivana Daņiloviča Kudrjas (segvārds «Maksims») vaditā čekistu grupa, kurā darbojas D. Soboļevs, A. Pečeņevs, R. Okipna, J. Brēmere un citi. Starp citu, tajā teikts: «Pilsētā… nerimās sprādzieni un ugunsgrēki, kas it sevišķi plaši izvērsās laika no 1941. gada 24. līdz 28. septembrim, kopa ar citiem objektiem tika uzspridzināta noliktava, kurā atradās iedzīvotājiem atņemtie radiouztvērēji, vācu kara komandantūra, vācu kinoteātris un citi. Kaut arī neviens nevar neapstrīdami apgalvot, kas konkrēti sagatavoja šo spridzināšanu, kuras rezultātā aizgāja bojā simtiem okupantu, taču nav šaubu, ka pie ta savu roku pielikušas personas, kam bija sakars ar «Maksima» grupu. Galvenais bija tas: vīzdegunīgajiem fašistiskajiem okupantiem šie sprādzieni lika saprast, ka viņi nebūt nav okupētās zemes saimnieki.»

Ir zināms, ka D. Soboļevs aizgāja bojā, veicot kādu no savām daudzajām un bīstamajam diversijām; A. Pečeņevs, būdams ievainots, nošāvās savā gultā, kad hitlerieši ieradas viņu apcietināt; «Maksimu», R. Okipnu un J. Brēmeri apcietināja Kijeva 1942. g. jūlija, bet, "kur viņi miruši, neviens īsti nezina. 1905. gada I D. Kudrjam — «Maksimani» pēc nāves piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

[3] nāc mazgāt! (Vācu vai.)

[4] d. proņičeva vēl vairākkārt atradās nāves briesmās, viņa slēpās gan namu drupās, gan Darņicā, pēc tam ar Nadjas Savčenko vārdu dzīvoja uz laukiem. Savus bērnus viņa atrada tikai kara beigās. Pēc tam viņa atgriezās Kijevas leļļu teātrī, kur strādā arī patlaban. 1946. gadā Proņičeva bija apsūdzības lieciniece Kijevas procesā, kur tiesāja fašistus par viņu ļaundarībām Ukrainā.

[4] Lapiņa

Kādā jaukā dienā abi ar Suru Macu aizgājām uz pļavu peldēties. Tur bija ezeriņš, ko sauca par Kovbaņku, kas tulkojumā no Kureņevkas žargona nozīmēja «Varžu dīķis».

Pa pļavu braukāja mašīnas, skraidīja sarkanarmieši, stāvēja ar zariem nomaskēti zenītlielgabali un piepūsti aerostati. Pie mūsu Kovbaņkas saulē gozējās divi sarkanarmieši.

— Ejiet prom, ziķeri, te ir bīstami, — viņi teica.

Mēs apvainojāmies, piepūtāmies, taču prom negājām.

' «ykpannckoe cjiobo», 1941. g. 29. septembrī.

[6] turpat, 1941. g. 30. septembrī.

[7] turpat, 1941. g. 2. oktobrī.

[8] turpat, 1941. g. 9. oktobrī.

[9] turpat, 1941. g. 10. oktobrī.

83

[10] «ilimenbko-cķauihctcbkhi't 0kynaniinihii peauim na VKpaīni», dokumentu un materiālu krājums, Kijeva, 1963, 45. lpp.

* turpat, 1941. g. 25. oktobri.

[12] «himenbko-cļiauiiictcbkhft okynauiaiihh pe>khm na yKpanii», dokumentu un materiālu krājums, Kijeva, 1963, 46. !pp.

[13] «knĪb-repoii», materiālu krājums par kijeviešu varoņdarbu Lielajā Tēvijas karā, Kijeva, 1961, 234. Ipp.

[14] «himcm>ko-(ļ>ai]ihctcbkhh OKynauifiHiiii pe»<HM Ha yKpaĪHi», do- kumentu un materiālu krājums, Kijeva, 19G3, 55. Ipp.

[15] turpat, go. ipp.

[16] dokumentu par Uspeņjes katedrāles uzspridzināšanu un Kijevas Pečeru klostera degšanu ir maz, un šajā ziņā vēl daudz kas nav skaidrs. Citēju izvilkumu no profesora K. Dubinas pētījuma par fašistu ļaundarībām Kijevā:

«Kā noskaidrojies, fašistiskie vandali jau laikus nominējuši Uspeņjes katedrali. un citus korpusus, gaidīdami izdevīgu brīdi uzspridzināšanai. 1941. gada 3. novembri klosteri apmeklēja slovaku tautas nodevējs Tiso. Tas bija labs iegansts provokācijai. Līdzko Tiso, bija izgājis no klostera teritorijas, atskanēja sprādzieni. Kā jau tika minēts, okupanti mēģināja uzvelt šīs ļaundarības padomju patriotiem, kas it kā rīkojuši atentātu pret Tiso. Taču pat tāds iesikstējies bandits kā apsudzētaij Seiers bija spiests atzīt, ka tas ir vācu fašistisko iebrucēju roku darbs. Par to, kā okupanti izlaupījuši klosteri, uzspridzinājuši Uspeņjes katedrāli un nogalinājuši zinātnieku un pētnieku N. N. Cernogubovu, stāstīja ari nelaiķa sieva J. A. Cernogubova-Jakov]eva.» K. Ay6«Ha «B roau TJi>Ke-ibix iicriHTaiiHHs, Kijeva, I9G2, 96. un 97. Ipp.

[17] «yKpaHiicKo'e cjiobo», 1941. g. 23. novembrī.

115

[18] «hoboe yi<panhckoe c.iobo», 1941. g. 14. decembri.

[19] «Hoboc yi<paniiCKOe cjiobo», 1942. g. 19. aprīli.

147

[20] «honoc j'kpahiīckoc cjiobo», 1942. g. 11. janvāri.

[21] «hoooe ykp@hhcko€ cjiobo», 1942. g. 14. aprīlī.

[22] «hoboe ykpaimckoe c.iobo», 1942. g. 11. oklobrī. Paraksts: «I».

[23] krājums «jihcth 3 <ļ)auihctcbkoi katopru», vkpaiiicbke bhflab-

hhutbo nojiiTHMHoī jiiTcpaTypn, 1947. Ņinas D-kas, Katjas Pr-ras un Ņinas K-ko vēstules, 7.—8., un 15.—16. Ipp.

[24] «soļos — marš!» (Ukraiņu vai.)

163

[25] no ukrainas reihskomisāra 1942. g. 12. janvāra direktīvas visiem ģenerālkomisāriem un gebītskomisāriem par pamatskolu atvēršanas noteikumiem. Citēts no krājuma «HiMeubKO-iļiaiiiHCTCbKuīf 0KynauiftHHH pe>KHM na yKpaĪHi», Kijeva, 1963, 71. Ipp.

[26] «hoboe ykpanhckoe c.hobo», 1942. g. 12. jūlijā. 12 - 714 177

[27] «hoboe yKpannci<oe <\.iobo», 1942. g. 24. jūlijā. 12* 179

[28] sludinājums «hoboc ykpannci<oe c.iobo», katrā 19-12. gada maija numurā.

1 «HoBoe yKpanncKoe c.iobo», 1942. g. 23. jūnijā.

«iioboe ykpanhckoe c.iobo», 1942. g. 4., 7. un 20.-jūlijā. Turpat, rcklama vairākos numuros.

[29] Notiesāto fašistisko noziedznieku vidū Topaides uzvārds nekad nav minēts. Var būt, ka viņš gājis bojā, taču jāpiebilst, ka aizmugures gestapovieši prata paglābties un noslēpties. Tādēļ iespējams, ka viņš ir dzīvs … Vispār tieši par noziegumiem Sievu kraujā neviens nav notiesāts, Sievu kraujas nometnes vāeu un krievu administrācijas un tās priekšnieku Radomska un Ridera liktenis nav zināms.

[30] domāja, ka šis cilvēks gājis bojā. Taču pēc mana romāna publicēšanas žurnālā «tOnocTb» viņš atradās. Viņu sauc Fjodors Stcpanovičs Zavertanijs, un viņš strādā par remonta bāzes mehāniķi Cerkasu apgabala Zaškovas rajona Buzovkas ciemā. Viņa piedzīvojumi pēc izmisuma pilnās bēgšanas ir gandrīz vai fantastiski.

243

[30] Paši vācieši Sievu krauju dēvēja par «Baustelle», kas. nozīmē «Būvlaukums». Sievu kraujai bija arī oficiāls " nosaukums «Bau- kompani» («Celtniecības rota»), tā šī vieta tika dēvēta dokumentos, tai bija ari savs rēķins bankā, jo par visiem šiem materiāliem — naftu, malku, mašīnām bija taču kaut kas jāsamaksā. Pedantiskie vācieši arī šai ziņā palika sev uzticīgi.

[31] sīs māsas ir Natālija, un Antoņina Petrenko. Davidovs vēlāk viņas apciemoja Kureņevkā, Tiraspoles ielā, kur viņas, šķiet, dzīvo ari tagad.

No 330 ieslodzītajiem izglābās tikai piecpadsmit cilvēku. Fjodors Jeršovs gāja bojā. Gāja bojā G. Bažanovs, B'. Jaroslavskis, L. Sevčenko. Tie, kuri izglābās, iestājās Padomju Armijā, un frontē krita F. Vilkis, i.. Harašs, I. Brodskis, L. Kadomskis. Pēc kara Kijevā nomira V. Kot|ars un I.. Doliners.

Dzīvi palikuši deviņi šīs leģendārās sacelšanās dalībnieki. Jakovs Stejuks ir Kalugas pedagoģiska institūta mācību spēks. Vladislavs Kuk|a, Zahars Trubakovs, Jakovs Kapers, Grigorijs Jo- venko, Leonīds Ostrovskis, Semjons Bcrlands, Dāvids Budņiks un Vladimirs Davidovs dzīvo un strādā Kijevā un Kijevas apgabalā. D. Budņiks un V. Davidovs bija apsūdzības liecinieki Nirnbergas procesā 1940. gada.

[32] «iioboe ykpamtckoe cjiobo», 1943. g. 26. septembri,

[33] skaitli k|uva zināmi vēlāk. pirms kara kijevā bija 900 tūkstoši iedzīvotāju. Vācu okupācijas pēdējās dienās to bija vairs tikai

180 tūkstoši, citiem vārdiem, mazāk neka nogalināto vienā vienīgajā Sievu kraujā. Okupācijas laikā tika nogalināts katrs trešais Kijevas iedzīvotājs, bet, ja pieskaitītu badā nomirušos, tos, kuri neatgriezās no Vācijas, u. c., tad iznāktu, ka gājis bojā katrs otrais.

[34] vācieši iesēdināja Kijevas iedzīvotājus preču vilcienos un aizveda uz Rietumiem, taču lielākā daļa izklīda un izbēga Rietum- ukraina un Polija, daudzi šaja ce|ā aizgāja bojā, daļa nokļuva Vācijā, bet daži pat tika aizvesti līdz Francijai.

[35] tas tiešām tā bija, un pirms kādiem septiņiem gadiem es uzrakstīju stāstu, ko nosaucu «Miljons», taču redakcijās man to atdeva atpaka|, teikdami, ka tā esot tīra beletristika un neveikls izdomājums. Bet tā tiešām bija, un pārmetumu par neveiklo izdomājumu vajadzētu laikam adresēt pašai mūsu neiedomājamu notikumu pilnajai dzīvei.

Content

Kuzņecovs Anatolijs Vasīlija d Sievu krauja

NEPIECIEŠAMAIS PASKAIDROJUMS

Tātad

PIRMĀ DAĻA

VĀCIEŠI ATNĀKUŠI PADOMJU INFORMĀCIJAS BIROJA 1941. GADA 21. SEPTEMBRA VAKARA ZIŅOJUMS

LAUPĪT VAJAG PRAST…

KIJEVA VĀCU KARASPĒKA ROKĀS FĪRERA GALVENAJĀ MĪTNE

NEKO DARĪT, ESAM «JAUNAJĀ DZĪVĒ» IEKŠĀ

NO AUTORA

PAR PARADĪZI ZEMES VIRSŪ

KREŠCATIKS

PAVĒLE

SIEVU KRAUJA

ATMIŅAS 1. Pionieri

2. Ja mums rītu draud karš

4. Otra Caricina

5. Boļiks pārradies

NO AUTORA

TIKAI PATIESI DOKUMENTI

PĒC VĀCU LAIKA

DEGA GRĀMATAS

BADS

ES TAISU BIZNESU

HARKOVA IEŅEMTA

DARŅICA

SKAISTĀ, PLAŠĀ, MĪĻĀ ZEME

NAKTS

OTRĀ DAĻA

CILVĒKS ĒD, LAI DZĪVOTU, UN DZĪVO, LAI ĒSTU»

«IENAIDNIEKI»

IEVAINOTIE UZ KĀPNĒM

BIZNESS KĻŪST BĪSTAMS

NĀVE

HITLERA DZIMŠANAS DIENA

UZ VĀCIJU

NO AUTORA

DIEVU SVAIDĪTAS ZEMES NAV

PĀRLIEKU GUDRIE IR IENAIDNIEKI

KARTUPEĻI SĀKUŠI ZIEDĒT

«DINAMO» FUTBOLISTI. LEĢENDA UN PATIESĪBA

NO AUTORA

SIEVU KRAUJA. SISTĒMA

VECTĒVS ANTIFAŠISTS ~ UN IMPĒRIJAS DRUMSLAS

NOGALINĀT ZIVI

TIKAI PATIESI DOKUMENTI

KĀ NO ZIRGIEM TAISA DESAS

MAN DZĪVĒ ĻOTI VEICAS, PAT NEZINU, KAM PAR TO PATEIKTIES

TREŠĀ DAĻA

BĒGŠANA NO KLUSUMA

ZEME DEG

SIEVU KRAUJA. FINĀLS

«KIJEVAS VAIRS NEBŪS»

UKRAIŅU TAUTA! VĪRIEŠI UN SIEVIETES!

«PASAUĻU CĪŅA»

AMATS — DEDZINĀTĀJI

CIK REIŽU MANI VAJAG NOŠAUT?

PIECAS NAKTIS UN PIECAS DIENAS AGONIJĀ

IESKATS NĀKAMĪBĀ

LA COMMEDIA E FINITA 1

SATURS

PASKAIDROJUMI