Poļakovs Jurijs

Simts dienas līdz pavēlei

Jurijs Poļakovs

Simts dienas lidz pavēlei

Rīga «Sprīdītis» 1990

84 К7-44 РО 187

Юрий Поляков СТО ДНЕЙ ДО ПРИКАЗА Повести

Москва «Молодая гвардия» 1988

Redakcijas kolēģija:

Voldemārs Bāls, Nora Bērziņa, Skaidrīte Bikova,

Jānis Brodelis, Aldonis Builis, Imants Daudišs, Uldis Norietis, Mārīte Romāne, Zigmunds Skujiņš, Uldis Tīrons, Ina Vaitmane, Guntis Valujevs, Ingrida Vāverniece

Redaktors Andrejs Rijnieks

Mākslinieks Andris La m sters

470201021-236 v M805(ll)-90 ISBN Б—410—00710—7

© Издательство «Молодая гвардия», 1988 © Guntars Jēgeris, tulkojums latviešu valodā, Ievads, 1990 © Andris Lamsters,

mākslinieciskais noformē* jums, 1990

VAI TIESĀM ARTILĒRIJA ŠAUJ UZ SAVĒJIEM

Lasītājs pirmoreiz latviešu, valodā saņem jaunās paaudzes rakstnieka, kritika un vairāku dzejas grāmatu autora Jurija Poļakova stāstu krājumu, kurā iekļauti trīs garie stāsti.

«Simts dienas līdz pavēlei» izsauca plašu lasītāju atsauksmi jau pirms publicēšanas žurnālā «Junostj». Kā tad tā? — jūs jautāsit, tā nemēdz būt. Dosim vārdu autoram, lai viņš paskaidro: «Bieži vien notiek tā: iznāk ievērības cienīga grāmata, butors gaida sabiedrības reakciju, atsauksmi, novērtējumu un nekādi nevar sagaidīt. Tas ir, tā sakot, parasts gadījums. Taču ar mani atgadījās neparasts notikums: žurnāla «Junostj» vienpadsmitais numurs (1987. gada — G. J. piez.) ar manu stāstu «Simts dienas līdz pavēlei» vēl nebija iznācis, bet reakcijas jau pārpārēm.

Tikko avīze «Moskovskij komsomoļec» publicēja nelielu stāsta fragmentu, tā «Krasnaja zvezda» atbildēja ar plašu materiālu «Artilērija šauj uz savējiem». Bet žurnāls «Aģitator armii i flota», pārpublicēdams fragmenta fragmentu, apgādāja to ar komentāru «Bet kā ir dzīvē?». Un pavisam nesen, 25. oktobrī (tātad mēnesi pirms stāsta iznākšanas! — G. J. piez.), CT raidījumā «Kalpoju Padomju Savienībai» tika izteikta doma, ka mans stāsts kaitē armijas «perestroikai».

Kas par lietu? Stāstā konkrēti skartas tā saucamo nereglamentēto attiecību problēmas, kas nodara lielu ļaunumu audzināšanas — un ne tikai audzināšanas — darbam armijā. Tiesa, ir arī cits uzskats: «nereglamentētās attiecības — tā ir netipiska, atmirstoša parādība». Tieši tādā garā VĻKJS XX kongresā man iebilda Padomju Savienības Varonis I. Čmurovs. Tādā garā ir uzrakstīti iepriekšminētie materiāli. Tātad stāsts vēl nav Izlasīts, taču jau nosodīts.»

«Gadās,» būtu teicis Kurts Vonnegūts. Bet ko mēs?...

Man ne prātā nenāk raksturot stāsta galvenos varoņus, lasiet paši un domājiet, kāds ir Aleksejs Kuprja• šins — šis ironiskais Juri ja Poļakova rupors —, kurš cenšas aizstāvēt Serafimu Je\inu, kāds ir Vafēra Cer• ņeckis ar savu īpatnējo dzīves izpratni: «Vārdos mums ir viena taisnība, bet dzīvē — gluži cita. Tu domā, ka cilvēki ir sadalīti «večos» un «saļogās» tikai armijā? Kļūdies. Izberzē acis: vieni uz darbu čāpo kājām, bet citi braukā melnos limuzīnos, šitie spaidās rindās, bet otri iepērkas specnodaļās, šie...» Un kāds ir Saņa Zu-bovs vai vienkārši Zobs.

Autors pacēlis aizkaru, kas līdz šim laikam bija sedzis armiju, un sakustinājis pašapmierinātību un laiskumu, izsaucis īstu vēstuļu krusu. Lielisks armijas tikumu pazinējs rakstnieks un frontinieks Vjačeslavs Kondratjevs, iepazinies ar lasītāju atsauksmēm, satriekts atzīstas, ka uzzinājis «tādas lietas, par kurām rakstīt ir šausmīgi. Neesmu dzirdējis, ka pat ieslodzīto vidē kaut kas tāds notiktu.» Vai tiešām tāda ir mūsu armija, kurā dienēt ir katra PSRS pilsoņa svēts pienākums? Vai atkal mums jāsaka: «Tā gadās,» — un jāaizver acis, it kā nekas nebūtu noticis un nekad vairs nenotiktu?... Bet satrauktās mātes raksta izmisuma pilnas vēstules aizsardzības ministram: «Kur ir komandieri, kur politdarbinieki? Šaubos, ka viņi neko nezina. Neviens nesaka, ka kareivjiem nepieciešami siltumnīcas apstākli. Viņus vajag norūdīt armijas mācībās, darbā,' nevis aizskarot cilvēcisko pašcieņu un sitot...» Vai tā ir «perestroika», ja pirms augstas priekšniecības ierašanās ar zaļo krāsu jākrāso mauriņš un koku lapas pie kazarmām?! Vai tādā vidē jāiepazist dzīve astoņpa-dsmitgadigiem puišeļiem?

Un Jurijs Pofakovs meklē atbildes uz šiem jautājumiem. Bet mēs? Mēs atcerēsimies 1989. gada 9. aprīli Tbilisi, atcerēsimies lietuviešu puisi Artūru Sakalausku un Aleksandra Saharova izvirzītos jautājumus Tautas deputātu / kongresā un atcerēsimies arī, ka to darīja mūsu armijas karavīri, mūsu daudznacionālās armijas dēli! Vai tādus mēs viņus gribam redzēt?

Un uzdosim sev vēl vienu jautājumu: «Vai tiešām artilērija šauj uz savējiem?!»

Jurija Poļakova otrais stāsts «Rajona. mēroga ārkārtējs notikums» mūs aizved gluži citā vidē — kāda Masku ras rajona komjaunatnes komitejas darbinieku pasaulē. Galvenais varonis Nikolajs Šumiļins nekaunas no vārda «funkcionārs», jā, viņš ir funkcionārs, kuru nejaušība no pedagoģiskā darba iesviedusi komjaunatnes daibā. Viņš netaisa savu karjeru uz citu rēķina, viņš par to samaksā ar izpostīto ģimenes dzīvi, lielo aizņemtību iщ sirdsklauvēm. Vai viņa darbs ir tādu upittu vērts? Autors ironiski runā par šīm problēmām, kuras no pirkta izzīduši paši atbildīgie darbinieki. Kā tadaslenibā h: rajona komiteja ir vajadzīga jaunatnei vai jaunatne rajona komitejai? Baidos, ka pēdējā jautajuma daļa ir pareizāka...

Trešais un pēdējais stāsts «Kļūdu labojums» lasītāju atgriež bērnībā — skolas solā. Izrādās, ka ari starp skolēniem un skolotājiem pastāv attiecības, kas ne vienmēr ir vienkāršas. Vai atkal iztiksim ar: «Tā gadās!»?

«Simts dienas līdz pavēlei» pagaidām ir pēdējais Ju-rija Poļakova stāsts, bet «Kļūdu labojums» — pirmais. Tātad zināmā mērā varam izsekot autora izaugsmei. Un, ja paturēsim prātā, ka Jurijs Poļakovs pēc izglītības ir pedagogs, filoloģijas zinātņu kandidāts, tāpat arī armijā bijis ierindnieks un neko nav uzpūtis no ziepju burbuļa, novēlēsim viņam turpmākus radošus panākumus!

Izlasīsim stāstu krājumu «Simts dienas līdz pavēlei» un padomāsim.

Guntars Jēgeris

SIMTS DIENAS LĪDZ PAVĒLEI

I

... Izbijies atveru acis un redzu baterijas staršinu — praporščiku Visoveņu.

— Celies! Nogulēsi tribunālu! — praporščiks dzedri joko.

Aiz lodziņa vēl drēgna tumsa. Skrējienā pogādamies un bozdamies, puiši traucas uz durvīm. Caur stiklu var redzēt, kā pa bruģēto baterijas laukumu mīņājas daži kareivji — nākamās pilnvērtīgās ierindas aizmetņi.

Kazarmā blakus podiņu krāsnij stāv diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā majors Osokins; viņš ir nikns un samiegojies. Laiku pa laikam Osokins strauji norausta galvu, gluži kā atgaiņādams uzmācīgu domu. Tas ir tiks — Afganistānā gūtās kontūzijas sekas.

Līdzās majoram mokās mūsu baterijas komandieris vecākais leitnants Uvarovs. Viņš mēģina raukt pieri, lai izrādītu neapmierinātību par viņam uzticētās baterijas neorganizēto celšanos, taču skatienā jaušams apjukums. Rokās mūsu nervozais baterijas komandieris gumza un lauzī savu lepnumu — cepuri «lidlauku», kas pašūta rūpīgi konspirētā galvaspilsētas specateljē.

— Kusties, Kuprjašin, kusties! — Vecākais leitnants Uvarovs nicīgi pamet man ar galvu. — Guli kā pirmajā gadā! Aizstāvītis ...

— Kas noticis? — tā kā smadzeņu daja, kas pārzina reglamenta vārdkopas, vēl nav pamodusies, es jautāju gluži kā civilais. — Trauksme taču paredzēta rīt...

Staršina Visoveņs lēnām pašķielē uz majora Osokina pusi, pēc tam atkal pievēršas man, un viņa skatienā ir tāds daudzsološs tēvišķīgs siltums, ka es zibenīgi nolecu uz grīdas, mirklī ieaugu formas tērpā, skrējienā apmetu vidusjostu, izlidoju laukā un ietriecos ierindā. Tā nodreb, pieņemdama pazudušo dēlu, un sastingst.

«Velns parāvis,» klusībā lādos. «Otro dienu neļauj Izgulēties!»

— Izgulēsieties disbatā^1! — soļodams gar ierindu, ap-sola staršina Visoveņs. Nav nekādu šaubu, ka prapor-ščiku skolā viņu apmācījuši telepātijā.

— Bet kas tad ir noticis? — es jautāju līdzāsstāvo-

ijam jefreitoram Zubovam, mūsu pašgājēja mehāni-

ķlin vadītājam un nenogurdināmajam cīnītājam par «veču» tiesībām.

Zobs lēnām pievērš man savu dusmīgo seju ar rožainajiem vaigiem un nepagodina pat ar atbildi. Viņš vis-par atgādina ļaunu sivēnu, sevišķi tagad, kad ir noskuvi-; kailu galvu, lai līdz «dembelim» ataugtu kuplāki mali. Ko tu neteiksi, cik lepnsl Padomju Armijās un Jūras Kara Flotes vectētiņš! Tātad vakarnakts spriedums mantnīcā tomēr ir ilgstoša akcija! Labi, pārdzīvosim.

Staršina Visoveņs apstājas ierindas priekšā, izstaipās un skaļi nožāvājas. Un tomēr — kādēļ mūs uzmodināja nakts vidū?

* * *

Vakar stundu pirms celšanās mani pamodināja čuksti. Rožainajā rīta gaismā kazarma mirdzēja, it kā tikko būtu izremontēta. Blakus gultām uz ķebļiem bija rūpīgi salikti formas tērpi, uz melnajām zīmotnēm vienmuļi spīguļoja artilēristu emblēmu lielgabaliņi. Līdzās uz grīdas stāvēja zābaki, ap to stulmiem bija aptīti pelēki auti. Pie katras taburetes — divi zābaku pāri: viens — nomīts, pie kurpnieka pabijis, otrs — jauns, ar tikko jaušamām krokām. Tur jau tas joks, ka gultas mums ir divstāvīga.s: lejā guļ «veči», bet augšā — jauniņie.

Kazarma ir tikpat kā radioēters — piepildīta daudzveidīgiem trokšņiem: miegainām nopūtām, saldu šņāku-ļošanu, smalku, gandrīz māksliniecisku svelpoņu, dārdošu krākšanu, neskaidru murdoņu un, visbeidzot, paklusiem čukstiem, kuri tad arī mani pamodināja. Sarunājās jaunie — Maļiks no pārvaldes vada un vārgdienis Jeļins — manas apkalpes lādētājs. Viņu gultas

novietotas pavisam tuvu, tāpēc abi bija pārliecināti, ka neviens nedzird, bet es saklausīju katru vārdu.

— Tev varbūt vajadzēja pakārt caurvējā! — Maļiks ieteica.

— Es jau pakāru arī, — Jeļins bezcerīgi atmeta. — Tik un tā apkaklīte un aproces mitras. Tagad Zobs bļaustīsies, ka esmu slikti izgriezis, bet es taču griezu līdz tulznām, — Un viņš parādīja iesaukuma biedram plaukstas. _

— Varbūt būs labi! — Maļiks mierināja. — Šodien taču svētki!

— Citiem svētki, bet citiem,*, — Jeļins nepabeidza, un iegrūda seju spilvenā.

— Pacieties, gan tev arī būs svētki!

— Es negribu, nevaru! — Jeļins gandrīz vai iekliedzās.

— Negribēsi — piespiedīs, nevarēsi — iemācīs! —-pārliecinoši atteica Maļiks.

— Puiši, būs gulēšana vai ne?! — no segas apakšas sašutumu izteica ierindnieks Ēvalds Āboltiņš, kurš vēl tikai pirms diviem mēnešiem bija pastaigājies «pa Rīgas šaurajām ieliņām».

Neviens neatbildēja, bet mirkli vēlāk visi trīs aprima — jaunie aizmieg momentāni, viņiem vēl jānodien līdz saviem svētkiem, līdz savām simts dienāml

Kurš nav lauzis obligāto, nesapratīs, к a s ir simts dienas līdz pavēlei! Tas nozīmē, ka tu jau pa pusei esi civilais. Tas nozīmē, ka aizsardzības ministrs ir ne tikai izraudzījies pildspalvu, ar kuru parakstīs pavēli par tava iesaukuma ieskaitīšanu rezervē, bet arī iemērcis to tintē. Nezinu, iespējams, maršals savas pavēles paraksta ar kādu satriecošu pārķeru, kam ir zelta spalva, taču tā nu tiek uzskatīts: sākumā viņš izraugās sev pildspalvu, pēc tam iemērc to tintē, tad uzvelk dažus izmēģinājuma ķekšus un, visbeidzot, atstāj autogrāfu uz ikvienam kareivim zināmā dokumenta, kurā ir šādi svēti vārdi:

«Saskaņā ar PSRS likumu «Par vispārējo karaklausību» pavēlu:

1. No 198... g. oktobra līdz decembrim ieskaitīt rezervē no Padomju Armijas, Jūras Kara Flotes, robežapsardzības un iekšējā karaspēka rindām tos karavīrus, kuriem aktīvā karadienesta ilgums beidzas līdz 198... g. 1, janvārim.»

Pēc tam seko otrais punkts — par jaunu iesaukumu,

betl aiz tā trešais: «Pavēli izziņot visās rotās, baterija, eskadriļās un uz kuģiem.»

Trīs reizes, stāvēdams ierindā, es dzirdēju šos vārdus, trīs reizes pavadīju uz mājām «večus».

pēc simts dienām — mana pavēle!

Pirms tam vienmēr runā, ka šajā gadā gan pavēle, gan atvaļināšana noteikti būs ātrāk nekā parasti, jo tam esot svarīgi iekšpolitiski un ārpolitiski iemesli. Baumām tic, lai gan tās vēl ne reizi nav apstiprinājušās. Lai nu kā, bet «dembelis», staršinas Visoveņa vārdiem runājot, ir «nenovēršams kā nāve».

Pirmie par pavēli uzzina rakstveži un tūliņ paziņo labo vēsti saviem novadniekiem. Kā šaušalīgu noslēpumu. Protams, pusstundu vēlāk to jau zina visa daļa. Drīzumā pavēle parādās presē, un sākas īstas avīžu medības. Nav zināms, kādā veidā, taču numuri ar pavēles tekstu izgaist pat no iesietajiem avīžu komplektiem, Kuri glabājas pie pulka komandiera un viņa vietnieka politiskajā darbā. Bet jefreitors Simaņonoks (viņš tika atvajināts pavasarī) gluži vienkārši taisīja ar šīm avīzēm sīku biznesu. Apmēram nedēļu pēc vispārējās ažiotāžas, kad dažs labs bija zaudējis visas cerības izdaiļot savu «dembeja» albumu ar senloloto izgriezumu, Sima-ņonoks saņēma no mājām pamatīgu bandroli, kas bija piestūķēta ar visdažādākajām viena vienīga datuma avīzēm. Zināms, kāda. Un vēl — tas mūsu divīzijas avīze-. Drošsirdība» numurs, kura* pirmajā lappusē bija pavēle, ir vienīgais, ko izķēra momentā un pilnīgi. Jeb-bura citā laikā šo avīzi (puiši to dēvē par «Stāt, Kas Nāk?!») var redzēt visnegaidītākajā veidā un visnepiemērotākajās vietās.

Tātad, uzzinājuši par pavēli, «veči» drāžas uz mežu uzlikt «dembeļu» krustus — sastiprinātus dēļus vai zarus —, pie kuriem pienaglotas plāksnītes ar uzrakstiem. Piemēram:

Jaun. seržants A. Korkins 1982—1984

Kā vectēvs, dēlēn, dienestu nes,

Bet vectēvs tavs dienestā neskuma vis!

Galvenais — uzdabūt krustu kokā pēc iespējas augstāk. Pagājušajā gadā kāds «vecis» novēlās un nokļuva nevis mājās, bet hospitālī.

Vakarā notikumi attīstās tā: «večiem» uz pavēles dienu vienmēr ir sagādātas trasējošās patronas un signālraķetes, tāpēc, līdzko satumst, te vienā, te otrā vietā debesis caururbj ugunīgas punktētas līnijas. Virsnieki lamājas, meklē vainīgos, taču vairāk skata pēc, jo visi saprot — tāda ir sensena kareivju paraža.

Tomēr vissvarīgākais sākas pēc vakara jundas: «veči», kas no šī brīža kļūst par «dembeļiem», paaug stina visus pārējos nerakstītās kazarmu hierarhijas kārtējās pakāpēs. To dara ar parasto, reglamentā paredzēto vidusjostu. Katrs saņem pa vispārzināmu vietu tik daudz simbolisku sitienu, cik mēneši atdoti dārga jiem Bruņotajiem Spēkiem. ,

Kad es mācījos skolā, mums bija vēstures skolotājs — drausmīgs sausiņš —katru stundu viņš beidza

ar priekšlikumu uzzīmēt «pa puslapu tabuliņu», lai nostiprinātu atmiņā jauno vielu. No tā laika es varu ap-kopot tabulā visu, ko vien vēlos, pat mūsu kareivju dzīvi. Tā izskatīsies apmēram tāda^2.

«Vecis» — tas ir salds miegs pēc rīta jundas (kamēr nav ieradies staršina), tas ir labākais kumoss pie garā kareivju galda, tās ir tiesības nepacelt kāju, kad baterilja maršē (tavā vietā zoles dauza jaunie), tā ir neat-kaiiba no sīkajām sadzīves rūpēm un iespēja visā pilni bā nodoties sapņiem par «dembeli» (ja vajadzēs, ap-kakliti piešūs vai formas blūzi pārmazgās jaunais)... Var minēt vēl desmitiem dažādu privilēģiju, kas pērnas levi par īpašu būtni un tavai gaitai piešķir izklaidīgu majestātiskumu, bet sejai — miegaini augstprātīguizteiksini. Godīgi sakot, es neizmantoju lielāko da|u no šiiii tiesībām — nav manā dabā... Nevaru, piemēram, ! i jefreitors Zubovs likt jaunajam visu nakti mazgāt manas darbadrēbes, bet pēc tam lamāt par to, ka formas blūze līdz ritam nav izžuvusi, lai gan pirms gada lirši tāpat izrīkojās ar viņu, Zobu. Taču visskumjākais nu neizprotamākais ir tas, ka tikai gadu vēlāk šis līdz nāvei iebiedētais Je|ins kļūs par nesteidzīgi bargu divdesmitgadīgu «veci» un trenkās tājju pašu apdullušu puisi —■ savu šodienas līdzinieku!

taču neko tamlīdzīgu vairs neredzēšu: pēc simts dienam pavēle, tad vismokošākās dienas līdz atvaļināto nosūtīšanai mājup, bet pēc tam... Es jau sajūtu aso, uzbudinošo «brīves» smaržu un, iespējams, pēdējā laikā esmu sācis mosties tik agri tādēļ, lai ar baudu pasapņotu par to. Gandrīz divus gadus neesmu dzēris pāzēto ūdeni no spurdzoša automāta, neesmu klaiņojis pa rudenīgo Maskavul Gandrīz divus gadus... Vai tie-am aizritējuši divi gadi?!

2

Staršina Visoveņs apstājas ierindas priekšā, izstaipās un skaļi nožāvājas. Un tomēr — kādēļ mūs uzmodināja nakts vidū?

Izkārtojušies divās rindās, mēs stāvam gar apgaismotajiem kazarmas logiem. Virs galvas melnē naksnīgās debess brezents — viss mazos zvaigžņu caurumiņos. Pa logu var redzēt, kā diviziona komandiera viet- j nieks politiskajā darbā Osokins, galvu raustīdams un kļūdams aizvien sarkanāks, strostē vecāko leitnantu Uvarovu, bet tas, zobus sakodis, klusē un, šķiet, tūlīt i salauzīs mazo, meistarīgi ieliekto speccepures nagu.

— Nevis dienests, bet — cirks par velti! — staršina Visoveņs rūc. — Lēkā nu te kā klauns.

Praporščikam ir vararudi mati un pamatīgas dūres, ar kurām, ja tās izmantotu miermīlīgos nolūkos, varētu 3 dzīt pāļus.

— Biedri staršina, — uz papēžiem šūpodamies, laiskā balsī apvaicājas ierindnieks Cerneckis. — Atļaujiet jau-tāt!

Vaļera Cerneckis — mana iesaukuma puisis, pārvaldes vada aprēķinātājs — armijā ieradās no institūta' otrā kursa itin kā sarežģītos filozofiski ētiskos meklējumos. Bet es nez kādēļ domāju, ka viņš iesaukts banālu akadēmisko parādu dēļ.

— Jautā, — nedaudz pārsteigts par Vaļeras reglamentēto ceremonialitāti, piesardzīgi atļauj Visoveņs.

— Kādā sakarībā mūs piecēla? — Cerneckis painteresējas. — Varbūt atvaļinās pirms termiņa?

— Par godu simts dienām! — Zobs piebilst.

— Tagad uz mājām vienīgi caur disbatu! — staršina mīlīgi atkārto savus dīvainos draudus.

— Tas viss man nepatīk! — sarunā klusām iesaistās ierindnieks Kamals Saripovs — mūsu apkalpes tēmē-,, tājs. — Ļoti nepatīk. Velns parāvis!

Kad pirms diviem gadiem mēs ar Kamalu iepazinā-' mies karantīnā, kurā viņš ieradās no augstkalnu kišlaka, krievu valodu viņš tikpat kā nezināja, bet tagad Saripovs pārvalda lielo un vareno pavisam brīvi un sevišķi iecienījis spēcīgus izteicienus, kuru saknes sniedzas tautas jaunvārdu darināšanas visriskantākajās dzīlēs.

— Bet man, veči, šonakt «dembelis» sapņos rādījās! — arī es iejaucos kopējā sarunā.

Taču viņi mani it kā neievēro. Nu, protams, pēc «veču» tiesas sprieduma no šīs nakts līdz tam laikam, kad tiks atsūtīta pirmā jauniesaukto grupa, man ir atņemtas visas tiesības un esmu degradēts par «salagu».

t

f

Sapnis tomēr bija dīvains — kaut kā ačgārni sagriezies! Un Ļena ..Es viņu sapņos neesmu redzējis jnti sen, kopš tā laika ...

- Baterijai — staršina Visoveņs griezīgi komandē. - Līdzināties! Mier-rā!!

* * *

.Mājās radi vēl svinēja manas atvadas, jau kuro reizi pirms tējas ieķerot «pa pēdējai». Vecmāmiņa un кrustmāte Daša palīdzēja mātei virtuvē mazgāt trauku-,. bet tēvocis Petja, kā parasti atšķēlies no kompā-nl|as pašā karstākajā dzīru brīdī, gulēja uz dīvāna un krāca kā Bengālijas tīģeris. Uz rakstāmgalda slējās piebāzta mugursoma, cepeškrāsnī brūnēja cejojuma vista. Vārdu sakot, no gatavības darbam līdz gatavībai aizsardzībai bija palicis tikai solis.

Es devos pavadītĻenu līdz metro. Apkopējas, darbodamās ar lielām, teleantenām līdzīgām sukām, jau beidza slaucīt mozaīkas grīdu. Sadevušies rokās, mēs stā-vejām uz platformas, gaidīdami, kad tunelī parādīsies Vilciena ugunis; pēc tam pēdējo reizi saskūpstījāmies un Ļena iekāpa tukšā vagonā. Ar gumijotu plīkšķi sa-klavas durvis, jauniņs mašīnists, zīmīgi palūkojies uz mani. viegli ielēca kabīnē un kādam uzbrēca: «Uz priekšu!»

Atgriezies mājās, es ilgi nevarēju iemigt un pat izgāju kāpņu telpā uzsmēķēt. Kad atkal apgūlos, istabā ielūkojās tēvs un teica:

— Paskat, satraucies! Ak tu mūžs — divi gadi! Ag-i ak dienēja divdesmit piecus gadus! Varbūt tu Ļenkas dēļ?

Nespēdams aptvert, kā gan cilvēki dienējuši divdesmit piecus gadus, es aizmigu ...

...No rīta vēl pirms gaismas mamma, tēvs un es atnācām, precīzāk runājot, ieradāmies «Parūpēs» stadionā. Manā kabatā atradās zīmogiem izgreznota pavēste, kurā bija sacīts, ka esmu iesaukts aktīvajā karadienestā un ieskaitīts komandā № 44. Turklāt saskaņā ar pavēsti man bija gadalaikam piemērots kārtīgs apģērbs un apavi (tēva novalkātais mētelis un vecie tūka saišzābaki), īsi apgriezti mati, līdzi apakšveļas pāris, dvielis, mugursoma personiskajām mantām, karote, krūze un tualetes piederumi. Bez tam es izskatījos

bāls — kā cilvēks, kuru likteņa straume aiznes nezināmā virzienā.

Apkārt pulsēja jauniesaucamo un pavadītāju pūlis, tas atgādināja tautas svētkus rajona kultūras un atpūtas parkā. Trinkšķēja ģitāras, šņukstēja bajāni, laiku pa laikam drūzma izveidoja apli, kurā, kaukdama kā «ātrā palīdzība», iedrāzās kāda tante un atskaldāmā vesera ritmā nodziedāja troksnī nesaklausāmas častuš-kas. Ik brīdi kāds uzsāka «ne-rau-di, mei-te-nīt», taču diezgan ātri sapinās tekstā. Garmatains puisis raustīja ģitāras stīgas un gaudulīgi smalkā balstiņā dziedāja:

— Tikai divas ziemas vien, divus pav’sarus,

Nestaigā ar citiem tu pa kinoteātriem-iem-iem.,,

Turklāt viņš ik pa brīdim lūdzoši palūkojās uz koši izkrāšļotu draudzeni.

Pūlī, kur pavadītāju bija salasījies desmitreiz vairāk nekā pavadāmo, jauniesaucamo varēja uzreiz pazīt — pirmkārt, pēc ērmotā, it kā utenī iegādātā apģērba un, otrkārt, pēc sejas izteiksmes: «Sak, kas gan šeit darās? Dzīvoju bez bēdu: strādāju, mācījos, skraidīju uz veikalu, gāju uz randiņiem... Bet kas nu būs?» Es izskatījos tāpat kā visi, iespējams, pat vēl sliktāk, jo nebija Ļenas. Pat tādā dienā viņa nokavējās. Taču viss beidzās labi — vispirms atbrauca mans skolasbiedrs Miška Voropajevs, bet vēlāk pūlī ieraudzīju arī Ļenas skumji sērīgo seju.

Miška bēdīgi mani apskāva, pateica dažus uzmundrinošus vārdus maniem vecākiem, bet pēc tam sanākušo uzmanību neuzbāzīgi pievērsa faktam, ka tieši no šejienes viņš brauks uz lekcijām institūtā. Tajā pašā institūtā, kurā stājoties man pietrūka puse balles. Pē-^ cāk visi reizē man deva padomus, kuri aprobežojās ar to, ka jātur kājas siltas un neko nevajag ņemt galvā. Mamma ne no šā, ne no tā ierunājās par kaut kādām viesnīcām, it kā es dotos uz pionieru nometni, nevis armijā. Kāds tēvocis ar sarkanu, alkohola apzīmogotu fizionomiju, sadzirdējis, ka mani māca, atstreipu|oja no savas grupas un arī pamācīja: «Nevirini muti un nelien, kur neprasa ...»

Tad mani pavadītāji smalkjūtīgi pagāja sāņus, lai es varētu atvadīties no Ļenas. Mums viss bija izlemts:-divu gadu laikā pienāks kooperatīva rinda, naudu vecāki solījās piesviest. Izņemot dzīvokli, viss bija pil-

nīgi skaidrs un neizsauca nekādas šaubas. Brīžiem es Jutos kā populārās dziesmas «Gulbja uzticība» varonis. Mēs norunājām viens otram rakstīt divreiz nedēja (katru dienu — tas nav nopietni!). Iznāca 2X104 = 208. Pec 208 vēstulēm man Vajadzēja atgriezties. To Ļena bija vareni izdomājusi — skaitīt nevis dienas, bet vēstules! Es no viņas saņēmu 38 vēstules, precīzi divas nedēļā ... Un pietiek par to!

Pēc tam mēs visi vēlreiz atvadījāmies, līdz parādījās virsnieks, kurš deva komandu stāties ierindā. Jau vārtos es paskatījos atpakaļ un iegaumēju uz visiem laikiem: sagumušie vecāki, tena ar melnu noplūdušas tušas iēreīti uz vaiga, Miška, kurš mīņājās no vienas kājas uz otru un laiku pa laikam paraudzījās pulkstenī. Mūs salādēja automašīnās KrAZ, kurām bija apjumtas kravaskastes, un aizveda uz rajona kara komisariātu, kas atradās piecu trolejbusa pieturu attālumā no stadiona. Kad mēs atbraucām, izrādījās, ka pie kara komisariāta durvīm — gandrīz tādā pašā sastāvā kā pie stadiona — drūzmējas pavadītāji. Es paguvu saskatīt māti, tēvu, Ļcnu. Mūs nostādīja garā gaitenī, pamatīgi pārbaudīja mugursomas un konfiscēja grādīgā pudeles Pēc tam mēs atkal sablīvējāmies kravas automobilī un pavadītāju acu priekšā aizbraucām. Taču tā bija kara viltība. Pavadājuši pa pilsētu, mūs nogādāja atpakaļ kara komisariātā, kur tagad nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Toreiz man šķita, ka es neko neaizmirsīšu, nevienu vienīgu sīkumiņu. Taču, rau, vēl nav pagājuši divi gadi, bet daudz kas jau pagaisis. Esmu ievērojis, ka atmiņa saglabā vienīgi notikušā vispārīgu iespaidu un dažas spilgtas epizodes, uz kurām šis iespaids balstās. Un vēl esmu pamanījis: atkarībā no tā, kā vēlāk izveidojas dzīve, mainās arī atmiņas — uzpeld pavisam citas epizodes, kuras iznirušas nez no kādiem dziļumiem. Nezinu, varbūt arī es kādreiz to visu atcerēšos citādi, nevis tā kā šodien ...

Divas diennaktis mēs sēdējām pilsētas «punktā», kur mani pirmoreiz pārņēma ikvienam kareivim pazīstamā nebrīves sajūta, kad tavam iekšējam stāvoklim un noskaņojumam nav nekāda sakara ar tavu izturēšanos, kas tagad *r pakļauta komandieru un priekšnieku pavēlēm.

Un, lai gan daži puiši dižodamies stāstīja, ka līdz zvēresta nodošanai it kā varot izstrādāt, ko vien vēlas — kaut vai aizbēgt uz mājām —, neviens, protams, neko neuzsāka.

Drīz paklīda baumas: naudu uz daļu vest nedrīkst — nav atjauts. Un divas dienas mēs neizgājām no bufetes, pārdzerdamies «Baikālu» un izēzdamies eklērus, tēlodami kaukāziešus, kuriem sīkākā maiņas monēta ir rublis. Sevišķi mūsu devīgumu izjuta frizieri, kuri, pāris reižu parūcinājuši dīcošo mašīniņu, izrēķinājās ar viskrāšņāko matu kodaļu. Ieradās aizvien jauni klienti, un frizētavas kaktā auga augstumā dažādu krāsu matu kaudze.

PHsētas «punktā» es iepazinos ar Žoriku Pļešanovu. Vecāki viņam bija iedevuši līdzi milzīgu ceptu pīli, bet sākumā visiem bija bez jēgas mājās gatavoto krājumu, un viņš nekādi nevarēja sadabūt palīgu, līdz griezās pie manis. Ēzdami ūdensputnu, mēs prātojām par dzīvi. Izrādījās, Žoriks nesen bija beidzis poligrāfijas tehnikumu, un visas viņa apceres par likteni sliecās uz vienu domu: valstij nav izdevīgi tik vērtīgu speciālistu kā viņš uz veseliem diviem gadiem atraut no produktīvā darba. Visai drīz viņš mani pārliecināja, ka mūsu gudrā un humānā sabiedrība nepiedodami kļūdījusies, liegdama man vēl vienu iespēju stāties institūtā, no kura es, bez Šaubām, iznāktu kā unikāls speciālists. Tā nemanot mēs gandrīz vai iegrimām nožēlojamā pa-cifismā, taču sarunu izdzirdēja kāds virsnieks un pavēlošā tonī paskaidroja, ka neviena valsts netaupa uz militārās varenības rēķina un, ja patiešām rūpējamies par valsts labumu, tad vispirms mums vajag domāt un tikai pēc tam runāt...

Otrās dienas beigās ieradās kapteinis ar garum garu sarakstu, kurā bija arī mans un Žorika uzvārds. Mēs atkal sablīvējāmies mašīnās ar brezenta jumtu un pusstundu vēlāk nokļuvām daļā, kas atradās netālu no Centra. Militārajā leksikā to sauc par «karantīnu». Pa kazarmas logiem bija redzama kā skudrupūznis rosīgā pilsētas dzīve, kas šķita reibinošas, ne ar ko neierobežotas brīvības iemiesojums. Armijas karantīnai, starp citu, nav nekā kopīga ar karantīnu, kura palikusi atmiņā no skolas un pionieru nometņu laikiem. Kaut gan mūs, kas bijām inficējušies ar privātās dzīves vaļību, patiešām vajadzēja paturēt izolācijā, līdz armijas dis-rlpilnas zirga devas nogalinās militārpersonai tik bis-lamo civilvīrusu.

Karantīna izpaudās kā medicīniskās apskates, ekipējuma saņemšana, ierindas mācība utt. Atceros, kā aiz-sapņojies (mans parastais stāvoklis līdz armijai) es nepaguvu reizē ar visiem saņemt formas tērpu un tēva sagumzītajā mētelītī visu dienu mocījos jaunu šineļu vidū, līdz karantīnas priekšnieks pavēlēja «apģērbt šo slaistu».

Naktī pēc medicīniskās apskates mani uzbukgīja 2o-rlks un pavēstīja, ka mūs taisoties aiztriekt uz lādu no* «tūri, kur neesot nekā ievērības cienīga, tikai sēta. Vienīgā izeja aizķerties karantīnā līdz nākamajai grupai, ko sūtīšot uz slavenu divīziju, kura ar kaujām aizgājusi līdz Pomerānija.i un slavas vainagota atgriezusies Piemaskavā. Žoriks zināja arī to, kā aizķerties, — jā-noaimulē kāda nopietna slimība.

Ne gripa, ne arī kuņģa darbības traucējumi, ko es vieglprātīgi piedāvāju, nederēja. Bija nepieciešams kaut kas sevišķs, kas paralizētu kara ārstu ilggadīgo pieredzi. Un pār Pļešanovu nāca apskaidrībai Visu atlikušo nakti mēs mokoši atsaucām atmiņā «Veselībā» lasītos un no cietušajiem dzirdētos glābjošās kaites simptomus, bet no rīta skribinājāmies pie ārsta durvīm. Žoriks ■ arkdams un stomīdamies sāka izklāstīt mūsu pikantās slimības pazīmes. Sirmais, sarkansejainais kapteinis ar zeltainām čūskiņām aveņkrāsas zīmotnēs, ļoti uzmanīgi un līdzjūtīgi mūs uzklausījis, uzdeva uzvedinošus jautājumus?

— Un no rīta arī?

-— No rīta it sevišķi, — Pļešanovs atzinās.

— Jā-ā. Bet biedram?

— Un biedram arī.

— Jā-ā. Kur tad jūs ar viņu iepazināties?

— Kino.

— Jā-ā. Un adresi nezināt.

— Nezinām.

— Jā-ā. Bet pazīmes atceraties?

— Protams. Gara, apaļīga (Žoriks pastiepa uz priekšu elkoņus). Apakšžoklī labajā pusē — zelta zobs.

— Zobs vai kronītis? — kapteinis satrūkās.

— Zobs! — mans draugs pārliecināti apstiprināja.

— Un kā tu domā? — Ārsts pētoši palūkojās man acīs. Un tūlīt es šaušalīgi skaidri apjēdzu — kapteinis

jau sen ir visu nopratis un gluži vienkārši ņirgājas par mums. Satvēris pārsteigto Žoriku aiz piedurknes, es kāpos atpakaļ uz durvīm, taču pretēji gaidītajam kara ārsts mūs nenostādīja miera stājā un neizsauca karantīnas priekšnieku, bet vienīgi pajautājas Vismaz «Sveiku» jūs esat lasījuši?

— Esam, — atbildēja Žoriks, kurš vēl neko nebija sapratis. — Tikai sen, bērnībā.

— Bērnībā vajag lasīt «Buratino»! — kapteinis nobrēca un ar roku ieblieza pa galdu, uz kura iešķindē-jās niķelētie instrumenti...

Vēl atminos, kā vēlu vakarā mūs nekārtīgā kolonnā veda mazgāties uz tukšajām rajona pirtīm un pa ceļam, izlūdzies seržantam atļauju, elsdams joņoju pa šķērsielām un meklēju nesabojātu telefonu. Bet pēc tam, jau iemetis monētu un piespiedis dūcošo klausuli pie auss, nekādi nevarēju atcerēties numuru. Ļenas mājās pie telefona nezin kāpēc neviens nenāca, manējiem bija mūžīgi «aizņemts». Beigu beigās sazvanīju Mišku Vo-ropajevu un saraustīti skaidroju, kur atrodas mūsu karantīna, bet nākamajā dienā KCP^3 jau sarunājos ar māti un Ļenu, kuras sērīgi lūkojās manī.

— Pie jums droši vien slikti ēdina? — māte pavaicāja KCP dežurantam.

— Ēdina normāli. Pēc diviem gadiem viņš vairs ne-vienās biksēs neielīdīs! — virsnieks mierināja un lūdza, lai sākam atvadīties.

Izrādījās, ka viņam bija taisnība — šodien godīgi varu atzīties, ka armijā esmu pieņēmies apmēros par diviem lielumiem un krāšņās, pelēkās «banānenes», kuras nopirku pirms paša iesaukuma, tagad man nederēs. Kā saka staršina Visoveņs, labam cilvēkam vajag labi daudz!

Ar ēšanu saistās vēl kāds notikums. Karantīnas otrajā dienā man pazuda no mājām līdzpaņemtā karote. Sis zaudējums, kas civilajā dzīvē būtu gluži nemanāms, izraisīja vissmagākās sekas. Ēdām pēc komandas, neierasti ātri. Un, kad beidzot kaimiņš, aprijis devu, atvēlēja man savu līdz spīdumam nolaizīto karoti un es trakā steigā ņēmos strēbt kāpostu zupu, atskanēja pavēle «Celties!». Iestūķējis mutē visprāvāko riecienu (iznest maizi no ēdnīcas nav atļauts) un

Uzmetis žēlu skatienu neapēstajam, gāju stāties ierindā. Ai lielām pūlēm man laimējās sameklēt salauztu zupas smeļamo, kurā kāds bija ieskrāpējis vārdus: «Ņem vairāk — svied tālāk!». Sasējis pārlauztos gabalus ar diegu kopā, es ķēros pie zaudētā atgūšanas — smēlu, cik j ilielas. Tieši tad kļuva skaidrs, ka armijā nedrīkst Mavel ar atplestu muti, to var atļauties tikai divos gadījumos: kad ēd un kad šauj ar lielgabalu.

Vel atceros, cik grūti un salīgi bija celties sešos no rita. miedzot acis spilgtajā, indīgi dzeltenajā gaismā, nu, aukstumā trīcot, ātri ģērbties, pa roku galam uztinu! kājautus, lai vēlāk, pēc pārbaudes, nemākulīgā rūpīgumā tos pārtītu vēl reizes desmit, taču tā arī nesa-sniedzot reglamentā paredzēto rezultātu...

Neilgi pirms nosūtīšanas atbrauca fotogrāfs, lai iemūžinātu mūs, tā teikt, armijas dzīves pirmajā posmā. Kajjs labsirdīgs «vecis» laipni piedāvāja tiem, kas vēlas, noknipsēties viņa «dembeļa» formas svārkos, kurus greznoja divas nozīmīšu rindas un cieti uzpleči zeltainam strīpiņām. Tagad, aplūkojot šo fotogrāfiju, man nak smiekli un ir skumji: gaužām jau nu jocīga kombinācijā — apjucis skatiens, baiļu pilni vaibsti, kas kļuvuši asāki, un greznie formas svārki.

Nekad neaizmirsīšu garo lidostas gaiteni ar fantastisku caurvēju un dīvaino uzrunu «kareivji». Stjuarts ar roku norādīja uz krēsliem un teica: «Nu ko, kareivji, sēdieties!» Sākumā es domāju, ka viņš zobojas, taču Izrādījās, ka tas ir oficiāli pieņemtais veids, kā uzrunāt Padomju Armijas ierindniekus un seržantus.

«Nu ko, kareivi, aiziet!» es teicu pats sev, kad IL-62, strauji nodrebinājusies uz betonētā skrejceļa, pēkšņi pamira lidojumā.

3

— Baterija! — staraina Visoveņs griezīgi komandē. — Līdzināties! Mier-rā!!

No kazarmas lēnām iznāk diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā Osokins, viņš pārmetoši lūkojas mūsu sejās. Majoram nopakaļ velkas baterijas komandieris Uvarovs, kurš savā supercepurē ir līdzīgs spic-nagliņai. Zodu izvirzījis, plāno degunu raukdams, viņš vērīgi nopēta mūsu zābakus.

Praporščiks stingrā ierindas solī pieiet pie priekšniecības un ziņo:-

— Biedri major, sestā baterija pēc jūsu pavēles nostādīta!

Pirms laika nodzeltējusi lapa, viegli griezdamās, nolaižas uz mūsu pašgājēj lielgabala komandiera — nesatricināmā seržanta Titarenko — melnā uzpleča. Citā reizē kāds viņam noteikti iegrūstu sānos, sak, mājās brauksi kā vecākais seržants! Taču šobrīd neviens tam nepievērš uzmanību, un vienīgi mīlīgais telēns Maļiks no pēdējā papildinājuma ar diviem pirkstiem godbijīgi notrauš lapiņu no seržanta varenā pleca.

Virsnieki klusām apspriežas. Mēs pacietīgi gaidām komandieru un priekšnieku gudrās pavēles.

— Paklausieties, varbūt mūs grib kaut kur pārsviest? — bailīgi čukst Cālēns — mūsu mantzinis ierindnieks Ciplakovs.

Cālēns ir drukns puisis, kura sejā vasaras raibumi saplūduši lielos, dzeltenos plankumos. Turklāt Cālēns arī kustas kā putns: īsiem, asiem rāvieniem. Kaut gan dienē tikai astoto mēnesi, viņu personīgi pazīst pat pulka komandieris, jo Cālēns savos astoņpadsmit gados ir precējies, sagādājis meitu un bez tam turpat vai iesaukšanas dienā nodrošinājis sev otru sīko, un tagad ar nepacietību gaida, ka viņu — divu bērnu tēvu — atvaļinās pirms termiņa.

— Jā, pārsviedīs, — šaripovs piekrīt. — Kur pagrabā uz miltu maisa divas peles trešo taisa!

— Puiši, es taču nopietni...

— Cālēn, — Cerņeckis nopūšas, — tev ir smadzeņu muskuļa letāla distrofijaī Ja kas — mēs tagad jau stāvētu pilnā ekipējumā! Bet tu uz kupra vēl turētu kasti ar patronām. Saprati?

— Izbeigt sarunas! — staršina Visoveņs uzbļauj.

Padome Fiļos beigusies: majors Osokins lēnām soļo

gar ierindu, Visoveņs un Uvarovs, blakus stāvēdami, saprotoši saskatās.

Beidzot diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā apstājas un skaļi jautā:

— Kurš ir redzējis ierindnieku Jeļinu pēc pulksten

sešpadsmitiem?

Un es jūtu, kā līdzās nodreb un saspringst Zobs.

* * *

r Lidmašīna lidoja ilgi. Stjuarts mums pasniedza konfektes. piemetinādams- «Uzkodiet, kareivji!» Es iluminatora vēroju bezgalīgo mākoņu plūdumu, kas tik ļoti atgadinaja piesnigušu līdzenumu, ka likās — tūdaļ bulta pauguriņā parādīsies slēpotājs.

I iroši vien es vēl ne reizi vien būtu atcerējies šo pār-lidojumu no civilās dzīves uz armijas dzīvi, ja pēkšņi пиши-atmiņu medū netiktu ielieta darvas karote. Lejā, ai speros čīkstinādams, lamādamies sāka knosītiēs Zobs. VIlin grozījās gan šā, gan tā, saritinājās kamolā, pār* Vilka segu no kājām uz galvas un atpakaļ, taču nekādi nevarēja sasildīties.

—- Je-e-ļin! — neizturējis mokas, viņš iekunkstējās. Par atbildi bija klusums.

Je-eļinl — jau nikni atkārtoja jefreitors. lāču «salagas» guļ kā nosisti.

— Je|in! — Zobs iebļāvās un ar kāju spēra pa augšējas gultas stiepļu pinumu, kur gulēja lādētājs. Tas l/.bijics pārkārās pār malu;

— Kas ir?

— Kas! Kas! Nevar ne uzmodināt... Paņem no Cā* lēna atslēgas un atnes no mantnīcas šineli. Auksti, redz, kas iri

.lc|ins nemākulīgi, ar celi atsizdamies pret skapīti, nolēca zemē, viebdamies iestūma kājas milzīgajos zābakos un aizdimdināja uz durvju pusi.

— Klusāk, spoks tāds, visu kazarmu uzcelsil — jef-reitors nokliedza pakaļ un, pagriezies pret mani, paskaidroja: — Vakar nomazgājos kurinātavā, nekādi nevaru sasildīties...

Jā piebilst, ka mazgāties pie draugiem kurinātājiem dušā, nevis pirtī kopā ar visiem •— ir viena no «veču» privilēģijām.

— Šodien diezgan vēss, — es piekritu. — Toties svētki!

— Jā, Ļoška, simts dienas! Drīz uz mājām... Atceries, kad «dembeļi» atzīmēja savas «simts dienas», likās, mums nekad tādu nebūs! Kā redzi — sagaidījām!

Kamēr mēs tērzējām, atgriezās Jeļins, nesdams zābakus.

—- Ciplakovs teica, ka staršina nav atjāvis iznest šineļus no mantnīcas!

— Pasaki Cālēnam, ka es viņu nositīšu! Saprati?

Jeļins nopūtās un atkal aizgāja.

— Tagad tādi aprobežoti «salagas», — Zobs pažēlojās. — Ne velna nejēdz, gu|, kājās stāvot...

Zobu es pazinu kopš dienesta pirmās dienas un labi atceros, kā viņš kļuva slavens visā daļā, stāvus aizmig-dams artilēristu dienai par godu nostādītajā pulka ierindā. Bet kā jauniņo Zubovu toreiz dancināja drūmais ierindnieks Mazajevs, kurš no baterijas tika atvaļināts pirms gadal

Reiz — nu jau migiā tītās armijas jaunības rītausmā — es biju aculiecinieks šādam gadījumam. Ieskrienu kazarmā un redzu: pūkainais «dembeļa» šinelis izstiepts uz slotas un atsliets pret krāsni, bet garām šim putnubiedēklim dārdošā parādes solī kursē Zobs un centīgi atdod godu.

— Ko tu dari? — izbrīnījies vaicāju.

— Mazajevs... — pagriezis galvu pret šineli, viņš maršēdams paskaidroja. — Es nepieklauvējis iegāju sadzīves telpā. Tagad, redzi, līdz vakariņām...

Vēl Mazajevam patika «pārbaudīt finieri» — sist jaunajiem ar dūri pa krūtīm. Mēs visi staigājām vienos zilumos, bet Zobam vispār nebija nevienas veselas vietas.

Tas bija pirms pusotra gada. Bet tagad viss ir pilnīgi pretēji: jaunajiem nav glābiņa no vīrišķīgā un bargā Zoba.

Izlaidušies, salāti! — Zobs turpināja ar pensionāra īgnumu. — Ek, kā viņiem te derētu Mazajevs, tad viņi iepazītu dzīvi!

— Liecies mierā, — es centos viņu apklusināt. — Jeļins tev visu nakti mazgāja darbadrēbes, bet tu vēl čīksti!

— Kas par to! Cik es nemazgāju, cik negludināju! Tagad viņu kārta! Tu, Ļoška, žēlo jaunos, it kā pats nebūtu bijis «dēlēns», — jefreitors iekaisa. Viņš vēl ilgi būtu ņerkstējis par jauniesaukto «spītību», par baterijas veterānu iedragāto vienotību, par majora Oso-kina uzbrukumu «veču tiesībām», taču tajā brīdī ar šineli atgriezās Jeļins.

— Tevi tikai pēc atomkara sūtīt! — Zobs iebrēcās.

— Ciplakovs bija aizmirsis, kur noglabājis atslēgas, — aizvainoti taisnojās kurjers un, gluži kā meklē-

dams. atbalstu, palūkojās uz mani no negulēšanas apsārtušām acīm.

Labi, brīvs! — Zobs apžēlojās un, paņēmis šineli,iekārtojas siltāk. — Ja drēbes būs slapjas — nositīšu! — lubnlrdīgi žāvādamies, viņš piebilda.

un Jeļins, kurš jau tikpat kā bija uztrausies savā lava, rezignēti nopūtās, smagi nolaidās lejā un aizvīli r, uz sadzīves telpu ...

I - atkal paliku viens, ap sirdi bija nelāgi, un, ap-!lil<n<lams zilganbaltos griestus, kas ar neskaitāmajām ļiInIsiņ;īm atgādināja skolas kontūrkarti, centos atcerēties kaut ko labu. Un atcerējos...

reiz mēs ar Ļenu braucām sēnēs un, lai gan mežā rrlmcņu bija, ka biezs, atgriezāmies tukšā, toties no skиpstiem pietūkušām lūpām. Elektriskajā vilcienā mēs •uiMiiaidījāmies, vērojot ar groziem apkrāvušos sēņo-Liļus. No mīlestības uri spirgtā lauku gaisa mana pil-sētnieka galva reiba, likās, es dzirdu, kā manās dzīslās laiko asinis.

Vēlāk mēs ilgi atvadījāmies pie Ļenas mājas durvīm. AI vadījāmies tik ilgi, ka es nogulēju darbu. Starp citu, |iii ins armijas — pēc neveiksmīgās stāšanās institūtā — es mazliet pastrādāju rūpnīcā. Pēc maiņas mēs stūrim j.im autobusu, kurš apstājās pie caurlaides telpas, un visi barā braucām līdz metro. Tur pazīstamo ceļabiedru pūlis saruka, bet pirmajā pārsēšanās stacijā izklīda pavisam. Mājās es pārrados viens. Tas ļoti at-gadiuaja jauniesaucamā ceļu uz daļu. Sākumā visa grupa nonāca apgabala jauniesaukto pulcēšanās vietā, un mēs gaidījām virsniekus, kuri komplektēja jaunos savam daļām. Laiku pa laikam paklīda valodas, ka atbraucis kāds vecākais leitnants, kurš izraugās puišus sporta rotām: ēšana «līdz kaklam», nekādu norīkojumu, sak, tikai trenējies! Kamēr mēs apsvērām savas sportiskās iespējas un pašapmāna ceļā sen iegūtā trešā jaunatnes sporta klase gluži kā augstlēkšanas latiņa pacēlās līdz pirmajai pieaugušo, noskaidrojās, ka čempionu meklētājs komandu jau savācis un aizbraucis. Pēc tam tas pats atkārtojās ar māksliniekiem, dejotājiem utt.

Līdz norīkojuma vietai mums abiem ar Žoriku ceļi nešķīrās, un, kad mēs jau kalām plānus par kopēju dienestu, pašā pēdējā brīdī liktenis ar vieglu vēzienu

sagrāva visas mūsu cerības: es nokļuvu artilērijas pulkā, Žoriks — divīzijas tipogrāfijā.

Apmēram trijos naktī mēs iebraucām caur daļas vārtiem, un tūdaļ mūs aizsūtīja uz pirti —* nomazgāt ci4 vilistu grēkus, bet vēlāk, kad mēs klājām gultas, virs apakšveļas uzmestā šinelī kazarmā ienāca samiegojies jaunākais seržants.

— Vai no Saratovas ir kāds? — viņš painteresējās!

Neviens neatbildēja.

— Žēl! Jau trešā grupa — un neviena novadnieka,— viesis bija sarūgtināts. — Labi, pagaidām guliet. Rīt iepazīsiet dienestu!

Vēlāk es ievēroju, ka armijā puišiem vienmēr saasinās civilajā dzīvē tikpat kā pagaisušās novadniecības jūtas: Novadnieks, kareivju žargonā: zema^4 — tas ir tuvs cilvēks. Dažkārt apmācībās tu satiec puisi no nezināma Aļehnovas ciema Piemaskavā un lūkojies uz viņu tā, it kā visu mūžu būtu nodzīvojis ar viņu vienā kāpņu telpā. Tikai retais veterāns nodarīs pāri savam gados jaunākajam novadniekam, bet, ja jūs esat viena iesaukuma biedri, turklāt vēl atbraukuši vienā grupā,— tas jau pamats draudzībai uz visu mūžu!

Nākamajā dienā, kā arī bija solījis saratovietis, mēs iepazinām dienestu, jo sākās jaunkareivju skola. Neaizmirsīšu, kā beidzos vai nost pirmajā krosā, kā uz stieņa spēju izpildīt tikai vienu vingrojumu, ko praporščiks Visoveņs nosauca: «sadista ķetnās». Un ierindas mācība! Visu laiku aizmirsos un jaucu soli, neapjēdzu, kādēļ pēc komandas «Karantīna!» stingrāk jādauza kājas pret bruģi. Neapjēdzu vienīgi tik ilgi, kamēr visi piecdesmit zābaku pāri iedimdējās vienā skanīgā uņ J smagā solī, kas, atsizdamies pret sienām, aiztraucās cauri pilsētiņai. Bet ierindas dziesmas! Tās nedzied, bet auro, un īpašs sasniegums ir, nonākot līdzās cita diviziona karantīnai, ar saviem varenajiem dārdiem noslāpēt viņu vārgo dziesmu. Dažkārt, ja neiedziļinājos vārdos, mani pat pārņēma dīvaini patīkams un svinīgs noskaņojums, un es, pats to neievērodams, dziedāju, cik tik bija spēka.

Majors Osokins individuālajās pārrunās ar jaunajiem karavīriem starp citu brīdināja: ja kāds no veterāniem gribēs atņemt personīgās mantas vai formas tērpu,

pieplest darīt kaut ko tādu, kas nav paredzēts reglamenta, — jebkurā diennakts laikā steidzami zinot viņam Bet naktī pēc vakara jundas šīs pamācības komentēeja ierindnieks Mazajevs. Viņš paskaidroja, ka osokins var muldēt visu, ko vien vēlas, — viņam par l" maksā naudu un četrdesmit piecos gados dod pen-elļu Un, ja mēs, «dēlēni», gribam normāli dienēt un laimīgi atgriezties mājās, mūsu pienākums ir paklausīt * vī riem» un dzīvot pēc nesatricināmajiem kazarmu likumiem, jo armija — tā nav civilā dzīve... Armijā ir •«vi likumi: gadu drātē tevi, gadu tu drātē citus!

Taču to jau arī es pats biju apjēdzis. Jaunā dzīve u/klupa gluži kā pēkšņa slimība. Allaž gribējās gulēt vai est, vajāja bailes kaut ko izdarīt aplam. Un mani pirmie vēstījumi uz mājām (kad atgriezīšos, katrā ziņā pārlasīšu) bija tik bezcerīgi, ka sabiedētā māte pat gi.rajas rakstīt niknu vēstuli da|as komandierim, par ku paziņoja man. Bailes no tāda negoda tūdaļ apslāpsi а tieksmi pngaustlcs. Vēstulēs Ļenai es centos sevi l/lelot par tādu ka zaldātos atdotu dzejnieku, vēl jo vairak tāpēc, ka manī ar jaunu, slimīgu spēku uzlies-iiinja jau devītajā klasē pierimusī rīmju kalšanas mānija. Galvā sāka malties rindiņas ar, piemēram, tādām atskaņām:

Ja skumjas tavā sirdī iemājo,

Par to, kā atgriezīšos, pasapņo.

Taču visbriesmīgākais bija tas, ka šos pantus es aizai! iju Ļenai. Turklāt savās vēstulēs gribēju no viņas i/dikt jaunu fotogrāfiju, iepriekšējo kāds bija nospēris, Ka man paskaidroja, «dembeļa» albumam.

Vel ļoti labi atceros, kā mūs pirmoreiz veda uz šautuvi l.s kratījos kravaskastē, iespiedis starp ceļgaliem Ķautņaino AKM^5 aptveri, automātu pirms tam ne vien-reiz vien biju izjaucis un tīrījis, turklāt pēc salikšanas aizvien palika pāri kāda lieka detaļa. Beidzot es nogūlos uz brezenta, izpletu kājas, lai būtu atbalsts, notvēru tēmēklī kustīgo mērķi un, kā man likās, ļoti viegli (patiesībā — ļoti strauji) nospiedu mēlīti. Automāts rokās sāka stipri raustīties un mētāties no vienas puses uz otru. Pilsētas šautuvē es vienmēr gāzu zvērus nekļūdīgi, nepūdelēju arī spēļu automātā «Džungļu me-

dības», tāpēc biju pilnīgi pārliecināts, ka tūdaļ pārsteigšu puišus un virsniekus ar savu trāpīgumu. Taču nevienu pārsteigt man neizdevās, tāpat kā neizdevās sašaut nevienu mērķi, toties cieņas jūtas pret ieroci — tās kopš bērnības mājo katra vīrieša sirdī — bija apmierinātas.

— Ierindnieks Kuprjašins šaušanu beidzis! — es lepni pavēstīju, celdamies no brezenta, un neveikli pagriezu stobru tieši krūtīs vecākajam leitnantam Uva-rovam, kurš tolaik bija karantīnas priekšnieks. Viņš mierīgi un pat mazliet nicīgi pastūma automātu sāņus, pakratīja galvu un caur zobiem novilka

— Aizstāvītis ...

Pēc tam bija zvēresta diena. Automāta ledainais metāls saldēja rokas. Pie galda, kas bija pārklāts ar sarkanu audumu, stāvēja diviziona virsnieki, majors Oso-kins izkliedza jauno kareivju uzvārdus. Kad pēdīgi pienāca mana kārta, es, pārbijies, ka neizdaru ko nepareizi, iedresētiem soļiem izgāju no ierindas, vienā rokā sažņaudzis automāta laidi, ar otru paņēmu vākus, kuros ielikts zvēresta teksts, un aiz satraukuma smalkā balstiņā sāku lasīt: «Es, Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis, stājoties Bruņoto Spēku rindās, dodu zvērestu un svinīgi solos būt godīgs, vīrišķīgs, disciplinēts, modrs karavīrs, stingri sargāt kara un valsts noslēpumu, bez ierunām izpildīt visus militāros reglamentus un komandieru un priekšnieku pavēles ...» Kad tiku līdz rindām «bet ja es lauzīšu šo manu svinīgo zvērestu...», balss piepeši kļuva tik draudoša, ka virsnieki delikāti saskatījās un vecākais leitnants Uvarovs pasmaidīja ... Visgrūtāk, kā izrādījās, bija zem zvēresta parakstīties: stīviem pirkstiem es paņēmu pildspalvu un uzvilku nesaprotamu ķeksīti. Kad zvērestu bija devis pēdējais jaunkareivis, mēs pievienojāmies kopējai ierindai un karantīna beidza eksistēt. Parādes solī devāmies svētku pusdienās.

— Tagad tu esi īsts karavīrs! — Mazajevs tēvišķīgi uzsita man uz pleca. — Vari iet kārties!

Reizēm šķita, ka viss, kas ar mani noticis, ir gluži kā kinofilmā: tūdaļ — kā dažkārt rīkojas režisori — ieņirbēsies kadri — rudens, ziema, pavasaris, vasara ... Un parādīsies titri: «Pagāja divi gadi». Bet, lūk, nākamais kadrs: es zvanu pie mūsu dzīvokļa durvīm, ieklausos soļos, kas tuvojas no priekšistabas, apkampju

līksmojošos vecākus un, šineli nenoģērbis, metos pie telefona, uzgriežu Ļenas numuru un māksloti klusinātā balsī, it kā zvanītu no tālienes un būtu ļoti slikta dzirdamība, bļauju! «Sveika! Kā tev klājas?...» Un Ļena skaļi, cenzdamās pārkliegt šķietamos traucējumus, atbild: «Normāli... Mums viss ir labi. No kurienes tu zvani? Kad jūs atlaidīs?!» — «Pēc piecām minūtēm!» es saku skaidrā, skanīgā balsī, .šaujos lejā, apstādinu taksometru un drāžos pie viņas!...

Redz, kā aizsapņojos. Kaut ātrāk būtu celšanās! Vai dieninieks tur aizmidzis, vai? ...

4

...Beidzot diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā apstājas un skaļi jautā:

— Kurš ir redzējis ierindnieku Jeļinu pēc pulksten sešpadsmitiem?

Un es jūtu, kā lidzās nodreb un saspringst Zobs.

Rindām pārskrien viegla dūkoņa — ikviens apstrādā iegūto informāciju savā īsi apcirptajā un ar laiviņu nosegtajā personālajā kompjūterā.

No tumsas parādās bibliotēkas runcis Ķeša, asti perpendikulāri uzslējis. Uz mums līdzjūtīgi lūkojas dzeltenas acis, redzokļi ir šauri kā tēmēkļu lodziņi. Droši vien apjēdzis, ka uzradies nelaikā, kaķis pakrata ķepiņu, kā pēc reglamenta pagriežas un atstāj mūsu baterijas laukumu.

— Ļauna zīme! — Saripovs čukst. — Ķitvaju micīt!

Mēs esam aptvēruši situācijas nopietnību un gaidām

turpinājumu.

— Labi, — majors Osokins saka aizsmakušā balsī, lai gan visiem ir skaidrs, ka nekā laba nav nedz viņa jautājumā, nedz arī mūsu klusēšanā. — Labi. Vai ierindnieks Jeļins kādam paziņoja par savu nodomu atstāt daļas teritoriju?

Majors raugās tieši uz mani, bet baterijas komandieris Uvarovs paliecas uz staršinas pusi un ar skatienu rāda uz Zobu. Praporščiks Visoveņs ļoti zīmīgi artikulē ar lūpām.

Zobs božas, mēģina atpogāt formas blūzes apkaklīti, taču laikus attopas un atkal izstiepjas miera stājā.

— Nu, spēkoni, audzinātāj, paeksperimentējies?. ~ gaužām klusi un gaužām nikni jautā Cerņeckis.

— Iekritāt gan, kretīni, — Saripovs piekrīt.

—- Klusu! Pēcāk tiksim skaidrībā! — seržants Tita-| renko čukst.

Ar plecu jūtu, ka Zobu sāk kratīt drebuļi.

— Labi, — vēlreiz atkārto majors Osokins un norausta galvu, — tātad neviens neko nezina. Pazudis kareivis — un neviens neko nezina! Labi-i...

Pa to laiku pie tēviem komandieriem aizelsies pie-? steidzas leitnants Kosuļičs, mūsu vada komandieris.! Viņš tikai nesen ieradies no karaskolas, sarkst kā mei-, tene, nēsā brilles zeltītā ietvarā un, par spīti raupjajai armijas realitātei, cenšas izteikties literāri. Kad līdz majoram Osokinam palikuši daži metri, leitnants Kosuļičs pāriet uz cītīgu ierindas soli, ievelk krūtīs gaisu, lai ziņotu, taču Osokins ar niknu rokas mājienu viņu apstādina un norāda uz vietu sev līdzās.

— Klausīt manu pavēli! — diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā pasludina, un atbalss ilgi maldās starp kazarmām, noliktavām, angāriem. — Pirmais vads izķemmēs pilsētiņu un autoparku. Sevišķu uzmanību pievērst pagrabiem un remontbedrēm. Vecākais — leitnants Kosuļičs ...

Kosuļičs aplaiza sārtās lūpas un sakārto brilles.

— Otrais vads, — majors atkāsējies turpina, — izķemmēs poligonu. Sevišķu uzmanību pievērst birztalai! Vecākais — praporščiks Visoveņs. Visiem pulcēties pie blindāžas. Ziņot ik pēc divdesmit minūtēm. Izpildiet!

Ierinda izklīst. Baterijas komandieris Uvarovs apjucis un dusmīgs atskatās uz diviziona komandiera vietnieku politiskajā darbā. Un tad es dzirdu pavēlis

— Jefreitor Zubov, ierindniek Kuprjašin, pie manis! ...

* и« *

Nē, dieninieks nebija aizmidzis, un vakarējā tik nozīmīgā diena iesākās tieši tāpat kā lielākā daļa no manām sešsimt astoņpadsmit dienesta dienām. Noklaudzēja soļi, atvērās durvis, un ieskrēja Cālēns, kurš, ievilcis plaušās kazarmu sasmakušo gaisu, iebrēcās? «Baterija, celties!» Mirkli visi sastinga, nogaidīdami,

vai tālāk nesekos daudzsološais vārds «trauksme». Nē, nesekoja. Tātad sākās kārtējā armijas diena.

No augšējām gultām ar dārdoņu bira lejup jaunie. Pēc nerakstītā kazarmu reglamenta viņu uzdevumos ietilpst: izslaucīt un uzkopt dzīvojamo telpu, nospodrināt grīdu, sakārtot savas, kā arī «veču» gultas. Viltīgais Maļiks aizskrēja pie durvīm un nostājās uz vakts, lai baterijas veterāni līdz staršinas atnākšanai vēl varētu pasnaust.

Sīs piecpadsmit, divdesmit minūtes miegainās laimes ir mūsu ģenētiskās atmiņas par saldi laiskajām mājas brīvdienām, kad tu guli, reibdams no tā, ka jāizvēlas vai nu ceptas olas ar šķiņķi, vai gultas sievišķīgais siltums ... Taču par to ne vārda!

Mūsu pelnīto mieru apsargāja ne tikai patruļnieks Maļiks, bet arī Cālēns. «Pie skapīša» viņš vienmēr stāv ar tādu izskatu, it kā pozētu kara izdevniecības plakātam «Ienaidnieks netiks garām — robeža ir slēgta!». Bet patiesībā no viņa nekādas jēgas nav — visus savus spēkus ieguldījis pēcnācēju ražošanā un zaudējis balsi. Pat mironis skaļāk nošķaudīsies, kā saka staršina Vi-soveņs.

Starp citu, staršina reiz stāstīja, ka pirms trim gaiļiem baterijā dienējis kāds sibīrietis, kura bļāviens spējis pamodināt turpat vai visu pilsētiņu. Kliegšanas prasme nerodas uzreiz: apgūdams šo mākslu, es gandrīz vai sabeidzu balsi, toties tagad, ja nepieciešams, varu tā iebrēkties, ka pašam ausis aizkrīt. Armijā viss ir pārdomāts — un rūpes par jaunkareivju balss saišu izkopšanu nebūt nav muļķības. Pieņemsim, ka tu, būdams baterijas veterāns, augstas klases speciālists un visvisādu apmācību teicamnieks, nereglamentētā laikā esi atgūlies, lai atpūstos, un mazliet iesnaudies, bet kazarmā pēkšņi ierodas baterijas komandieris. Līdzko viņš ir uz sliekšņa, tā — blaukš! — gluži kā no lielgabala: «Biedri vecāko leitnant...» Viebdamies no ziņojuma dārdiem, virsnieks uzzina, ka jefreitora Vaktnieka dežūras laikā baterijā nav atgadījies galīgi nekas. Bet pēc brīža, kad vecākais leitnants ielūkojas kazarmā, tu sēdi uz reglamentā paredzētā ķebļa un koncentrēti apskati kareivja evaņģēliju — politnodarbību pierakstus. Uz jautājumu, kādēļ nodarbojies guļam-telpā, tu, domās nogrimis, atbildi, ka esi iegriezies pēc

burtnīciņas, bet, redz, aizmirsies, pārlasot viņa — biedra Uvarova — politpārrunas.

Tā gadās, taču pagaidām dieninieks klusē un var mierīgi izmantot, pēc manām domām, vispatīkamāko no «veču» tiesībām — pēc celšanās signāla pagulēt siltā gultā un pussnaudā pavērot atmodinātās kazarmas dzīvi.

— Je*e|in! — atskanēja neapmierināta balss.

Tur atkal bija pamodies Zobs.

— Kur ir Jeļins? — jefreitors nerimās.

— Sadzīves telpā gludina frenci, — paziņoja Ma-|iks, kurš bija informēts par dramatisko notikumu ar Zubova formas tērpu.

— Žigli pasauc!

Ar sērīgām, melnām acīm uzticīgi palūkojies uz bargo «veci», Maļiks aizdrāzās izpildīt pavēli un drīz vien atgriezās ar uzvaru, izstieptajās rokās nesdams tīrās drēbes; turklāt radās tāda sajūta, it kā tieši viņš, Maļiks, visu nakti, acis neaizvēris, būtu mazgājis un gludinājis, līksmi iztēlodamies, kā bargais, taču taisnīgais Zobs par godu «simts dienām» ietērpsies tīrā apģērbā. Nopakaļ atvilkās Jeļins. Viņam ir bāla seja ar vasarasrai-bumiem, zilas acis, aizvainojuma savilktas lūpas un ērmīgs vārds — Serafims. Liekas, viņš vienīgais no jaunajiem nekādi nevar pierast pie tā, ka pagaidām zaudējis matus, un pēc viltīgā padoma pirms pārbaudes sasukāties aizvien sāk rosīgi meklēt ķemmi. Un vēl — pēc maniem novērojumiem, viņš slimīgāk par citiem uztver attiecības starp jaunajiem un «večiem» — varbūt tāpēc, ka līdz armijai bija strādājis par pionieru vadītāju (labāk nebūtu stāstījis!) un ieradis izrīkot.

Zobs sāka nīst Jeļinu no pirmā acu uzmetiena, no dienas, kad ieradās papildinājums un bijušais sarkan-kaklautaino bērnu vadītājs ienāca kazarmā nepieklauvējis, kas labi audzinātam «salagam» nav piedodams.' Vispār esmu ievērojis, ka cilvēki krasi dalās divās kategorijās: vieni nespēj dzīvot bez mīlestības, otri — bez naida; un gan vieni, gan otri mokās, ja nesastop cilvēku, kurš būtu cienīgs, lai pār viņa galvu izgāztu visu, kas sakrājies dvēselē. Zobs tādu cilvēku bija atradis, un mani mēģinājumi Jeļinu aizstāvēt atdūrās pret dzelžainu atbildi: «Nekas. Lai iepazīst dzīvi. Viņam pienākasl»

Vārdi «pienākas» un «nepienākas» visai daudz ko nosaka. Man, piemēram, nepienākas gulēt otrajā stāvā, bet vienīgi lejā. Zobs tādēļ mani burtiski ēda vai nost: es, redzējies, radot jucekli noteiktajā armijas hierarhijā. Taču man labāk patīk augšā. Pirmkārt, ziemā siltāk; otrkārt, virs tevis ir nevis čīkstošas, izļurkātas atsperes, bet tīri griesti, kuros kā krāsu televizorā var noskatīties jebkuru ilgu piepildījumu; treškārt no augšējā plaukta — gluži kā novērošanas punkta — pārskatāma visa kazarma. Redzams, kā, ar vilnas lupatām spodrinādami grīdas dēļus, smagā dejā griežas jaunie, bet ierindnieks Šaripovs, gulēdams gultā, domīgi pamāca:

— Berziet tā, lai mirdzētu! Kaut jupis jūs rautu!

Redzams, kā lišķīgais Maļiks pienes tīri izgludināto

formas tērpu Zobam. Tas viebjas: droši vien aproces tomēr vēl mitras. Redzams, kā, galvu nokāris, ar slotu darbojas lempīgais Jeļins. Viņam ir klasisks «dēlēna» izskats — bezpalīdzīgi gurda seja, nošļukuši pleci, mil-zīgi — par trim numuriem lielāki — svārki, bet zābaku stulmi tik plati, ka kājas atgādina piestā iemestas stampas. Jeļins gandrīz vienmēr klusē, taču klusē nepiekrītoši, ar tādu kā slēptu protestu... Tieši tas tracina Zobu visvairāk.

— Jeļint Šurpu nāc! — Zobs nokomandēja. — Cik dienas palikušas līdz pavēlei?

— Simts.

— Bet līdz pirmajai partijai?

— Simt divdesmit deviņas, — bez stomīšanās atbildēja Jeļins.

Aizvakar viņš sastomījās, un es ar pūlēm nomierināju satracināto Zobu. Taču šodien jefreitors ar atbildi ir apmierināts, sejā pat parādās kas līdzīgs smaidam, tomēr no viņa nav tik vienkārši atkratīties:

— Atnes adatu!

Jeļins no laiviņcepures atloka sadabūja adatu ar baltu diegu, bet Zobs tikmēr no kabatas izvilka mazu kalen-dāriņu ar «Aeroflotes» blondīni. Tādi kalendāriņi ir ikvienam kareivim; katru rītu tiek caurdurts kārtējais datums, un, ja palūkojas pret gaismu, pēc gaišo punktiņu skaita kļūst skaidrs, cik dienu pagājušas un tātad — cik atlicis līdz mājāsbraukšanai. Mans kalenda-riņš jau atgādina smalku rīvi.

Zobs, triumfējoši pūzdams, caurdūra jaunu dienu un atkal ieurbās ar skatienu Jeļinā:

— Gultu sakārto! Divas minūtes. Sākt!

Sakārtot gultu pēc reglamenta nemaz nav tik vienkārši. Segai jābūt nostieptai gludai kā dēlis. Taču ar to vēl par maz, segas malas tiek «atdauzītas», tas nozīmē, ka guļvietai jāizskatās kā plata, līdzeni nozāģēta dēļa galiem. «Atdauzīšana» notiek ar ķebli un plaukstas sānu. Arī es pats nomocījos, kamēr apguvu tehnoloģiju. Sākumā «atdauzīšana» man šķita baigākais idiotisms, un, visumā saglabājot šo pārliecību vēl šobaltdien, man tomēr jāatzīstas: ja ienāk kazarmā, kur rindā sakārtotas gultas ar «atdauzītām» segām, bet spilveni uzčubināti un cieši pārvilkti ar spilvendrānām, turklāt vēl «mirdz» ar vilnas lupatām noberztā grīda, — aina ir iespaidīga ...

— Spoks tāds, vai tad tā kārto! — Zobs dusmīgi izjauca nemākulīgi uzklāto guļvietu — Jeļina pūļu augli. — Skaties un mācies, Pavļik Morozov!

Zobs veikli nostiepa segu un braši uzčubināja spilvenu.

— Precīzi viena minūte! — viņš patīksminājās par savu tiešām meistarisko darbu un atkal sajauca gultu. — Sakārtosi savu, bet pēc tam manu — treniņam. Sākt! Nu .. .

— Neklāšu, — tikko dzirdami noteica Jeļins.

— Ko?!

— Es vispār nesaprotu, kālab tas vajadzīgs...

— Ko?! Ko tu teici?! Tev nekas nav arī jāsaprot, saprati? Tā pienākas. Pie-nā-kas! — Un Zobs, sagrābis mocekli aiz apkakles, ar tādu spēku viņu sapurināja, ka pogas kā krusa norībināja pret grīdu. — Es no tevis izkratīšu šito lecību! Saprati? Saprati?!

Jeļins tikai pašūpoja galvu.

Incidenta laikā darbs kazarmā apstājās: jaunie ar bezcerīgu līdzcietību (vienīgi Maļiks ar mākslotu nopēlumu) vēroja dumpja apspiešanu uz kuģa, taču nevienam, protams, pat prātā nenāca aizstāvēt iesaukuma biedru — tā nepienākas! Ar slotu rokās pamirušais div-metrīgais Āboltiņš, kas civilajā dzīvē bija nodarbojies ar airēšanu, viens pats spētu ar pamatīgu sarkanās, sasprēgājušās un nobrāztās dūres zvēlienu iedzīt Zobu līdz ausīm grīdā; un, ja Ēvaldam nāktos aizstāvēt to pašu Jeļinu no kāda svešinieka, viņš tā arī izdarītu.

Bet pacelt roku pret savu «veci» ir neiespējami, kaut dažkārt vajadzētu gan.

«Veču» reakcija nav viennozīmīga: no vienas puses, viņi sašutuši par «spītīgā salagas» nepak|āvību, no otras — viņus kaitina iesaukuma biedra bezkaunīgā cietsirdība.

Bet Zobs stingri turēja Jeļinu aiz izķēmotajiem formas svārkiem un, spriežot pēc sejas izteiksmes, nolūkoja, pa kuru vietu cirst noslēguma pļauku.

— Zob, nu kādēļ no tevis tik daudz trokšņa? — pēkšņi atskanēja Vaļeras Cerņecka gurdā balss. — Apriebies esi ar savu muskuļu pedagoģiju!

— Nekas, lai iepazīst dzīvil — Zobs atcirta ar pata-loģisku pārliecību balsī.

Cik reižu esmu sev nosolījies nemaisīties viņa spēlītēs, bet tas nav manos spēkos.

— Atlaid puisi! — es mīlīgi palūdzu no mākslotā miera aiztrūkstošā balsī un nolēcu no sava otrā stāva. Zobs pavērsa uz manu pusi izbrīna pilnu sivēna fizio-nomiju.

— Nesapratu!

— Kad izaugsi, Saša, sapratīsi! Atlaid viņu!

Kazarmai pārskrēja pārsteiguma murdoņa, kura teātrī rodas tāpēc, ka visi vienlaicīgi sāk atkārtot vienu un to pašu vārdu, piemēram, «astoņdesmit deviņi». Bet šeit murdoņa bija dabiska: «veči» — turklāt no vienas apkalpes — ķildojas «salagas» dēļ. Neticami! Lai atšūtu mani ar kādu dzēlīgu jociņu, Zobs sasprindzināja savu vienīgo smadzeņu kroku, taču vārdi dažkārt mēdz būt smagāki par kāpurķēžu posmiem, ar kuriem jefrei-tors, gaidot «dembeli», uzpumpē bicepsus...

— Mierā! — pēkšņi atskanēja tīri pieņemams die-ninieka Cālēna brēciens, kuru tūlīt pat uztvēra centī-

-gais Maļiks. Kazarmā notika momentāna pārgrupēšanās:'jaunie cītīgi pulēja grīdu, pārējie katapultējās no gultām un sāka ātri ģērbties. Jeļins palīda zem gultas, lai salasītu aizripojušās pogas. Nekādu pēdu! Uz virsniekiem notikušais neattiecas.

Kazarmā strauji ienāca laikus pamanītais staršina Visoveņs un, pārlaidis puskailajam kareivju kolektīvam atminīgu skatienu, ar vārdiem «sapūdēšu virtuvē» iztrieca pašgājējlielgabalu devītās baterijas personālsastāvu uz rīta rosmi. Bet torņa lādētājam ierindniekam

Kuprjašinam, kurš bija aizkavējies, praporščiks ievilka ar cieto, tēvišķīgo plaukstu pa satina sporta biksēs cieši iespīlēto domāšanas vietu.

5

...Ierinda izklīst. Baterijas komandieris Uvarovs apjucis un dusmīgs atskatās uz diviziona komandiera vietnieku politiskajā darbā. Un tad es dzirdu pavēli:

— Jefreitor Zubov, ierindniek Kuprjašin, pie manis! ...

Tā ir majora Osokina pavēle.

Kopā ar virsniekiem mēs atgriežamies kazarmā. Aiz loga puiši sadalās pa vadiem un apkalpēm, apspriezdami, kam kur meklēt. Aizskan staršinas Visoveņa balss:

— Nu, karātavu putni, iekūlāties gan, ko? Apstrādājāt puisi ...

Baterijas komandieris Uvarovs, zobus kodīdams, atkal plosa savu naģeni.

Majors Osokins lēnām pārlaiž Zobam skatienu un nicīgi vaicā:

— Kas tad notika starp jums un ierindnieku Jeļinu?

Zobs neatbild, tikai klusēdams šņākuļo. Iespējams,

ka jautājums attiecas arī uz mani, taču es tāpat klusēju. Un ko gan lai es saku? Esmu vainīgs, gribēju novērst, griezu pretī krūtis, bet spēcina nepietika, neiznāca ... Un kas iznāca? Pazudis zaldāts. Tā atgadās — apvainojās un aizbēga, kur deguns rāda, bet ja neaizbēga ...

— Kas notika? Es vaicāju jums, jefreitor Zubov?! — diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā draudīgi atkārto.

— Mēs abi sastrīdējāmies... — pēkšņi Zobs bērnišķīgi noblēj.

Baterijas komandieris Uvarovs konvulsīvi sašķiebj lūpas un novēršas.

— Sastrīdējāmies... — majors sarūgtināts pārmēdī. — Ar tādu bulli saķildosies! Par ko tu viņu piekāvi?

— Nē ... Es tikai...

— Diezgan! — Osokins viņu pārtrauc. — Klausies, Zubov, uzmanīgi: kaut vai visu apkārtni ar degunu uzar, bet Jeļins tev jāatrod! Lai dievs žēlīgs, ja ar viņu kas atgadīsies! Vai tu mani saprati?

— Sa-sapratu! — gluži šļauganais cīnītājs par

«veču» tiesībām vairākkārt pamāj ar galvu.

— Ej!

Zobs nedroši atdod godu, pagriežas, tik tikko nezaudēdams līdzsvaru, bet no kazarmas izdrāžas gandrīz vai sāniski.

— Ak, Kuprjašin, Kuprjašin, — diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā pievēršas man. — Un es domāju, ka tu neļauj darīt pāri draugiem... Uz kurieni Jeļins varēja doties? Vai citās baterijās viņam ir novadnieki?

— Liekas, nav ...

— Vai ar Zubovu tu kāvies viņa dēļ?

— Viņa dēļ, — es piekrītu, lieku reizi pārliecinājies, ka informācijas vākšanu majors Osokins organizējis nevainojami.

— Kāpēc neatnāci pie manis? — diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā bargi jautā, lai gan pats mani vairs necienītu, ja es būtu aizskrējis pie viņa, lai nosūdzētu.

— Nepaguvu, — es nopūties atbildu.

— Nepaguvi... Ja tagad kaut kas notiks, visu mūžu kodīsi pirkstos! Nepagu-uvu ... Ej dzenies savējiem pakaļ ...

Skriedams ārā, dzirdu, kā baterijas komandieris Uvarovs dobjā balsī griežas pie diviziona komandiera vietnieka politiskajā darbā:

— Biedri major, atļaujiet...

— Neatļauju! — Osokins viņu nikni pārtrauc.

* * *

Tikai civilajā dzīvē fizkultūra un sports ir tavas personiskās grūtības, bet armijā — svarīga dienesta daļa, valstiski nozīmīga nodarbošanās. Tāpēc ik rītu pār pilsētiņu paceļas dimdoņa, ko skrienot rada simtiem kāju, no visām pusēm — sastājušies pa vadiem — puiši steidzas uz rīta rosmi. Sīs urdzītes gluži kā milzīgs, tumšs virpulis sevī iesūc pulka laukums, pa kuru mēs katru dienu nojožam dažus apļus. Tie, kuri ir stiprāki, skrien pa ārmalu, kur bruģis pāriet asfaltā; vājākie, atvieglo nādami sev dzīvi, turas tuvāk vidum, it kā viņus sevī; censtos ieraut virpulis. Saņēmis reaktīvo paātrinājumu

no staršinas Visoveņa varenās rokas, es drāzos uz rīta vingrošanu.

...Uz šī laukuma man kādreiz aptrūka elpa jau pēc pirmā apļa, bet seržants Carugins, bikstīdams no mugurpuses, mani pamācīja: «Neāksties! Tas tev nav pārgājiens pilnā ekipējumā.» Un tiešām, ja nebūtu ikdienas skrējienu, es neizturētu pirmo šādu pārgājienu — sirds uzsprāgtu kā granāta. Atceros, kā pirms komandas «Uz priekšu!», kad pēdējo reizi ar pleciem pārbaudīju pilnas uzkabes smagumu, kāds iegrūda man rokās bruņucepuri — tā sakot, uz brīdi lai paturu. Un tajā mirklī visi metās uz priekšu ... Es kā idiots elsdams jozu ar divām bruņucepurēm un domāju vienīgi par to, kā aizskriet līdz galam un no visa spēka iegāzt viltniekam, kurš atvieglinājis savu dzīvi uz mana rēķina, taču tas, ka bruņucepuri varu gluži vienkārši aizmest, man neienāca prātā ...

Noskrējuši vajadzīgo apļu skaitu pa laukumu, mēs pa sānu celiņu devāmies uz sporta pilsētiņu, kur jaunie nepielūdzamā Zoba vadībā sāka palielināt bicepsus un nostiprināt vēdera muskuļus, bet «veči» izklīda pie iemīļotajiem vingrošanas rīkiem. Saripovs klaigādams uz stieņa taisīja «saulīti», spēka mitriķis Titarenko žonglēja ar kāpurķēžu posmiem, Cerņeckis demonstrēja kādas Austrumu cīņas graciozās piruetes, bet es, slinki izskrējis cauri šķēršļu joslai, izvēlējos smilšu bedri, pie kuras piepeši iegrimu domās. Un bija par ko palauzīt galvu: protams, es kļūdījos, kad visu klātbūtnē saķēros ar Zobu Jeļina dēļ, vajadzēja aprunāties pēcāk zem četrām acīm. Un vispār šis tracis man nepatika arī tāpēc, ka bija turpinājums manām personiskajām nepatikšanām un pārdzīvojumiem, kuri iezīmēja dienesta pirmo gadu. Atceros, dienestā posdamies, visvairāk baidījos no dažādiem fiziskiem pārbaudījumiem; domāju, ka aizmirsīšu, piemēram, zalves laikā atvērt muti un kļūšu kurls vai neizturēšu to pašu marša pārgājienu. Taču skrējiens ar pilnu uzkabi mani nenonāvēja, arī muti atvērt nepiemirsu. Visgrūtākais, kā izrādījās, bija gluži kas cits ...

Mūsu karantīnas priekšnieka vietnieks bija seržants Carugins, kuru aiz muguras dēvēja par «bliezēju». Sākumā nospriedām, ka viņš līdz iesaukumam gluži vienkārši spēlējis kādā pašdarbības vokāli instrumentālajā ansamblī, taču vēlāk noskaidrojās, ka līdz armijai ser-

žants strādājis par virpotāju Abakanas vagonu rūpnīcā, bijis brigadieris, darba pirmrindnieks, deputāts, delegāts, nu un viss pārējais! Dienestā Carugins ātri k|uva par teicamnieku un augstas klases speciālistu, bez viņa neiztika nevienās artilērijas apkalpju sacensībās ne divizionā, ne arī apgabalā. Es pats redzēju, kā viņš un viņa puiši sagatavoja haubici kaujai ar tādu ātrumu, ka pat aizsmēķēt nepaspēsi. Bet uz karantīnu viņu norīkoja tāpēc, ka Carugins nekad nešķiroja kareivjus jaunajos un veterānos, izceldamies ar to pārdomāto taisnīgumu, kas armijā ir vissvarīgākais. Ar mani viņš noņēmās sevišķi daudz — varbūt tāpēc, ka arī gribēja iestāties vēstures institūtā, — un izprašņāja, kādi tur eksāmeni, vai ir grūti rakstīt sacerējumu un kā labāk ielāgot gadskaitļus. Kad sākām runāties par turpmāko dienestu, seržants mierināja:

— Nekas, Kuprjašin, dienēsi manā apkalpē! Mums baterijā ir krietni puiši...

Puiši droši vien visur ir krietni, bet kārtība, redz, dažāda. To es secināju diezgan drīz, jo kadrinieku griba bija tāda, ka nokļuvu nevis patriarhālajā, līdzi velkamajā pirmajā baterijā, bet gan sestajā pašgājējlielga-balu baterijā, par kuru jau karantīnā runāja, ka jaunajiem tur klājas grūti.

— Jā, Ļoha, tu gan esi iekūlies! — Carugins, uzzinājis, uz kurieni tieku nosūtīts, nogrozīja galvu. — Nu, neuztraucies, es aprunāšos!

Un viņš patiešām atnāca pie manis uz bateriju, brīdināja «večus», lai neaiztiek, taču, manuprāt, viņus vienīgi nokaitināja. Vēl līdz šim laikam ar briesmīgu kaunu atceros, kā pēc pāris dienām naktī mani pamodināja Mazajevs un lika atnest viņam padzerties. Es izlikos, ka nesaprotu, un apgriezos uz otriem sāniem, bet viņš dusmīgā neatlaidībā mani vēlreiz uzbukņīja un pavaicāja: «Dēlēn, kurls esi, vai?» Un es, kuru vecāki bija audzinājuši pašcieņas un neatkarības garā, virs pelēkās kareivja veļas uzmestā šinelī lavījos pa naksnīgo pilsētiņu tādēļ, lai atnestu divdesmitgadīgajam «vecim» kompotiņu, kuru viņam virtuvē bija pietaupījis pavārs — viņa novadnieks. Padzerties es atnesu, taču sirdī nozvērējos: nākamreiz nomiršu, bet nepazemošos! г

«Nākamā reize» pienāca otrā rītā, Mazajevs sēdēja gultā un, mēli klakšķinādams, aplūkoja brūngano

apkaklīti. Tad viņš pasauca mani un, ar pretīgumu noplēsis savazāto lupatu, pavēlēja: «Piešuj!» Un, tāpat kā Jeļins šodien, es atbildēju: «Nedarīšu.» Un, tāpat kā Jeļins šodien, pakjāvos, mierinādams savu lepnumu, ka tā pienākas, ka neesmu ne pirmais, ne pēdējais, jāiepazlst dzīve, gan ari man reiz uzsmaidīs laime, nu un tā tālāk ... Naktī šausmās atmodos no domas: ja Ļena būtu redzējusi, kā es pazemojos, viņa tūdaļ pārstātu mani mīlēt.

Bet Mazajevs vēl ne vienu reizi vien mācīja mani dzīvot, un sevišķi viņam nepatika tas, ka esmu maskavietis. Manuprāt, viņš galvaspilsētu vispār iedomājās kā milzīgu specsadalītāju, kas paredzēts astoņiem miljoniem!

Visam, kas bija noticis ar mani, un visam, ko šodien pārdzīvoja Jeļins, ir savs oficiāls nosaukums — nereglamentētās attiecības. Vairākas reizes ierindas priekšā mums nolasīja pavēles, kā «pie mums šad tad viens otrs» tiek nosūtīts uz disciplināro bataljonu tieši tāpēc, ka ņirgājies par jaunkareivjiem. Bet pavasarī mūs veda uz paraugtribunālu. Viens no apsūdzētajiem — dūšīgs puisietis, kas bija sakropļojis jauniesaukto, — pēc sprieduma gārdzošā basā iebrēcās «mammīt!» un sāka raudāt.

Pēc vakara jundas mēs kazarmā ilgi pārrunājām redzēto.

— Pieci gadi! — Saripovs vaidēja. — Prātā var sajukt!

— Likums ir bargs, taču tas ir likums, — apstrādādams ar vīlīti nagus, mierīgi piebilda Vaļera Cer-ņeckis.

Piepeši ar negaidītu niknumu savas domas izteica Zobs:

— Kaut kāda «salāta» dēļ cilvēks pagalam!

— Bet viņš taču jauniņo gandrīz vai nosita! Muļķadesa ... — brīnījās nesatraucamais Titarenko.

— Nevajag «dēlēnus» izlaist, tad nevajadzēs dauzīt! — Zobs iekarsa. — Bet, ja sit, — tad prātīgi...

— Kā Mazajevs tevi mizoja? — es vientiesīgi painteresējos.

— Kaut vai tā! — Zobs atcirta un pēkšņi iebļāvās: — Cālēn, izslēdz gaismu! Žigli!

Un godājamais ģimenes galva, zibenīgi nolēcis no otrā stāva uz grīdas, ierindas solī piegāja pie slēdža un saskaņā ar izveidojušos rituālu aizkustinoši palūdza:

— Biedri slēdzi, atļaujiet jūs noklikšķināt!

Mazliet pagaidījis, it kā mehānisms varētu atbildēt,

cālēns uzmanīgi nodzēsa gaismu.

Man aizvien gribējās uzzināt, ko par «veču tiesībām» domā virsnieki. Un tā reiz es sēdēju diviziona štābā un pēc bataljona komandiera rīkojuma zīmēju kaujas apmācību grafikus, bet līdzās burtnīciņā kaut ko skrī-veja centīgais leitnants Kosuļičs. Patiesību sakot, sākumā mēs par vada komandieri klusībā smējāmies: viņš komanandēja tādā tonī, it kā lūgtu piedošanu par sagādā-tajām neērtībām. Taču vēlāk izrādījās, ka mūsu lēnulis pārzina tehniku labāk nekā baterijas komandieris, — tāds iespaids man radās pēc taktikas apmācībām un dažām sestdienām, kuras es pavadīju kopā ar Kosu-ļičii angāros pie pašgājējlielgabaliem. Bet skaļu komandiera balsi vada komandieris katrā ziņā izkops —

tāpēc jau viņam uzpleči ir ar zvaigznēm, bet mums no flaneļa.

— Biedri leitnant, es jau sen gribēju jums pajautāt, līkai neērti... — es iesāku profesionālā kautrībā.

— Es jūs uzmanīgi klausos! — atsaucās vada komandieris, kurš pat Cālēnu uzrunāja uz «jūs».

— Kā, pēc jūsu domām, radušās «veču tiesības»?

— Nereglamentētās attiecības?... — Kosuļičs satraukti jautāja. — Jūs tas interesē sakarā ar konkrētu

ituāciju vai teorētiski?

— Gluži zinātniska interese! — nomierināju piesardzīgo vada komandieri.

— Vai zināt, — viņš kļuva nopietns un sakārtoja lirillītes, — arī es bieži par to domāju. Runā, ka viss sācies sešdesmit septītajā gadā pēc dienesta ilguma saīsināšanas. Tagad iztēlosimies: jūs dienat trīs gadus, bet jaunie iesaukumi — tikai divus!

— Baigi! — es sašutis iesaucos.

— Nevajag dramatizēt! — leitnants iebilda.

— Protams, nevajag! — es piekritu, tāpēc ka virsnieks, kas jau iepriekš noskaņots uz divdesmit pieciem gadiem, nekad nesapratīs, ko kareivim nozīmē dienēt lieku gadu!

— Tādējādi, — vada komandieris turpināja, — «trīs-gādnieki» sāka izgāzt dusmas uz «divgadniekiem» ... Pēc tam sākās kaut kas līdzīgs ķēdes reakcijai...

— Un neko nevar izdarīt?

— Es savu esinu nolauzis, bet tagad saņem tu! — es pateicu priekšā.

— Apmēram... — leitnants piekrita. — Taču domāju, ka jautājums nav tik vienkāršs. Sāksim ar to, ka dalīšanās vecuma kastās visos laikos ir bijusi raksturīga noslēgtiem kolektīviem, par kādiem uzskata ne tikai armijas apakšvienības. Tā Pāžu korpusā pirms revolūcijas bijis cieņā šāds cietsirdīgs joks — vecākais audzēknis piegāja pie jaunākā un pavaicāja: «Cik liels attālums ir no manis līdz tevim?» — «Aršīna ...» jaunais atteica. «Bet cik liels attālums ir no tevis līdz manim?» atkal jautāja eksaminētājs. «Tas ir tik liels, ka nav izmērāms!» — tā bija jāatbild jaunākajam, pretējā gadījumā viņu gaidīja briesmīgs sods...

— Kālab nevar! Agrāk bija daudz ļaunāk, tagad tam ķērušies klāt. Saprotiet, Kuprjašin, baterijas komandieris taču komandē bateriju, nevis jūsu attiecības. Un te ir tā problēma! Vajag, lai karavīri paši iedziļinātos... Saprotiet?! Tālab sarīkosim komjauniešu sapulci, darba kārtībā: «Armijas komjaunatne — jaunā papildinājuma audzinātāja.» Palūgsim diviziona komandiera vietnieku politiskajā darba, lai viņš uzstājas, uzaicināsim «divī-zenes» korespondentu ... Norunāts? Un jūs izteiksieties kā baterijas biroja loceklis. Tātad es iekļauju plānā? — Un Kosuļičs izņēma no atvilktnes skaisti noformēto mapīti...

Sapulci mēs, protams, noturējām, un «Drošsirdībā» par to bija ievietots īss rakstiņš ar nosaukumu «Vīru saruna». Tas notika tā — mēs ar dziesmu piesoļojārn pie kazarmas, pēc staršinas Visoveņa komandas ieskrējām Ļeņina istabā un apsēdāmies. Prezidijā ievēlējām Osokinu, Uvarovu, Kosuļiču un uzticējām vadīt sapulci jaunākajam seržantam Hitrukam, kurš nesen ieradies no «učebkas»[6], pat poligonā ne reizes nebija bijis, bet pastāvīgi kursēja no štāba uz klubu un atpakaļ. Toties pārnakšņot viņš nāca uz bateriju, tāpēc lieliski saprata, ko nozīmē viņa apšaubāmā seržanta pakāpe salīdzinājumā ar «veča» augsto titulu. Hitruks kaut ko murkšķēja, laiku pa laikam bažīgi pavērdamies uz baterijas veterāniem, kuri bija iekārtojušies «kamčatkā», tačr

viņi sāka ar demonstratīvu atzinību aplaudēt, un jaunākais seržants atvieglināts deva vārdu majoram Oso-Unam.

Diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā labi nināja par atsevišķiem gadījumiem, kad izpaudusies nec ienīga izturēšanās pret pirmgadniekiem, un par ļoli ietiem gadījumiem, kad notikusi ņirgāšanās par jaunie .nīktajiem. Viņš uzsvēra, ka šīs negatīvās parādības, luīs mūsu armijai principā nav raksturīgas, nopietni at-h,mīcoties uz personālsastāva kaujas spējām un poli-llsko briedumu, graujot biedriskuma atmosfēru apakšvienībās — tālab pret tām jācīnās ar visu komjaunieša sirdsdegsmi, aktīvi izmantojot gan kritiku, gan arī paškritiku ...

Leitnants Kosuļičs uzklausīja ikvienu majora Oso-kina vārdu un pat kaut ko pierakstīja bloknotā, bet baterijas komandieris vienaldzīgi pārskaitīja apbalvojumus uz mūsu tēvu — maršalu — mundieriem, viņu portreti blīvējās pie sienas. Pēkšņi vārdu lūdza Vaļera f.erņeckis, piecēlās, paklanījās gluži kā konferansjē un iesāka:

— Biedri major, ja nekļūdos, pie mums it visur rakta par darbaudzināšanu. Tā ir?

— Ir.

— Vai pieredzējušam karavīram ir jāapmāca jauniesauktie?

— Ir jāapmāca.

— Bet kā nostiprinās pieredze? Praksē. Tātad — jo vairāk «salāts» ... piedodiet... jo vairāk jaunais karavīrs paveiks, jo ātrāk iejutīsies, pārņems pieredzi. Pareizi?

— Nu-u, pareizi... — Osokins kļuva uzmanīgs.

— Ja pareizi, tad tā nav nekāda ņirgāšanās, bet visparastākā darbaudzināšana. Un labākos «večus» audzinātājus vajag pat stimulēt! Es, redziet, piemēram, vēl ne reizes neesmu bijis atvaļinājumā. Pareizi?

Ļeņina istabā ieskanējās atzinīga ķiķināšana. Kosu-ļičs satriekts pagrozīja galvu, jaunākais seržants Hit-ruks sastinga, bet baterijas komandieris Uvarovs negribīgi pasmaidīja.

— Nē, nepareizi! — diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā dusmīgi atteica, un viņa galva noraustījās. — Pirmkārt, tu esi aizmirsis, kā pirms gada sūdzējies, ka veterāni tev atņem naudu. Vai tā nebija?

Tu klusē. Nu, nu... Un, otrkārt, jūs, biedri ierindniek, neiesauca Bruņotajos Spēkos demonstrēt pedagoģiskos talantus, jūs iesauca aizsargāt Dzimteni! Bez armijas nav Dzimtenes, un bez disciplīnas nav armijas! Un nekas tā nesagrauž disciplīnu kā nereglamentētās attiecības!

— Biedri major, tā taču ir vienkārši skaista tradīcija! — Vaļera sāka taisnoties. — Laiks ātrāk paiet, jautrāk ...

— Nē, Čerņecki, tā nav ne amizanta tradīcija, ne līksma rotaļa ... Tā ir rūsa, kas saēd armiju no iekšpuses! Ja, nedod dievs, kaut kas notiks, kaujā jūs iesiet visi: gan jaunie, gan pienapuikas «veči»... Karā, zināt, audzinātājs ir tas, kas paliek dzīvs. Starp citu, tur par «večiem» sauc tos, kas izdzīvojuši.

— Biedri major, — es pavaicāju. — Vai Afganistānā ir «veču» problēmas?

— Labs jautājums! Ierobežotajā kontingentā, — gausi, it kā izraudzīdamies vārdus, iesāka Osokins, — dienē tādi paši puiši kā jūs. Un nekārtību, būsim atklāti, arī tur netrūkst. Taču es gribu jums pastāstīt kādu notikumu. Manuprāt, zīmīgu ...

Es atgriezos mājup — uz Savienību. Mēs sēdējām aerodromā un gaidījām lidmašīnu. Līdzās uz čemodāniem bija iekārtojušies, Cerņecka vārdiem runājot, «vectēvi» ...

— «Dembeļi»! — Vaļera pateica priekšā. — Pēc pavēles kļūst par «dembeļiem»!

— Paldies par konsultāciju! — Osokins pamāja un turpināja: — ...Puiši sēdēja uz čemodāniem un jautri prātoja, kā katrs aizvadīs savu pirmo dienu «brīvē». Viens gribēja tūdaļ skriet pie draudzenes, cits sapņoja satikties ar pazīstamiem čaļiem, trešais kāroja iešķilt stereosistēmu un visu dienu nogulēt uz dīvāna. Bet varens seržants sibīrietis skaļi stāstīja, cik brīnišķīgus pelmeņus gatavo viņa māte. Turklāt droši zināms — uz dēla atgriešanos viņa iesaldējusi turpat vai tūkstoš gabalu! Un viņš ielūdza visus aizbraukt tieši pie viņa — uz pelmeņiem... Beidzot nolaidās lidmašīna, kas bija pieblīvēta ar jauniem, pulveri neostījušiem zēniem... «Salagām», — pasmīnējis diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā izlaboja savu kļūdu. — Cer-ņeeki, es nejaucu? Nē? Paldies dievam ...

...Lidmašīna ātri uzpildīja degvielu un uzņēma tos, kuri atgriezās Savienībā, un gandrīz vai sāka izbraukt uz skrejceļa. Un tad kļuva zināms, ka dušmaņi mauj kišlaku netālu no aerodroma (pavisam nekaunīgi kļuvuši!) — un kaujā nolemts raidīt tikko pa trapu nokāpušo jaunatni! Uz līdzenas vietas. Internacionālais pienākums! Un tad «veči» izkāpa no lidmašīnas un sarija: «Nevajag! Nevajag viņus... Viņi taču vēl neko neprot — veltīgi puišus nogalēsiet. Bet mēs pēdējo reizi atcerēsimies .. . jaunību!»

Sājā brīdī Osokins noraustīja galvu, piegāja pie loga nu pataustīja aizlaidni.

— ...Viņi aizlidoja nākamajā dienā, bet ne visi. Un nebija arī tā puiša, kuram māte pagatavojusi tūkstoš pelmeņus... To es, biedri komjaunieši, — pabeidza diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā, — gribēju jums pastāstīt par audzināšanu. Skaidrs?

— Skaidrs! — īsi un bez jebkādiem zemtekstiem atsaucās Cerņeckis. — Es, biedri major, kaut kur lasīju par šo notikumu ...

Man līdzās sēdošais Zobs smagi nopūtās un ar laiviņ-eepuri noslaucīja īstas asaras.

— Nezinu... varbūt kāds uzrakstījis... — Osokins turpināja. — Un vēl kas — ja kaut ko uzzināšu par jūsu «dembeļu» stiķiem, vainīgais aiz daļas vārtiem la-bnkajā gadījumā izies trīsdesmit pirmajā decembrī tieši divdesmit trijos piecdesmit deviņās minūtēs. To es jums saku kā audzinātājs.

Jāpiebilst, majora draudi bija pilnīgi reāli. Izdaudzinātais ierindnieks Mazajevs savā pūkainajā šinelī ilgi klīda pa pilsētiņu un patiešām nozuda tikai Vecgada vakarā.

Uzstādamies noslēgumā, jaunākais seržants Hitruks pūta, ka pēc tādas sapulces nav iespējams dzīvot pa vecam, ka, atjaunojoties reizē ar visu tautu, mēs bez žēlastības izmēzīsim nereglamentēto attiecību sārņus no mūsu vienotajām rindām, ka laikmetā, kad notiek totāla uņa par mieru, sevišķi svarīga ir modrība un kaujas gatavība ... turklāt viņš atvainodamies laiku pa laikam paraudzījās uz «kamčatku», kur sēdēja «veči».

Sākumā es arī gribēju uzstāties sapulcē, vairākas dienas pat apsvēru un domās atkārtoju savu runu, kuras būtība, kā es tagad saprotu, pamatvilcienos aprobežojās ar runča Leopolda aicinājumu: «Puiši, dzīvosim

draudzīgi!» Visumā — bērna šļupsti šūpulī! Bet, kad leitnants Kosuļičs man uzmeta skatienu, tā sakot, tagad tava kārta, es sāku tā kratīt galvu, ka gandrīz vai nolauzu sprandu.

Bet varbūt es velti atsacījos. Lai dzīvotu mierīgi, mēs bieži tribīnēs stumjam Hitrukam līdzīgus muldoņas un pēcāk sūkstāmies, jo apkārt nekas nemainās, taču neko nedarām, neko nemainām mēs paši! Un pēc tam sēžam smilšu bedrē un prātojam, kāpēc‘dzīve iekārtota tā un ne citādi.

6

... Skriedams ārā, dzirdu, kā baterijas komandieris Uvarovs dobjā balsī griežas pie diviziona komandiera vietnieka politiskajā darbā:

— Biedri major, atjaujiet...

— Neatjauju! — Osokins viņu nikni pārtrauc.

No uztraukuma drebēdams, es joņoju uz autoparka pusi un drīz vien panāku Zobu. Viņš skriedams smēķē, un naksnīgais vējš izšķiļ dzirksteles no viņa cigaretes. Pamanījis mani, Zobs grib ko teikt, pat pagriežas uz manu pusi, bet tūlīt, protams, atceras nakts tiesas spriedumu. Nepienākas — es taču pašlaik atkal esmu «sa-laga»! Tomēr bargo «veču» likumu sargātājam vienatnē ar domām par nozudušo Jeļinu ir baismi, un viņš pieliek soli tieši tik daudz, lai neatpaliktu no manis, het arī neskrietu blakus nicināmajam pārijam, par kuru, starp citu, nesen nosūtīta pateicības vēstule uz dzimteni.

— Ei, pagaidiet! — Augšstāva logā parādās kāda galva, kāpnēs atskan rībiens, un mūsu priekšā nostājas Cālēns. Viņš tūlīt paziņo, ka gandrīz visi bēniņi un pagrabi ir pārbaudīti un pilsētiņā vairs nav ko ķert, bet jāmeklē autoparkā, kur nesen, apvainojies uz savu staršinu, zem pašgājēja paslēpies un iemidzis puisis no pārvaldes baterijas.

Varbūt arī Jeļins izraudājies sūt kaut kur zem kārklu krūma, nezinādams, kāda putra viņa dēļ ievārījusies. Jaunajiem tā atgadās.

Pa ceļam kompetentais tētis Cālis elsodams mums stāsta, kas galu galā noticis. Izrādās, leitnants Kosuļičs, kurš vakar pildījis virtuves maiņas vadoņa un skolotāja pienākumus, ievērojis, ka ierindnieks Jeļins

nestrādā, bet sēž kaktā, paslēpis seju rokās. Uz jautājumu: «Kurš nodarījis pāri?» — Serafims atteicis: «Neviens.» — «Sasirdzis esi, vai?» labsirdīgais vada komandieris satraucies. «Jā, vēderu griež...» Un tad Kosujičs aizsūtījis Jejinu uz sanitāro daļu, humāni izspriedis: ja būs slims — izārstēs, bet, ja izliekas, — medicīniskā dienesta priekšnieks kapteinis Tonajevs mudīgi viņam iegrozīs smadzenes ...

Cālēns iepleš nāsis, attēlodams nikno medicīniskā dienesta priekšnieku, un turpina stāstījumu: Jeļins brīdinājis pārējos, ka vienīgi iedzers zāles un tūliņ atgriezīsies. Puiši kā drošu ārstniecības līdzekli viņam silti ieteikuši divspaiņu klizmu. Jeļins skumji pasmaidījis, ;ii/soļojis un nav pārradies.

Leitnants Kosuļičs attapies tikai vakariņu laikā, bet kapteinis Tonajevs neizpratnē paraustījis plecus: «Tādu neesmu redzējis! Varbūt feldšeris pieņēmis?...» Iedams mājās, medicīniskā dienesta priekšnieks nolēmis pārbaudīt neaizskaramos dziedinošā spirta krājumus savā dīkajā sanitārajā daļā, kā arī apvaicāties par sestās baterijas ierindnieku Jeļinu. Izrādījās, ka dienā atsteberējis kāds jaunais no komandanta vada — iepriekšējā rītā viņš neveiksmīgi aptinis kājautus un vingrojot burtiski nomizojis papēžus. No sestās baterijas neviens nebija nācis.

Kapteinis Tonajevs nobrīnījies, tad ielūkojies medikamentu noliktavā, iedevis dežūrfeldšerim pa kaklu un Iris ārpuskārtas norīkojumus un piezvanījis Kosuļičam. Tas savukārt ne pa jokam pārbijies un meties uz ģērbtuvi pārbaudīt, vai Jeļina formas tērps ir savā vietā; virtuvē norīkotie pārģērbās pavisam vecās, notraipītās darbadrēbēs.

— Pārmeklējuši kabatas un — iedomājieties, — Cālēns gandrīz vai pliukšķina spārnus, — atraduši vēstuli! Par nelaimīgu mīlestību!...

— Tātad atraduši vēstuli?! — Zobs salecas. — Un tālāk?

*

* *

Atgriezies no rītarosmes, devos uz sadzīves telpu skūties un tur sastapu Jeļinu, viņš šuva izrautās pogas un izskatījās galīgi satriekts. Labāku situāciju sarunai domādams neizdomāsi.

— Paklau, Fima, — es iesāku sirsnīgā balsī un redzēju, kā Je|ins, kurš ilgu laiku nebija dzirdējis savu vārdu, nodrebēja. — Tu sevišķi nesatraucies. Zobs, bez šaubām, ir nervains puisis, bet viņu kādreiz arī tramdīja, īpaši Mazajevs... — es runāju tīrās blēņas, bet apstāties nespēju. — Mūs drīz vien atlaidīs, pusgadu būsi «strazdos», bet pēc tam jau jāsāk taisīt «dembeļa» albums. Galvenais, neņem galvā! Vai mājās viss kārtībā?

Jeļins tik dziji nopūtās un izvairījās no atbildes, ka sapratu: tieši mājās kaut kas nav kārtībā. Izskaitļot situāciju nebija sarežģīti — māte ar tēvu mīlēs vienmēr un neaizmirsīs uzrakstīt vēstuli. Ja kāds būtu nopietni sasirdzis vai, nedod dievs, nomiris — pienāktu telegramma un Jejins saņemtu īstermiņa atvaļinājumu. Bet viņš ir te, sēž un noņemas ar adatu. Atliek parastā «salagu» kaite — vilšanās sievietes uzticībā —, kas var izraisīt smagus sarežģījumus. Es pats to jau biju izbaudījis un tālab ar ķirurģiski precīzu jautājumu pieskāros brūcei:

— Kad saņēmi beidzamo vēstuli no viņas?

— Pirms mēneša.

— Pag, tev taču vakar bija vēstule!

— Tā nav no viņas.

— Tagad gaidi no viņas!

— No viņas vairs nebūs.

Jejins noliecās pie formas blūzes, lai pārkostu diegu, un uz svārkiem izplūda slapjš plankumiņš.

— Kāpēc nebūs? — es prasīju, it kā neko nesaprastu.

Un tad viņš izņēma aploksni ar dižā krievu fiziologa

un naturālista I. Pavlova (1849—1936) portretu, aploksnes malas bija sadriskātas. Es izlasīju vēstuli. Visparastākais armijas notikums. Jejina draudzene pati iatrakstīt neiedrošinājās, bet palūdza abu kopīgajam draugam, kuram šis lamzaks aizejot bija uzticējis savu mīļoto. Pēc neskaidriem ievadvārdiem — «sirdij, sak, nepavēlēsi», «starp draugiem, sak, pirmām kārtām patiesība» — tas mērkaķis paziņoja, ka «jau sen mīlu Ļusju» un pirms nedēļas viņi iesnieguši pieteikumu. Kāds mūdzis! Patīk — precies, bet kālab jāspļauj dvēselē puisim, kurš, starp citu, apsargā tavu netiklo mieru. Man izstāstīja kādu atgadījumu: skuķe rakstījusi līdz pē-dejai dienai — mīlu, gaidu, brauc šurp! Viņš aizbraucis — un še tev! Viņai jau sen ir vīrs un bērns rāpo. Puisis, zināms, vīram pa rīkli, viņai, es domāju, arī. Un nomierinājies. Bet viņa ar sievišķīgu loģiku paskaidrojusi: «Tev jau tāpat bija grūti, negribēju sarūgtināt...» Varbūt tās bija tukšas runas, bet, ja tomēr krāpj, tad — kā tā skuķe.

Taču Jeļinam es pateicu ko citu:

— Pirmkārt, Serafim, labāk ir cirst uzreiz — tātad nemīlēja. Citādi mēdz būt — pinas ar visu mikrorajonu un gaida. Zini, meičām radusies tāda teorija: galvenais — garīgā uzticība. Otrkārt, novadniek, runāsim filozofiski. Arī skuķenes var saprast. Redzi, man atrakstīja klasesbiedrene (viņa atrakstīja nevis man, bet Cerņeckim, taču šoreiz tam nebija nekādas nozīmes). Gaidījusi puisi divus gadus, bet viņš atgriezies un pat palūkoties negrib — viņam, redzējies tik, dienesta laikā gaume mainījusies. Bet kur lai viņa liek divus gadus mājas aresta? Vai viņu var saprast?

— Var... Puiši jau karantīnā pareizi runāja: ja gribi mierīgi dienēt — tūliņ aizmirsti. Es taču jutu — kaut kas ar viņiem nav tā, kā vajag! Arī atvadu vakarā. Tomēr nepatīkami!

— Tu domā, man nebija nepatīkami? — es pateicu un aprāvos. Jejins raudzījās uz mani, gaidīdams turpinājumu. Gaidi vien! — Vispār tā, — es rezumēju. — Neņem galvā — tās mantas tev vēl būs vai cik! Un tagad norunāsim par Zobu. Es, protams, ar viņu aprunāšos, bet arī tu centies nelekties. Pats saproti, «šī pasaule nav mūsu izgudrota ...».

— Pēc manām domām, mēs paši esam izdomājuši šo cūcību un paši mokāmies, — pēkšņi izmeta bijušais pionieru vadītājs. — Taču es necietīšu!

— Ko tad tu izdarīsi?

— Es? Zinu! Gan tu redzēsi! Es... Es...

— Labi, labi! Es! Es! No sportiskas ģimenes... Labāk pasaki — vai tevi nenosauca par godu Sešspārnu Serafimam?

— Nē-e! — Jejins pabrīnījās un uzsmaidīja, parādīdams divus zaķa zobus. — Manam vectētiņam gluži vienkārši . ..

Es tomēr neuzzināju, cik spārnu bijis Jeļina vectēvam: atvērās durvis, un sadzīves telpā ienāca diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā Osokins un baterijas komandieris Uvarovs. Mēs uztrūkāmies stāvus.

— Brīvi! Darbojieties vien, — atjāva majors un, apskatījis sadzīves telpu, noteica: — M-jā ...

Lai gan bija svētdiena, mani nepavisam nepārsteidza baterijas komandiera Uvarova un majora Osokina ierašanās: zaldātu svētku dienās — tādās kā «simts dienas» — virsnieki nevar rimties.

Osokins ar pirkstu padrupināja apmetumu, ar kāju izmēģināja grīdas dēli, vēlreiz aplūkoja istabu un pievērsa skatienu Jejinam.

— Maija iesaukums? — viņš vaicāja baterijas komandierim.

— Tieši tā, — Uvarovs apstiprināja.

— Nu, kā dienests? Vai pierodi? — majors sirsnīgi pajautāja Serafimam.

— Pierodu, — Jejins nomurmulēja un, atskārtis, ka atbilde izskanējusi nemilitāri, piebilda: — Tieši tā!

Vispār ņemot, «tieši tā» un «atlikt» ir ārkārtīgi lipīgi. Es, piemēram, ievēroju, kā staršina Visoveņs, uzsācis kaut ko darīt nepareizi un to pamanījis, pusbalsī dod pats sev komandu: «Atlikt!»

— Nu, padod šurp! — pastiepis roku pret formas svārkiem, diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā pēkšņi pieprasīja. — Kurš gan izrāvis tev visas pogas līdz ar drēbi?

Iestājās klusums, to iztraucēja vienīgi dobja klau-dzoņa, kas atlidoja no otrā stāva.

— Es jums vaicāju, biedri ierindniek!

Jeļins stāvēja, galvu nokāris, un grozīja pirkstos ne-piešūtās pogas.

— Kuprjašin, — pienāca mana kārta, — kas šeit notika?

Es apjēdzu, ka operatīvi jāsamelo: nu, paklupa un tā tālāk. Bet man negribējās pestīt Zobu, dieva vārds, būtu vērts paraudzīties, kā viņš mēģinās izlocīties majora Osokina priekšā, jo drošsirdīgs jefreitors ir vienīgi ar jaunajiem, turklāt ne jau ar visiem: piemēram, spēka mitriķi Āboltiņu viņš cenšas «nesasprindzināt». Tā nodomājis, es atvēru muti un atbildēju:

— Nezinu, biedri major!

— Kurš ir apkalpes komandieris? — Osokins noraustīja galvu un pagriezās pret baterijas komandieri.

— Seržants Titarenko.

— Tas ir tur, kur Zubovs? — kaut ko atcerējies, jautāja diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā.

— Tieši tā, biedri major! Es noskaidrošu un ziņošu jums! — baterijas komandieris steidzīgi apsolījās un, iedams ārā no sadzīves telpas pakaļ piesarkušajam Osokinam, iedzēla mums ar mežonīgi niknu skatienu.

— Viss ir okei! Nu sēsties taču! — es nomierināju uztraukto Jeļinu, un viņš atgriezās pie saviem restaurācijas darbiem. Taču man bija skaidrs, ka notikumi sāk attīstīties nelāgi! Baterijas komandieris šajā darbā nebija pirmo gadu un, pazīdams Zobu kā savulaik mizoto, bez šaubām, noskārta, kurš sapurinājis Jeļinu. Notikušais pats par sevi nebija ne plika graša vērts, ja nebūtu diviziona komandiera vietnieka politiskajā darbā. Viņš jau nu noskaidros, kurš jaunajiem rauj nost pogas un kādēļ baterijas komandieris pieļauj šādas nejēdzības tam uzticētajā apakšvienībā. Tālab varēja iedomāties, no kādiem vārdiem šobrīd sastāvēja Uva-rova iekšējais monologs. Un es arī — idiots neaptēstais: «Nezinu, biedri major!» Bet ko tu padarīsi? Ir tāds bauslis — tev nebūs stučīt! Velns parāvis, tāda diena un tik draņķīgi sākusies!

— Baterija, laukā stāties! — Cālēns aizgūtnēm iebrēcās.

)

Sākās rīta pārbaude. Parasti pirmie pa durvīm izšāvās un nostājās «salagas», tad solīdā gausumā izgāja «citroni», visbeidzot, izpeldēja no dzīves pagurušie «veči». Viņi lēnām nostājās spraugās, kuras ierindā gādīgi bija atstājuši jaunie. Sājā brīdī parasti uzradās dzīvespriecīgais staršina Visoveņs — un sākās:

— Maļiks!

Klusums.

— Maļiks!

— Es!

— Lielkalibra šāviņā galviņa. Neguli — nosalsi!

Taču nostāties pēc visiem likumiem neizdevās, jo

ierindas priekšā stāvēja nevis praporščiks, kurš bija iecienījis trāpīgus tautas izteicienus, bet saniknotais baterijas komandieris Uvarovs, un personālsastāva parādīšanos viņš uzņēma ar tādu skatienu, ka pat visbrašākajiem «večiem», kā, piemēram, Saripovam, pārvērtās seja, viņi steidzīgi aizpogāja apkaklītes un pārvietoja siksnas sprādzi no tās vietas, kur parasti atrodas vīģes lapiņa, uz drukno «dembeļa» vidukli.

— Velns parāvis, pats vedīs, — grūtsirdīgi man sacīja Cerņeckis. — Un kāpēc viņš mājās nevar nosēdēt, ar sievu, vai, salamājies?

Padzirdējis par baterijas komandiera sievu, Saripovs šķelmīgi piebikstīja man ar elkoni.

— Nē, baidās, — Zobs atbildēja manā vietā. — Atminies, pavēles dienā viņš vispār nakšņoja kazarmā.

— Māmiņ balto! Un tā dzīvot divdesmit piecus gadus! — Kamals pakratīja galvu.

— Atlikt sarunas! Baterija, līdzināties! Mierā! — Titarenko ierindas solī piegāja pie baterijas komandiera, braši pagriezās un kā skaldīt noskaldīja: — Biedri vecākais leitnant! Sestā baterija nostādīta. Vada komandiera vietnieks seržants Titarenko.

— Sveicināti, biedri artilēristi! — baterijas komandieris mūs naidīgi pasveicināja.

— Es-svei-ri-vec-nant! — baterija norēja, tulkojumā tas nozīmē: esiet sveicināts, biedri vecāko leitnant!

Pēc tam Uvarovs no Titarenko rokām saņēma sarkanu mapi ar personālsastāva sarakstu un pārbaudīja klātesošos, katrā «Es!» ieurbdamies ar pētošu skatienu un šajā mirklī droši vien juzdamies kā pārākais psihologs. Tad, pārkārtojušies kolonnā pa četri, mēs devāmies uz ēdnīcu, taču gājiens, kas parasti ilga piecas minūtes, šoreiz vilkās pusstundu.

— Baterija! — baterijas komandieris nokomandēja. Un tūdaļ bruģakmeņiem uzklupa jauno vājās kājeles — it kā kāds būtu nometis uz grīdas lieku sauju zirņu. — Atlikt! Apkārt griezties!

Un mēs atgriezāmies pie dzimtās kazarmas, apstājāmies un sastingām kā dekabristi, kas gaida palīdzību no neapzinīgajām tautas masām, kuras piedalījušās Izāka katedrāles celtniecībā.

Es mīņājos no vienas kājas uz otru un domāju: lai gan baterijas komandieris nav slikts vīrs, tomēr stūrgalvis — te viņam par visu nospļauties, te tūdaļ ar joni grib visu pārveidot. Man personīgi simpātiskāki ir leitnants Kosuļičs vai pat praporščiks Visoveņs, arī viņiem dažkārt patīk uzspiest uz disciplīnu, patrenkāt šurpu turpu, taču viņi to dara bez sajūsmas, tā sakot, pakļaudamies bargajiem apstākļiem. Un, lai gan vada komandieris, to darot, ir nogurdinoši pieklājīgs, bet staršina mūs apsaukā par «dabas spļāvieniem» un «dzīves izsmēķiem», neviens uz viņiem ļaunu prātu netur.

— Baterija! — izlēmis, ka esam visu apjēguši, nokomandēja vecākais leitnants, un ierinda atkal devās uz ēdnīcu.

Sapratuši, ka stāvoklis jāglābj, vārgajiem «salagām» un «strazdiem» talkā nāca «citroni», kaut gan viņi principā savu jau bija noklaudzinājuši. Taču zirņi palika zirņi, tiesa, kļuva mazliet prāvāki.

— Atlikt! Apkārt griezties!

Un atkal mēs nekustīgi stāvējām blakus kazarmai.

— Velna milti, — pačukstēja Zobs, kurš līdz šim brīdim nebija mani ievērojis. — Baterijas komandieri kāds nokaitinājis.

Es jau gribēju iesaukuma biedram paskaidrot, ka šis «kāds» ir viņš pats, taču nolēmu nesteigties priekšā notikumiem.

Beidzot, kad mēģinājām trešo reizi un, aizmirsuši savu lepnumu un atcerējušies tālo jaunību, kājiņu piecirta arī «veči», karavāna sāka kustēties. Kazarmās iešķindējās rūtis, likās, vēl viens solis — un visa baterija izgāzīsies caur dunošo bruģi.

— Dziesmu!

Ar dziedāšanu atkārtojās tas pats, kas ar ierindas soli. Tikai daudz ātrākā tempā. Un, kad ikviens dauzīja kājas pret zemi un dziedāja ar pēdējiem spēkiem, bet baterija jau atgādināja lokomotīvi, kura dārdina riteņus un nemitīgi signalizē, komandieris nolēma, ka esam nopelnījuši brokastis, un aizveda mūs uz ēdnīcu.

Pēc komandas mēs ieskrējām iekšā un, kā parasti, sasēdāmies gar pieciem gariem galdiem — pie loga «veči», bet uz durvju pusi — atbilstoši dienesta ilgumam — pārējie. Milzīgo zāli piepildīja katra zaldāta sirdij mīļā bļodu un karošu sulīgā šķindoņa, bet pie sienas dižojās slavenais lozungs, kuru diviziona komandiera vietnieks saimniecības un apgādes jautājumos majors Mamajs bija uzdevis radīt pulka talantam, kluba darbiniekam jaunākajam seržantam Hitrukam.

Ar mēru maizīti izlieto,

Maize — ir vērtība, godā to!

Baterijas personālsastāva ēdināšana parasti notiek šādi: maizi, biezputru, gaļu un pārējo pirmie sev paņem «veči». Bet, tā kā viņiem apetīte nez kādēļ ir pavājinājusies, jaunajiem, kuriem vienmēr šausmīgi gribas rīt,

ēdamā visumā pietiek, ja nu vienīgi pietrūkst tējas, kad tā padevusies «večiem» pa garšai, gadās ari, ka neiznāk baltmaize un gaļiņa. Taču neviens arī neapgalvo, ka tie ieradušies armijā rīt!

«Simts dienu» galvenais rituāls ir tāds, ka šodien viss notiek gluži otrādi: ēdienu pirmie ņem «salagas», bet mēs — beigās. Viņi, zināms, mulst un, šķielēdami uz baterijas veterāniem, cenšas paņemt sliktākos kumosiņus, taču skats tik un tā ir iespaidīgs! Pēc tam sākas kulminācija — «veči» atdod jaunajiem savu sviestu. Tam visam pēc ieceres ir jāsimbolizē armijas paaudžu pēctecība. Taču, kad es uzliku savu dzelteno ripiņu uz Jeļina maizes, viņš palūkojās manī tādām acīm, ka viss rituāls, kurš man likās trakoti asprātīgs, šķita pilnīgs idiotisms.

Es locīju iekšā kareivju biezputru «šrapnelis» un gudroju par to dīvaino ietekmi, kādu uz mani atstāja neveiklais Jelins. Vai nu viņš ir īpatnis, vai arī gluži vienkārši es līdz ar viņu no jauna pārdzīvoju savus pirmos armijas mēnešus, kad liekas, ka šinelis, formas blūze, zābaki utt. —- tie jau ir uz visiem laikiem, un šķiet — nekad vairs tu neatgriezīsies mājās; kad apkārt viss ir biedējoši nepazīstams, kad atrodies drausmīgā sasprindzinājumā glu/i ka zvērs, kas nokļuvis svešā mežā; kad var iebrēkties tāpēc, ka no mājām atkal nav vēstuļu, kad no mazrunīga «veča» nežēlīga joka dūša sašļūk papēžos, kad saproti, ka zaldātu sabiedrībā drīkst dzīvot tikai pēc tās likumiem un nav iespējams nopirkt biļeti un aizbraukt no šejienes, kā to būtu izdarījis civilajā dzīvē, ja nevarētu saprasties kaut vai ar to pašu Zobu. Armija nav vecāko klašu skolnieku militārā un sporta nometne, kur noslēgumā izdala go-darakstus par trāpīgu šaušanu ar kaķenēm. Armija — tas ir pienākums. Gan viņiem, gan mums — karaklausība un pienākums! Tātad jānomierina dvēsele un jāiedzīvojas. Rakstura spēks ir nevis lauzt citus, kā uzskata Uvarovs, bet gan salauzt sevi... Stāt! Vai tad vajag lauzt, vai tad vajag pierast pie tā, pie kā sevi pieradināju es? Varbūt taisnība ir Jeļinam, kurš jocīgi sukāja iekšā «šrapneli», — sākumā mēs paši izgudrojam cūcību, bet pēcāk tās dēļ mokāmies ... Kālab visas šīs cietsirdīgās spēles «večos» un «salagās»?! Armijai tās nav vajadzīgas, ja var ticēt diviziona komandiera vietniekam politiskajā darbā — ir pat kaitīgas; es iz-

likšu bez savām «dcmbeļa» privilēģijām. Paliek — Zobs, taču ari viņš kaut kā pārdzīvos. Tātad ...

— Celties! Laukā stāties! — nokomandēja baterijas komandieris.

Es izlēju mutē tējas paliekas un, košjādams neizkusušā cukura drupačas, devos uz durvīm. Diemžēl disciplīna reizēm nav savienojama ar loģisko domāšanu.

— Uz labo! Soļos, ’arš! — vecākais leitnants turpināja savu audzināšanas darbu.

Es soļoju un dziedāju par to, ka «vienmēr stāvu sardzē», taču pats prātoju, kā pēcpusdienā, izmantodams likumīgo personisko laiku, došos uz bibliotēku un tērzēšu ar Taņu. Brīnums, bet no paša rīta, iedomādamies sevi par Padomju Armijas un Jūras Kara Flotes Galvenās politiskās pārvaldes priekšnieku un risinādams aktuālas politiskās audzināšanas darba problēmas Bruņotajos Spēkos, es tikpat kā neesmu pieminējis Taņu. Jā, kareivim tomēr nevajag daudz domāt, citādi viņš, tāpat kā pašlaik es, sajauc kopsoli un palēkdamies tipina, lai atkal iesistos ritmā ar dārgo kolektīvu.

— Bater-rija! — ierēcās mūsu trīszvaigžņu Maka-renko, un paēdušais personālsastāvs ar lādu spēku zvēla pa bruģi, ka daudz pieredzējušās garnizona vārnas šāvās gaisā, nolamādamas mūs griezīgiem ķērcieniem.

7

— Tātad atraduši vēstuli?! — Zobs salecas. — Un tālāk?

Lops! Viņš arī šobrīd gudro vienīgi par to, kā varētu izlocīties, uzkraut notikušo kādam citam, tai pašai palaidnīgajai Jeļina draudzenei. Viņam ir labi zināmi gadījumi, kad jaunie šādu te vēstuļu dēļ izdara muļķības. Pagājušajā gadā kāds «vecis» no savas telītes saņēma vēstuli, izlasīja, saplēsa un izmeta atejā. Bet naktī pakārās «dembeļa» bikšturos — četras dienas pirms pavēles ...

Mēs skrienam pa Karavadoņu aleju — asfaltētu celiņu, gar kura malām nostiprinātas plāksnes ar slavenu cīnītāju portretiem, sākot ar Ņevas Aleksandru. Naktī aleju apgaismo laternas. Mums garām pazib zīmētas sejas — un man tā vien liekas, ka visa krievu ieroču varonīgā vēsture ar nosodījumu lūkojas mums nopa-

ka]. Bet maršals Žukovs pat rauc uzacis, gluži kā gribētu sacīt: «Kā tad jums kareivji pazūd?! Izlaidušies! ...»

Karavadoņu aleja beidzas pie pulka kluba — tas ir nams ar daudziem torņiem un atgādina viduslaiku pili. Šajā pilī par bibliotekāri strādā brīnum daiļa princese, vārdā Taņa. Taņa ir mūsu baterijas komandiera sieva. Un man šķiet, ka pēkšņais vējš atnes viņas neparasto smaržu aromātu; es neparko nevaru iegaumēt to nosaukumu — pilnīga parfimērijas analfabētisma sekas.

— Baterijas komandierim ir smuka sieva! — kā putns ar vienu aci paraudzījies uz mani, ziņo rūpju pilnais Cālēns. — Es nesen ...

— Es tev, «dēlēn», vaicāju — kas bija pēc vēstules? — no dusmām un skrējiena aizelsies, Zobs pārtrauc Cālēnu. — Tu kurls esi, vai?

* * *

Zaldāta svētdiena — tā ir personiskā laika pārpilnība. Taču mūsu daļas dislokācija ir tāda, ka atvaļinājumi nemēdz būt: nav kur iet, tuvākā apdzīvotā vieta — trīsdesmit kilometru attālumā. Reizi pusgadā mūs ved uz turieni, lai mēs svinīgi pabrāļotos ar vietējo jaunatni, galvenokārt ar meitenēm — vecāko klašu skolniecēm. Nedod dievs iemīlēties — norunāt satikšanos vēl iespējams, bet realizēt — pilnīgs bezceris. Tiesa, aiz poligona ir dzelzceļa atzarojums, taču vilcieni aizjoņo mums garām neapstājoties. Kā saka staršina Vi-soveņs, ar dubļiem apšļākdama, dzīve aiztrauc garām...

Svētdienas pie mums aizrit vienmuļi: «salagas» raksta vēstules, «veči» tup zaldātu tējnīcā vai gatavojas svinīgajam inājupbraukšanas brīdim. Dienā pa televizoru skatāmies «Kalpoju Padomju Savienībai», mēs to saucam par «Ciemos pie pasakas», vakarā klubā — likumīgo svētdienas filmu. Mēdz būt arī sporta pasākumi, piemēram, šodien ir volejbola spēle starp pirmo un trešo divizionu. Taču es nolēmu pēc brokastīm sakārtot savu «dembeļa» saimniecību un devos uz mantnīcu.

Tur jau paguris ņēmās ap savu «parādeni» nenovīdīgais Saripovs, bet viņam aiz muguras pakalpīgais Ma-ļiks jūsmīgi vēroja, kā parasts parādes formas tērps pārvēršas pašrocīgi veidotā mākslas darbā.

Kamals, kurš bija sev izvirzījis grūtu uzdevumu — moderni sašaurināt formas bikses —, atgādināja koncentrējušos ķirurgu un, pārmaiņus laizdams darbā gan /lieti, gan šķēres, valdonīgi pieprasīja asistentam Ma-|ikam: «Kniepadatu! Žileti!»

Gar sienu divos stāvos kā veikalā «Apģērbi» karājās «parādenes» un šineļi. Es noņēmu no pakaramajiem un i/.liku uz garā galda visu savu ekipējumu. Saripovs atrāvās no darba un satriekts noklakšķināja mēli: mans puķainais — gluži kā mohēras šinelis bija viņa pastāvīgās skaudības objekts. Viņam pašam kādreiz tika īsiņš, novalkāts, vietām izdedzināts šinelītis — un visas pūles tam piešķirt normālu izskatu bija veltīgas. Bez-cerīgi, kā izrādījās, bija arī mēģinājumi «apmainīties» ar kādu no jaunajiem: tev, tā sacīt jāsaka, vienalga, ko velc mugurā, bet man drīz jābrauc uz mājām, — staraina Visoveņs stingri uzmanīja, lai jaunais formas tērps neizgaistu civilajā dzīvē kopā ar uzņēmīgajiem dembeļiem».

Patiesību sakot, ekipējums ir dienesta pēdējā pusgada galvenās raizes. Pavaicājiet jebkuram domās iegrimušam «vecim» — viņš prāto par to, kā būs tērpies atvaļināšanas dienā. Tāpēc es raudzījos uz savu gandrīz pilnīgo «dembeļa» komplektu — kā raksta avīzēs — ar dziļa gandarījuma jūtām. Vispirms šinelis, kuru ar speciālu metāla suku pēc plūksnas garuma un biezuma biju uzkasījis līdzīgu pinkainai ērmota aizsarg-krāsas nezvēra ādai. Tālāk — «parādene». Es jau biju paveicis operāciju, pie kuras mocījās Saripovs, un man piederēja lieliskas bikses. Formas svārkiem bija piediegtas gluži jaunas piedurkņu uzšuves, zīmotnes, kā arī virsnieku pogas, kuras atšķirībā no zaldātu pogām ir sulīgi zeltainā krāsā. Uzpleči piesūcināti ar speciālu līmi, kas tos iecietina un visam siluetam piešķir elegantu stingrību. Kamals, es zināju, zem uzplečiem pabāzis parastas plastmasas plāksnītes, un tā ir muļķība — jau pēc pirmās pārbaudes liks izņemt. Nav paredzēts!

Blakus «parādenei» flaneļa lupatiņā — mirdzošās kaujas un politisko mācību teicamnieka un otrās klases speciālista nozīmes. Turklāt gluži nesen man izdevās pret virsnieku pogām iemainīt komjauniešu nozīmīti, kura ir nevis piespraužama kā parasti, bet pieskrūvējama — baigs deficīts. Darbnīcā manai nozīmī-

tei jau slīpē misiņa pamatni — tā būs startējošas raķetes veidā. Otrā lupatiņā — sprādze, kuru ar smilšpapīru, speciālu pastu un šujamadatu esmu nospodrinājis līdz tādai pilnībai, ka, raugoties nopulētajā virsmā, iespējams skūties. Neatrisināta problēma ir saišu zābaki — vajadzētu pagarināt papēžus. To visu lieliski pieprot pulka kurpnieks — mans novadnieks, bet pie viņa pat no saviešiem sastājusies tāda rinda, ka es tikšu klāt pēc mēneša.

Čemodāns. Tas ir neliels, jo nekā īpaša ko vest nav, toties uz vāka es attēloju uzlidojušu lidmašīnu un uzrakstu «DMB-1985». Ir naivi domāt, ka mani ar tādu čemodānu izlaidīs aiz daļas vārtiem, taču arī mēs divus gadus neesam velti dienējuši! Tas tiek darīts tā: zīmējumam uzlīmē polietilēna plēvi — papīrs nav tik labs (var samirkt) — un nokrāso to tādā pašā krāsā kā čemodāns, bet, kad briesmas ir garām, maskējuinu noplēš. Kara viltība!

Un, visbeidzot, «dembeļa» albums. Manējais ir augstākā labuma, plīša vākos. Pagaidām tas ir nevainīgi tīrs, lai gan esmu tam sagādājis dažas lieliskas fotogrāfijas, kurās attēlota mana kareivja dzīve un baterijas puiši. Albumu es iedomājos tādu: fotogrāfijas ar paskaidrojošiem parakstiem un vairākās lappusēs pulka biedru novēlējumi un atvadu vārdi. Par piemiņu. Taču visbiežāk «dembeļu» albumi atgādina to provinces jaunkundžu albumus, par kurām rakstīja Aleksandrs Puš-kins. So apsvērumu jau dienesta sākumā izteicu ierindniekam Mazajevam. Es līmēju viņa albumā fotogrāfijas un aiz smiekliem plīsu vai pušu. Vajag pazīt Mazajevu: puisis — astoņreiz septiņi, acis — katra uz savu pusi, divus vārdus nesavienos, ja nu vienīgi izmantojot kādu figurālu teicienu, kas bezgala svešs armijai un presei.

Viņam bija tāds albums: pirmajā lapā — vienā laidā vinjetes un uzraksts «Slava Padomju Bruņotajiem Spēkiem!». Otrā — no «Padomju Karavīra» izgriezts Pilsoņu kara gadu plakāts «Vai tu ierakstījies brīvprātīgajos?». Zem plakāta pielīmēta īsta pavēste. Nākamajās lapās — fotogrāfijas: Mazajevs ar automātu, Ma-zajevs ar šāviņu, Mazajevs novadnieku vidū, Mazajevs uz laukuma... Un vēl kaut kādas «fočenes», bet vissmieklīgākais bija tālāk — ļoti skaistas meitenes fotoattēls un vēstule, kas sākās ar vārdiem: «Dārgais, mī-

|olais Anton!» Humors slēpās tur, ka divu gadu laikā — to zināja visa baterija — Mazajevs no meitenēm nebija saņēmis nevienu vēstuli, bet galvenais — vārds «Anton» bija acīm redzami un nemākulīgi pārlabots no vārda «Andrej». Mīlas lappusi izpušķoja vinjetes ar dūjiņām, kuras skūpstījās.

Piedevām atklājās, ka viņš ir dzejas mīļotājs. Nezinu, no kādiem žurnāliem un grāmatām tie panti ņemti. Atceros, viens beidzās tā:

Miers pasaulē plašajā būs,

Zemi savu mīlu es.

Dusi, Tēvija, jaudis dus,

Tādēļ ka neguļu es!

Es iztēlojos allaž modro Mazajevu un iesmējos: no gultas viņu parasti piecēla vienīgi praporščika Viso-veņa lielkalibra lamas. Mans darbadevējs, kurš pret smiekliem vispār izturējās aizdomīgi, izdzirdējis, kā es uzjautrinos par viņa albumu, iecirta man tādu pļauku, ka tagad uz ārstu jautājumiem, vai man ir bijušas galvaskausa traumas, atbildu izvairīgi.

Sākumā man likās smieklīga visa šī sīkmanīgā pošanās, šie strīdi līdz aizsmakumam: kādā ietērpā labāk ierasties — «parādenē» un saišu zābakos vai «darbenē» ar mirdzoši baltu apkaklīti un kirzas zābakos. Galvenais — sagaidīt, kāda gan nozīme, kā ģērbties mājupceļam, ka tikai uz mājām! Un vienīgi tagad es apjēdzu, ka pirmsdembeļa rosību izraisa ne jau muļķīgs švītī-gums, pareizāk sakot, ne tikai tas, bet arī tieksme nosist laiku, nomākt pēdējo mēnešu gaidas, jo šie mēneši velkas, velkas un, liekas, nekad nebeigsies. Sākumā tu, protams, ilgojies pēc mājām, sapņo par atgriešanos, taču tas ir tikpat nereāli kā fantazēt par nemirstību, jo dvēsele jau no pirmās dienas it kā tiek ieprogrammēta uz diviem dienesta gadiem, bet apmēram pusgadu pirms mājupbraukšanas šis kareivja pacietības mehānisms pēkšņi sabojājas: negribas gulēt, ēst, rakstīt uz mājām... Un tad sākas noņemšanās ar ekipējumu un tu pamazām pats sevi pārliecini, ka bez tā visa nebūs īstas atgriešanās mājup.

Taču man ir arī otra versija. Dienu no dienas, mēnesi pēc mēneša kareivja dzīve arvien dziļāk ieplūst tavā dvēselē un pakāpeniski kļūst par dabisku — pat vienīgo eksistences formu. Agrākais civilais laiks no-

grimst atmiņas dzīlēs, pārklājas ar rožainu atmiņu plīvuru: bijušais ir dārgs, jo nekad neatgriezīsies. Taču tas nenozīmē, ka pagājušais ir labāks par pašreizējo. Cik daudz puišu līdz iesaukumam to vien dara kā pumpē monētas no senčiem, cūkojas svešās kāpņu telpās un kaifo no smagā roka! Televīzija par tādiem stāsta, sak, nav atraduši dzīvē vietu. Bet dienestā tava vieta kaujas apkalpē ir arī vienlaikus tava vieta dzīvē.

Un kādudien tu sāc saprast, ka armija beidzas un drīz vien vajadzēs aiziet no šīs pilsētiņas, kur tev pazīstama pat katra bedrīte asfaltā, aiziet no draugiem — pulka biedriem, no komandieriem, aiziet tajā — bijušajā dzīvē, kurā pagaidām tev nav vietas. Un man šķiet, ka visa mūsu albumiski čemodāniskā kņada ir tikai veids, ka remdēt nedrošības sajūtu, atvieglot šķiršanos no pulka, kurš kļuvis ja nu ne par dzimtajām, tad gaužam pierastām mājām... Jūs teiksiet, ka šīs divas versijas ir pretrunā viena otrai. Iespējams, taču arī kareivja dvēsele ir komplicētāka nekā mūsu diviziona avīzes «Drošsirdība» ievadraksti.

Muļķīgas vaļsirdības brīdī es mēģināju savu teoriju izskaidrot Zobam, bet viņš, mani īgni uzklausījis, nolamāja par idiotu, jo, lai gan man tipogrāfijā bija novadnieks, grasījos noformēt «dembeļa» albumu ar visiem pieejamajām plakātu spalvām. Pavisam kas cits būtu īsti tipogrāfijas burti! Protams, toreiz es, daudz nedomājot, pasūtīju jefrcitoru pie velna, taču tagad... Tagad nāksies piekrist un čāpot pie Žorika Pļešanova ar pazemīgu lūgumu, lai izpestītu šo dumpinieku — vārgdieni Serafimu Jeļinu.

Devos meklēt Zobu, taču vispirms iegriezos diviziona štābā, lai paķertu līdzi arī savu albumu, kurš glabājās skapī kopā ar zīmuļiem, otām, krāsām, tušu un papīra ruļļiem. Starp citu, pirms armijas es vispār nemācēju zīmēt, bet plakātu spalvas man atgādināja mazītiņu lāpstas maketu kopā ar maināmu durkļu komplektu. Un raugi — jau jaunkareivju dresūras laikā, kad mēs, pīdamies savās kājās, apguvām pagriezienu par simt astoņdesmit grādiem, pie mums pienāca diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā Osokins, uzmanīgi aplūkoja nelīdzeno ierindu un painteresējās:

— Kurš prot rakstīt ar plakātspalvu?

— Esi — atskanēja pašpārliecināta balss, kura, kā vēlāk noskaidrojās, bija mana.

r Un tā mani no aukstā un ļoti cietā laukuma biedru iknudīgo skatienu pavadībā aizveda uz krietni sakurināto diviziona štābu, kur savā rīcībā ieguvu tušu, ipnlvu komplektu un uzdevumu pārrakstīt uz lielām pupira lapām dažus mobilizējošus un iedvesmojošus lozungus. Majors aizgāja, un man atlika ķerties pie darba. To dienu nespeju atcerēties bez trīsam. Zem »P«I vas, gluži ka tārpi, līkločiem ložņāja sārtās svītras, lūša šļācās uz visām pusēm, pēkšņi bez pēdām izgaisa kitds burts, un «MARSA» vietā parādījās freidiskā — ♦ MASA». Apmēram pēc divām stundām atgriezās divi/ iona komandiera vietnieks politiskajā darbā, paraudzijās uz manas melšanas apliecinājumu, paraustīja galvu un sacīja:

— Tā ir — nelien, kur nevajag. Pūlies nu, Kuprjašin!

Stāsta, bērnus māca peldēt, iemetot viņus ūdenī. Es

i/kūlos — pēc divām nedēļām man šķita, ka esmu piedzimis ar plakātspalvn roka, bet tušas smarža atgādināja, piedodiet, mātes pienu.

Mūsu diviziona štābs sastāv no lielas halles, kura pieblīvēta ar kroņa mēbelēm, un trim kabinetiem, kuri pieder attiecīgi diviziona komandierim, kas aizbraucis atvaļinājumā, štāba priekšniekam un diviziona komandiera vietniekam politiskajā darbā. Divas pirmās istabas bija aizslēgtas un, kā jau svētdienā, pat aizplombētas, bet no majora Osokina kabineta caur puspievērtām durvīm varēja dzirdēt sarunu — turklāt ļoti interesantu. Saprotams, es nespraudu ausi spraugā, man tāpat viss bija saklausāms. Un kādēļ gan ne? Galu galā esmu devis zvērestu un protu glabāt kara un valsts noslēpumu.

— Paklau, Uvarov, — tu pats ievedīsi baterijā kār-11bu vai tev jāpalīdz? — diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā bargi vaicāja.

— Biedri major, es taču jums ziņoju, — mūsu baterijas komandieris dusmīgi skaidroja, — nekas nav noticis, gluži vienkārši jaunie sacēluši traci... Aizstā-vīši!

— Un «veči» līda izšķirt? — majors ironiski apjautājās.

— Jā, tā man ziņoja.

— Dīvaini — visiem jaunie kā jaunie, bet tev kaut kādi draiskulīši! Te zilums zem acs, te pogas ar visu drēbi izrautas, te kāda māte man raksta sirdi plosošas

vēstules un draud sūdzēties aizsardzības ministram ... Vai tiešām tu, Sergej, nopietni domā, ka disciplīnu baterijā var nodrošināt ar «veču» palīdzību?

— Viktor Ivanovič, bet vai tiešām jūs uzskatāt, ka ar pavēlēm no augšas iespējams iznīdēt to, kas zaldātiem asinīs... Vai tiešām jūs uzskatāt, ka, nosaucot praporščikus par mūsu «zelta fondu», viņi labāk dienēs?! Es uzskatu tā: ja «veču attiecības», par spīti visai nīdēšanai, eksistē, tātad armijai — kā dzīvam organismam — tās ir vajadzīgas. Tā ir visur ...

— Tātad stihiska masu daijrade? — Osokins pavīpsnāja.

— Jā, ja vēlaties... Gudrs komandieris necīnās ar «večiem», bet izdara tā, lai kazarmu nereglamentētie likumi kalpotu viņam ...

— Gudrs komandieris — vai tas būtu tu? — painteresējās diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā.

— Katrā ziņā esmu drošs par kārtību savā baterijā. Tas ir galvenais. Bet pogas var piešūt.

— Var gan. Taču kā puisim — pirmgadniekam atgriezt ticību komandiera taisnīgumam? Vai arī — lai izaug par dūres varoni un vēlāk — ievieš baterijā teroru?

— Disciplīnu! — nekaunīgais Uvarovs izlaboja.

— Teroru! Un tici, Sergej, manai pieredzei, šī koķetēšana ar kazarmu «krējumu» slikti beidzas... Gan zaldātiem, gan arī virsniekiem .. .

— Es domāju, ka mums ir vaļsirdīga saruna! — Uvarovs pasmīnēja.

— Tā arī bija vaļsirdīga. Bet tagad — oficiālā daļa. Es, biedri vecāko leitnant, ļoti cienu ģenerāli Uvarovu, taču uzskatu, ka tev posties uz akadēmiju vēl mazliet par agru! Tas — pirmkārt. Otrkārt — parīt ir partijas sapulce, un gribu tevi brīdināt, ka bez aplinkiem izvirzīšu jautājumu par politiskās audzināšanas darbu sestajā baterijā. Treškārt — atsūti pie manis Jeļinu. Tūliņ pat...

— Tieši tā!

— Un vēl kas ... Varbūt nevietā ... — majors sastomījās. — Vai jūs ar Taņu izlīgāt?

— (Tieši tā! — baterijas komandieris noskaldīja. — Atļausiet iet?

— Ej iet...

Kūsādams tā, ka no naģenes apakšas vai tvaika strūkliņas lauzās ārā, vecākais leitnants izšāvās no kabineta un sastinga, blenzdams uz mani. Taču es raudzījos viņā ;ir absolūti tukšu skatienu kā izlūks, kas pēc leģendas lelo «mēmo». Droši vien nolēmis, ka neesmu neko dzirdējis, Uvarovs aizcirta durvis un izdrāzās laukā, viņam pa pēdām, padusē sažņaudzis albumu, aizšmaucu arī es.

Ak, ja tādu sarunu būtu dzirdējis, piemēram, jaunākais seržants Hitruks, pēc pusstundas par to zinātu pat nestaigājošie kapteiņa Tonajeva sanitārās da]as slimnieki. Taču par to ne vārda! Tomēr interesanti gan! Mūsu baterijas komandierim tētiņš, kā zināms, ir ģenerālleitnants, tātad Uvarovs — it kā «leitnantģenerā-lis». Tomēr diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā ir granīta vīrs, nevienam atlaides nedod, lai tavs levs būtu kaut ģenerālis, kaut admirālis vai «Vojen-torga»[7] priekšnieks. Kaut gan — Uvarovu tik un tā aizsūtīs uz akadēmiju, tālab mani vairāk uztrauc, lai .lc|ins nesarunātu Osokinain ko lieku, citādi «veči» apraus manam Serafimain spārniņus ...

8

— Es tev, «dēlēn», vaicāju — kas bija pēc vēstules? — no dusmām un skrējiena aizelsies, Zobs pārtrauc Cālēnu. — Tu kurls esi, vai?

Taču arī es pats varu viņam izstāstīt, kas notika vēlāk, pēc vēstules ...

Noskaidrojis, ka Jejins nav atgriezies kazarmā, leitnants Kosuļičs tūlīt pat piezvanījis baterijas komandierim uz mājām. Uzzinājis par notikušo, Uvarovs sastindzis: viņš taču zināja visu sīki jo sīki, viņam vēl ausīs kanēja saruna ar diviziona komandiera vietnieku politiskajā darbā, tai varēja būt tālejošas sekas. Un — še tev! — tā sakot, tajā pašā naktī... Brīdi šaubījies, baterijas komandieris uzmodinājis Osokinu un pavēstījis visu, kā ir. Majors pavēlējis izziņot baterijā traukam — un ķēde noslēgusies: dieninieks ieskrēja kazarmā tin, ievilcis pilnas plaušas ar sasmakušo gaisu, nobrēcās:

— Baterija, celties! — Bet pēc tam — uz mirkli apklusis — piebilda: — Trauksmei

Trauksme... Nē, sirdi māc nevis uztraukums, bet šausmas par to, kas var būt jau noticis ...

Pa pusei pagriezies pret mums, muldēdams par dumjo Jeļinu, simts dienām, grūtnieci sievu, palēkdamies joņo Cālēns. Līdzās, smagi sēkdams, skatienu nodūris, dārdina Zobs. Un man ir pilnīgi skaidrs: ja ar Jejinu kaut kas būs atgadījies, es sagrābšu Zobu pie rīkles un žņaugšu tik ilgi, kamēr apklusināšu šo nolādēto šņā-kāšanu!

Mēs pilnā sparā iedrāžamies autoparkā. Sargkareivis nevis uzsauc reglamentā paredzēto «stāt-kas-nāk», bet laipni pamāj: sak, pameklējiet arī te, ja nav ko darīt.

Tumsā autoparks atgādina fantastisku zooloģisko dārzu, kur milzīgos sprostos snauduļo gigantiski tērauda vienradži. Kad daudz laika esi aizvadījis pie pašgājēja, pavisam aizmirsti, kam tas domāts — mašīna paliek mašīna. Tikai reizēm, kad skatiens aizkavējas pie nopulētā, piecdesmitkilogramīgā šāviņa, pēkšņi saproti: tā taču ir nāve, kuru — ja kaut kas notiks — tu iemērīsi ar savām rokām, komplektējot lādiņu. No pirmā acu uzmetiena viss liekas nevainīgi: ar pulveri pieblīvēts kodols, bet uz tā — atkarībā no attāluma līdz mērķim — jāuzmauc dažas ar eksplozīvu maisījumu piepildītas «barankas». Un tas ir viss. Pēc tam atskanēs komanda un cits pēc cita, it kā skaitīdamies pēc kārtas, pašgājēji dārdēdami smagi picplaks pie zemes un ietī-sies dūmu mutuļos. Debesis noskanēs švīkstoņa, tieši šāviņu švīkstoņa, un kaut kur — piecu kilometru attālumā — uzlidos gaisā «iedomātā pretinieka» pozīcijas.

Uz mūsu pašgājēja spārna, pa turku modei sakrustojis kājas, sēž Saripovs un ierasti, gluži kā laizdams caur pirkstiem lūgšanu krelles, ar vilnas lupatiņu pulē «dembeļa» sprādzi. Kamala priekšā izstiepies stāv padevīgais Maļiks.

— Vai pārbaudīji visus angārus? — Saripovs taujā.

— Visus! — nopūzdamies atbild Maļiks.

— Zem brezenta iemeti aci?

— Protams!

Saripovs satriekts noklakšķina mēli, domīgi atskatās un pamana mūs.

— Jeļina šeit nav! — viņš paziņo. — Pavisam pazudis!

— Es taču teicu, ka jāmeklē poligonā! — Cālēns priecīgi uztver.

— Nezinu, nezinu ... — Saripovs groza galvu. — Zob, tas nebija uz labu, ka tu vakar ar albumu skraidelēji!

Lai velns par stenderi...

* * *

Zobu es uzgāju volejbola laukumā, viņš laida va|ā savu repertuāru: bļāva uz jauno, ka tas servējot nepareizi sagriež bumbu, un solīja viņam noskrūvēt galvu. Jefreitors man sākumā vispār nepievērsa uzmanību — ko tu neteiksi, apvainojies! Es iztālēm parādīju viņam savu albumu un mierīgi vēroju, kā nīgrajā Zubova sejā cīnās divējas jūtas: nicinājums pret tradīciju pārkāpēju un vēlēšanās noformēt «dembe|a» albumu pēc augstākās klases.

Pēc brīža mēs jau sēdējām zaldātu tējnīcā un par godu mūsu izlīgumam tukšojām piena pudeli, uzkozdami smilšumīklas pīrādziņus. Armijā ēdina sātīgi, taču vienveidīgi. Tas ir dabiski — pamēģini izdarīt pa prātam tūkstoš cilvēku varzai, tālab kareivis allaž izjūt vēlmi apēst «kaut ko garšīgu». Es, piemēram, noskaidroju, ka nevaru dzīvot bez biezpiena, kas civilajā dzīvē lāgā negaršoja. Bet tagad biezpiens man pat pa naktīm sapņos rādās.

Pacietīgi uzklausīju Zoba apnicīgos spriedelējumus. Sākumā viņš žēlojās, ka viņa tālajos armijas jaunības laikos «dēlēniem» vispār bijis aizliegts apmeklēt tējnīcu, bet tagad — ak, laiki, ak, tikumi! — kurš katrs «salāts» var mierīgi te ielauzties un kaifot, cik uziet. Tādēļ arī rinda pie letes radusies, bet agrāk taču nebija! Pēc tam jefreitors ar neizprotamu īgnumu sāka gari un plaši runāt par kādu «veci», kurš grib iekulties nepatikšanās un kuram smurguļa «salagas» ir dārgāki nekā iesaukuma biedri. Galu galā viņš nonāca līdz Jē-ļinam...

— Paklausies, Sašiņ, — es diplomātiski uzsāku. — Varbūt tu neaiztiktu puisi? Viņam jau tāpat ir smagi.

— Nekas viņam nenotiks, lai iepazīst dzīvi! ... Vēl zobus rāda! Bet es baidījos «vecim» acīs skatīties. Viņš mani vēl iepazīs. Pionieris, varonis!

Tātad mans aprēķins bija pareizs, es taču zināju, ka kaut kur Penzā gandrīz divus gadus Zobu gaidīja meitene, viņa kursabicdrcne, rakstīja vēstules, droši vien mīlēja pa īstam. Un tagad, uzzinājis par Jeļina bēdām, jefreitors izjuta pret viņu līdzjūtību, protams, ar zināmu pašapmierinātību.

— Sašiņ, — es mēģināju atrast citu pieeju, — nu, dauzīja tev purnu pirmajā gadā, vai tāpēc labāks esi kļuvis, vai?

— Dzīvi iepazinu! — Viņš iebelza sev pa krūtīm.

Es kļuvu domīgs: ar Zobu jābūt pacietīgam — gluži kā trakonama sanitāram. Redz, viņš iedomājies, ka ir izcils dzīves skolotājs, un tu vari kaut nošauties. Atlika pēdējais — spēlēt uz jūtām, un es domās palūdzu Jeļinam piedošanu par viņa personiskās dzīves noslēpuma izpaušanu.

— Sašiņ, tu taču redzi, ka ar viņu kaut kas notiek, bet pēc vakarējās vēstules viņš vispār neko neapjēdz.

— Šmīzes dēļ, vai?

— Precīzi! Tu gan esi psihologs! Saproti, vecais, skuķe viņu pametusi — precas... Jeļins, stulbenis, bija uzticējis draugam pieskatīt. Nu, un pats zini, kā atgadās.

— Zinu! — Zobs nicīgi izmeta un līdzjūtīgi piebilda: — Pirmajā gadā tādēļ var arī muļķības izdarīt. Mjā-a...

— Labi, — Zobs rezumēja, izdzerdams pienu, — es to nezināju. Principā viņš nav slikts puisis, turklāt specialitātē centīgs. Es vispār esmu apmierināts, ka tagad viņš mums ir lādētājs. Nē, kādas tomēr ir tās šmīzes? Labi, vairs neaiztikšu. Taču arī viņu brīdini. Citādi viņš: «Nedarīšu!» Es viņam rādīšu — nedarīt! Un tu ari — aizstāvis atradies! Es tev, Ļoška, gribu pateikt bez aplinkiem: izbeidz! Citādi — zini...

Zobs ir no tā tipa cilvēkiem, ko tautā dēvē par psi-hiem, kuri paši sevi uzkurbulē, un, ja es šajā mirklī viņam neapliecinātu pilnīgu uzticību, saruna būtu bijusi veltīga.

Beigu beigās mēs šķīrāmies kā mīļi draugi, un es, iespiedis padusē divus albumus — savu un Zubova —, aizsoļoju diviziona tipogrāfijas virzienā, visā nopietnībā prātodams, vai pēc dienesta man nemācīties par

diplomātu. Ir taču tāds institūts, un tajā studējošie, jādomā, ari ir cilvēki.

Par to, ka prese ir milzīgs spēks, mani pārliecināja draugs Žoriks Pļešanovs, kurš no diviziona sadales punkta nokļuva tieši karavīru avīzes «Drošsirdība» tipogrāfijā. Sākumā viņš bija briesmīgi sašutis: tā sakot, viņu, «unikālu speciālistu», padarījuši par vienkāršu burtlici! Tā kā redaktora amats tomēr pienākas virsniekam, bet Žoriks savu armijas karjeru uzsāka ierindnieka pakāpē, viņam nācās samierināties. Visai drīz mans draugs enerģiski iekļāvās avīzes dzīvē, kuras raksturīgākā iezīme bija redakcijas līdzstrādnieku un tipogrāfijas darbinieku slepena opozīcija, jo katrs taču uzskata, ka avīzi veido tieši viņš! Tādēļ, ikreiz sēzdamies pie linotipa svirām, Žoriks savilka tādu ģīmi, it kā gribētu teikt: «Nu, rakstnieki, ko jūs šodien esat uzskribelējuši?» Iesākumā, salikdams tekstus, viņš pat mēģināja rediģēt rakstus, taču tas turpinājās līdz sutai, kuru viņam sadeva redaktors kapteinis Derevļovs.

Par kapteini ir vērts pastāstīt īpaši. Lai arī kad es iegriezos redakcijā, viņš, jocīgi ievilcis galvu plecos, staigāja pa istabu, smēķēja papirosu pēc papirosa, nokratīja pelnus kaktos un komentēja starptautisko stāvokli. Līdzstrādnieki uzmanīgi māja ar galvu, pat uzdeva naivus jautājumus, taču esmu pārliecināts —neviens kapteiņa vārds neiestrēga viņu galvās. Ieraudzījis mani, redaktors teica: «A-a, Kuprjašins! Sveiciens kara korespondentam! Stāvi un klausies!» Es stāvēju un klausījos par korupcijas saēstā Itālijas valdības aparāta bezcerīgo cīņu ar mafiju, par Portugāles revolūcijas grūtajiem ceļiem, par amerikāņu dzīvesveida ļaunprātīgo izplatību Rietumeiropā, par neiznīcinātajiem fašistiem, kas slapstās Brazīlijas bezgalīgajās latifun-dijās... Ja kaut kur nesen teroristu izraisītā sprādzienā aizgāja bojā valdošais kabinets, kapteinis tūdaļ uzskaitīja visu mirušo ministru vārdus, lakoniski izklāstīja viņu biogrāfijas, neaizmirsdams izanalizēt politisko pārliecību, bet nobeigumā ieskicēja varbūtējo jaunā kabineta sarakstu — un nekad nekļūdījās!

Traki jocīgi Derevļovs strostēja savu personālsastāvu, kaut vai to pašu Žoriku. Nostādījis grēkāzi miera stājā, redaktors iesāka: «Nu, bērns ar uzplečiem, izspēlējies? Gaidars sešpadsmit gadu vecumā komandēja pulku. Rembo divdesmit gadu vecumā jau pārtrauca

rakstīt dzejoļus. Galuā tavā vecumā bija ģeniāls matemātiķis. Mocartam bija pieci gadi, kad vjņš sacerēja mūziku...» Šis uzskaitījums varēja turpināties nez cik ilgi — atkarībā no vainas smaguma — un galu galā tā nomocīja disciplīnas pārkāpēju, ka tradicionālais ārpuskārtas norīkojums šķita glābiņš. Piedevām «Drošsirdības» redaktors rakstīja romānu, kura nosaukums bija «Akmeņainais ceļš». Redakcijas mašīnrakstītāja bija pārrakstījusi pirmos trīs sējumus, bet Žoriks tos iesējis sarkanā lederīnā. Ritēja spraigs darbs pie ceturtā sējuma. Kā jebkurš rakstnieks Derevļovs vērīgi ielūkojās dzīvē, bet neviens militārā dienesta priekšnieks, protams, nekāroja kļūt par prototipu negatīvajam varonim. Iespējams, tā varēja izskaidrot faktu, ka avīzē kapteinis tupēja ļoti sen un paaugstinājums nebija gaidāms ...

Kā jau svētdienā — redakcijas durvis bija ciet, taču, spriežot pēc trokšņiem, kas skanēja līdz manīm, aiz tām kāds strādāja. Es pieklauvēju norunātajā veidā. Iekšā noklusa — Žoriks allaž piemirsa parolēs, kuras dienu iepriekš pāls bija izdomājis. Beidzot durvis atvērās, un Pļešanovs man pamāja ar roku, kas bija nosmērēta ar tipogrāfijas krāsu.

— Sveiks! — viņš teica un notrausa no pieres sviedrus, atstādams uz ādas ēnojumu. — Nekādas atpūtas. Finansu daļas priekšnieks aiziet, gatavojam atvadu adresi — zeltīts uz balta.

— Varbūt esmu nelaikā?

— Liecies mierā! Viņi te visu laiku nomainās. Bet cilvēks taču bez visa kā var aizbraukt, kaut vai bez sievas, tikai ne bez atvadu adreses! Tā ka dod albumu ... Kā, tev ir divi albumi?

— Nē jel...

— Nu, es saprotu, ja cilvēkam ir divas pases! Bet kālab divi albumi?

— Otrs pieder Zobam.

— Man nepatīk tavs Zobs. Manuprāt, viņš ir diezgan liels draņķis!

— Tik tiešām, bet vajag, novadnieciņ! Taktika!

— Tā-aktika! — Žoriks pārmēdīja. — Labi, dod abus un pasēdi, pagaidi! Vari pašķirstīt avīžu komplektiņu — nomierina ...

Žoriks turpināja savu zeltiespiedēja darbību, un es domāju, cik svarīgs cilvēks viņš kļuvis pēdējā laikā, pēc viņa labvēlības tīko daudzi «veči». Iedomājieties — jūs atverat albumu, un pirmajā lappusē nevis ar tušu, nevis ar kaut kādu, es atvainojos, guašu, bet īstiem tipogrāfijas burtiem iespiests «DMB-1985». Satriecošs efekts! Taču Pļešanovs ir pienācīgi jānovērtē, viņš savas iespējas nav pārvērtis par zelta āderi vai bezstrā-des ienākumu avotu, bet izpalīdz vienīgi draugiem un labiem ļaudīm, kuriem ir sakars ar pārtikas un apģērba glabāšanu. Patiesību sakot, es nekad Žoriku nelūgtu, nebijis Jeļina.

Līdz pusdienām bija divas stundas, es apsēdos uz kastes, kurā glabājās izstrādāts tipogrāfijas metāls, un sāku pārlapot «Drošsirdības» viša gada komplektu. Dažās vietās zem rakstiņiem ar prieku pamanīju savu parakstu «ierindnieks Kuprjašins» — tas bija mans pieticīgais kara korespondenta ieguldījums armijas pirmrindas pieredzes propagandas darbā. Kādā rakstelī es minēju mūsu apkalpi ar visiem uzvārdiem, un godkārīgais Zobs tūlīt pat avīzi aizsūtīja savai penzietei. Domāju, visa Penza no sajūsmas mutuļoja vairākas dienas ...

Pārlūkodams avīžu komplektu, nonācu līdz numuriem, kas bija veltīti pavasara mācībām, un manu uzmanību saistīja materiāls «Precizitāte — artilēristu pienākums» par seržanta Muhanova apkalpi no kaimiņu baterijas. Viņš un viņa puiši tiešām darbojas meistarīgi, mēs krietni no viņiem atpaliekam. Lasām.:

«— Nu, vai apkalpē viss normāli? — seržants Leonīds Muhanovs vaicāja padotajam.

— Kārtībā! Kaunā nepaliksim!

Artilēristi bija uztraukušies. «Grūta diena!» viņš prātoja. «Liela atbildība, mums taču uzticēts veikt sarežģītu uzdevumu.» Pārdomas pēkšņi tika pārtrauktas: pārceltuve! Novērošanas ierīcēs bija saskatāms ūdens spogulis.

— «Pirmais»! — tankistu cepures austiņās seržants izdzirdēja baterijas komandiera balsi. — «Pretinieks» — otrā krastā! Nodrošini pārcelšanos!

— Vads, sagatavojies kaujai! — Leonīds nokomandēja.

Pašgājēj lielgabali pārkārtojās kaujas līnijā un piebrauca pie upes. Cīņa par pārceltuvi bija īsa. Ar pēk-

šņu triecienu, prasmīgi manevrējot ar uguni un mašīnām, karavīri iznīcināja visus mērķus, izlietojuši minimālu munīcijas daudzumu, un attīrīja ceļu saviem biedriem.

Apakšvienība saņēma teicamu novērtējumu. Pārbaudītājs sirsnīgi apsveica bateriju ar kārtējo uzvaru.»

Arī es atceros to pārceltuvi, taču vienīgi pēc sava ieskata — kā lādētājs, kas iemūrēts pašgājēja šaurajās, pustumšajās un piedūmotajās iekšās, par manevriem varēju noskārst tikai pēc asajiem grūdieniem, kuri svaidīja mani no vienas puses uz otru.

Atvēries stobra resgalis uzņēma kārtējo šāviņu un čaulu, abi kopa tie atgādināja simtreiz palielinātu automāta patronu, pēc tam austiņās atskanēja komanda: «Uguni!» — ko tūlīt āiz baterijas komandiera atkārtoja Titarenko, Mūs sakratīja, un elpot kļuva vēl grūtāk ... Kad nosacītais pretinieks metās bēgt, mēs atvērām lūku un izrāpāmies laukā un debesis likās tik spožas, bet gaiss tik tīrs kā bērnībā, kad pēc divu nedēļu ilgas slimošanas tu pirmoreiz izej pagalmā un elpo, kamēr asaras saskrien acīs ...

Vēlāk mēs gājām pa nedzīvo, šāviņu bedrēm izvagoto poligonu un lasījām no zemes šķembas: šīsdienas — vēl siltas, neciešami spīdīgas — un senākas, kuras gar malām jau metās rūsganas. Pirms ieliku kārtējo šķembu laiviņcepurē, kā nosvērdams paturēju to uz plaukstas un iztēlojos, kā šis metāla gabaliņš varētu iedurties manī, tieši sirdī. Atminos, jau skolā mēs jokojām: armija — tā ir dzīves skola, taču labāk to iziet neklātienē, bet tur jau ir tas joks, ka var vienīgi klātienē! Kad stobra resgalī iedzen šāviņu, kurš spēj sagraut veselu kvartālu, kad ar pirkstu aptausti saplosītā metāla malas, ar kurām var skūties, — tu ar katru miesas šūniņu sāc aptvert, ka visa mūsu Zeme īstenībā ir viena milzīga pulsējoša sirds un, ja asā šķemba izies cauri arī tai, tad... «Tu labi runā, parunā vēl!» droši vien tā būtu sacījis staršina Visoveņs, ja dzirdētu manu «iekšķīgo» monologu.

Izrādījās, ka pie avīžu komplekta biju aizvadījis vairāk nekā stundu, jo Žoriks jau bija uztaisījis adresi finansu daļas priekšniekam un pašlaik pabeidza albumus, turklāt viņš bēdājās, ka no pēdējā papildinājuma pagaidām nav sameklējuši jaunu burtlici. Tiesa, bija kāds no Gomeļas, bet tas visu salika baltkrieviski — ar «a», nācās nosūtīt uz apakšvienību. Un tagad viņš, Žoriks, unikāls speciālists un tipogrāfijas veterāns, spiests slaucīt istabu un novākt gružus kā pirmajā dienesta gadā. Žēlabās aizritēja vēl pusstunda, un beigu beigās PJešanovs man pasniedza gatavos albumus.

— Vai derēs?

— O! Tu esi īsts draugs!

— Labi, labi! Tā tev dāvana uz simts dienām!

— Pateicos! Vai atceries, kā mēs gājām uz sanitāro daļu?

— Muļķi bijām!

— Vai atceries, kā mēs karantīnā ēdām pīli?

— Pīli! — Žoriks aizmiedza acis. — Vai tad drīkst pirms pusdienām pieminēt pīli. Ļoša, tu neesi smalkjūtīgs!

Atgriezies baterijā taisni pirms nostāšanās uz pusdienām, es iedevu no laimes sajēgu zaudējušajam Zobam viņa albumu, bet pēc tam notvēru Jeļinu, kurš klīda apkārt kazarmai kā dzīvs pārmetums sieviešu nodevībai, un klusītēm pavaicāju:

— Vai biji pie Osokina?

— Bi-i-ju... — paceldams pret mani savas nelaimīgās acis, viņš pārsteigts atbildēja.

— Nu, un kā? Izmeklēšanu veic «Znatoki»: atcerieties — kas, kur, kad un kādos apstākļos jums apgrieza sprandu?

— Nē-e, — mans aizbilstamais pakratīja galvu. — Diviziona komandiera vietnieks politiskajā darbā apjautājās, no kurienes es esmu atbraucis, kas ir vecāki, vai grūti strādāt par pionieru vadītāju? ...

— Bet par pogām?

— Nē ...

— Par ko vēl runājāt?

— Par svētkiem «Atvadas no pionieru vasaras» ...

— Malacis! — Man gribējās puisi apskaut. — Es tevi ņemtu sev līdzi izlūkos!

— Mani jau paņēma ... Norīkojumā uz virtuvi... — Jeļins pavēstīja un līksmi pasmaidīja, it kā ietu nevis berzt katlus, bet saņemt ceļojošo vimpeli par uzvaru starpapgabalu pionieru darba reidā, kura devīze ir «Pa kreisi druvas, pa labi druvas».

9

— Nezinu, nezinu ... — Saripovs groza galvu. — Zob, tas nebija uz labu, ka tu vakar ar albumu skraidelēji! Lai veins par stenderi...

— Ko jūs man pie rīkles ķeraties! — Zobs pēkšņi iespiedzas smalkā zaķa balsī. — Ja kaut kas ir noticis, visi iekritīsim! Visi! Saprati?...

— Kādēļ — visi? — Saripovs brīnās. — Rau, Maļiks neiekritīs! Vari viņam uzdāvināt savu «dembeļa» šineli, tas viņam būs vajadzīgs ātrāk nekā tev. — Kārnais pamāj uz pietvīkušā «dēlēna» pusi. — Kuprjašins neiekritīs — viņš ir gudrs. Es neiekritī... Ne-ie-kri-tī-šu ... Pateikšu viņiem: «Es krieviski nezin... Neko nesaprot .. .» Un mani palaidīs ...

— Bet mani? — Cālēns uztraucies apjautājas.

— Tevi? — Saripovs ar nopulēto «dembeļa» sprādzi mēģina uzspīdināt blāvu mēnesszaķīti. — Tu esi divu bērnu tēvs, tevi amnestēs. Labi, viens velns nav labāks par otru ... Ejam uz poligonu!

Viņš nolec zemē no pašgājēja, un mēs virzāmies uz vārtu pusi, taču tur uzskrienam virsū baterijas komandierim Uvarovam. Sarunādamies ar sargkareivi, vecākais leitnants tur rokās savu platformāta naģeni un ar mutautiņu slauka to no iekšpuses gluži kā kastroli.

Reiz pēc tiešām nemākulīgām šaušanas mācībām baterijas komandieris mums apsolīja «debesmannu» un tajā pašā dienā pēc vakara jundas trokšņaini ieklupa kazarmā, lai sarīkotu nelielu zibenscelšanos ar nostāšanos. Mēs nolēcām uz grīdas un, nakts saltumā trīcēdami, ģērbāmies, zaudēdami zem segām uzkrāto siltumu. Bet baterijas komandieris, dzeltenīgas, satraucošas gaismas apspīdēts, līgodamies stāvēja kazarmas vidū un vēroja sekunžu rādītāju: mums bija jāiekļaujas vienā minūtē. Pāris reižu mēs neiekļāvāmies, un viņš niknā balsī noteica: «Stāt!» Tātad vajadzēja noģērbties un līst atpakaļ atdzisušajās gultās. Puiši centās apgulties pa pusei apģērbušies, lai ietaupītu laiku, un beidzot nostājās kazarmas priekšā. Kratīja drebuļi. Baterijas komandieris pļurkšķēja kaut ko par nekārtību un izlaidību. Pēc tarft negaidīti, lai pārsteigtu, viņš iebrēcās: «Pie miera! Minūte! Sākt!» Visi drāzās uz kazarmu, durvīs radās sastrēgums. Priekšējie paguva noģērbties, bet beidzamie iekrita gultās pilnā ietērpā. Kad pēdējais

kareivis bija apsedzies, ienāca sagurušais Uvarovs, ar smagu skatienu aplūkoja kazarmu, tāpat kā šobrīd, izslaucīja naģeni, gurdi nomurkšķēja: «Guliet!» — un izslēdza gaismu. Aiz durvīm viņš vēl paņurdēja uz die-uinieku un laternu gaismā pagāja garām logiem demonstratīvi stingrā solī. Pēc šī notikuma apmēram uz nedēļu baterijas komandieris sakritās: pārbaudes laikā apskatīja galvenokārt mūsu zābakus, uzsāka ar zaldātiem sirsnīgas sarunas, bet politnodarbībās inteliģenti izvairījās no armijas disciplīnas nostiprināšanas jautājumiem.

Arī patlaban, mūs it kā neievērodams, viņš bargi cenšas izdibināt no sargkareivja tīrās muļķības: vai viņam ir pazīstams ierindnieks Jeļins no sestās baterijas, vai tas nav redzēts autoparka tuvumā ... Beigu beigās, neko nepanācis, Uvarovs pagriežas pret mums, uzliek galvā savu slaveno cepuri un nokomandē:

— Jefreitor Saripov, nostādiet ļaudis!

Mēs momentā izveidojam īsu kolonnu pa divi.

— Skriešus, marš! — Uvarovs komandē.

Un mēs, zābakus rībinādami, traucamies uz poligonu, no kurienes atskan naksnīgā precinieka aizsmakušie svilpieni.

— Viens, div’, trīs ... — baterijas komandieris skaita. — Viens, div’, trīs ...

* * *

Varbūt vispatīkamākais laiks armijā ir vēstuļu gaidīšana pēcpusdienā. Smēķētavā (ar šo vārdu apzīmē zemē ieraktu dzelzs mucu un solus tai apkārt) salasījāmies apmēram piecpadsmit cilvēku un pacietīgi gaidījām, kamēr gausais pulka pastnieks (kur gan jāsteidzas — vēl gadu jādienē) izšķiros šāsdienas vēstules. Pasts atrodas tieši pretī mūsu kazarmai, un parasti, beidzis šķirošanu, viņš izbāž pa vēdlodziņu galvu un kliedz: «Sestā baterija!»

Armijas vēstules! To dēļ zaldāts it kā dzīvo divās dimensijās: šeit, attiecīgajā karaspēka daļā, un tur — mājās! Un cik reižu nav bijis tā, ka mans ķermenis veikli izpilda kārtējo komandiera pavēli, bet dvēsele tikmēr mīt «brīvē» — saņemtās vēstules rindās. Sīs divas dzīves — reālā un iedomātā — ir cieši saistītas,

un grūtāk par visu mēdz būt, kad tās abas izveidojas draņķīgas — kā gadījās Jeļinam. Viņš pat nepienāca pie smēķētavas, bet stāvēja viens pats malā, ar muguru atslējies pret kazarmas sienu, un droši vien arī cerēja saņemt vēstuli — vienalga, no kā. Tādā stāvoklī patiešām vislabāk ir sevi ar kaut ko nodarbināt, bet virtuvē darba līdz kaklam.

Mēs gaidījām. Pa ieradumam bezjēdzīgi kulstījām mēles, bārstījām anekdotes. Ik pa brīdim smēķētava nošalca ska|os smieklos. Ļoti jocīgu atgadījumu pastāstīja Vaļera Cerņeckis. Tas it kā noticis patiesībā.

Visiem zināms, ka «dembeļa» galvenā problēma ir personiskās garderobītes atjaunināšana. Divu gadu laikā visvairāk novalkājas cepure un siksna. Cepure nodilst, zaudē formu, bet siksna sāk spīdēt un kļūst slidena kā čūska. Saprotams, neviens staršina speciāli «dembelim» jaunu formas tērpu neizsniegs. Pēkšņi atbrauc jaunie: cepurītes gluži kā pienenītes, siksniņas pārklātas ar šokolādes krāsas kārtiņu. Un tā nu kādam «vecim» kā ēst bija vajadzīga jauna cepure — savu viņš bija mācībās aizlaidis vējā. Viņš gudroja, gudroja un, rau, ko izgudroja. Viņu daļā mazmājiņa atradās nomaļus, turklāt nebija elektrificēta. Pa dienu — puslīdz ciešami, bet vakarā — tā vien skaties: noslīksi! Sis puisis izokšķerēja, kad pirms dusas tur iegriezīsies jaunais, izokšķerēja — un viņam pakaļ. Sagramstīja tumsā sakņupušo siluetu, nogrāba — un cepure rokā! Taču «veči» ir taisnīgi ļaudis: jaunais tak nevar palikt bez galvassegas — saaukstēsies. Ar vārdiem: «Valkā, «dēlēn»!» — viņš uzmauca jaunajam uz pieres savu sa-ņurkāto ausaini, izskrēja laukā, norikšoja kādus trīssimt metrus un jau zem pirmās laternas nolēma patīk-smināties par guvumu. Uzmeta skatienu un sastinga: cigeikas cepure — virsnieku! Izrādījās, vienlaikus ar jauno apcerēja dzīvi arī rotas komandieris, kurš par nekaunīgo uzbrukumu tā pārskaitās, ka tūlīt pat izziņoja trauksmi, uztrieca kājās apakšvienību un nostādīja laukumā, nospriezdams droši vien tā: zaglis ir vai nu virsnieka ausainē, vai ar kailu galvu. Sarīkoja pārbaudi — visi savā vietā, visi savās cepurēs, un ne vēsts no pazudušās galvassegas — mantzinis bija izpestījis... Un kā jūs domājat — ar ko viss beidzās? Pareizi: rotnieks otrā dienā pavēlēja ateju elektrificēt!

Un atkal — skaļi smiekli.

Beidzot atnesa vēstules. Vairāk par visiem, kā parasti, saņēma Saripovs — četras! Zobs, kurš nedabūja nevienu, saniknots paziņoja, ka viss kišlaks Kamalam esot radinieki, pat ēzeļi.

Ne mazākajā mērā nenoskumis, ka nav vēstuļu, es iegriezos sadzīves telpā, patīksminājos par sevi spogulī, izņēmu no skapīša grāmatas un jau redzēju, ka pa čīkstošajām trepēm kāpju uz bibliotēku, taču kazarmas priekšā pēkšņi parādījās Uvarovs. Viņš bija privātā — lieliskās velveta biksēs, zamšādas jakā — un pie rokas veda meitiņu, četrgadīgo Lidočku. Tamlīdzīgas parādības daļā nav retpms: virsnieki un pra-porščiki dzīvo netālu, puskilometru no kazarmām, un reizēm dodas pastaigāties uz viņiem uzticētajām apakšvienībām, apvienojot pastaigu ar stāvokļa pārbaudi.

Saprotams, bērnu tūdaļ satvēra pielīdējs Cālēns un sāka mest augšā, atkārtodams: «Op-pā, op-piņā!» Li-dočka, kura bija uzaugusi karavīru pilsētiņā un pieradusi pie ierindnieku uzmanības, lūkojās uz mocītāju lēnprātīgi un padevīgi. Baterijas komandieris apvaicājās Titarenko, kā klājas, pavēstīja, ka parīt gaidāma mācību trauksme, pēc tam caur pieri paraudzījās uz mani un Zobu.

— Iesim! Aprunāsimiesl

Atstājis meitu bērnmīļa mantziņa rokās, Uvarovs devās uz mūsu baterijas laukuma vidu, mēs čāpojām nopakaļ. Pēkšņi baterijas komandieris apstājās un, strauji pagriezies pret mums, vaicāja:

— Tātad — kas notika ar ierindnieku Jeļinu?

Zobs sāka šņākāt un pietvīka. Es klusēju.

— Es jums jautāju, jefreitor Zubov! — Baterijas komandierim ietrīsējās smalki veidotās nāsis. Ja Uvarovs pārgāja uz «jūs», tas nozīmēja vienu; viņš ir satracināts.

Es raudzījos uz baterijas komandiera modernajām, žilbinoši baltajām kurpēm. Man aizvien ir paticis viņa švītīgums, azarts, prasme aizraut puišus. Un tomēr, kā liekas, viņš pilnībā neizprot, ka komandē dzīvus cilvēkus un ikviens no viņiem cītīgi vēro katru komandiera soli, nepārtraukti to novērtē. Redz, arī tagad, ieskatījies civilapģērbā tērptajā baterijas komandierī (bet formas tērps cilvēku dara vecāku, tādu kā vīrišķīgāku), es pa īstam atskārtu, cik viņš ir jauns... Piecus sešus gadus vecāks par mums!

— Biedri jefreitor, kas jums atgadījās ar ierindnieku Jeļinu? — Uvarovs draudīgi atkārtoja.

— Es viņu neesmu aizticis ...

— Un pogas pašas iztrūka? — baterijas komandieris dzēlīgi pavīpsnāja.

Zobs atriebīgi ar skatienu pameklēja Jeļinu.

— Nu tad tā, — vecākais leitnants rezumēja. — Ja neproti jaunos klusām audzināt, es pats tevi audzināšu. Trīs ārpuskārtas norīkojumi!

— Tieši tā — trīs ārpuskārtas norīkojumi, — Zobs īgni atkārtoja.

— Uz mājām posies? — Baterijas komandieris ironiski aplūkoja jefreitora matu griezumu. — Līdz pēdējam sūtījumam ataugs pašā laikā!

Zobs sarāvās un ar skatienu ieurbās zemē. Aizbraukt ar pēdējo sūtījumu — tas «vecim» bija vislielākais sods. Tas nozīmēja — ierasties mājās mēnesi vai pat pusotra vēlāk par citiem. Par to pat domāt nav iespējams!

— Bet tu, Kuprjašin, — pienāca mana kārta, — neizliecies, it kā uz tevi nekas neattiecas! Apkalpē — nekārtība, bet viņu no bibliotēkas aiz ausīm nevar izvilkt! Vai tu saprati mani?

— Nesapratu, biedri vecākais leitnant.

— Gan sapratīsi, — baterijas komandieris apsolīja. — Apkārt griezties!

Mēs apgriezāmies, kā paredzēts reglamentā, pagājām dažus soļus un apstājāmies, gaidīdami, kad Uvarovs atņems Cālēnam galīgi piekusušo Lidočku un nervozā solī aizies no laukuma. Visu šo laiku Zobs karsa kā dzelzsgabals uz oglēm, tā ka brīdī, kad baterijas komandieris pazuda no redzesloka, jefreitors jau viss bija balts un čūkstēja.

— Nu, riebeklis, nu, stukačs! Nositīšu! — beidzot viņš iebļāvās. Es metos viņam pakaļ un skriedams mē-v‘ ģināju paskaidrot: Jeļins nav sūdzējies, baterijas komandieris pats visu sapratis vai arī viņam papūtis kāds cits; es pat lūkoju satvert Zobu aiz rokas, taču viņš atgrūda mani sāņus un tā parāva aiz siksnas Jeļinu, kurš neko neapjēdza, ka ierindnieks gandrīz vai uz pusēm pārlūza, bet viņa laiviņa aizlidoja tālu prom.

— Nu... nu, smurguli, — aiz naida elsdams, sacīja jefreitors. — Bet es viņu vēl pažēloju... Smīze viņu atšuvusi! Vai, vai, vai! Tā tev, riebeklim, arī vajag!

grūda,» — taču mani patiešam tā kā pastūma, un es iii tādu spēku iespraucos starp Zobu un Jeļinu, ka abi atsprāga sāņus.

— Neaiztiec viņu! — es iebļāvos.

— Dulls esi, vai? — jefreitors apmulsa un tūlīt pat Iegāza man pa žokli. Paklupis pret soliņu, es kūleniski Ievēlos krūmos, kas auga apkārt smēķētavai. Zeme, gluži kā nenostiprināta dēļa gals, triecās pretim. Sitiens nebija stiprs, un, tūdaļ uzlēcis kājās, ar dūri iešķēlu Zobam pa vēderu, bet, kad viņš no sāpēm pietupēs, vēl — pa pakausi. Pēc paveiktā es pēkšņi uz kādu mirkli uzlidoju virs zemes, pēc tam diezgan rupji tiku pasviests sāņus. Tas bija Titarenko, kurš iejaucās mūsu godīgajā divkaujā un, paņēmis mani aiz apkakles, nokomandēja: «Brek!» Un, jāsaka, ļoti savlaicīgi, jo pie mums jau nāca leitnants Kosuļičs — tērpies kā uz parādi, ar dežuranta lenti ap piedurkni —, lai nostādītu un aizvestu kareivjus, kuriem bija jādodas norīkojumā uz virtuvi. Lādzīgām acīm viņš caur brillēm palūkojās uz strauji elsojošo Zobu un vaicāja:

— Cīkstējāties?

— Visa dzīve ir cīņa... — es atbildēju jefreitora vietā, ar pirkstiem aizklādams skrambu uz vaiga.

Paldies dievam, vada komandieris nebija redzējis mūsu saķeršanos, citādi mēs dabūtu tupēt «gubā»1 — atskurbinoši vēsā istabelē, kura atgādina mazu koka skatuvi un kurā var pelnīti atpūsties.

10

— Viens, div’, tris, — Uvarovs komandē, — viens, div’, tris ..,

Baterijas komandieris skrien iesāņus no mums, skrien viegli, bet viņa seja ir kokaina. Un es iztēlojos, kā šonakt viņš pamodās no telefona zvana, iededza naktslampu un aizsmakušā balsī atsaucās klausulē: «Vecākais leitnants Uvarovs klausās... Kas?! Kā — pazudis?! ...»

No trokšņa droši vien atmodās Taņa, viņa piecēlās gultā sēdus līdzās baterijas komandierim un, no

Zaldātu žargonā vārds гауптвахта — virssardze. (Tulk. piez.}

gaismas piemiegusi acis, bailīgi pajautāja: «Kurš ir pazudis? Serjoža, kas noticis? ...»

Nē. Tā ne. Viņiem nepavisam nav obligāti jāguļ kopā.

Caur aizvērtajām durvīm Taņa izdzirdēja zvanu un Uvarova skaļo balsi. Viņa pacēla galvu, palūkojās uz Lidočku, kura klusi šņākāja, pēc tam uzmeta plecos rītakleitu un paraudzījās ārā no savas istabas.

«Kurš ir pazudis? Uvarov, kas noticis?»

«Kareivis pazudis,» nepagriezies uz viņas pusi, atsaucās baterijas komandieris..

«Kāds kareivis?»

«Kāds, kāds ... Jeļins!»

«Jeļins?» Taņa vaicāja. «Tas, kuru Zobs piekāva?»

«Ko tu jaucies citu darīšanās!» Uvarovs sāka kliegt uz viņu. «Tupi savā bibliotēkā — un nemaisies!»

Iedomājoties, ka sievai ir zināms viss, kas notiek baterijā, baterijas komandieris nokaunējās. Tā mēdz atgadīties ari ar mani, kad, skujoties mazgājamā telpā, spogulī sāku vaikstīties un penterēt puņķainas muļķības, bet kāds nemanāmi nostājas aiz muguras un vīpsnādams novēro. Pēc tam atskaties ...

«Kas tagad būs?» Taņa noraizējusies jautāja.

«Nekas nebūs! Es viņiem sarīkošu jautru dzīvil Aiz-stāvīši...»

— Viens, div’, trīs, — baterijas komandieris komandē. — Platāku soli...

Mēs izdrāžamies pa garnizona vārtiem un nogriežamies uz poligona pusi.

*

* *

— Bet ar tevi, indiāņu draugs, es vēl aprunāšos! — Zobs apsolīja un aizgāja aplaizīt brūces. Nu gan ķer uz mušpapīra! Mēs esam no viena iesaukuma — каиЦ kā tiksim skaidrībā, pat ja uzskrūvēs pret mani «večus». Viņš tomēr ir maita, iedūra Jeļinam vissāpīgākajā vietā un vēl piedraudēja: sak, no norīkojuma labāk neatgriezies! Man nepatika tas, kā Jeļins reaģēja — iebaidīti, pat bezcerīgi atskatījās, bet uz mani palūkojās pārmetoši: sak, ak tu, muldoņa... Re, kā, tu uzskati sevi par gudru cilvēku, bet pēcāk noskaidrojas, ka esi muļķadesa un māki tikai visu sagandēt: izdomājis gan, ar ko dalīties Jeļina bēdās ... Kā saka staršina Visoveņs: «Debiliķis ceturtajā paaudzē.»

Tā prātodams, es atkal devos uz sadzīves telpu sakārtoties. Ar odekolonu izkodināju skrambu uz vaiga, pārliecinājos, ka zilums uz vaigukaula parādīsies tikai vakarpusē, iztīrīju formas blūzi, lai nomierinātos, izsmēķēju cigareti un galu galā devos uz pulka grāmatu krātuvi.

Man bija jāiet pāri pulka laukumam.

Cik gan izvades es biju nostāvējis uz šī bruģētā laukuma, cik reižu ierindas solī, līdz pēdējai iespējai pagriezis galvu pa labi, biju gājis garām dēju tribīnei, garām sastingušajam pulka komandierim, kurš turēja plaukstu pie cepures naga, pagājis garām, ar zābakiem bez žēlastības dauzīdams akmeņus kaut kur aiz muguras dārdošo, lielo pulka bungu taktī. Drīz mana pēdējā izvade!

...Uz bibliotēku ved šauras, čikstošas trepes. Pietiek uzlikt kāju uz pirmā pakāpiena, un augšā jau zina, ka nāk jauns lasītājs, un nevi|us ik pa brīdim paraugās uz durvīm ...

Pie galdiem, šķirstīdami žurnālus, sēdēja vairāki kareivji. Starp plaukteņiem klaiņoja bibliotēkas runcis Ķeša un pinās pa kājām ienācējiem. Oda pēc veca, mikla papīra, bet reizēm pēkšņi iesmaržojās svaiga tipogrāfijas krāsa.

Beidzamos mēnešus es bibliotēkā pavadīju visu brīvo laiku. Ne tikai tāpēc, ka man patīk lasīt un, jāatzīstas, es «izgāzos» nevis kaut kur, bet vēstures fakultātē. Bija vēl kāds iemesls. Viņu — protams, ne jau iemeslu — sauc par Taņu Uvarovu. Agrāk pie mums par bibliotekāri strādāja kāda brīvlīguma dāma, kura tā cieta, lūkodamās uz zaldātiem, kas rakņājās pa grāmatām, it kā tie vandītos pa viņas intīmo dienasgrāmatu. Dāma par īstiem lasītājiem atzina vienīgi virsniekus — ne zemākus par majoru.

Taču reiz, ieradies bibliotēkā, es sastingu uz sliekšņa: pie galda sēdēja meitene pūkainā svīterī, viņa kaut kādā ziņā netverami atgādināja Ļenu. Nesapratu, ar ko: vai nu ar puicisko matu sakārtojumu, vai skumīgajām, pelēcīgajām acīm, vai arī neparasto smaidu, tik tikko uzraujot lūpu kaktiņus. Sī negaidītā līdzība cauršāva manu pievilto kareivja sirdi, un no tā brīža, tiklīdz tas bija iespējams, es gāju uz bibliotēku, nosēdos tālākajā kaktā un, paslēpies aiz avīžu komplekta, skatījos uz viņu. Pamazām dziļās sāpes par Ļenu

pārvērtās atmiņās par sāpēm. Tikai Taņas izskats vien — iegremdējusi pirkstus biezajos, tumšajos un droši vien ļoti cietajos matos, viņa noliekusies pār grāmatu vai arī pacietīgi kādam klāsta, ka detektīvromānu pagaidām nav, bet mīlestība katrā ziņā ir attēlota jebkurā daiļdarbā, — viņas izskats vien it kā apskaidroja manu sirdi: es vairs tā neilgojos pēc mājām, man gluži vienkārši bija priecīgāk dzīvot. Pamazām Taņa sāka ievērot grāmatu mīļotāju zaldātiņu un ar izbrīnu laiku pa laikam palūkojās uz manu pusi.

Virsnieku sievas neapzināti kareivjus uztver kā aiz-sargkrāsas formā ietērptu jaunu puišu masu, ko viņu vīri, dienesta pienākumus pildot, komandē, rūpējaspar to un, nekad neaizmirstot, allaž piemin sarunā. Zināms, virsnieku raizes pielīp arī viņu sievām, arī viņas domā par vīra padotajiem, taču nevis konkrēti, bet par visiem kopā, tikai reizēm iegaumējot uzvārdus: sak, Kuzjukins beidzis šaušanu «teicami», nav iegāzis, bet Musjukins, parazīts tāds, pieķerts, kā rakstītu «Drošsirdība», «lietojam alkoholu», un tagad vīram par neapmierinošu audzināšanas darbu apakšvienībā mazgās galvu. Bet pat tādā gadījumā gan labais Kuzjukins, gan sliktais Musjukins atmiņā paliek tikai kā varonības un nolaidības simboli. Protams, tas ir aizvainojoši, bet to var saprast: pulkā mūsu ir simtiem, mēs taču neiegaumējam ne pēc izskata, ne vārda tos, ar kuriem — lai ari bieži — braucam vienā autobusā uz darbu.

Taču pirms trim gadiem mūsu pulkā atgadījās kaut kas neiedomājamsl Kāds «vecis» aizveda viņa vada komandiera sievu — laulātie lāgā nesatika, bija uz ātru roku apprecējušies, viens otru neizpratuši, kā tas bieži vien mēdz notikt pēc karaskolas, bet puisis — zaldāts — bija simpātisks, spēlēja pulka ansamblī. Mākslinieks! Vārdu sakot, aizgāja «dembelī» kopā ar ko-\ mandiera sievu. Un stāsta, ka iznākusi ļoti laba ģimene! ...

Reiz, kad bibliotēkā neviena nebija, es iedrošinājos uzsākt ar Taņu sarunu. Patiesībā, nogurusi no maniem sajūsmas pilnajiem skatieniem, viņa ironiski aizrādīja:

— Biedri karavīr, ar acīm jārij komandieri, nevis viņu sievas!

— Tas atkarīgs no tā, kāds reglaments! — pašam negaidot, es bezkaunīgi atteicu.

— Vai redzējies, — Taņa bija pārsteigta, — viņš vēl ir arī asprātīgs.

— Un jūs domājāt, ka reizē ar pasi zaldāts kara komisariātā nodod arī smadzenes?

— Nē... Bet vispār mazdrusciņ — jā! — viņa pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem. No tā laika mēs sākām runāties.

Zaldātam ir momentāna attieksme pret virsnieku: netaisnīgi! It kā tādi paši cilvēki, taču dzīvo brīvi, ar ģimenēm, saņem labu algu, izklaidējas, turpretī tev — stingra disciplīna... Taču, palūkojies uz šo «saldo dzīvi» ar Taņas acīm, es sāku just līdzi ļaudīm, kuri dzīvo pēc principa «šodien — te, bet rīt — jau tur». Izrādījās, ka Taņa nesen beigusi ekonomikas un statistikas institūtu, viņas fakultātes draudzenes strādā, mācās aspirantūrā, bet viņa sēž šeit, aiz žoga, un pat sāk aizmirst specialitāti. Vienīgā cerība, ka vīru nosūtīs uz akadēmiju, taču Uvarovs galīgi sanīdies ar tēvu ģenerāli, un tas pagaidām nesteidzas palīdzēt. Pilsētiņā Taņa ne ar vienu sirsnīgāk nav iepazinusies — droši vien tāpēc, ka mūsu baterijas komandieris — lepns kā kalnu ērglis — cilvēkiem tuvinās ar lielām grūtībām un lieliski iztiek bez draugiem, toties bieži iegriežas virsnieku kafejnīcā. Tādēļ visa viņu ģimenes dzīve — ir viena permanenta ķilda ...

Izslāpusi pēc vaļsirdības, Taņa pārsprieda ar mani visu — gluži kā ar labāko draudzeni, bet es izslēdzu dzirdi un lūkojos, kā viņa runā, sakārto matus, parausta plecus, nespēdams aptvert, par ko domā viņas vīrs un vai viņš vispār domā?!

Uvarovs reizēm ienāca bibliotēkā. Viņš zināja, ka sievai izveidojušās draudzīgas attiecības ar kādu ierindnieku Kuprjašinu no viņam pazīstamās sestās baterijas, taču diez vai viņš nojauta, cik vaļsirdīgas ir mūsu sarunas, uzskatīdams — un droši vien pamatoti — mūsu attiecības par pieaugušas sievietes draudzību atkaut kādu nekaitīgu septītklasnieku. Arī man pašam bija dīvaini: ne jau nu tā, ka nejutos kā puisis vai vīrietis, nē, taču es nejutos kā kavalieris — ir tāds tikpat kā aizmirsts vārds. Mani traucēja viss: gan zaldātu pusdienu garša mutē, gan smagie zābaki un novalkātās galifē bikses, gan netīrā veļa uz miesas... Bet Taņa, droši vien saprazdama manu noskaņojumu, izturējās

pret mani vē! sirsnīgāk. Kad izstāstīju viņai par Ļenu, viņa skumji pasmaidīja:

— Zini, Ļoša, varbūt tā ir vislielākā veiksme tavā dzīvē, ka jums iznāca tieši tā!

Mēs norunājām: kamēr bibliotēkā kāds atrodas, neizrādīt mūsu draudzīgās attiecības, tāpēc arī šodien, kad piegāju pie viņas galda, seja man bija vienaldzīga kā sādžas harmonistam. Viņa palūkojās uz mani no apakšas uz augšu un jautājoši ar pirkstu norādīja uz vaigu. Ar neaprakstāmas uzacu spēles palīdzību es atbildēju, ka vēlāk visu paskaidrošu.

— Vai vēlaties kaut ko palasīt? — Taņa kā starp citu painteresējās.

— Kaut ko jaunu.

— Lūk, šeit ir par armiju. — Viņa pasniedza jaunatnes žurnāla pēdējo numuru.

Stāsts saucās «Vēstule bez markas». īss satura izklāsts: karavīrs slaists gremdē visu apakšvienību, nevienam negrib klausīt, baidās tikai no savas meitenes slaucējas, kura varonīgi gaida viņu civilajā dzīvē. Vada komandieris — īgns, bet labsirdīgs cilvēks — sākumā nezina, ko iesāki ar slaisiu, taču pēc tam pie komandiera atbrauc sieva, iedziļinās apakšvienības problēmās un — padoms roka. Viņa aizraksta vēstuli slaista draudzenei un lūdz ietekmēt. Tā paņem atvaļinājumu un atbrauc pie sava nedisciplinētā drauga. Par ko viņi runā Ļeņina istabā, neviens nedzird, bet drīz vien apmācībās kādreizējais slaists pirmais ielaužas iedomātā pretinieka izvietojumā un par to pavēsta savai tālajai draudzenei vēstulē bez markas.

Es nepamanīju, kā bibliotēka kļuvusi tukša, kā, pateicis «uz redzēšanos», aizgāja pēdējais lasītājs.

— Nu, kas tad tev atgadījies? — atslīgusi pret krēsla

atzveltni, Taņa jautāja. У

— Es sakāvos ar Zobu.

— Ar to, kas atgādina sivēnu?

— Jā.

— Bet kadeļ?

— Viena jauniņā dēļ. Jeļina dēļ.

— Nabadziņš, — viņa maigi pateica un pēkšņi pienāca pie manis tādā noslēpumainā gaitā. — Nelaimīgais, saskrāpētais! — Taņa pārlaida pār manu vaigu vēsus pirkstus. Man aizrāvās elpa, es aizturēju viņas roku un palūkojos acīs, kas bija kļuvušas tumšas un

gaužām uzmanīgas. Un pēkšņi ieraudzīju, ka Taņai ir Joti daudz mazu dzimumzīmīšu — gandrīz vai punktiņu, tās sākās uz vaiga, noskrēja zemāk, gar kaklu, un izgaisa aiz svītera pūkainās apkakles. Es slāpdams skatījos uz šo dzimumzīmīšu teciņu un cieši spiedu viņas vēsos pirkstus ...

Ievaidējās pirmais pakāpiens, un pēc brīža, apsteigdams paša sacelto rīboņu, bibliotēkā ievēlās aizelsies seržants. Pietenterējis pie galda, viņš izvilka sadris-kātu grāmateli, kas bija aizbāzta aiz vidusjostas, un

apvaicājās:

— Es neesmu nokavējis?... Mans uzvārds — Jor-kins ... Pārvaldes baterija.

— Nē! Neesat nokavējis ...

Taņa sameklēja viņa abonementu un jautājoši paraudzījās.

— Man atkal kaut ko par mīlestību! — Jorkins glaimīgi nomurkšķēja.

— Par kādu — laimīgu vai nelaimīgu? — Taņa precizēja, pasmaidījusi ar lūpu kaktiņiem.

— Ka tik kādu! — bez lielas domāšanas atbildēja seržants Jorkins. [8]

Starp tiem, kas sapulcējušies blakus blindāžai, ir ari tikpat kā nepazīstami puiši no pārvaldes baterijas. Izrādās, pievakarē viņi ielīduši pagrabā un par godu simts dienām nolēmuši pagatavot kareivja katliņā īstu uzbeku plovu. Tur viņus uzgājis leitnants Kosuļičs. Paklausīdami sirds aicinājumam, kā arī izpirkdami ēst-kārības grēku, pārvaldes baterijas puiši dedzīgi iesaistījās Jeļina meklēšanā.

— Redz, tā kaķu dīriķa dēj raustāmies! — kāds no viņiem pamet ar galvu uz Zoba pusi. — Sadot tik tādam pa purnu!

Baterijas komandieris Uvarovs, izklaidīgi sakārtodams uz galvas savu izcilo naga cepuri, klausās leitnanta Kosuļiča detalizēto ziņojumu. Bet mēs mīņājamies uz vietas, drebināmies pirmsausmas dzestrumā un pārspriežam, kur gan Jejins izgaisis un kur vēl iespējams meklēt. Un šajā mirklī gluži kā trasējošu patronu mirdzoša virkne tumsu caururbj ātrvilciena uguntiņas. Atskan aizsmacis svilpiens — kā saksofona skaņa.

Un tad nenorunājuši, bez pavēles mēs metamies garām mērķiem, garām no koka darinātajiem tanku maketiem turp, uz poligona malu.

— Izvērsties gar dzelzceļa stigu! — Uvarovs steidzīgi komandē. — Distance — desmit metri!

Es drāžos, nemeklēdams ceju, klupu, krītu, uzlecu stāvus, atkal skrienu ... Un, tikai ar joni iegāzies dziļā drenāžas grāvī, apstājos, atvelku elpu un, jau uzmanīgi raudzīdamies apkārt, lēnām eju gar dzelzceļu. Sastingstu un iekliedzos, pamanījis pamestu sacietējušu cementa maisu, kura kontūras atgādina cilvēka ķermeni. Manī briest pārliecība, ka tieši es atradīšu Je-ļinu ...

Bet kurš gan varēja iedomāties, ka Jeļinu atradīs Cālēns?! V

* * *

Vakariņu laikā centos neskatīties uz Zoba pusi — negribējās sagandēt to līksmo visvarenības sajūtu, kas mani bija pārņēmusi pēc sarunas ar Taņu. Un tomēr ar acs kaktiņu es pamanīju, ka jefreitors, acis iepletis, dedzīgi centās kaut ko pierādīt Titarenko, kurš īgni māja ar galvu. Paēdis ielūkojos mazgātavā un uzgāju

lur Maļiku. Ar mokpilnu izteiksmi inteliģentajā sejā vii.iš tīrīja no alumīnija bļodiņām prosas biezputras atliekas.

— Bet kur ir Jeļins? — es biju pārsteigts.

— Sanitārajā daļā.

— Kur?! Kas noticis? — es neapzināti pagriezos un ur skatienu sameklēju Zobu, kurš vienā mierā izdzēra savu tēju.

— Šķiet, vēders sāka sāpēt. Drīz atnāks...

— Nu, vēders nav galva. Paklau, Maļik, kad Sera-fiins atgriezīsies, pasaki viņam, lai netrako un ne no kā nebaidās. Viss būs normāli. Saprati?

— Sapratu, — Maļiks atteica ar tik tikko manāmu ironiju, kas piemīt labi audzinātam cilvēkam, kurš izdzirdējis tīrās blēņas, taču savas smalkjūtības dēļ atturējies no komentāriem ...

«Varbūt tiešām nav vērts iejaukties šajā ķildā?» es prātoju, sēdēdams pulka klubā un skatīdamies kinofilmu par karu. Aiz muguras kāds spriedelēja, no kā izgatavoti vācu «tīģeri» — vai tie ir no finiera vai īsti. Sākumā arī es visā nopietnībā apsvēru šo problēmu, taču vēlāk domas atkal atgriezās pie Jeļina: «Dīvaini... Pa dienu nežēlojās, bet vakarā pēkšņi aizskrējis uz sanitāro daļu!»

Pēc tam es sāku lauzīt galvu, kā man izturēties, kad notiks izskaidrošanās ar «večiem», bet tā, spriežot pēc vētrainās aģitācijas, kādu izvērsa Zobs, nebija aiz kalniem.

Atcerējos, kā pirms gada «veči» Mazajeva vadībā tiesāja kādu «citronu» par to, ka tas bija zadzis no skapīšiem rijamo, bet vainu uzvēlis it kā vienmēr izsalkušajiem «dēlēniem». «Citronu» degradēja par «sa-lagu» — un jau otrā rītā viņš kopā ar «jaunatni» berza kazarmu, klāja Mazajeva- gultu ...

Tumsā bradādams pa svešām kājām, izkūlos ārā, lai uzsmēķētu. Autoparka kontūras apslēpa nakts melnumu. Sprakstošajā cikāžu klusumā ielauzās aviobumbu gau-doņa un ložmetēju tarkšķi, gluži kā netālu notiktu kauja. Un, kaut arī kauja notika uz balta, izstiepta palaga, tomēr bija tāda sajūta, it kā karš tūdaļ var pārsviesties uz šejieni. No kluba atlidoja uzvaras kliedzieni. Acīmredzot ieņēma Reihstāgu. Tumšajās debesīs nedzirdami slīdēja daudzkrāsainu uguntiņu krusts ar pulsējošu punktu vidū ..,

Pēc vakara pārbaudes, kad visi jau gulēja, staršina Visoveņs, aizdomīgi raustīdams degunu, vairākas reizes apstaigāja kazarmu — gluži kā pūlēdamies izošņāt, kādu pārsteigumu par godu «simts dienām» viņam gatavo baterijas personālsastāvs. Viņš pat piebikstīja Sa-ripovam, kurš māksloti krākuļoja.

— Ko? Kas ir?! Biedri praporščik... — Kamals saslējās, it kā būtu negaidīti uzmodināts.

— Pielūko, Kazaņas bāreni! Pielūko vieni — staršina piedraudēja.

— Par ko jūs tā?

— Aizvien par to pašu!

Kamals pārsteigts paraustīja plecus un, teatrāli nolaidis galvu uz spilvena, aizmiedza acis. Praporščiks vēl kaut ko nobubināja dieniniekam, uzkāpa augšā uz mantnīcu — acīmredzot centīgi meklēja grādīgo un galu galā aizgāja. Līdzko Visoveņs pavīdēja gar logiem, Saripovs atvēra vienu viltības pilnu aci, pēc tam ar otru pamirkšķināja man un, imitēdams stacijas radio nazālo runu, skaļi pavēstīja:

— «Veču» zināšanai: pēc desmit minūtēm mantnīcā notiks simts dienām veltītas svinīgas biedriskas vakariņas. Tiek aicināti visi, kam pienākas.

Man pienācās, taču es nolēmu neiet, paliku gultā, ieklausīdamies dipoņā, kas atskanēja no otrā stāva, no mantnīcas, un jau sāku iemigt, kad mani uzbukņīja Saripovs:

— Celies, turk, «dembeli» nogulēsi!

— Es negribu, līksmojiet bez manis ...

— E-ē! Celies, velns parāvis! — viņš uzstājīgi atkārtoja. — Būs runāšana ...

Neko darīt, es nolēcu uz aukstās grīdas, ātri apģērbos un vilkos uz mantnīcu. Ieraudzījis mani, Āboltiņš, kurš stāvēja pie «skapīša», brīdinādams pielika divus pirkstus pie uzpleča un ar skatienu norādīja uz augšu. Tas nozīmēja: šeit ir virsnieks! Es gandrīz jau ieslēdzu atpakaļātrumu, bet tajā brīdī no sadzīves telpas steidzīgi iznāca leitnants Kosuļičs. Sagatavojos uz neuzticības pilnu izprašņāšanu: uz kurieni, sak, ar visām drēbēm, no kurienes un kādēļ, — pat izgudroju ticamu dezi^1. Taču satrauktais vada komandieris tikai izklaidīgi pamāja man ar galvu...

Saīsinājums no vārda dezinformācija. (Tulk. piez.)

— Ko viņš gribēja? — es pavaicāju dieniniekam, kad noklaudzēja durvis.

— Nezinu... Taujāja par Jejinu, — teica Āboltiņš.

— Par Jejinu? — jutos pārsteigts. — Viņš taču ir sanitārajā daļā ...

— Ā-a ... Droši vien hospitalizējuši...

— Droši vien ...

Mantnīca atgādināja «Vojentorga» noliktavu, tās vidū ai radās no četriem ķebļiem uzbūvēts galds. Ap to sēdēja mūsu baterijas «veči» ar vareno Titarenko priekšgalā. Viņus apkalpoja Cālēns. Kad es ienācu, telpā skanēja dobja balsu murdoņa.

— Skat, ari indiāņu draugs! — Piesarkušais Zobs ņirdzīgi norādīja už mani. — Bez speciāla ielūguma nenāk — riebjas! Varbūt viņš sevi vairs arī par «veci» neuzskata? Ko?!

— Labs ir, pagaidi! — Titarenko viebdamies pārtrauca jefreitoru un pastūma man ķebli. — Sēdies... Šodien ir svētki!

— Se^Ļoha, ierauj! — pieprasīja jautrais Saripovs un no alumīnija tējkannas ielēja man kandžu.

Es apsēdos, bez jebkādas patikas apsveicu puišus, pēc tam ar dakšiņu ieķeksēju šķiedraino sautēto gaļu, aizsmēķēju un gaidīju sarunas turpinājumu. Tabakas dūmi vijīgiem, slāņainiem mākoņiem pacēlās pret griestiem. Gar sienu sakārtās «parādenes» izskatījās pēc kaut kādas fantastiskas, it kā sapresētas kareivju kolonnas.

— Protams, šodien nav tāda diena, lai... — pēc ilgas klusēšanas gausi iesāka Titarenko. — Vīri, tomēr tiksim skaidrībā ...

— Ko tur skaidroties! — Saripovs mudīgi atsaucās. — Divi «veči» kā suņi saķērušies «dēlēna» dēļ... Kauns!

— Tu, Kuprjašin, bez šaubām, velti līdi kauties, — seržants piekrita. — Bet arī tu, Zob, nezini mēru ...

— Tātad es esmu vainīgs? Es?! — jefreitors uzsprāga. — Labi. Atļaujiet man pasacīt. Es, izrādās, esmu lops, bet Kuprjašins — aizstāvītis? Vai mani kāds aizstāvēja, kad es dienu un nakti vergoju Mazaje-vam?... Es vienīgi sev teicu: «Pacieties, Saša, būsi «vecis»...» Kādēļ gan es godīgi nolauzu savu gadu kā «salaga», bet kaut kāds draņķa Jeļins grib nodzīvot kā muļķītis, turklāt vēl šis (viņš parādīja uz mani) viņu aizstāv? Vai varbūt tā vajag? Tad, sākot ar rītdienu, dzīvosim pēc reglamenta: rausimies visi kopā ... Cerņecki aizsūtīsim mazgāt ateju, Saripovu — salasīt pa teritoriju izsmēķus... Nospļauties par to, ka smurguļiem vēl jādien divi gadi, bet mēs jau esam sagatavojuši «parādenes». Pilnīga vienlīdzība! Kā konstitūcijā. Majors Osokins mūs visus nobučos un vēl uz mājām pateicības vēstules aizsūtīs: «Jūsu dēls cīņā pret nereglamentētajām attiecībām izrādījis varonības brīnumus»... Vai tā jūs gribat? Sāksim. Tieši no rīta arī sāksim — es skriešu pie Jeļina lūgt piedošanu, bet jūs...

— Nebļauj! — viņu pārtrauca Titarenko. — Nebļauj . .. Mēs neesam kurli. Kurš vēl grib izteikties?

— Ko tur runāt? — atkal iejaucās Saripovs. — Lai pasniedz viens otram roku ... Šodien tāda diena, ķit-vaju rnicīt!

Atbildes vietā es demonstratīvi aizbāzu plaukstas aiz siksnas, bet Zobs nesamierināmi pavīpsnāja. Mēs brīdi klusējām. Saripovs dzenāja pa šķīvi slidenu siļķes gabaliņu, Titarenko ar pirkstiem bungoja pa celi, Čer-ņeekis no maizes bumbiņām salika vieninieku, Cālēns, kurš mūsu «dembeļu» svētajā vakarēdienā piedalījās ar mantziņa tiesībām, šaušalīgi bolīja acis un, lūpas kustinādams, piekrītoši kratīja galvu, it kā no viņa domām kaut kas būtu atkarīgs.

— Ļaujiet, tagad es pateikšu, — klusumu pārtrauca Cerņeckis. — Vispirms — par Zobu ... Zini, Saņa, tu neņem ļaunā, taču tevī uzkrājies tik daudz niknuma, tādas stratēģiskās rezerves... Pacenties gan — sadali vienlīdzīgi visiem jaunajiem. Es atbalstu Kuprja-šinu: kāpēc esi piesējies tieši Jeļinam? Novedīsi puisi līdz kliņķim, bet pēc tam brēksi «māmucītl», tāpat kā tas ķēms tiesā... Un mēs iekulsimies ķezā kopā ar tevi.

— Tātad atkal es esmu vainīgs! Ejiet pie velna ... — Zobs rībinādams metās uz durvīm.

— Sēdi! — Titarenko viņu apstādināja. — Pats iesāki sarunu — tagad klausies!

Gaidīdams, kamēr atkal iestāsies klusums, Cerņeckis no maizes mīkstuma rullēja pelēkus zirnīšus un blakus vieniniekam sāka būvēt nulli.

— Daži vārdi par manu draugu Kuprjašinu, — viņš beidzot turpināja. — Pasaki man, Ļoša, pasaki godīgi — pret ko tu cīnies? Ko tu gribi? Aizstāvēt Jeļinu vai likvidēt visus «večus» kā šķiru?

— Es vēlos taisnību! — atskanēja mana atbilde.

— Kādu?

— Ko nozīmē — kādu? — ез nesapratu.

— To arī nozīmē, — Čerņepkis bija gatavs paskaidrot. — Vārdos mums ir viena taisnība, bet dzīvē — gluži cita. Tu domā, ka cilvēki ir sadalīti «večos» un «saiagās» tikai armijā. Kļūdies. Izberzē acis — vieni uz darbu čāpo kājām, bet citi braukā melnos limuzīnos, šitie spaidās rindās, bet otri iepērkas specnoda-ļās, šie... Vai cits piemērs: kas bijis, izbijis, mani no institūta izmeta par kavējumiem — ar kādu fidiņu nogrimu mīlestībā. Bet mans kursabiedrs, pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja dēliņš, pat uz sesijām neparādījās, taču institūtu beidza ar sarkano diplomiņu un aizbrauca stažēties uz ārzemēm... Iznāk, ka viņš ir «vecis», bet es — «dēlēns». Re, kā! Ielāgo, Kuprjašin: tur, kur parādās kaut vai divi cilvēki, tūliņ rodas jautājums — kurš komandēs, bet kurš pakļausies. Reiz pie mums pulkā saformēja dažas apakšvienības no viena iesaukuma puišiem. Bet tur jaunie ieviesa paši savu kārtību — kurš būdīgāks, tas arī «dembelis».

Es sēdēju un stulbi raudzījos uz Vaļerku, kurš nereglamentētās attiecības bija pacēlis gandrīz vai filozofijas līmenī, kaut bija tas pats puisis, kas tikai pirms gada iecienītajā kazarmu izrādē «Dembeļa vilciens» personificēja svilpienu. Tas tika darīts tā: ierindnieks Mazajevs svētlaimīgi gulēja gultā, bet vairāki jaunie !o ar ritmisku klaudzoņu šūpoja, radīdami pilnīgu joņojoša vagona ilūziju. Citi «salagas» šūpojās zem loga, vicinādami zaļus zariņus — radīdami garāmskrienošas dabas ainavas ilūziju. Vaļera laiku pa laikam izdvesa gari stieptu dzelzceļa skaņu. Bet es biju spirgtais pretvēj iņš ...

— Un pēdējais, — brīdi klusējis, Cerņeckis piemetināja. — Es, Ļošeņka, pieļauju, ka «veču attiecības» ir pretrunā ar taviem tikumiskajiem principiem. Es cienu lavu pārliecību, taču tādā gadījumā man ir jautājums: Ka mēs dzīvosim turpmāk? Ja tu nebūsi «vecis», nāksies luit par «salagu», vidusceļa nav. Brīvie strēlnieki mēdz luit tikai pasakās... Labi padomā! Uzskatu, ka ar to iiiusu profilaktisko sarunu varam beigt. Šodien taču '.včtkil

Cerņeckis apklusa, īdzīgi pavīpsnāja: «Hm!...» — un atkal sāka valstīt maizes šrapnelīšus.

— Vai tu runāsi? — atjēdzies man pavaicāja Tita-renko, kurš garā monologa laikā bija galīgi aizmirsis savus priekšsēdētāja pienākumus.

Runāt... Sārtvaigu bērnībā man ļoti patika skatīties televizoru, it sevišķi pieaugušo filmas, kurās pastāvīgi kāds ar kādu strīdējās. Protams, es neizpratu viņu domstarpību cēloņus, mani satrauca kas cits: kam ir taisnība? Pavaicāju to tēvam, un viņš, daudz negudrojot, ar pirkstu parādīja uz pelēcīgi zilu siluetu, kurš skraidelēja pa ekrānu, un paskaidroja: rau, tam! Tad man radās nākamais jautājums: ja «rau, tam» ir taisnība, kādēļ gan to nekādi nevēlas izprast citi ļaudis no televizora? Kādēļ? Vēlāk es apjēdzu, ka nepietiek ar to, ja zini patiesību, vajadzīga vēl arī dzelzs rīkle, ēzeļa pacietība un nervi neilona virves stiprumā ...

— Puiši, — pārlaidis «večiem» skatienu, es ierunājos samiernieciskā degunbalsī, — lai ikviens no mums paliek pie saviem uzskatiem... Lai! Ir taču jābūt cilvēkam neatkarīgi 110 tā, cik tu esi nodienējis. Ziniet, man visu laiku neiziet no galvas majora Osokina stāstījums par tiem Afgānas «dembeļiein» ...

— Tu vēl piemini Oļegu Koševoju! — Zobs atņirdza zobus.

— Aizveries, kretīn! — es uzbrēcu, saprazdams, ka visu sagandēju, taču nespēju savaldīties. — Tev kā cilvēkam izstāstīja par Jeļinu, bet ko tu izdarīji, draņķi?!

— Bet ko Jeļins izdarīja? — jefreitors pārmēdīja. — Skrēja sūdzēties Osokinam!

— Kas tev pateica?

— Redzēja ...

— Par stučīšanu vajag sodīt! — Saripovs satriekts pakratīja galvu.

— Patiešām, Ļoha, tādas lietas piedot nedrīkst! — pārtraucis valstīt maizes bumbiņas, Saripovu atbalstīja Cerņeckis. — Lai citiem ne prātā nenāk!

— Lai tikai atgriežas no norīkojuma! — Zobs ar plaukstas sāniem iezvēla pa ķebli.

Sapratu, ka patlaban jāglābj nevis abstraktā kazarmu brālības ideja, bet konkrēts ierindnieks Jeļins, kuram ir rets vārds — Serafims.

— Viņš nav sūdzējies. Tik tiešām! — es stingri noteicu.

— Kā tad baterijas komandieris visu uzzinājis? — Zobs ņirdzīgi painteresējās.

— Tu domā, ka Uvarovam nav smadzeņu un viņš nenoskārš, kurš vairāk par visiem uzbāžas jaunajiem?

— Kāpēc tad baterijas komandieris agrāk klusēja?

— Tā viņam bija mierīgāk: tu saturi jaunos, viņš — levi — un kārtībā. Tikai, redz, gadījās maza kļūmītc — majors fiksēja, kā Jeļins šuva izrautās pogas... Apjēdzi?

— Apjēdzu! Tu pats nostučīji baterijas komandierim!

— Ko-o?!

— Maļiks redzēja, kā tu jozi uz štābu! — Zobs svinīgi pavēstīja.

Iestājās smags, pirmsnegaisa klusums. Televīzijas varoņiem ir labi, viņi beigu beigās pierāda savu taisnību, ļaunākajā gadījumā viss beidzas optimistiskā nenoteiktībā! Bet ko lai es daru? Taisnoties, drudžaini pārstāstīt Uvarova sarunu ar Osokinu, bet pēc tam atkal pārliecināt, ka Jeļins nav sūdzējies... Var arī tā ... Taču mani pārņēma kaut kāds paralizējošs naids pret visu notiekošo, kaut kāda melna vienaldzība...

— Ļoha, kāpēc tu klusē? — uztraukti vaicāja Cerņeckis. — Kādēļ tu gāji uz štābu?

— Stučīt, — īsi un viegli es atbildēju.

— Vai tu aptver, ko muldi? — Titarenko lēnām apmulsa.

— Varu atkārtot: stu-čīt...

— Kuprjašin, netaisi pekstiņus, nemelo! Pasaki, ka tu melo! — Vaļera Cerņeckis mani gandrīz vai lūdza. —• Viņš tūdaļ pateiks!...

Es klusēju. Puiši sēdēja, acis nolaiduši. Cālēns uz mani raudzījās ar šausmām. Aiz tapetēm skrabinājās peles. Titarenko piecēlās.

— Kādi būs priekšlikumi?

— Patriekt viņu no «večiem»! — saldkaisli iebļāvās

Zobs.

— Vai balsosim? — seržants nedroši apvaicājās.

Man nāca smiekli. Kā gan rnūsos ir iegrauzies visvisādu sēžu gars, ja pat tagad neatradās nekādu citu vārdu! Varbūt viņi vēl arī lēmumu sāks lasīt?

— Vienbalsīgi... — pārlaidis skatienu paceltajām rokām, turpināja Titarenko. — Pieņemts lēmums: uzskatīt Kuprjašinu ... Nu, visā visumā, no rītdienas līdz «dembelim» Ļoš.,. Kuprjašins ir «salaga». To, kurš izturēsies pret viņu citādi, sodīsim tieši tāpat... Skaidrs!

— Tinies! — ar aukstu gandarījumu raudzīdamies man acīs, nokomandēja Zobs. — Tev te vairs nav ko darīt. Šeit līksmo «veči»!

Es piecēlos. Titarenko skatījās sāņus. Cālēns dīdījās neatvairāmā tieksmē drāzties lejā un pavēstīt iesaukuma biedriem satriecošo jaunumu. Cerņeckis no pelēkajām maizes lodītēm bija izlicis ciparu 100...

— Nu, kura gultu tad man rīt kārtot? — es mierīgi pajautāju augstās tiesas locekļiem.

Neviens neatbildēja.

12

Bet kurš gan varēja iedomāties, ka Jeļinu atradis Cālēns?!

Es dzirdu baiļpilnu: «Nāciet šurp!» — un, kājām slapjajā zālē pinoties, metos balss virzienā. Līdzās Cālēnam, kurš lēkā uz vietas, aizelsies stāv Titarenko. Aiz manis piesteidzas Cerņeckis, viņš sastingst blakus, un es sajūtu uz vaiga viņa saraustīto elpu. Beidzot, smagi šņākādams, piestāj Zobs.

— Rau, vāļājas! — paskaidro Cālēns, rādīdams ar pirkstu.

Mēs vērīgi ieskatāmies: Jeļins guļ grāvī, sarāvies kamolā un seju iespiedis zemē, galvas vietā rēgojas bieza ēna, kuru met ķetnveidīgs krūms. Mēness gaismā vīd sērkociņš, kurš pieķēries pie rievotās zābaka zoles, no zābakstulma balsnī kājauta stūrītis.

— Ej pie viņa! Ej, ka tev saka! — Titarenko ar spēku izstumj Zobu priekšā, taču tas, ar roku aizklājis seju, atsprāgst sāņus, bet pēc tam viņa šņākāšana atskan jau mums aiz muguras. Neviens neiedrošinās pievirzīties Jeļinam tuvāk, it kā tas nebūtu viņš, kuru mēs visu nakti meklējām. Saripovs bēdīgi klakšķina mēli.

...Reiz es braucu ar metro — un pēkšņi pazemes posma vidū vilciens nobremzēja un apstājās. Pielāgojušies ceļa dunai, pasažieri vēl kādu laiku turpināja runāt pilnā balsī, it kā centās pārkliegt negaidīto klusumu. Pēc tam visi reizē apklusa un sāka uztraukti sačukstēties. Apmēram pēc piecām minūtēm vilciens lēnītēm sakustējās un ļoti gausi devās tālāk, mēs bur-liski izčāpojām no tumšā tune|a gaismā. Pa visu platformu, sastājušies apkārt kaut kam, kas gulēja uz grīdas, drūzmējās cilvēki, caur pūli lauzās sanitāri ar nestuvēm. «Cilvēks nokritis uz sliedēm!» kāds pasažieris apķērās, un daži ziņkārīgie, izlēkuši no vagona, pievienojās baram. Man vajadzēja izkāpt tajā stacijā, taču es ar muguru piespiedos pie stikla, uz kura bija rakstīts «Neatbalstīties», un nomierinājos tikai tad, kad vilciens atkal iebrauca tune|a skanīgajā tumsā...

Nedrošā solī Jeļinam tuvojas... nē, pielavās Cālēns. Manās krūtīs, gluži kā čuguna lode, smagi šūpojas sirds. Liekas, vēl mirklis — un tā, ar troksni salauzdama ribas, izrausies ārā. Va|era Cerņeckis ar pirkstiem sāpīgi sažņaudz manu elkoni. Zobs vairs nešņā-ku|o, bet sten. Piesteidzas baterijas komandieris. Naģeni viņš ir kaut kur pazaudējis.

— Guj? — Uvarovs čukstus vaicā un slauka sviedrus.

— Kā miris, — Saripovs atbild.

Cālēns lēnām notupjas Jeļina priekšā uz ceļiem...

* * *

Atgriezies no mantnīcas kazarmā, es klusiņām noģērbos, saliku formas tērpu uz ķebļa un uzrāpos savā augšējā — «salagu» stāvā. Man krita ciet plaksti, muti plosīja mokošas žāvas, taču iemigt nespēju. Likās, tūliņ apgriezīšos uz labajiem sāniem un atslēgšos, taču nedz uz kreisajiem sāniem, nedz uz muguras, nedz arī kā citādi aizmirsties neizdevās — acu priekšā bija Zoba triumfējošais mūlis.

«Ak tu mūžs, ir gan traģēdija!» es sevi mierināju. «Nabago tribunāls... Vai tas vien piedzīvots! Rīt ar svaigu galvu tiksim skaidrībā.»

Bet kas gan, patiesību sakot, ar mani dzīvē bija atgadījies? Tikpat kā nekas.

Tomēr tieši armijā es pirmo reizi dabūju velnu redzēt. Aprīļa kaujas mācību laikā mēs vairākas reizes mainījām nometnes dislokāciju, un kādu dienu viens stulbenis steigā iegrūda mašīnā, kurā atradās šāviņi, taupības krāsniņu, no kuras nebija izmestas kvēlojošas ogles. Kad mēs jau cēlām telti jaunā vietā, Saripovs pamira ar mietiņu rokā un nosacīja:

— Nu, tūdaļ uzies gaisā!

No brezenta apakšas — tas nosedz kravaskasti — vēlās biezi dūmi, kuriem cauri spīdēja uguns. Neatceros, kurš metās pirmais, taču par dažām sekundēm mūs apsteidza baterijas komandieris, tieši viņš, briesmīgi lamādamies, izsvieda krāsniņu no kravaskastes, bet mēs drudžaini dzēsām degošās, ar apsvilušu krāsu aprepējušās kastes, cenzdamies nedomāt par to, ka jebkurā mirklī varam pārvērsties tvaikā. Bailes uznāca vēlāk, kad, trīcošām rokām aizsmēķējuši, mēs, vārdus putrodami, aizgūdamies cits citam attēlojām notikušo, kā bērni pārstāstā nupat redzētas filmas saturu. Bet Uva-rovs, kurš bija notriepies ar pelniem, sēdēja zālē, purināja galvu un, piesaukdams māmiņu, gluži kā bojāta plate atkārtoja: «Nu velna pulveri! Nu velna bērni, dritvaju kociņ ...»

Jā-a, vēl mirklis — un būtu ārkārtējs notikums pa visu kara apgabalu, bet avīzē «Drošsirdība» parādītos liels kapteiņa Derevjova apraksts ar nosaukumu «Stiprāki par nāvi un uguni», un tajā mūsu varonīgie, pulvera dūmu apvēdītic silueti enerģiski aizsegtu ārkārtējā notikuma nejēdzīgos, nolaidīgos cēloņus. Iespējams, arī Ļena ar laiku uzzinātu, ka viņas cerētais dzīvesbiedrs gājis bojā, glābdams munīciju no trakojošās stihijas.

Taču nekas tāds neatgadījās, un mēs — Titarenko, Saripovs, Cerņeckis, Zobs un es — stāvējām, bez spēka apkampušies, nervozi smējāmies un jutāmies kā brāļi... Interesanti, vai rīt viņi atteiksies no sava sprieduma vai ne?

Un es redzēju sapni, taču dīvainu, ačgārnu: nevis es atgriežos civilajā dzīvē, bet visi mani mājnieki — māte, tēvs, Ļena — atbrauc pie mums uz daļu ar čemodāniem, «dembeļa» formā, un Ļcnai pie krūtīm ir pat medaļa. Zobs maniem vecākiem stāsta kaut ko labu par Jeļinu. Es pieeju pie Ļenas un jautāju:

«Ļena, vai tad par to apbalvo ar medaļām?»

«Ļošeņka, tu mani nepazini?!» viņa ir pārsteigta. «Tā taču esmu es, Taņa. Tu tikai neuztraucies, dumiķīti, galvenais — tu jau esi mājās ...»

Taču tajā laikā atskan balsis, soļu troksnis un aizelsies seržants Jorkins ar sadriskātu grāmatu aiz siksnas, cik jaudas, bļauj:

— Baterija, celties! Trauksme!

Un visi sāk dancot un rībināt ar zābakiem pa grīdu, Dct Taņa spēcīgi purina mani aiz pleca — sak, dejo ar

mums!

Es atveru acis un redzu staršinu Visoveņui — Nogulēsi tribunālu! — praporščiks bargi joko.

13

Cālēns lēnām notupjas Jefina priekšā uz ceļiem un piesardzīgi, it kā baidīdamies ar kaut ko nosmērēties, noliecas. Ieklausās. Es neizturu un novēršos.

Debesis, gluži kā lidz spīdumam nospodrināta <rdeni• be[a» sprādze, spulgo mēness.

1980—1987.

RAJONA MĒROGA ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS

Es biju rajona komitejas instruktors, VĻKJS rajona komitejas...

Atmiņas par rajona komiteju

1

Dzelmē starp akmeņiem bija sastindzis valbacains jūras ķīsis. Tas ari pats atgādināja iegarenu, aļģu sariem klātu akmeni. Tumši brūnā zemūdens zāle šūpojās ņirbošo vi|ņu taktī, un kjuva redzamas dažādu krāsu zivtiņas, kas ganījās biezoknī. Bet vēl augstāk — tur, kur pēc dzelmes iemītnieku domām atradās debesis, — aiztraucās sudrabaino zivju mazuļu eskadriļas. Un pavisam augstu, augstu uz divu pasauļu robežas žilbinošs zeltainums apskaloja medūzu zilganās ēnas. Taču pat no jūras dibena nebija iespējams palūkoties uz sauli.

Cilvēks maskā un pleznās aizmiedza acis, jo pēc tam, kad bija paraudzījies uz augšu, jūras dibens viņam šķila kā tumši zaļš, kustīgs plankums. Tad, ar vienu roku cieši ieķēries aļģu cietajos stublājos un mazliet pacēlies pār klinti, viņš lēnām tuvināja harpūnas uzgali nekustīgajam ķīsim. Lai izšautu nekļūdīgi, smaili vajadzēja pievirzīt zivij gandrīz vai pavisam klāt (acīmredzot rūpnīca, kas ražoja šautenes, — bija Dabas aizsardzības biedrības kolektīvs biedrs).

Taču brīdī, kad šautene noraustījās un izsvieda harpūnu, ķīsis zibens ātrumā metās prom un, atstādams aiz sevis duļķes, nozuda plaisā. Harpūna nošķindējusi atsprāga no akmens, un baltā kaprona aukla, lēnām atritinādamās, nolaidās dzelmē.

No elpojamās caurulītes guldzēdami pacēlās lieli burbuļi: mednieks nolamājās. Plaušās izbeidzās gaisa krājumi, taču pirms izniršanas cilvēks pārlaida apkārt skatienu, iegaumēdams vietu, kur bija noslēpies ķīsis un pēkšņi atkal ieķērās aļģēs: uz plaisas malas tupēja pamatīgs krabis, kas atgādināja citplanētiešu soļojošc visurgājēju. Ar melnajām, spīdīgajām spīlēm manipulatoriem tas kaut ko pielika pie kustīgās mutes.

Aizturēdams izelpu, kas aizžņaudza kaklu, nirējs no visa spēka sakoda caurulītes gumijas iemuti. Ar zemūdens medībām nodarbojās desmit gadus, bet tik milzīgu Melnās jūras krabi viņš, liekas, ne reizi nebija redzējis! Kaut tikai nepazaudētu klinti! Augšā — vi|ņi, kamēr atgūs elpu, var aiznest sāņus. Mānīdams smokošo ķermeni, mednieks izdarīja ātras rīšanas kustibas, taču tās vairs nelīdzēja.

Viss! Spēcīgi atgrūdies pret klinti un izstiepies kā slīga, viņš, darbodamies ar pleznām, līdz ikros iemetās krampji, šāvās augšup — pie gaisa. Izniris no ūdens līdz jostasvietai, cilvēks izspļāva iemuti un vairākas reizes dziļi ieelpoja, kamēr iesmeldzās plaušas. Acu priekšā, aizklādami karstās, zilās debesis, peldēja violeti plankumi, bet deniņos ieplūda biedējošs vājums. Pamazām skatiens kļuva skaidrāks, nedrošība izgaisa, taču elpas tomēr trūka un sirds dauzījās nedabiski ātri un dobji.

Lai nomierinātos, cilvēks palūkojās apkārt; apmēram divsimt metru attālumā bija redzams vientulīgs, akmeņains krasts, trīs puiši vilka siekstu, ko bija izskalojuši jūra, bet tālu labajā pusē bija sakumpušais Ezīša kalns, no kura zaļajām adatām pacēlās pansionāta baltais tornis. Ezīša pakājē starp viļņlaužiem bija liela pludmale. Jo tālāk no krasta, jo košāka un lepnāka kļuva jūras krāsa. Pie oranžajām bojām, kuļādami pa gaisu pleznas, daudzkrāsainus akmentiņus un sīkus gliemežvāciņus lasīja bezbailīgie nirēji. Vēl tālāk, šūpodamies uz raibiem piepūšamajiem matračiem un droši vien juzdamies gluži kā atklātā jūrā, daži pārgalvji centās iegūt saules apdegumus. Pēc vienādiem laika sprīžiem megafona pastiprināta aizsmakusi vīrieša balss ar dienvidniecisku akcentu uzstājīgi sauca viņus atgriezties tuvāk pie krasta. Bet pie horizonta, kur kā abpusizliekta lēca jūra saplūda ar debesīm, vīdēja mo-torkuģa siluets.

Cilvēks dziļi ieelpoja, sakārtoja masku, ielika mutē iemuti un, iegremdējis seju ūdenī, tūlīt sameklēja klints pazīstamās kontūras. Izstiepies viļņos, viņš centās atvilkt elpu, neizlaižot no redzesloka atrasto vietu.

Paskat! Visu atvaļinājuma laiku viņš nopeldējis tur, kur zemūdens knišļi ķīšus un krabjus atceras tāpat kā mēs mamutus, bet trīs dienas pirms prombraukšanas uzgājis tādu rezervātu! Velns rāvis to ķīsi, bet kas par krabi! Kaujas spīle gandrīz vai plaukstas lielumā, ja

aizlaidīsi — nevjeņs. nenoticis. Jātnēģina satvert af roku, tačll, ja neizdosies, — jāšauj, lai gan žēl sagandēt bruņas.

Tā nodomājis, mednieks atspieda pneimatiskās šautenes laidi pret vēderu un ar pūlēm iebāza harpūnu stobrā, pēc tam caur caurulīti ierāva gaisu, pievilka kājas un, pacēlis virs ūdens garās, melnās pleznas, aiz-traucās dzelmē.

Krabis tupēja tajā pašā vietā. Piesardzīgi piepeldējis, cilvēks lēnām, nemanāmi no aizmugures tam pietuvināja roku un strauji pavicināja šauteni krabja melno acu priekšā. Acis tūdaļ ienira acu dobumos, bet krabis — gluži kā nepieredzējis vārtsargs, pret kura vārtiem izlauzies uzbrucējs, — plati izpleta spīles, taču tūlīt pat tika stingri satverts starp izplestajām un tādēļ nekaitīgajām spīlēm. Mednieks jau sāka iznirt, bet pēkšņi ieraudzīja, kā, ātri cilādams posmainās kājas, sāniski uz plaisu bēg tikpat milzīgs — varbūt pat lielāks — krabis. Sakodis iemuti un izvirzījis uz priekšu roku ar šauteni, cilvēks metās tam pakaļ, izšāva un pārlauza pamatīgās bruņas, pēc tam aiz auklas pievilka harpūnu sev klāt: krabis tirināja nagainās kājas, bet ar spīlēm centās pārgriezt tērauda stieni. No cauruma vēlās brūngans asiņu mākonītis.

«To nu gan es velti...» mednieks vēl paguva nodomāt, bet galvā kaut kas nočirkstēja, mute piepildījās ar sāļo ūdeni, un ķermenis kļuva līdz nelabumam viegls un bezpalīdzīgs. Pēc mirkļa, izmests virspusē, viņš sev apkārt ieraudzīja nekustīgo un it kā uz sāniem sasvērušos jūras virsmu. Augšā uz skaidro debesu fona, kurš bija sulīgā negaisa mākoņa krāsā, staroja zaļgana saule ar asiņainu stīpiņu apkārt. Un vēl cilvēks sajuta, ka vairs neprot peldēt...

Tālajā krastā mazītiņi cilvēki tikko dzirdami kaut ko kliedza, taču vēl baismīgāks par neaizsniedzamo krastu bija četrus metrus biezais ūdens slānis — silts un gaišs virspusē, auksts un drūms dzelmē. Prāts tikām nekādi nespēja paskaidrot ķermenim, kas jādara. Smagās, violetās debesis it kā gribēja cilvēku iespiest ūdenī, un viņš iekliedzies metās uz priekšu, izmetis visu, kas bija rokās, un apsviedās uz muguras. Sirds vairs nedauzījās, bet purināja augumu, un tieši tāpat apziņu kratīja vārdi: «Nē-nē-nē-nē-nē...» Acu priekšā, gluži kā

elektriskā spuldze, kas nupat, nupat izdegs, raustījās un mirgoja saules gaisma. Likās, vēl viena strauja kustība — un iestāsies tumsa.

Tik tikko kustinādams pleznas, cilvēks sāka uz muguras peldēt uz krastu, reiz viņš atskatījās, un viņam šķita, ka sauszeme ne tikai nav tuvinājusies, bet pat attālinājusies. Un tad ķermeni atkal savilka bezspēcības krampji, bet dvēseli pārņēma miesīgas šausmas. Nu jau vairs nepalūkodamies atpakaļ, pat aizmiedzis acis, viņš turpināja peldēt un peldēt, tikko kustinādams kājas. Taču, kad mugura pieskārās slidenajiem piekrastes akmeņiem, viņš sastinga, tad apsēdās Odenī, kas sniedzās līdz jostasvietai, un beidzot pagrieza galvu.

Tieši viņa priekšā, šaudīdamies pa čirkstošajiem oļiem, divi puiši kārtoja virs uguns katliņu. Trešais, kurš taisīja vaļā konservu bundžas, ziņkārīgi sāka blenzt uz piepeldējušo un pasmaidīja:

— Tu, tautiet, atvaino! Mēs paņēmām no tavu bikšu kabatas cigaretes, jo tevis kā nav, tā nav. Petja jau mēļoja: «Sak, ņem! Viņš... tas ir, tu... tagad vairs nesmēķē, jo ir noslīcis ...»

Un puiši sāka dzīvespriecīgi rēkt par savu joku.

Cilvēks, iespiedis seju smiltīs, gulēja uz karstajiem akmeņiem un mēģināja aptvert notikušo. Taču galvā, pārtraukdama visu pārējo gluži kā skaļa kaimiņu mūzika, pulsēja: «Nē-nē-nē-nē-nē!» Nebija iespējams izslēgt šos vārdus — tos varēja vienīgi aizbīdīt apziņas dzīlēs. Cilvēks apgriezās uz muguras, un pār aizvērtajiem plakstieniem nolaidās dienvidus saules sārtais plīvurs.

Izrādās, viss ir ļoti vienkārši. Ja viņš neprastu tikt galā ar sastingumu — vairs nekad nebūtu ne jūras, ne debesu, ne klinšu, ne puišu pie ugunskura un neērtā akmens, kas iespiedies krustos. Tā ar viņu mēdza notikt armijā, kad ar skaļu bļāvienu no tumšās kinozāles izsauca tos, kuriem bija jāstājas norīkojumā, bet filmu rādīja tālāk un visu, kas norisinājās pēc tavas aiziešanas, varēja vienīgi iztēloties.

Interesanti: vai viņu ātri atrastu? Pansionātā tik

drīz neattaptos, droši vien tikai ap vakariņu laiku vai pat brokastīs. Laikam gan pirmie apķertos šie svešo cigarešu mīļotāji: tiešām, drēbes jau sen mētājas, bet saimnieks pazudis... Pēc tam — iedeguši, džinsoti zēni no glābšanas stacijas, uz neilgu laiku atstājuši no saules un kūrorta manierēm pagurušās meičas, ielēks laivā un tūlīt dzidrajā ūdenī sameklēs atpūtnieku, kurš, peldēšanas instruktora vārdiem runājot, sadomājis «jokot ar jūru» ... Vēlāk apātiskie kūrorta ārsti ierasti nopūlēsies ar nozilējušo ķermeni, bet glābēji, cenzdamies izklīdināt pārmērīgi lielo ziņkārīgo pūli, sāks klaigāt: «Paejiet nost! Gaiss... Viņam vajadzīgs gaiss!» Taču cilvēki vēl nāks un nāks un, lai labāk redzētu, nostāsies uz pirkstgaliem vai pat palēksies... Tad «ātrā palīdzība» — jau bez sirēnas — aizvedīs slīkoni, bet pludmales apdzīvotāji, izliekuši pret sauli grūti nosauļojamās vietas, vēl ilgi un dedzīgi pārrunās notikušo;

— Tas ir tas garais šatēns no Maskavas. Viņam bija arī zemūdens šautene. Aiznira līdz dibenam...

— Runā, ka Maskavā palikusi sieva un maza meitiņa. Vēl neko nezinal

— Šausmas! Tagad nu gan tā mode — atpūsties atsevišķi...

— Būtu atbraucis kopā ar viņām, varbūt nekas nenotiktu!

— Priekšniecība vienmēr atpūšas atsevišķi. Lai gan viņš ir jauns, bet par priekšnieku strādāja. Runā, esot bijis rajona komitejas sekretārs!

— Partijas?

— Nē, komjaunatnes, taču vienalgal

— Un kāda rajona?

— Runā, ka Sarkanā... Sarkanā... Sarkanproletā-riskā. Vai jums tāds ir?

— Ak dievs, tas taču mūsu rajons! Ai, jāizstāsta vīram — viņš no rajona komitejas tur visus pazīst! Un kāds uzvārds?

— Mišuļins vai... Liekas, Šumiļins ...

Un pēc tam? Pēc tam kaut kādas ar cilvēka nāvi saistītas formalitātes, tad atpakaļceļš kā tajā Buņina stāstā, — un tu esi vienīgais pasažieris, kuram uzspļaut uz katastrofām ... Vēlāk — nekrologs «Komjaunietī» un bēres. Sēru mītiņš (droši vien autosaim-niecības klubā), skumīga daudzvārdība, kas vedina uz domām, kā gan bez tāda cilvēka varēs attīstīties pasaules civilizācija. Pūtēju orķestris ar bēdīgi dārdošām bungām. Vainagi no organizācijām un privātpersonām. Pēc tam āmura sitieni — un vienmēr ir tāda sajūta, it kā var ievainot iekšā gulošo. Tad zemes pikas, kas rībina pa vāku ... Pirmās saujas iemetīs melnās drēbēs tērpušās māte un sieva. Interesanti, kā uzvedīsies Galina, jo formāli viņi vēl nav izšķirti. Protams, turēsies, it kā viņiem nekas nebūtu atgadījies, bet, klausoties atvadu runās, izbrīnīsies, kāpēc nav varējusi sadzīvot ar tik lielisku vīru! Savukārt Lizkai Galina pateiks, ka tētis aizbraucis ķālum tālu un atgriezīsies, kad meita būs izaugusi. «Un ko viņš atvedīs?» Lizka jautās...

Šumiļins sajuta, kā acīs saskrējušās asaras saulē sāk mutuļot. Labi — pietiek! Tehnisku iemeslu dēļ bēres tiek pārceltas uz nenoteiktu laiku. Jāpaņem šautene un jāskrien pusdienās.

Viņš ātri uzvilka masku un pleznas, ielika mutē caurulīti, atmuguriski iegāja ūdenī un uz muguras nopeldēja dažus metrus, tad apgriezās ar seju pret dzelmi. Viņu atkal apstāja zaļo staru cauraustā zemūdens pasaule: šūpojās aļģes, starp akmeņiem šaudījās koša, zilganraiba zaļace, kājeles kustināja caurspīdīga — gluži kā no stikla — krevete.

«Man jau ir slīcēju glābšanas pieredze,» Šumiļins pats sevi pazoboja. «Galvenais — lai atkal nesastingtu kājas...» Taču, tiklīdz iešāvās prātā šī doma, ķermeni tūdaļ pārņēma pazīstamā bezpalīdzības sajūta un pulsējošās bailes, bet sirdī šausmīgā ātrumā sāka dauzīties vārdi: «Nē-nē-nē-nē-nē ...» Juceklīgi kulstīdams pleznas, viņš atgriezās uz cietzemes, lai nomierinātos, izsmēķēja vairākas cigaretes, paklaiņoja gar krastu un ar trīcošu roku uzmeta pa ūdens spoguli dažus desmitus plakanu akmentiņu. Trīsdesmit gadu viņam bija licies, ka viņa miesa, viņa apziņa it kā būtu iekausēti šajā bezgalīgajā dzintara gabalā, kurš saucas par «pasauli», bet izrādījās, ka ar dzīvi viņu saista vienīgi smalks, līdz skanīgumam uzvilkts matiņš. Un visskumīgākais, ka ķermenis ir tikai kaprīzs dvēseles apvalks, nedrošs patvērums. Protams, tas viss bija zināms arī agrāk, taču viena lieta — ir zināt — un gluži cita — izjust...

Uz pansionātu veda ciprešu aleja, kas atdūrās tieši pret ēdamtelpas durvīm — caurspīdīgām kā akvārijs. Šodien cipreses smaržoja pēc boršča.

Pusdienlaiks jau sen bija beidzies, tādē| ēdnīcā vairs nebija neviena apmeklētāja, tikai saīgušās oficiantes, kuras nesa uz mazgātavu netīros traukus un slaucīja galdus. Šumiļins, atcerēdamies pērno sezonu, kad bija te atpūties kopā ar sievu un, aizrāvies ar nļršatļu, ķieži jfi.en nokāvēja pie gaiuā, sāka strēbt boršču — aukstu kā biešu zupa — un košļāt sacietējušās kotletes. Ga-ļina parasti līdz beigām sargāja viņa porcijas, bet sagaidīja vīru ar niknumniknu skatienu. Viņš vainīgi ēda, bet viņa skaļi brīnījās, kādēļ viņai augām dienām jā-sauļojas vienai un gluži kā no mušām jāatkaujas no pludmales uzmākuļiem. Pēc tam parasti sekoja solījumi noslīcināt pie velna vecmāmiņas visas šīs pleznas, maskas, šautenes. Nācās atjokot, sakot, ka labāk noslīkt pašam nekā noslīcināt šauteni. Tagad Šumiļins tā jokojis nebūtu.

Jāleic, ka Gaļina bieži dusmojās: ne tikai zemūdens medību dēļ un ne tikai atvaļinājuma laikā. Tomēr viņu var saprast. Visretāk savus vīrus redz to izlūku sievas, kuri ir iesūtīti ienaidnieka aizmugurē un naturalizējušies. Aiz viņām nākošajā vietā ir komjaunatnes darbinieku laulātās draudzenes. Taču Gaļina visu laiku skandināja, ka viņas vienīgais sapnis ir vismaz dažas dienas atpūsties vienatne. Bet tas ģenerālais skandāls izcēlās tieši tāpēc, ka Šumiļinam vajadzēja izlidot uz Maskavu dažas dienas ātrāk. Sājā gadā nav nekur jāsteidzas, taču tam vairs nav nekādas nozīmes. Un, atklāti sakot, ja viņu tagad atsauktu no atvaļinājuma, viņš laikam būtu apmierināts. Apnicis atpūsties, viņš noilgojies pēc meitas, pēc rajona komitejas.

«Cilvēkam vienmēr ir mērķis,» Šumiļins prātoja, iziedams no ēdnīcas, «pirms trim nedēļām nevarēju vien sagaidīt atvaļinājumu, tagad gribas uz mājām.»

...Droši vien neviena vēlēšanās VĻKJS Sarkanpro-letāriskā rajona komitejas pirmā sekretāra dzīvē nebija piepildījusies tik ātri: dzīvojamā korpusa hallē viņu pasauca dežurante un pasniedza steidzamas telegrammas veidlapu:

«RAJONA KOMITEJĀ ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS ZVANI KOMISAROVA»

«Kas gan varētu būt atgadījies?» Šumiļins nervozēja, lauzdamies cauri uz starppilsētu telefona centrāli, kura pret abonentiem bija izveidojusi ciešu aizsardzību. Taču sazvanīties tomēr izdevās un ar Maskavu savienoja apbrīnojami ātri.

— Hallo, rajona komiteja? Nadja? — viņš sāka kliegt, cik spēka, lai gan dzirdamība bija diezgan laba. — Kas jums tur noticis?

— Hallo, Koļa ... Nikolaj Petrovič ... hallo! — atbildēja satraukta balss. — Koļa, iedomājies, tīrās šausmas: šonakt kāds ielīdis rajona komitejā, sēžu zālē, un huligāniski izrīkojies ...

— Ko nozīmē — huligāniski izrīkojies?

— Tā nav telefona saruna. Kovaļevskis jau zina. Pilsētas komitejā arī...

— Vai tiešām? Un milicija?

— Milicija jau bija. Ar suni. Koļeņka, lido šurp ātrāk, es taču esmu viena par visiem. Mēs gatavojām salidojumu, un pēkšņi tāds notikums! Tu taču zini, ka Konoņenko paņēma pirms laika, es paliku viena ...

— Nepinkšķi. Vakarā izlidošu, rīt būšu rajona komitejā. Kas šodien — sestdiena? Izsauc no rīta visu aparātu. Tiksim skaidrībā. Paliec sveika!

Šumiļins pakāra klausuli, pēc tam uzzināja kūrort-pilsētas komjaunatnes komitejas telefona numuru un piezvanīja pirmajam sekretāram; tas uzmanīgi uzklausīja galvaspilsētas kolēģa lūgumu, pierakstīja pases datus un apsolīja izplēst biļeti no rezerves. No telefona kabīnes, kur pirms dažām minūtēm bija iegājis novārdzis atpūtnieks, iznāca enerģisks, koncentrējies atbildīgs darbinieks.

«Bet viņi te raujas tāpat kā mēs!» novēlotā izbrīnā viņš nodomāja. «Šodien taču ir sestdiena!»

Tā kā ieņemamā amata dēļ viņš bija pieradis, ka allaž pa rokai atrodas pārliekamais kalendārs, tad atvaļinājuma laikā Šumiļinam vispirms sajuka dienas, taču, kāda ir šodien, viņš tomēr aptvēra: no rīta viņš bija redzējis melnmatainus skolniekus nesam puķu pušķus, — viņi izskatījās tik neiederīgi šai kūrorta pilsētiņā — tajā, kā izrādās, arī mācās! Tad nu viss ir skaidrs: pirmajā septembrī Šumiļins pats būtu bijis darbā.

— Kur tu biji nozudis? Novājē, vai? — smaidīdams viņu apturēja galda biedrs — Vologdas apgabala komjaunatnes komitejas nodaļas vadītājs, kurš vārga telefona rindā.

— Tu saproti: kaut kādi idioti naktī ielīduši rajona komitejā...

— Mahnovieši draiskojas!

— Es nopietni. Jālido... Tā ka iegriezies pie mums Sarkanproletāriskajā, kad būsi Maskavā. Tikai nesajauc: vēl ir arī Sarkanās Presņas un Proletāriešu rajoni. Mēdz gadīties, ka kļūdās.

— Nesajaukšu... Es tak domāju, ka tu zobojies... Tas taču ir ārkārtējs notikums visai pilsētai!

— Vai tiešām! Tu man to paskaidro?

— Es tak domāju ... Varbūt tev palīdzēt sakravāties?

— Paldies — es paspēšu.

— Nu, tad laimīgi! Tu, vecais, turies: varbūt viss nokārtosies ...

Un droši vien tāpēc, ka tā sadrūvējās un saspringa šī visā visumā mazpazīstamā puiša seja, no sarkanpro-lctāriskā vadītāja apziņas galīgi pagaisa kūrortnieka bezrūpība.

Uzkāpis numurā, Šumiļins no gultas apakšas izvilka putekļainu čemodānu, ar pirkstu uz vāka uzzīmēja bēdīgu ģīmi un sāka kravā lies — pa vīriešu modei visu gumzīdams un mezdams vienā čupā. Galvā stabili bija ieperinājušies nezināmie huligāni, taču vienlaicīgi acu priekšā visos sīkumos nostājās pagājšgada ķilda.

Pirms gada tieši tāpat pēc sarunas ar Maskavu viņš vāca mantas, bet Galina, pagriezusies pret sienu, klusēdama gulēja gultā: iepriekšējā dienā viņi bija izskaidrojušies cita iemesla dēļ. Vīra pošanos viņa saprata pēc sava prāta:

— Es arī domāju — mums laiks šķirties...

— Nerunā muļķības! tīs zvanīju uz rajona komiteju: Konoņenko paņēmuši uz armijas apmācībām, bet Ko-misarova ir slimnīcā ar apendicītu. Un nav neviena, kam vadīt salidojumu. Tu lidosi kopā ar mani vai paliksi?

— Uz salidojumu?

— Jā.

— Vai tiešām neiztiks bez tevis?

— Tu taču zini, ka neiztiks!

— Nu protams, visur — pirmais!

— Man nenāk smiekli.

^ — Ari man nenāk smiekli. Bet vai zini, Ko]a, — Oa|ina ierunājās aizdomīgi mīlīgi, pagriezdamās uz muguras un raudzīdamās griestos, — liec mierā manu dzīvi! Ej pie velna ar saviem pastāvīgajiem negadījumiem un ārkārtējiem gadījumiem. Tu man reizēm atgādini tējkannu no mācību grāmatas; vāries nevis tāpēc, ka ir karsts, bet tāpēc, ka augstu uzcelts. No tā, Iet tu Pirmajā Maijā stāvi tribīnē, mana dzīve vieglāka nekļūst. Bet, ja tu esi tik liels darbinieks, — dzīvo tribīnē! Kādēļ tev vajadzīga ģimene, bērns? Es gribu normālu vīrieti, kurš septiņos vakarā ir mājās, prot Iedzīt naglu, var ar bērnu nodarboties ...

— Tāds vīrs, kādu vēlies tu, neeksistē kā suga. Nav gan saprotams, kāds tam sakars ar manu darbu?

— Ak, kāds sakars! Pat atvaļinājumu tev izjauc kā tādam puišelim idiotisku neizdarību dēļ...

— Nu, galu galā tu taču zināji, ar ko precējies!

— Es precējos ar studentu, bet dabūju izsūtāmo zēnu ... Tikai netēlo stopkadru, skrien, citādi bez tevis sabruks visa rajona komiteja un kopā ar to arī tava karjera!

— Gaļina!

— Es divdesmit astoņus gadus esmu Gaļina — un septiņus no tiem muļķe, jo sapinos ar tevi, bet tagad pietiek...

— Apklusti!

— Es teicu: pietiek!

— Tikai, lūdzu, nepārdomā!

— To es tev apsolu!

— Vai tiešām?

— Jā!

— Ļoti labi! — Šumiļins izbeidza debates un, uzspiedis celi uz čemodāna virsas, sāka stūķēt iekšā lupatas, kas rēgojās no vāka apakšas.

Kādreiz viņi bija mācījušies vienā institūtā, apprecējušies, kā toreiz likās, neizturamas mīlestības dēļ, būdami vēl studenti, taču dzīvoja slikti. Bet visas nelaimīgās ģimenes, par spīti klasiķa apgalvojumam, ir līdzīgas cita citai. Un vēl viena dīvainība: jo enerģiskāk Šumiļins virzījās augšup, jo sliktākas kļuva attiecības ģimenē. Pats sev viņš to izskaidroja šādi: atbildīgu darbinieku sievas ir daudz lielākas karjeristes nekā viņu vīri, kuri par panākumiem dienestā samaksā ar ikdienas stresu, pastāvīgu raustīšanu uz visām pusēm,

neiespējamību pat mājās atslēgties no darba. Savukārt sievām lemts nebūt ne vienkāršs, taču patīkams un diemžēl vienpusīgi saprasts pienākums — atbilst sava dzīvesbiedra kārtējam dienesta stāvoklim. Viņas kaut kur dzirdējušas, ka vīrieti par deviņdesmit procentiem veido sieviete, un visiem spēkiem tiecas pēc simtprocentīgiem rezultātiem. Vēl vairāk — viņas grib, lai viņu о izcilie un atbildīgie vīri, atgriezusies no darba, pārvēr-' stos par parastiem mājas vīriešiem, kuri ir gatavi aktīvam iekšģimenes darbam. Vīra morālie un fiziskie spēki nonāk pretrunā ar ģimenes attiecībām — un rodas šķiršanās situācija. Un reiz, ar skubu sapakojis čemodānu, vīrietis enerģiski dodas uz durvīm un tikai pie sliekšņa, galvu nepagriezis, konstatē:

— Es eju.

— Visu labu, — paslēpusi seju spilvenā, atbild sieviete ...

Pagājušajā gadā Šumiļins aizlidoja viens, pēc tam viņi, protams, izlīga, tad atkal sastrīdējās.,. Piecus sešus mēnešus viņu laulība bija nenoturīgā līdzsvarā, galu galā viņi aizbrauca katrs uz savu pusi, taču šķiršanos pagaidām nepieteica: vai nu uz kaut ko cerēja, vai nu gluži vienkārši atlika nepatīkamo procedūru. Par laimi, brīvība Sumi|inam neizvērtās par nepieciešamību risināt dzīvokļa problēmu: viņš atgriezās pie mātes, savā istabā, un daļēji pat pārveda tur savu, kā teica senatnē, ar gaumi — un tātad ar lielu darbu — sakomplektēto bibliotēku. Vārdu sakot, viņi izšķīrās inteliģenti, un viņu šķiršanās nākotnē solīja ja nu ne tikšanos, tad katrā gadījumā tādu svešu cilvēku normālas attiecības, kuriem no kopējā ir palicis tikai viens, toties pats galvenais — bērns ..,

Lidostā viss noritēja kā parasti komjauniešu garā: nevienam nebija ne jausmas par rezervēto biļeti rajona komitejas sekretāram no Maskavas. Atcerējies pagājušā gada pieredzi, sarkanproletāriskais vadītājs vairāk nekā stundu skraidīja no lidostas priekšnieka pie atbildīgā par tranzītu, no tā savukārt uz rezervēto biļešu kasi un atpakaļ, grūda sarkano apliecību, bezcerīgi zvanīja uz pilsētas komiteju. Beigu beigās viņš atlaidās uz sola, uzlika galvu uz čemodāna, aizvēra acis un sāka gaidīt.

, «Ne ūdenī neslīkstu, ne gaisā nelidoju!» Šumiļins jau gribēja pats par sevi pajokot, taču tūliņ atminējās šodienas notikumu Jūrā, кцru neļāva aizmirst -neskaidrs nemiers un nez ķ'ur radusies neticība paša ķermenim. Turklāt uzmācīgi rosījās domas par huligāniem, kuri bija ielīduši sēžu zālē.

Ir jāmāk vienas dienas laikā tik tikko nenoslīkt un saņemt vēsti, ka tavā dzimtajā rajona komitejā — ārkārtējs notikums! Varu iedomāties, kāda tur pašlaik panika, ja trešā sekretāre Komisarova nosūta telegrammu un lūdz atlidot ātrāk. Un ko gan nozīmē — «tā nav telefona saruna»? Varbūt huligāni iekļuvuši finansu un saimniecības sektorā vai sajaukuši kartotēku? Nē, Komisarova runāja vienīgi par sēžu zāli. Interesanti, ko gan viņa darītu, ja pirmais sekretārs būtu noslīcis?

Taču domai — pat nenopietnajai — par notikušo sekoja nez no kurienes radusies nesaprotama bezspēcības un baiļu sajūta. Lai pārslēgtos, nācās sevi, tāpat kā sievieti, izklaidēt ar sarunām.

Pie reizes — par sievietēm. Ar Gaļinu vajadzēja izšķirties vēl pirms Lizkas piedzimšanas, ne velti viņi tomēr tik ilgi bija vilcinājušies ar bērnu. Taču viegli ir šķirties no stervām, tur viss ir skaidrs; viņa ir draņķe — un no viņas ir jābēg. Bet ko lai dara ar pieklājīgu ģimenes sievieti, kura gluži vienkārši tev nav piemērota. Kāpēc? Tāpēc, ka tu neesi viņai piemērots. Taču pirms astoņiem gadiem viņi bija apbrīnojami piemēroti viens otram. Te ir tas āķis! Galvenais — ja arī pašā sākumā nesaskan, vēlāk jāmainās vienā virzienā. Tad arī atšķirīgiem cilvēkiem radīsies kaut kas kopējs, bet nevis otrādi! Pēc atgriešanās vajadzēs aprunāties Zinību biedrībā un organizēt jauniešiem pārrunas par laulību un ģimenes psiholoģiju, uzaicināt lektoru, taču nevis kaut kādu muldoņu, bet speciālistu. Varbūt rajonā samazināsies šķiršanās gadījumu skaits. Pie reizes — par šķiršanos. Kaut kur bija rakstīts, ka šķiroties sieviete parasti aiziet pie cita, bet vīrietis nekur. Iespējams... Taču dzīve, kā saka, trīsdesmit gados vēl nav beigusies, jātiek vienīgi skaidrībā ar huligāniem un jānovada salidojums. Šķiršanās, protams, neizdaiļos personīgo lietu, bet, paldies dievam, pēdējā laikā sākuši apjēgt, ka funkcionāra (kādēļ gan dažiem nepatīk šis vārds?) darba spējas un dvēseles līdzsvars

ir daudz svarīgāki par lieku zīmogu pasē un vienkāršu finansu operāciju — alimentu atrēķināšanu. Un arī Lizkā sāks mīlēt tēvu vēl stiprāk, bet tagad viņa gandrīz jau bija sākusi pārstāstīt radiniekiem un visiem, ko kliedz māte un kā atbildējis tēvs. Tā lūk!

Atklāti sakot, Sumi|ins koncentrējās uz savām sadzīves problēmām vēl arī tādēļ, lai nedomātu par atgadījumu rajona komitejā (patiešām kaut kādi mahnoviešil). Viņa princips, kuru bija izstrādājusi ilggadēja pieredze: neuztraukties pirms laika, citādi nekādi nervi un nekāda sirds neizturēs. Darbā taču reizēm izveidojās situācijas, kad viņš sevi noveda līdz izmisumam, bet izrādījās, ka viss nemaz nav bijis tik bezcerīgi! Tiesa, gadījās arī gluži pretēji. Tā ka pašlaik pats galvenais — aizlidot un aplūkot visu uz vietas, tad noskaidrosies gan detaļas, gan cēloņi un sekas.

Atspiedis galvu uz čemodāna, viņš nogrima tajā dīvainajā snaudā, kad tu sapņo, it kā nevarētu iemigt. Viņu pamodināja metāliska balss, kas atskanēja pa visu uzgaidāmo zāli:

— Biedru Šumiļinu no Maskavas lūdz ieiet pie lidostas dežuranta.

Nebija saprotams: vai nu atradies ieraksts par rezervēto biļeti, kas bija nozaudēts, nododot maiņu, vai, atguvies pēc pirmā septembra jezgas, vietējais sekretārs tomēr piezvanījis uz šejieni, vai ari vēsts par ārkārtējo notikumu galvaspilsētas Sarkanprolelāriskajā rajonā bija sasniegusi Melnās jūras piekrasti, taču pēc dažām minūtēm viņš galu galā turēja rokās biļeti uz lidmašīnu, kura izlidoja vienos un četrdesmit minūtēs. Tomēr reiss tika atcelts, un tikai apmēram piecos no rīta Šumiļins, pēdējo reizi ieelpojis silto un mitro — gluži kā pirts ģērbtuvē — dienvidu gaisu, uzkāpa pa Tu-154 trapu. Vēl bija samtainā Kaukāza nakts, bet virs galvas melnēja zvaigžņu krellītēm nosētā debess.

3

Pa iluminatoru varēja redzēt, cik aizdomīgi vibrē nosarmojušais lidmašīnas spārns. Starp krēsliem, iznēsādama avīzes un dzērienus, ar profesionālu grāciju vir-rijās stjuarte, bet aiz viņas, gluži kā aizkavējies skaņas vilnis, plūda parfimērijas smarža.

• Lidojuma laikā var darīt daudz koi gulēt, ēst, lasīt, prātot par dzīvi... Šumiļins domāja. Uzticīgs savam principam — viņš neatlaidīgi centās nepieminēt ārkārtējo notikumu rajona komitejā, bet sāka domās pārcilāt sīkumus, kas ar viņu bija atgadījušies pēdējā laikā, — kūrorta tikšanās un iepazīšanās; labas grāmatas, kuras bija nopirktas pirms atvaļinājuma un palikušas neizlasītas; jauno iecirkņa ārsti — simpātisku, jaunu sievieti Taņu, kuru pirms aizbraukšanas uz pansionātu bija pamanījies pavadīt līdz mājai; sarkanos, lielos un it kā nolakotos ābolus, kurus bija steigā nopircis meitai pa ceļam uz lidostu... Starp citu, pirms atvaļinājuma viņš bija aizbraucis apraudzīt Lizku un pēkšņi ieteicies Gaļinai par šķiršanos, bet tā zobgalīgi brīnījusies, kāpēc gan viņš grib sabojāt savu karjeru un atgriezties iepriekšējā specialitātē. Gaļina strādāja par fizikas skolotāju un ne bez pamata uzskatīja, ka turēt paklausībā četrdesmit rīkļu lielu desmito «G» nebūt nav vieglāk kā vadīt daudzus tūkstošus rajona komjauniešu. Taču viņa apzinājās arī ko citu: cilvēku, kurš strādājis par rajona komitejas pirmo sekretāru un atgriezies agrākajā profesijā, var kā retumu eksponēt muzejā, tikai apmeklētāji, redz, vienalga viņu uztvers par maketu.

Lai gan ... protams, viss var notikt un jābūt ari gatavam uz visu — sevišķi pēc notikušā. Taisnību sakot, pēdējos gados Šumiļina liktenis bija veidojies tā, ka jautājumu «par ko kļūt» viņa vietā pamatvilcienos izlēma citi. Līdz šodienai izlēma augšupejoši... Un, lai atkal nedomātu par huligāniem, iztēlē iezīmējot baigus sīkumus, viņš pūlējās atcerēties, kur pēc pārcelšanās pie mātes nobāzis mapi ar disertācijas melnrakstu.

Pateiksim skaidri.

Pirmais sekretārs nekad nebija sapņojis par profesionālu darbu komjaunatnē un pēc armijas devās uz pedagoģiskā institūta vēstures fakultāti tikai tāpēc, ka gribēja būt vēsturnieks. Taču neko darīt: tieksmi uz sabiedrisku darbību Šumiļins bija uzsūcis burtiski ar mātes pienu. Viņa pēc maiņas mūžīgi nozuda rūpnīcā, te gatavodama kārtējo sapulci, te organizēdama mītiņu, te mēģinādama mākslinieciskās pašdarbības koncertu, kurā pati katrā ziņā uzstājās ar Majakovska vai Sčipačova dzeju. Tolaik viņi dzīvoja rūpnīcas kopmītnē,

tēvs braukāja pa komandējumiem — un ļoti bieži Koju baroja ar vakariņām un lika gulēt kaimiņi. Tagadējos laikos tādu kaimiņu vairs nav, viņi palika tur — piecdesmito sešdesmito gadu kopmītnēs un komunālajos dzīvokļos.

No paša sākuma Koļas māte Ludmila Konstantinovna dēla sabiedriskos uzdevumus ņēma pie sirds daudz stiprāk nekā mājas darbus un atzīmes, kuras, starp citu, nenoslīdēja zemāk par stingru četrinieku. Bet skolā gan biedri, gan skolotāji vienmēr zināja; ja sanāksmes vai Jautro un asprātīgo kluba tikšanās uzticēta Surni-ļinam, var neuztraukties un nepārbaudīt. Taču dēlam, kurš no mātes bija mantojis sabiedrisko.temperamentu, j atšķirībā no viņas nepatika komandēt: apziņa, ka no viņa ir atkarīgi citi, piepildīja Koļu nevis ar uzvaras prieku un pašcieņu, bet ar rūpēm un bažām. Ar vienu vārdu — viņš nerāvās līderos, un tas izšķīra viņa likteni; viņš lika ievēlēts par pulciņa padomes priekšsēdētāju, tad par klases komjaunatnes sekretāru, skolas VĻKJS komitejas sekretāru, pēc tam rotas, bet vēlāk — kursa un fakultātes komjaunatnes sekretāru. Galu galā, aizstāvējis diplomdarbu un iestājies aspirantūrā, kļuva par pedagoģiskā institūta komjaunatnes organizācijas atbrīvoto sekretāru. Tomēr ne; sākumā viņu nolēma ievēlēt par sekretāru un tikai pēc tam atstāja aspirantūrā.

Pedagoģiskajā institūtā Šumiļins iestājās vēstures dēļ, bet jau pirmajā kursā aizrāvās ar pedagoģiju — nevis teoriju, kuru, jāsaka, pasniedza ārkārtīgi garlaicīgi, bet tieši ar praksi. Viņš tūdaļ pat kļuva par pastāvīgu pedagoģiskās vienības dalībnieku, tā bija uzņēmusies šefību pār bērnunamu un bāzes skolām. Bet trešajā kursā, jau sajuzdams sevi par izcilu audzinātāju, viņš ķērās pie individuālās šefības — vienkāršāk sakot, nolēma izlabot kādu Genadiju Saļenkovu, kurš savos četrpadsmit gados bija labi pazīstams nepilngadīgo lietu inspekcijā un kuru skola kvalificēja kā grūto pusaudzi, bet ģimene — kā «tukšpauri». Sava aizbilstamā māti Šumiļins tikpat kā nebija redzējis. Spriežot pēc sarunu drumslām, viņa nodarbojās ar komerciju; pierakstījās dažādos sarakstos, stāvēja rindās pēc deficīta un bija galīgi sapinusies ķēdē «prece — nauda — prece»... Saļenkovs, vecākais, kurš dzēra visu, kas deg, atvērdams neatlaidīgajam studentam piemēslotā dzīvokļa durvis, parasti asarainā balsī atkārtoja; sak,

mani nespēja, vismaz dēlu uzstutējiet. Taču ari ar (ники diemžēl nekas neiznāca: viņu aizsūtīja uz koloniju.

Toties citu puisi — Andreju Ņeuševu — Šumiļins

tomēr «uzstutēja», palīdzēja iestāties spēcīgā PTS, pēo Iam iekārtoja rūpnīcā labā komjauniešu un jauniešu brigādē un, jau būdams pirmais sekretārs, pasniedza viņam nozīmi «Piecgades jaunais gvards». Tagad — ar aizkavēšanos — Ņeuševs dienēja armijā (viņam ilgi deva pagarinājumu mātes slimības dēļ) un sūtīja savam audzinātājam vēstules, tiesa, ne tik mundras kā tās, kuras pārraida radiostacijas «Junostj» «Lauku pastā».

Pēdējā kursā Šumiļins kļuva par institūta VĻKJS komitejas sekretāra vietnieku un iemantoja slavu ar to, ka pārskata un vēlēšanu konferencē izvirzīja aicinājumu: «Pedagoģisko institūtu — pedagogiem!» Ja kāds dotnā, ka pedagoģiskie institūti gatavo vienīgi skolotājus, viņš dziļi maldās. Kurss, kurā mācījās nākamais sarkanproletāriskais vadītājs, valstij sagatavoja dzejnieku un OBHSS inspektoru, radiodiktoru un republikas čempionu deltaplanierismā, bibliotekārus, redaktorus, ekskursiju vadītājus, žurnālistus, virsniekus, mājsaimnieces ... Tiesa, bija arī skolotāji, viņiem patika sava profesija, taču katru sarunu viņi sāka un beidza ar to, ka ar šolaiku bērniem šolaiku skolā pēc šolaiku programmas ir neiespējami strādāt. Un strādāja.

Kļuvis par sekretāru, Šumiļins vispirms ķērās pie pārrunām — komitejas locekļi tās rīkoja ar abiturientiem. Jau pirms eksāmeniem, viņš uzskatīja, jāno-skaidro — nevis pēc raksturojumiem un rekomendācijām! — kam ir vajadzīga pedagoģija, kam — vienkārši diploms. Bet pēc veiksmīgi nokārtotiem eksāmeniem nepieciešams, lai nākamie skolotāji praksē iepazītu savu pedagoģisko «jēlmateriālu», izprastu, cik pateicīgs un kā prot turēties pretim visnesaprotamākais — cilvēciskais — materiāls. Jau pirms desmit gadiem bija modē ironiska frāze:- «Bērni — dzīves ziedi». Bet vēl agrāk šos vārdus teica bez ironijas, pavisam nopietni, jo bērni tiešām ir dzīves ziedi, jo nākotnē būs arī augļi. Taču pēc tā, cik koši, sulīgi un smaržīgi zied dārzs, var nojaust ražu. Kā saka, mums apkārt ziedošais dārzs liek padomāt par rītdienas ražu. Par to nopietni prātoja arī Šumiļins. Protams, institūtā palika pietiekami [9] daudz tādu studentu, kuri par to, kas ir audzināšana un mācīšana, zināja vienīgi no savu akurāto kursa-biedru konspektiem, un, protams, nevajag pārvērtēt Su-miļina personības lomu padomju pedagoģijas vēsturē, taču viņš strādāja, un tas jau vairs nebija maz!

Tad nākamais pirmais sekretārs vēl nedomāja par profesionālu komjaunatnes darbu — iesniedza apstiprināšanai disertācijas tematu — tikumiskās audzināšanas jauni veidi — un perspektīvā sevi redzēja kā jaunu, dziļdomīgu un iecietīgu — sevišķi pret glītām studentēm — docentu. Un te tēvzemes pedagoģijas zinātnei tika nodarīts nopietns zaudējums: Šumiļinam piedāvāja vietu pilsētas komjaunatnes komitejā. Pienāca laiks noskaidrot: ar ko tu esi, zinātnes darbiniek? Viņš daudziem prasīja padomu. Tēvs, kurš tolaik vēl bija dzīvs, atbildēja savā gaumē»

— Ja jau tu esi iedzimis mātē, tik un tā ar to nodarbosies, taču sabiedriskā kārtā. Tad jau labāk par naudu ...

Ludmila Konstanlinovna, protams, bija «par», Gaļina atturējās, viņa jau saprata: nav vienkārši vienlaikus būt par komjaunatnes vadītāju un ģimenes galvu. Beigu beigās viņš piekrita, un viņa turpmākā dzīve sāka plūst pa pilsētas komitejas šaurajiem, līkumotajiem gaiteņiem.

Enerģisks, taču atturīgs, iniciatīvas pilns, taču zinošs — Šumiļins pat ārēji derēja komjaunatnes vadoņa lomai: liels augumā, smaidīgu seju ar nopietnām acīm, moderns, taču rūpīgi sakārtotiem matiem, korekts, labi pieguļošā uzvalkā... Viņam bija mazliet nepareiza izruna, un, lai gan savlaik logopēdi bija papūlējušies, viņš dažos vārdos tikko manāmi mīkstināja cieto «1». Taču pat šis defekts, lai cik arī savādi, vēl vairāk noskaņoja visus viņam labvēlīgi: pirmkārt, cilvēku bez trūkumiem nemēdz būt, otrkārt, no cilvēka, kurš no tribīnes runā kā televīzijas diktors, mazliet piesargās. Tiesa, jaunajam vadītājas vietniekam vairāk nācās noņemties ar uzskaiti un kontroli nekā uzstāties un strādāt ar cilvēkiem. Tad dekrēta atvaļinājumā aizgāja nodaļas vadītāja — viņš sāka izpildīt tās pienākumus, un arī tas neveicināja teorētiskas nodarbības. Savukārt vadīdams dažādus pilsētas mēroga pasākumus, viņš ievēroja. ka semināri, salidojumi, sanāksmes, konferences, kuras tika organizētas, lai izstrādātu kopīgu darba līniju, bieži vien pārvērtās par pašmērķi. Un prganiza-torus daudz vairāk satrauca neveiksmīgi sastādītais referentu saraksts nekā fakts, ka no pārmaiņām tribīnē kāpjošo secībā dzīve nemainās. Šumiļins tādu attieksmi pret darbu nepieņēma, bet apzinīgs darbs, kā zināms, dod cilvēkam visu, izņemot brīvo laiku, — un tāpēc enerģiski iesāktā disertācija pamazām pārvērtās lielā, zudušā mīlestībā:- atgriešanās pie bijušā nav, taču atmiņa nemirst!

Pilsētas komitejā jauno vadītājas vietnieku augstu vērtēja, jo svešas darbaspējas izsauc cieņu pat tajos, kurus tās kaitina. Bet drīz vien Sarkanproletāriskajā rajonā, kur Nikolaju vēl atcerējās no pedagoģiskā institūta laikiem, atbrīvojās VI.-K.IS rajona komitejas pirmā sekretāra vieta — iepriekšējais bija pārgājis arodbiedrības darbā. Šumiļina kandidatūra tika pieņemta ar «urā!». Būsim atklāti: tad viņš vairs negudroja un neapspriedās.

Apklusa apsveikumi, garlaikoja lielais kabinets, ierasta k|uva dienesta mašīna pie mājas durvīm, apnika nozīmīgais vārds «pirmais» ar visām no tā izrietošajām patīkamajām sekām, un sākās smags, nogurdinošs darbs ar pastāvīgu kaut kā neizpildīšanu, ar kliegšanu, brāzieniem, smeldzīgām sāpēm krūšu kreisajā pusē un retām sestdienām un svētdienām, kas pavadītas mājās. Rajona komjaunatnes vadītājs nepiederēja sev, viņš piederēja tautai. Tomēr Šumiļins bija apmierināts un — kas vēl svarīgāk — ar viņu bija apmierināti augstākstāvoši biedri. Būtu aplami apgalvot, ka viņš nedomātu par perspektīvu, kas viņam pavērās: pirmais sekretārs vienā no centrālajām galvaspilsētas rajona komitejām — tie jau ir dziļi ūdeņi, braucējam tajos paredzēta iegriešanās visnegaidītākajās ostās, un arī cilvēki, kas strādāja līdzās, auga, pakāpās augstāk, rādīdami godājamu priekšzīmi. Protams, Šumiļins bija piesardzīgs un, sākdams jaunu darbu, vienmēr aprēķināja, kā uz to paskatīsies no augšas, taču nekad un neko nedarīja tikai priekšniecības vēlīga skatiena dēļ. Reiz viņš nokļuva pamatīgās sprukās. Kāds bija no pirksta izzīdis ideju nosūtīt Sarkanproletāriskā rajona jaunatnes triecienvienību uz Tulas apgabala būvēm — uz apgabalu, kurā pēc limita vervēja puišus rajona uzņēmumiem. Anekdotiska situācija, bet varēja taču klusējot izpildīt rīkojumu un pēc tam sev izdevīgi ziņot.

Pirmais sekretārs patejca nē iemantoia nelabvēļus

un iztērēja tik daudz enerģijas, ka ar to pietiktu, lai palaistu orbītā nelielu mākslīgo Zemes pavadoni, taču savu taisnību pierādīja. Vēl ilgi zaļās, ar kumača lozungiem piesegtās celtnieku vienības formastērpu kaudzes finansu un saimniecības sektorā traucēja pat pagriezties.

Taču formastērpi tomēr noderēja. Un lūk, kuri Sar-kanprfeletāriskaja rajonā atradās bērnunams, un komjaunatne, protams, bija uzņēmusies šefību pār to — sagādāja audzēkņiem dāvanas dzimšanas dienās un grāmatas bērnunama bibliotēkai, organizēja aģitbri-gāžu koncertus. Arī Sutni|ins bieži vien tur aizbrauca un, atklāti sakot, katru reizi atgriezās satraukts. Šiem bez vecākiem palikušajiem bērniem — tik ļoti atšķirīgiem — bija viena kopēja īpatnība: uz katru jaunu cilvēku viņi skatījās tādām acīm, it kā gaidītu, ka tieši tagad viņiem pateiks: «Sveiks! Vai tu mani nepazīsti? Es taču esmu tavs tētis ...»

Jau pirms 5umi]ina atnākšanas rajonā sākās jauna ārpilsētas bērnunama celtniecība. Iecere brīnišķīga: mežs, upe, palīgsaimnieeiba — un tikai piecdesmit kilometri no Maskavas. Taču celtniecībai šīs pussimts verstis, izrādījās, nebija pa spēkam. Mēs lieliski varam vadīt bezpilota raķeti, kas lido uz kaut kādu Merkuriju vai Saturnu, bet saskaņot ārpilsētas objektā strādājošo brigāžu darbu trests tā arī neprata — un celtniecība ilga vairākus gadus. Gluži blakus turklāt būvējās vasarnīcu ciemats, un arī tur bija nepieciešami būvmateriāli un darbaspēks.

Un tad uz VĻKJS rajona komitejas biroju atnāca bērnunama direktors. Tajā dienā apspriede turpinājās ilgi, bet pēc nedējas ārpilsētas objekts tika pasludināts par rajona komjaunatnes triecienceltni. Katra pirmorganizācija ik nedēļu pēc stingra grafika iedalīja celtniecībai kaujiniekus. Un tieši tad arī rajonam noderēja celtnieku vienības formastērpi, bet Šumiļinam — stipra nervu sistēma. Mazākā «cilvēkstundu» plāna neizpilde veda taisni из paklāja pie sarkanproletāriskā vadītāja. Tā vai citādi, taču tā gada trīsdesmit pirmajā decembrī bija ieplānots svinīgi pasniegt atslēgas jaunajiem iemītniekiem. Bet pirmais sekretārs pamazām nonāca pie secinājuma: ja mums nebūtu svinamu dienu — arī celtniecība nekad nebeigtos!

Nostājies rajona komitejas priekšgalā, Šumiļins, ne* atstādams novārtā citus virzienus, bīdīja savu — audzināšanas līniju. Viņa stingrās rokas vadīts, pilnā sparā izvērsās pedagoģiskais institūts. Daudzi grūtie pusaudži kautiņos un automašīnu aizbraukšanās iztērēto enerģiju tagad izlietoja cīņas un boksa sekcijās, kas bija organizētas, piedaloties rajona komitejai, vai arī militārajās sporta nometnēs apguva armijas dzīvei nepieciešamās iemaņas. Labus rezultātus deva komjauniešu un jauniešu brigādes. Prasīgs vīriešu kolektīvs — tas viss nav sabendēts klases audzinātājs, kas plēšas pušu starp programmu un disciplīnu. Ļoti labi sevi parādīja ... Taču, pirmkārt, autors jau ir aizmaldījies pārskata referāta stilā, un, otrkārt, ja iedziļinātos jautājumā, ko spēja, bet vēl jo vairāk — ko nepaguva paveikt sarkanproMāriskā komjaunatne pirmā sekretāra vadībā, mēs tā arī netiksim līdz tam notikumam, kura dēļ viņš steidzami izlidoja uz Maskavu. Un tikai tāpēc, lai nerastos priekšstats, ka mūsu varonis savā virzībā augšup nepazina šķēršļus, piebildīsim: grūtību viņam pietika. Turklāt atsevišķiem aizdomīgiem biedriem viņa entuziasms netaisnīgi šķita vienīgi līdzeklis, lai pievērstu sev uzmanību un izvirzītos. Tādēļ viņam, piemēram, strauji un neglābjami izveidojās sliktas attiecības ar Snurkovu — toreizējo trešo sekretāri. Paldies dievam, viņa drīz vien dabūja paaugstinājumu un aizgāja uz partijas rajona komiteju, bet tagadējā trešā — Nadja Komisarova ar visu savu iniciatīvo naivumu pilnīgi pievienojās pirrnā centieniem. Ikvienam objektīvam cilvēkam taču uzreiz ir skaidrs: karjerists tajā nozīmē, par kādu savā apvainotas sievietes cietsirdībā runāja Gaļina, mūsu varonis nekad nav bijis, pēc savas būtības palikdams tas pats Kola Šumiļins, kurš nevis skraidīja pa sētu, bet, mēli izkāris, zīmēja sienasavīzi, jau iepriekš priecādamies, ka rīt pie jaunā numura drūzmēsies klasesbiedri. Un, ja paslavēs skolotājs, — arī labi.

Lasītāj, ja tu esi pārliecināts, ka tādus cilvēkus dzīvē nesastapsi un par tiem var izlasīt vienīgi lappusēs, kuras atspoguļo daiļliteratūras īstenību, — vari tūdaļ aizšķirt šo grāmatu.

— Vai tiešām? — izdzirdīs šos vārdus, droši vien pārjautātu Šumiļins.

— Lūk, tā!

4

Kad riteņi atsperīgi atsitās pret betonu un lidmašīna, kura pirms tam bija mierīgi peldējusi gaisā, sāka joņot pa nolaišanās joslu, pasažieri sirsnīgi saskatījās.

No Vnukovas uz Maskavu taksists dzina mašīnu tādā ātrumā, ka šķita — vēl mazliet, uTi viņi pacelsies gaisā.

Mājās neviena nebija, bet tas jau saprotams: brīvdienās Ludmila Konstantinovna allaž brauca pie savas draudzenes uz vasarnīcu. Pārsteidza kas cits:- spriežot pēc izmētātajām rotaļlietām un bērnu mantām, Ga|ina pirmoreiz pēc tā, kas bija noticis, nodevusi Ļizk'u «glabāšanā» vīramātei. Arī viņai taču vajag nokārtot personisko dzīvi, bet sievastēvs un sievasmāte droši vien ir atvaļinājumā.

Šumiļins apsēdās uz dīvāna un vispirms grasījās piezvanīt Komisarovai — jānoskaidro detaļas, taču, jau griezdams numuru, atcerējās, ka «tā nav telefona saruna».

Visu augumu pārņēma drebelīgs lauzējs, bet miegainās acis sāpēja. Taču visnepatīkamākā bija neierastā neticība paša ķermenim, kas spieda satraukti ieklausīties pat sirds pukstos.

Blēņas! Atbildīgam darbiniekam, tāpat kā māksliniekam un sportistam, jāvalda pār sevi. Duša, stipra melna kafija. Vieglprātīgo džinsu un teniskrekla vietā — korekts, pelēks uzvalks un kaklasaite. Nu, tā — var doties uz notikuma un darba vietu.

Komjaunatnes rajona komiteja atradās savrupmājā, kas bija palikusi neskarta kopš tūkstoš astoņsimt divpadsmitā gada ugunsgrēka un ko tagadējie senatnes lietpratēji bija izkrāsojuši za]ā krāsā. Pirms revolūcijas nams piederēja pazīstamam tējas tirgonim. Pēc Oktobra, remdējot tējas lapu vienkāršo patērētāju taisnības slāpes, ekspluatatora māju ekspropriēja un atdeva komjauniešiem. Bet pēc sešdesmit un vēl mazliet gadiem Šumiļins vadāja pa rajona komiteju no briljantu smaguma pagurušu mumificētu skaistuli — savrupnama bijušā īpašnieka meitiņu — un skaidroja:

— Te mums ir sēžu zāle . ..

— Ak dievs! — večiņa iesaucās nekrieviskā balsī. — Tēvam šeit bija guļamistaba,_ un piecpadsmitajā gadā notika milzīgs skandāls: māte pārsteidza balerīnu Sobo|insku! Vai jums kaut ko izsaka šis vārds?.

— Protams! — pirmais sekretārs atbildēja, skumdams par krievu baleta zvaigznes šķirisko neizsmalci-nātību.

Pavadīdams viešņu, viņš, brīdi šaubījies, paspieda gluži kā skūpstam pastiepto krunkaino rociņu. Vecenīte izteica uzstājīgu vēlmi nopirkt par piemiņu tēva mājas, tad iesēdās kinematogrāfiski mirdzošā mersedesā un aizripināja.

— Tātad guļamistaba! — domīgi atkārtoja organizatoriskās nodaļas vadītājs Oļegs Česnokovs. — Nu ir skaidrs, kāpēc reizēm apspriežu laikā Muļķības lien galvā.

Nākamajā dienā Česnokovs ienesa savā kabinetā milzīgu čemodānu un sāka vākt kopā mantas, bet uz visiem jautājumiem sarūgtināts atbildēja:

— Pienākusi telefonogramma. Savrupnams pārdots par divsimt trīsdesmit septiņiem tūkstošiem dolāru, rubļos sanāk mazliet mazāk. Pa daļām tiks izvests uz Brazīliju.

Ar šo vēsti pie Šumiļina iedrāzās rajona komitejas trešā sekretāre Nadja Komisarova. Iepletusi godīgās debeszilās acis un raustīdama skolotājas kostīma podziņu, viņa vaicāja: kas gan tagad notiks?

Viņš pasmējās, tad izsauca Česnokovu un pateica, ka augstu vērtē viņa asprātību un tieši tāpēc ieceļ viņu par vadītāju profesionāli tehniskās skolas audzēkņu brigādei, kurai svētdien jādodas uz rajona sakņu bāzi.

Par bāzi jāpastāsta īpaši: ar nepielūdzamu pastāvību tā, gluži kā Mīnotaurs, prasīja upurus — jaunus puišus un meitenes, jo kādam taču brīvdienās vajag izkraut vagonus un šķirot sakņaugus. «Vitamīni patīk visiem, bet kas nēsās maisus?» mēdza teikt sārtvaidzīgs, no galvas līdz kājām ādas apģērbā ietērpies dārzeņu noliktavas direktors, lai gan viņu pašu par tieksmi uz visu dabisko neviens svētdienās nedzina uz galvaspilsētas uzņēmumiem, kas ražo ādas izstrādājumus. Tomēr komjauniešu brigādes arvien vēl strādāja bāzē, un Šu-miļins laiku pa laikam aizveda pasvīst arī visu rajona komitejas aparātu ar biroja locekļiem priekšgalā — lai neatrautos no masām. Iegrimis dažnedažādās atmiņās, pirmais sekretārs centās neprātot par notikušo, taču šī doma, gluži kā sāpe, kuru pūlies neievērot, grauza un grauza sirdi. Apkārt trokšņoja svētdienīgi nesteidzīgā Maskava, bet viņš vēl joprojām paātrināja soli un pa rajona komitejas kāpnēm uzkāpa gandrīz skriešus.

No pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs, ka viss aparāts ir sapulcējies un satraukts gaida pļrrn| sekretāra ierašanos! redz, ātbrāhkš un izlems. Interesanti tikai, kā?

Šumiļins ar ierastu kustību atvēra pieņemamās istabas durvis. Glīta, virtuozi izkrāsota sekretāre-mašīn-rakstītāja aprāva elektrisko tarkšķoņu.

— Labdien, Nikolaj Petrovič! Kā jūs esat iededzis!

— Labdien, Alločka, vēl neesi apprecējusies? Droši vien viņi pie mums līda pēc tevis.

Blīvā pūdera kārta neizturēja, varēja redzēt, ka Al-ločkas vaigi nosarka. Darba dienas beigās viņa noteikti apjēgs, kā vajadzēja atbildēt jautrajam priekšniekam.

No pieņemamās istabas durvis veda taisni uz sēžu zāli, kas savukārt bija savienota ar pirmā sekretāra kabinetu. Zālē — lielā istabā ar ciļņiem greznotiem griestiem un rudimentāru kamīnu — pie gara, pulēta galda skumīgi sēdēja Komisarova, Česnokovs un nepazīstams, jauns vīrietis ur valdonīgu seju un pāragru, mīļu tonzūriņu galvvidū. Bet bija ari par ko bēdāties! visapkārt valdīja haoss. Likās, tikai pirms brīža pēdējais iebrucējs, ielaidis lodi griestos, pārlēcis pār augsto marmora palodzi. Uz grīdas mētājās suvenīru un dāvanu drumslas un atlūzas — tos rajona komiteja saņēma no dažādiem kolektīviem un delegācijām. Un kāds stends bija — pa visu sienul Tika pasūtīti speciāli plauktiņi. Viens no karogiem, kas stāvēja kaktā, līdz pusei norauts no kāta, uz gaida sarecējusi brūngana peļķe. «Asinis?» Šumiļins nodomāja.

— Rozā portvīns, — uztvēris skatienu, vērīgais svešinieks nomierināja un stādījās priekšā: — Rajona iekšlietu pārvaldes izmeklēšanas daļas inspektors kapteinis Mansurovs ... Mihails Vladimirovičs.

— Tātad portvīns? — pārjautāja pirmais sekretārs, paspiezdams roku kapteinim un saviem apakšniekiem.

— Tieši tā, — inspektors apstiprināja. Viņš acīmredzot bija nolēmis, ka viņa priekšā tomēr ir priekšniecība — lai gan tikai komjaunatnes —, un tāpēc runāja uzsvērti oficiāli, taču ar speciālista ironiju, kurš spiests paskaidrot ko gluži elementāru. — Viena pudele zem galda, otra sasista pret palodzi. Dzēruši no pilsētas

spartakiādes kausiem, viens kauss pazudis. Iespējams,

nozagts.

— Nekas cits nav nozagts?

— Jūsu darbinieki apgalvo, ka pārējais ir vesels... Precīzāk — savā vietā, nav nozagts.

— Ko gan pie mums nozagt! — Česnokovs pavīpsnāja.

— Kā — ko? Bet kristāls — čehi uzdāvināja! — iejaucās Komisarova. —

— Pusaudži parasti nepiešķir sevišķu nozīmi materiālām vērtībām. Jūsu kristālu viņi gluži vienkārši ir sadauzījuši. — Kapteinis norādīja uz lauskām, kas bija nobārstītas pa grīdu.

— Un kāpēc jūs esat nospriedis, ka tie ir pusaudži? — jūtelīgi precizēja Šumiļins, kurš pavisam nesen no pilsētas komitejas pirmā sekretāra rokām par labu darbu ar pusaudžiem rajonā bija saņēmis godarakstu.

— Tāpēc, ka pieaugušie noziedznieki parasti neizdara tik muļķīgas akcijas un neatstāj tik daudz pēdu.

— Tieši — muļķīgas! — uztvēra organizatoriskās nodaļas vadītājs. — Kādēļ jālien rajona komitejā — tas taču nav komisijas veikala direktora dzīvoklis.

— Biedri Česnokov, kā jūs uzzinājāt, ka aplaupīts komisijas veikala direktora dzīvoklis? — Mansurovs apvaicājās.

— Es nezināju, es to pateicu piemēram. Bet kuru tad aptīrījuši?! Sapratu: dienesta noslēpums.

— Bet ja nu tā ir provokācija?! — pēkšņi saslējās Komisarova, ieplezdama garās, ar tušas pinkuļiem noklātās skropstas.

— Protams, — nopietni apstiprināja Česnokovs.

— Nekaunīgs mēģinājums izprovocēt bruņotu konfliktu starp diviem galvaspilsētas rajoniem.

— Oļeg Ivanovič! Tāda veida joki ir nevietā! — trešā sekretāre viņu aprāva tādā tonī, kādā pasludina rājienu ar ierakstu personīgajā uzskaites kartiņā.

— Provokācija? Nedomāju vis. Taču arī ar šo versiju nodarbojas, — daudznozīmīgi sacīja inspektors.

— Vai tiešām? Tātad jūs uzskatiet, ka tie ir pusaudži? — atkal precizēja Šumiļins.

— Uzskatu. Un ne tikai es, — kapteinis pavīpsnāja.

— Bet, ja jums ir šaubas, varat piezvanīt vecākajam izmeklētājam majoram Botvičam. Lūk, viņa telefona numurs. Bet, ja jūs, biedri pirmais sekretār, vienkārši interesē sīkumi, paskaidroju; vakar pēc izsaukuma šeit bija operatīvā grupa no Petrovkas, strādāja izmeklētājs, eksperts, kinologs ar suni, bet tagad ar šo lietu nodarbojamies mēs. Pēc notikuma vietas apskates daudz kas jau ir skaidrs; spriežot pēc pēdām, pie jums ielīduši divi. Viens — garais — bija ģērbies tumši zilā svīterī (diegs aizķēries aiz plaisas plauktenī). Noziedznieki iekļuvuši pa neaizvērto logu laikā starp pulksten deviņiem un desmitiem vakarā, izdzēruši divas pudeles vīna un alkohola skurbulī, iespējams, mēģinājuši izdarīt zādzību, tiesa gan, notikuma vietas apskate neapstiprināja pieņēmumu, ka viņiem bijis nodoms iekļūt citās telpās, teiksim, grāmatvedībā.

— Es taču teicu: nav ko zagt! — ieteicās Česnokovs.

— Pagaidi, — Šumiļins savieba seju.

— Paskaidroju, — kapteinis turpināja. — Iespējams, noziedzniekus kāds ir izbiedējis. Suns uzņēma pēdas un aizveda līdz tramvaja pieturai «Jaunās mājas». Pietura redzama no jūsu logiem. Liecinieku pagaidām nav. Tas arī viss, kas uz šodienu ir mūsu rīcībā. Ja iztiekam bez profesionāliem sīkumiem. Mums palīdz arī nepilngadīgo lietu inspekcija. Izmeklētājs ir ierosinājis krimināllietu par mēģinājumu izdarīt zādzību.

— Skaidrs, — Šumiļins iesāka, viņu bija aizskārusi inspektora tēvišķīgā izturēšanās. — Tas viss ir negaidīti ...

— Noziegums — vienmēr ir pārsteigums, — atsaucās Mansurovs. — No pirmā acu uzmetiena ...

— Vai tiešām? — pirmais sekretārs pārjautāja inspektora tonī. — Biedri kapteini, bet mums tas vēl ir arī, ja gribat, goda jautājums ...

— ...Tā ir ņirgāšanās par komjaunatnes varonīgo vēsturi, — iedvesmas pilna, piebalsoja Komisarova, — izaicinājums katram, kas nēsā komjaunatnes nozīmīti, tā ir ēna uz visu rajona organizāciju — vienu no labākajām pilsētā. Bet aparāta darbiniekiem tā ir vēl arī morāla trauma. Iedomājieties, ka ielīduši pie jums — rajona iekšlietu pārvaldē ...

— Atvainojiet, nevaru. No mums parasti grib tikt ārā.

— Var saprast Nadeždas Grigorjevnas emocionalitāti, — dusmīgi palūkojies uz trešo sekretāri, atkal ierunājās Šumiļins, — tas tiešām ir izaicinājums, tādēļ ir ļoti svarīgi meklēšanā iesaistīt mūsu rajona operatīvo vienību.

— Vienu no labākajām pilsētā! — lepni piebilda Ko-

Isarova.

— Sarkanproletāriskā — tātad labākā, — klusām nomurmināja organizatoriskās nodaļas vadītājs.

I — Tik daudz mēs paši izdomājām, — kapteinis pasmaidīja. — Ar jūsu aizsardzības un sporta nodaļu viss Ir pārrunāts, kārtības sargi jau iztaujā pusaudžus mikrorajonā, šur tur dežurē.

— Labi. Bet ko vēl var darīt?

— Var novākt gružus — tos tīšām atstāja līdz jūsu atbraukšanai. Ko vēl? Neaizmirstiet uz nakti aizdarīt logu. Ja būtu aizvērts — varbūt viņi nemaz nebūtu Ielīduši. Bet es pagaidām ar jūsu atjauju patērzēšu ar isjona komitejas darbiniekiem ...

Inspektors atvadījās un pa lauskām sāka čirkstināties uz durvju pusi.

— Kurš atvēra logu? — kad viņš bija izgājis, draudīgi pajautāja Sumi|ins.

— Es! — kautrīgi atzinās Česnokovs.

— Tu?! Kad?

— Jau maijā, apspriedes laikā. Vai atceries, tu teici; «Oļeg Ivanovič, saulīte taču gluži vasarīga, atver, lūdzu, lodziņu!»

— Ko tu muldi?

— Bet tu jautā, it kā nezinātu, ka logs mums visu vasaru līdz galam va|ā.

— Taču uz nakti vajag aizvērt!

— Un tu pats cik reižu negāji pēdējais — vai vienmēr aizvēri?

— N-nē... Nu labi. Tagad par citu: jūs vismaz inspektora klātbūtnē būtu kautrējušies. Tu, Oļeg, pārdomā, kad var bārstīt asprātības.

— Vainīgs, komandieri.

— Tālāk: kurš pirmais to visu ieraudzīja?

— Es. — No organizatoriskās nodaļas vadītāja aizmugures panācās uz priekšu Komisarova. — Es izziņoju sestdienu par darba dienu salidojuma dēļ, atnāku desmitos, atveru durvis — man ir slikti. Konoņenko vairs nestrādā. Tu — atvaļinājumā. Bet es ne reizi mūžā neesmu izsaukusi miliciju. Piezvanīju «02», bet pēc tam nosūtīju tev telegrammu.

— Tā. Vai partijas rajona komitejai paši paziņojāt?

— Paši.

— Malači. Kā pirmais reaģēja?

— Viņam dežurants piezvanīja uz vasarnīcu, Kova ļevskis teica, ka komjaunatne nejauj garlaikoties.

— Viņš zina, ka mani izsauca no atvaļinājuma?

— Droši vien zina.

— Lieliski. Kas ar pilsētas komiteju?

— Es pati zvanīju uz pieņemamo istabu.

— Labi. Pagaidām viss ir normāli. Tālāk dzīvosim šādi: Nadja ...

— Man ir apspriede par pionieru apsveikumu.

— Apspriežicties. Ojeg, pēc divdesmit minūtēm tu man ziņosi par salidojuma gatavošanu, pusvienos sa-, pulcināsim aparātu. Pagaidām lai visi apzvana biroja locekļus, kurus sameklēs, — līdz divpadsmitiem cilvēki' vēl ir mājās, ja nav jau piektdien aizbraukuši no pilsē-ļ tas. Pulksten divos steidzama biroja sēde. Bet pirms j tās sarīkojiet mazu sestdienas talku — lai zēni aši ī sakopj sēžu zāli. Vai viss skaidrs?

— Ko teikt biroja locekļiem? — Česnokovs pa vai- f cāja.

— Neko. Sakiet, ka es lūdzu viņus steidzīgi atbraukt.

...Tā kā durvis nebija cieši aizvērtas, varēja dzirdēt, '

kā saslauka liekšķere lauskas un švīkā mitru lupatiņu 1 pa pulējumu, pārbīda krēslus — likvidē aizvakardienas ļ atgadījuma pēdas.

— Slauki rūpīgāk! — Česnokovs komandē. — Redzi, stikls paliek!

— Vienā paņēmienā tik un tā neizslaucīsi, — taisnojās Alločka, — šķembas iekļuvušas parketā, jābrīdina apkopēja, citādi rokas sagriezīs ...

«Ar šīm lauskām sagriezīsi ne tikai rokas!» nikni ' nodomāja Šumiļins uri uzgrieza partijas rajona komitejas dežuranta telefona numuru, paziņoja, ka ir atlidojis, noskaidro visu uz vietas, — un uzzināja, ka rīt no rīta viņu grib redzēt PSKP Sarkanproletāriskā ra-roja komitejas pirmais sekretārs Vladimirs Sergejevičs Kovaļevskis.

5

Pēc pusstundas sarkanproletāriskais vadītājs noskaidroja, ka viņam uzticētajā rajona komitejā notikuši divi ārkārtējie notikumi: ielaušanās, kuru izdarījuši nezināmi huligāni (ar to nodarbojās milicija), un tradi-

cionālā salidojuma — tas bija jārealizē konkrētiem aparāta darbiniekiem — izjukšanas draudi, pie tā vajadzēs Ķerties pašam Suiniļinam. Cēlonis, kā vienmēr, meklējams kadros. Četrus gadus viņa labā roka bija Viktors Konoņenko — gudrs, pieredzējis puisis un — kas vietnieku vidū ir liels retums — uzticams draugs. Konoņenko bija nogājis ceļu ņo jjistfuktofā ildz otrajam sekretāram un "aparāta darbu pārzināja visos sīkumos. Aiziedams atvaļinājumā vai aizbraukdams ar «Sput-ņika» ceļazīmi tūristu grupas priekšgalā uz ārzemēm, pirmais par rajona komiteju bija mierīgs — Vitja ne-legāzīs. Un tagad — tādā grūtā brīdī — viņam pat nevar piezvanīt: kādreizējais otrais tagad izrīko komjaunatni vienā no ВАМ iecirkņiem. Tomēr komjaunatnē nemēdz būt negaidītas pārcelšanas — viss jau laikus tiek pārrunāts, un arī pats Konoņcnko — pēc izglītības inženieris celtnieks — sen tiecās operatīvā plašumā.

Starp citu, apmēram pirms pusotra mēneša SumiJi-uam ar viņu bija interesanta saruna. Viņi aizsēdējās līdz vēlam vakaram, pārrakstīdami kaut kādu ārkārtīgi steidzamu izziņu, kuru — lai vai kas — vajadzēja nodot no rīta.

«Vai zini, Koja,» Konoņenko aizsmēķēdams teica, «komjaunatnē ir tāds vārds — «vajag» ...»

«Zinu,» nomurmināja sarkanproletāriskais vadītājs, nesapratis, kādēļ pirmajā nakts stundā otrais sekretārs sailgojies pēc ironijas.

«Bet, redz,» aizdzīdams tabakas dūmus, turpināja Konoņenko, «man reizēm šķiet, ka šis vārds pie mums rajona komitejā no darba sfēras jau sen pārgājis papīru

sfērā.»

«Vai tiešām?» Šumiļins demonstratīvi ieinteresēti saviebās un atstūma mašīnraksta lappuses. «Tagad ir īstais laiks, lai aprunātos par cīņu ar papīru plūdiem. Es klausos, Vitja, uzmanīgi!»

«Lūdzu! Mēs, Koļa, pastāvīgi cīnāmies ar kaut kādām negatīvām parādībām, trūkumiem, taču vispirms ir jācīnās ar sevi tāpēc, ka tie paši papīru plūdi nav dabas parādība (kā lietus un sniegs), bet gan mūsu darbības forma. Precīzāk, bezdarbības ...»

«Un ko tu iesaki? Nedot izziņu?»

«Sitiens zem jostasvietas. Es neko neiesaku. Es pagaidām nezinu...»

«Vai tu domā, ka BAM-ā uzzināsi? Visur ir viens un

tas pats!»

Konoņenko pavīpsnāja, iegrima domās, it kā gribētu pēc iespējas vispusīgāk atbildēt uz jautājumu, bet pēc tam klusēdams paņēma no galda sašvīkāto lapiņu un teica:

«Klausies, lūk, šeit «nepietiekamas kvalitātes» un «neatliekamas pilnveidošanas» vietā godīgi ierakstīsim, ka ne velna neesam izdarījuši? Ko?»

Vispār agrākajam otrajam sekretāram patika paburk-šķēt, un viņš ar to prata noņemties līdztekus darbam, nevis aizstājot darbu, kā tas visbiežāk notiek. Tādē|, aizbraukdams atvaļinājumā, Šumiļins bija mierīgs par salidojumu. Ja viņš tikai botu zinājis, ka Konoņenko paņems tik ātri! Jā, tas ir misēklis: pirmajam ir jāparedz viss!

Iztēloties turpmākos bēdīgos notikumus bija vienkārši.

Palikusi rajona komitejā par vecāko, trešā sekretāre Komisarova zaudēja galvu salidojuma dalībniekiem veltītā pionieru apsveikuma dēj un aizlaida visu pašplūsmā. Radās mānīgs iespaids, ka tiek kaut kas darīts, darbs kūsā, pārvarētas iezīmētās robežas un noteiktas jaunas, bet patiesībā salidojums — pilsētas mēroga pasākums — atrodas tuvu izjukšanai. Un, ja kaut kas ir paveikts, jāpateicas pirms dažām dienām no atvaļinājuma atnākušajam organizatoriskās nodaļas vadītājam Cesno-kovam. Neaizpogātā ādas žaketē, ar cieši iejozto vēderu skaļi šķeldams gaisu, viņš joņo pa rajona kotni- ļ teju, vienlaicīgi zvana pa diviem telefoniem, samulsina uzreiz divus instruktorus, diktē mašīnrakstītājai savu ziņojuma gabalu... Bet varbūt viņu — Konoņenko vietā? Zinot par otrā nodomiem, pilsētas komitejā tā ieteica.

Patlaban sprogainais Česnokovs stāvēja pirmā sekretāra priekšā, raudzījās viņā uzticīgajām, melnajām acīm un, salīdzinādams ar «ikdienas plānu», ziņoja par gatavošanos salidojumam.

— Pirmā pozīcija. Prezidijs. Noteikti būs: Kovaļev-skis, komjaunatnes pilsētas komitejas sekretārs Okolot-kovs, Padomju Savienības Varonis ģenerālleitnants Pankovs, Sociālistiskā Darba Varone audēja Sabļina, kongresa delegāte — vienlaicīgi arī mūsu biroja locekle — Gurkina, pedagoģiskā institūta rektors Soro-

hovs;... Pagaidām viss. Jāuzaicina — tikai zvani tu Bītlu kosmonauts, pazīstams aktieris no dramatiskā ļefltra un obligāti veterāns, taču tāds, kuram nesagri-Jli'lus uzstāties, — citādi, atceries, pagājušā gada sali-—•Jumā vectēvs no Trešās Jātnieku stundu stāstīja, kā Bcis kāpslī kāju ...

— Oļeg Ivanovič! — Sumiļins neviļus pasmaidīja un sarauca uzacis.

— Sapratu. Neatkārtosies. Otrā pozīcija. Tavs ziņo-tHims. Visas nodaļas — izņemot Muhina — savus gabalus ir nodevušas, es tās pievienoju, Alločka pierakstīs klāt, vari pārlaist pāri savu metra roku.

— Faktūru darbam ar pusaudžiem neaizmirsāt?

— Apvaino, komandieri! Loktjukovs un Komisarova papūlējušies. Sevišķi lieliski iznācis par pusaudžiem un mūsu bērnunamu!

— Vai tiešām? Tālāk.

— Slikti ar tiem, kam jāuzstājas. Propaganda pagaidām nevienu nav sagatavojusi — ar Muhinu runā pats. Mani puiši vada iespiedēju, celtnieku un divdesmit četrus gadus veco zinātņu kandidātu — iedomājies? Pa citām tēmām būs: students no pedagoģiskā institūta (pirmkursnieks — tu viņu nepazīsti), sportists, zaldātiņš, — no radošās jaunatnes, kā vienmēr, uzstāsies Polubojarinovs. Jā-a, pavisam aizmirsu: no majonēzes rūpnīcas būs tas ... kā viņu īsti? ...

— Kobankovs?

— Precīzi. Viņš savai atskaites sapulcei sagatavojis labu tekstu. Kā odziņu! Tīrradnis!

— Un kad viņiem būs sapulce?

— Rīt. Pirmie notur.

— Vai tiešām? Vajag pie viņiem aizbraukt. — Sumiļins atzīmēja pārliekamajā kalendārā.

— Un pēdējais; skolu nodaļa raksta runu par tēmu «Solā — kā kaujā!».

Sarkanproletāriskais vadītājs atkal pasmaidīja un apvaicājās;

— Cik pavisam ir runu?

— Deviņas. Divas no tām — rezervē.

— Cik sagatavotas?

— Divas: Kobankova un Polubojarinova ...

— Bet salidojums trešdien! Ar to arī būtu sācis. Tālāk.

— Trešā pozīcija. Ielūgumi. Zinātniskās pētniecības institūts nodrukāja jau nedēļas sākumā, ir izsūtīti. Lūk, paraugs.

Un Česnokovs nolika uz galda sarkanus, glancētus vāciņus zeltītā iespiedumā.

— Skaisti, — pirmais sekretārs pašūpoja galvu. — Iz- ; nāk, ka rajona komiteja nav gatava, toties ielūgumi ' gatavi. Tālāk.

— Ceturtā pozīcija. Skandējošā grupa. Paņēmām | jaunos puišus no dramatiskā teātra; kad viņus dzird, ] gribas piecelties un sākt dziedāt...

— Vai salidojuma dienā viņi nav aizņemti izrādē?.

— Kas? ... Droši vien — ne ..,

— Pārbaudi.

— Sapratu. Piektā pozīcija. Plakātus propaganda vēl nav iztaisījusi, ar Muhinu runā pats, viņam par visu viena atbilde: atrisināsim darba kārtībā, — viņš vēl ' līdz šim nav pasūtījis. Baidos, ka pēdējā brīdī atvedīs j kaut kādu «Centrnaučfilmu». Tu varētu piezvanīt, var- 1 būt iedotu nedublētu. Palutināsim aktīvu.

— Neiedos.

*— Kāpēc?

— Tas ir kaitīgi!

— Sapratu, komandieri. Bet tad vajag atlaist tos, kuri mums iepērk filmas!

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka ir saindēti ar buržuāzisko ideoloģiju: viņi taču skatās visas filmas — arī nedublētās! Šausmas! Sestā pozīcija. Ar transportu pionieriem nodarbojas Sestopalovs. Es viņam teicu: ja neatrisinās autobusu jautājumu, vedīs uz saviem kamiešiem...

— Vai nosūtījāt vēstuli uz autosaimniecību?

— Vel ne.

— No cik skolām ir pionieri?

— No piecām. *

— Kur viņus sapulcināsiet? Kur mēģināsiet?

— Pilī.

— Ar direktoru vienojāties?

— Liekas, jā .,.

— Liekas ... Trīs dienas pirms salidojuma ir jāzina! Liekas ... Tālāk.

— Septītā pozīcija. Skatuve, prezidijs, kontakts ar autosaimniecības kultūras namu, skaņu režisūra — ar

Visu nodarbojas Muhins, solīja atrisināt darba kārtībā runā pats ar viņu.

— Tātad arī tas nav izdarīts, — Šumiļins sadrūma

vēl vairāk.

— Astotā pozīcija. Zāles piepildīšana. Ar to nodarbojas mani puiši, studentu un skolu nodaļas. Liekos atvedīs pedagoģiskā institūta pirmie kursi, uzņēmumu un nrganizāciju delegācijas nodrošinās manējie, nodrošināsimies ar skolniekiem. Ja zālē paliks kaut viena brīva vieta, vari mani nošaut par mēģinājumu bēgt. Devītā pozīcija. Kārtības sargi. Loktjukovs ir visu izdarījis. Trīsdesmit rajona karatisti atnāks uz dežūru jostās, kuras būs visās varavīksnes krāsās. Jokoju. Desmitā pozīcija. Bufete. Es sarunāju: ēdnīcu trests organizē divas .pārvietojamās vitrīnas. Būs kioski ar grāmatām un platēm, paskaties sarakstu — tur ir šis tas interesants... Vienpadsmitā pozīcija. «Komjaunieša» korespondentu es uzaicināju, zvanīju tavā vārdā, no radio ari būs. Te-levīzieši atbildēja, ka filmējuši mūs pagājušo reizi — cik tad var? Starp citu, tas bija jāizdara Muhinam, bet masu informācijas līdzekļus es nevienam neuzticu. Kad tu, piemēram, pēdējo reizi avīzē esi redzējis savu fotogrāfiju?

— Un kas tad ir?

— Nekas. Divpadsmitā pozīcija. Pionieru apsveikums. Tiec pats skaidrībā: Komisarova, kā vienmēr, uzcepusi veselu mistēriju. Bungas, fanfaras, bērni zīdaiņa vecumā lasa dzejas, beigās viss prezidijs sarkanos kaklautos.

— Vai tev ir viss? — Šumiļins atkal negribot pasmaidīja.

— Par salidojumu — viss.

— Labi. Šaurās vietas pārrunāsim tūlīt aparāta sapulcē. Tu kopā ar Komisarovu uz rītdienu sagatavo detalizētu scenāriju. Vēl kas?

— Podļeščikovs atkal atsūtījis vēstuli.

— Par izstādi?

— Nē, par izstādi viņam jau sen aizsūtīta atbilde — nomierinājās.

— Un tagad — kas?

— Tautas teātris uzvedis pantomīmu pēc «Sārto buru» motīviem.

— Interesanti!

— Tad nu Podļešč'ikovs ir sašutis, ka «Assole vienā kombinē skraida» pa skatuvi, bet kapteinis Grejs «līdz jostasvietai pliks».

— Un kādēļ ar to nodarbojas tava nodaļa?.

— Uzdod Muhinam, ja gribi nepatikšanas.

Šumiļins kļuva domīgs! Podļeščikovam bija vecākā

praporščika dienesta pakāpe, un atvaļinājies viņš visu ierindas mācībās neizšķiesto potenciālu notērēja episto-lārajā žanrā. Pamatvilcienos viņu interesēja literatūra un māksla, taču pie izdevības viņš varēja izteikties arī par ekonomikas, morāles, tiesību jautājumiem... Rajona komiteja ar viņu jau sen nogurdinoši sarakstījās.

— Labi, — sarkanproletāriskais vadītājs pēc pārdomām piekrita. — Atbildi, kā parasti: vēstuli apspriedām rajona komitejā, ar māksliniecisko vadītāju notikusi saruna. Uzraksti, ka režisors, sak, neko sliktu nav domājis, bet vienkārši gribējis atveidot Grīna varoņu jūtu un romantisma atkailinātību. Nu, un pateicies viņam par uzmanību pret jaunatni.

— Sapratu, komandieri.

— Kas vēl?

— Zinātniskās pētniecības institūtā ir jaunākā inženiera štata vieta — simt trīsdesmit rubļi. Es tavā vārdā runāju ar Smirnovu, viņš ir ar mieru, varam ņemt instruktoru.

— Vai tiešām? Un kurai nodaļai?

— Nu ne jau Muhina! Tu taču zini, cik daudzas organizācijas vada mani instruktori.

— Labi, es padomāšu. Tomēr turpmāk manā vārdā atļauj man runāt pašam.

— Sapratu, Nikolaj Petrovič.

— Vairāk ne ar vienu tu nerunāji manā vārdā?

— Nē-e.

— Paldies dievam. Pasaki man — vai tu zini, ka

pilsētas komiteja tevi rekomendē Konoņenko vietā? ’

— Mani?

— Tevi.

— Protams, zinu.

— Un ko tu par to domā?

— Vienmēr gatavs!

— Bet, manuprāt, Oļeg Ivanovič, tu vēl neesi gatavs, vismaz — ne vienmēr esi gatavs. Paskaidroju, kā teica tas inspektors. Ko tu šodien sarīkoji viņa

klātbūtnē? Tu esi beidzis cirka skolu vai ekonomisko Institūtu?

— Vainīgs, komandieri.

— Turklāt, otrais sekretār Oļeg, tavos divdesmit četros — tas jau ir nopietni: un atkāpties nedrīkst, kur nu vēl paklupt. Bet galvenais — ir jāmīl darbs. Та lūk!

— Vispirms, Nikolaj Petrovič, par cirka skolu, — Pesnokovs apvainojās. — Tev ir vajadzīgs darbinieks vai klauns, kas saviem vārdiem pārstāstīs ievadrakstus un visu risinās darba kārtībā? Kas attiecas uz miles-tibu — pirms kāzām visi saka: «Jā.»

— Bet pēc tam noskaidrojas, ka tās ir aprēķina laulības.

— Pēc statistikas aprēķina laulības ir vislabklājlgā-

kās.

— Tieši tā — vislabklājigākās.

— Nikolaj Petrovič, mums ar tevi ir saruna par kadriem vai atzīšanās mīlestībā?

— Labi, turpināsim pēcāk. Bet tagad pasaki man — vai huligāni, tavuprāt, pie mums ielīda nejauši vai te ir kas cits?

— Esmu pārliecināts, ka nejauši, taču tieši tas ir vispretīgākais!

— Vai tiešām? Nu, sauc aparātu.

Kamēr pulcējās darbinieki, Šumiļins prātoja, ka Ces-nokovs nepavisam nav līdzīgs aizgājušajam Konoņenko, iztēlojās, kā, kļūdams par otro, organizatoriskās nodaļas vadītājs sāks tiekties pēc pirmā sekretāra krēsla, un, lai gan uz to laiku droši vien Šumiļins pats pāries citā darbā, doma par to bija nepatīkama. Viņš pārlika prātā arī gaidāmo sarunu ar Kovaļevski. Pat lamādamies Vladimirs Sergejevičs nekad nekliedza, bet it kā izsmēja grēkāzi, taču, reiz par visām reizēm vilies darbiniekā, pārliecinājies, ka cilvēks nav piemērots partijas darbam, izlēma viņa likteni ātri un stingri. Tāda ir daudzu frontinieku īpatnība.

Rītdienas tikšanās ar Kovaļevski neiepriecināja: lai kas atgadījās rajonā, pirmais vienmēr vainīgs, tas ir likums. Turklāt Šumiļins ne vienu vien gadu ar kaismi veica komjaunatnes darbu un bija pieradis uzskatīt sevi par diezgan labu funkcionāru, tāpēc piedzērušo mazgadīgo nejēdzīgais izlēciens aizskāra viņa patmīlību Kāpēc tieši manā rajona komitejā? Vai tad pilsētā ir maz rajona komiteju, kuras tikpat kā nenodarbojas ar jaunatni?! Un vēl: satraucošā gaidu sajūta, kas dvēselē bija iemājojusi pēc izglābšanās uz ūdeņiem, tagad sajaucās ar neskaidru personīgās vainas apziņu, šī apziņa bija nemotivēta un tādēļ neiznīcināma.

Šumiļins iegāja sēžu zālē: tīrība un kārtība, it kā nekas nebūtu atgadījies, vienīgi neparasti izskatījās tukšie suvenīru plauktiņi.

Rajona komitejas darbinieki sasēdās apkārt garam, pulētam galdam pēc reiz ieviestas sistēmas: instruktori grupējas ap saviem vadītājiem, turklāt katrai nodaļai bija noteikta vieta. Svešu krēslu aizņemšana tika uzskatīta par sliktu toni.

No pirmā sekretāra, kurš bija galda galā, pa labi — Konoņenko vieta —, brīdi šaubījies, apsēdās Česnokovs, pa kreisi, kā parasti, iekārtojās Komisarova, kas bija atskrējusi no apspriedes. Tālāk instruktoru — gan štata, gan ārštata — ielenkumā sēdēja nodaļu vadītāji: studentu — Nadja Bikovska, aizsardzības un sporta — Ivans Loktjukovs; pec tam uzskaites sektora vadītāja Oļa Ļaško, no galda pretēja gala uz pirmo sekretāru nemierīgi raudzījās finansu un saimniecības sektora vadītāja Ņina Volkoveuka. Skaitliski lielā organizatoriska nodaļa neomulīgi blīvējās ap sava vadītāja Čes-nokova neaizņemto krēslu.

— Bet kur ir Muhins? — Šumiļins jautāja, ievērojis propagandas un aģitācijas nodaļas vadītāja tukšo vielu.

— Aizbrauca uz organizāciju, — instruktors Homičs nemākulīgi mēģināja glābt savu šefu.

— Uz kādu organizāciju? Šodien ir svētdiena!

— Tātad saslimis ...

Sarkanproletāriskais vadītājs nolēma teikt aparātam nopietnu, mobilizējošu runu, taču sākumā nespēja atturēties no dzēlīga pārmetuma, ka viņa klātienē, sak, neviens nez kādēļ nerāpjas rajona komitejā, bet vajadzēja tikai aizbraukt atvaļinājumā un sākās ārkārtēji notikumi. Ticis galā ar dusmām, viņš notikumu raksturoja kā nepatīkamu nejaušību, kas no darbiniekiem prasa māku turēt sevi rokās, bet mēli — aiz zobiem. Turklāt gadījums ar huligāniem netieši met ēnu uz rajona komitejas slavas pilnajiem darbiem — un tādēļ ir tik svarīgi tradicionālo salidojumu sarīkot visaugstākajā līmenī!

Pēc tam Šumiļins no jauna racionāli sadalīja dažus ti/.devumus — pēc principa: grūtākos — pieredzējušā-kajiem, — un, atturīgas murdoņas pavadits, lielāko daļu propagandai paredzēto pozīciju atdeva citām nodaļām.

Uzmanīgi noklausījies Loktjukova informāciju par kaujinieku iedalīšanu bērnunama celtniecibai, viņš piezīmju grāmatiņā atzīmēja, kuru pirmorganizāciju sekretārus pirmdien «izkompostrēt», taču visumā ar šo darba virzienu palika apmierināts.

Tad — saskaņā ar tradīciju — pirmais sekretārs apsveica kārtējo jaunpiedzimušo — instruktori Tamāru Rahmatuļinu, pasniegdams viņam savlaicīgi iedotos ziedus un dāvanu — keramikas vāzi — no tām, kuras gadiem ilgi guļ veikalu plauktos, līdz tās nopērk izmisušie arodkomitejnieki. Beigu beigās viņš atlaida aparātu, bet pats atgriezās savā kabinetā un drošības labad uzgrieza sievas telefona numuru: informācijas un sadzīves nolūkos viņi tomēr kontaktējās. Taču telefons klusēja.

Lai izmantotu laiku, kamēr sapulcēsies biroja locekļi, Šumiļins izlika priekšā mašīnraksta lapas un sāka izskatīt salidojumā nolasāmā ziņojuma tekstu.

Prasme labi runāt no tribīnes, pat no uzrakstītā teksta, ne katram ir dota. Pirmkārt, tekstam ir jābūt skaidram, taču ne vienkāršotam; nopietnam, taču ne sausam; argumentētam, taču nepārblīvētam ar citātiem; kritiskam, taču ne drūmam. Otrkārt, lasot ziņojumu (savas runas no galvas mācījās tikai senie oratori, kuriem verdzības iekārta atlicināja daudz brīvā laika), vajag regulāri atraut acis no lapiņām un šad tad palūkoties uz zāli, ļoti labi ir dažas reizes novirzīties un pateikt kaut ko it kā no sevis, izsaukt klausītājos smaidu. Visbeidzot, runāt vajag skaidri — nerijot galotnes, ieturot loģiskas pauzes, nejaucot vārdus, pareizi liekot uzsvarus! Taču pats galvenais: jāizjūt savi vārdi. Zāle nav Staņislavskis, tā no partera nekliegs: «Neticu!» — tā bez kurnēšanas noskums un neko neiegaumēs.

Retoriku Šumiļinam nekur nebija mācījuši, tā atnāca kopā ar aukstiem sviedriem un kāju trīcēšanu pēc pirmajām uzstāšanās reizēm. Viņš izskatīja ziņojumu lappusi pēc lappuses, izlaboja drukas kļūdas, rakstīja uz malām jautājumu zīmes un dusmojās. Slaisti! Nav pat papūlējušies izrediģēt vai pārstāstīt citiem vārdiem. Lūk, gabals no runas jauno speciālistu apspriedē, bet te, redz, rindkopas no ziņojuma plēnumā. Un vēl viens trūkums: nav paredzētas «sitamās» vietas, kas izsauc aplausus. Nāksies ņemt uz mājām — jāizstrādā līdz galam. Pārējais tā kā būtu normāli. Un tomēr kaut kā pietrūkst.

Pirmais sekretārs labi saprata: salidojuma dalībnieki noteikti uzzinās par atgadījumu rajona komitejā un, jau iepriekš pārliecināti, ka par notikumu ziņojumā nebūs ne vārda, vienalga sāks gaidīt — bet ja nu pēkšņi?

Nekādus «pēkšņi».

6

No trīspadsmit biroja locekļiem izdevās sazvanīt tikai trīs. Autosaiinniecības komjaunatnes komitejas sekretārs Aleksejs Buteņins — ass puisis ar vecmodīgu matu sakārtojumu — pusbokss — sēdēja mājās ar saviem diviem bērniem. Kokvilnas kombināta komjaunatnes dieviete Svetlana Gurkina gatavojās rītdienas nodarbībai politisko mācību sistēmā. Viņa bija nopietna, patīkama un labi ģērbās, meitene pēdējā laikā jebkuru sarunu sāka ar vārdiem: «Kad mēs kongresā . . .» Dramatiskā teātra komitejas sekretārs Maksims Polubojarinovs gulēja pēc vakara izrādes. Skatītājs viņu pazīst pēc Dan-tesa lomas septiņu sēriju televīzijas filmā «Melnā upīte».

Viņi visi militāri atbildēja «tieši tā» un četrpadsmitos nulle nulle atbrauca uz rajona komiteju.

Kvoruma nebija, taču šajā situācijā nepienācās domāt par statūtiem. Apsēdinājis biroja locekļus, Sumi-|ins tūliņ pat paziņoja ārkārtējās sēdes iemeslu un atstāstīja sarunu ar inspektoru.

— Tāpēc jau skatos: visi plaukteņi tukši! — attapās Polubojarinovs. — Un kāds kristāls bija!

— Ko nu par kristālu?! — Gurkina bija sašutusi. — Tagad valodas klidīs pa visu pilsētu, bet, ja izvirzīs jautājumu pilsētas komitejas birojā, — vismaz divus gadus neiegūsim nekādas vietas. Un kādēļ? Kur te ir mūsu vaina? Man kongresā kāds delegāts no Sibīrijas stāstīja: viņiem rajona komitejā ielīdis lācis — un nekas!

— Protams, nepatīkami, taču tas ir kā nelaimes gadījums — neviens nav nodrošināts. Tikpat veiksmīgi viņi varēja ielīst ari pie mums teātrī, — Maksims atbalstīja.

— Biedri Buteņin, neredzu aktivitāti! — Sumi|ins

atdzīvojās.

— Aktivitāte bija vajadzīga agrāk. Es, Ko|a, saprotu: tu esi nokļuvis draņķīgā situācijā, vārdu sakot, nāksies izskaidroties uz dažādiem paklājiem. Uz mums vari paļauties — birojs vienmēr atbalstīs, taču tagad es nesākšu tevi mierināt. Cilvēks nevar tāpat vien līst rajona komitejā. Kad saka: «Dzērumā iešāvās prātā!» — tas ir nepareizi: piedzērušais dara to, kas skaidrā šim jau bija galvā. Kāpēc agrāk puišeļi uz sienām zīmēja zvaigznes, bet tagad raksta ««Spartaks» — čempions»? Es pats esmu līdzjutējs, taču, ja visiem zēniem galvas vietā būs^futbolbumba, tas labi nebeigsies. Vai atceraties, es birojā pirms gada pārbaudes teicu, ka mēs strādājam ar cipariem un izziņām vairāk nekā ar cilvēkiem. Mums ir divas ailes: organizētā jaunatne un neorganizētā jaunatne, bet jaunatne taču ir dažāda! Ar ko sāk, kad apkopo pilsētas sacensību rezultātus. Ar rindu pieaugumu. Vaicā, kā gan jūs ar tādu pieauguma bāzi tik maz uzņemat? Un kādi vārdi — «pieauguma bāze», gluži kā rezerves daļu noliktavā ...

— Aleksej Ivanovič! Atgriezīsimies pie mūsu huligāniem, citādi es nokavēšu izrādi, šodien ir tieši «Noziegums un sods», — Polubojarinovs iedarbojās uz publiku.

— Es taču par to arī runāju! Mēs uzņemam komjaunatnē, it kā galvenais būtu izsniegt biedra karti un laikā savākt biedru naudu. Bet, kas un ko, — tas pēc tam.

— Bet tevi neviens nespiež uzņemt nesagatavotu jaunatni! — Šumiļins ierasti iebilda.

— To tu tagad saki! — Buteņins pavīpsnāja. — Bet, kad tevi pilsētas komitejā paņem aiz pūkainās astes, mēs dzirdam ko citu. Vārdu sakot, staigā pakaļ kaut kādam slaistam un lūdz: «Vasja, iestāsimies komjaunatnē...» Vai arī vēl viens piemērs: pavasarī desmit-klasnieki barā nāk uz biroju — sak, gribam būt padomju jaunatnes pirmajās rindās. Bet kur jūs, balodīši, bijāt agrāk, kamēr jums neievajadzējās komjaunatnes raksturojumu institūtam? Patērētāja attieksme — tā izpaužas ne tikai attieksmē pret lupatām ...

— Nu, tas ir visvieglāk — atmest ar roku cilvēkiem, — pamācoši iebilda Gurkina. — Es kongresā iepazinos ar kādu puisi, iedomājieties, pirms pieciem gadiem viņš bija grūtais pusaudzis! Komjaunatne pāraudzināja.

— Saprotiet taču, — Buteņins sažņaudza dūres, — ja mēs būtu pareizi audzinājuši, tad nevajadzētu pāraudzināt! Tēvs man stāstīja: ja agrāk puisi neuzņēma komjaunatnē, viņš bija gatavs sev padarīt galu. Uzskatīja par lielu godu! Bet tagad dižojas ar to, ka nav komjaunatnē. Sak, neesam tādi kā visi. Mēs esam komunistiskā, vai saprotiet, komunistiskā jaunatnes savienībai Lai mūsu savienība būtu mazāka, bet labāka, lai mums lūdzas, lai sapņo iegūt biedrakarti, bet mēs izvēlētos labākos. Kādreiz taču bija komjaunatnes kandidāti!

— Tu, Ļoša, esi revizionists! — sapņaini pateica Po-lubojarinovs.

— Labējā novirziena, — Buteņins piekrita.

— Kāpēc labējā? — Maksims apmulsa.

— Tāpēc, ka man ir taisnība! Redz, tu, Svetlana, teici: mēs tagad neiegūsim nekādas vietas, nesaņemsim diplomus... Bet tos jau mums tāpat nav kur karināt. Kā manam vectēvam — visa māja aplīmēta ar bildītēm no «Ogoņoka». Es taču, Koja, pilsētas revīzijas komisijā neskaitos tāpat vien ...

— Es tak teicu — «revizionists»! — Polubojarinovs satrūkās.

— Maksim! — Šumiļins sarauca pieri.

— Vārdu sakot, tajā komisijā daudz ko esmu saklausījies. Nesen pārbaudīju kādu vēstuli: ziņoja, ka rafinādes rūpnīcas komjaunatnes komitejā aktīvisti vakaros dzer, bet pēc tam uz sēžu galda kopojas. Apstiprinājās!

— Un kāds tam sakars ar huligāniem? — Gurkina nosarka.

— Tāds, ka vēl nekad nav demolēta rajona komiteja! Vārdu sakot, ja viņi cienītu komjaunatni, nekad nelīstu rajona komitejā!

— Saruna «vai tu mani cieni» līmenī, — Polubojarinovs iedzēla.

— Maksim, es zinu, ka tu esi asprātīgs, taču gribu, lai jūs mani saprastu: šie huligāni kaut kur mācās vai strādā, bet tur taču ir pirmorganizācija. Lūk, par ko jādomā! Un varbūt ari viņi paši ir komjaunieši. Kaut kas ir jādara tūlīt, kamēr nejaušība nav pārvērtusies likumsakarībā.

— Tu, Ļoša, drūmi raugies uz jaunatni, — Polubo-jarinovs konstatēja.

— Es, Maksim, skatos reāli. Un tev, Koļa, mani ir

jāsaprot: pats taču visu laiku noņemies ar pusaudžiem!

Biroja locekļi apklusa. Varēja dzirdēt, kā aiz loga pa šķērsielu aizbrauc retās svētdienas automašīnas. Su-miļins saprata, ka no viņa gaida atrisinājumu.

— Arī man gribētos, — viņš iesāka, vēl līdz galam nezinādams, ko pateiks, un juzdams uzņemtā toņa patosu, — lai izrādītos, ka nolikušais ir nejaušība, lai gan nāksies atbildēt arī par nejaušību. Esmu vienisprātis arī ar tevi, Aleksej, nejaušība ar laiku var kļūt par likumsakarību, taču esmu pārliecināts: šie huligāni nav komjaunieši. Un nevajag kopa ar ūdeni izšļakstīt bērnu, nu jau izveidojies tāds ieradums: uztausta trūkumus — un dragā visu pēc kārtas. Tu taču, mans dārgais, savā autobāzē nenorakstīsi mašīnu, kurai aizsērējis filtrs vai bremzēm iztecējusi eļļa! Komjaunatni — kāda tā ir kļuvusi šodien — veidoja ne viena vien paaudze un katra centās ielikt tajā pašu labāko. Tā lūk! Tu daudz ko pateici pareizi, galvenais — ar sāpi. Kaut reizēm man šķiet, sporta līdzjutēju apkārt ir vairāk nekā to, kas raizējas par darbu. Mans uzskats ir tāds: sakarā ar salidojumu kārtējais birojs mums būs nevis trešdien, bet otrdien. Ceru, ka uz to laiku ari milicijā kaut kas noskaidrosies. Atliksim visus citus jautājumus — tie pagaidīs — un jau pilnā sastāvā atgriezīsimies pie šīs sarunas, tiksim skaidrībā, kur te likumsakarība, bet kur nejaušība, kas radies neaizvērtā loga, bet kas — citu iemeslu dēļ. Un ko darīt, lai nekas tāds vairs nekad nenotiktu. Sarunājuši!

Biroja locekļi ar troksni atgrūda krēslus un sāka posties promiešanai.

— Ņem, kolekcijai, — Buteņins atgriezās un pastiepa plānu dzejoļu krājumiņu. — Komandējumā nopirku.

Palicis viens, Šumiļins aizsmēķēja un pēkšņi aptvēra, ka sabiedriskajā darbā iemantojis tāda kā miera nesēja, kaislību savaldītāja prasmi. Bet varbūt tieši Buteņinu vajag ņemt par otro sekretāru? Tiesa, viņam nav ne izglītības, ne aparāta darba pieredzes, toties komjaunatne viņam ir — komjaunatne, nevis trepes uz

dzīvi, tieši ar to viņš atgādina Konoņenko. Un Ļoša ir arī labs puisis, tikai nedaudz ass... Bet kādēļ galu galā mēs esam sākuši mīlēt dažādus klusējošus zobgaļus, kuri raugās uz mūsu trūkumiem un nejēdzībām — gluži kā labi audzināti ārzemnieki — ar ironisku izbrīnu: sak, kāpēc aborigēni nespēj savās mājās nodibināt kārtību? Taču viņi nav nekādi intūristi, bet tautieši, pilsoņi — un nevis šī vārda sadzīves — transporta, bet gan galvenajā nozīmē, viņi ir cilvēki, no kuriem tad arī viss ir atkarīgs! Kādēļ mēs, iekšēji viņiem piekrītot, cilvēku, kurš ar sāpi un vainas apziņu lietas sauc savos vārdos, tomēr uztveram kā nemiera cēlāju? Paldies dievam, ka viņš jauc mieru! Ar mieru, pareizāk sakot, bezrūpību, jau arī sākas visa nolaidība. Tur nu Buteņinam ir absolūta taisnība! Tad iznāk: vainas apziņa ir ne tikai sarkanproletāriskajam vadītājam vienam pašam, — viņš jau bija nospriedis, ka tās ir sekas viņa pēdējām zemūdens medībām. Sumiļins neviļus ieklausījās sevī un tūdaļ uztvēra pazīstamo satraucošo gaidu sajūtu — šķita, pat sirds dauzās ar tādiem kā pārsitieniem, it kā kluptu. Muļķības! Viņš paņēma grāmatu, kuru bija uzdāvinājis Buteņins. Gandrīz visi rajona komitejā zināja, ka Šumiļins vāc dzejnieku pirmos krājumus — un viņa kolekcijā ir gandrīz vai visi klasiķi, nemaz nerunājot par mūsdienu dziesminiekiem. Taču reti kurš zināja, ka kolekcija sākās ar Šumiļina kursabiedra grāmatiņu, kurš visiem par brīnumu kļuva par dzejnieku.

Tātad Verhņekamskas grāmatu izdevniecība. Ivans Osotins «Zilgme». Nosaukums darīja uzmanīgu. Uz fotogrāfijas — spēka mitriķis ar vīrišķīgi piemiegtām acīm. Anotācija vēsta: jaunais dzejnieks (trīsdesmit septiņi gadi) «vērīgi ielūkojas laikabiedru sejās un ieklausās laikmeta nemierīgajā pulsā...». Priekšvārdā cienījams laureāts, iepazīstinot ar autoru, gurdi apgalvo, it kā «Osotina daiļradē jūtams liktenis, bet dzejā — tīra, liriska elpa . .. Sevišķi tuva viņam ir komjaunatnes tēma .. .» Tas ir interesanti. Atšķiram.

Jāsaka, Sumiļins īpaši uzmanīgi un greizsirdīgi sekoja tam, kā tēvzemes literatūra raksta par komjaunatni. Un tas ir saprotams: ārsti ar žultainu ziņkāri lasa romānus par mediķiem, tiesību sargāšanas iestāžu darbinieki nespēj aptvert grāmatas par detektīviem, tirdzniecības darboņi mulst par ainām no parastu pārdevēju

/īves... Sarkanproletāriskais vadītājs nebija izņē-iiiiis un bieži vien, nolicis sāņus līdz beigām neizia-1)1 и stāstu par saviem kolēģiem, jutās pārsteigts) «Ja t/l, ko attēlojis rakstnieks, — ir komjaunatne, atvainojiet, kur tādā gadījumā es pats strādāju?!»

Protams, Šumiļins Ivana Osotina krājumā atšķīra dzejoli par komjaunatni)

UZTICĪBA

Kad

diena grūta

bijusi līdz šaušalām,

Kad

saltā virpulī

pat cejš nav samanāms,

Es saku:

— Komjaunatne mana,

Tu

palīdzēsi

mirklī smagajai Un

tad es jūtu

līdzās stingru plecu Un

dzirdu,

sirds jau atkal

kaismē klaudz,

Starp

drūmiem mākoņiem

jau manu sauli lecam,

Es

zinu:

to par

uzticību

sauc![10]

«Braši,» Šumiļins nodomāja. Un galvenais: nekur nevar piesieties, viss ir pareizi, bet interesanti, kādēļ tā — jo dzejolis nepatiesāks, jo «trepītēs» vairāk pakāpienu? Bet šis Ivans Osokins būtībā arī ir ielīdis rajona komitejā un arī tāpēc, ka nav aiztaisījuši logu...

7

— Tēti-i-i! — Lizka — bērns no plakāta «Paldies Dzimtenei par laimīgo bērnību!» — metās pretim tēvam. — Tu peldējies jūrā un nenoslīki?

— Peldējos un nenoslīku, — Šumiļins izbrīnījies nf• bildēja un, uzsēdinājis meitu uz pleciem, veica goda apli; tad izņēma no ceļasomas varenos, skaistos ābolus — pat ēst žēl! Lizka tūlīt saprata, ka tagad viņa ir augļu stenda pārdevēja, un sāka aicināt pircējus.

— Liza, ļauj mums paēst vakariņas, — stingri teica vecmāmiņa Ludmila Konstantinovna.

Viņa pirms diviem gadiem bija aizgājusi atpūtā no mēreni vadoša darba un nekādi nespēja atradināties no mudinoši pamācošām intonācijām.

Lizka sāka tirgoties pati ar sevi, bet Šumiļins apsēdās pie galda.

— Kāpēc tu atgriezies agrāk? — māte jautāja, kad dēls ar nazi sāka sadalīt bezasiņu cīsiņus — galveno ēdienu Ludmilas Konstantinovnas mājās, kura tagad visus spēkus atdeva DzEK, tā viņa pēc paraduma sauca namu pārvaldi. Dīvaini: lai kā saīsina, vienalga iznāk kaut kas līdzīgs Grīna varoņu vārdiem, bet viņus absolūti nesatrauca dzīvokļu un sadzīves problēmas.

— Atsauca, kā vienmēr, — Šumiļins paskaidroja.

— Kaut kas atgadījies rajona komitejā? Vispirms sakošļā ...

— Ārkārtējs notikums. Huligāni ielīduši sēžu zālē un sadauzījuši suvenīrus ...

— Atrada?

— Vēl ne, taču milicija saka: kaut kādi pusaudži.

— Tieši tā — pusaudži. Vai zini, man šķiet, ja pie mums brīvi pārdotu šaujamieročus, zēni cits citu apšautu. Bērnu noziedzība — tas ir visbriesmīgākais!

Aizvainota par vispārēju neuzmanību, Lizka aizdrāzās uz otru istabu un — apstiprinādama vecmāmiņas vārdus — atnesa plastmasas pistoli.

— Un ko tu domā darīt? — pārmetoši vaicāja Ludmila Konstantinovna. Kā vairums atbildīgo darbinieku, kuri pārtraukuši darbību, viņa neticēja bezizejas situācijām.

— Iesniegumu jau nu uz galda nelikšu! — viņš apvainojās.

— Es ne par to ... Kaut gan — ja kaut kas tāds būtu atgadījies manā laikā, es aizietu . .. Noskaidrotu ārkārtējo notikumu un aizietu!

— Tu tāpat aizgāji.

Piecdesmitajos gados viņa bija komjaunatnes Sar-kanproletāriskā rajona komitejas trešā sekretāre un pēc

saukuma aizgāja uz ražošanas sfēru — nelielu rūpnīcu, kur ari nostrādāja līdz pensijai. Iespējams, ka nirēju veicināja arī vīra — Pētera I'i|ipoviča Sumi-ina — ultimāts, kurš par laulātās draudzenes eksis-enci dzīvoklī noskārta vienīgi no dažiem sieviešu tua-eles priekšmetiem. Te nebija runa par kosmētiku un parfimēriju: tajos laikos komjaunatnes dievietes bija pārliecinātas, ka «Channel» № 5 — ir iela un nams Parīzē, kur kādu laiku dzīvojis Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Un tā kādā jaukā dienā Koļas tēvs pateica bez aplinkiem: vai nu es, vai rajona komiteja! Tajos laikos laulība vēl bija noslēpumains cietoksnis, tā bija kā izturīgs viduslaiku cements, kura izgatavošanas recepte tagad ir pazaudēta. Un Ludmila Konstantinovna pakļāvās.

— Bet kāpēc tu būtu aizgājusi? — dēls pēc klusuma brīža neapmierināti pārjautāja.

— Ja kaut kas tāds var notikt rajona komitejā, tu kā pirmais sekretārs neesi ne graša vērts. Tāpēc!

— Vai tiešām? Māt, tas ir maksimālisms!

— Tā ir vienīgā iespējamā attieksme pret darbu, — atcirta Ludmila Konstantinovna, kas astoņus gadus tika ievēlēta par partijas pirmorganizācijas sekretāri, tiesa — neatbrīvoto. — Sākumā mēs nepievēršam uzmanību sīkumiem, bet vēlāk brīnāmies, ka par priekšniekiem kļūst cilvēki, kuri vadīt nemaz nedrīkst.

— Tu runā savas rūpnīcas mērogos? — Šumiļins painteresējās, zinādams par mātes sarežģītajām attiecībām ar viņas dzimtā uzņēmuma tagadējo direktoru.

— Neāksties!

— Tātad tu uzskati, ka man jāaiziet?

— Katrā gadījumā — jāpadomā par to, kā jūs strādājat.

— Bet jūs strādājāt labāk?

— Varbūt mēs strādājām pat sliktāk — ne tik veikli, taču nesavtīgāk un godīgāk.

— Un jaunatne jums sekoja?

— Sekoja!

— Un sapulcēs strīdējies?

— Strīdējos!

— Un sestdienas talkās bija kaisme?

— Bija!

— Un desa jūsu laikos bija no gaļas?

— Bija ... Neāksties!

Pagurusi no pārāk nopietno pieaugušo vienaldzības, Lizka atvēra ledusskapi un izņēma sakaltušu dakter-desas gabalu.

— Gudriniece. Noliec vietā, — vecmāmiņa skarbi uzslavēja. — Palīdze aug. Un vēl kas... Koļa, tev un Ga|inai vienreiz jāizlemj. Tā kā jūs — nedrīkst! Es nekad neesmu iejaukusies, bet, ja jūs baidāties par bērnu, lai viņa padzīvo pie manis, kamēr jūs tiksiet skaidrībā.

— Kāpēc tu pēkšņi par to?

— Pēkšņi? Pusgadu katrs par sevi — tas, jūsuprāt, ir pēkšņi?!

— Tu esi ar viņu runājusi?

— Esmu. Gaļina atveda Lizku un sarīkoja histēriju, teica, ka šķiroties no tevis. Manuprāt, viņa grib salīgt mieru. Koļa, labi padomā! Sievu tu sev sameklēsi, ja neesi jau atradis, taču ne tas vien ir svarīgi...

— Es sapratu. Gaļina atveda Lizku uz ilgu laiku?

— Rit paņems. Viņai vajag kaut kur aizbraukt, bet tava sievasmāte, kā vienmēr, aizlaidusi uz dienvidiem!

— Un pareizi darīja: jūrā tagad ir labi. Tu negribi aizbraukt?

— Man nav laika ...

Pēc tam Ludmila Konstantinovna virtuvē mazgāja traukus, skaļi tos dārdinot. Sēdēdams krēslā, Šumiļins pa televizoru skatījās pārraidi par liela diametra metāla cauruļu termiskās apstrādes jaunu paņēmienu, bet Lizka, aptinusies ar lecamauklām gluži kā ar vadiem un pielikusi pie lūpām dūrīti — mikrofonu, sapņaini šūpojās, atdarinādama estrādes dīvas, un dziedāja: «Viss pāries, vi-i-i-ss pāries ...»

8

Šumiļins redzēja kriminālu sapni, it kā viņš, saņēmis brīdinājumu par huligānu gatavoto iebrukumu, paķer līdzi zemūdens šauteni un naktī sēžu zālē ierīko slēpni, taču tieši tajā brīdī, kad pirmā ēna parādās loga ailē un viņš lēnītēm pārbīda drošinātāju, atskan apdullinošs telefona zvans. «Idioti,» Šumiļins, nočirkstinājis zobus, sāka tumsā taustīt klausuli un nospieda modinātāja pogu.

Bija rīts. Saules joslā, kas bija izspraukusies starp aizkariem, virpuļoja putekļi. Zvana izbiedētā sirds sitās ļoti ātri un skaļi. «Jāaiziet uz poliklīniku,» pirmais sekretārs nodomāja. «Bet Taņa droši vien mani jau ir aizmirsusi.»

Līdz darbadienas sākumam bija palikušas pusotras stundas — tieši tik daudz, lai pastrādātu pie vakar līdzpaņemtā referāta. Astoņos četrdesmit piecās viņš izgāja no dzīvokļa. Laukā bija skaidra, gluži vasarīga diena, tikai koku lapas jau bija gurdas kā septembrī. Sarkanproletāriskais vadītājs iesēdās ugunsgrēka krāsas volgā, kas bija nodota rajona komitejas rīcībā un viņu gaidīja, tad izrīkoja: uz Jauno māju.

Rajona komitejas šoferis Ašots — jauns, moderns armēnis — graciozi uzņēma ātrumu, ar visu būtību likdams saprast, ka tikai ļauns liktenis viņu spiež braukt ar kroņa, nevis personisko automašīnu. Šoferis ne acu galā nevarēja ciest brašos puisīšus, kas skaisti sēdēja pie tētiņu limuzīnu stūrēm; būdams godīgu un diezgan trūcīgu vecāku dēls, Ašots katru brīvu brīdi izmantoja dienesta volgu savtīgos nolūkos, un, nebijis sieviešu — šīs ceturtās gaismas viņa luksoforā —, kā arī rezerves daļu trūkuma autobāzē, viņš mašīnu jau sen būtu nopircis. Parasti diena iesākās ar stāstiem par to, cik daudz personīgo līdzekļu nācies iztērēt, lai mašīna kustētos. Volga bija pavisam veca — un Ašots tiešām šep-tēja, cik vien spēja, taču šodien viņu interesēja kas cits.

— Vai noķēra tos āžus? — pirmām kārtām viņš pavaicāja.

— Pagaidām ne, bet noķers.

— Un kas tev būs? — Uz «jūs» Ašots uzrunāja vienīgi nepazīstamas, skaistas sievietes vidējos gados.

— Nezinu, varbūt braucam pēdējās dienas, — Sumi-ļins pavīpsnāja.

— E-e, tevi nenoņems: tu no rajona komitejas iegūsti mazāk nekā es no šī tīģera! — Un viņš ar plaukstu iebelza pa stūri. — Klausies, ja vari, iedod šodien pusdienām divas stundas. Mājās nav ko ēst!

— Interesanti, tev taču ir tāda pati alga kā man — divsimt divdesmit.

— Divsimt desmit.

— Tu vēl halturē.

— Halturē muzikanti. Celtnieki rauj akordus. Pārdevēji smeļ. Mēs, šoferi, zogam — tā ij zini.

— Vai tiešam? Turpmāk zināšu. Taču man pietiek' ar manu algu.

— Tāpēc jau sieva tevi tā mīl.

— Kur tu to rāvi?

— Prātīgam cilvēkam bez priekšējā stikla vēl ir arī atpakaļskata spogulis.

— Man ir kauns, ka tu mani vizini, nevis es tevi...

— Neviens nepieveiktu varoni, ja nebūtu vīna un sieviešu! — nopūtas Ašots, bremzēdams pie sarkanās gaismas.

— Kurš tad tā ir teicis?

— Es un tautas gudrība. Bet tu, Nikolaj Petrovič, neesi varonis — tev pietiek ar vienu sievieti un tiem taviem pusaudžiem.

— Arī to tu ieraudzīji caur aizmugurējo stiklu?

— Rajona komiteja — tā pati sādža vien ir, — vadītājs paskaidroja, sākdams braukt pie zaļās gaismas. — Vai zini, kā tevi sauc meitenes no uzskaites sektora?

— Kā?

— Svētais Nikola.

— Nav smieklīgi.

— Tev nenāk smiekli, bet viņām nāk. Salīdzinājumā ar kartotēku viss ir smieklīgi... Esam atbraukuši, biedri sekrctār...

Partijas rajona komiteja — nesen uzcelta, skaista, balta māja — atradās laukumā sudrabegļu ielenkumā. Atšķirībā no vecās ēkas, kur tagad bija izvietojusies izglītības nodaļa un citas iestādes, aparāta aprindās to dēvēja par Jauno māju.

Sasveicinādamies kā uzvilkts, Šumiļins uzkapa trešajā stāvā, pamāja pazīstamajam dežurējošajam milicim un pie pirmā sekretāra pieņemamās istabas saskrējās ar propagandas un aģitācijas nodaļas instruktori Snurkovu. Pirms trim gadiem viņa pārgāja no Zaļās mājas partijas darbā un bija stingri pārliecināta, ka pēc viņas aiziešanas rajona komiteja novēlusies pa slīpo plakni, ko lielā mērā veicinājis personiski biedrs 5u-miļins. 5o ideju viņa neatlaidīgi un ar izdomu potēja Jaunās mājas darbinieku apziņā.

r- Labdien, Nikolaj Petrovič, — viņa pasveicināja un uzlūkoja, pacēlusi smagos plakstus. — Esam daudz dzirdējuši, kā rajopa komjaunatne sagaida salidojumu! Mēs savā laikā sagaidījām citādi.

— Arī mēs, Zinaida Vitaļjcvna, salidojumam esam diezgan labi sagatavojušies, bet ar to nepatīkamo notikumu nodarbojas milicija.

— Kas zina, varbūt patiešām milicijai pienācis laiks nodarboties ar komjaunatnes lietām.

— Kā tas domāts?

— Uzskatu, ka man drīzumā būs dota iespēja paskaidrot savu domu.

— Kā vēlaties, — Šumiļins paraustīja plecus un, pagājis Snurkovai garām, iesoļoja pieņemamajā istabā, pieteicās tehniskajai sekretārei un sāka gaidīt.

Beidzot no kabineta izšāvās enerģiskais sārtvaidzis izpildu komitejas priekšsēdētāja vietnieks Kompaņe* jecs un, ieraudzījis komjaunatni, pašūpoja galvu — it kā nosodoši, it kā līdzjūtīgi.

— Kāds šodien pirmais? — spiezdams pastiepto roku, apjautājās sarkanproletāriskais vadītājs.

— Noskaņots filozofiski, taču, šķiet, nejūtas labi.

Sumiļins iegāja lielā, ar pulētu koku apšūtā kabinetā.

Rajona partijas komitejas pirmais sekretārs Vladimirs Sergejevičs Kovaļevskis — kustīgs, sešdesmit gadus vecs vīrietis ar nogurumu sejā un iezilganām sirdsslim-nieka lūpām — stāvēja pie loga un turēja rokā vali-dola stobriņu.

— Sēdies, — viņš pagriezies sacīja. — Varbūt tiešām labāk, ja sirds vietā ir liesmojošs motors? Tomēr — tu vēl esi jauns — nesaproti, arī es frontē sev ticēju vairāk nekā mana tanka dzinējam, bet ko tur... Kā tad jūs, mani bāleliņi, esat nogājušies tiktāl, ka jums izlaupa rajona komiteju? Drīz sāks zagt sekretārus — kā Aldo Moro. Nav labi! Milicija saka: puišeļi, — tātad tavs mīnuss. Ko tu klusē?

— Jūs, Vladimir Sergejevič, tāpat jau visu zināt.

— Visu pat Markss nezināja. Kas jūs esat par paaudzi, naivie bāleliņi, ja visam esat gatavi piekrist, lai tikai kaut kas nenotiktu, lai tikai kaut ko lieku nepateiktu!

— Vladimir Sergejevič, ar šo jautājumu nodarbojas rajona iekšlietu pārvalde.

— Skaidrs, ka ne jau Skotlendjards.

— Mūsu operatīvā vienība palīdz, taču neatkarīgi no tā, kas būs huligāni, ari es esmu atbildīgs, mēs sapulcēsim speciālu biroju, izdarīsim secinājumus...

— Jadara ir darbs, nevis secinājumi. Ar salidojumu tiksiet galā?

— Visumā — jā.

— Protams, nav viegli sarīkot tādu uguņošanu! Bet ja jūs liktu mierā fanfaras un padomātu par galveno: kā varēja kaut kas tāds atgadīties, un vai mūsu komjaunatne ir tāda, kādai tai jābūt? Tiklīdz runājam par komjaunatni, tūdaļ «Pavka Korčagins, Magņitka, Kom-somoļska, Aleksandrs Matrosovs, Zoja Kosmodemjan-ska»... Visvieglāk ir izšķiest zelta rezervi, bet ko jūs — astoņdesmito gadu komjaunieši — esat darījuši? Es zinu: tev uz mēles jau ir ВАМ, KaMAZ, КАТЕК... Tās visas, mani bābeliņi, ir veselas frontes operācijas, bet ko jūs darāt vietēja mēroga uzbrukumā, par ko neraksta centrālās avīzes?

— Vladimir Sergejevič, vai tad mēs maz darām! Mēs...

— Neatskaities! Es zinu, ka komjaunatne prot atskaitīties labāk par visiem. Dažreiz prezidijā, mani bāleliņi, pat asaru nobirdināsi. Es nestrīdos, jūs daudz darāt, pie visa ķeraties. Ar bērnunamu — vienkārši malači! Mēs jums sestdienas talkām vēl piemetīsim viesnīcu kompleksu. Mani bāleliņi, kas labi, tas labi. Bet jums, piemēram, nav nekā tāda, kas mums bija timu-riešu kustība; tāda, kas aizrautu jaunatni!

— Tagad, Vladimir Sergejevič, ir citi laiki...

— Citi laiki. Mēs sevi gatavojām karam, bet jūs — augošo prasību neatlaidīgai apmierināšanai, lai gan neesmu pārliecināts, ka tagad karš ir tālāk nekā tad. Jaunatne ir cita — piekrītu, taču arī jūs neesat arhitektūras piemineklis! Pārkārtojieties! Te, jūtu, ir arī mana kļūda. Radījām jūs pēc sava ģīmja un līdzības... Ja-a . . . Reizēm pat nevar saprast, rajona komiteja — jaunatnei vai, gluži otrādi, jaunatne — rajona komitejai! Redz, par ko vajag runāt salidojumos!

— Vladimir Sergejevič...

— Pats uzstāšos tādā salidojumā. Vai ari jūs jau esat atradinājušies komjauniešu sapulcēs runāt par dzīvi, bet arvien vairāk par personiskajiem kompleksajiem plāniem, rindu pieaugumu un vēl — ar «komjaunatnes starmeti» varat paspīdināt, kur norādīs direktora pirksts?

— Nē, tas nav tā!

I

— Mani bāleliņi, gribas ticēt, |oti gribas! Jā-a, Niko-laj, tavi pusaudži tevi iegāzuši. Varbūt viss tiešām nejaušība, taču tev jātiek skaidrībā gan ar šo ārkārtējo notikumu, gan savu saimniecību. Esmu ar tevi neapmierināts. Neapmierināts! Ja būs jaunumi, uzreiz zvani — personiski atnākšu paskatīties uz tiem basma-čiem ... Bet tu droši vien sēdi un domā: Kovaļevskis, redz, pats no komjaunatnes prasa iniciatīvu, bet nejauj pat vārdu pateikt. Nu, klausos tevī.

— Vladimir Sergejevič, mums tomēr jānovada salidojums, kā iecerējām, — neatcelsim taču kaut kādu neliešu dēļ.

— Pareizi.

— Turklāt — cilvēki jau ir uzaicināti, puiši gatavojās .. . Bet tūlīt pēc tam — pēc dažām dienām — sapulcēsim aktīvu un nopietni parunāsim!

— Skaidrs. Tik daudz putu sakults, ka žēl laist zudumā?! Tātad aktīvu?

— Aktīvu. Un darīsim darbu, nevis izdarīsim secinājumus!

— Labi, pastāvīgi mani informē, — Kovaļevskis rezumēja, atlaizdams Šumiļinu, taču pie pašām durvīm viņu apturēja ar negaidītu jautājumu. — Ka tu domā — droši vien mēs velti atlaidām Konoņenko? Vai vismaz viņš ziņo par sevi?

— Pagaidām ne, taču solīja uzrakstīt vai piezvanīt, tiklīdz iekārtosies.

— Pasveicini viņu. Bet varbūt arī tev, Nikolaj, no štāba dzīves jāpārceļas uz priekšējam līnijām? Lai sapurinātos?! Tu taču mums pēc izglītības esi pedagogs? . .. Bet kāda tagad skola, pats zini — pēc reformas ... Ko tu klusē? ...

9

«Kas ir visnopietnākais dienestā?» allaž vaicāja tās rotas staršina, kurā kādreiz bija dienējis seržants Su-miļins. Un pats arī atbildēja: «Visnopietnākais dienestā — ir pēc pakāpes vecāko joki!»

Būsim patiesi: Kovaļevska negaidītais priekšlikums Šumiļinu aizskāra. Nē, ne jau par savu krēslu viņš paniski baidījās, turklāt, kā noskaidrojās, Vladimirs

Sergejevičs nealkst pēc asinīm. Taču bija tik aizvainojoši, ka gribējās raudāt, un neviena, ko vainot, vienīgi pats. Šī sajūta bija palikusi atmiņā jau no skolas laikiem, kad pie uzslavām pieradušajam laimīgajam Koļam Šumiļinam negaidīti iegrieza «cāli» — un viņš atgriezās mājās, ar portfeli nikni aizķerdams apkārtējo koku stumbrus ...

Pirmo sekretāru nomāca vēl viena notikušas sarunas īpatnība: tas, ko šodien pateica Kovaļevskis, apbrīnojami atgādināja ari uzbudinātā Buteņina vakardienas vārdus un Konoņenko sensenos spriedumus: «Kādēļ viņi visi man skaidro to, ko es pats lieliski saprotu?!» Šumiļins sašuta, apspiezdams vēlēšanos iezvelt ar diplomātu pa laternas stabu.

Tik uzbudināts Šumiļins nevarēja iet uz rajona komiteju, un viņš apstājās pie afišas. Pēdējos gados sar-kanproletāriskais vadītājs pārsvarā skatījās gandrīz tikai tās filmas, kuras rādīja dažādu masu pasākumu nobeigumā, tā teikt, «piedevām». «Tikšu galā ar tiem huligāniem, noturēšu salidojumu, pēc tam — aktīvu,» fantazēja Šumiļins, ar interesi lasīdams afišu. «Un aiziešu uz kino! Varbūt pat ar Taņu, ja, protams, viņa nebūs vēl mani aizmirsusi... Starp citu, vajag viņai piezvanīt vai pat apciemot.. .»

Komjaunatnes rajona komitejai bija divas ieejas — parādes un dienesta. Parādes durvis — ar veclaicīgām ozolkoka durvīm un simetriskām izkārtnēm — no ielas veda tieši uz pieņemamo istabu; dienesta ieeja atradās pagalmā, un, lai no turienes nokļūtu savā kabinetā, Šumiļinam bija jāiziet cauri visai ēkai; viņš tā arī darīja, palaikam apstaigādams savus īpašumus un pārbaudīdams aparāta darbu. Nepadomājiet, ka sarkan-proletāriskais vadītājs sīkumaini uzmanīja padotos! Nē, vienkārši viņš pietiekami labi zināja darbu, darbiniekus un no sarunu fragmentiem, personu grupējumiem kabinetos, papīru novietojuma uz galdiem varēja noteikt, ko katrs dara un vai vispār dara. Ir grūti apmānīt cilvēku, kurš izgājis aparāta darbības visas galvenās pakāpes. Pieņemsim, ja pie viņa atnāca noskumis instruktors un žēlojās, ka nespēj atrisināt jautājumu par zāles īrēšanu jauno skolotāju vakaram, Šumiļins jau pēc intonācijas zināja, vai darbinieks atdūries pret nepārvaramu šķērsli vai nav nemaz īsti pūlējies. Pirmajā gadījumā viņš palīdzēja, neiedziļinādamies sīku-

nios, otrajā — vaicāja, vai haltūrists, teiksim, ir zvanījis uz autosaimniecības klubu. «Zvanīju, bet nesazva-nīju ...» Tas nozīmēja: ne prātā nebija. Tad pirmais sekretārs ņēma dienesta telefona grāmatu, nocēla klausuli un minūtes laikā par visu vienojās, pēc tam deva rīkojumu sagatavot attiecīgu vēstuli kultūras nama direktoram. Durvīs grēkāzis apstājās un sāka zvērēt, ka tiešām nav varējis sazvanīt, taču sarkanproletāriskais vadītājs pamācoši atzīmēja: «Pirmais, kas jāprot

instruktoram, — ir darbs ar cilvēkiem, otrais — darbs pie telefona ...» Un trešais — taču tas vairs neattiecas uz aprakstīto situāciju: jāprot ne tikai lūgt, bet arī pateikties. Komjaunieši ir jautri zēni: to, par ko, piemēram, arodbiedrība izliek naudiņu, viņi pamanās dabūt par «paldies», kaut vai tā būtu zāle jaunajiem skolotājiem vai slavens televīzijas diktors, autobusi ekskursijai (tos, lai arī cik tas savādi, apmaksās pati auto-saimniecība) vai jaunas taures pionieriem. Bet, redz, pateikt «paldies» daži darboņi aizmirst. Mēdza atgadīties ari ļaunāk: reiz ar lielām pūlēm — vai uz ceļiem rāpodami — viņi pierunāja mazliet savārgušu veterānu atbraukt uz konferenci un... aizmirsa viņam dot vārdu. Par tādu aizmāršību Šumiļins sodīja bez žēlastības.

Taču, ja neskaita atsevišķus trūkumus, kuri tikai met ēnu uz mūsu labajām īpašībām, rajona komitejas kolektīvs visumā viņu apmierināja, Šumiļins to bija formējis galvenokārt pats, un personiska aparāta lamāšana būtu tas pats, kas sevis lamašana. Šumiļins par pirmo sekretāru strādāja ceturto gadu, tie, kas bija neapmierināti ar viņa stilu, bez strīdiem aizgāja vai, kā saka komjaunatnē, iekārtojās darbā. Citi — lielākā daļa — pielāgojās priekšniekam. Savukārt jaunus darbiniekus viņš pieņēma piesardzīgi, ilgi vēroja, uzskatīdams par labāku vilties cilvēkā, pirms pilsētas komiteja viņu apstiprinās amatā. «Ar nomenklatūru nejoko!» — tas bija vitāls princips.

Tajā pašā laikā — kā raksta komjaunatnes lēmumos, kad grib pāriet pie trūkumiem, — viņam bija divas nelaimes, divas bēdas, divi krusti: propagandas un aģitācijas nodaļas vadītājs Muhins un metodiskā centra vadītāja Mila Smirnova. Muhins bija kļuvis par nodaļas vadītāju jau pirms Šumiļina ierašanās. Kā var kas tamlīdzīgs notikt — tas ir viens no dabas noslēpumiem, kuru būs jānopūlas atklāt visu atlikušo dzīvi.

«Atrisināsim darba kārtībā!» Muhins apsolīja, saņemdams kārtējo uzdevumu, un viņam bija taisnība: uzdevums tika veikts darba kārtībā, vai to izpildīja instruktors — nekurnošais Vaļera Homičs, vai arī, ja vienam tam nebija pa spēkam, ar citu nodaļu palīdzību. Sevišķi skandalozos gadījumos Muhins saslima un atgriezās jau pēc brīnumainā kārtā izglābtā pasākuma. Viņam nepatika telefona sakari, un viņš pastāvīgi atradās «organizācijas», taču atšķirībā no pārējiem nekad neaizmirsa atzīmēties par aiziešanu kontroles žurnālā. Savā ziņā būdams patiess, propagandas vadītājs nekad neteica: «Es biju organizācijā,» — bet vienīgi: «Es izbraucu uz organizāciju,» — lai pārbaudes gadījumā precizētu: sak, izbraukt jau izbraucu, taču neaizbraucu.

Bija neiespējami Muhinu iekārtot darbā, jo savu nākotni viņš saistīja ar eksportu un importu, sapņodams iestāties ārējās tirdzniecības akadēmijā. Augstas kvalitātes padomju preču pārdošana par ārzemju valūtu, kuras kurss kritās ar konstantu paātrinājumu, — tas, lūk, viņš uzskatīja, ir īsta vīrieša cienīgs darbs! Atbrīvoties no slinka darbinieka, viņu paaugstinot, — pārbaudīts paņēmiens. Pagurušais sarkanproletāriskais vadītājs gāja pa iestaigātu laku. Bija vēl arī cits ceļš — daudz īsāks, taču pieredzējušais aparāta darbinieks Su-miļins zināja: katrā slaistā snauž vistalantīgākais sūdz-manis un čakls vēstuļu rakstītājs instancēm.

Ārējās tirdzniecības akadēmija, kā zināms, atrodas Maskavā, un komjaunatnes vadonis lūdza palīdzību Ko-vaļevskim. «Neesmu pārliecināts,» atbildēja kompetentais Vladimirs Sergejevičs, «ka šis jūsu Muhins kaut ko jēdzīgu mums ietirgos no imperiālistiem! Citās valstīs, mani bāleliņi, uzskata darbu ārzemēs, svešumā par lielu nelaimi, bet mums ārzemju pase — taisni kā paradīzes atslēgas . . . Neesam līdz galam izdomājuši!»

Galu galā šovasar no visām pusēm rekomendētajam Muhinam akadēmija jau bija tikpat kā rokā, taču viņš izgāzās eksāmenā. Šo triecienu Šumiļins pārdzīvoja smagāk nekā pats caurkritušais.

Pirmā sekretāra otra bēda patlaban atradās aiz durvīm ar uzrakstu «Informācijas un metodikas centrs». Mila Smirnova — simpātiska, slaida meitene, kas dedzīgi aizrāvās ar modernajām viesību dejām, — rajona komitejā nokļuva pēc sava tēva gribas; viņš bija grandioza zinātniskās pētniecības institūta direktors un ar

savu spēcīgo poligrāfijas un pavairošanas bāzi izpalīdzēja komjaunatnei, jo neskaitāmos lēmumus, rekomendācijas, plānus, izstrādes, «metodikas» vajadzēja darīt zināmus katrai organizācijai, bet to rajonā bija — divsimt četrdesmit septiņas!

Tālredzīgais tēvs, kura pieredzi bija bagātinājusi dzīve, atbildīgais amats un doktora grāds, saprata, ka figūrvalsis nav slikta lieta, taču arī atzīme darba grāmatiņā par darbu rajona komitejā turpmākajā dzīvē netraucēs. Mila Smirnova bija ne tikai Šumiļina nelaime, bet arī viņa grēks, jo viņš nespēja atteikt zinātniskās pētniecības institūta direktoram.

Milai nevajadzēja attaisnot sava personiskā tēva uzticību, viņa jau to bija izdarījusi piedzimstot un tāpēc pret darbu izturējās mierīgi. Smirnovs, vecākais, kurš rāvās kopš agras jaunības, nodrošināja viņai dāsnu bērnību, jautru jaunību, prestiža augstskolu, nākotnē Milu gaidīja laimīgi brieduma gadi. Zinātniskās pētniecības institūta daudzbērnu direktors bija kā labs motors, kurš palaida likteņa virzes kustībā vēl trīs tādus pašus dažādu dzimumu bērnus, un viņi eksistēja, nepavisam nedomādami, ka motoriņš kādreiz apstāsies — un tad izrādīsies: par sabojātu darbu var ne tikai maigi pabārt, bet arī padzīt no dienesta; izrādīsies, ka ir ļoti sarežģīti dzīvot un kontaktēties ar cilvēkiem, nejūtot aiz muguras tēva vareno elpu, vismaz smadzenes vajag izmantot ne tikai tādēļ, lai formulētu kārtējo lūgumu tēvam. Pēc Šumiļina vērojumiem, šādi bērni, palikuši bez atbalsta, neprata pārkārtoties un atlikušo dzīvi nonēsāja kā novalkātu kažoku, kuru reiz no Stokholmas bija atvedis tēvs. Viendien ārpilsētas komjaunatnes mācībās atslābinājies Nikolajs Petrovičs mēģināja Milai to visu paskaidrot, taču viņa palūkojās ar tādu izbrīna pilnu, vēsu izteiksmi, ar kādu Čehova izputējušās kundzenes uzklausīja tālredzīgu pārvaldnieku padomus.

Vārdu sakot, saruna neizdevās — un tas bija saprotams: komjauniešu izbraukuma mācībās nav īstā vieta dvēseles glābšanas pārrunām. Spriediet paši: reizi gadā, parasti pavasarī, rajona aktīvs ar aparātu priekšgalā iekravājas autobusos un izbrauc uz tukšu pionieru nometni, lai divu triju dienu laikā iemācītos jaunas darba formas un galvenais — saliedētu rindas. Klubā, kurš izdaiļots ar sarkankaklautaino bērnu simboliku,

pirmais sekretārs īsi un lietišķi saka ievadvārdus par to, ka jaunatnes augošās garīgās vajadzības izvirza augstas prasības komjaunatnes aktīvistiem. Pēc tam sākas lekcijas, oratori runā, aktīvisti bagātinās, bet aparāta darbinieki, kuri iekustina visu mācību mehānismu, krīt no kājām, lai atvestu no pilsētas un — kas vēl svarīgāk — nosūtītu atpakaļ kārtējo referentu. Tad lekcijām seko semināri un lietišķās spēles, kas uz vakarpusi nemanāmi pārvēršas nelietišķās. Viss beidzas ar aktīva apdzirdīšanu. Laiks paiet zibens ātrumā — un smagnēji sagumušie autobusi jau aizved no zinībām piebriedušos aktīvistus.

Taču atgriezīsimies pie Milas Smirnovas. Pēdējā laikā Sumiļins bija padzirdējis valodas, it kā Smirnova atnes uz darbu «Panasonic» un klusiņām mācās jaunas dejas. Pirmais sekretārs ieklausījās: aiz durvīm skanēja pieklusināta mūzika un viegla, ritmiska švīkstoņa. «Padzīt viņu pie velna vecmātes!» viņš nodomāja bezspēcīgās dusmās, saprazdams: tāda rīcība uz visiem laikiem laupīs rajona komitejai iespēju izmantot zinātniskās pētniecības institūta poligrāfijas un pavairošanas aparatūru.

Organizatoriskās nodaļas lielajā istabā, agrākajā deju zālē (velns rāvis to Milul), pūlējās česnokovieši — Petja Koniševs, Borja Goldmans, Vitja Sestopalovs, Tamāra Rahmatuļina. Kaktā apdomīgais organizatoriskās nodaļas vadītājs jau bija sagatavojis galdu nākamajam darbiniekam. Daudz organizāciju, nodaļa netiek galā, bet jautājums par ārštata darbinieku atkal atduras pret zinātniskās pētniecības institūtu un viesību dejām.

Visi Cesnokova ļaudis strādāja diezgan labi, viņš prata gan iemācīt, gan piespiest. Sumiļins, kā lai labāk i/.sakas, ar neapzinātu labpatiku noraudzījās: ar plecu profesionāli piespieduši telefona klausuli pie auss, ar vienu roku pārcilādami dokumentus, otrā turēdami kūpošu cigareti un pēc atmiņas griezdami numurus, instruktori strostēja pirmorganizācijas par VĻKJS uzņemšanas neizpildīšanu, atskaišu un pārvēlēšanu sapulču pārcelšanu^ par biedru naudu iemaksas sarakstu, atskaišu aizkavēšanu, par raksturojumu un lietu nepareizu noformēšanu birojā, par komjauniešu neregulāro ierašanos sakņu bāzē, kārtības sargu trūkumu operatīvajā vienībā, par sapulču apmeklētību, daudzajiem,

kuri izstājušies, bet palikuši uzskaitē, un vēl desmitiem svarīgu jautājumu sakarā.

Frāžu fragmenti, gluži kā tabakas dūmu slāņi, klājās cits pār citu un izgaisa zem augsto griestu ciļņiem:

— Tās nav atrunas ...

— Tādiem gadījumiem ir telefons...

— Bet kāpēc tev ir aktīvs ...

— Piespied komiteju strādāt...

— Tad es zvanu jums uz partijas komiteju ...

— Paskaidro to Šumiļinam ...

— Pēdējais termiņš bija vakar...

— Tās ir jūsu grūtības ...

— Sarakstus atvedāt, bet kur ir krājkases kvītis? ...

— Lidka, tu taču apsolīji šodien... Es jau biļetes nopirku...

Vada otrā galā, ja neskaita pēdējo frāzi, tajā laikā solīja, nožēloja grēkus, strīdējās, taisnojās, līda vai no ādas laukā, žēlojās, atrunājās, sita sev pie krūtīm, spītējās, piekrita, pakļāvās pirmorganizāciju sekretāri, kuriem bez komjaunatnes lietām vēl vajadzēja izpildīt pamatdarbu, bet pēc tam rūpēties par ģimeni vai iekārtot personisko dzīvi, audzināt bērnus, vadīt mājas saimniecību, mācīties, paaugstināt savu kultūras līmeni un pat atpūsties.

Daudz vieglāk bija ar atbrīvotajiem sekretāriem, kuri saņēma algu rajona komitejā. Viņi vadīja lielas organizācijas, taču prasīt no viņiem tomēr vienmēr varēja pēc visaugstākās likmes — sak, ne jau par velti strādājat, — lai gan pēdējā laikā Šumiļins sāka ievērot, ka daudzi cilvēki, kuri saņēma simt divdesmit, simt četrdesmit rubļus mēnesī, ir pārliecināti, ka strādā par velti.

No orgnodaļniekiem pirmajam sekretāram vairāk par visiem patika Petja Koniševs. Vājš, pinkains, ar pēkšņi pamodināta cilvēka seju — viņš sacerēja dzejoļus, kurus paretam publicēja «Komjaunietī», bet pirmajā mēnesī, kopš uzturējās rajona komitejā, visus pārsmīdināja ar izziņu «Par kokvilnas kombināta jaunatnes brīvā laika organizēšanu». Cik palicis atmiņā, tur bija parastās kancelejiskās frāzes: «Komisijas darbības rezultātā noskaidrots ... Uzņēmumā izveidots pulciņu tīkls, kuri nokomplektēti ar kvalificētiem vadītājiem un aptver tik un tik procentu jaunatnes — no tiem tik un tik

sieviešu, tik un tik vīriešu, tik un tik VĻKJS biedru un neorganizētās jaunatnes... To skaitā kombinātā un kopmītnēs funkcionē trīs piegriešanas un šūšanas pulciņi, četras tūristu grupas, piecas sporta sekcijas un tikai viena literārā studija. Tas ir traki maz! Tāda attieksme pret literatūru ir noziedzīga!!» Biroja locekļi, novārguši pēc trīs stundu ilgās sēdēšanas, gāzās cits citam virsū un smējās līdz krampjiem. Bet, kad Sumi-lins rīstīdamies mājās to atstāstīja Gaļinai, viņa nekā jocīga notikušajā nesaskatīja. Laikam tas bija tīri profesionāls humors, kas saprotams vienīgi aparāta darbiniekiem.

...Skolu jaunatnes nodaļā Komisarova sev priekšā bija nosēdinājusi instruktori Natašu Potapenko, pionieru kabineta vadītāju Sildinu un rajona Pionieru un skolnieku nama režisoru Borščevski. Komisarova ar iedvesmu improvizēja par tēmu — apsveikums salidojumam:

— Nē... Ne tā. Pagaidiet! Es redzu!! Kreisajā ejā taurētāji, labajā — bundzinieki, balkonā paceļas burti «Vienmēr gatavs!». Bet vai centrā vēl nevarētu izveidot uguni no sarkaniem lakatiņiem?

— Principā var, — atbildēja režisors.

— Lieliski! Tātad iedegas uguns un iznāk daiļlasī-tāju grupa. Kā ar tekstu?

— Teksts ir sagatavots, — Potapenko nomierināja.

— Labi iznācis! — piebilda Šildina. — Prozu uzrakstījām paši, dzejas pārtaisījām no aizpagājušās atskaišu konferences apsveikuma.

— Vai dzejoļus nesazīmēs?

— Kas tad tekstu klausās? — Nataša izbrīnījās — Visi skatās uz bērniem.

Vai bērnus vismaz savācāt prātīgus? Citādi pagāju.a ja reize skukēns izbailēs aizmuka no skatuves, bet fonogramma bļauj: «Mēs, bērni — oktobrēni.. .>: Šausmas!

Sumiļins pavīpsnāja un devās pa koridoru tālāk Studējošās jaunatnes nodaļā bija veseli trīs vadītāji kabineta saimniece Nadja Bikovska, Ivans Loktjukovs un Oļegs Cesnokovs.

Sarkanproletāriskais vadītājs Nadju pazina kopš pedagoģiskā institūta laikiem un, sākdams vadīt rajom komiteju, paņēma viņu pie sevis. Tagad viņa jau bijE nokārtojusi kandidāta minimumu un tiecās pēc pasnie-

dzejas darba, taču pirmais greizsirdīgi neatlaida. Ivans rajonā bija plaši pazīstams — sevišķi zēniem — ne tik daudz kā sporta nodaļas galva, drīzāk kā sambo sekcijas vadītājs un cilvēks, kurš ar delnas sānu skalda ķieģeļus. Bikovskai un Loktjukovam, tā vien izskatījās, lieta virzījās uz komjauniešu kāzām, bet Česnokovs, jādomā, gribēja tikt par liecinieku.

— Vissliktāk, ja tie ir kaut kādi... — aprāvās sporta nodaļas vadītājs, durvīs ieraudzīdams priekšniecību.

— Lielais trijnieks! — pirmais sekretārs pasmaidīja.

— Potsdama! — Oļegs uztvēra. — Apspriežam noziedznieku likteni.

— Līdz Potsdamai vēl tālu, — drūmi pajokoja Lok-

tjukovs.

— Mansurovs nav zvanījis? — Šumiļins viņam pajautāja.

— Kādēļ tad viņam jāzvana, viņš pie manis nodaļā runā ar operatīvajiem, manuprāt, gaida tevi. Es esmu vajadzīgs?

— Pagaidām ne. Bet tu, Oļeg Ivanovič, ienāc pirms aparāta apspriedes pie manis.

— Sapratu.

— Jūs te nepārspriedelēsiet salidojumu? Pielūkojiet, sanāksmē pārbaudīšu pa visām pozīcijām.

Šumiļins izgāja un dzirdēt sarunas turpinājumu nevarēja, bet žēl.

— Mūsu komandieris nu gan drūms. — Česnokovs paraudzījās uz aizvērtajām durvīm. — Acīmredzot Ko-vaļevskis viņam pamatīgi sadevis. Pirmajam pašlaik tas ir nelaikā, ai, nelaikā . ..

— Pašlaik? — Bikovska pārjautāja. — Kas tad nu?

— Ar ko gan jūs darbā noņematies! — Organizatoriskās nodaļas vadītājs paraustīja plecus. — Viņu grib ņemt uz pilsētas komiteju Spartko vietā.

— Es nezināju ... Un pareizi vien ir! Tur tieši tāds kā Šumiļins vajadzīgs.

— Kamēr Kola netiks skaidrībā par huligāniem, es domāju, viņš nekur nebūs vajadzīgs.

— Un kāpēc viņam jāatbild par kaut kādiem neliešiem? Viņiem droši vien ar mūsu rajonu nav nekāda sakara!

— Pirmkārt, tāpēc jau tu esi atbildīgs darbinieks, lai par visu atbildētu, un, otrkārt, lai noskaidrotu, kas ir

šie huligāni, viņus vispirms vajag atrast! — Česnokovs teica.

— Bet es taču saku, — Loktjukovs beidzot atgriezās pie pārtrauktās domas. — Vissliktāk, ja tie ir kaut kādi nejauši puiši, piemēram, atbraucēji, — tad ir visgrūtāk atrast.

— Vai tu savējiem vaicāji? — Nadja domāja pusaudžus no Loktjukova sekcijas.

— Viņi saka: ja zinātu — paši atvestu.

— Es vēl līdz šim laikam nevaru apjēgt... — Bi-kovska pielika pirkstus pie deniņiem. — Kādiem neliešiem jābūt!

— Tu, Nadja, esi slikti mācījusies psiholoģiju, — Oļegs pasmaidīja. — Ir tāds jēdziens — lomas uzvedība. Iespējams, mūsu iebrucēji izrādīsies priekšzīmīgi komjaunieši. Gluži vienkārši piektdien pēc darba viņi uzņēmās huligānu lomu un labi to notēloja. Jokoju!

— Tā nekas loma! — Sporta nodaļas vadītājs ar akmenscieto plaukstu uzsita pa galdu. — Kaut kā nesaprotu ...

— Un kas tur nesaprotams? Visādi gadās: cilvēks var arī strādāt rajona komitejā, vadīt sev līdzīgus, bet pārkāpj pār slieksni — un loma jau pavisam cita. Vai tad tā nemēdz būt? . . .

— Pagaidi, — Nadja iesāka, — tātad viena skatuve — rajona komiteja, otra — ģimene, trešā ...

— Bet ja vēl skaitītu mazās skatuves! — Česnokovs pasmaidīja.

— Tātad visur lomas? Bet kur tad esi tu pats? Kaut kas taču cilvēkā vienmēr ir pastāvīgs! . . .

— Pastāvīga ir loma, kuru viņš izdomājis sev. Bet sabiedrībai vissvarīgāk, kā tu pārvaldi sociālo lomu, un tikai pēc tam — ko tu domā un jūti.

— Pagaidi... tad jau iznāk, ka aktīva dzīves pozīcija, pārliecība — tas, ko mēs prasām no komjauniešiem, — ir tikai parasta lomas vai scenārija pārzināšana? Tā iznāk?! Un kādu tad lomu izpildām mēs?

— Personiski es pašlaik izpildīju ciniķa un slepena karjerista lomu, — attapās Oļegs, kuram saruna jau Sāka nepatikt. — Tā nekas, ko?

— Ļoti labi, kā dzīvē! — nopietni uzslavēja Loktjukovs.

...Bet Šumiļins pa to laiku jau gribēja doties uz sporta nodaļu, taču aizkavējās pie propagandas. Mu-liina galds bija memoriāli tukšs. Homičs runāja ar tipogrāfijas «Bāka» iespiedēju, kuram vajadzēja uzstāties salidojumā. Šumiļins domās pārskatīja oratoru sarakstu un atcerējās, ka puisi sauc par Sergeju, uzvārdā vai tiu Poluhins, vai Poluņins.

— Kā tu iesāksi? — instruktors tikmēr prašņāja.

Puisis noplātīja rokas.

— Tu sāksi tāpat kā visi: «Biedri!» — Vaļera skaidroja un salasāmi ierakstīja papīra lapā. — Jūs atsaucāties uz kokvilnas kombināta aicinājumu?

— Nu kā tad?

— Rakstām: «...uztvēruši kokvilnas kombināta komjaunatnes kvēlo aicinājumu, es un mani biedri pieņēmām saistības...» Kādas saistības jūs pieņēmāt?

— Tātad... palielināt iespiedlokšņu novilkumus no vienpadsmit līdz vienpadsmit ar pusi tūkstošiem stundā, bet papīra ekonomija būs — viena tonna kvartālā... Bet, redz, par to, ko atbildēja direktors, kad mēs gribējām ansambli...

— Pagaidi! Par trūkumiem pateiksi beigās. Rakstām: «...tonnu kvartālā. Šodien mēs varam ziņot salidojumam, ka...» Ko mēs varam salidojumam ziņot?

— Tātad izstrāde mums tagad ir divpadsmittūkstoš iespiedlokšņu, bet ekonomija — divas tonnas ... Bet par ansambli?

— Pagaidi, pagaidi. Rakstām: «Divas tonnas kvartālā. (Aplausi.)»

Pamanījuši pirmo sekretāru, abi piecēlās: instruktors, kā jau aparāta darbinieks, negribīgi, bet iespiedējs kā kareivis — strauji; droši vien nesen pārnācis no armijas.

— Nikolaj Petrovič, strādājam pie runām, — Homičs ziņoja.

— Redzu, Vaļera. Sēdies taču. Arī tu, Sergej, apsēdies! — atļāva sarkanproletāriskais vadītājs trīsdesmito gadu komjaunatnes tradīcijās, kad visi — no CK sekretāra līdz VĻKJS ierindas biedram — bija uz «tu».

— Kā tad tev tomēr izgāja ar direktoru — neatbalstīja?

— Šis nu atbalstīs! — puisis sašuta. — Kad komjaunieši uzņemas paaugstinātas saistības — tad viss

kārtība, bet, ja mēs ar kaut kādu lugumu, — tad viņa navl Varbūt jūs, Nikolaj Petrovič, viņam piezvanītul

— Vai tiešām? Piezvanīšu. Bet tu, Sergej, par to noteikti pasaki, kā ir patiesībā! Bet skaistus vārdus ari bez tevis pietiekami sarunās.

...Pie uzskaites sektora, kā vienmēr, bija rinda. Šeit stājās uzskaitē, noņēmās no uzskaites, izstājās no komjaunatnes vecuma dēļ. Sektora meitenes ātri sameklēja daudzu tūkstošu lielajā kartotēkā iesarkanu kar-toniņu, ierakstīja datumu, uzlika zīmogu — un rajona organizācija samazinājās par vienu cilvēku, taču tūdaļ pat savus dokumentus sniedza cits komjaunietis — un vidējais aritmētiskais triumfēja. Šumiļins jau sen bija nodomājis izstrādāt rituālu procedūrai «Atvadas no komjaunatnes biedrakartes». Citādi uzņemšana notiek pēc iespējas svinīgi, bet šķiršanās no divdesmitastoņ-gadniekiem lietišķi, ikdienišķi, it kā viņi atvadītos nevis no komjaunieša jaunības, nevis nodod biedrakarti rajona komitejā, bet gan grāmatu bibliotēkā. «Tikšu skaidrībā par huligāniem,» Šumiļins apsolīja sev, «apsēdīsimies ar ķaško un sasprindzināsim smadzenes.»

Aizsardzības un sporta darba nodaļā pirmais sekretārs ieraudzīja vakarējo inspektoru, kurš sarunājās ar diviem kvadrātveida puišiem no operatīvās vienības.

_— Tieši jūs es gaidu, — nepiespiesti — gluži kā savējais — sasveicinājās kapteinis.

— Tad iesim pie manis, — Šumiļins uzaicināja un pa ceļam, palaidis Mansurovu priekšā, palūdza Alločku, lai tā savieno tikai ārkārtējos gadījumos.

Kabinetā viņš iekārtojās aiz sava galda, uz kura vajadzības gadījumā varēja nolaisties neliela lidmašīna, un, piedāvājis viesim apsēsties, painteresējās, kas jauns.

Izrādījās, ka nekā jauna pagaidām nav, taču, pēc inspektora domām, drīz būs. Piemēram, bija jāuzpeld spartakiādes kausam.

— Bet kā jūs domājat, Nikolaj Petrovič, — it kā neviļus vaicāja inspektors, — vai noziedznieki nevarēja ielīst pie jums aiz atriebības par kaut kādu netaisnību?

— Aiz atriebības? Bet par ko varētu atriebties rajona komitejai?

— Vai nu mazums, par ko! Stingri sodījāt vai vēl kaut kas.

— Ne-edomāju ... Un stingri sodīt, atklāti runājot, mēs esam atradinājušies. Mākam izprast cilvēkus.

— Un tomēr, ja iespējams, es gribētu iepazīties ar pēdējo divu gadu personiskajām lietām.

— Kā vēlaties. — Šumiļins nospieda pogu un pa selektoru izsauca Ļaško.

Pēc mirkļa kabinetā ienāca Oļa — maza, nopietna, kartotēkas jucekļa nomocīta.

— Kāpēc tu tik bēdīga? — vaicāja līdzjūtīgais vadītājs.

— Ai, nieki, Nikolaj Petrovič, jāiesniedz gada pārbaude, bet veidlapas vēl nav nodrukātas.

— Un kā ar tiem, kas vēl joprojām pie mums uzskaitē?

— Kā vienmēr, abiturienti vien ir ko vērts! Jūs pasakiet skolu nodaļai, lai nodarbojas ar to. Komisaro-vai tikai apsveikums prātā, bet par skaitļiem pēc tam jāatbild man!

— Vai tiešām? Pateikšu. Un, lūdzu, sameklē biedram Mansurovam personiskās lietas par diviem gadiem. Tūdaļ pat sameklē.

— Pateicos. — Kapteinis piecēlās, brīdi vilcinājās, pagaidīdams, kamēr Ļaško izies no kabineta, un atkal apsēdās. — Vai zināt, Nikolaj Petrovič, jo tālāk šķetinu jūsu lietu, jo vairāk pārliecinos: tas nav nekāds zādzības mēģinājums! Un, ja viņi būtu ielīduši svešā dārzā, nevis rajona komitejā, situāciju varētu kvalificēt kā nerātnību.

— Zinu. Taču es nerātnību iztēlojos citādi...

— Es jau arī saku, ka jums ir sevišķs gadījums.

— Kādēļ tad nepieciešamas personiskās lietas?

— Jāpārbauda abas versijas, lai gan visdrīzāk huligāni gluži vienkārši iedzēra, pamanīja atvērto logu un aiz gara laika ielīda . ..

— Un grautiņu arī sarīkoja aiz gara laika?

— Aiz dīkdienības, Nikolaj Petrovič, ne to vien var izstrādāt! Paskaidroju. Elementāra ķēdīte: dīkdienība — iedzeršana — pārkāpums. Puika atgriezies no rūpnīcas; darba diena saīsināta, vakarskolā viņu pagaidām nav iespundējuši, sievas, bērnu nav, palīdzēt mājās nav ieradināts. Kur sevi likt? Paņēmis uz krūts ar tādu pašu puņķutapu puslitru un sāk izlādēties, jo nemāk ne dzert, ne cilvēciski atpūsties!

— Jā, ar brīvo laiku ir sarežģīti, vai jūs esat bijis mūsu diskotēkā?

— Protams. Bet jūs pats tur bieži ielūkojaties?

— Ielūkojos, — izvairīgi atbildēja Šumiļins.— Mums ir izstrādāta interesanta programma, biļetes mēs izplatām caur komjaunatnes komitejām, tur ir pastāvīgs kārtības sargu postenis ...

Pirmais sekretārs sapīcis sajuta, ka taisnojas kapteinim.

— Ļoti labi, — Mansurovs piekrita, — bet vai jūs zināt, ka šīs jūsu diskotēkas kļūst par spekulantu pamatskolu?

— Spekulantu? Mūsu diskotēka? Man nav tādu ziņu, — Šumiļins dzestri atteica.

— Paskaidroju: es nedomāju konkrēti jūsu diskotēku, taču citā rajonā bija gadījums, kad ap jaunatnes kafejnīcu šeftējās vesela pusaudžu grupa, kas nodarbojās ar biļešu tālākpārdošanu. Viņiem bija izveidojusies gluži vai militāra organizācija, ar pienākumu sadali, stingru disciplīnu, vienvaldību. Bet galvenajam izrādījās interesanta palama — Obcrsts. .. Jūs saprotat?

— Saprotu... Un ari par to grupu zinu. Kad izstāstīja, es nenoticēju. Ar šīm lietām jānodarbojas nopietni!

— Mēs no savas puses jau nodarbojamies, bet ar dažādiem «oberstiem» un dīkdienīgo jaunatni ir jānodarbojas jums, biedri pirmais sekretāri

— Vai jūs, biedri kapteini, nevēlaties pastrādāt komjaunatnē? Mums tieši ir vajadzīgs otrais sekretārs.

— Pēc pakāpes nederēšu, — inspektors iedzēla un piecēlās. — Ja būs kaut kas jauns, es piezvanīšu. Manas koordinātas jums ir.

— Jā, es pierakstīju, — Šumiļins pārbaudīja, pāršķirdams kalendāra lapiņu.

Mansurovs aizgāja. Šumiļins ar plaukstām paberzēja nogurušo seju un piepeši juta, ka atkal atceras Kono-ņenko, viņa intonāciju, viņa sarunas. Taču tagad tās tika uztvertas citādi — asāk, sāpīgāk, vai?

«Vai tu nekad neesi ievērojis,» reiz otrais sekretārs painteresējās, «ka jauni puiši, sakot «komjaunatne», visbiežāk domā nevis paši sevi, bet tikai mūs — aparāta darbiniekus, funkcionārus? Man reizēm šķiet: ja mūsu aparātu vispār atvienotu no rajona, mēs tāpat funkcionētu, raportētu, saņemtu godarakstus ...»

«Varbūt pamēģināsim?» Šumi|ins smaidīdams ierosināja.

«Man reizēm šķiet, jau esam pamēģinājuši,» pavisam nopietni sacīja otrais sekretārs.

«Tā teica Konoņenko!» sarkanproletāriskais vadītājs nopūtās, piebīdīja sev tuvāk bez vīzas iztvīkušo dokumentu kaudzīti un sāka parakstīt, mehāniski pārlaizdams tekstam acis. Cilvēks, kura paraksts apveltīts ar vadošu spēku, izturas pret autogrāfu nopietni un uzvelk to ar atbildības sajūtu, nepieļaudams, lai pēc apšaubāmās zinātnes — grafoloģijas — likumiem tas mainītos atkarībā no garastāvokļa. Redz, arī tagad: kurš katrs teiktu, ka Šumiļina paraksts ir tāds pats kā vienmēr, — un tikai pirmais sekretārs pats savā parakstā saskatīja kādu jaunu niansi. Apjukumu, vai?

10

— Alliņ! — Šumijins teica tikko ienākušajai sekretārei, — vari mani ar visiem savienot un, lūdzu, pārraksti atzīmētās lapas. Vai manus labojumus sapratīsi?

Rīkojuma pirmā daļa bija līdzvērtīga militārai pavēlei par pamiera pārtraukšanu — pirmo sekretāru apbēra telefona zvanu krusa. Viņš atbildēja, paskaidroja, taisnojās, precizēja, garantēja, apspriedās, apsveica, konsultēja, juta līdzi, koordinēja, pamadja, pārbaudīja, iecēla, atcēla, sadeva pa mici, bijīgi klausījās, sūrojās par dzīvi, apsolīja nekavējoties izlabot, lūdza sazināties ar viņu pēc dažām dienām.

Majakovskis reiz izdomāja smieklīgu vārdu «sasvad-galvpriekš» — saskaņošanas vadības galvenais priekšnieks. Proletariāta dzejnieks šaustīja (šis vārds ļoti patīk mācību grāmatu autoriem) aizsēdējušos Pobedo-nosikovus, taču viņš ne mazākā mērā nešaubījās, ka vadīt un saskaņot ir smags un atbildīgs darbs. Svarīgi ir tikai nesajaukt, saskaņojot tur, kur jāvada, un vadot tur, kur jāsaskaņo. Šumiļins nesajauca! Un, atcerēdamies savu rajona komjaunatnes jaunību, sacīsim: ar tādu pirmo strādāt būtu viegli un droši, īsāk sakot — darbs ietu no rokas!

...Pirmām kārtām Šumiļinu uztrauca situācija ar salidojumu. Pēc vakardienas pasākumiem tā vairs nelikās tik bezcerīga. Darbinieki šo to bija paspējuši izlabot, taču par transportu un telpas īri nācās zvanit un runāt pašam. Viņš iztērēja kvartālam paredzētos pievilcības un neatlaidības krājumus, lai prezidijā dabūtu kosmonautu un slavenu aktieri, kā arī izplēšot uz afišām vēl nenokjuvušu filmu. Pēc tam izlasīja un izbrāķēja gatavo runu tekstus, salamājās ar Komisarovu par pionieru apsveikumu. Vienojās, ka Petja Koniševs pacentīsies ātri atjaunināt novecojušos dzejoļus. Viņš sākumā atteicās, paskaidrodams, ka, sak, sirdī viņš esot liriķis, taču daži pārliecinoši piemēri no tēvzemes lirikas vēstures salauza viņa pretestību. Tad Šumiļins sazinājās ar nepilngadīgo lietu inspekciju, kur viņu lieliski pazina, un pārrunāja notikušo. Pēc tam viņš piezvanīja pedagoģiskā institūta VĻKJS komitejas sekretāram, rajona komitejas biroja loceklim Sergejam Za-jašņikovam un palūdza huligānu meklēšanā iesaistīt studentus, kuri nodarbojas ar pusaudžiem. Šumiļins vēl nebija paguvis nolikt klausuli, kad pie viņa ielauzās «Komjaunieša» redaktora vietnieks Liparskis — veikls, četrdesmit gadus vecs avīžnieks, kas jaunatnes laikrakstā acīmredzot iestrēdzis lidz pensijai. Satiekoties un pa telefonu viņi vienmēr sarunājas kā mīļi draugi, lai gan bija tikai pavirši pazīstami, kur nu vēl runāt par draudzību. Tiesa, bija kāds cits apstāklis: redakcija atradās Sarkanproletāriskajā rajonā, tāpēc visi žurnālistu raksturojumi gāja caur Šumiļina rokām. Tādējādi komjaunatnes presei piemītošo milzu spēku stabili līdzsvaroja varenais gumijas zīmogs, kuru pirmais sekretārs periodiski uzspieda uz attiecīgajiem dokumentiem.

— Kārtībā, vecīt! — Liparskis ietarkšķējās. — Ievietojām rītdienas numurā. Pirmajā lapā. Taču pasaki savam organizatoriskās nodaļas vadītājam, lai viņš tavus lūgumus nenodod pēdējā brīdī — es neesmu burvju mākslinieks!

— Ko ievietojāt? — pirmais sekretārs piesardzīgi izbrīnījās, izvandīdams atmiņas kaktus. — Tu atvaino — es atvaļinājumā mazliet atslēdzos ...

— Kā — ko? Fotogrāfiju uz četrām slejām!!! Ar parakstu, cik varonīgi jūs gatavojaties salidojumam.

— A-a! Jā, jā! Paldies! — Šumiļins sirsnīgi pateicās un pameta uz savlaicīgi kabinetā ienākušo Cesno-kovu drūmu skatienu. — Bet kad tad jūs noknipsējāt? Bez manis, vai?

— Pagājušajā gadā, kad taisījām par jums fotoreportāžu. Vai atcerējies?

— Bet tad Konoņenko taču bija otrais.

— Vecīt, nemāci lāci bitēs iet! Konoņenko vietā mani puiši ielīmēja tavu orgnodaļas vadītāju Česnokovu. Viņam ir ļoti fotogēniska fizionomija.

— Vai tiešām? Paldies.

— Bet man pie tevis «pretpaldies»: te mūsu puisim vajag steidzīgi noformēt raksturojumu. Nogulējis, tu jau pats saproti.

— Izdarīsim.

— Paldies, vecīt! Lasi rītdienas numuru! Trauksmes atsaukums — četras nulles.

Česnokovs pacietīgi gaidīja, kamēr priekšniecība pabeigs sarunu.

Šumiļins nometa klausuli un smagi paraudzījās uz organizatoriskās nodaļas vadītāju.

— Kādi vēl lūgumi tev bijuši manā vārdā? Varbūt drīz sāksi parakstīt manā vietā papīrus?

— Ja paņemsi par otro, nāksies parakstīt, bet attēls uz salidojumu netraucēs, komandieri. Gluži otrādi, būs mazāk valodu: mums taču fotogrāfija avīzē ir tas pats, kas Goda plāksne... Vai tu kādreiz esi redzējis, ka iespiestu miglas pūtēju vai izšķērdētāju grupas attēlu?

— Esmu redzējis. Tikai par to, ka viņi ir miglas pūtēji, kļuva zināms vēlāk.

— Nu, redz! Un vispār, Nikolaj Petrovič, lavā stāvoklī šī fotogrāfija ir īsts atradums, bet tu «paldies» vietā . . . Apvaino!

— Kādā tādā stāvoklī?

— Tikai nevajag saviem puišiem mežģīt smadzenes, visa rajona komiteja runā, ka tu aizej Špartko vietā!

— Es? .. . Vai tad viņiem nekā cita nav ko darīt?!

—. Viņi runā vaļas brīžos . ..

— Redz, tā jūs arī salidojumu jau esat izrunājuši! Tagad klausies mani uzmanīgi: vēl vienu reizi manā vārdā izmuldēsies — uzrakstīsi iesniegumu. Saprati? Pēc desmit minūtēm apspriede. Vai scenārijs ir gatavs?

— Apvaino! Nikolaj Petrovič, ir viena kolosāla ideja. Iedomājies, bērnunama iemītnieki pateicas rajona komjaunatnei par gādību, bet mēs viņiem pasniedzam lielu, zeltītu atslēgu. No putuplasta.

— No kā?

— Ko — «no kā»?!

— Vaicāju — no kā atslēgu?

— No bērnunama! Tur taču viss tikpat kā gatavs — palikusi tikai apdare. Bet atslēga ir simboliska.

— Mums, Oļeg, pietiek simbolisku atslēgu no neeksistējošām durvīm, šitik daudz pietiek! — Šumiļins pārlaida roku pār ādamābolu. — Un tev vajag strādāt nevis rajona komitejā, bet filmēt kauju skatus, no lidmašīnas.

— Man neiznāks — esmu no inženiera ģimenes...

— Vai tiešām? Un par «cilvēkstundām», no inteliģences nākušais, jūs ar Loktjukovu visu noskaidrojāt?

— Visu! Parādi tiks likvidēti nedēļas laikā. Izņemot apavu fabriku — viņiem plāns deg.

— Kas tev to teica?

— Sekretārs.

— Vai uz partijas komiteju tu zvanīji?

— Nē. Saproti...

— Saprotu. Kad tu pats pēdējo reizi biji būvē?

— Nikolaj Petrovič, pa kuru laiku es varu braukāt? Uz maniem pleciem viss salidojums, izņemot pionieru apsveikumu! Turklāt: tā ir Loktjukova pozīcija. Viņš tur ir katru otro dienu, reizēm pat nakšņo. ..

— Labi, gatavojies apspriedei, — Šumiļins beidza sarunu un ierakstīja kalendārā, ka rīt no rīta jāieskrien būvē.

Bet Česnokovs pa to laiku lēnām aizgāja līdz durvīm, apstājās un neierasti kautrīgā balsī vaicāja:

— Kā tur ir armanu jautājumu? Vai parmani izlems?

— Bet kas tev nav skaidrs? — 'dzēlīgi atteica sar-kanproletāriskais vadītājs. — Par to runā visa rajona komiteja. Ej paklausies.

Palicis viens, Šumiļins tūliņ piezvanīja uz apavu fabriku un ar partijas komitejas sekretāra starpniecību izdiņģēja būvei piecus kaujiniekus desmit apsolīto vietā. Un to varēja uzskatīt par uzvaru, jo ar plānu viņiem tiešām neveicās. Vēl vajadzēja izlaist tik daudz kurpju, ka ar tām varēja apaut visus Sarkanproletāriskā rajona iedzīvotājus. Protams, vienīgi tajā gadījumā, ja šos apavus pirktu. Pēc tam Šumiļins izskatīja scenāriju un vienlaicīgi analizēja jauno informāciju. Par pilsētas komjaunatnes komitejas sekretāra Spartko pārcelšanu viņš zināja jau vairākus mēnešus. Tika minēti arvien jauni un jauni iespējamo pēcteču uzvārdi, un tagad nu pienākusi kārta arī sarkanproletāriskajam vadītājam. Ir tāds triks: ja štata vietā, kas drīzuma atbrīvosies, grib pieņemt cilvēku, kuru augstākstāvoša organizācija noteikti neapstiprinās, tad ap vakanci sarīko mākslīgu vētru (kā kino ar aerodinamiskās caurules palīdzību). Visu zināšanai tiek piedāvāti un noraidīti daudzi pretendenti — vienam nav īstā diploma, citam — ģimenē neklājas labi, trešam — gan diploms piemērots, gan priekšzīmīga ģimene, taču neveiksmīgs vecums (vai nu pārāk jauns, vai pārāk vecs), ceturtajam... Un tā tālāk. Beigu beigās augstākstāvošie biedri neiztur un dusmīgi sauc pie kārtības: «Vai jūs izlemsiet savu kadru jautājumu vai ne?!» Un tieši tad kā slēpņa pulks no ozolaines kaujas laukā iebrūk tas, kuru grib pieņemt. Viņam gan diploms šaubīgs, gan ģimenes nav un pārsteidzošs vecums, un vēl šis tas, taču, zaudējuši pacietību, tieši viņu apstiprina augšā. Acīmredzot Šumijina kandidatūra bija kārtējā brāzma aerodinamiskajā vētrā, bet varbūt arī ne... «Visa rajona komiteja runā ...» Nav nekāds brīnums! Cilvēci kopumā satrauc problēmas: kas mēs esam? no kurienes esam? uz kurieni ejam? — bet pamatjautājumi, kas nedod mieru aparāta darbiniekiem, ir šādi: kas, uz kurieni, kādēļ un kā aiziet? Turklāt eksistē stingri izstrādāta, ļoti elastīga un, protams, neoficiāla vērtējumu sistēma, kas kvalificē darbinieku pārvietošanos. Piemēram, aiziet no rajona komitejas instruktora vietas par instruktoru pilsētas komitejā — nav slikti; no rajona komitejas nodaļas vadītāja vietas tikt par pilsētas komitejas instruktoru — sliktāk; pēc tam atgriezties no pilsētas komitejas par rajona komitejas sekretāru — labi: patstāvīgs amats; bet pāriet no rajona vai pilsētas komitejas aparāta ierindas amata nekom-jaunatnes darbā, teiksim, arodbiedrībā — slikti, priekšlaicīgi (vēl nav uzkrāta inerce un autoritāte). Taču palūkojieties: kaut kāds savādnieks aizgājis no rajona komitejas nodaļas vadītāja amata uz rūpnīcas atbrīvotā sekretāra vietu. «Viss ir pareizi,» paskaidros speciālists. «Viņš pēc pāris gadiem atgriezīsies kā pirmais sekretārs!» Un tiešām!

Gaidīdams, kamēr sapulcēsies aparāta darbinieki, Šumiļin s domāja arī par Česnokovu. Iespēja pāriet no organizatoriskās nodaļas vadītāja par otro sekretāru gadās reti, tāpēc var teikt, ka tagad tika izlemts Oļega liktenis. Protams, pēdējais vārds vienmēr palika rajona partijas komitejai, taču ir arī pirmais vārds — un tas piederēja Šumiļinam, kurš nesteidzās to teikt.

Jā, Česnokovs ir strādīgs, enerģisks, neatlaidīgs puisis, kurš mazliet — līdzsvaram — sevi tēlo par slaistu. Jā, viņš tiks galā, nepievils, neizjauks darbu, viņam darbs ir dārgs, bet ne jau tāpēc, ka tas ir darbs, kuram viņš kalpo, bet tāpēc, ka tas ir darbs, kas kalpo viņam. Česnokovs nehaltūrē kā Muhins, godīgi iegulda darbā spēkus, prātu, nervus, laiku, godīgi cerēdams uz peļņu — atbildīgu un apskaužamu amatu, lielu algu, stāvokli nākotnē... Komjaunatne Oļegam nav saistīta ar vecumu un likteni, tā ir gluži kā dzīves eskalatora kāpnes, kuras jau pašas par sevi kustas, un ja pa tām vēl sāktu skrieti ...

Vai tāds Česnokovs pasaulē ir viens? Nē. Vai viņš ir sliktāks par citiem? Jā, sliktāks par Konoņenko, bet varbūt arī labāks par tiem, kuri, ietērpušies aparāta darbinieku uniformā — labi pieguļošā uzvalkā un rūpīgi'pieskaņotā kaklasaitē —, lietišķā riksī (sak, lielas labā esmu gatavs sākt skriet, taču nepienākas!) ar rūpestu pilnu seju un absolūti vienaldzīgu sirdi šaudās pa koridoriem.

Tātad paņemt par otro Oļegu — īsumā — iedegt zaļo gaismu godīgam karjeristam. Neņemt — vēl nav zināms, ko atsūtīs. Pasarg’ dievs, ārējās tirdzniecības sapņotāju, tādu kā Muhins! Bet ja tomēr aprunātos ar Buteņinu? Taču, kamēr viņš iejutīsies, ar viņu nāksies pamocīties: aparāta darbu, tāpat kā mūziku, vajag mācīties, kaut daži uzskata, ka var apsēsties pie priekšnieka galda un neapstājoties notrinkšķināt klavierkoncertu. Pēc tam cilvēki gadiem ilgi attopas. Komjaunatnes rajona komiteja — protams, nav konservatorija, drīzāk pašdarbības kolektīvs, bet, no otras puses, vai gan mazums izcilu izpildītāju ir sākuši savu ceļu no rūpnīcu klubu skatuvēm! ...

Aparāta darbinieki bija sapulcējušies. Šumiļins klusībā atzīmēja, ka iztukšotā vitrīna jau sākusi piepildīties: uzradušies daži glīti noformēti ziņojumi salidojumam, no plaukta startēja kārtējā pleksistikla raķete. Šumiļins skrupulozi — pozīciju pēc pozīcijas — pārbaudīja, kā notiek gatavošanās. Pēc tam nolasīja un kopīgiem spēkiem izlaboja detalizētu plānu — scenāriju — par katru minūti. Tika izveidots salidojuma štābs ar Česnokovu priekšgalā. Negaidīti noskaidrojās, ka nav par ko prezidijam nopirkt ziedus un sviestmaizes, un sarkanproletāriskais vadītājs palūdza Vol-kovčukai pēc apspriedes ienākt viņa kabinetā. Dzirdot šos vārdus, Volkovčuka smagi nopūtās finansu disciplīnas pārkāpuma priekšnojautās. Tad Sutnijins vēlreiz noinstruēja, kā jāstrādā ar oratoriem.

— Galvenais, lai viņi runātu prātīgi, bet sakarīgums ir otršķirīgs. Neizdomājiet viņu vietā kritiskus aizrādījumus rajona vai pilsētas komitejām — viņi paši zina, kas mums ir slikti. Un, dieva dēļ, nenolaiziet individualitāti! Pagaidām man ir tāda sajūta, it kā visi ziņojumi gluži kā anekdotē ņemti no vienas mucas...

Un, jau atlaizdams darbiniekus pusdienās, painteresējās: kur tomēr ir Muhins?

— Viņam ir slimības lapa, — vienā balsī atbildēja puiši.

Ēdnīcā, izstāvējis nelielu rindu, Šumiļins piekrāva paplāti ar šķīvjiem un, pieklājīgi pamādams ar galvu pazīstamiem partijas rajona komitejas un izpildu komitejas darbiniekiem, ar skatienu meklēja brīvu vietu, atrada un piesardzīgi sāka lavierēt starp galdiem.

Pēdējā laikā šeit bija nostiprinājusies paraža ēst pēc eiropiešu modes, nenoņemot šķīvjus no paplātes. Divas pretimsēdošās sekretāres-mašīnrakstītājas apsprieda kādu šausmīgu slepkavību greizsirdības dēļ. Zaudēdams apetīti un juzdams, kā pulsēdams sirdī ieplūst nemiers, viņš ieklausījās un beidzot saprata, ka viņas runā par jaunu rietumu filmu.

Ēdnīca bija iekārtota ļoti omulīgi un, lai nepaklie-dētu aparāta darbiniekiem darba gaisotni, it kā imitēja kabinetu sistēmu: galdiņus citu no cita atdalīja dekoratīvas starpsieniņas. Gar sienām bija izvietoti metālkalumi ar gastronomiskiem sižetiem. No tuvākās starpsienas, tāpat kā no visām pusēm, atskanēja pazīstamas balsis, taču Šumiļins tām nepievērsa uzmanību, līdz izdzirdēja savu uzvārdu.

— Pirmais nav muļķis! — apgalvoja kautrīgā Ho-miča mundrā balss. — Viņš ies tikai uz Jauno māju.

— Es viņa vietā būtu gājis uz Spartko amatu, — Goldmans nepiekrita.

— Tu vispirms nokļūsti viņa vietā! — iedzēla Rah-matuļina. — Vai atceries — Bazlovs aizgāja uz pilsētas komiteju? Kur viņš ir tagad?

— Bazlovs netika galā, bet Šumiļins ir sakarīgs vīrs, viņš tālu ies!

— Nekur viņš tagad neies, — iepinās Milas Smir-novas balstiņa. — Tētis saka, ka pēc atgadījuma ar huligāniem viņam aši vien vajag atgriezties savā aspirantūrā ...

— Blēņas! — Goldmans iebilda. — Cilvēkus uzrauj par nelikumībām un arī tad pārceļ bez pazeminājuma. Protams, nepatīkams notikums, taču kāds pirmajam ar to sakars? Viņš vispār bija atvaļinājumā.

— Tētis saka, ka cilvēku visvieglāk nogremdēt, kad viņš slimo vai atrodas atvaļinājumā.

— Tavs tētis runā gluži kā Jevgeņijs Svarcs!

— Kāpēc Svarcs? Kāds Svarcs? Ko jūs smejaties?

— Tāpat vien, — Rahmatuļina paskaidroja. — Un pietiek dalīt vēl dzīvā Šumiļina ādu, mani vairāk uztrauc, kas būs otrais.

— Kā — kurš? Česnokovs! — pārliecināti atteica Goldmans. — Pa pirmā kabinetu vien dzīvo, dīdās pa pilsētas komiteju, visu laiku skrien uz Jauno māju apspriesties. Viņš arī būs!

— Česnokovs pārcenties un nebūs otrais! — brīvi, kā jau citas nodaļas darbinieks, paziņoja Homičs. — Cilvēks atnāks no pilsētas komitejas. Visdrīzāk — Foļin-skis.

— Kāpēc?! — pārējie apvaicājās vienā balsī.

— Vai jūs noskārtīsiet pēc uzvārda, vai ari jāpaskaidro uz pirkstiem?

— Ā-ā-a!

Foļinskis tiešām tika rekomendēts Konoņenko vietā, taču Šumiļins kategoriski atteicās. «Velni tādi, visu zina,» viņš domāja, dzerdams upeņu kompotu. «Kad viņi padzirdēs par manām ģimenes lietām, varēs rajona komiteju sarunu dēļ uz nedēļu aizslēgt. Interesanti, ko pateiks šīs balerīnas tētiņš? Pamatīgi viņi aizbāza viņai muti ar Svarcu . . .»

Šumiļins aiznesa netīros traukus uz mazgātavu un, jau dodamies uz izeju, speciāli pagāja garām strīdniekiem, tie aprāva sarunu un sāka blenzt uz pirmo ar nogurušām, taču uzticīgām acīm.

«Nepatīkami arī tas,» Nikolajs Petrovičs sarauca pieri, sēzdamies mašīnā, «ka notikums ar huligāniem — viņiem ir tikai šķērslis virzībai uz augšu. Kāpēc tas notika, kas ir vainīgs — liekas, viņus tas absolūti neuztrauc. Viņi taču ir jauni puiši — kāpēc tāda attieksme? ... Tāpēc, ka arī tev pašam tāda attieksme: tu taču atlūgumu neuzrakstīji, bet gluži otrādi — uzskati, ka pilnīgi esi nobriedis Spartko vietai! Tā lūk. Biedri pirmais sekretār, ar aizmugures spoguli nepietiek, vajag vēl arī iekšējā skata spogulīti!»

— Braucam uz pilsētas komiteju? — Ašots precizēja.

— Kā tu zini?

— Es nezinu. Es jūtu.

VĻKJS pilsētas komitejas pirmā sekretāra nebija uz vietas, kopā ar radošās jaunatnes delegāciju viņš bija aizlidojis uz VDR. Otrais sekretārs kaut ko kaut kur kaut kam pasniedza un bija apsolījis būt vakarpusē. Šumiļins nolēma iegriezties pie rūpniecības sekretāra Okolotkova, kuru pazina jau kā kaimiņu rajona komitejas pirmo sekretāru. Pirms diviem gadiem viņi sastapās apspriedēs un izbraukumu mācībās, izlīdzēja viens otram sarežģītās situācijās, pat apmainījās ģimenes vizītēm. Tad Okolotkovu pēc veiksmīgas uzstāšanās salidojumā izvirzīja par pilsētas komitejas sekretāru, un tagad viņam nācās draudzēties ar ģimenēm jaunā līmenī, taču viņš palika tas pats vienkāršākais puisis un tiekoties ar tādu pašu uzspēlētu vēzienu blieza pa pastiepto roku, tomēr iemācījās runāt lēnāk, domīgāk, uzsvērtāk, retāk solīja palīdzību un biežāk aizbildinājās ar nepieciešamību apspriesties.

Viņš Šumiļinu sveicināja, panākdams pretī un teikdams, ka atpūtnieks iededzis kā nēģeris un izskatās kā aktieris ar nepieklājīgu uzvārdu Belmondo, ka vispār sarkanproletārieši ir malači un viņš dziļi nožēlo nepatīkamo notikumu.

— Saproti, Koļa, — Okolotkovs aizsmēķēja, domigi ievilka dūmu un sāka līdzināties dzīves skolotājam, — nekā briesmīga, protams, nav, taču runas sākās — un tas ir slikti!

— Un kā pirmais reaģēja?

— Pirmais pret tevi labi izturas un teica, ka tas viss ir nepatīkams pārpratums. Bet, ja pilnīgi atklāti ... — labi pārdomātas vaļsirdības uzplūdā paziņoja Okolotkovs, — Spartko tikpat kā ir aizgājis. Uz viņa vietu ir vairākas kandidatūras, taču tavējā, manuprāt, ir visreālākā! Tu esi bijis pie mums aparātā un ari patstāvīgā darbā gandrīz četrus gadus. Rajons — viens no labākajiem. Pirmais pēc atgriešanās, es zinu, grib ar tevi aprunāties, bet atlido viņš šonakt. Mans draudzīgs padoms: tu tiec skaidrībā par huligāniem, taču mierīgi, paškritiski, bez histērijas, jo tev, esmu ievērojis, ir tieksme uz paššaustīšanu. Otrkārt, salidojums jānovada uz Osiņu. Un, kā nākas, jāizpilda mūsu lūgums!

Runa bija par bloknotiem ar cilspiedumiem pilsētas salidojuma dalībniekiem.

— Jau drukā!

— Malacis! Par visu uzreiz zvani — apspriedīsimies.

Šumiļins izgāja no kabineta, iegrūda hroniski smaidošajai sekretārei zinātniskās pētniecības institūta firmas kalcndāriņu un sāka tradicionālo pilsētas komitejas apgaitu. Sīs apgaitas jēgu var izteikt ar vārdiem: «Redz, tas esmu es! Es visus atceros un absolūti nezaudēju galvu tāpēc, ka esmu pirmais rajonā. Pilsēta paliek pilsēta!»

Sarkanproletāriskais vadītājs gāja no nodajas uz nodaļu, no kabineta uz kabinetu, dālijās jaunumos, uzklausīja jaunumus vai arī vienkārši pārmija kādu joku, pie viena izlēma jautājumus, nodrošināja sev atbalstu, noņēma spriegumu, savukārt pats apsolīja kaut kur palīdzēt.

— Kādi ļaudis! — viņu apsveica uz kārtējā sliekšņa.

— Tāds cilvēks — un bez apsardzes! — smaidīja citā kabinetā.

Iedams pa kāpnēm uz izeju, viņš vaigu vaigā saskrējās ar daudzkārt pieminēto Spartko. Korpulents, ar tieksmi uz plikpaurību, acīm redzami aizsēdējies komjaunatnes darbā — viņš smagi kāpa uz savu kabinetu, un, spriežot pēc tā, cik pamatīgi sāka izprašņāt par dzīvi, ģimeni, kas agrāk viņam nebija raksturīgi, 1— tiešām taisījās aiziet. Nemaldīga pazīme!

Šumiļinam bija svarīga priekšrocība: lai gan viņš uz rajonu bija pārgājis gandrīz pirms četriem gadiem, pilsētas komitejā viņu joprojām uzskatīja par savējo — «mūsu kadri!» — un sarkanproletāriskais vadītājs prasmīgi izmantoja izdevīgo divdabību. Un arī ar to reizēm varēja izskaidrot pirmās vietas, godarakstus, ce-

Jojošos vimpeļus un citas goda zīmes. Turklāt vēsturiski bija izveidojusies tāda situācija, ka komjaunatnes pilsētas komitejā bija salasījušies daudzi izceļotāji no Sarkanproletāriskā rajona komitejas. Pats pirmais sekretārs, lai gan bija ieradies no citas rajona komitejas, savulaik bija beidzis to pašu pedagoģisko institūtu. Bet Šumiļins jau no armijas laikiem zināja, cik varens spēks ir novadniecības jūtas.

Nogrimis domās, viņš iznāca uz ielas un, piegājis pie tukšās mašīnas, atskatījās: Ažots, brīvi atlaidies pret sienu, lenca uz blakusnamu izskrējušo Okolotkova sekretāri. Rokās viņš turēja papīriņu ar telefona numuru, un tas neradīja ne mazākās šaubas par meitenes tālāko likteni. Ieraudzījis priekšnieku, šoferis pamāja ar galvu, ko varēja saprast arī tā: iedarbini, tūlīt brauksim ...

11

Ašots aizveda priekšnieku līdz majonēzes rūpnīcas vārtiem un tika līdz rītam atlaists. Šumiļins atvēra caurlaižu telpas lipīgās durvis un tūliņ sajuta smago, taukaino smaku — vietējās rūpniecības ievērojamību. Uz sliekšņa viņu sagaidīja rūpnīcas VĻKJS komitejas sekretāra vietniece Vaļa Ņefedjeva — plecīga limit-niece ar nesteidzīgām kustībām un plūstošu laucinie-cisku runu. Paies daži gadi, un viņa kļūs par īstu pilsētnieci — asu, nervozu, strauju, izies caur veikalu rindu un sabiedriskā transporta uguni, caur pozitīvu, neprecējušos vīriešu vienaldzības ledaino ūdeni un rūpnīcas administrācijas cieņas deviņām ugunīm — līdz pat fotogrāfijai uz Godaplāksnes un vienistabas dzīvoklim ar logiem uz Apvidceju. Taču tas nenotiks tik ātri, un pašlaik Vaļa bailīgi, bet stingri paspieda pirmā sekretāra roku un nedroši apvaicājās: «Vai iesim, vai?»

Mazajā rūpnīcas klubā, kur uz lustrām vēl varēja samanīt Jaungada svinību serpentīna atliekas, viss bija gatavs sākumam: uz skatuves atradās ar zaļu audumu apklāts galds un senlaicīga, savā mūžā daudz ko dzirdējusi tribīne. Pie sienām bija piekārtas shēmas, diagrammas un fotomontāžas ... No melna pastiprinātāja, kas atgādināja akordeona futrāli, skanēja kādreiz pazīstamā Svetlova «Komjauniešu dziesma»:

Zem zemes tev un augstu gaisos elpot Un mežonīgos joņot ātrumos,

Kad sacīs kosmoss: «Beigusies jau telpa,

Uz kurieni tu, komjaunieti, joz?»

Pag, pag, tu esi komjaunietis? Jā!

Tad lai mums šķirties prātā neienāk!

Nav puišu labāku uz visas zemes tiešām Kā sešdesmito gadu komjaunieši.[11]

Pa zāli starp rindām, plinkšķinādams nolaižamos sēdekļus, ar atskaišu ziņojumu rokās šaudījās VĻKJS komitejas sekretārs Boriss Nozdrjakovs — vājš, plānma-tains puisis. Pamazām ieradās komjaunieši, un viņš pielēca te pie viena, te otra, grūda aprakstītas bpiņas un kaut ko skaidroja pie auss. Notiekošo — raustīdamies dziesmas ritmā — filozofiski vēroja Cimbaļuks, instruktors, kurš organizatoriskajā nodaļā vadīja rūpniecību. Mierīgs, rūpīgs pret sevi, moderni (aparāta pieklājības robežās) ģērbies — viņš izturējās pret darbu ar pašsavaldību, kuru nepieredzējusi acs varēja uztvert par vienaldzību. Taču, pamanījis priekšniecību, instruktors zibenīgi «devās pie tautas», pa draugam iespiedies runājošo komjauniešu pulciņā. Savukārt Nozdrjakovs, smaidā atšicbis dažāda kalibra zobus, devās pretim augstajam viesim.

— Sveiciens svētkos! — pirmā sekretāra seja atplauka, un viņš paspieda uztrauktā Nozdrjakova mitro roku.

Viņi vēl nebija paspējuši aprunāties, kad parādījās uz sapulci ielūgtie viesi — rūpnīcas galvenais inženieris Golovko (direktors bija aizbraucis uz ministriju), partijas komitejas sekretārs Ļešutins un visā rajonā pazīstamā triecienniece Starikova. Plati — pa komjauniešu modei — smaidīdams, Šumiļins apmainījās apsveikumiem un sāka izvaicāt: sak, vai komjaunatne nepieviļ?

— Nu kā jums lai saka? — jautrā noslēpumainībā atbildēja Ļešutins un šķelmīgi palūkojās uz samulsušo komjaunatnes sekretāru. — Drīzāk nē, kā — jā ...

Majonēzes rūpnīca bija maza, rajonā neievērojama, un pirmā sekretāra vizīte bija negaidīta un vietējai vadībai daudz ko nozīmēja.

— Ja jūs būtu laikus brīdinājuši, direktors nebrauktu uz apspriedi. Viņš mums mil komjaunatni! — mono-toni bēdājās Golovko — cilvēks ar gludu, nekustīgu seju un taukainu matu celiņu.

Zāle pamazām piepildījās. Pirmajā rindā uz krēslu maliņām, gaidīdams uzaicinājumu, sēdēja nākamais prezidijs.

— Uzmanību! — sprakšķošajā mikrofonā aicināja Nozdrjakovs. — Uzmanību! Mūsu komjaunatnes organizācijas uzskaitē sastāv sešdesmit trīs cilvēki. Piedalās... — viņš pārlaida skatienu trim desmitiem jauniešu, kas saliņu veidā bija apsēdušies zālē, — piedalās piecdesmit četri komjaunieši. Deviņi nav ieradušies attaisnojoša iemesla dēļ. Kādi būs priekšlikumi?

— Sākt sapulci! — no zāles kāds iesaucās.

— Ienācis priekšlikums sākt sapulci. Balsosim. Kurš par? Pret? Atturējušies? Vienbalsīgi! Lai vadītu sapulci, mums nepieciešams ievēlēt prezidiju. Kādi būs priekšlikumi? — apvaicājās Nozdrjakovs un sāka blenzt uz glītu meiteni trešajā rindā.

Tā tūdaļ pielēca kājās un, iebāzusi degunu papīra lapiņā, skanīgi nodeklamēja;

— Ierosinu ievēlēt prezidiju šādā sastāvāi galvenais inženieris biedrs Golovko, partijas komitejas sekretārs biedrs Ļešutins, komunistiskā darba triecicnniece Darba Sarkanā Karoga ordeņa kavaliere Aleksandra Ivanovna Starikova, komjaunatnes rajona komitejas instruktors biedrs Cimbaļuks, VĻKJS garāžas biroja sekretārs Saša Jakovļevs. Par sapulces priekšsēdētāju ierosinu ievēlēt Vaļu Ņefedjevu ...

— Biedri! — lūdzošā balsī ierunājās greizi nošāvušais Nozdrjakovs. — Mums parādīts liels gods — sa-. pulcē piedalās komjaunatnes Sarkanproletāriskā rajona komitejas pirmais sekretārs Nikolajs Petrovičs Šumiļins!

Atskanēja šķidri aplausi. Vienbalsīgi ievēlētais prezidijs devās uz skatuvi, pie galda mirkli bija apmulsums, beigu beigās — pēc tam kad no zāles tika atnests trūkstošais krēsls — visi apsēdās.

— Biedri, — tikko manāmi uzsverot patskani «o», iesāka Valentīna. — Ir priekšlikums apstiprināt dienaskārtību: atskaites ziņojums, debates, VĻKJS komitejas jaunā sastāva vēlēšanas, dažādi jautājumi. Kādi būs

papildinājumi? Balsosim. Vienbalsīgi. Bet tagad vārds

atskaites ziņojumam ...

— Reglaments! — briesmīgā balsī nočukstēja Nozd-rjakovs.

— Ai... Nu jā... — Ņefedjeva sabijās un ielūkojās špikeri. — Biedri, lai vadītu sapulci, mums jānosaka reglaments. Ziņotājs lūdz četrdesmit minūtes. — Apvaldīts sašutums zālē. — Uzstāšanās debatēs — desmit minūtes. Darbu beigsim divās stundās.

Apstiprināja reglamentu, un vārds tika dots Nozd-rjakovam.

Viņš kokainā solī piegāja pie tribīnes, izlika lapiņas, iedzēra no glāzes malku ūdens, ar rokām sagrāba mikrofonu un, aiz uztraukuma tirinādams kāju, ko varēja redzēt tikai no prezidija, iesākas

— Biedri! Uzvaras solī komjaunatne soļo... Sumiļinu pārņēma ierastais prezidija stingums. Visu,

kas notiks tālāk, viņš zināja no galvas, jo bija nosēdējis ne vienā vien simtā tādu sapulču, bet agrāk pats tās gatavojis un vadījis. Lāgu lāgiem no aizmugures pie viņa pieliecās Cimbaļuks un čukstēja, ka ziņojumu viņš ir izlabojis, ka uzstāšanās debatēs ir sagatavota, ka Nozdrjakovs, protams, nav nekāda dieva dāvana, bet organizāciju «velk», ar vadibu — sevišķi ar galveno inženieri — ir pa draugam. Tiesa, Ļešutins viņu ne visai ieredz ...

Ar perifērisko redzi Sumiļins aplūkoja savus prezidija kaimiņus. Golovko sastinga un kļuva līdzīgs cilvēkam, kuram prātā ienākusi liela valstiska doma. Partijas komitejas sekretāra pagurusi seja pauda miermīlīgu ironiju: sak, ja gribi sagandēt labu darbu — uztici to komjaunatnei. Starikova gudrām acīm labsirdīgi vēroja jaunatni. Valentīna, lūpas kustinādama, gatavojās turpināt savus priekšsēdētājas pienākumus.

Sad tad galvenais inženieris un pirmais sekretārs ap-mainijās nenozīmīgām vadītāju replikām: «Labi pateica!» — «Viņi vispār mums ir labi puiši...» Ļešutins klusēja. Sumiļins vērīgi ielūkojās zālē: pirmajām rin dām, kuras prezidijam bija pārskatāmas kā uz delnas nācās klausīties. Puišu acīs bija sena, sabiezējusi gar laicība. Tālāk — bija vieglāk: spriežot pēc ritmiska jām plecu kustībām, dažas meitenes adīja, neklātniek pūlējās, uzlikuši burtnīcas uz ceļiem, laiku pa laikan

ff

pacēla acis no skribelējnmiem un cieši paraudzījās uz ziņotāju, vai nu demonstrēdami uzmanību, vai ari cenzdamies kaut ko atcerēties. Garmatains jauneklis bija zem krēpēm paslēpis austiņas un baudīja kabatas magnetofona skaņas, vairāki cilvēki, noliekuši galvas, apstiprināja, ka mūsu jaunatne ir vislasošākā pasaulē. Tālajā kaktā laikam konspiratīvi spēlēja šahu.

Pa to laiku ziņotājs pēc plaša majonēzes fabrikas komjaunatnes panākumu uzskaitījuma ar apvaldītu traģismu pārgāja pie atsevišķiem trūkumiem, kuri, cepuri nost viņa priekšā, bija tik prasmīgi sameklēti, ka tika uztverti kā pozitīvā turpinājums. Nozdrjakovs šo nepilnību pārvarēšanu neatlaidīgi novēlēja nākošajam VĻKJS komitejas sastāvam. Beidzot orators pāršķīra pēdējo lappusi, efektīgi noslēguma frāzē ieplūdināja vispārzināmu citātu un iznāca no tribīnes, kura piepeši Šumiļinam atgādināja pludmales pārģērbšanās kabīni.

— Kādi jautājumi būtu ziņotājam? — Valentīna painteresējās.

Sapulce vienbalsīgi klusēja.

— Pārejam pie debatēm, — enerģiski turpināja Ņe-

fedjeva.

— Redakcijas komisija! — raudulīgā balsī pateica

priekšā Nozdrjakovs.

— Ai... Nu jā ... Biedri, lai izstrādātu lēmuma projektu, mums jāievēl redakcijas komisija. Kādi būs priekšlikumi?

Komjaunatne cieta klusu.

— Osipov, tev taču bija priekšlikumi! — Nozdrjakovs tomēr nodibināja kontaktu ar zāli.

— Jā. Bija, — attapās dūšīgs puisis un, pielēcis kājās, sāka rakņāties pa kabatām. — Lūk! Tātad tā: priekšsēdētājs — Jakovļevs, locekļi — Poltoraks un Sa-lukvadze...

— Balsojam! — Vaļa uzaicināja. — Vienbalsīgi. Komisija var sākt darbu.

Iepriecinātie redakcijas komisijas locekļi piecēlās no savām vietām un, paņēmuši līdzi trīs lapiņas sen sastādīta un pat pārrakstīta teksta, devās uz istabu aiz skatuves, lai padzertos minerālūdeni, izlabotu drukas kļūdas un gaidītu savu iznācienu.

Sākās garlaicīgas debates, kuras radušās, kā nodomāja Šumiļins, no vārda «sust»[12]. Tribīnē cits pēc cita kāpa simpātiski puiši un meitenes, droši vien labi darbinieki, un, kā pa celmiem lasīdami tikpat kā nepazīstamo tekstu, runāja vienu un to pašu. Varēja just, ka gan kritika, gan paškritika un jaunie ierosinājumi — viss ir iepriekš pārrunāts, saskaņots, noformulēts, destilēts. Iepriecināja elektriķis Kobankovs: skanīgā, labi nostādītā pašdarbības aktiera balsī viņš izjusti runāja par rūpnīcu, saviem biedriem un darbaudzinātājiem, iemēģinādams nākamo uzstāšanos salidojumā. Patētiskā izskaņā pabeidzis runu, Kobankovs pa draugam saskatījās ar rajona vadību: Petrovič, sak, neesmu jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta!

«Jā-a, esam iemācījušies sagatavot sapulces,» skumji nodomāja Šumiļins, «nav palikusi neviena dzīva vieta. Noasfaltējām lauku ar rulli un tagad brīnāmies, kur palikuši jaunās iniciatīvas asni!» Sarkanproletāriskais vadītājs varēja sīki izstāstīt, kas turpmāk notiks. Pēc komjauniešiem uzstāsies Golovko un Ļešutins, viņi aicinās vēl vairāk kāpināt kaujinieciskumu un izsacīs pārmetumus dažiem sliņķiem; partijas komitejas sekretārs, iespējams, ironiski pabārs maziniciatīvo VĻKJS komiteju un tās vadoni. Pēc tam gaidāma pirmā sekretāra svinīga runa par lielajiem uzdevumiem, kuri jārisina Sarkanproletāriskā rajona daudzus tūkstošus lielajai komjaunatnes organizācijai un tās necilajai, taču godājamajai vienībai — majonēzes rūpnīcas jaunatnei. Droši vien rosību izsauks doma: ja majonēzieši tik ātri pirmie rajonā rīko atskaišu un pārvēlēšanu sapulci, tad arī citos rādītājos viņiem jābūt priekšgalā! Tad nobalsos par debašu pārtraukšanu un Jakovļevs centīgi nolasīs lēmuma projektu. Sākumā to pieņems par pamatu un tūliņ pat — kopumā, un neviens zālē neiedomāsies, kādēļ šī dubultbalsošana. Pēc tam, sajutuši, ka brīvība jau tuvu, komjaunieši steidzīgā vienbalsībā ievēlēs komitejas un «Komjaunatnes starmeša» jauno sastāvu. Ņefedjeva paziņos, ka dienaskārtība ir izsmelta, un tiks iesniegts jūsmīgs priekšlikums beigt sapulci. Puiši metīsies uz izeju, pa ceļam vēl balsodami un durvīs radīdami sastrēgumu. Pēdējo reizi nošāvusi buku, aizmāršīgā Valentīna viņiem nopakaļ nobrēks paziņojumu. Tūdaļ sapulcēsies jaunizceptā komiteja un par sekretāru ievēlēs visās instancēs saskaņoto Nozdrja-kovu.

Tā tas arī būtu noticis, ja Šumiļinu nesaniknotu, kā saka komjaunatnē, zāles «nefunkcionēšana». Viņš nez kādēļ atcerējās Buteņina vārdus: «Sie huligāni kaut kur mācās vai strādā, bet tur taču ir komjaunatnes organizācija ...» Un, ja tie rajona komitejā ielidušie puiši strādā šeit, majonēzes rūpnīcā, jājautā — kā lai viņiem rastos cieņa pret komjaunatni? No tādām sapulcēm, vai?

Sarkanproletāriskā vadītāja pacietība bija galā, kad viņš ieraudzīja, kā viens puisis piektajā rindā gluži vienkārši guļ, atspiedis pret priekšējo krēslu uzbriedušām vēnām apvītās rokas un uzlicis uz tām melno, sprogaino galvu. Šumiļins pagriezās un apvaicājās Nozd-rjakovam, kas ir šis snaudošais skaistulis.

— Kur? Ā-a ... Barejcvs, pakošanas ceha regulētājs. Pagājušajā gadā atnāca no PTS ... Tūdaļ pamodināšu!

Un, kad tribīnē nomainījās runātāji, majonēzes līderis skaļi un dzēlīgi sacīja:

— Barejev, jāguļ mājās, nevis sapulcē!

Regulētājs noraustījās, pārlaida zālei sarkanas, miegainas acis, galu galā attapās, piecēlās un atvainojās. Nozdrjakovam būtu jānomierinās, bet viņu, tapat kā senos romiešus, pazudināja pārmērība.

— Kauns, Barejev! — viņš paaugstināja nosodošo balsi. — Kauns no biedriem, kauns no rajona komitejas!

— Atvainojiet, — kļūdams niknāks, atkārtoja puisis.

— Labi, sēdies. Mēs ar tevi pēc tam aprunāsimies!

— Kādēļ tad pēc tam? — Barejevs pēkšņi izaicinoši apvaicājās, un pirmais sekretārs ievēroja, ka viņam ir labestīgi spītīga seja. — Bet man nav kauna! Es trešo diennakti rakņājos pa līniju. Taču, ja arī es trīs diennaktis no vietas būtu pampis, vienalga jūsu sapulcē aizmigtu! Tukša muldēšana, nevis sapulce!

Zāle pamodās.

Golovko aizmirsa par mokošo lielo valstisko domu un apstulba. Ļešutins pastiepās uz priekšu. Šumiļins ar muguru sajuta, kā sastingst Cimbaļuks. Nozdrjakovs aizmirsa dzimto valodu.

— Pārskata ziņojums, — mutuļoja regulētājs, — ir ūdens ķīseli! «Mēs uztversim! Mēs attaisnosim! Mēs pacelsim vēl augstāk! ...» Kādēļ gan nepacelt? No vārdiem nevar pārstiepties. Dzīve nekļūs labāka no tā, ka ziņojumā viss ir gludi! Bet ja runājam godīgi: kāpēc mums katru dienu saplīst tik daudz stiklu? Nolaidības dēļ! Nevīžības dēļ zem kājām plūst tauku upe. Meitenes atnāk pēc PTS, aparatūru jēdzīgi nepārzina un stāv dīkā niecīgākā bojājuma dēļ! Labi, par ražošanu galvenais inženieris pateiks labāk. Un kā mēs dzīvojam?! Attopainies, ka esam komjaunieši, kad maksājam biedru naudas, un arī tad vēl dažus nenoķersi. Vai atceraties, bija tikšanās ar rūpnīcas veterāniem, pensionāri stāstīja, kā viņi dzīvoja, kāda viņiem rūpnīcā bijusi komjaunatne! Paklausīsies — skaudība nomāks! Bet tagad? Šodien ir atskaites un vēlēšanu sapulce, bet zālē — divarpus cilvēka, un Nozdrjakovs taču visu dienu skraidīja pa cehiem, kladzināja: atbrauks no rajona komitejas, atbrauks no rajona komitejas! Un labi ir, ka atbrauca, — lai paklausās. Mums puse jaunatnes dzīvo kopuškās, tieši aiz vārtiem. Vai komjaunatne nodarbojas ar kopušku? Nenodarbojas. Par kopmītnes padomi, kurā arī es pats it kā sastāvu, tikai šeit sapulcē dabūju zināt. Mums piešķirti trīs tūkstoši sportam, arodbiedrības vaditājs jau kuro gadu par šo naudu rīko Vecgada sarīkojumus. Arī tie ir vajadzīgi, bet kāds tam sakars ar sportu? Un galu galā iznāk: puiši strādā pie mums, kamēr dabū pierakstu, bet pēc tam — sveiki, aiziet uz kombinātu; pat ar komjaunatnes ceļazīmēm ierodas, mazliet iedzīvojas — un aizskrien ...

— Pareizi! Salabojiet kopuškā jumtu! — Tālajā stūrī kājās pielēca puisis, un no viņa ceļgaliem sāka birt zemē nokautās šaha figūras. — Atļaujiet man pateikt! ...

Un tad sākās.

— Vadi sapulci! — cauri balsu troksnim Valentīnai uzkliedza jau pelēcīgais Nozdrjakovs.

— Pats vadi! — viņa atcirta.

— Viņi taču ir kā no ķēdes norāvušies! — Golovko sašutumā pagriezās pret partijas komitejas sekretāru.

— Komjaunatne! — godbijīgi pavīpsnāja Ļešutins.

12

Sapulce beidzās, un iekarsušie komjaunieši negribīgi izklīda. Zālē palika vienīgi rūpnīcas vadītāji, Sumi|ins un VĻKJS jaunā komiteja, kura nebija ne miņas no visās instancēs saskaņotā Nozdrjakova, toties bija daiļrunīgais regulētājs, kurš pats nebija gaidījis tādu notikumu pavērsienu, no pārsteiguma viņš nesatricināmi klusēja — it īpaši tāpēc, ka puiši sekretāra amatam izvirzīja tieši viņu. Taču līderi tā arī neievēlēja, Oo-lovko noteikti paziņoja: kandidatūru vispirms jāapspriež ar direktoru.

Kad sāka atvadīties, pirmajam sekretāram, gluži kā iebraukušai slavenībai, pasniedza neļķes, kas bija izdaiļojušas prezidija galdu, taču viņš tūdaļ pat buķeti atdāvināja apmulsušajai Valentīnai Ņcfedjevai.

Pie caurlaižu telpas viņu panāca Cimbaļuks.

— Nikolaj PetrovičI — elsodams viņš izsacīja. — Puķes aizmirsāt! Lūdza nodot...

— Tātad ar otro piegājienu... Man tās jau vienreiz pasniedza.

— Es neredzēju. Es mierināju Nozdrjakovu.

— Pārdzīvo?

— Nesaprot!

— Bet vai tu pats saproti?

— Protams. Vajadzēja Barejevu laikus iekļaut runātāju sarakstā.

— Vai tiešām? Varbūt nevajadzēja modināt?

Cimbaļuks domīgi pasmaidīja, parādīdams, ka priekšniecības humors ir novērtēts, un painteresējās:

— Un kurš būs sekretārs? Mums kadru rezervē ir Ņefedjeva.

—r Tauta grib Barejevu.

— Golovko nekad nepiekritīs!

— Vitja, paldies dievam, ka ne viss dzīvē ir atkarīgs no Golovko. Bet Barejevs sakustinās šo majonēzes komjaunatni. Arī Ļešutins — es jūtu — ir par viņu! Lai gan, protams, neieplānota maiņa — mazs, tomēr ārkārtējs notikums . ..

— Nikolaj Petrovič, vai mums jau nepietiek ārkārtēju notikumu?

— Mierīgai dzīvei pietiek, taču miers mums tikai rādās sapņos! Vai ne?

— Protams! — piekrita instruktors, kurš mieru bija lieliski iepazinis ne tikai sapņos vien.

Palaidis Cimbaļuku mājās un konstatējis, ka atgriezties rajona komitejā jau ir par vēlu, pirmais sekretārs lēnītēm sāka virzīties caur vakarīgo ielas drūzmu, juzdams nemierīgu neizpratni, kas ļoti aizņemtiem cilvēkiem uzkrīt pēkšņas bezdarbības mirkļos. «Nu, ja nav ar ko nodarboties,» Siimiļinam pamazām kļuva skaidrs, «noņemsimies ar veselību.» Tomēr vajadzēja tikt skaidrībā ar to nesaprotamo grūtsirdību, kas bija radusies pēc izglābšanas uz ūdeņiem.

Virs pieturas piekārts, liels kvadrātveida pulkstenis ar vienu ciparnīcu rādīja deviņpadsmit un četrdesmit vienu minūti, bet ar otru — deviņpadsmit un piecdesmit astoņas. «Ļoti ērta tikšanās vieta!» nosprieda sarkan-proletāriskais vadītājs un, iestūķējis ziedus «diplomātā», iespiedās trolejbusā. Iekārtojis portfeli starp rokturi un aizmugurējo stiklu, viņš stāvēdams sāka aplūkot mašīnas, kuras apdzina elektrisko diližansu; ārpusē sākās sīks lietutiņš, un stikla tīrītāji laizīja uz priekšējiem stikliem apbrīnojamus pusapļus.

Cilvēkiem parasti nepatīk staigāt pa slimnīcām vai spriest par dažādām kaitēm: kuram gan ir vēlēšanās atcerēties, ka esam radīti no diezgan neizturīga un īsam mūžam paredzēta materiāla. Taču pirmais sekretārs, dodamies uz poliklīniku, domāja pavisam par ko citu.

...Ar Taņu viņš iepazinās pirms pusgada. Reiz dienā viņa piezvanīja pie viņa dzīvokļa durvīm, enerģiski ienāca, nometa viņam uz rokām mēteli, parāva uz leju viduklī apspīlēto halātu un vaicāja: «Kur ir slimnieks?» Bet, uzzinājusi, ka pacients ir viņas priekšā, izbrīnīti paraustīja plecus: sak, ja jūs esat tik galants, varējāt arī pats atnākt uz pieņemšanu.

— Liecieties guļus. Es nomazgāšu rokas, — viņa izrīkoja. — Kur ir vannasistaba?

Taču Šumiļins, ieraudzījis jauno, gaišmataino dakteri, kura bija atnākusi pēc izsaukuma vecās Frīdas Semjonovnas vietā un skatījās uz viņu stingrām, tumšām acīm, klusēdams parādīja apmēram uz virtuves pusi. Viešņa paraustīja plecus un pati devās uz vannas-istabu, jo mūslaiku dzīvokļos nevar apmaldīties.

Slimnieks apgūlās uz dīvāna, bet daktere, ar interesi pārlaidusi skatienu pār sekretāra bibliotēkas grāmatu muguriņām, pielika aukstu stetoskopu, koncentrēti sa-

knieba lūpas un sāka izklausīt, kas gan ir noticis ar ši izklaidīgā vīrieša materiāli tehnisko bāzi. Kad bija noteikta diagnoze — ARS — un viņa sāka izrakstīt receptes, Šumiļins pievērsa uzmanību: laulības gredzens viņai ir uz kreisās rokas. «Vai nu laikus nopirkusi (tā mēdz darīt), vai arī šķīrusies!» viņš nodomāja.

— Kur jūs strādājat? — ārste vaicāja, aizpildīdama slimības lapu.

— Komjaunatnes Sarkanproletāriskā rajona komitejā.

— Par ko? — ar tikko manāmu ironiju viņa precizēja.

— Par sekretāru ...

Jau sākdams savu sabiedrisko darbību, sarkanprole-tāriskais vadītājs ievēroja: tā saucamo vitāli svarīgo profesiju pārstāvji, piemēram, mediķi, uz komjaunatnes darbiniekiem bieži vien raugās it kā no augšas — sak, pieauguši cilvēki, bet nodarbojas ar nenopietnām lietām! Gluži kas cits — mēs: turam cilvēka dzivību šļirces galā!

Pabeigusi rakstīt, daktere strauji piecēlās, vēlreiz parāva uz leju halātu, kurš bija uzvilkts virs džinsiem un melna džempera, dažos vārdos paskaidroja, kā jādzer zāles, un ieteica mazāk staigāt. Taču slimnieks tomēr čāpoja pavadīt un, priekštelpā pasniegdams mēteli, beidzot uzdrošinājās:

— Atvainojiet, bet kas ir noticis ar Prjdu Semjo-

novnu?

— Frīda Semjonovna ir pensijā. Tagad jums būšu es.

— Vai tiešām? Un kā jūs sauc?

— Mani sauc par Tatjanu Andrejevnu Ilromovu. Uz

redzēšanos, veseļojieties ...

Un viņa aizgāja, atstājusi dzīvoklī skaistas un par sevi pārliecinātas sievietes satraucošos fluīdus, bet Šumiļin s nopūtās, parakņājās pa plauktiem un, nolicies slīpi, kā bija noteikts, sāka pārlasīt Ahmatovas «Vakaru».

Pēc nedēļas, posdamies uz poliklīniku, lai izrakstītos, viņš tik ilgi izraudzījās kaklasaiti, ka Galina (viņi toreiz dzīvoja kopā pēdējās dienas) nosmīkņāja un sacīja: īsts vīrietis sievietei patīk arī bez kaklasaites, taču, ja lieta aizgājusi tik tālu, tad par radušos draudzeni vīram, pirmkārt, jāpielīmē nolūzusī kāja bērnu galdiņam, otrkārt, jāiecementē vannasistabā nokritusī flīze, treškārt, jāizsniedz summa franču smaržu iegādei, bet vēl labāk — jādabū tās ar Sarkanproletāriskā rajona universālveikala komjaunatnes sekretāra starpniecību. «Tā ir minimālā programma, par maksimālo programmu es padomāšu,» viņa apsolīja. Kā daudziem cilvēkiem, kuriem nepiemīt vērīgums, Gaļinai bija paredzēšanas spējas.

Tomēr kaklasaite nepalīdzēja.

Tatjana Andrejevna pazina pacientu, draudzīgi sasveicinājās, ierasti apskatīja un ar dažiem spalvas vilcieniem viņu atgrieza aktīvai darbībai. Šumiļins izgāja no viņas kabineta ar noslēgtu slimības lapu rokās un nenobeigtības jūtām sirdī. Dodamies uz mājām, viņš vēl kala viltīgus plānus, kā turpināt pazīšanos, bet nākamajā dienā stājās pie darba, sākās ikdienas karuselis — un jaunās iecirkņa ārstes tēls pārvietojās uz to atmiņas daļu, kura pārzin patīkamas acumirklīgas tikšanās.

Taču pirms atvaļinājuma, veikdams tradicionālo vakara reidu pa rajona komitejas gaiteņiem, pirmais sekretārs izdzirdēja gluži parastu sarunu. Tamāra Rahma-tuļina, kura organizatoriskajā nodaļā pārzināja medicīnas iestādes, monotonā niknumā skaidroja;

«Salīdziniet sarakstu uzskaites sektorā. Jums tajā ir piecdesmit cilvēki, bet pēc kartotēkas — četrdesmit deviņi.»

«Ja mēs samaksātu par maz, bet mēs taču pārmaksājam,» lēnprātīgi taisnojās neierastā situācijā nokļuvusī enerģiskā Tatjana Andrejevna Hromova.

«Bet es jums saku: salīdziniet! Pārmaksāšana ir tāds pat pārkāpums kā samaksāšana par maz.»

«Atvainojiet, es nezinu, kā salīdzināt. Mani gluži vienkārši palūdza aizvest sarakstu — es dzīvoju netālu.»

«Kur ir jūsu sekretāre?»

«Viņai tagad ir pieņemšana, bet jūs solījāt zvanīt galvenajam ārstam, ja neatvedīsim .. .»

«Un piezvanīšu arī.»

«Nu, zvaniet,» ārste saskaitās un, pagriezusies uz durvīm, ieraudzīja Šumiļinu.

Viņa jau gribēja pasūdzēties, taču sastostījās (ārsti retu reizi atceras pacientu vārdus) un vienīgi paraustīja plecus: sak, paši redziet, kas iznāk.

«Esiet sveicināta, Tatjana Andrejevna!» viņš nopriecājās. «Izpildāt komjaunatnes uzdevumu?»

«Cenšos.»

Tamāra pa to laiku klusēdama paņēma no galda sarakstu un neapmierinātas taisnības apziņā pati devās uz uzskaites sektoru.

«Turpmāk biedrunaudas tomēr lai ved tie, kam pienākas. Lūdzu, nododiet savam sekretāram,» maigi palūdza bijušais slimnieks un tūliņ precizējas «Tātad jūs dzīvojat tepat blakus?»

«Jā, Balakireva šķērsielā.»

«Mēs gandrīz vai esam kaimiņi. Ja jūs tagad iesiet uz mājām, mums ir pa ceļam!» Šumiļins ierosināja un nožēloja, ka atlaidis Ašotu. «Man tikai jāpaņem portfelis, iesim, paskatīsieties, kā es te esmu iekārtojies.»

Un sarkanproletāriskais vadītājs veda viņu uz pieņemamo istabu lepni kā cilvēks, kuram uzticēts liels amats un vēl lielāks kabinets.

Vēlāk, pa ceļam uz mājām izjuzdams sarunu tēmu akūtu deficītu, viņš painteresējās, kāpēc viņa paziņa nēsā laulības gredzenu uz kreisās rokas, vai viņa nav katoliete? Taņa kādu laiku uzmanīgi aplūkoja asfaltu zem kājām, tad par kaut ko pasmaidīja un mierīgi paskaidroja: pirms diviem gadiem izšķīrusies ar vīru, — un pavērsa sarunu uz Šumiļina darbu.

Šumiļins viņu pavadīja līdz kāpņu telpai un apgalvoja: ja tagad gadīsies saslimt, viņš pie ārstiem negriezīsies, — viņa atbildēja kaut ko tādā pašā garā un atvadīdamās akadēmiski, kā pieņemts mediķiem, sauca viņu vārdā un tēvvārdā. Taču Nikolajs Petro-vičs, pierādīdams, ka Tatjana Andrejevna, lai gan ir ārste, tomēr arī komjauniete, ierosināja tēvvārdu atmest. Pa ceļam uz mājām viņš visā nopietnībā iztēlojās, kā turpinās pazīšanos, taču nākamajā dienā nomocījās rajona komitejā, bet pēc tam aizlidoja atvaļinājumā.

...Ieelpojis poliklīnikas dezinficēto gaisu, Šumiļins negaidīti sajuta, ka visi nepatīkamie simptomi vienā rāvienā izgaisuši. «Spēcīga ir dzimtā medicīna!» viņš izbrīnījās, reģistratūrā pasūtīdams savu kartiņu. Pieņemšana tuvojās beigām, un rindas nebija.

Sarkanproletāriskais vadītājs ielūkojās istabā: Taņa bija noliekusies pār galdu un, kārtodama matus, ātri aizpildīja brangu — ar daudzām ielīmēm un ieliktņiem — slimības vēsturi. «Re, kur likteņa grāmata!» skumji nodomāja Šumiļins.

Taņa pacēla skatienu uz ienācēju un pasmaidījās

— Nāciet iekšā. Jūs esat iededzis.

— Tikai nesakiet, ka esmu kļuvis dūšīgāks. Tagad, kad vēlas izteikt komplimentu, saka: novājējis.

Viņa atbalstīja vaigu pret roku, vēlreiz uzmanīgi paraudzījās uz pacientu un piebilda:

— Mati izdeguši... Es jūs klausos.

Bet viņam pēkšņi kļuva neveikli izklāstīt savas kaites, taču nekas cits neatlika, un viņš pēc iespējas asprātīgāk pastāstīja, kā, vagodams Melnās jūras ūdeņus, gandrīz cietis avāriju un noslīcis pašos labākajos gados un kā pēc tam viņu sākušas apciemot ne sevišķi patīkamas sajūtas. «Lūdzu glābt!» viņš nobeidza. Taču Taņa nedalījās ar viņu priekos: pēc viņas vārdiem, viņam sākumā bijis parastais skābekļa bads no ilgstošas uzturēšanās zem ūdens, bet pēc tam viņš ļoti pārbijies, un tas jau ir nervu satricinājums, lai gan patiesībā nekā briesmīga nav.

— Dzīvošu — bet nekad nedziedāšul — Šumiļins, pašam par pārsteigumu, atkārtoja vienu no Česnokova pieteicieniem.

— Dziedāt var, bet jānervozē mazāk, pilnīgāk jāatslēdzas no darba un nekādā gadījumā nefiksēties nepatīkamās sajūtās. Un arī atpūsties mēs nemākam! — Taņa nopūtās.

— Vai tiešām? Bet kā vajag atpūsties?

— Tas ir individuāli: vienam nepieciešams klusums, bet citam — mūzika, troksnis...

— Mūzika? Labi. Es jūs uzaicinu uz diskotēku — iemāciet mani atpūsties!

— Nekad neesmu bijusi diskotēkā, taču šodien diemžēl man ir darīšanas.

— Vajag atslēgties.

— Apguvāt! Bet vai jūs varat iet uz diskotēku?

— Nepieciešams!

— Nu labi. Es tikai mammai piezvanīšu. Jūs velti smaidāt — gluži vienkārši, lai viņa šodien paņem dēlu no bērnudārza ... Bet varbūt tomēr citu reizi?

Taču Šumiļins jau vilka ārā no portfeļa neļķes.

13

Jaunatnes kafejnīcā «Ieva», kuras paspārnē pirms

diviem gadiem tika atvērta diskotēka, aizņēma labi izremontētas, vecas mājas apakšstāvu, kura vitrāžā greznotie logi mirdzēja pa visu ielu. Diskotēka bija Su-miļina pirmā lielā akcija Sarkanproletāriskajā rajonā. «Gribam diskotēku!» paziņoja komjaunieši atskaites un vēlēšanu konferencē. «Izdarīsim!» pašpaļāvīgi apsolija nepieredzējušais pirmais sekretārs un pēc tam ne reizi vien nožēloja.

Izrādījās, ka vārdos visi ir par pareizu jauniešu brīvā laika organizēšanu, taču pamēģini izsist naudu, dabiit un izremontēt telpu, nopirkt aparatūru. Kā izrādījās, vislielākās grūtības bija tās, ka neviens neatteicās palīdzēt, saprotot rajona komitejas pasākuma svarīgumu, bet darbs šajā labvēlīgajā vienaldzībā iestrēga tāpat kā smagais automobilis slīkšņā. Bet pa visu rajona komjaunatni bija viens vilcējs — pirmais sekretārs.

Šumiļins pastāvīgi «piepūlēja» Kovaļevski, nedeva mieru pilsētas komitejai, pats brauca uz apgabalu nevienam nezināmā rūpnīciņā izprasīt marmora plāksnīti apdarei, organizēja sestdienas talkas, tirdzniecībā izsita labu aparatūru, sabiedriskā kārtā uzaicināja slavenus dizainerus, bet par to, kā viņš dabūja stiklu spo-guļgriestiem, varēja uzrakstīt fantastisku romānu ar dēkainu sižetu! Galu galā gandrīz divus gadus pēc solījuma pirmais sekretārs ar parastām kancelejas Šķērēm pārgrieza sārtu lentīti, teica runu, bet vakarā noskatījās sevi pa televizoru pilsētas ziņās un pārliecinājās, ka cilvēkiem piemīt tieksme pārvērtēt savu ārieni.

Vēl dažas nedēļas viņš, izdzirdis vārdu «diskotēka», nodrebēja, taču pēc tam viņam gāzās virsū jauna darba katastrofai sāka paplašināt rajona komjaunatnes un pionieru vēstures muzeju. Šumiļins atcerējās, ka diskotēka dzīvo un strādā jaunatnes labklājības labā: propagandas nodaļa piedalījās tematisko programmu sagatavošanā, biļetes tika izplatītas ar komjaunatnes komiteju starpniecību, diskotēkā dežurēja kārtības sargi.

Dažkārt rajona komiteja uz vienu vakaru abonēja visu «Ievu» un rīkoja aparāta svinības. Teiksim, par godu veiksmīgi novadītai atskaites un vēlēšanu konfe-icucei vai Sieviešu dienai. Un tad, ierasti nostājies priekšsēdētāja vietā, it kā vadītu kārtējo sanāksmi, sar-

kanproletāriskais vadītājs ar glāzīti rokās lakoniski apcerēja sasniegto, atzina trūkumus, izgaismoja perspektīvu. Komjaunatne nav radusi plītēt bez politiski pareiza, mobilizējoša un iedvesmojoša tostal Bet pēc tam, kora jūsmas pārņemti, aparāta darbinieki sāka dziedāt iemīļotos «Brīvprātīgos» — savā — rajona — variantā:

— Komjaunieši, proletlcši,

Mūsu spēks draudzībā ciešā...[13]

Gadījās, ka Sumiļins ielūkojās diskotēkā, arī lai pārbaudītu, par ko iepriekš nez no kurienes visi dabūja zināt, taču līdz sarunai ar inspektoru pirmajam sekretāram ne reizes nebija ienācis prātā ierasties «Ievā» kā parastam apmeklētājam un baudīt sava darba augļus: pirmkārt, pastāvīgi trūka laika, un, otrkārt, it kā vairs nebija diskotēku vecums.

Pie diskotēkas stāvēja apmēram četrdesmit cilvēku gara bezbiļetnieku rinda. Pēdējiem divdesmit nebija izredžu šovakar iekļūt kafejnīcā, bet viņi uzskatīja, ka labāk pavadīt brīvo laiku draudzīgā rindā nekā nekur. Jaunieši izskatījās dažādi: dažs labs bija uzstīvējis svīteri tieši virs skolnieku formas biksēm, toties meitenes — visas kā viena — bija moderni, pat dārgi ģērbtas — un Sumiļins, atcerējies savu Ļizku, smagi nopūtās paredzamo izdevumu priekšnojautās.

— Bet kā mēs tiksim iekšā? — labsirdīgi painteresējās Taņa. — Vai mums ir bi]etes?

— Atrisināsim darba kārtībā! — pašam par pārsteigumu, viņš atbildēja. — Kurpnieks vienmēr ir bez kurpēm ...

Biļešu viņam, protams, nebija. Dodamies uz šejieni, sarkanproletāriskais vadītājs bija cerējis uz dienesta apliecību un to, ka daudzi kārtības sargi viņu pazīst vaigā, taču spiesties — turklāt vēl ar dāmu — cauri tādam pūlim bija neērti, nesolīdi, vai. Galu galā — tu esi tikai pirmais sekretārs, nevis invalīds, un tev nav tiesību iet bez rindas. Sumiļins apstājās netālu no ieejas un sāka prātot: droši vien var piezvanīt uz diskotēku un izsaukt ārā kādu no kārtības sargiem, taču telefona numurs kopā ar piezīmju grāmatiņu bija palicis darbā ... Vēl var... Pa to laiku pētīdams vairākas reizes viņiem bija pagājis garām dīdeklīgs tips baltiņ

balti nomazgātā džinsu uzvalkā, pēc tam viņš pienāca cieši klāt un bez aplinkiem pavaicājat

— Vai biļetes ir vajadzīgas?

— Iri — atbildēja Taņa, ar smaidu paraudzīdamās

nz savu domās iegrimušo kavalieri.

— Pieci.

— Par divām biļetēm?

— Gabalā.

— Jēgu esat zaudējis, vai? — viņā sašuta ārste terapeite, kura saņēma simt divdesmit rubļus mēnesī.

— Kā nu vēlaties. — Spekulants paraustīja plecus un pagriezās uz musketiera papēžiem.

— Uzgaidi, — Šumiļins viņu apturēja, iebāza roku pēc kabatas portfeļa un izvilka jauniņu, it kā pēc tipogrāfijas krāsas smaržojošu desmitnieku. — Neaizrijies!

Puisis pasmīnēja un, paņēmis naudu, pasniedza divus Ielūgumus; blakus cenai «viens rublis» bija skaidrs VĻKJS Sarkanproletāriskā rajona komitejas zīmogs.

— Tā kurpnieks var palikt arī bez biksēm! — domīgi noteica Taņa.

Rādīdami biļetes, viņi pamazām aizspiedās līdz ieejai, palūdza pavirzīties sāņus pie stikla durvīm pielipušo pārīti un, pamādami gaisā ar kartona gabaliņiem, pievērsa aiz durvīm dežurējošā nepazīstamā (šķiet, no jaunā iesaukuma) opervienības dalībnieka uzmanību. Kārtības sargs paņēma biļetes, vērīgi apskatīja, gandrīz vai paostīja un — detektīvs atradiesl — it kā nejauši apvaicājās:

— Kādā organizācijā jūs nopirkāt?

— Nekādā, — vienkārši atbildēja pirmais sekretārs. — Mēs tepat pie ieejas par piecīti gabalā paņēmām...

— Ko? Es tūdaļ! Stāviet šeit... —izšāva opervie-nībnieks un metās uz garderobi, kur, atspiedušies pret barjeru, mierīgi runājās Ivans Loktjukovs un lielbār-dains garderobists ar tirgoņa matu celiņu; viņš droši vien stāstīja par savu līdzdalību Brusilovas pārrāvumā.

— Nikolajs Petrovičs? — aizsardzības un sporta nodaļas, kā arī rajona operatīvās vienības vadītājs bija pārsteigts. — Pārbaudi? Bet vai tad šodien ...

— Nē, es atpūšos. Un tu?

— Pārbaudu.

— Vai tiešām? Malacis. Tātad Mansurovs arī ar tevi runāja par spekulantiem?

— Runāja.

— Nu, tādā gadījumā no tevis ceineris... nē, astoņi rubļi. Algas dienā atdosi...

Noskaidrojuši brīvprātīgā biļešu izplatītāja pazīmes, kārtības sargi izbira uz ielas un drīz vien atgriezās tukšām rokām. Bet Šumiļins pa to laiku vadīja Taņu uz zāli, kur apdullinoši pulsēja mūzika un taktī mirgoja gaisma: uz brīdi iedegusies, tā no tumsas izrāva dejotāju figūras, tāpēc viņu kustības likās fantastiski asas. Diskžokejs kaut ko kliedza mikrofonā, un lēkājošais bars atsaucās ar jūsmīgiem brēcieniem.

Deju zāles priekšā atradās bārs, bet bāra priekšā — galdiņi. Uz krēsliem bija pakārtas un nosviestas jakas, somas, polietilēna maisiņi — tā ka nebija kur apsēsties. Beidzot viņi noskatīja galdiņu, kura viena mala bija piebīdīta pie sienas: uz diviem krēsliem no trim nekas nebija pakārts un nolikts. Apsēdusies Taņa centās ievietot neļķes tukšā salvešu vāzītē, taču pēc tam gluži vienkārši nolika puķes uz galda sienas pusē.

Mūzika apklusa, un galdiņi sāka aizpildīties. Uz ekrāna uzplaiksnīja un cits pēc cita sāka mainīties žilbinoši diapozitīvi, tajos reklāmiski smaidīja pasaules estrādes zvaigznes, bet diskžokejs rīstīdamies stāstīja par nesen uzzaigojušiem mūzikas visuma spīdekļiem. Droši vien tikpat jūsmīgi divdesmitajos gados nosmulējušies puiši ziņoja par to, ka viņi sasnieguši jaunu pasaules rekordu ogļu ieguvē vienas maiņas laikā.

Pie Taņas un Šumiļina, kuri tikko kā bija iekārtojušies, pienāca jauns pāris, viņi bija ģērbušies vienādos velveta džinsos un firmas krekliņos ar zīmējumiem. Meitenei bija rudi mati, jautras acis un maigi rozīga, it kā saulē apdedzināta āda. Viņas paziņam bija augstprātīgs skatiens, moderns, acīmredzot mājas apstākļos veidots matu sakārtojums un fizUnomija ar jaunās miesas vulkāniskās darbības pēdām. Pēc dejas abi dziļi elpoja, zem padusēm bija izplūduši tumši apļi.

— Tās ir mūsu vietas! — apvainoti teica meitene.

— Visas trīs? — Taņa precizēja.

— Visas trīs, — uzpūtīgi apstiprināja puisis. — Mēs gaidām cilvēku.

— Klausieties, jaunieši, — miermīlīgi ierosināja Šumiļin s. — Mēs drīz iesim projām, bet krēslu sev tūdaļ atnesīšu. Sarunājuši?

— Labi, — meitene uzreiz piekrita.

Viņas draugs nepiekāpīgi klusēja. Bet te atkal uzklupa mūzika — un viņi aiztraucās dejot.

Sarkanproletāriskais vadītājs pa to laiku bija atčiepis krēslu un devās pie letes. Nepazīstamais bārmenis (iepriekšējo pēc pārbaudes iekārtoja citā darbā)’ — apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar resnu mūli masīvās «hameleona» brillēs — pēc auguma uzbūves atgādināja starptautisko attiecību institūta absolventu, kurš saņēmis visai dīvainu norīkojumu. Viņš iedeva apmeklētājam sortimenta cenrādi, lai uzmanīgi izpētī, un nicīgi sāka kaut ko maisīt glāzēs, bet pēc tam paziņoja, ka ir vienīgi «šampaņ-kablers». Tad ar riebumu Iesprauda dzērienos polietilēna salmiņus un nevērīgi i/.svieda atlikumu.

Neidentificētais pirmais sekretārs pamanījās vienā reizē pārnest visas četras glāzes uz galda un divas no tām piebīdīja jauniešiem, kuri bija atgriezušies no dejas.

— Paldies! — nopriecājās meitene, kuru Taņa jau sauca vārdā — Aņa.

Jaunietim vārdā bija Andrejs.

Viņi nogaršoja kokteiļus: izrādījās, ka bārmeņa mīļākie ingredienti bija ūdens un citronskābe.

— Mēs jūs šeit agrāk netikām redzējuši. Kas jūs esat? Mēs no pedagoģiskā, no svešvalodniekicm, — Aņa sāka vieglprātīgi iepazīties.

— Es esmu ārste, bet Nikolajs...

— Skolotājs... Esmu skolotājs... — dziji konspirētais sarkanproletāriskais vadītājs aši pārtrauca Taņu.

— Esat beidzis mūsu institūtu? Kādu fakultāti? Kad?

— Mūsu. Vēsturnieks. Beidzu, kad jūs vēl mācījāties skolā.

— Un kas jums lasīja pedagoģiju?

— Surinovs.

— Arī mums Surinovs. Vareni! Kādēļ strādājat skolā? Norīkoja?

— Norīkoja.

— Es uzreiz nopratu, ka esat skolotājs. Pēc uzvalka un kaklasaites.

— Vai tiešām? Bet kā jums institūtā ar biļetēm uz šejieni? — Šumiļins piesardzīgi uzsāka izmeklēšanu. — Vai rindā nenākas stāvēt?

— Gādāsi — atteica meitene, kura čivināja gan par cvi, gan savu paziņu.

— Mēs šeit esam pirmo reizi, — Taņa turpināja augstāko aprindu sarunu, — vai jums te patīk?

— Patīk! — Aņa pavēstīja. — Nebijis to no rajona komitejas — būtu pavisam lieliski...

— Un ko viņiem vajag? — vienaldzīgā balsī vaicāja pirmais sekretārs, kas jau bija savaldījies.

— Jā-a ... bāž savu degunu, kur nevajag, nesen noņēma programmu. Vai saprotiet, viņiem vajadzigs padomju mūzikas procents!

— Nu un kas tur slikts?

— Bet vai jūs esat mēģinājis dejot «Trīs tankistu» pavadījumā? — beidzot neizturēja arī Andrejs.

— Pirmkārt, ne jau visu dziesmu pavadījumā var dejot, ar dažām iet pat kaujā. — Šumiļins iesāka patētiski, bet nobeidza aizvainots: — Arī diskotēku, starp citu, jums izsita komjaunatnes rajona komiteja!

— Bet kādēļ tā «jāizsit»? — nikni brīnījās puisis. — Ja ir pieprasījums, vajag celt, kamēr nebūs rindu, kā to dara Rietumos. Tā taču ir peļņa! Citādi, iedomājies, rajona komiteja veikusi varoņdarbu — atvērusi diskotēku! Un vispār komjaunatne ir pārdzīvojusi savu laiku ...

— Vai tiešām? — pārvaicāja pirmais sekretārs. — Kādēļ tad tā?

— Protams, pārdzīvojusi! — vieglprātīgi piebalsoja Aņa. — Iedomājieties, no četrpadsmit līdz divdesmit astoņiem — visi komjaunatnē. Gan mēs ar Andreju, gan, jādomā, arī jūs ar Taņu, gan astotklasnieki, kuri

spaidās pie ieejas ...

— Kāpēc tev tas nepatīk?

— Tāpēc, ka jaunatni vajag apvienot pēc interesēm, nevis dzīt vienā organizācijā.

— Bet kādā organizācijā tu gribētu sastāvēt? — Ierunājās Taņa.

— Es? Nu, piemēram, Mūzikas un Dejas Apvienībā — MDA! — pusnopietni paziņoja Aņa.

— Un pēc tam? — klusi vaicāja Taņa.

— Kas — pēc tam?

— Pēc tam kad tu apprecēsies, dzemdēsi bērnu, sāksi strādāt — nebūs laika MDA. Tad pāriesi MSA — Māšu un Sievu Apvienībā? Jā? Bet, ja, nedod dievs, izšķirsies vai vispār neapprecēsies, ko tad? Kaut kādā VMA — Vientuļo Meiteņu Apvienībā ...

— Es taču to pateicu tāpat vien, — meitene apvainojās.

— Arī es tāpat vien.

I — Un tomēr, — drūmi iejaucās Andrejs, — kāpēc

" Komjaunatne nevaicā, kā mēs gribam dzīvot, bet mūs ilceras, kad jāmaksā biedrunaudas, jārīko sapulce vai sestdienas talka? Kāpēc, piemēram, komjaunatnei nav savu kinoteātru, kur rādītu tilmas tikai jaunatnei? Kāpēc?

— Bet kāpēc tu runā par komjaunatni kā par kaut laidu svešu labdarības organizāciju? — profesionāli Iebilda Šumiļins. — Tu pats arī esi komjaunatne, no

| tevis paša ir atkarīgs, kā dzīvosi. Un vēl: kāpēc tu visu laiku spriedelē par izklaidēšanos? Komjaunatne, slarp citu, organizē ne tikai sapulces un sestdienas talkas, tavai zināšanai — naudu no sestdienas talkām pēc tam izmanto bērnu slimnīcas, ari šo diskotēku neuzceltu bez sestdienas talkām. Komjaunatne strādā gan BAM-ā, gan ...

— Nebaidiet mani ar BAM-u! Rietumos ce|us netaisa

II sliktāk, un jaunatnei par to nepārmet!

— Ko tu visu laiku: Rietumi, Rietumi... Rietumi nezaudēja karā divdesmit miljonus, tādu postu Rietumi acīs nav redzējuši!

— Arī pēc simt gadiem jūs visu uzvelsiet karam? Bet mēs taču esam uzvarētāji. Vācieši karu zaudēja,

bet viņiem veikalos ir viss!

— Viņiem trūkst kas cits ...

— Lūdzu, lūdzu, tagad sāciet par jaunatnes bezdarbu, taču tad neaizmirstiet arī par pabalstiem. Tie tur ir lielāki nekā mūsu algas, p — Bet vai tu esi bijis Rietumos?

— Un jūs esat?

— Es esmu gan, — stingri atteica Nikolajs Petro-vičs, kurš ar jaunatnes delegācijām bija braucis uz Spāniju un VFR. — Bet tu gan esi sagrābstījies dažādās balsīs.

— Man ir sava galva.

— Ar svešām domām. Un paklausies, Andrej, manī uzmanīgi: ja cilvēks rūpējas ne tikai par to, kā pašam v labāk iekārtoties, bet domā arī par citiem cilvēkiem — viņam vienmēr ir grūti dzīvot! Tas pats ir arī ar valsti. Vai saproti?

— Saprotu-u-u ...

— Tātad kopumā tu pats sevi noliedz, bet sīkumus vajag skatīt savām acīm un neklausīties svešā muldēšanā. Tā lūk.

Puisis sabozās un klusēdams mēģināja ar lokano plastmasas salmiņu caurdurt ķirsi glāzes dibenā.

— Jūs neesat skolotājs, — domīgi sacīja Aņa, — arī jūs esat no rajona komitejas. Bet mēs no pedagoģiskā, no svešvalodniekiem, jums pateikt arī kursu?

— To mēs paši noskaidrosim. — Sumiļins sarauca pieri. — Tatjana Andrejevna, pierakstiet un rīt aizsūtiet uz institūtu restotu karieti un piecus motocikletis-tus ar ložmetējiem.

Visi iesmējās, pat Andrejs — joprojām dusmīgs — pavīpsnāja.

— Ai, Tatjana Andrejevna, — Aņa veikli, kā jau sieviete, mainīja tēmu. — Jums taču ne|ķes pavisam no vītušas! Andrej, palūdz bārmenim vāzi — žēl buķetes.

— Man viņš nedos ...

Pirmais sekretārs parādīja daudznozīmīgu žestu, devās pie letes, nopirka pudeli šampanieša un palūdza vāzi.

— Kristāla, varbūt drīkst čehu stikla? — bārmenis paņirgājās. — Izdzersi pudeli un iebāzīsi...

— Varējāt gan pieklājīgāk ...

— Ej, ej, pāraudzi! — skaļi pakaļ nokliedza «MVSAI absolvents».

— Neizdevās, — apsēdies paskaidroja Sumiļins. — Labi, mums laiks iet projām, turklāt mēs taču solījām ilgi nesēdēt.

— Nu ko jūs! — Aņa nosarka. — Labāk vēl pastrīdēsimies, jā?!

— Pietiek, — Andrejs noburkšķēja.

Bet pa to laiku pie letes risinājās dramatiski notikumi: draudīgā solī, gluži kā grasīdamies sist pa ausi, pie bārmeņa piegāja Loktjukovs un, pamādams uz sar-kanproletāri'sko vadītāju, kaut ko pateica. Kokteiļu dīdītāja seja sastinga un grumbās sarauktajā pierē sākās patmīlības un aprēķina cīņa, taču strīdīgo pušu svara kategorijas bija dažādas, tāpēc bārmenis, mirkli svārstījies, palīda zem letes, ilgi tur rakņājās, pēc tam viņa piesārtusī seja atkal parādījās virspusē. Viņš akurāti ar dvieli noslaucīja mirdzošu trauku, piegāja pie galdiņa, godbijīgā pārmetumā palūkojās uz priekšniecību.

I •— Goda vārds, vāzes nav. Varbūt sitas derēs?

Un nolika galda vidū zaigojošo, niķelēto pilsētas «partakiādes kausu, kuru pirms trim dienām bija nozaguši nezināmi huligāni.

F — Kur jūs to ņēmāt? — Nikolajs Petrovičs apstulbis

vaicāja.

liarmeņa patmīlība pēdējo reizi mēģināja izrauties no dzelžainā tvēriena, taču tika neglābjami piespiesta pie paklāja.

- Kāds puisis iesmērēja naudas vietā: necelšu taču lioksni pusrubļa dēļ!

— Loktjukov! — Šumiļins iekliedzās pa visu zāli. Nospriedis, ka pirmo sekretāru sit, opervienibas naiva, izsvaidīdams krēslus, izmetās no vestibila un pamira, ieraudzījis zināmo sudraba trauku, kurā Aņa, neko nenojauzdama, jau bija ielikusi apvītušās neļķes.

14

Vēlīgi lūkodamies uz sevi spogulī, uzdancodams Šumiļin s braucīja pa vaigiem tarkšķošu elektrisko bārdas skuvekli. Gadās retas dienas, kad tu jūties kā dzīves uzvarētājs, šodien viņam bija tieši tāda diena: viņš pat uzmodās ar viegluma sajūtu, ko jau sen nebija piedzīvojis.

Visa vakardiena stipri vien atgādināja slikla detektīva laimīgas beigas: inspektors Mansurovs, kurš atdrāzās pēc telefona zvana, iztaujāja bārmeni un dažus puišus, kas pastāvīgi ganījās, gandrīz vai nakšņoja diskotēkā, iegalvoja rajona komitejas darbiniekiem, ka pārējais ir tehnikas jautājums, un solīja piezvanīt no lita. Atvadīdamies viņš sarkanproletāriskajam vadītājam spieda roku kaut kā īpaši godbijīgi.

Šumiļins devās pavadīt Taņu uz mājām, un viņi vēl ilgi klaiņoja pa tumšām ieliņām, kas bija sablīvējušās tiklus mirdzinoša prospekta pakājē. Vairākas reizes viņi pa ceļam satika kārtības sargus; daži opervienīb-nieki pazina pirmo sekretāru un lūkojās uz viņu ar tādu i/.leiksmi, kāda mēdz būt bērniem, kuri tūrisma pārgā-jiona laikā pēkšņi noskaidrojuši, ka arī skolotājai ļoti garšo saldumi un viņa nāvīgi baidās no vardēm.

Pēc tam viņi sēdēja uz plata un zema sola, kuru kāds no autobusu pieturas bija pārstūmis aizaugušā, gandrīz vai Poļenova ostas cienīga pagalma biežņā. Su-

niiļins atkal un atkal Taņai stāstīja par notikumu rajona komitejā, nepārstādams brīnīties, ka tieši viņš ir sameklējis kausu.

— Bet ja nu šī Aņa nebūtu atcerējusies par ziediem? Varat iedomāties? Dāviniet meitenēm ziedus!

— Varu iedomāties, — Taņa atsaucās un piebilda: — Bet jaunieši man iepatikās, lai gan nepiekrītu viņiem. Taču Andreju jūs vienīgi pārstrīdējāt, nevis pārliecinājāt. Tiesa, puse no viņa vārdiem ir tikai puiciska augstprātība; atcerieties sevi viņa vecumā.

— Es atceros. Taču ir atšķirība: kad man astoņpadsmit gados kaut kas nepatika, es — protams, naivi — taču centos pārveidot, nevis činkstēju, kādēļ man nav iztaisījuši to vai sagatavojuši šito!

— Vai pārveidojāt?

— Nē.

— Bet varbūt viņiem zināmā mērā taisnība? Varbūt arī viņus vajag uzklausīt un saprast? Vai zināt, es pateikšu banalitāti, taču ārstiem ir Hipokrata zvērests — tas tāpēc, ka no viņiem ir atkarīgas dzīvības. Tomēr cilvēki ir atkarīgi ne tikai no medicīnas...

— Vai tiešām? Steidzīgi ieviesīsim komjaunatnes darbinieka zvērestu! Un pirmais bauslis būs: «Tev nebūs kaitēt!» — Šumiļins ar joku pacentās atgriezties iepriekšējās sliedēs, tad apklusa un turpināja jau absolūti nopietni, it kā tā būtu gluži cila saruna. — Redz, jūs teicāt, ka mēs kaut ko darām ne tā, kā vajadzētu, taču vai jums — ja jau tik ļoti patīk medicīnas paralēles — no tā vien, ka ielūkosities medikamentu rokasgrāmatā, visi kļūs veseli? Sie Andrejs un Aņa nav slikti jaunieši, bet viņi, iespējams, ir sarežģītāki par tiem, kuri ielīda rajona komitejā ...

— Bet kas būs tiem, kad atradīs?

— Slikti būs. Es neatceros pantu — jāpavaicā Man-surovam.

—- Un no jums tas nebūs atkarīgs?

— Visu, kas bija atkarīgs no manis, esmu izdarījis.

— Visu? Es domāju, ka esat labāks.

— Ko padarīsi?

— Droši vien — neko. Esmu ievērojusi: kad ārsti kļūst par lieliem vadītājiem, tas parasti atsaucas uz viņu pacientiem. Par visu nākas maksāt. Es dzirdēju, ka jūs aicina uz pilsētas komiteju?

— Aicina ciemos. Darbu pilsētas komitejā man pabaidām neviens nav piedāvājis. Bet par savu karjeru — vai jūs nemulsina tāds vārds? — es maksāju ar sevi... saprotiet, ar sevi, nevis citiem. Tā lūk!

Šumijins piecēlās, aizsmēķēja, un viņi klusēdami devās uz mājām. Pie durvīm Taņa apstājās, uzmanīgi un ar izbrīnu ielūkojās viņam acīs, bet pēc tam pasmaidi jusi pasniedza roku.

Viņi vienojās piezvanīt viens otram un satikties.

...Šumiļins beidza skūšanos — kā no maza ugunsdzēšamā aparāta izšautā odekolona strūkla nedaudz atdzesēja atmiņu kvēli —, tad ilgi pie spoguļa ģērbās un, piemeklēdams kaklasaiti, norīvēja sev kaklu, bet, kad palūkojās pa logu, konstatēja, ka šoferis piebraucis mašīnu reti punktuāli, l ekdams pa diviem pakāpieniem uzreiz un vieglprātīgi vicinādams «diplomātu», pirmais sekretārs izspurdza uz. ielas un, saules apžilbināts, apstājās, gaidīdams, kamēr acu priekša izgaisīs zilie plankumi.

— Kādu cilvēku vizinu! — Ašots godbijīgi pakratīja galvu, atvērdams priekšniekam volgas durvis; taču la bija nevis ugunsgrēka krāsā kā parasti, bet spožmclna, ar rozā aizkariņiem.

— Bet kur ir mūsu mašīna? — Šumiļins apsēzdamies

painteresējās.

— Ātrumkārba izputēja. Kolonnas priekšnieks raudāja, kad deva šo ērgli... Klausies, ka lu to atradi?

— Ko tad?

— Labi, neizliecies! To kausu . ..

— Ā-a, kausu! Principā nejauši . ..

— E-e, nevajag saviem zēniem miglu pūst!

— Vai saproti, Ašot, — pirmais sekretārs domīgi iesāka, — gudram cilvēkam bez priekšējā stikla jābūt arī aizmugures skata spogulim . . .

Viņi sāka tik skaļi smieties, ka autoinspektors, kas dežurēja krustojumā, ilgi aplūkoja viņu volgas numuru.

Atbraucis uz rajona komiteju, Šumiļins noteica plānošanas sanāksmi vienpadsmitos, atdeva melno futrāli ar zīmogu Komisarovai un aiztraucās uz būvi.

Viņi zibensātrumā izšāvās cauri prospektam, kurš pargāja šosejā, tad kratījās pa grunts ceļu un beidzot iestiga zampā, kas vienmēr aptver vietu, kur cilvēks nolēmis uzcelt sev mājokli. Ašots nobremzēja pie pla-

kāta «Sarkanproletāriskā rajona komjaunatnes triecīen-celtne», atvēra durvis, paskatījās uz zemi un ārā neizkāpa.

Šumiļins izlīda un pa būvmateriālu atlūzām gluži kā ciņiem aizlēca līdz vagoniņiem, pie kuriem uz baļķiem bija apsēdušies celtnieki. Viņi smēķēja, sildījās nīķulī-gajā rudens saulītē un deva padomus celtnieku vienības dalībniekiem, kuri stiepa gružus:

— Ej tu, atlaid nestuves straujāk, citādi izmežģīsi roku!

Ieraudzījis pa logu piebraukušo volgu, no vagoniņa iznāca brigadieris:

— Nikolaj Petrovič! No atvaļinājuma — un tieši pie mums! Bet mēs jau apmetam!...

— Kāpēc strādā vienīgi mūsu kaujinieki?

— Mums ir tāpat kā Raikinam: — java — čuš, sēžu, smēķēju. Bet kaujiniekiem — jaunatnes entuziasmsl

— Vai tiešām? Tad nāksies piezvanīt uz trestu un uzzināt, kāpēc darbalaika zaudējumi jākompensē uz jaunatnes entuziasma rēķina... Sestdien un svētdien atbraukšu pie jums pats kopā ar aktīvu. Gaidiet.

Šumiļins apstaigāja tikpat kā gatavās ēkas aukstos, pēc svaiga cementa smaržojošos gaiteņus, ar veca celtnieku vienības vilka skatienu fiksēja pārīti «ziedošu» durvju aiļu, aprunājas ar pazīstamiem puišiem un, jau iedams pie mašīnas, ieraudzīja, kā brigadieris vicina rokas un ceļ no baļķiem savu gvardi. Pa ceļam uz pilsētu viņiem pretī brauca mašīna ar javu — tātad uz trestu nevajag zvanīt. Nē, pozitīvi, diena sākas veiksmīgi!

Pa ceļam Šumiļins no automāta mēģināja piezvanīt Taņai, bet telefons bija aizņemts.

Kad viņš Ašota pavadībā iegāja pieņemamajā istabā, Alločka uzmanīgi palūkojās uz sarkanproletāriskā vadītāja nosmērētajām kurpēm, lēnām tās salīdzināja-, ar spīdīgajiem šofera saišzābakiem un visbeidzot paziņoja, ka nesen zvanījuši no rajona iekšlietu pārvaldes.

Pirmais sekretārs metās pie telefona.

— Viss kārtībā: viens jau ir pie mums, — kapteinis ziņoja.

Nu un ... Kas viņš ir? No mūsu rajona?

— Paskaidroju: Semjonovs Jurijs Sergeja dēls. — Klausulē varēja dzirdēt, kā inspektors čaukstina papīrus. — Dzimis tūkstoš deviņi simti sešdesmit septītajā gadā, krievs, mūsu rajona trīssimt astoņdesmit piektās skolas desmitās klases audzēknis, dzīvo mūsu rajonā: l.ejastrikotāžas šķērsielā četrpadsmit, dzīvoklis — simt divdesmit septiņi. Komjaunatnē nesastāv, nepilngadīgo lietu inspekcija viņu, izrādās, pazīst, jau likušies, (,1i-rnene normāla: tēvs — zinātniskās pētniecības institūta šoferis, māte — bērnudārza audzinātāja. No rīta, kad mēs iegājām, mierīgi posās uz skolu, taču — attapīgs! — uzreiz visu aptvēra un pat nesāka izbrīnā bolīt acis ...

— Bet otrs?

— Otts pagaidām nav noskaidrots. Semjonovs saka, iepazinušies veikalā, kad pircis portvīnu, nekad agrak viņu nav redzējis un pēc tam nav saticis, kur dzīvo, nezina, kā sauc, neatceras. Droši vien melo, lai gan visu uzņemas pats. Atzinās, ka ideja ielīst rajona komitejā — ir viņa. Sākumā taisījušies iedzert skvēriņā iepretī rajona komitejai, taču pēc tam Semjonovs ievērojis atvērto logu un ierosinājis turpināt telpa — tā sakot, ar komfortu! Visumā ķēdīte, par kuru es jums teicu: dīkdienība — iedzeršana — huligānisms.

— Bet kur viņš ir pašlaik?

— Atpūšas.

— Biedri... — Šumiļins ātri pārlapoja kalendāru un atrada inspektora vārdu, — Mihail Vladimirovič, mums ir lūgums: biroja locekļi gribētu aprunāties ar šo Semjonovu, izteikt viņam savu attieksmi, varbūt izdarīt sev kādus secinājumus. Mums birojs ir šodien divos.

— Nogādāsim. Tikai domāju, ka nebūs lielas jēgas no sarunas ar viņu. Parasts huligāns! Es vaicāju: «Kāpēc jūs izdemolējāt rajona komiteju?» Bet viņš: «Neko neatceros — biju piedzēries ...»

— Lūdzu, atvediet viņu pusdivos. Es pats sākumā gribu uz viņu paraudzīties.

— Lūdzu! Taču viņu vajadzēja audzināt agrāk.

Aparāta sanāksme pagāja ātri un saskaņoti. Kā nereti mēdz gadīties komjaunatnē, darbs, kas vēl vakar likās bezcerīgi aizlaists, pēkšņi uzņēma apgriezienus.

Šumiļins apmierināts atgriezās kabinetā un jau taisījās uzgriezt Taņas tālruņa numuru, kad viņam pa tiešo telefonu piezvanīja kompetentais Okolotkovs:

— Klīst runas, ka Petrovka grib tevi paņemt savos kadros?

— Jau rakstu iesniegumu!

— Nesteidzies! Pirmais atgriezās un, tiklīdz no rīta par visu uzzināja, tiīda| ieklemmējās uz tevi: «Kādi ļaudis!» — saka. Starp citu, vai tu pats šo iebrucēju esi redzējis vai, tfipat kā Serloks Holmss, nodarbojies tikai ar intelektuālu izmeklēšanu, bet tehnisko pusi atstāj milicijas ziņā?

— Pagaidām vēl neesmu redzējis, bet viņu šodien atvedīs uz biroju, gribu, lai puiši ar viņu aprunājas — viņš taču ir no mūsu rajona.

— Tā-a ... Prasmīgs gājiens! Es šodien esmu pie pārtikas rūpniecības darbiniekiem atskaites un pārvēlēšanu konferencē, tas ir netālu no tevis. Katrā ziņā iebraukšu, pasēdēšu pie jums birojā, pie viena apspriedīsim, kā tev labāk izturēties pārrunās ar pirmo. Tad vēl no televīzijas interesējās par jūsu bērnunamu, režisors tev zvanīs. Kad ierakstīsies, neaizmirsti saķemmēties. Starp citu, tu salīgi mieru ar Gaļinu?

— Nē.

— Tas nu ir velti. Vai saprati mani? Nu, pagaidam.

Šumiļins atvilka elpu un sazinājās ar Kovaļevski.

— Jau visu zinu, — Vladimirs Sergejevičs atbildēja. — Nu, mani bāleliņi, jūs gan laižat: paši audzējat huligānus, paši ķerat. No kādas skolas viņš ir?

— No trīssimt astoņdesmit piektās.

— Tā taču ir laba skola. Jātiek skaidrībā.

— Vladimir Sergejevič, es gribu, lai biroja locekji aprunājas ar šo Semjonovu, tiek skaidrībā. Viņu šodien pie mums atvedīs no milicijas, būs arī pilsētas komitejas sekretārs Okolotkovs. Divos sāksim.

— Noteikti uzaiciniet arī skolas direktori! Centīšos pie jums aiziet — paskatīšos uz jūsu bandītu. Man loti interesē, kā jūsu lieliskā sabiedrība ražo tik nekvalitatīvus produktus. Otro vēl neesat sameklējuši?

— Vēl ne.

— Nikolaj, sasprindzinies gan: tev, kā runā, tas labi izdodas! Un vispār nedēļas beigās iegriezies pie manis, mums laiks aprunāties, kā saka «Kinopanorāmā», par taviem radošajiem plāniem.

Šumiļins nolika klausuli un, nospiedis selektora pogu, palūdza Komisarovu, lai tā uzaicina uz biroju trīssimt astoņdesmit piektās skolas direktori.

— Nabaga Irina Semjonovna! —' žēlsirdīgā 'tfndja līdzjūtīgi sacīja. — Viņiem ir labākā sekmība rajona .. .

— Nekas, — pirmais sekretārs dzedri atteica. — Tagad būs jāpievērš uzmanība disciplīnai.

Un atkal viņš sāka griezt Taņas telefona numuru, bet te, rībinādams atvērtu avīzi, kabinetā iešāvās Ccs-nokovs.

— Komandieri! Slava ar nagainu ķepu klauvē pie durvīm!

— Vai tiešām? — Šumiļins ieinteresēts nolika klausuli un izgludināja uz galda avīzi.

Liela, titullapā iespiesta fotogrāfijā attēloja Sarkan-proletāriskā rajona biroja apspriedi: izretušētais pirmais sekretārs nekustīgi blenza uz Buteņinu un kaut ko skaidrodams kā paukotājs bija pavērsis pret viņa krūtīm pildspalvu. Cik varēja atcerēties, viņi runāja par savlaicīgu biedrunaudas iemaksāšanu. Biroja locekļi centīgi demonstrēja uzmanību. Sānos, izjaukdams visus priekšstatus par telpu un laiku, bija pielīmējies Cesno-kovs, viņš fotogrāfijā tiešām izskatījās ļoti labi.

Šumiļins nopūtās un piezvanīja Liparskim.

— Redzēji? — tas uzvaroši vaicāja.

— Redzēju. Paldies. Tavam puisim visu noformējām. Starp citu, vai jums ir vajadzīgs ass materiāls par darbu ar pusaudžiem?

— Ass materiāls vienmēr ir vajadzīgs, bet tikai tāds, lai paši neuzdurtos ...

— Mēs šodien birojā runāsimies ar kādu nepilngadīgo ...

— Ar to pašu?

— Ar to pašu.

— Nu, vecīt, tu esi drošsirdīgs! Vajadzētu apspriesties ar galveno. Un tāpat pilsētas komitejā. Kaut gan ... Tu mani saproti? Ko?! Atnāks korespondents. Apskauju. Trauksmes atsaukums — četras nulles...

Pabeidzis sarunu, Šumiļins palūkojās uz Česnokovu un nodomāja, ka viņš ar kaut ko atgādina Liparski — kā saka komjaunatnē, māk risināt jautājumus. Organizatoriskās nodaļas vadītājs stāvēja, acis nodūris, jau iepriekš sagatavojies saņemt uzslavu.

«Bet patiešām: lieliski izdevies,» īgni nosprieda sar-kanproletāriskais vadītājs, bet skaļi vaicāja:

— Kā mums ir ar ierašanos uz biroju? Pielūko, atbrauks Okolotkovs, ari Vladimirs Sergejevičs solīja...

— Kovaļevskis?! Tas tik ir jaunums! Kalns nāk pie Muhameda ...

— Labi, pēc tam sprēgāsi. Sakārtot istabas un nesmēķēt! Jāizslauka koridors, un lai pie uzskaites sektora nebūtu rindas!

— Saprotu, komandieri! Par kvorumu nebaidies: ar tādu dienaskārtību mums būs pilnum pilns! Pirmo reizi pa diviem gadiem ieraudzīsi olimpisko čempionu Kolu-pajevu. Es palūdzu, lai viņš atnāk ar olimpisko medaļu kaklā. Jokoju. Vēl zvanīja no Sarkanproletāriskā universālveikala — ir pelēki somu uzvalki, piektie garumi! Tie mēdz būt reizi simt gados. Es ņemu. Tavu izmēru paķert līdzi?

— Es padomāšu, — viņš atbildēja Česnokovatn.

— Ja pircējs sāks domāt — viņam nebūs ko valkāt, jāglābj, nevis jādomā! Turklāt: domā vai nedomā, simt astoņdesmit rubļi — nav nauda!

— Labi, dienas beigās iesim uzmērīt...

— Varbūt tu vēl ierakstīsies sarakstā, nedēļu staigāsi uz uzvārdu pārbaudi, bet pēc tam vairākas diennaktis stāvēsi rindā? Ak, Nikolaj Petrovič, tu neproti izmantot savas tiesības un pienākumus. Varbūt pagaidām nevēlies? Jokoju.

Oļegs aizgāja, bet Šumiļins piezvanīja uz majonēzes rūpnīcu. Lešutinu nevajadzēja pārliecināt, kuram jā-kļūst par jauno sekretāru.

— Lai pastrādā, — viņš piekrita. — Kas jādara, Ba-rejevs zina, pats sapulcē par to kliedza. Es — esmu par, taču, manuprāt, Golovko jau ir paspējis «izkompostrēt» direktoru.

— Vai tiešām? Vai direktors ir uz vietas?

— Aizbrauca uz ministriju. Tur viņš ir uz vietas.

— Nekas, mēs ar viņu vienosimies.

— Vienosities. Arī viņš iet uz paaugstinājumu...

«Visi visu zina! Kaut kāda parapsiholoģija!» brīnījās sarkanproletāriskais vadītājs, griezdams pedagoģiskā institūta komjaunatnes komitejas telefona numuru.

— Klausies, Andrej, — viņš jautāja Zajašņikovam. — Kas mums ir sekretārs svešvalodu fakultātē?

I

— Medkovskis. Un kas par to?

— Šogad plānojat maiņu?

— Nē. Bet kas ir?

— Lai viņš parit pulksten četros atnāk.

— Kaut kas atgadījies?

— Pagaidām ne. Bet vai tu pats esi apmierināts ar darbu svešvalodu fakultātē?

— Vispār — ne sevišķi. Un kas?

— Nekas. Es ar viņu gribu tā vispārīgi aprunāties. Nenokavē biroju!

— Nenokavēšu. Mums jau visa komiteja zina, gaida detaļas! Nikolaj Petrovič, vai drīkst tev uzdot vienu nekautrīgu jautājumu?

— Ja tas ir sakarā ar manu pārcelšanu, tad tu par to zini labāk nekā es. Tā lūk!

Palūkojies pulkstenī, Surni|ins traucās pusdienot un iesvīda, atjokodamies no labsirdīgiem, izsmējīgiem un nikniem apsveikumiem par lielo dienesta un izmeklēšanas uzvaru. Pat meitenes ēdienu izsniedzējas lūkojas uz viņu jūsmas pilnām acīm un izraudzījās labākos gabaliņus.

Precīzi pusdivos viņš atgriezās rajona komitejā un no satrauktās Alločkas uzzināja, ka zvanīts no Tiudas.

— Konoņenko?

— Viktors Ivanovičs! — viņa apstiprināja. — Jautāja, kā mums klājas!

— Nu un ko tu atbildēji?

— Atbildēju — «normāli»; jūs taču brīdinājāt...

— Bet vai savu telefona numuru viņš atstāja?

— Nē, teica, ka vēl zvanīs ...

«Kā klājas? Kā klājas?» Šumiļins drūmi atkārtoja, ieiedams kabinetā. «Mums nevis klājas, bet gāžas virsū — krimināllieta!»

Viņam pa pēdām istabā iekļuva arī Alločka un, aizvērusi durvis, paziņoja, ka Nikolaju Petroviču pa telefonu vēl vaicājusi sievietes balss.

— Viņa lūdza kaut ko pateikt? — Šumiļins kļuva nemierīgs, atcerējies, ka tā arī nebija aprunājies ar Taņu.

— Nē. Teica, ka zvanīs. Manuprāt, tā ir jūsu sieva! — atturīgi piebilda sekretāre, taču pēc intonācijas kļuva skaidrs, ka vadītāja savdabīgā personiskā dzīve viņai zināma līdz sīkumiem. «Tātad patiešām izlēmusi šķirties,» pirmais sekretārs sprieda, vērodams, kā pie ra-

jona komitejas pieripo patruļmašīna. «Labi vien ir. Bet vispār — dīvaini...» Zvans tiešām bija negaidīts, jo kopš tā laika, kad viņi aizbrauca katrs uz savu pusi, Gaļina ne reizi nebija izmantojusi vīra dienesta telefonu ... 1

Semjonovu atveda Mansurovs un nepazīstams milicijas seržants. Apkārt raudzīdamies, puisis apstājās uz kabineta sliekšņa.

— Kas ir, pazīstama vieta? — Šumiļins bargi, zobgalīgi painteresējās. — Nāc iekšā, aprunāsimies...

Semjonovu nosēdināja pie galda — aerodroma, bet inspektors un seržants apsēdās uz krēsliem pie sienas.

Nezinādams, kā lai iesāk, pirmais sekretārs aplūkoja ar viņa palīdzību noķerto huligānu. Kas nu šis par skolnieku! Viņa priekšā, atspiedies pret krēslu, sēdēja dūšīgs vīrs, nez kādēļ apģērbts skolnieku formas tērpā. Plata, melnīgsnēja seja, noskūts smirģeļveidīgs zods, līdz nekaunībai vienaldzīgas acis un lielas, starp ceļiem sakrampētas sarkanas rokas. Krekls atpogāts, uz krūtīm redzamas biezas, melnas spalvas. Velna akcele-rāts! Taču pēc tā, kā puisis kustējās, kā sēdēja, varēja manīt, ka viņš vēl nebija pieradis pie sava ātri nobriestošā auguma. Tāpat kā uzreiz nevar pierast pie jauna uzvalka. Turklāt, ja ieskatījās, viņa izaicinošais mierīgums bija mākslots.

Sākumā atmaskojoši noskaņotais Šumiļins neko no tā nebija ievērojis.

— Aizpogā kreklu, — viņš klusām pieprasīja, — Tu tomēr atrodies komjaunatnes rajona komitejā.

— Viņam tas nav arguments, — Mansurovs pavīpsnāja.

Puisis aizpogājās un nogaidoši saslējās.

— Tā, redz, Semjonov, — lēni un draudīgi iesāka Šumiļins. — Par savu noziegumu, jā, jā, tieši — noziegumu, tu atbildēsi pēc likuma, taču šodien tev nāksies atbildēt biroja locekļiem, aparāta darbiniekiem, visiem sarkanproletāriešiem, uz kuriem tu ar savu izlēcienu esi metis ēnu. Mēs esam uzaicinājuši arī tavas skolas direktori — arī skolu tu, Semjonov, esi apkaunojis! Bet tagad pasaki man — es gluži vienkārši gribu izprast tavu loģiku! — kāpēc tev ienāca prātā līst tieši rajona komitejā? Vienīgi tāpēc, ka bija atvērts logs, vai arī ir kāds cits iemesls?

— Nē.

— Vai tiešam? Tatad ieraudzīji atvērtu logu — un tev sagribējās apskatīties?

— Sagribējās, — puisis īgni atteica.

— Nu, ja tu esi tik ziņkārīgs, varēji dienā ienākt pa durvīm!

— Es neesmu komjaunietis.

— Kā tad tas gadījies? — Šumiļina jautājumā izskanēja dzēlīga līdzjūtība.

— Neuzņēma.

— Un pareizi darīja — tad tu katru dienu ložņātu pa rajona komiteju, varbūt iegrieztos arī pie manis: es reizēm aizsēžos līdz vēlam vakaram.

— Bet es pie jums jau biju iegriezies.

— Ko tu saki? Var uzzināt, kādā jautājumā?

— Personīgā.

«Es taču jūs brīdināju: viņš ir nekauņa!» inspektors ar skatienu apstiprināja savus no rīta teiktos vārdus.

— Nez kāpēc neatceros mūsu tikšanos. Kad tas bija? — sarkanproletāriskais vadītājs ironiski precizēja.

Semjonovs paraustīja plecus.

— Visvieglāk ir klusēt, tu labāk atgādini, — Šumiļin s satraucās.

— Kādēļ? Jūs taču atkal aizmirsīsit . . .

— Nejauc cilvēkiem prātus! — Mansurovs pa miliču modei paaugstināja balsi. — Tev vaicā — atbildi!

Taču nekaunīgais puisis klusām pa logu aplūkoja papeles zariņu. Kapteinis tikmēr dusmīgi ar pirkstiem bungoja pa ceļgaliem. Seržants ar neizpratni skatījās uz mamuta ilkni, kas bija piestiprināts pie sienas un ko rajona komitejai bija uzdāvinājuši šefi — polārpēt-nieki. Bet pirmais sekretārs saspringti mēģināja atcerēties.

Cilvēku atmiņai piemīt divas īpašības: cilvēks

var aizmirst ļoti daudzko, un tomēr viņš nekad neko neaizmirst. Ja labi grib, var visu atcerēties, jebkuru sīkumu: kādā krāsā bija acis pasažierim, kurš aizpagājš-gad vienā kupejā ar tevi brauca uz dienvidiem. Protams, ja vien tu biji ielūkojies viņam acīs.

Un Šumiļins atcerējās.

15

Tajā dienā birojs, kā vienmēr, sākās ar uzņemšanu komjaunatnē.

— Trīssimt astoņdesmit piektā! — aiz durvīm iekliedzās dežurējošais instruktors, un sēžu zālē bailīgi ienāca astotklasnieku grupiņa — meitenes iestīvinātos sniegbaltos priekšautiņos, zēni cieši aizpogātos baltos kreklos, kāds pat ar Ieva kaklasaiti — platu un īsu kā romiešu zobens.

«Gluži kā pirmajā septembrī, tikai bez ziediem,» Su-miļins nodomāja. «Irina Semjonovna ir braša sieva!»

Pēdējā laika nez kādēļ radusies mode ierasties uz biroju ģērbtam, kā tik iešaujas prātā, un viņš par to ļoti asi bija runājis nesenajā skolu direktoru sanāksmē rajona izglītības nodaļā.

— Sēdieties, bērni! — svarīgi uzaicināja Snurkova— toreizējā rajona komitejas trešā sekretāre.

Skolēni kautrīgi apsēdās, kājās palika vienīgi VĻKJS trīssimt astoņdesmit piektās skolas komitejas sekretāre Ļena Spiridonceva, akurāta desmitklasniece, kura lieliski bija apguvusi, ka sabiedriskais darbs un gatavības apliecības vidējā atzīme ir savienoti trauki. Lellīgā balstiņā viņa lasīja iesniegumus, kuru saturs pārsvarā aprobežojās ar rakstītāja likumīgu vēlēšanos būt padomju jaunatnes avangardā; ātrrunā paziņoja anketas datus un nodeva kārtējo veidlapu pirmajam sekretāram. Tas pārbaudīja, vai anketa aizpildīta pareizi, un ierakstīja atzīmes, kas apstiprināja sapulces lēmumu.

Biroja locekļi pa to laiku runājās ar nākamajiem komjauniešiem.

— Ar statūtiem iepazinies? — labvēlīgi vaicāja kāds no tiem, kas sēdēja aiz garā galda.

— Jā-a, — noteikti atbildēja pārbaudāmais.

— Tad pasakiet, kas ir demokrātiskā centrālisma princips?

Un nākamais komjaunietis runāja, reizēm braši, reizēm ar pauzēm, kurās varēja saklausīt stundās izkoptos priekšāteikšanas čukstus. Ja atbilde bija nepārliecinoša, cilvēku lika mierā, savukārt ja viņš demonstrēja priekšmetā stingras zināšanas, vēl varēja painteresēties par sekmību vai VĻKJS biedra tiesībām un pienākumiem. Taču pamatīgi izklaušināja tikai pašā sākumā

divus trīs bērnus: aiz durvīm gaidīja citu skolu audzēkņi, bet dienaskārtībā bija vēl daudz jo daudz citu problēmu.

Ja nākamo komjauniešu grupa gadījās neliela, katrs biroja loceklis uzdeva pa vienam jautājumam, kas bija, tā sakot, līdz riebumam pazīstams, bet, kad — kā tajā dienā — sēžu zālē ieradās uzreiz divdesmit cilvēki, vajadzēja vaicāt otru un trešo reizi. Ar nākamo komjauniešu palīdzību nācās noskaidrot politisko situāciju pasaulē, iedziļināties komjaunatnes vēsturē, izdibināt, kas tas tāds astotajā klasē par sabiedrisko pienākumu — «konsultants», sliktākajā gadījumā painteresēties, kādu grāmatu nupat kā izlasījis pārbaudāmais. Pavisam sportiska izskata puišiem pietaupīja glābšanas uzdevumu: «Kādi komjaunatnei ir apbalvojumi?» Un apbrīnojami: daži nevis pārskaitīja tepat pie sienas izkarinātos finiera maketus, bet, ieurbuši acis griestos, pulējās atcerēties «Komsomoļskaja pravda» titullapā attēlotos ordeņus.

Bezcerīgās situācijās, kad nākamais komjaunietis klusēja tik stūrgalvīgi, it kā gribētu nosargāt kara noslēpumu, viņam ieteica nopietni sagatavoties un atnākt citreiz. Taču bieži gan tas negadījās, jo uzņemšanas skaitlis — kā saka, ir ikvienas rajona komitejas seja.

Todien, kamēr ritēja saruna ar nākamajiem komjauniešiem, Šumiļins, galvu nepacēlis, vizēja anketas, parakstīja jau gatavās biedrukartes un personīgas uzskaites kartiņas tiem, kuri bija apstiprināti pirms pusstundas: uzskaites sektors darbojas nepārtraukti. Apstrādājis kārtējo dokumentu partiju, viņš aplūkoja biroja locekļus un palūdza, piemēram, Gurkinu: «Svēta, lūdzu, apsveic!» Tā nemanāmi izgāja no zāles, kāda sekretāra kabinetā paspieda rokas jaunajiem VĻKJS biedriem, pasniedza biedrakartes un klusītēm atgriezās.

Todien trīssimt astoņdesmit piektā skola bija pacentusies un atsūtījusi uz uzņemšanu daudz vairāk skolnieku, nekā plānots, — tāpēc uz to laiku, kad Spiridon-ceva izsauca Semjonovu un nodeva pirmajam sekretāram pēdējo anketu, katrs jau bija uzdevis trīs jautājumus un runas nonāca arī līdz ordeņiem. Iestājās pauze, kādas mēdz atgadīties sapulcēs, ja ziņotājs ir sajaucis referāta lappuses.

Semjonovs bailīgi- pielēca kājās un gaidīdams uztraukti lauzīja garos, caurspīdīgos pirkstus.

Pārsteigts par klusumu, Šumiļins pacēla skatienu, uzreiz aptvēra situāciju un uzdeva visvienkāršāko jautājumu, kāds vien ienāca prātā:

— Bet kāpēc tu gribi iestāties komjaunatnē?

— Es? — puišelis pārvaicāja.

— Nu, taču ne jau es!

— Es ... Bet visi taču stājas.

— Ko nozīmē «visi stājas»? Kāpēc tu pats esi nolēmis kļūt par komjaunieti?

Pārbaudāmais klusēja.

— Kā tu mācies? — pirmais sekretārs mēģināja no citas puses.

— Bez trijniekiem.

— Vai tev ir sabiedriskais pienākums?

— Ir. Sicnasavīze.

— Bet kas tevi rekomendēja?

— Jeļena Aleksandrovna ... Klases audzinātāja.

— Nu, redzi, tev viss ir kārtībā, bet tu nevari atkārtot to, ko pats ierakstīji anketā! — Šumiļins pasmaidīja.

— Varu atkārtot... Bet to jau visi uzrakstīja! — puisis atgriežas sakuma stāvoklī, acīmredzot pārliecināts, ka no viņa gaida kādu sevišķu atbildi kā pie bikls.

— Vai tiešām? Atkal — «visi». Vai tad jums diktēja, ko rakstīt?

— N-n-nē, — Semjonovs atbildēja, atskatījies uz Spi-ridoncevas sastingušo seju. — Nē, nē!

— Kas ir tavi vecāki? — sarunā asi iejaucās Snur-kova.

— Tētis — šoferis, māte — bērnudārzā audzinātāja...

— Inteliģenta ģimene! Kāpēc tad viņi tev neiemācīja patstāvīgi domāt? «Kā visi» — tā nav atbilde. Saproti, iestāšanās komjaunatnē ir grandiozs notikums tava dzivē, tas ir solis, kuru vajag pārdomāt, izjust, izjust ar sirdi, ar dvēseli! Komjaunietis — tas nav nosaukums, ne skaistā sārtā biedrakarte, tā ir dzīves pozīcija! Vai tu saprati mani?

— Sapratu ...

— Es ierosinu atlikt. Lai jaunais cilvēks labi apdomā savu soli, sagatavojas! — direktīvi nobeidza trešā sekretāre.

— Pagaidiet! — Buteņins viņu apturēja un vērsās pie nobālušā puišeļa. — Vai tu gribi būt komjaunietis?

— Gribu ... — asaras rīdams, atbildēja Semjonovs.

— Vai tu esi lasījis Ļeņina runu komjaunatnes trešajā kongresā?...

— Esmu! — viņš atdzīvojās un, negaidīdams jautājuma precizēšanu, diezgan braši sāka pārstāstīt runas saturu.

— Pietiek... Labi! — Buteņins viņu apturēja. — Mācās normāli, ir sabiedriskais pienākums, dokumentus lasījis... Vārdu sakot, es uzskatu: var apstiprināt...

— Esmu kategoriski pret! — nesamierināmi iebilda Snurkova. — Tas taču ir formālisms! Bet, runādams par Jaunatnes savienības uzdevumiem, Vladimirs Iļjičs, starp citu, brīdināja tieši no lalmudisma! Ja cilvēks nezina, kādē| stājas komjaunatnē, — laba atmiņa viņam neaizstās pārliecību. Esmu proti

Visi paraudzījās uz Sumiļinti.

Viņš pacēla nevajadzīgu saspraudi, pielika to pie galda magnēta, kurš atgādināja metāla ezi, kas nobārstīts iegareniem kancelejas dzeloņiem. Saspraude izslīdēja no pirkstiem un sajaucās ar citam, vēl mirkli viņš to prata atšķirt, taču pēc tam uz visiem laikiem izlaida no acīm.

Sumiļins domāja par to, ka puisim no satraukuma uzkritis parasts sastingums, lai gan Semjonovs droši vien ir sagatavots ne sliktāk par saviem jau apstiprinātajiem klases biedriem. Taču, no otras puses, it ka nekas nebūtu noticis, uzņemt cilvēku, kurš nav atbildējis, kāpēc viņš stājas komjaunatnē, ari nedrīkst. Turklāt vēl šī Snurkova... Vajadzēja šodien uz aktīvu sūtīt nevis Konoņenko, bet viņu. Nu gan dievs devis trešo sekretāri: tiklīdz kas — skrien uz Jauno māju! Labi, pēc mēneša puisi uzņemsim, bet viņam turpmāk mācība: vīrietim vienmēr jātur sevi rokās.

— Balsosim. Kurš ir par to, lai atliktu? — viņš uzaicināja un pats pacēla roku.

Buteņins balsoja pretī. Polubojarinovs atturējās.

— Jura, mēs šodien nevaram apstiprināt sapulces lēmumu par tavu uzņemšanu, — pirmais sekretārs tēvišķīgi paskaidroja. — Taču tu neuztraucies: mēs tev neatsakām, pēc mēneša gaidām birojā. Uz redzēšanos, vari iet...

Pēc tam kad Semjonovs gluži kā no klases izdzītais bija aizgājis aiz durvīm, Sumiļins piecēlās, palūdza bērnus piecelties un ierasti apsveica viņus ar iestāša-

nos komjaunatnē, novēlēja labus panākumus, teicamas sekmes un ieteica neaizmirst, ka par VĻKJS biedriem viņi kļuvuši uz slavas pilnās Sarkanproletāriskā rajona zemes. Pēc tam ikdienišķi paskaidroja, kad varēs saņemt gatavos dokumentus, un palūdza Spiridoncevu aizkavēties.

— Kā tad jūs tā gatavojiet nākamos komjauniešus!? — viņš sašutis vaicāja galvu nokārušajai Ļenoč-kai. — Anketas — es pēc tam apskatīju — gluži kā caur koppapīru uzrakstītas. Ja arī citi jums tāpat zina, kāpēc viņiem nepieciešama komjaunatne, tad visa jūsu komiteja nav ne graša vērta!

Gudrā Spiridonceva jau sen bija apguvusi, ka pazemīga klusēšana ir labākais arguments strīdā ar priekšniecību.

— Es ierosinu, — nenogurdināmā Snurkova pacēla balsi, — stingri norādīt VĻKJS trīssimt astoņdesmit piektās skolas komitejai par formālas pieejas nepieļau-jamību nākamo komjauniešu sagatavošanā. Pēc diviem mēnešiem noklausīties atskaiti par veikto darbu... Un es vēl atsevišķi aprunāšos ar Irinu Semjonovnu!

Pēc ieilgušās uzņemšanas biroja sieviešu puse un daži vīrieši sāka lūgties pīppauzi. Iedams uz otrā sekretāra kabinetu, kur parasti sapulcējās kūpinātāji, Su-miļins ievēroja, kā neierasti sadrūmusī Ļenočka Spiridonceva bija piespiedusi izdilušo Semjonovu pie sienas un kaut ko šņāc viņam sejā.

Piedūmotajā istabā viņu pārsteidza skaļš strīds.

— Kas tagad iznāk! — Buteņins bija sašutis. — Izgāza puisi tikai par to, ka viņš godīgi atbildēja. Iznāk, mēs paši varam uzņemt konveijera veidā, bet no bērniem prasām dziļu personīgo attieksmi?

— Es viņam neuzdevu to jautājumu, — Snurkova mierīgi iebilda.

— Es taču tev stāstu par ko citu. Var uzdot jebkādu jautājumu. Vārdu sakot, pēc mēneša mēs puisi uzņemsim, bet kas paliks viņa dvēselē: sak, pārāk dārgs prieks ir sacīt taisnību? Vai tā?!

— Paliks tas, ka nedrīkst būt burta kalps! — trešā sekretāre noskaldīja un ieplacināja pelnutraukā līdz filtram izsmēķētu cigareti.

— Tu pati esi burta kalps! — Buteņins eksplodēja. — Zēnam tā taču ir traģēdija, viņš gluži vienkārši apjuka.

— Ja cilvēks zina, kādē| viņam vajadzīga komjaunatne, viņš neapjuks. Bet uzņemt cilvēkus, kuri idejiski nav sagatavoti, mums neviens nav devis tiesības. Komjaunatnei nav vajadzīgi gadījuma ļaudis — tu taču pats par to visu laiku klaigā!

— A-a-a . . . Tevi nepārliecināsi!

— Ļoti labi, ka tu beidzot to esi sapratis...

Todien Šumiļins atgriezās noguris un satraukts, tradicionāli sastrīdējās ar Gaļinu un aizmiga, cieši pārliecināts, ka viņiem nav bijusi taisnība.

Otrā rītā viņš pastāstīja par vakardienas bezjēdzību Konoņenko, un tas ļoti uztraucās, rāja Snurkovu un arī pirmo.

— Saproti, tā nav nejēdzība, — viņš atkārtoja. — Bu-teņinam ir absolūta taisnība: mēs šajā puisī esam ielikuši lēnas darbības mīnu! Es piezvanīšu uz skolu...

— Nevajag, Snurkova jau zvanīja — direktori pēc tam dzirdināja ar baldriāna pilieniem. Pēc mēneša mēs Semjonovu uzņemsim — viss būs normāli.

— Nu, pielūko . . .

Pēc tam Šumiļins vēl ilgi atcerējās šo gadījumu, bet, kad pēc trīs mēnešiem Spiridonceva ziņoja par veiktajiem pasākumiem, viņš painteresējās, kas ir ar Semjonovu, kāpēc viņu neved uz biroju.

— Bet viņš negrib! — aizvainoti pavēstīja Ļcnočka. — Un vispār pēdējā laikā viņš sācis sliktāk mācīties, ālējas. Vecākus sauc uz skolu ...

— Ar neorganizēto jaunatni vajag strādāt, — pirmais sekretārs sarauca pieri.

— Bet mēs strādājam!

— Vai tiešām? — Šumiļins stingri pārvaicāja, taču tad viņu savienoja ar pilsētu un viņš sāka lamāties par stendiem paplašināmajam rajona komjaunatnes un pionieru vēstures muzejam.

Bet pēc tam viņš aizmirsa. Tā izgaist no prāta nevajadzīgs telefona numurs vai nejauša paziņas vārds. Aizmirsa uz diviem gadiem. Un tagad atcerējās...

— Mihail Vladimirovič! — Šumiļins palūdza. — Es gribētu ar jauno cilvēku aprunāties divatā. Atvainojiet.

Inspektors paraustīja plecus, ar skatienu norādīja seržantam uz atvērto logu, un viņi izgāja.

— Tātad, saki, esi nācis personiskā jautājumā? — pirmais sekretārs vaicāja pēc tam, kad durvis bija aizvērušās.

— Nācu.

— Bet kāpēc tu pēc tam neatnāci? Apvainojies?

— Man nevajag žēlastības dāvanas, — atteica puisis, pārsteigts, ka viņu tomēr atcerējušies.

— Apvainojies! Bet pats sev dzīvi sabendēji. Jā-a, Jurij, Jurij, tu pat neaptver, ko esi pastrādājis!

Sarkanproletāriskais vadītājs jutās kā gudrs un labs cilvēks no kādas ļoti pazīstamas, nesen pa televizoru rādītas filmas. Cik nu varēja atcerēties saturu, Semjo-novam vajadzēja sākt gauži raudāt kā puišelim.

Un viņš ari sāka. Taču nevis kā bērns — čīkstulīgi, bet kā vīrietis — bez asarām, lūpas sakodis, viss viņa augums trīsēja.

— Nomierinies! — Šumiļins stingri sacīja un atkal kā tajā filmā ielēja puisim ūdeni. — Sakārtojies. Es tūdaļ atgriezīšos ...

Viņš iegāja sēžu zālē un apsēdās blakus nepacietīgi gaidošajam inspektoram.

— Un cik tad viņam var iedot?

— Nu, to jau spriedīs tiesa, — Mansurovs pārsteigts atbildēja.

— Bet pēc jūsu pieredzes?

— Vainu mīkstinošu apstākļu nav. Sākumā nosūtīs uz koloniju nepilngadīgajiem — varbūt nāksies pasēdēt ari ar pieaugušajiem. Jūs taču negribēsiet par viņu aizbilst?!

— Nē... Nezinu... Paldies. Varat viņu pievākt.

Šumiļins pagaidīja, kamēr kapteinis aizvedīs Sem-

jonovu, atgriezās sava kabinetā un atkal nez kādēļ nosprieda piezvanīt Taņai, taču (aizdomājies tā ari sastinga, piespiedis pie auss dūcošo klausuli. Vajadzēja izlemt.

...Pieņemsim... Pieņemsim, ja kāds arī pazīs šajā pieaugušajā puisī to apmulsušo vai atcerēsies seno gadījumu ar Semjonovu no trīssimt astoņdesmit pieklās skolas (kas Kovaļevska un Okolotkova klātbūtnē būtu nevietā) — vienalga nekas briesmīgs nenotiks. Ziepes ievārīja Snurkova, birojs būtībā atbalstīja; sliktākajā gadījumā rajona komitejai nāksies dalīt, kā saka, ar

ģimeni un skolu vainu par vienu zaudētu pusaudzi. Bet personīgi pirmajam sekretāram skaļi neviens nevarēs pārmest! Neviens, vienīgi...

Pa durvīm ielūkojās Alločka:

— Nikolaj Petrovič, biroja locekļi pulcējas.

— Lai sēžas. Es eju.

...Tā lūk 1. . Neviens, vienīgi pats pirmais sekretārs, kurš, kā zināms, nav pieradis par savu karjeru maksāt ar svešiem likteņiem. Šķiet, tā viņš vakar paziņoja Ta-ņai? Nav pieradis . . . Taču tad . . .

Kabinetā ielauzās kā tvaika āmurs enerģiskais Ces-nokovs:

— Komandieri! Kovaļevskis un Okolotkovs ...

— Kur?! — Šumiļins, nometis klausuli, pielēca kājās.

— Pie ieejas, viens otram griež ceļu. Ja tu šodien ar viņiem sarunāsi par mani, jautājumu nebūs.

— Tu pārāk šaudies.

— Bet man nav tēva — priekšnieka, lai es nezinātu, kur aiz kautrīguma noslēpt rokas, kamēr viņš pa telefonu man nokārtotu dzīvi!

Steigdamies uz durvīm, Šumiļins gribēja iebilst, taču pēkšņi ieskanējās tiešais telefons, un viņš ātri atgriezās.

Zvanīja Gaļina. Ģimeniski, it kā nekas nebūtu noticis, vienīgi mazliet glaimīgi viņa lūdza atvest no vīramātes Lizku «pie mums uz mājām» un, ja iespējams, izbrīvēt vakaru, lai aprunātos ...

Tādu notikumu pavērsienu pirmais sekretārs nebija gaidījis.

— Hallo, kāpēc tu klusē? — sieva satraukti vaicāja.

— Pagaidi, — viņš atbildēja un aizspieda klausuli ar plaukstu: pa durvīm trokšņaini nāca Kovaļevskis un Okolotkovs.

— Nu, mani bāleliņi, pārstrādājušies! — Vladimirs Sergejevičs pasmaidīja. — Nav laika sagaidīt pilsētas priekšniecību.

— Nekas, tā ir izaugsmes kaite! — viņam pieskaņodamies, pajokoja Okolotkovs.

— Komandieri! — vienīgi ar lūpām lūdzās Cesno-kovs.

«— Hallo, Koļa, kāpēc tu klusē?! — ar plaukstu, kas

bija aizspiedusi klausuli, Šumiļins dzirdēja Gaļinas balsi.

Viņš piecēlās pretim ienākušajiem, izgaja pie galda un apkārt ieraudzīja nekustīgo un it kā uz sāniem sasvērušos jūras virsmu. Augšā uz skaidro debesu fona, kurš bija sulīgā negaisa mākoņa krāsā, staroja zaļgana saule ar asiņainu stīpiņu apkārt. Un vēl cilvēks sajuta, ka vairs neprot peldēt...

1982—1984

KĻŪDU LABOJUMS

1

Mācīšana jeb, kā tagad pieņemts teikt, mācības, manuprāt, ir gadiem ilgs, nogurdinošs karš starp klases tāfeli un skolas logu. Tas sākas pirmajā septembrī, ar mainīgām sekmēm turpinās visu mācību gadu, un tikai ap maiju pavasarīgi atvērtais logs gūst pārliecinošu uzvaru. Tad Izglītības ministrija izsludina pamieru, kas turpmāk tiks saukts par «brīvdienām», kuru nepieciešamība pamatota itin kā ar rūpēm par bērniem.

Droši vien kādreiz skolas tiks celtas bez logiem un iestikloto rāmju vietā uzstādīs papildu tāfeles un pat displejus. Tad mācību laiks saruks uz pusi, vismaz pusotras reizes — tas nu droši! Iedomājieties, kāds tautsaimniecisks efekts! Es nemaz nerunāju par skolotāju nervu šūnām, jo tiem logu kvadrāti ir tas pats, kas robežsargiem kontroles un pēdu josla . . .

Bet tieši šodien pa logu var ari neskatīties, nekā interesanta: pelēcīgas, saltas debesis, apmulsuši koki, kas pasteigušies izplaucēt jauno lapotni; platais slimnīcas korpusa operāciju zāles logs iepretī ir tumšs — tikai tālumā darbojas torņa celtnis, kas nedaudz līdzīgs stārķim ar satuntuļotu mazuli knābī. Ja runājam par putniem nopietni, vakar es redzēju gluži brīnumainu vārnu, tā sēdēja uz nocirstas papeles stumbeņa un, mani aizdomīgi aplūkodama, ar savu pobedīta knābi kala sažuvušu, iezaļganu siera gabalu . . .

Tomēr biju aizsapņojies un nepamanīju, kā modrā Jeļena Pavlovna, nepārtraukdama mācību procesu, jau atklājusi manu aizbēgšanu viņpusloga pasaulē. Viņa mani stingri uzlūkoja ar savām zilganpelēkajām acīm, kas līdzīgas lielām sniegpārslām, un tikko manāmi nogrozīja galvu, tas bija jāsaprot: «Petrušov! Lai nu kāds cits, bet no tevis gan negaidīju!»

Patiešām, kaut kā nelāgi iznācis... Tomēr nekas briesmīgs; ir tāds drošs, paaudžu pieredzes pārbaudīts paņēmiens! Vispirms jāturpina skatīšanās pa logu, itin kā nekas nebūtu noticis, pēc tam lēnām jāpagriežas, dziļdomīgi jāuzlūko skolotājs, tad skaudri jāsagrumbo piere un piepeši jāatplaukst spontānā zinātkāres jūsmā. Un, beidzot, iedvesmas pārņemtam, kaismīgi jānoslīgst pār burtnīcu. Kādreiz biju šī paņēmiena virtuozs, taču tagad, uztvēris Jeļenas Pavlovnas nosodošo skatienu, nosarku un mulsi paraustīju plecus: sak, atvainojiet — gadās. Bet viņa atkal pašūpoja galvu, un nelielā rē-tiņa viņai uz vaiga piesarka — jā, šī rētiņa piesarkst, kad skolotāja nervozē. Jeļena Pavlovna Kazakovceva pirms diviem gadiem bija beigusi pedagoģisko institūtu un vēl tic, ka parastā vidusskolā var iemācīt audzēkņiem vācu valodu. Ikdienā gan notiek otrādi — pasniedzēji paši pamazām aizmirst augstskolā apgūto.

Jeļena Pavlovna pašķielēja lejup uz kulonā iemontēto elektronisko pulkstenīti, piegāja pie tāfeles, izvēlējās garāku krīta gabalu, skaidrā rokrakstā sāka rakstīt mājas uzdevumu, tā izraisīdama parasto klases kurnēšanu.

— Va-ī, cik da-audz! — satraucās kopš mazām dienām pie plānu koriģēšanas pieradušie bērni.

— Nu labi, — Kazakovceva piekrita, — iemācieties jaunos vārdus un atkārtojiet tēmu «Mana ģimene». Es atprasīšu!

Lai izskanētu pārliecinošāk, viņa nolēma uzdevumu pasvītrot, taču krīta stienītis pārlūza un, atstājis uz tāfeles treknu baltu punktu, nokrita uz linoleja. Es neviļus paliecos uz priekšu, taču Jeļena Pavlovna viegli un graciozi — kā aerobikas nodarbībā — pacēla atlūzni un strauji iztaisnojās, ar acs kaktiņu pārbaudījusi, kāds ir mans iespaids. Ja kas tamlīdzīgs gadītos ceturtajā klasē, krītu acumirklī būtu pacēlis un pasniedzis aiz apmulsuma nosarcis rakaris no pirmā sola. Desmitajā klasē, manuprāt, talkā mestos vairāki galanti ērzeļi. Taču šī bija sestā klase ...

Sajūsmināti par uzvaru pār mācību programmas tumšajiem spēkiem, bērni ierakstīja mājas uzdevumu dienasgrāmatās, bet Kazakovceva tostarp nopurināja plaukstas, piekārtoja frizūru, atstādama tumšajos matos pienbaltu švīku, apsēdās, lai aizpildītu žurnālu, un caur pieri vēroja viņai uzticēto skolēnu kolektīvu. Slai-

kas kajas ar smalkajam potītēm viņa bija sakrustojusi zem krēsla kā skuķis.

— Timotej, — skolotāja bargi sacīja, acu no žurnāla

nepacēlusi.

— Kāpēc vienmēr es? — ietrenēti apvainojās disciplīnas pārkāpējs.

— Tu mani nesaproti?

— Saprotu, — atsaucās Timotejs Svirins un, aizvainoti kustinādams lupas, atgriezās no kaimiņienei īslaicīgi atņemtās teritorijas savā sola pusē.

Jeļena Pavlovna visus skolēnus sauc vārdā: Taņa, Katja, Aļiks, Timoša . . . Bet, ja bija neapmierināta, ja rētiņa uz vaiga kļuva sārtcna, tad vaininieku vārdi tika izrunāti salti un pilnība: Tatjana, Jekaterina, Albert, Timotej . . . Skaļu komandiera balsi un caururbjošu pedagoga skatienu viņa vel nebija izkopusi, lai gan dažkārt, tas jāatzīst, viņai izdodas uztaustīt pareizo audzinošo intonāciju, kaut acis nepagūst satumst un joprojām smaida. Lai kā gribēdami vērīgie bērni vēl pagaidām nespēj noticēt, ka viņu skolotāja ir stingra un nepielūdzama.

Jeļena Pavlovna vēlreiz paskatījās kulonā un ar gandarījumu konstatēja, ka līdz stundas beigām atlikušas trīs minūtes; paskatījušies pulkstenī, to pašu noskaidroja arī bērni, taču izjūtas bija gluži pretējas. Kas nekaiš mūslaiku paaudzei — tiek ražoti pat speciāli pusaudžu pulksteņi; tā viņi tagad arī slaiga mutē knupis, uz rokas «Seiko». Bet senākos laikos skolēniem nācās mokoši raudzīties pasniedzēja ciparnīcā, ieklausīties, vai jaunākās klases jau neiet brokastīs, un pēc tam informēt biedrus, cik ilgi vēl līdz brīvlaišanas mirklim.

— Vērtējumi par darbu stundā, — Kazakovceva sacīja, atvērdama plānu burtnīcu (tūdaļ ierakstīt atzīmes žurnālā viņa pagaidām neuzdrošinājās). — Taņai«trīs», Kojām «pieci», bet tev, Margarita, diemžēl «divi»...

Sai mirklī stundas degaukla bija nodegusi, atskanēja skolas zvana šķindošais sprādziens, ko pavadīja bezmaksas mācību grāmatas belziens pa galvu — Timo-feju bija ķērusi taisnīgā atmaksa.

— Zvans domāts skolotājam! — Jeļena Pavlovna gluži nopietni iesaucās, taču brīvības viesulis vairs nebija savaldāms. Labās atzīmes saņēmušie bērni apstāja

pasniedzējas galdu — neviena slavenība visā savā mūžā nav izdājājusi tik daudz autogrāfu, cik parasts skolotājs pusgadā. Kamēr Kazakovceva ar savu roku parakstīja atzinies, kuras izpalīdzīgie skolēni jau bija ierakstījuši dienasgrāmatā, «pārīti» dabūjusī Margarita centās pirmā izlavīties no klases, gluži pareizi domādama: jo vēlāk vecāki uzzinās rūgto patiesību, jo labāk būs viņiem pašiem! Taču aiziet nebija viegli, pie durvīm kāds nokrita — un izveidojās mazs «aizsprosts». Je-ļenai Pavlovnai nācās pacelt balsi, un beidzot pēc sva-badības izslāpusi sestā klase iebrāzās gaitenī.

Telpā palika viens vienīgs skolnieks, tievais rudmatis ar spilgtiem multiplikatīviem vasarraibumiem sejā — tas bija Timofejs Svirins. Viņš mīdījās no kājas uz kāju, pētīja sava portfeļa slēdzi un jutās neērti, ka tepat esmu arī es.

— Timoša, es tevī klausos! — Kazakovceva atrāva skatienu no žurnāla.

— Je|ena Pavlovna, — aizvainoti manī paraudzījies, puišelis sadūšojās. — Bet vai man? ... Nū ... Vai man būs jāstāsta par vecomāti?

— Nē, nē! — skolotāja attapās. — Tu, Timočka, atkārto tēmu «Sports» ...

— Labi! — viņš piekrita un, nesamierināmi mani uzlūkojis, izgāja no klases. Pavērtajās durvīs uz mirkli ielauzās starpbrīža virpulis, tad atkal kļuva diezgan klusi.

— Redz, kā! — Jeļena Pavlovna rūgti sacīja. — «Mana ģimene» ... Par ko strādā tavs tēvs? Kāda ir tavas mātes profesija? Bet var taču jautāt arī citādi: vai tev ir tēvs? Sājā klasē katrs otrais ir no nepilnas ģimenes... Bet vārda «patēvs», par piemēru, skolas programmā nav. Tirnošam vispār palikusi tikai vecmāmiņa — vecākiem atņemtas tiesības ...

— Tie dzēra? — es jautāju, pārsēzdamies no pēdējā sola uz pirmo.

— Ja tikai dzertu vien! Te jāizdomā kāds cits darbības vārds! Asaras acīs sariešas ...

— Jeļena Pavlovna, mācieties sevi apvaldīt, — devu saprātīgu padomu. — Citādi skolēni valdīs pār jums!

— Nupat kā izgudrojāt? — viņa ironiski jautāja.

— Jā, nupat kā. Parasti sagatavojos jau iepriekšējā vakarā, taču ...

— Andrej Mihailovič, — Kazakovceva mani pāi trauca. — Es jums tomēr pajautušu: kādēļ jūs atnācāt uz skolu? Domājat, šeit būs vieglāk?

— Saprotiet, Jeļena Pavlovna, lai atbildētu uz šo sarežģīto jautājumu, mums būtu jāsatiekas neoficiālos apstākļos... Daudz gan nesolu, taču garlaicīgi nebūs! ...

Un es sapratu, ka esmu iekarsis . .. Mēdz taču būt īsti vīrieši, tādi nerunīgi debesu iemītnieki, kas vienā rāvienā paķer ar savām dziļdomības dzelmēm! Pat samērā gudrām sievietēm paiet daudzi gadi, līdz tās atklāj viņu mīklainās nerunibas noslēpumus. Un tikai sirmbārdis dievs, kā saka, jauš, ka šis sevī noslēdzies izredzētais mokoši prāto, teiksim, par to, kur gan nogrūdis nesen nopirktās lupatas etiķeti.

Manu Kačalova cienīgo pauzi pārtrauca devītklas-nieks Petja Babkins — viņš iešmauca telpā, atjautīgi sarauca uzacis un pēc tam ar vārdiem: «Es baigi atvainojos!» — iegrāba savās krēpēs, notēloja ciņu ar neredzamu ļaundari un pazuda.

— Nu jau mūs ir pieķēruši! — es sacīju, kaut vajadzēja varbūt pasmaidīt un paklusēt. Apstaties es nespēju .. .

Mani apstādināja Jeļena Pavlovna.

— Andrej Mihailovič, — viņa sacīja. - Vīrieši, cik saprotu, ir iedalāmi trīs tipos: pirmie murmulē un mulst, otri tēlo naivus nekauņas, bet trešie — vispretīgākie — uzvedas tā, it kā visus pakalpojumus jau būtu apmaksājuši ar firmas «Zarja» starpniecību...

— Piedodiet, — es tūdaļ pat atbildēju, juzdams, ka aiz kauna man mazliet svilst ausis.

— Andrej Mihailovič?! — Kazakovceva bija pārsteigta, un rētiņa viņas vaigā piesārta kā pēc cirtiena ar lokanu zariņu. — Jūs pārvēršaties acu priekšā!

— Es nepārvēršos... Taisnību sakot, piederu pie pirmā tipa, taču mēģinu apgūt radniecīgu specialitāti...

— Arī pirmais tips man nepatīk.

— Un otrais?

— Otrais arī, — viņa atcirta, salti mani uzlūkojusi. — Un, ja jūs nopietni gribat uzsākt abpusējus apmeklējumus, aizejiet arī pie Allas Konstantinovnas ... Viņa ir daudz pieredzējušāka nekā es!

«Neko nevar noslēpt!» es rūgti nodomāju un neveikli, pat kaut kā nejēdzīgi mēģināju izrausties no šaurā skolas sola.

2

Kā izrādījās, mana saruna ar Jeļenu Pavlovnu bija ilgusi visu starpbrīdi. Tikko paguvu iziet gaitenī, aizvest uz pretējiem stūriem divus ne īsti «boksējošus», ne «karatējošus» picktklasniekus un atdot raudošam meitēnam nolaupīto mikrokalkulatoru, kad jau atskanēja zvans. Balsu dūkoņa un drūzma uzsita visaugstāko vilni un pamazām noplaka. No malas mūsu skola tagad droši vien izskatās pēc milzīgas radiolas, kas pēkšņi atslēgta no elektrības tīkla. Te vietā būtu piebilst, ka ēka ir sena, četriem stāviem, tās fasādi grezno četri ģēniju profili, kurus regulārā balsināšana vērtusi visai neizteiksmīgus.

Esmu tomēr novirzījies sāņus. Starpbrīža nevaldāmie pali pēc zvana aprima, gaidīdami pasniedzējus, skolēni drūzmējās pie kabinetiem. Ar vispārzināmo jautājumu «Kur manas klases žurnāls?» smagi garām aiz-traucās ķīmijas pasniedzēja Jevdokija Matvejevna Gi-rina; smaidīdama viņa izdāļāja mazākajiem, kas pieredzes trūkuma dēļ bija gadījušies viņas fārvaterā, draudzīgus belzienus pa sprandu.

Nosirmojušais matemātikas skolotājs Boriss Jevse-jevičs Kotiks stāvēja pie durvīm un aizdomīgi kā bargs kapteinis aplūkoja no brīvsoļa atgriezušos audzēkņus. Ielaidis klasē pēdīgo, viņš lēni un svarīgi, gluži kā aizdrīvēdams zemūdenes lūku, kas dodas autonomā ceļojumā, aizvēra durvis.

Vēl kādu bridi pa gaiteni šaudījās satrauktais Timotejs Svirins — viņa portfeli cietsirdīgie vidusskolnieki bija noslēpuši drošā vietā. Pat es to tūdaļ neatminēju, bet pēc brīža pasniedzos un nocēlu sagumzīto somu no ugunsdrošības dēļa. Aplaimotais bērns iespraucās literatūras kabinetā un sāka saraustīti skaidrot Allai Kon-stantinovnai Umeckai savas nosebošanās iemeslus. Beidzot viņam tika atļauts piedalīties stundā, un, piegājusi pie sliekšņa, lai ciešāk aizvērtu durvis, un pakļāvusies kādam uzmācīgam skolotāju ieradumam iemest aci gaitenī, Alla ieraudzīja mani un tikko manāmi pa-

6ja. Nākamajā brīdī es apjēdzu, ka vainīgi uzsmaidu Izcirstajām durvīm.

Ak, aizvērtās klases durvis! Aiz tām noliek audzināšanas un mācīšanas brīnums, noslēpumainais skolotāja un skolēna savstarpējās bagātināšanās process. Ja Ieklausāmies skaņās, kas nāk no kabinetiem, varam daudz uzzināt par tiem, kas, stāvēdami pie tāfeles un so|odami starp solu rindām, skolas programmas ietva-ios sēj saprātīgo, labo un mūžīgo...

No literatūras kabineta skaidri skanēja skaļā, stingrā Umeckas balss. «Hļestakova tēlā Gogolis gribēja iemiesot tādu negatīvu parādību kā hļestakovščina ...» liet pirms desmit gadiem mana bālā kursabiedrene Alločka saņēma trijniekus tikai tāpēc, ka pasniedzēji negribēja, lai sesiju kā tumšs traips apzīmogo kādas meitenes ģībonis. Viņa runāja klusi, gluži vai baidīdamās no savas balss. Reiz vasarā mēs sēdējām uz svaigi tēstiem baļķiem līdzās neizbūvētas fermas nomelnējušam karkasam un АП а, zem manas vējjakas «Sclo Ho-risovo-1975» sarāvusies čokurā, žēlabaini teica: «Pasaki kaut ko! Kāpēc tu klusē?» Es absolūti nezināju, ko lai saka. Es toreiz vēl nemācēju izrunāt šādās situācijās obligātos un nenieka nesaistošos vārdus.

— Ilgi vēl klusēsi? — viņpus durvīm atskanēja.

Atminos, ka pavasara praksē Alla apvainojās uz nepaklausīgajiem bērniem un raudādama izskrēja no klases. Prakses noslēguma konferencē pedagoģijas katedras vadītājs, analizēdams šo bēdīgo gadījumu, aiz sašutuma trīcēdams, ieteica Allai mainīt profesiju, kamēr vēl nav par vēlu. Docents bija vēsturnieks, kurš specializējās Tālo Austrumu apgūšanas pionieru darbības izpētē, un nevarēja paredzēt, kā pārvērtīsies Alla — cik stingra kļūs viņas balss, skatiens un gaita. Tā nu mēs dzīvojam, vēl jūtamies trīsdesmitgadīgi zīdaiņi, bet pēkšņi atskatāmies un pamanām, ka mūsu jaunības draugi pārvērtušies līdz nepazīšanai, ka, pastaigājoties pa pilsētu, mēs ilgi stāstām par veciem namiem, kas kādreiz stāvējuši jaunceltņu vietā, ka mūsu gadi, pat ar divi izdalīti, ir vienādi ar dzimumbriedumu sasniegušas desmitklasnieces vecumu. Taču atkal esmu novirzījies ...

Pa gaiteni uz priekšu atrodas matemātikas kabinets. Boriss Jevsejevičs runā klusi un vienmuļi: no gaiteņa vārdus nevar saklausīt. Taču pa brīžam aiz durvīm at-

skan disciplinēti smiekli, kas tikpat organizēti ari noklust. Nepateikšu, ar ko gan algebras stundās iespējams sasmīdināt, toties man zināms, ka mehānikas un matemātikas fakultātē dokumentus iesniegušajiem Ko-tika skolēniem nenākas tos ņemt atpakaļ. Bet par to abiturientu armiju, kuru Boriss Jevsejevičs sagatavojis no darba brīvajā laikā, statistika, kā mēdz teikt, klusē.

Bioloģijas kabinetā, kur stundu vada Poļina Vikto-rovna Maņēviča, dzirdama vienmērīga murdoņa: skolotāja runā savu, bērni — savu. Poļina Viktorovna ir smalka sabiedrības dāma, viņas slodzīte ir niecīga, un algu viņa smaidīdama sauc par «kosmētisko pabalstu». Maņēviča divreiz precējusies, un ar to, ko laulību kaujas laukā viņai atstājuši panikā aizmukušie vīri, viņai pietiks ilgam laikam. Viņa dzīvo kā sabiedrības dāma, pastāvīgi apgrozās pieņemšanās, pirmizrādēs, vernisāžās, bez pūlēm dabu grāmatas, kuras mēs, mirstīgie, redzam tikai starptautiskos gadatirgos, taču ar visu to viņas stundās valda vistrulākā garlaicība.

Toties vēstures kabinetā ir radošs haoss, dzirdams, kā bērni trokšņaini cenšas pārliecināt neticīgo Klāru Ivanovnu Oprjatinu, cik nepieciešama bijusi absolūtās monarhijas nostiprināšanas Francijā. Diskusijas un pedagoģiskie eksperimenti ir viņas vājībā, bet reiz kādā no stundām brīvā, tomēr iepriekš sagatavotā strīdā «slavofiles» — meitenes gandrīz vai uzveica «rietumniekus» zēnus, — paldies dievam, metodists no pilsētas izglītības nodaļas atjaunoja vēsturisko taisnīgumu. Jāteic, Klāras Ivanovnas skolēniem ir priekšstats par to, ka vēsturē bez pretrunām starp ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām ir arī citi interesanti fakti. Divas reizes esmu vērojis Oprjatinas stundas, un dažkārt man šķita, ka viņa tūdaļ painteresēsies: «Ko gan šai sakarība domā kāds Petrušovs?» Drošības dēļ prātā pārliku, kā atbildēšu, taču pat iesvīdu, atklājis, ka sen vairs nemāku atbildēt un protu tikai jautāt. Nekad nesapratīšu, kāpēc Klāra Ivanovna uzņēmās mācību pārzines pienākumus. Tikpat nejēdzīgi būtu, ja viņa vadītu ierindas mācībās nodarbības, aizvietojusi mūsu militārās apmācības speciālistu Ziļinu, kurš savu majora uniformu nēsā ar tādu nopietnību un pašapziņu, kāda piemīt tikai atvaļinātiem virsniekiem. Un arī tas vēl nav viss — Oprjatina gandrīz kļuva par direktori! Bet atkal esmu novirzījies ...

Nākamās klases durvis ir va|ā līdz kājai, tātad tur stundu pasniedz skolas direktors Staņislavs Nikolaje-vičs Fomenko. Jau institūtā Stasis bija celtnieku vienības komisārs un jau toreiz izskatījās, ka dienās viņš taps par lielāka kalibra darbinieku, kurš organizē mūsu uzvaras. Arī šobrīd, vilkdams no sastinguša skolnieka arā dziļi apslēptās zināšanas, Fomenko līdztekus vada ari bērnu mācību iestādi. Pie skolotāju galda, aizpildīdams veidlapu lēveri, sēž skumjais saimniecības pārzinis Sišlovs. Par tik niecīgu algu kā Sišlovam ražot materiālās vērtības nav iespējams, tās var tikai apsargāt. Savā kambarītī saimniecības pārzinis iekārtojis dzīvo stūrīti: tur viņam ir balts žurkulēns Albertino, taču pēc sanepidstacijas sarīkotā skandāla viņš iegādājies arī akvāriju ar skalārijām, tādām plakanām zivtiņām, kas atgādina starp grāmatas lappusēm izkaltētas kļavas lapas.

Stasis majestātiski pastaigājās pa klasi un vienlīdz vērīgi sekoja gan uz tāfeles risinātajam lineārajam vienādojumam, gan arī tam, kā virzās Sišlova darbs. Beidzot viņš ieraudzīja mani, draudzīgi pamāja un stingri pameta ar acīm uz žurnālu. Tas nozīmēja: kaut arī esi mans studiju biedrs, tomēr žurnāls ir jāaizpilda. Pasarg dievs, vēl ieradīsies pārbaudītāji un galvu mazgās direktoram, nevis tev! Es nemanāmi nostiepos miera stājā, sasitu kopā papēžus un nokāpu otrajā stāvā.

Te gāja trauksmaini: ķīmijas kabinetā Jevdokija Mat-vejena Girina, vienkāršrunā — Svarubumba, ar troksni dzina kādu ārā no klases.

— Nē, tu iziesi! — Svarubumba aizgūtnēm kliedza. Pēc balsu murdoņas varēja spriest, ka klase atbalsta biedru, kurš neparko negribēja šķirties no cilvēces uzkrātās zināšanu summas. Runājot ķīmijas terminu valodā, aiz durvīm norisa vētraina reakcija un nebūt nebija skaidrs, kam tajā paredzēta nogulšņu loma. Tā kā tur par tiesībām uz izglītību cīnījās mana devītā klase, nolēmu iejaukties.

Krampjaini sažņaugusi vienā rokā kārtības grāvēja portfeli, ar otru norādīdama ne vairs uz durvīm, bet uz mani, pie sliekšņa stāvēja Svarubumba — tumši piesarkusi, acīs asaras, brilles aizsvīdušas. Dauzoņa (atkal Kiribejevs!) monolīti sēdēja savā vietā, itin kā veidodams ar solu vienu veselumu.

— Tad iešu es! — Jevdokija Matvejevna spēra laukā pēdējo argumentu.

— Vismaz portfeli atstājiet! — nekauņa atbildēja.

Mani pamanījuši, bērni ar interesi gaidīja, kad gan

klases audzinātāju ieraudzīs nesamierināmie pretinieki. Pirmais mani saskatīja Kiribejevs, gurdi pavīpsnāja, pakasīja izskūtos deniņus un, negribīgi piecēlies, devās uz durvīm. Pie sliekšņa viņš apstājās, pārtvēra no sastingušās Svarubumbas rokām portfeli un izgāja no klases.

— Pagaidi mani pie skolotāju istabas! — nokliedzu viņam pa pēdām.

Kiribejevs atskatījās, un viņa sejas izteiksme bija iztulkojama divējādi:

1) Gaidu.

2) Gaidi!

— Tas ir kaut kāds ārprāts! — Svarubumba vaimanāja, atgriezdamās pie tāfeles, kurā zem virsraksta «Dzelzs dabā» ņirbēja ķīmijas kriptogramma. — Kad tam visam būs gals?

Nezinu,.kas īsti viņai bija padomā: pašas aiziešana pensijā vai tas svinīgais bridis, kad tautas izglītība atbildību par audzēkņiem visa pilnībā nogrūdīs ārpusskolas organizācijām?

Steidzos uz skolotāju istabu. Aktu zālē bērni dziedāja par svētkiem, kuros «pie deniņiem mirdz sidrab-sarina», — gatavojās Uzvaras dienai. Fizikas kabinetā bija kapsētas klusums: Ļebedcvs droši vien uzdevis pat-stāvlgo darbu un lasa Agatu Kristi oriģinālā. Valodu viņš zina labāk nekā mūsu stundinieks «anglis» Igors Vasiļjevičs.

Te tev nu bija brīva stunda! Cerēju, ka varēšu šo «logu» izmantot, apdomājot un pierakstot plānus tām stundām, kuras aizvadīju pagājušajā nedēļā — kārtība paliek kartība. Tomēr tagad jaunā vēsturiskā situā cijā jāizskaidrojas ar Kiribejevu, kurš, par spīti visām instrukcijām, izraidīts no klases. Nez kādēļ pastāv uzskats, ka stundā audzēkņa dzīvība un veselība ir pilnīgā drošībā, turpretī koridorā izdzīts bērns viegli kļūst par jebkuras traģiskas nejaušības upuri. Tāpēc skolotājs, kurš pieļauj tādu iedarbības formu kā disciplīnas pārkāpēja izraidīšanu no stundas, labākajā variantā riskē saņemt mācību pārziņa, bet ļaunākajā — pat tautas piesēdētāja nopēlumu ...

Skolotāju istabas tuvumā aina bija nelāgi tuksnesīga. Pasteidzos ielūkoties telpā: Kiribejevs — sveiks un vesels — bija vaļīgi atlaidies krēslā un gaidīja mani. «Nepatīkams puisis!» nodomāju. Viņam bija tumši mati ar kaut kādu sintētisku piekrāsu, šaura, bāla seja, kopā saaugušas uzacis, bet zem acīm krunkaini, nebērnišķīgi maisiņi ... Tā nospriedis, sajutu, ka Kiribejevs uzminēja manas domas. Visi bērni ir ekstrasensi! Kaut gan jāteic, arī man skudriņas sāk tekalēt pa augumu, ja kāds tuvojas ar ļauniem nodomiem . . .

Apsēdos Kiribejevam līdzās, pagaidīju, līdz viņš apjēdz, ka nogurušas harēma verdzenes poza šai situācijā īsti neiederas, pēc tam profesionāli saraucu pieri un painteresējos, kā gan viņš tiktāl nolaidies.

— Tā arī nolaidos! — viņš izaicinoši piekrita, taču huligāna grēksūdzi pārtrauca telefona zvans.

— Skola! — es atsaucos un tūdaļ to nožēloju, jo «traucētāji» bija no rajona izglītības nodaļas. — Te ir skolotāju istaba, piezvaniet uz kanceleju!... — Tomēr man tika paskaidrots, ka kancelejā visi «izmiruši» un tikai es varu izpildīt pienākumus, kas veicami nez kur aizklīdušajai direktora sekretārei. — Uzgaidiet, paņemšu rakstāmo! — es pārtraucu sievieti, kas ierastajā ātrrunā jau bija sākusi diktēt telefonogrammu. — Tā ... Tagad var... Rakstu ...

«Pamatojoties uz TIN 25. 04 pavēli nr. 22, lūdzu nodrošināt pionieru ierašanos «Pionieru vienības dzimšanas dienas» svētkos. Parādes formas tērpi. Par bērnu dzivibu un veselību atbildīgi klases audzinātāji.»

Neviļus nodrebinājos, taču pilnībā visu šīs atbildības slogu apjēgt nepaguvu, jo tūdaļ sekoja otra tclefono-gramma.

«Skolas direktoram. Saimniecības pārzinim. Šodien tidz pīkst. 15.00 iesniegt ziņas par elektroenerģijas patēriņu aprīli.»

Jādomā, tieši ar šo atskaiti stundas laikā arī noņēmās Stasis un skumjais saimniecības pārzinis Sišlovs. Bet TIN sieviete tikmēr pieprasīja vēl arī mutiski kaut ko pateikt atbildīgajiem par ēdināšanu, taču nu jau es saspurojos un paskaidroju: galu galā viņa runā nevis ar sekretāri, bet ar literatūras pasniedzēju!... Tas, viņasprāt, tomēr nebija nekāds arguments.

Nolicis klausuli, es uzlūkoju Kjribejevu un pēc viņa sejas izteiksmes sapratu, ka puisis nedaudz pārsteigts;

cik gan daudzveidīgas putas pieaugušie cilvēki var sakult ap tik elementāru faktu kā skolas apmeklēšana.

— Par ko tevi izdzina no klases? — cieti jautāju.

— No klases izdzīt ir aizliegts. Es izgāju pats! — juridiski izglītotais Kiribejevs atbildēja.

— Savas tiesības tu zini — tas labi. Bet pienākumus?

— Pirmais jau viņai nepiekasījos.

— Pieņemsim. Ar ko tad sākās?

— Viņa ...

— Jevdokija Matvejevna, — es pateicu priekšā.

— Svarubumba sacīja, lai aizvācu kājas no spraugas starp soliem.

— Kāpēc tad tās tur atradās?

— Bet kāpēc taisa tik mazus solus? Nevar normāli apsēsties.

— Tā tu Jevdokijai Matvejevnai arī paskaidroji?

— Es paskaidroju, bet šī sāka klukstēt, ka tāds kā es vispār esot jāmāca uz lāvām ...

— Vai tev nešķiet, dārgais biedri, — es nolēmu mainīt sarunas gultni, — ka tu bez pienācīgas cieņas runā par skolotāju: «šī», «sāka klukstēt» ...

— Bet kāpēc man jārunā godbijīgi par cilvēku, kuru es necienu?

— Skolotāju tev pienākas cienīt!

— Nevienam un nekas no manis nepienākas!

Uzlūkoju Kiribejevu ar ilgu pedagoģisku skatienu,

kaut biju jau sapratis, ka turpināt šo sarunu tikpat bezjēdzīgi kā kurlajam skaidrot stereofonisko austiņu uzbūvi.

— Ej uz klasi, — es salti pavēlēju, — un pasaki Jevdokijai Matvejevnai, ka esam ar tevi izskaidrojušies. Bet šai sarunai vēl būs turpinājums ...

Kiribejevs slinki piecēlās, pārmeta pār plecu ar ieplestu dziedones muti izrotātu somu un aizsoļoja tādā gaitā,. kāda mēdz būt cilvēkiem, kas pārcentušies, sašaurinot savas bikses. Palicis viens, ar acīm vēlreiz pārskrēju telefonogrammāin, atcerējos biezo kantorgrā-matu, kas guļ uz direktora sekretāres galda, un nodomāju: lai izpildītu visus šos rīkojumus, jāizveido vēl viens pedagoģisks kolektīvs, kuru vadītu direktors, kas brīvs no pasniedzēja darba. Iedomājieties divas armijas: viena karo, bet otra izpilda komandieru un priekšnieku rīkojumus. Un visi ir apmierināti. Nonācis

pie šāda secinājuma, es paskatījos uz sienā iemontēto pulksteni -un konstatēju, ka no mana «loga» palicis «vēdlodziņš» vien.

3

Paies daudzi gadi, un nākotnes cilvēks ar augsto pieri, lasīdams mūsu atskaišu, referātu un izziņu nodzeltējušās lapas, nopriecāsies par saviem veiksminiekiem priekštečiem, kuriem palaimējies baudīt dzīvi zelta gadsimtā. Tā es spriedelēju, sacerēdams stundu plānu. Starp citu, skolā man nākas noņemties ar rakstīšanu daudz vairāk nekā avīzē, kurā, nostrādājis sešus gadus, pirms pusgada iesniedzu atlūgumu. Viss sākās ar jaunā galvenā redaktora pickasīšanos, bet saiet ragos ar priekšniecību ir tas pats, kas zaudēt dabas-spēku labvēlību! It īpaši tad, ja tavs cienījamais vadītājs piederīgs tam vērā ņemamajam darboņu slānītim, kas izmanto vareno rakstāmgaldu ar diviem atvilktņu skapīšiem vienlaicīgi gan par troni, gan par tarānu un vējrādi. Atšķirībā no iepriekšējā steidzīgā, nervozā, ātri iekaistošā un aprimstošā galvenā redaktora jaunais šefs nevis runāja, bet gluži vai izšlancēja vārdus no cēlmetāla un pat nokārtot personiskās vajadzības devās tā, it kā soļotu uz tribīni. Tikai reizi redzēju viņu pa īstam satrauktu — todien viņam piezvanīja sieva un paziņoja, ka viņus katastrofiski applūdinājis augstākdzīvojošs biedrs, kurš turklāt ir arī augstākstāvošs. Jaunais šefs atnāca pie mums no arodbiedrību sistēmas, kurā bija vadījis sporta darbu. Agrāk gan tā bija — cilvēku bez dzirdes mierīgi varēja iecelt par konservatorijas vadītāju, bet tagad šo kurlo kandidatūru, kam lācis uz auss uzkāpis, ilgi un neatlaidīgi skolos. Esmu tomēr atkal novirzījies...

— Tā vien šķiet, ka mums nāksies šķirties! — mīļotā preses izdevuma vadītājs man ieblieza kā ar āmuru pa pieri.

— Vai tad jūs mūs pametat? — es līdzjūtīgi jautāju.

Šefs paraustīja plecus un man cauri pameta skatu uz sekretāri, kura, cīnīdamās ar savu lepnumu, tieši tobrīd ienesa kabinetā ar šķīvjiem nokrautu paplāti. īpašas, priekšniekiem paredzētas ēdnīcas mums nebija,

tāpēc galvenais redaktors priekšroku deva maltītēm nomenklatūrā vientulībā.

Dabiski, pēc mēneša es kasē saņēmu aprēķinu, kuru saldināja kāds nenozīmīgs honorāriņš, bet vietējā komiteja, kuras pienākums būtu aizstāvēt manas profesionālās intereses, pedantiski korekti atmaksāja man septiņdesmit sešus rubļus — ieguldījumus pašpalīdzības kasē. «Tev ir jācīnās!» mani centās pārliecināt puiši no estētiskās audzināšanas nodaļas, kurā es biju strādājis. «Visi tevi atbalstīs!» Esmu tomēr paradis darīt darbu, nevis cīnīties. Man šķiet, ka tieši daudzie «cīnītāji par sēdekļiem» vainojami pie krietnas daļas mūsu ačgārnību. Es biju mierīgs: mani jau sen centās pārvilināt uz jaunatnes žurnālu, kas salīdzinājumā ar mūsu ikdienas laikraksta trakomāju bija tāda klusa patversme tiem, kas iztvīkuši pēc dailes pasaules. Es lepni un nesteidzīgi nokārtoju savu saimniecību — atstāju citam rokrakstus, iesāktās tēmas, korektūras, org-tehniskos jautājumus. Divi mani materiāli — apraksts un recenzija, parakstīti ar pseidonīmiem, — bija nodoti salikumam. Vēlāk šefs tos ļoti slavēja par nesamierināmu nostāju, stilu un vispār uzbilda, ka «pēc kolektīva atbrīvošanās no Pelrušova nodaļas darbs kļuvis enerģiskāks, saliedētāks un interesantāks...».

Tomēr vienu tēmu es pietaupīju: pirmkārt, žurnālā vajadzēja ienākt ar vērā ņemamu ideju un, otrkārt, negribējās apstāties pusceļā. Viss sākās ar to, ka puiši no manis smalkjūtīgi vadītā «Piemiņas» dienesta atstiepa kāda večuka, mūsu avīzes literārās nodaļas pirmskara gadu vadītāja, atmiņas. Tieši viņam bija iesniedzis savus stāstus divdesmitpiecgadīgais literatūras skolotājs Nikolajs Pustirevs. Vienu stāstu večukiņš pat bija ļāvis iespiest un dabūjis par to rājienu, kas tais laikos bija ļoti nopietna lieta. Bet galvenais bija cits — šie stāv-pierainie pirmskara zēni strādāja kā traki, tajos gados gan būvēja, gan rakstīja ātri. Tie milži bija — nevis mēs! Tad nu tā: Pustireva rakstāmgaldā gulēja biezs romāns. Manuskriptu tika lasījis un ļoti slavējis Mihails Bulgakovs un pēc viņa vēl kāds, kura vārds toreiz bija krietni augstākā vērtē. Ieinteresējies es uzmeklēju apdriskātā pirmskara komplektā publicēto stāstu, kurš bija nosaukts «Augstāka par debesīm» un vēstīja par jaunu lidotāju, kuru plosa pretrunīgas kaislības: debesis un mīlestība uz meiteni. Lasīdams gaidīju, kad

gan šīs dienas tieksmes saplūdis vienkop, bet tā ij nesagaidīju. Taču visvairāk mani pārsteidza kas cits: Pustirevam bija vienreizēja vārda izjūta, tā absolūtā literārā dzirde, kura šūpulī ielikta retajiem.

Tā radās mapīte ar uzrakstu «Nikolajs Ivanovičs Pustirevs. Nozaudētais romāns», un es sāku meklēt. Uz to brīdi, kad notika mūsu mīlīgā atvadīšanās no ļaunā šefa, kaut ko jau bija izdevies noskaidrot. Izrādījās, ka četrdesmitajā gadā Pustirevs pēkšņi pametis pasniedzēja darbu, kaut gan bija teicams valodas speciālists un noskatīties viņa stundas nākuši no citām skolām. «Māksla prasa upurus,» šai sakarībā bikli ieminējās Pustireva bijušais kolēģis, bet šobrīd Izglītības ministrijas atbildigs darbinieks. Satikos arī ar tiem, kas kādreiz pie Nikolaja Ivanoviča mācījušies; viens no viņiem, lielas rūpnīcas direktors, aizgūtnēm stāstīja, ka Pustirevs uzvedis skolas dramatiskajā pulciņā «Tartifu» un pats lieliski tēlojis Garpagonu. Aizgājis no skolas, Pustirevs vēl arvien satikās ar dažiem saviem skolēniem, tie arī palīdzēja viņam četrdesmit pirmā gada oktobrī pārvest iedzīvi, arī arhīvu, uz māsas dzīvokli Balakireva šķērsielā.

Uz fronti Pustirevs pieteicās jau kara pirmajās dienās, taču viņu sākumā neņēma, šķiet, sliktās redzes dēļ. Man ir fotogrāfija, un pietiekami skaidri spēju iztēloties šo kalsno puisi ar stingro gribu, kas nēsāja brilles gluži kā bezjēdzīgu piekāpšanas zirni vispasaules kapitālam. Nepaguvis uzrakstīt pat vienu vēstuli, viņš četrdesmit pirmā gada oktobrī pazuda bez vēsts. Tagad, pēc pusgadsimta, mēs vārdus «pazudis bez vēsts» izlasām kā «kritis», taču toreiz tiem bija gluži cita nozīme.

Četrdesmit otrā gada sākumā Tamāra Pustireva evakuējās uz Kazahiju, un visi mani mēģinājumi noskaidrot viņas turpmāko likteni bija neveiksmīgi. Nodomāju, ka viņa vedusi brāļa arhīvu sev līdzi pa evakuācijas elles ceļiem, taču var gadīties, ka romānu tomēr saglabājusi un tagad man tik mīļais rokraksts guļ kaut kur starp vecām vēstulēm un komunālo pakalpojumu apmaksas kvītīm. Bet varbūt Tamārai ienāca prātā, ka romāns jāaiznes uz vietējo izdevniecību, un Pustireva darbs apglabāts jauniešu un pensionāru grafomānijas papīrblāķos. Tas bija strupceļš.

Tad es sāku no citas puses — mēģināju uzmeklēt

Pustireva studiju biedrus no pedagoģiskā institūta, un tas nebija sarežģīti: atšķirībā no manis un maniem kursabiedriem tie līdz pat pensijai nostrādāja skolā. Kaut gan Pustireva studiju gados puišu skolotāju institūtā netrūka, man tomēr pārsvarā nācās sastapties ar večiņām, kas vienlīdz izskatījās pēc pavītušām aktrisēm un atvaļinātām sabiedriskām darbiniecēm. Visas nopūzdamās man rādīja izlaiduma kursa bildi un noslēpumaini stāstīja, ka atvadu balles priekšvakarā Kcļa Pustirevs sastrīdējies ar Ļenočku Onučinu un pat atteicies fotografēties. Pēc tam, kā izrādās, viņi salabuši, un pēc to dienu filmām es spēju šo ainu iztēloties: turēdams rokā puķu pušķi palmas lielumā, viņš kā viesulis iebrāžas istabā. Viņa, pagriezusies pret logu, vēl raud, taču jau arī smejas. «Meklējiet Ļe-nočku, viņa zina par Kolu visu!» — šādu padomu saņēmu no katras večiņas. Un es uzmeklēju sešdesmit-pieegadigo Ļenočku, atradu viņu Ulanudē. Precīzāk, mēs atradām, un vakar beidzot no Jeļenas Vikentjevnas Onučinas-Fermanes saņēmu vēstuli. Godīgi sakot, es gribēju ienest klasē neuzplēstu aploksni, taču nenovaldījos un izlasīju ...

Tomēr esmu aizsteidzies notikumiem priekšā, un toreiz meklējumu pavedieni bija vēl tikko jaušami, un man ļoti gribējās ierasties žurnāla redakcijā ar vērtīgu materiālu, kaut skaidrs, ka, teiksim, ar Ņekrasova roku uz salvetes pierakstīts kāršu spēles rēķins tiek vērtēts daudz augstāk par kāda nezināma pirmskara literāta romānu ...

Jāpiebilst gan, ar žurnālu iznāca neliela aizķeršanās — vieta, kurai nupat, nupat bija jāatbrīvojas, neatbrīvojās. To aizņēmušais pensionārs ar stāžu pēkšņi sāka justies labāk, bet varbūt vienkārši bija saklausījies valodas, ka cilvēki pāri pusmūžam nespēj dzīvot dīkdienībā, un nolēma turpināt savu aktīvo ilggadību.

Es nejauši biju ieguvis radošu brīvību, par kuru klusībā sapņo jebkurš štata žurnālists, un vakaros augstprātīgi noskatījos uz enerģiskajiem rietumu bezdarbniekiem, kas pastāvīgi tika rādīti programmas «Laiks» sižetos.

Kad tev ir krēsls, tevi ik dienas apstāj ar lūgumiem uzrakstīt kaut ko maktenu, taču nākas atteikties, jo nav ne laika, ne spēku, tādēļ, ticis «brīvā maizē», pirmām kārtām apstaigāju draudzīgas redakcijas un no-

klausījos prieka apliecinājumus un solījumus piezvanīt, tiklīdz parādīsies tēma, kas mani interesē. Neviens lomēr necentās noskaidrot, kāda tad šī tēma īsti ir. Cituviet man plikšķināja pa plecu un teica.'

— Ja būs kaut kas vērtīgs — nes šurpl

Bet ko lai nes? Žurnālists, kas iedresēts ikdienas avīzei skribelēt veselu lērumu, naivi sapņo: jāizbrien tikai cauri šai dūkstij — tad uzrakstīšu, tad nu gan es uzrakstīšu! Līdz ar izvēles iespēju nāk apjukums, bet lidz ar radošo brīvību — reti honorāriņi pretstatā nelielajai algai, kas tomēr ļāva mierīgi raudzīties rītdienā. Mēms pārmetums strādīgas sievas acīs mani nebiedēja, jo savus trīsdesmit gadus es sagaidīju ar pasi, kuru nebija skāruši «zagsa» štempeļi, bet vecākiem, kas dzīvoja tālu no Maskavas, es par šādām tādām pārmaiņām dzīvē pagaidām nepaziņoju.

Brīvmaizes mēnešos uzcirtu dažus aprakstus, reportāžas un recenzijas, izgudroju pusduci interviju, taču nelokāmais pensionārs turējās žurnālā. Sāku jau apcerēt ideju — vai nevajadzētu savu talantu un pieredzi bez atlikuma atdot kādas rūpnīcas avīzei, kur papildus algai būtu izredzes saņemt arī prēmijas par jaunas me-tāl 1 iešanas tehnikas apgūšanu, kad piedzīvoju tikšanos, kas manā dzīvē, kā sacītu kāds ievērojams rakstnieks, kļuva par likteņgriežiem.

Kādudien iegāju savā bijušajā nodaļā, padzēru ar puišiem tēju, noklausījos niknus komentārus par rīta ražošanas apspriedi, uzzināju, ka vēstuļu nodaļā strādā jauna un ļoti jauka meitene, bet mūsu redaktors nespēj atšķirt Avdotju Panajevu no Veras Panovas. Istaba, kur nostrādāju sešus gadus, bija pārvērtusies: pie sienas pagaidām vēl atradās šaržs, kurā biju attēlots kā grimstošas pirātu barkas kapteinis, taču pie mana galda sēdēja nepazīstams puisis. Viņš nez kādēļ, droši vien pašapliecināšanās nolūkā, bija pārvietojis galdu. Kopīgajā sarunā ievijās man vairs nesaprotami teicieni, iesaukas un mājieni, bet, kad tika atnestas slejas un visi, pa paradumam lamādami linotipistus, atbildīgo sekretāru un šefu, steidza pārlasīt materiālus, es sajutos kā cilvēks, kas dīki pastaigājas gar iedarbinātu konveijeru ...

Apmēram pusotras stundas blandījos pa ielu — pacietīgi gaidīju, kad apdzisīs sarkanā gaisma, bez stei-

gas so|oju pāri ielai, šķielēdams uz automašīnām, kas vibrēja aiz naida pret cilvēkiem, pieliku soli, lai gūtu pilnīgāku priekšstatu par iepatikušos svešinieci, apstājies pie laikrakstu stendiem, priecājos par prasmīgajiem kolēģiem, kas spēj divsimt rindu aprakstā uzburt tik vispārinātu laikabiedra tēlu, ka vairs nav svarīgi, kāds bijis prototips.

Satikšanās notika metro. «Revolūcijas laukuma» pieturā vagons pārvērtās par bērnu rotaļlaukumu. Uz perona pēdējo puišeli vēl centās atraut no nagana, ko sažņaudzis rokā bronzas matrozis, bet vagonā garām stīvi smaidošiem pasažieriem jau skraidelēja bļaustīgi skolēni. Bērnus, protams, pavadīja pieaugušie: divas apmulsušas māmiņas tūdaj varēja pazīt pēc haotiskajām kustībām un nedrošajiem aizrādījumiem, kādi vērojami VAI sabiedriskajiem inspektoriem, kad tie piepelna savam atvaļinājumam papildu dienas, trešā bija Alla Uinecka. Pēdējo reizi redzēju viņu pirms astoņiem gadiem, kad mani, gadu nostrādājušu skolotāju, iesauca obligātajā dienestā. Jā, jā, tad mēs pēdējo reizi satikāmies visi: Stasis, Alla, Ļebedevs... Un viņi kopā ar citiem draugiem pavadīja mani līdz pulcēšanās vietai. Vēl šodien atminos, cik neveikli vecā vatenī jutos līdzās jaunajai un skaistajai Allai. No armijas atrakstīju viņai dažas vēstules, kurās, ievērodams komandieru un priekšnieku aizliegumus, neatklāju ne ieroču šķiru, ne daļas dislokāciju, bet vienkārši pastāstīju, ka mani profesionālie svētki ir deviņpadsmitajā novembrī un dienēju tajā novadā, kur izcieta sodu Fjodors Dostojevskis. Alla uzrakstīja man dažas vēstules, bet pēc tam, kā paziņoja Stasis, «stājās likumīgā laulībā un tapa par māti». Jāteic gan, mūsu attiecībām netika piešķirts mīlestības statuss, tāpēc nebija pat par kc apvainoties.

Pusotrā dienesta gadā es pilnībā apguvu militāro specialitāti — «lādētājs no grunts» — un izrediģēju vairākus simtus savu pulka biedru uz mājām sūtīto vēstuļu. Sākumā bija grūti, jo karavīram pirmgadnie-kam jeb «salagam» jāpakļaujas ne tikai virsniekiem, bet arī kareivjiem «večiem», bet tie pusgadu pirms «dembeļa» kļūst neparasti niķīgi un prasīgi. Kopā ar sava iesaukuma spēcīgiem Urālu puišiem cēlāmies par

»

reglamentā paredzēto vienlīdzību un, saņēmuši atbalstu no diviziona komandiera vietnieka politiskajā darbā, salauzām daudzus gadus ilgo tradīciju un uzvarējām.

Visu laiku, kamēr mācījos pedagoģiskajā institūtā, mana spalva tiektin tiecās pēc papīra, un pietika aizsūtīt dažas informācijas uz divīzijas avīzi «Drošsirdība», lai es jau kļūtu par iemīļotu kara korespondentu. Tas nav nekas brīnumains, jo visi šie «jefreitori Nedi-bailo», «ierindnieki Kobtunadzes» un «seržanti Sido-rovi», kā mēdz sacīt zinātnieki, bija viena vienīga jau niņa leitnantiņa — «divīzenes» korespondenta — pseidonīmi. Un pēkšņi uzradies dzīvs kara korespondents! Dienesta nogalē es plaši un brīvi tiku drukāts armijas, kā arī kara apgabala izdevumos. Manas daiļrades kronis bija «Apkalpe kaujai gatava!» — četrpadsmit rindiņas, ko nodrukāja «Krasnaja Zvezda».

Armijā domājām tā: tiklīdz atgriezīšos, visus apciemošu, visus apskaušu! Taču izrādījās, ka mani bezgalīgie pusotra gada civildzīvē aizritējuši tik žigli, ka vecāki pat nepaspēja sagaidīt importa mēbeļu iegādes kārtu, bet manai mājai līdzās ieliktie pamati vēl arvien nebija tapuši par jaunceltni. Ieraudzījis mani pūkainajā «dembeļa» šinelī, Stasis mierīgi un draudzīgi apskāva, pēc tam parādīja mani savai sievai Verai un smaidīdams piedraudēja: «Ja vēl grauzīsi, atkal aiziešu dienēt!» No Fomenko uzzināju, ka Alla kopā ar vīru strādā jaunattīstības valstī, ka viņas vīrs ir tukš-kalbis, kura mīļākais teiciens — «pumpēt valūtu».

Iegriezos skolā, kur biju strādājis pirms iesaukuma, un pavēroju klasisku Repina ainu «Nav gaidījuši!». Slodzīti viņi man piedāvāt nespēja, un es arī neuzstāju, jo pār mani jau bija iepletusi savus linotipa svirām līdzīgos spārnus žurnālistikas mūza.

Mūsu institūta bijušais partijas sekretārs, kā izdevās noskaidrot, nu strādāja partijas pilsētas komitejā; kritu viņam pie kājām, un viņš, burkšķēdams par skolotāja amata feminizāciju, piezvanīja uz redakciju. Vakantu vietu, protams, nebija un nekad jau to arī nav, taču mani pieņēma par ārštatnieku. Var teikt arī citādi: cik uzrakstīšu — tik saņemšu. Jau par pirmo manu materiālu «Ceļš uz strādnieka sirdi» (nejēdzības ēdnīcu tresta darbā) galvenais redaktors saņēma rājienu visaugstākajā līmenī, bet pēc tam vēl augstākā — patei-

čību. Mans otrais materiāls... Taču atkal esmu novirzījies!

Tātad atgriezīsimies «Revolūcijas laukuma» metro stacijā. Vilciens uzņēma gaitu, bērnu spiedzieni un ritošā sastāva dārdoņa saplūda jaukā duetā, taču Alla starp nevaldāmajiem skolēniem saglabāja pilnīgu mieru, un tikai viņas zaļajās, neuzkrītoši ietonētajās acīs palaikam uzplaiksnīja koncentrēta stingrība, kas it kā sastindzināja kādu sevišķi satrakojušos bērnu.

— Cik tomēr nedisciplinēti šie bērni! — sašuta kāds večuks, kurš droši vien visu savu bērnību bija nosoļojis bungu dunas pavadījumā. — Tak apvaldiet viņus beidzot!

— Lai taču paskraida! — kāda večiņa labsirdīgi atvēlēja.

— Un palēkā! — es smiedamies piebildu.

Alla lēnām pagrieza galvu, lai aplūkotu asprātīgo pasažieri, un mūsu skatieni, kā saka, sastapās ... Pirmajā brīdī pat nepazinusi, viņa pēcāk gluži vai traucās man klāt, sacīdama, ka neesmu nenieka pārvērties.

— Es tevi visu laiku lasu! — atguvusies no vētrainās atpazīšanās, Alla priecīgi paziņoja.

— Kurp braukdami? — es mainīju sarunas tēmu.

— Uz Izmailovu, tur sacensības... Rīt noteikti izstāstīšu Stāsim un Maksim! Mēs jau sen gribējām tevi satikt, pat uz avīzi esam zvanījuši!

— Kad?

— Vairakas reizes. Bet tevis jau tur nekad nav, pat jābrīnās, kā gan avīze katru dienu iznāk!

— Es arī brīnos, — piekritu. — Tu tātad puišus vēl satiec?

— Satieku? Es ar viņiem strādāju vienā skolā!

Ieinteresējušies, ar ko gan tik smaidīgi tērzē viņu

nepielūdzamā skolotāja, bērni pieklusa, māmuļu acīs iespīgojās sievišķīga līdzcietība, bet apnicīgais večuks indīgi iestarpināja, ka visām dāmītēm, pat «paidago-ģēm», prātā viens un tas pats.

Vilciens, izlauzies no dārdošās tumsas, jau bremzēja, aiz logiem ņirbošā pazemes arhitektūra pamazām pa-gausināja skrējienu un apstājās. Alla sniedza roku un mirkli vēlāk — jau valdonīga un nepieejama — pēc galvām skaitīja skolēnus, kurus nomocītās māmuļas mēģināja nostādīt kolonnā . ..

4

Lielā elektropulksteņa rādītājs ar tinkšķi atsitās pret ciparu 20 — un tūda|, izziņodams stundas beigas, iespindzās zvans. Līdz ar zvanu skolotāju istabā ienāca Polina Viktorovna, paņēma klausuli un, apsēdusies atzveltni, līdz starpbrīža beigām atvienoja mūsu skolu no ārpasaules.

Tūda| ieradās uz dzīvi apvainojusies Jevdokija Matve-jevna, ar laboratorijas darbu burtnīcu ķīpu ieblieza pa galdu un, ar visu savu izskatu likdama saprast, ka starpbrīdis nav domāts atpūtai, iegrimusi pārbaudīšanas stihijā, ar sarkanu zīmuli nikni pasvītroja pamanītās kļūdas. Pēc tam istabā iespurdza trīs jaunāko klašu skolotājas (nekādi nespēju iegaumēt vārdus), viņas reti nokāpj šurp no sava ceturtā stāva, ja nu vienīgi, lai uzsmēķētu. Te jāpaskaidro, ka skolotāju apartamenti sastāv no divām caurstaigājamām telpām — lielās un mazās, kurā vajadzības gadījumā var uzvilkt dūmu tā, lai neredz skolēni, kas tobrīd paši Ju|ķē tualetē. Mazajā istabā (ar Borisa Jevsejeviča vieglo mēli tā iesaukta par «pīpzāli») turklāt var pārspriest personiskas un ražošanas problēmas, pagausties par likteni un direktoru, uzlaikot jauniegādātu apģērbu.

Tieši pie uzlaikošanas jaunāko klašu skolotājas ari ķērās, jo, kad Kotiks, nepacietīgi burzīdams cigareti, mēģināja ieiet «pīpzālē», no tās atskanēja spiegšana, kas pēc senas tradīcijas ir diskrētā brīdi iztraucētu sieviešu kauna izjūtas apliecinājums.

— Pīpzāle aizņemta! — Kotiks skumji konstatēja un pārslēdzās uz Jejenu Pavlovnu, kas pie nespodra, tumšiem plankumiem noklāta spogu]a sakārtoja savu jauno, diezgan izaicinošo jaciņu. — Ļenočka, jūs esat ļoti dārga sieviete! — Boriss Jevsejevičs nopūtās.

— Ko jūs runājat! Labāk atcerieties, kā Jaungada ballē bija saģērbušās desmitklasnieces! — Polina Viktorovna iestarpināja, piesegdama ar plaukstu klausuli. — Pat pieņemšanās neko tādu neieraudzīsi...

— Labi bija ģērbušās, atbilstoši pieaugošajām prasībām! — Kotiks piekrita.

— Atbilstoši neizprastajām iespējām! — Maņēviča smalki pasmaidīja.

— Pie mums vēl nieki! — Kazakovceva atmeta ar roku un novērsās no spoguja. — Specskolās (mankursa-

biedrene stāstīja) vispār var no prāta nojukti Fizkultūras stundās tiek pazaudēti briljanta auskari... Draudzene nopirka franču kažoku, notērējās līdz pēdīgam, taču valkāt neērti — vecākajās klasēs visām tādi mugurā!

— Kurp mēs ejam? — nošausminājās Polina Vikto-rovna, šķirstīdama telefona grāmatu.

— Andrej Mihailovič, vai jūs sarunās par lupatām principiāli nepiedalāties? — Jeļena Pavlovna man izsmejoši jautāja, un, kamēr iesildīju smadzenes, lai atbildētu, kā pieklājas, viņa, paraustījusi plecus, jau nozuda pīpzālē. Tur viņu uzņēma klusi: vai nu uzlaikošana jau bija beigusies, vai Jeļena tūdaļ tika atzīta par savējo.

Brīdi visi klusēja, un skaidri saklausāma kļuva starpbrīža duna. Uzmetis inteliģentu kūkumu, skolotāju istabā ienāca Maksims Eduardovičs Ļebedevs; gurdi padevis labdienu, izvilka no kabatas iesmaržinātu nēzdo-dziņu un, noņēmis brilles, sāka domīgi slaucīt biezos dzintarkrāsas stiklus.

— Tā ir nekaunība! — pēkšņi iekliegusies, Svaru-bumba aizmeta sarkano zīmuli. — Vai tiešām neviens nevar Kazakovcevai pateikt, ka skolā jau nu tādas jaciņas nav jāvalkā!

— Un kādas tad lai viņa valkā? — brīnījās Boriss

Jevsejevičs.

— Tādas kā visi! — Svarubumba atbildēja; viņai mugurā bija tumšzaļš kostīms no tīras pusvilnas auduma.

— Ko tas nozīmē — kā visi? — Kotiks iebilda. —Tad jau labāk lai atkal ievieš mundierus. Starp citu, varbūt velti no tiem atteikušies!

— Kāds te sakars ar mundieriem? Kaunu vajag prast! Viņa vēl krekliņu būtu uzvilkusi...

— Krekliņus, Jevdokija Matvejevna, apģērbj, — Boriss Jevsejevičs iejūtīgi paskaidroja.

— Vismaz nepiesienieties vārdiem! — Svarubumba sašuta.

Maksims Eduardovičs nopūtās un pagrieza galvu kā labi audzināts cilvēks, kuru mēģina ievilkt veikalrinda» ķīviņā. Kotiks samierinoši noplātīja rokas un apsēdās man blakus.

— Tagad pēc filmas «Pagaidīsim līdz pirmdienai», — man gandrīz ausī čukstēja Boriss Jevsejevičs,

— neviens vairs nesaka «pieņemt mērus», bet vai spē-ļat iedomāties, cik filmu jāuzņem, lai iemācītu pedagogus pareizi runāt?

— Nespēju gan! — es atbildēju.

Sājā brīdī skolotāju istabas durvis satricināja tāds trieciens, itin kā viens hokejists ar ieskrējienu būtu pielīmējis pie borta otru, pēc tam atskanēja Klāras Iva-novnas niknā balss, un atjaunoto klusumu saplosīja draiskuļojošo bērnu lokanie basi. Tad uz sliekšņa parādījās Oprjatina. Viņas uzacis pēc bargās notācijas bija sarauktas, un droši vien tādēļ Svarubumbai uzdotais jautājums izskanēja skarbāk, nekā vajadzētu.

— Jevdokija Matvejevna, kāpēc jūsu stundas laikā Kiribejevs sēdēja tualetē?

— Un kā tad jūs viņu tur atradāt? — Borisa Jevse-jeviča izbrīns bija gluži nevietā.

— Atradu! — pat nepaskatījusies uz Kotiku, Klāra Ivanovna atbildēja, tad īgni paslēpa piedurknē kabat-lakata stūri un nesaudzīgi piebilda: — Cik reižu var atkārtot: nedzīt, nedzīt ārā!... Tūkstoš divsimt astoņdesmit sestajā skolā bērnu izdzina, un viņš pēc tam izkrita pa logu! To jūs gribat?

— Man bija «logs», — centos aizstāvēt Svaru-bumbu. — Viņš traucēja stundu... Es gribēju...

— Un gluži velti! — Oprjatina gluži kā noslaucīja manu paskaidrojumu, ielikdama šajos trijos vārdos vismaz trīs jēgas:

pirmkārt, esmu skol-ā nepastāvīgs cilvēks;

otrkārt, man nav pedagoģiskās pieredzes, un tā nav arī paredzama;

treškārt, man vispār nekas netika jautāts...

Pat piepacēlos no krēsla, lai pienācīgi atbildētu, taču Boriss Jevsejevičs, uzlicis roku uz pleca, mani atsēdināja.

— Bet ko lai dara, ja viņš kāpj uz galvas? — labāko tirguslaukumu tradīciju līmenī pēkšņi aizsvilās Svarubumba. — Lūr uz mani ar baltu aci un ņirdzi...

— Jevdokija Matvejevna, pustoni zemāk! — Oprjatina saviebās, kaislībām uzbangojot, viņa pati acīm redzami nomierinājās.

— Kiribejevs patiešām uzvedas cūciski! — Svaru-bumbu atbalstīja Maksims Eduardovičs, un viņa pirksti pārskrēja pār vestes podziņām kā pār bajāna kla-

viatūru. — Kiribejevs absolūti nerēķinās ar skolotājiem.

— Piespiediet viņu ar jums rēķināties, Maksim Edu-ardovič, citādi jūs neesat pedagogs, — Klāra Ivanovna ieteica.

— Kā lai piespiež? — atpogādams vestes apakšējo pogu, Ļebedevs jautāja.

— Pie rīkstēm jāatgriežas, pie rīkstēm! — samierinoši pajokoja Kotiks, taču reakcija bija gluži pretēja.

— Pietiek mani taisīt par māžu! Vai tad pie jums viņi neplosās? — Jevdokija Matvejevna iekliedzās.

— Jūs mani nosodāt? — Boriss Jevsejevičs aizvainoti jautāja un atstāja kaujas lauku.

— Klāra Ivanovna, — sagaidījis vārdu apmaiņas noslēgumu, Ļebedevs turpināja, — jums labi zināms, ka Kiribejevs nerēķinās ne ar vienu... Mēs taču kopā izsaucām viņa māti ...

— Vēlreiz atkārtoju: piespiediet, lai viņš jūs cieņai — Oprjatina ledaini ieteica.

— Bet kāpēc jūs pārvēršat disciplīnu par katra skolotāja personisku lietu? Cik kārtības sabiedrībā — tik arī skolā! — Maksims Eduardovičs .ar joni izšāva un atpogāja otru podziņu.

— Nevajag paša pedagoģisko nevarību balstīt uz apšaubāmām sociālām teorijām! — Klāra Ivanovna nepalika parādā.

— Mana nevarība ce)as no jūsu nespējas radīt normālu klimatu. Skolā vairs nav iespējams strādāt! — Ļebedevs valdīdamies savērpa atbildi un atpogāja uz- ļ reiz divas podziņas.

— Neviens tak jūs skolā ar varu netur! — visai po- , litiski mācību pārzinei pieslējās Jevdokija Matvejevna. 1

— Bet jūs te neizrīkojieties ar manu vietu dzīvē! — Maksims Eduardovičs iekliedzās tā, ka pat Maņēviča iztrūkusies piemirsa par telefonu. No pīpzāles gluži izbijušās telpā ielūkojās jaunāko klašu skolotājas, tad atkal pazuda — uzticēja izlūkošanu Jeļenai Pavlovnai.

— Biedri, — viņa lūdzoši ieteicās. — Bērni izdzirdēs! Maksim Eduardovič, piekāpieties — jūs taču esat vīrietis!

— Tur jau tā nelaime, — rūgti kā neizprasts gaišreģis sacīja Ļebedevs, — tur jau tā nelaime, ka skolā vīrieši jau sen piekāpušies ... sievietēm! — pēdējo vārdu viņš izrunāja īpašā intonācijā, itin kā gribētu teikt

«bābām», un, žigli aizpogājies, tā ka palika lieks pogcaurums, izdrāzās no skolotāju istabas gluži kā Cackis uo... Maskavas.

Klāra Ivanovna klusējot pašūpoja galvu, nopūtās un devās uz savu kabinetu, kas atradas blakus skolotāju istabai.

— M-jā! — Jevdokija Matvejevna nosodoši novilka. — Māk gan Staņislavs Jurjevičs izvēlēties kadrus! — Laikam tomēr apķērusies, ka apsūdzība attiecināma arī uz mani, viņa aizsteidzās Oprjatinai nopakaļ, lai attaisnotos detalizētāk un bez lieciniekiem. Pārliecinājušās, ka negaiss garām, no pīpzāles izmanījās jaunāko klašu skolotājas, viņas izskatījās kā bērni, kas nejauši noklausījušies pieaugušu cilvēku ķīviņu. Pēc tam no skolotāju istabas izgāja Boriss Jevsejcvičs, kuram vēl sāpēja nodarītā pārestība. Palikām divatā ar Jeļenu Pavlovnu, protams, ja neskaita telefonu apsēdušo Polinu Vikto-rovnu. Kazakovceva uzmanīgi pētīja pie sienas piekārto skolotāju sabiedriskās slodzes sadalījumu, bet es meklēju iemeslu sarunas uzsākšanai un pārliecinājos, ka diemžēl neesmu pirmā trieciena meistars. Kamēr mēs klusējām, telpā ielūkojās Vika Celiševa, glīta meiča no manas devītās klases, visi domāja, ka viņa iemīlējusies Ļebedevā. Gluži nesen viņu pie mums pārcēla no spec-skolas ar svešvalodas profilu.

— Es pēc žurnāla! — Vika paskaidroja, ar skatienu meklēdama-savu izredzēto.

— Paņem! — es atļāvu.

— Paldies, — Celiševa vīlusies atbildēja, izņēma no ailītes žurnālu un izgāja, cītīgi šūpodama savu neskol-niecisko augumu.

5

Absolūta klusuma stundā nemēdz būt, tāpat kā dabā nav absolūta vakuuma; pa klasi tik un tā klīst čukstu, nopūtu un ķiķināšanās molekulas... Sestajai klasei šodien ir patstāvīgais darbs — ģenerālmēģinājums pirms_pilsētas paģērēta atstāstījuma, ar kuru līdz nāvei pārbijušies skolotāji biedē skolēnus, kas sen jau sapratuši, ka tieši pasniedzēji visvairāk baidās no divniekiem.

Es divas reizes lēnām, kā saka, ar izteiksmi nolasīju tekstu, mobilizējis visas savas aktierdāvanas, lai ar garām pauzēm izteiktu punktus, ar pusgarām — komatus, bet ar traģisku mīmiku — visviltīgākās vietas. Pēc tam, nesagraudams savu pedagoga autoritāti, devu dažus padomus: izteikties īsi, nepiņķerēties sarežģītos teikumos, paturēt prātā pārbaudāmus patskaņus un atcerēties, ka pēc zvana nodots atstāstījums ir divnieks, bet līdzāssēdošo vienādas kļūdas ir vieninieki.

— Bet ja nu nejauši? — atskanēja satrauktas balsis.

— Nejaušība ir neapzināta likumsakarībai — es svarīgi atbildēju.

Vispār mans nelielais pedagoģiskais stāžs ar pamatīgajiem pārtraukumiem ļauj nojaust, ka skolotājam pats svarīgākais ir gara stingrība, ticība saviem spēkiem. Ja mazākajiem pietiek, teiksim, ar pārliecinošu intonāciju, tad lielākajiem jau jāliek priekšā pārliecinošs saturs, un, ja otro aizstāj pirmais, tad pasniedzēju ātri «pārkož» un skolotāja galds kļūst par barikādi, kas atdala naidīgās puses.

Tieši šāds pilsoņu karš risinās Svarubumbas stundās.

No citas puses skatoties, inteliģentais, gudrais un zinošais Ļebedevs arī nespēj pārvaldīt klasi, kaut kā pietrūkst, ne velti devītklasnieki viņu iesaukuši par «docentu». Jāteic, mēs daudz spriedelējam par bērnu akce-lerāciju, bet nez kāpēc nepieminam pedagogu infanti-lismu. Stasis sūdzējās, ka regulāri jāizsauc uz skolu kādas jaunāko klašu skolotājas mamma, bet diplomētā meita tikmēr sēž blakus, burza pirkstos nēzdodziņu un solās laboties.

— Andrej Mihailovič, vai jau drīkst rakstīt?

— Protams! Vai tad man ar starta pistoli būtu jāšauj?

Bērni nolīka pār burtnīcām un sāka no saspringuma šņākuļot.

Man šķiet, ka tagad es vieglāk nekā pirms astoņiem gadiem atrodu ar viņiem kopēju valodu. Tad, nonācis skolā pēc institūta sadales, es gāju klasē, izbrīna un kļūmīgu noskaņu pārņemts, jo labi vēl atcerējos sevi sēdošu solā, tāpēc savu jauno stāvokli pie tāfeles palaikam uztvēru kā pārpratumu, dīvainu mistifikāciju. Dažreiz, jautādams skolniekam, jutu, ka jautāju pats sev, un neviļus sāku drudžaini formulēt atbildi. Tikai

«rtnijā gudrāks tas, kam augstāka dienesta pakāpe, skolā tomēr ir nedaudz citādi.

Reiz man stundā pajautāja kaut ko no botānikas un sāku gvelzt pārākās blēņas par pavasara urgām, bet mājās vārdnīcā izlasīju — jautāts bija par smaillapu kārklu^14, tomēr tā arī nepastāstīju bērniem par nejēdzīgo kļūdu. Nezinu, iespējams, ka daži no maniem skolēniem vēl šodien dzīvo pilnīgā neziņā par smaillapu kārklu, bet citi, kādudien uzzinājuši patiesību, greizi pasmīnēs, atcerējušies jauniņo, tumsonīgo, taču pašpārliecināto skolotāju.

Atzīšos, pirms astoņiem gadiem es pēc izskata gandrīz neatšķīros no vecāko klašu skolniekiem, turklāt arī apmatojums manā apaļīgajā, rozīgajā sejā zēla visai kūtri. Par atšķirības zīmi cs apsēju šlipsi, kas, to tagad saprotu, briesmīgi nepiestāvēja ne uzvalkam, ne kreklam, par zeķēm nemaz minēt negribas. Tā nu vienreiz, pie tāfeles stāvēdams, es iedvesmoti izklāstīju jauno vielu, kad telpā ielūkojās rajona izglītības nodaļas inspektors un, ieraudzījis skolotāja vietā uztraukušos puišeli, stingri teica: «Ej savā vietā! Kur ir jūsu skolotājs?» Klase sāka nevaldāmi rēkt. Starpbrīdī es, aizvainoti tusnīdams, uzklausīju inspektora atvainošanos un pārmetoši atbildēju: «Bet man taču bija kaklasaite! Kaklasaite...» Jau vēlāk, kļuvis par žurnālistu, daudzkārt pārstāstīju šo atgadījumu paziņām, taču ij prātā nenāca, ka atgriezīšos skolā — kaut uz neilgu laiku ...

— Andrej Mihailovič, — atskanēja žēlabains paziņojums, kurš neiztrūkst nevienā patstāvīgajā darbā. — Mana pildspalva neraksta!

Atguvies no atmiņām, bāzu roku sānu kabatā un iedevu tieši šādiem likstu gadījumiem pietaupīto pildspalvu; pēc tam lēni — kā regulētājs gar precīzi rotējošu darbgaldu rindu — nosoļoju starp solu rindām. Patstāvīgajā darbā gan pieaugušiem, gan bērniem tūdaļ redzams raksturs: vieni raksta koncentrējušies, nepievērsdami nekam uzmanību, otri grozās kā uz vītņu krēsla, pagūdami ielūkoties kaimiņu burtnīcās, treši, uzslējuši grāmatas kā teltis, norobežojas pat no saviem

solabiedriem, ceturtie ar tādu kā nolemtību blenž vienā punktā, atteikušies no cīņas par trijnieku. Mans skolotāja skatiens slīdēja pār burtnīcām, pamanīdams kļūdu atradnes; tur, kur kļūdas ieguvi jau varēja rakt ar ekskavatoru, es aizkavējos, savilku sērīgu seju, klusītēm nopūtos — un skolēns iztrūcies sāka pārlūkot uzrakstīto, saprazdams, ka skolotājs nopūties ne jau par personiskās dzīves likstām, bet par sava audzēkņa analfabētismu.

Tomēr, ja nu esam sākuši par personiskiem sarežģījumiem, jāatgriežas pie tikšanās metro vagonā. Alla bija solījusi, un pēc dažām dienām mēs patiešām sapulcējāmies pie Fomenko. Viņa sieva Vera, ar tai piemītošo viesmīlību uzklājusi galdu, izgāja blakusistabā, pieteikusi, lai viņu pasauc, tiklīdz būs beigušās sarunas par skolu. Stasis un Alla, viens otru pārtraukdami, sāka vēstīt par laikmetu un viņiem pašiem tajā. Pa brīžam stāstījumā ar gausākiem, prātīgi izveidotiem teikumiem iespraucās Ļebedevs.

Izrādījās, ka Fomenko par skolas direktoru kļuvis pirms pusotra gada, turklāt diezgan necerētā kārtā, jo viss virzījies uz Klāras Ivanovnas iecelšanu šai amatā. Starp citu, Oprjatina izpildījusi vadītājas pienākumus pēc iepriekšējās direktrises piespiedu izvadīšanas pensijā (tā vērtējusi skolēnu spējas pēc tiem labumiem, ko iespējams gūt no viņu vecākiem). Sī arī tagad vēl kaut kur pasniedzot un skaļi paužot prieku, ka vismaz vecumdienās spējusi atsvabināties no administrēšanas un nodoties mācīšanai un audzināšanai, kas viņai, protams, bijis mūža sapnis. Stasis mūsu skolā strādājis kopš pašas sadales un pēdējos trīs gadus vadījis ārpusklases darbu, taču viņam doma par direktora krēslu ij prātā neesot nākusi. Toties šī doma ienākusi prātā dažiem skolotājiem, kuriem bažas iedvesis Klāras Ivanovnas komplicētais raksturs, bet tā savukārt laikā neapjēdza, ka stingrs vadibas stils ir amatā jau apstiprināta cilvēka privilēģija. Jāteic, Oprjatinas stingrība gan nebija gluži nepamatota, jo ticība saviem spēkiem balstās pirmām kārtām uz ticību saviem draugiem — rajona izglītības nodaļas vadītāja bija Klāras kursa-biedrene, un, spriežot pēc sirsnīgajām attiecībām, jaunībā viņas aizrāvušās ar dažādiem jaunekļiem. Skolā Oprjatinas «partijā» sastāvēja Golubcova un Maņē-viča.

Bet tad nāca divi notikumi, kas izšķīta Fomenko likteni. Pirmkārt, kādā ļoti augstā sanāksmē gandrīz vai ministrs un gandrīz vai izglītības izteica nožēlu, ka mums vēl pietrūkst skolās jaunu, enerģisku direktoru. Visiem kā vienam tūdaļ atdarījās uz šo trūkumu acis, un viņi noelsās: «Vai, kā pietrūkst!» Otrkārt, VĻKJS Sarkanproletāriskā rajona pirmais sekretārs Šumiļins, kuram pareģoja gluži citādu karjeru, pēkšņi kļuva par rajona TIN vadītāju. Bet Šumiļins jau pazina Stāsi kā komjaunatnes pirmorganizācijas sekretāru un rajona jauno skolotāju padomes priekšsēdētāju. Sajutušas ko nelāgu, Golubcova un Maņēviča brāzās pa instancēm, neatlaidīgi pierādīdamas, ka Fomenko vēl nav līdz «direktorēšanai» izaudzis, ka par vadītāju jākļūst Klārai Ivanovnai, kas ir padomju pedagoģijas cerība un balsts. Pat pirmklasniekam skaidrs, ka šāda aktivitāte stipri iedragāja Oprjatinas izredzes. Turklāt tūdaļ pat izveidojās opozīcija ar Allu priekšgalā, par Stasa līdzgaitniekiem kļuva ari tie, kas cerēja, ka turpmāk varēs jaunajam direktoram kāpt uz galvas. Opozīcija aktīvi iesaistījās Klāras Ivanovnas tikumu slavināšanā, sakāpināja jūsmu līdz absurdam un, kad noskaidrojās, ka Oprjatina nevar kļūt par direktori, nedaudz paslavēja arī savu līderi, gan saglabādama veselīgas kritikas piedevu.

Kad Fomenko jau bija iecelts, «pāri sadursmei» stāvošais Kotiks sacīja vēsturiskus vārdus: «Stasis nospēra Klārai nomenklatūru.» Tagad, kad Fomenko jau apliecinājis tvērienu un daudzi sapratuši savu kļūdu, paklīdušas valodas, it kā Stasis savtīgos nolūkos «iefiltrējis» skolā savus draugus no institūta; tas, kā jūs paši saprotat, ir apmelojums. Alla atnāca uz mūsu skolu jau pirms trim gadiem, kad bija atgriezusies no jaunattīstības valsts un šķīrusies no vīra; atnākusi ne jau tāpēc, ka šeit strādā Stasis, bet tāpēc, ka šeit viņai piedāvātā normāla slodze, ķebedevu — to gan Stasis pārvilināja. Atminos, jau celtnieku vienībā Maksims pat nepūlējās slēpt, ka grib kļūt par skolotāju; viņa ģimene augstskolas diploms tika uzskatīts par tādu kā otro gatavības apliecību. Kandidāta disertācija — tā jau gluži cita lieta, kaut pēc mūslaiku mērauklām arī tās vel par maz. Ļebedevam ir māsa, kuru tēvs, atbildīgs Izglītības ministrijas darbinieks, jau pasargājis no nelāgiem līčločiem dzīves ceļā; pienāca arī Mak-

sima kārta. Tomēr viņam, kā jau daudzām labāko fa mīliju atvasēm, mēdza uznākt patstāvības lēkmes. Kārtējo reizi tā viņu piemeklēja tieši pirms studiju beigām, un viņš atteicās no jau sagatavotās disertablās vietiņas, devās «tautā», bet precīzāk — uz skolu. Sākumā viņam patika šī skurbinošā patstāvība, bet priekšniecība un kolēģi viņu uzlūkoja kā varenā tētuka pilnvarotu sūtni. Dzīve tomēr pierādīja, ka visvarenība nav nemainīgs faktors, kā, teiksim, pirkstu nospiedumi, bet tikai to dienesta pienākumu sekas, ko vienam vai otram pilsonim uzlikusi lētticīgā sabiedrība. Zaudējis krēslu, Ļebedevs, vecākais, kļuva par prozaisku vasarnīcas burkšķētāju, bet Maksims no topošā zinātnieka, kas izvēlējies ērkšķainu ceļu, pārvērtās par vienkāršu skolotāju. Droši vien tā jūtas nekaunīgs puišelis, kas, aizgājis piekasīties pieaugušo kompānijai, piepeši pamana, ka viņa paša raženi noaugušie drauģeļi kaut kur izčibējuši.

Ļebedeva karjera iestrēga kā labi kopts žigulis, kas no asfalta iekūlies uzrūgušā zemes ceļā. Principialitātes pārņemtā un taisnību mīlošā kolektīva atbalstītais direktors stingri atteicās dot Maksimam sen apsolīto rekomendāciju uz aspirantūru, likdams saprast, ka ar fizikas pasniedzēja aiziešanu pedagoģiskais process skolā nebūs zaudējis nenieka. Ļebedevs nopietnas grūtības nebija pārdzīvojis, tāpēc savā lepnībā aiziedams gribēja skaļi aizcirst durvis, taču te nu īstajā brīdī palīgā atsteidzās bijušais kursabiedrs Fomenko ...

— Es nepieņemšu no tevis darbu, tā ij zini! — nesavaldījies pateicu Margaritai Korotkovai, kas, rakstot atstāstījumu, par līdzautoriem bija izvēlējusies vai pusi klases...

Stasis, uzzinājis par Ļebedeva nelaimi, sacīja:

— Mazliet pastrādāsi pie manis, bet pēc tam iesi uz aspirantūru! Saprati?

Tajā laikā Fomenko jau bija nepieciešami savi kadri, kuri, kā zināms, izšķir visul Un Maksims, cik sapratu, strādāja normāli. Stāsi neiegāza, taču pret darbu izturējās vēsu prātu, jo bija iecerējis neiespējamo: būdams-vispārizglītojošās vidusskolas pasniedzējs, neizpostīt savu nervu sistēmu, kura mums «dota tikai vienu reizi vien». Pieļauju, ka tas varētu izdoties, nebijis Kiribe-jeva.

— Nekad nedomāju, ka spēšu ienīst skolniekul — tajā tikšanās reizē pie Stasa Ļebedevs atzinās.

— Bet tu domā par kaut ko patīkamu! Piemēram, par Celiševu! — smiedamās deva padomu Alla un tūdaļ man paskaidroja: — Maksī iemīlējusies devītklasniece un pastāvīgi grozās gar skolotāju istabu.

— Bet tētuks viņai, starp citu, mi-ī-lzīgs priekšnieks! — kopainu papildināja Stasis.

— Tak diezgan jau! — Ļebedevs saviebās, un viņa pirksti pārskrēja pār vestes podziņām.

— Nav gan diezgan! Kiribejevs tevi viņas dēļ izsauks uz dueli! — uzjautrinājās Alla un aizmirsusies uzlika plaukstu man uz pleca.

— Duelis ar rādāinkociņicmi — es iemetu starpā.

— Kāds duelis?! — sadusmojās Stasis. — Tagadējie čaļi nezina, ka «gulošo sist nav brīv», vai to, kas ir «līdz pirmajām asinīm». Tādas tās lietiņas! Vakar pat — skatos: Semencovai uz baltā priekšauta krosenes pēdas nospiedums. Jautāju: «Kā tas radies?» Bet viņa atbild: «Sibajevs man demonstrēja karatē!» Labi, diezgan par to darbu. Pasaukšu Veru ...

Vera atnāca, aizdomīgi mūs aplūkoja, itin kā mēs ar viltu būtu gribējuši viņu ievilināt pašā pedagoģisko strīdu karstumā, taču tūdaļ arī nomierinājās, jo es uzstājos ar savu solonumuru, stāstīdams, cik jocigas drukas kļūdas mēdz iesprukt avīzēs.

— Andrej, — Vera jautāja, kad es apklusu, atceroties kārtējo avīžnieku ačgārnību, — kāpēc tu vairs nepublicējies? Nerakstās?

— Kā lai saka, Vera, — es gribēju atjokoties, taču tad sapratu: jāstāsta, kā ir, — es vairs nestrādāju avīzē...

— Bet kur tad? — painteresējās Stasis, kurš nespēja pieļaut domu, ka padomju cilvēks var nekur nestrādāt.

— Pagaidām nekur. Žurnālā apsolīta vieta — gaidu. Meklēju Pustireva romānu.

— Bet no kā tu dzīvo? — Alla līdzjūtīgi jautāja, meklēdama manā sejā badošanās pēdas.

...No Fomenko mēs aizgājām vēlu. Naktij tuvojoties, Ziemsvētku šķīdoni iecietināja sals, un zem kājām sausi kā lūstošas skaņuplates sprakstēja peļķēs uzsalušais

Iedus. Umecka un Ļebedevs devās uz taksometru stāvvietu, bet mēs ar Stāsi uzkavējāmies pie parādes durvīm un turpinājām aizsākto sarunu.

— Paklau, kad tevi solīja pieņemt žurnālā? — viņš tincināja.

— Varbūt rīt, bet varbūt pēc pusgada ... Kā apstākji iegrozīsies...

— Paklau, vai negribi pie manis pastrādāt? Tomēr stingra alga, turklāt izpalīdzēsi draugam! Mana literāte ir dekrētā, knapi spēju izlāpīties ar stundinie-kiem ...

— Stāsi, sen jau esmu visu aizmirsis.

— Atcerēsies!

— Man ir liels pārtraukums — priekšniecība neatļaus ...

— Tās jau ir manas grūtības. Sarunāsim līdz mācību gada beigām, jā?

— Jāpadomā ...

— Domā! Dodu tev nakti pārdomām! — Stasis sacīja, apskāvis manus plecus un virzīdams uz to pusi, kur piebremzēja apstādinātais taksometrs. Pa tumšo logu izspraucās Alločkas galva.

— Es tagad dzīvoju «Semjonovskajā», — viņa jautri sacīja. — Bet tev uz kurieni?

— Uz to pašu pusi! — es atbildēju.

Fomenko mums nopakaļ uzsauca, ka gaidīs zvanu, bet Maksims cienīgi pamāja — taksometru gaidīdams, viņš bija stāvējis ietves malā, skulpturāli izstiepis roku.

Šoferim bija profesionāli īgna seja, itin kā mēs būtu izvilkuši viņu no mājas siltuma un vēl piespieduši braukt diezin kur.

— Kā tev patīk mūsu vadītājs? — AI la jautāja, tumsā sameklējusi manu plaukstu.

— Aicina darbā.

— Ej nu! — viņa iesmējās un stingrāk saspieda manus pirkstus. — Tātad atkal būsim kopā! Brīnišķīgi!...

Aiz loga garām traucās tuksnesīgās pusnakts ielas, un tikai pieturā pie kinoteātra bija Jaudis.

— Izlaidiet mūs pie maizes veikala! — atguvusi elpu pēc mūsu ce|ojuma skūpstiem, AI la izdvesa, un taksists piebremzēja tik nīgri, it kā viņam būtu pavēlējuši apturēt nupat, nupat gaismas ātrumu uzņēmušu smago starpzvaigžņu lidkuģi.

— Tev garšo īsta kafija? — Urnecka jautāja, ar skatienu pavadīdama aizbraukušo taksometru.

Atbildi šai parolei es zināju!

— Ļoti!

...Bet no rīta, kad nozvanīja modinātājs un es, pieradis pamosties vienatnē, sajutu, ka ķermenis kā salauzīts, bet dvēsele smeldz; bet no rīta, kad Alla, ar plaukstu noplakšķinājusi pa modinātāja pogu un palūgusi: «Neskaties uz mani», — aizgāja uz vannas istabu, no kuras uzvēdīja skuju šampūna smarža; bet no rīta... Vārdu sakot, nekas tā neattālina vīrieti no sievietes kā fiziska tuvība, kurai nav patiesas mīlestības seguma ... Labs ievads rakstam, kas adresēts kopdzīves sācējiem!

Tomēr atkal esam novirzījušies, bet pēc trim minūtēm jāpieņem atstāstījumi!

— Atlikušas trīsdesmit sekundes. Pēc tam savākšu burtnīcas! — es brīdināju. — Ieslēdzu hronometru!...

Pār klasi aizbrazas iedvesmas viesulis, visi steidza pabeigt vissvarīgākās, visnepieciešamākās rindiņas, kurās kļūdu būs visvairāk. Nodimdēja zvans, taču rakstīšana, protams, turpinājās gandrīz līdz starpbrīža beigām. Pēdējā no burtnīcas šķirās Rita Rorotkova, viņai acu izteiksmē mocekles bezcerīgums mijās ar izmisīgu lūgumu, ar kādu nelaimīgās slāvietes droši vien skatījās nopakaļ šaušalīgajiem janičāriem, kas aizveda zilacainos mazuļus muhamedāņu trimdā.

6

Skolotāju istabā, kur paguvu ieskriet, lai apmainītu žurnālus, Jevdokija Matvejevna Borisa Jevsejeviča vadībā diktēja savam dēlēnam, kaimiņskolas piektklas-niekam, matemātikas uzdevuma atrisinājumu.

— Pūciņ, es nezinu, kā jums skaidroja, taču Boriss Jevsejevičs zina labāki — viņa centās iestāstīt. — Uzvedies rātni, uz ielas neej! Biezputru sasildi uz mazītiņas uguns! ...

Literatūras kabinets bija tukšs — Fomenko šodien aizvedis vecāko klašu audzēkņus ekskursijā uz tuvējo skaitļošanas centru, un stundas sākumu tie kavēja. Gar

sienām rindojās unificētie pasaules literatūras klasiķu portreti — un tas viss stipri vien atgādināja maza, bet saliedēta uzņēmuma godaplāksni. Zemāk bija izvietoti plakāti, kas izskaidroja vissarežģītākās pareizrakstības situācijas.

Mana pati pirmā stunda bija devītajā klasē, un to es novadīju trīs dienas pēc nozīmīgās tikšanās pie Fo-menko. Izrādījās, ka pieņemt cilvēku darbā var Joti ātri, daudz ātrāk nekā atlaist. Mēs ar Stāsi iegājām literatūras kabinetā, un bērni, ieraudzījuši direktoru, it kā piecēlās. Parasti viņi tikai imitē piecelšanos, kā tas notiek, ja sēžam dziļā atzveltnī, bet mūsu paziņa sniedz roku. Pietēlojis dusmas, Fomenko lika klasei iztaisnoties un ar rokas mājienu apklusināja ziņkāro murdoņu.

— Līdz gada beigām, — viņš sacīja, — jūsu klases audzinātājs un literatūras pasniedzējs būs Andrejs Mi-hailovičs Petrušovs, viņa uzvārdu tie, kas māk lasīt, būs redzējuši presē. Andrejs Mihailovičs ir mans studiju biedrs; ja padzirdēšu no viņa kaut vienu sūdzību, es jūsu klasi likvidēšu! Skaidrs?

— Jūsu draugs — mūsu draugs! — no pēdējā sola ar dienvidniecisku akcentu atsaucās trakoti blonds un blēdacīgs skolnieks, kā vēlāk noskaidrojās — Petja Babakins. Vairāki puiši, padzirdējuši manu uzvārdu, daudznozīmīgi saskatījās un sāka sačukstēties. Fomenko, saraucis uzacis, aprāva nepieļaujamās sarunas un aizgāja, aizvezdams sev līdzi plecos raženu skolnieku — tam bija jāpalīdz pie vecu mēbeļu iekraušanas.

— Esmu principiāls sūdzmanības pretinieks, — es augstā stilā paskaidroju, palicis klases priekšā viens, taču sajūsmas asaras izpalika, jo vēl neviens pedagogs nebija sācis savas darba gaitas ar solījumu sūdzēties priekšniecībai.

— Vai gribat man ko jautāt? — es painteresējos, cenzdamies padziļināt kontaktu.

— Ir gan... Andrej Mihailovič, kāpēc jūs pametāt lielo sportu? — jautāja garš, moderni apfrizēts puikiņš, kam pie kājām stāvēja adidas sporta soma, no kuras spraucās ārā ar rokturi augšup pavērsta tenisa rakete — mans nepiepildītais sapnis.

— Ko pametu? — es apmulsu, taču pamazām atcerējos, ka vēl gluži nesen reta bija futbola reportāža, kurā netika minēts mans uzvārda brālis, kas apveda

vienu aizsargu, pēc tam otru, taču pie paša soda laukuma noteikti zaudēja bumbu ...

— «Spartaku» pametāt! — vairākas balsis man teica

priekšā.

— Nē, zēni, futbolu nekad neesmu spēlējis... Esmu strādājis pilsētas avīzē ...

Klases lielākajā dajā ziņkāre tūdaļ apdzisa, tomēr viens otrs, tieši otrādi, uzlūkoja mani ar interesi. Jaunus jautājumus nesagaidījis, es atšķiru žurnālu un sāku iepazīšanos ar klasi — centīgi nolasīju uzvārdus, audzēkņi piecēlās, un es kairu uzlūkoju ar ilgu, vērtējošu, tēvišķu skatienu. Jau pirmajā reizē iegaumēt visus skolēnus, protams, nav iespējams, atmiņā saglabājas tikai miglains priekšstats, kāds paliek ari par pilsētu, kurā esi bijis caurbraucot. Taču šādas tādas devītās klases ievērības cienīgas reālijās man acīs iekrita jau pirmajā brīdī.

— Babkinsl — es brīnīdamies izrunāju jocīgo uzvārdu.

— Babakins! — klase korī izlaboja, taču bija jau par vēlu, vispārīgā smieklu brāzmā Petja Babakins līdz pat skolas pabeigšanai, bet varbūt pat līdz mūža galam manas neuzmanības dēļ nu pārvērtās par Babkinu.

— Jau apsaukājas! — viņš rūgti pažēlojās, smiedams līdzi visiem pārējiem. Pēc šī gadījuma noziedoju vairākus vakarus un iekalu visu manu klašu sarakstus.

Volodja Borins pēc kraušanas darbiem atgriezās smagi eisdams un izskatījās pēc spēkavīra, kurš cirkā tur uz kamiešiem metālisku konstrukciju ar motociklistiem, akrobātiem un tamlīdzīgiem brīnumiem. Ja tāds devītklasnieciņš trāpās ceļā, nākas pieklājīgi palaist garām.

Kad piecēlās Aleksejs Ivčenko, neliela auguma, nopietns puisis ar komjaunieša nozīmīti pie krūts, klase, neizpaliekot smīniņiem, paziņoja, ka viņš ir liels priekšnieks — komsorgs. Līderis!

— Formālais vai neformālais? — es painteresējos.

— Kā nu kuro reizi... — man no klases atbildēja.

— Kāpēc tad tavi komjaunieši nenēsā nozīmītes? — es viņu labestīgi sarāju.

— Mēs esam pagrīdnieki! — Babakins paziņoja, parādīdams žaketes atloka apakšpusē piesprausto nozīmīti.

Kiribejevs piecēlās negribīgi, saīdzis par to, ka nieka dēļ kāds valkā viņa vārdu. Ņina Obihoda stādījās priekšā, nepacēlusi acu no sola virsas, un es saskatīju tikai spīdīgi melnajos matos balojam rūpīgi izšķirtu celiņu.

— Parādi sejiņu, Gjuļčatail — Babakins viņu paķircināja.

«Rashodenkova» uzvārdam atsaucās tas pats skolnieks ar tenisa raketi, viņam bija mūsaina seja un dīvains paradums ielūkoties acīs.

Galu galā pienāca arī Vikas Celiševas kārta; viņa piecēlās lēni un pavedinoši, pieglauda izbalinātos matus un uzlūkoja mani tā, it kā es būtu nevis skolotājs, bet uzstājīgs un reizē interesants vīrietis, kas mēģina viņai uz ielas «piesist kanti». Gatavības šai, teiksim atklāti, skaistajai meitenei pārpārēm pietiktu desmit apliecībām.

Visai drīz pamanīju, ka mana devītā, tāpat kā jebkura cita no vecākajām klasēm, ir īsta mežģīne, kas izšūta no dvēseliskiem pārdzīvojumiem; jebkurš franču daudzstūris salīdzinājumā ar to ir bērnu rotaļa pļaviņā. Tā vien šķiet, ka līdz mācību gada beigām īsti netikšu skaidrībā par savu aizbilstamo piesātināto intīmo dzīvi. Ja man būtu personiskais kompjūters, tas varbūt varētu līdzēt: es sastādītu programmu ar nosaukumu «Mīlas dīvainības», izveidotos solīda informācijas banka, un tad tik spied uz klaviatūras taustiņiem, raksti jebkuru uzvārdu un saņem uzziņas:

CELISEVA: iemīlējusies Ļebedevā, bet drošības dēļ reizēm ir mīļa arī pret Ivčenko, Kiribejevu un Rasho-denkovu ...

OBIHODA: iegrābusies Ivčenko, taču izliekas, ka nav vienaldzīga pret Borinu.

RASHODENKOVS: uz pieprasījumu izpilda Celiševas pielūdzēja pienākumus, taču met aci uz Obihodu.

IVČENKO: cenšas pats sevi pārliecināt, ka Celiševa viņam nepatīk.

KIRIBEJEVS: drūmi greizsirdīgs uz Celiševu sakarā ar jebkuru skolnieku un skolotāju.

BABAKINS: pamuļķīgi konspirējas, tomēr pastāvīgi sēž pionieru istabā pie Valentīnas Rafas un pūš tauri...

BORINS: tvīkst pēc desmitklasnieces, meistarkandidātes vingrošanā . ..

PETRUSOVS: informācija tiek turēta dziļā slepenībā.

Bija pagājusi laikam kāda nedēja, kopš ierados skolā, kad pamanīju, ka pa klasi no rokas rokā ceļo veca, nodriskāta avīze, kurā bija mans raksts «Mamma, es precēšos!», kam savā laikā netrūka līdzjūtīgu atsauksmju. Kamēr es vēroju skolēnus, tie savukārt pēlija mani...

Tagad par mācību procesu: ar literatūru stāvoklis klasē bija daudz bēdīgāks nekā mīlestības jomā. Mana priekštece un skolēni, kā izskatījās, bija smēlušies zināšanas no vienām un tām pašām mācību grāmatām, taču par grūtniecības atvaļinājumā aizgājušajām —vai nu labu, vai neko. Ar audzēkņiem vienojāmies — viņi stundās uzvedas rātni, uzcītīgi sagatavo mājas uzdevumus, bet es, cik nu spēšu, centīšos dot viņiem iespēju palūkoties pāri skolas programmas dzelzsbetona žogam. Reiz pastāstīju viņiem par Nikolaja Pustireva pazudušo romānu, un viņi ar interesi izsekoja maniem literārā privātdetektīva gailu līkločiem.

— Un ja nu jūs romānu atradīsiet? — man nopietni jautāja Ļoša Ivčenko, kurš literatūrā bija stiprāks nekā pārējie, un'es domās uzņēmu viņu par mīļākā audzēkņa kandidātu.

— Domāju, žurnāli man to izraus ar visām rokām un kājām! — es pārspīlēju.

— Tā nu šie raus, — Rashodenkovs pavīpsnāja, — drukā tikai priekšniekus! — Viņa ģimenē bija zināms absolūti viss.

Ivčenko vairākās stundās sēdēja domīgs, uz pirksta kā uz matu rullīša uzskrullēdams savas sprogas, bet kādudien pēc zvana palika klasē, uzdeva dažus jautājumus, mēģināja tikt skaidrībā, kādēļ īsti Tveras vicegubernators Sallikovs (pēc mūsu stila, partijas Kaļiņi-nas apgabala otrais sekretārs) kļuvis par nesaudzīgu sa tīriķi, — un beigu beigās bikli piedāvāja man savu palīdzību romāna meklēšanā. Nedēļu vēlāk es iekļāvu audzināšanas plānā reāli eksistējošu grupu «Meklētājs», kuras devīze bija: «Rokraksti nesadeg». Par šefu koordinatoru vienbalsīgi tika ievēlēts Ivčenko, par vietnieku — Borins. Tagad katrai vēstulei, ko nosūtījām Pustirevu pazinušajiem cilvēkiem, uz aploksnes stūra ar flomās-teru bija uzzīmēta Mūžīgā uguns un virs sārtās liesmas izcēlās zili burti —«Meklētājs». Darbs tika nostādīts solīdi: vēstules bez iebildumiem drukāja Ļošas mamma,

kas strādāja mājas par mašīnrakstītāju, pirmo eksemplāru mēs aizsūtījām, bet otro rūpīgi iešuvām mapē...

Klase no skaitļošanas centra atgriezās mūslaiku tehnikas varenības nomākta. Atbildēdama mājās uzdoto, Ņina Obihoda salti iepazīstināja ar Fausta tēlu; viņa nekādi nespēja piedot mīlā tik nepastāvīgam zinātniekam Grietiņas skumjo likteni. Šedevru, kuram Gēte bija ziedojis sešdesmit gadus, mēs, neatkāpjoties no programmas, iztirzājām pusotrās stundās.

Piektā stunda bija beigusies, tomēr devītā klase palika literatūras kabinetā, lai noklausītos «Meklētāja» grupai ienākušo vērtīgo informāciju.

— Lūdzu, nolasi! — es Ivčenko pasniedzu nesen saņemto vēstuli. — Taču vispirms atgādini, ko mēs zinām par Onučinu-Fermani.

— Jeļena Vikentjevna mācījās ar Nikolaju Pustirevu vienā kursā, — Ļoša iesāka sparīgi, taču piepeši samin-stinājās. — Viņš viņu... Vārdu sakot, viņš viņu...

Pauze ievilkās, pēc Babakina acīm sapratu, ka viņš jau piemeklējis vajadzīgo darbības vārdu un citos apstākļos sen jau būtu to pateicis skaļi.

— Viņš viņu mīlēja. Un, manuprāt, ļoti stipril — pateicu priekšā.

— Mīlēja, — Ivčenko piekrita. — Pēc Pustireva bojāejas viņa ar komjaunatnes ceļazīmi aizbrauca uz Ula-nudi. Paklausieties, ko viņa raksta;

Miļie bērni!

Saņēmusi jūsu vēstuli, jutos patiesi aizkustināta. Cik tas brīnišķīgi, ka astoņdesmito gadu komjaunieši patur gaišā piemiņā tos, kas atdevuši savas dzivibas, lai uz Zemes būtu miers un drošība. Nikolajs Pustirevs piederēja tai varonīgajai paaudzei, kuras vārsmu, runājot dzejnieka vārdiem, bija pārcirtusi lode.

Man iekrita tā laime jaunībā pazīt Nikolaju tvano-viču, mēs bijām draugi. Viņš bija literatūras apsēsts, mēs pat satikāmies nevis parkos un dārzos, bet Vēstures bibliotēkā. Rakstu jums, mīļie bērni, bet pašai, tiklīdz atceros mūsu atvadīšanos Sarkanproletāriskā rajona komjaunatnes komitejā, acīs riešas asaras ...

Babkins jau grasījās demonstratīvi iešņukstēties, taču Volodjas Borina smagais skatiens viņu apvaldīja.

л ...Nikolajs solīja, ka atgriezīsies dzīvs, lai mīlētu, pabeigtu savas grāmatas, taču pirmo un pēdējo reizi nespēja turēt savu vārdu. Jūs jautāsiet, vai es kaut ko tinu par viņa romānu? Protams, ka zinu un labi atceros, ka izlasīju to aizgūtnēm vienā nakti, kaut tasīt bija prāti, jo burti bija ārkārtīgi neskaidri. Jūs interesē, par ko bija šis romāns. Pagājuši četrdesmit pieci gadi, daudz kas piemirsies, arī atmiņa vecumdienās kļūst vājākā, tomēr vienu varu sacīt nešaubīgi: reti esmu lasījusi grāmatas, kas tik brīnišķīgi, tik godīgi stāsta par manu paaudzi.

Atbildēšu ari uz nākamo jautājumu. Jā, Nikolajs piedāvāja rokrakstu žurnāliem, taču viņam to deva atpakaļ, dažkārt pat ar nesaudzīgām atsauksmēm, jo romāns bija savam laikam pārdrošs. Viņš ļoti mīlēja pedagoga darbu, taču dažam labam likās, ka cilvēkam, kurš uzrakstījis tik patiesu grāmatu, nav tiesību mācīt bērnus.

Tas ir ārkārtīgi skumji, tomēr es neko nezinu par rokraksta likteni. Neesmu pārliecināta, ka Tamāra Pus-tireva to saglabājusi, Nikolaja māsas attieksme pret viņa daiļradi vispār bija augstprātīga. Negribēju par to nemaz rakstīt, taču jūs esat jau diezgan pieauguši, tādēļ sapratīsiet, ka dzīvē mēdz būt ari tā. Jūs lūdzat, lai norādu — kādā virzienā jāturpina meklējumi, taču būsim patiesi: karš noslaucījis simtiem pilsētu, laupījis dzīvību miljoniem cilvēku, iznicinājis tūkstošiem kultūras pieminekļu... Taču nevajag paļauties izmisumam — kas meklē, tas vienmēr atrod. Sveicu jūs dižajos Uzvaras svētkos!

7. V. Onučina-Fermane, KPFSR Nopelniem

bagātā skolotāja

P. S. Uzvaras dienā es vienmēr esmu saviem audzēkņiem stāstījusi par Nikolaju Ivanoviču. J. O.

Ivčenko izlasīja līdz galam, nopūtās un salocīja vēstuli.

— Viņa mīl viņu vēl arvien! — Ņina Obihoda klusu

sacīja.

— Bet pie vīra tik un tā izgāja, — palūkojies uz mani, atbildēja Rashodenkovs.

— Mujķis! — Celiševa nicinoši paskatījās apkārt.

— Bet mēs vēl minējām, kāpēc viņš aizgājis no skolas! — Ivčenko ieteicās, skrullēdams uz pirksta matus.

— Labi, — es rezumēju. — Tagad padomāsim par atbildi, bet Ļoša mums lidz rītdienai sagatavos «zivi».

— Laša muguriņu! — Babkins atkal iesprēgājās.

Audzēkņi iesmējās, un es pats vien pie visa biju vainīgs, jo klasē ir jāatbild par katru savu vārdu. Nācās paskaidrot.

— Par «zivi» žurnālistikā tiek saukts shematisks teksts, pamats turpmākajam darbam ...

— Kāpēc par «zivi»? — lvčenko urķīgi jautāja. — Ja runājam etimoloģijas nozīmē?

Pēc «etimoloģijas» vārda Babkina galva noslīga uz galda virsas — biedra erudīcija viņu bija satriekusi.

— Saprotiet, tas ir apmēram ... — sparīgi iesācis, apķēros, ka man nav nekāda priekšstata, no kurienes atpeldēja šī nolāpītā «zivs». Atlika tikai valdzinoši pasmaidu un atzīties: — Godīgi sakot, neesmu par to pat domājis, taču līdz nākamajai stundai noteikti noskaidrošu. Sarunāts?

Mana paškritiskā atbilde tika uzklausīta labvēlīgi, un es devu vārdu Volodjam Borinam — atbildīgajam par veterānu aptauju. Viņš piecēlās, ar resnajiem smagat-lēta pirkstiem pakasīja vaigubārdas aizmetni un sāka saraustīti referēt. Runa bija, lūk, par ko: mēs noskaidrojām, ka Uzvaras trīsdesmitgadei par godu tika nolemts izdot Sarkanproletāriskā tautas zemessardzes bataljona kareivju un komandieru atmiņu krājumu. Memuāri bija uzrakstīti, manuskripti apkopoti, taču visupirms sākās rīvēšanās Veterānu padomē, pēc tam radās grūtības izdošanā, un galu galā nomira entuziasts sastādītājs. Atmiņas kaut kur pazuda, bet diezgan liela taču bija varbūtība, ka tajās ir kādas jaunas ziņas par Pustirevu. Vizīte pie mirušā sastādītāja mantiniekiem nedeva nekā, bija jāiet uz izdevniecību ...

Kamēr varenais Borins, sasprindzinājis pēdējos spēkus, pūlējās izlauzties no noslēdzošās frāzes labirinta, klasē jau sākās gluži ikdienišķi notikumi. Celiševa uzšņāpa zīmīti un, sagaidījusi brīdi, kad es novērsos, pameta Rashodenkovam. Sūtījums, neaizlidojis līdz adresātam, nokrita ejā starp soliem. Gēna konspiratīvi nosvieda grāmatu, pacēla zīmīti, taču, pamanījis, ka pieķerts, ieslidināja kvadrātiņu grāmatā. Tomēr vienlaikus ar mani šos klases pasta sakarus ar nejauku skatienu vēroja Kiribejevs.

— Atkal domu parraidīšana no attāluma? Rashoden-kov!...

— Ko tad es? — adresāts nevainīgi pabrīnījās un

Ielūkojās man acīs.

Es lēni un nenovēršami piegāju pie Rashodenkova un atšķīru grāmatu tai vieta, kur bija zīmīte... Dieviņ mīļais! Garmatainajam un briļļainajam Cerniševskim bija piezīmēta elektroģitāra un rumpis īsām kājām. Jāatzīst, Nikolajs Gavrilovičs nu bija satriecoši līdzīgs nelaiķim Džonam Lenonam. Es vairākas reizes daudznozīmīgi metu acis no sabojātās grāmatas uz Rasho-denkovu un atpakaļ, bet, kad apgriezos, lai nokauninātu Celiševu, ieraudzīju — durvis vaļa, bet Kiribejeva solā nav.

— Te viņu dzīšus neizdzīsi, te atkal pats iet projām! — Babkins sirsnīgi juta man līdzi. — Bet ko Genka tur grāmatā iezīmējis? Vai patiešām pliku sievišķi?!

7

Pēc sestās stundas jutos tā, itin kā cauru nakti būtu nodežurējis redakcijā, taču numurā vienalga iesprukusi drausmīga kļūda.

Skolotāju istabā mani, sirsniņām trīcot, gaidīja nogrēkojušos piektklasnieku grupiņa. Pirmā viņiem bija fizkultūra, tāpēc manā stundā viņi ārdījās kā nesaprātīgi. Aplasīju pietiekamu skaitu dienasgrāmatu un piesolīju gaisa jaucējiem septīto stundu. Taču tas notika dienas sākumā, un tagad — tās nogalē — vairs nevarēja saprast: kurš tad īsti ir nosodīts — es vai viņi? Disciplīnas grāvēji stāvēja nostiepušies kā stīgas, skatījās vainīgi uzticīgām acīm un klusītēm īdēja: «Mēs tā vairs nedarīsim...» Vienīgais, kuru nepažēloju, bija Sibajevs — ar zilo lodīšspalvu pastu nosmulējies Si-bajevs (varu iedomāties, kāds viņš izskatītos tintes pildspalvu laikmetā); viņam gluži vienalga: sēdēt septītajā stundā vai plosīt pagarinātās dienas grupas pedagoga nervus. Jau tagad šķita, ka dienās viņš kļūs par mikrorajona biedu un sabiedriskās kārtības atbalsta punktu miera postītāju. Paies divi gadi, un vecāki kopā ar pedagogiem, rādīdami cits uz citu, kliegs: «Kur bija jūsu acis?»

Tā nu es augstsirdīgi atdevu visas dienasgrāmatas, izņemot vienu, un kārtējo reizi pieteicu, ka piedošanas vairs nebūs. Tiklīdz mana pildspalva pieskārās dienasgrāmatas lappusei, kas izskatījās pēc pavadzīmes, Sibajevs tūdaj pārtrauca savu «Mēs tā vairs nedarīsim» un vienaldzīgi sekoja, kā rodas ieraksts, kas vēstī par viņa nepiedienīgo uzvedību un aicina vecākus nekavējoties ierasties skolā. Pabeidzis rakstīšanu, ziņkāres pamudināts, pārlapoju dienasgrāmatu, ko bija izraibinājuši visu skolotāju — arī direktora — autogrāfi.

Kad nesatricināmais Sibajevs aizgāja, Boriss Jevse-jevičs, kurš bija vērojis visu ainu kopumā, ieteicās:-

— Apsveicu jūs, Andrej Mihailovičl Tomēr jūs esat ķēries pie grūta darba!

— Nesaprotu?

— Pagaidām nevienam nav izdevies skatīt vaigā viņa vecākus. Tikai jūsu padevīgais kalps, — Kotiks lepni, taču arī pieticīgi paskaidroja, — reiz izpelnījās godu parunāt ar tētuku pa telefonu. Un tas man sacīja: jums savs darbs — man savējais. Stāsta, esot labs ražotājs.

— Kvartāla prēmiju laureāts.

— Smieklīgi, taču, jūsu zināšanai, Sibajevs nav sliktākais no vecākiem. Ir arī tādi, kas bez mitas uzrauga skolotājus. Gluži kā apnicīgi vīri pārbauda — vai sieva pietiekami tīri izmazgājusi traukus, veļu ...

— Pagaidām nav gadījies tādus sastapt.

«— Sastapsiet. Ar Rashodenkovu noteikti sastapsie-ties!

Un Boriss Jevsejevičs, episki atlaidies atzveltnī, sāka stāstīt par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku Rashodenkovu — šo uzvārdu izrunājot, viņš viebās kā zobārsta urbjmašīnas vibrāciju izdzirdējis. Kad Rashoden-kova dēls, visiem pazīstamais Gēna, sāka iet pirmajā klasītē un kādudien pārradās mājās bez dūrainīšiem, Valerijs Anatoļjevičs, kā saka, sašāva pedagoģisko kolektīvu ar bērnu ģērbtuves ārpusresoru apsardzes projektu. Pēc tam viņam izlikās, ka bērna runā sākuši ieviesties «laucinieciski un vienkāršrunas teicieni»; viņš nāca uz stundām, pārbaudīja jaunāko klašu skolotājas izrunu, bet viņa patiešām pārlieku akcentēja it kā «o», bet varbūt arī «a» skaņu. Visciešāk atmiņā iegūlusi kāda divus gadus veca epizode: Rashodenkovs sašutis paziņoja, ka viņa dēls absolūti neprot un nekad nepratīs runāt vāciski — un ne jau tāpēc, ka nav spēju (gan

zirde pārākā, gan atmiņa fenomenāla), bet pasniedzējs Lotes Vilhelmovnas vājo profesionālo iemaņu dēj; Ikolotāja Valerijam Anatoļjevičam muļķīgā vaļsirdībā «l/inās, ka parastā skolā bez privātpasniedzēja palīdzības valodu pa īstam iemācīties nav iespējams! Rasho-denkovs sacēla vecāku dumpi un, visaugstākajai instancei aizsūtītajā vēstulē atklājis «atsevišķu pedagoģiskā kolektīva locekļu sagrāvniecisko noskaņojumu», panāca Lotes Vilhelmovnas padzīšanu no skolas. Viņas vietu pēc pedagoģiskā institūta beigšanas ieņēma Jeļena Pavlovna.

Pēc tam panākumu spārnotais Rashodenkovs nolēma «apēst» Ļebedevu, kurš, savas nedevalvētās principialitātes mudināts, iegrieza Gēnam fizikā par pusgadu divnieku, turklāt vēl ieteica devītajā klasē dokumentus vispār neiesniegt. Valerija Anatoļjeviča izsauktā komisija bija ar Ļebedevu vienisprātis un ieteica Rasho-denkovam, lai nejauc ļaudīm prātus, bet seko paša bērna sekmēm un zināšanu līmenim. Pēc šī trieciena Rashodenkovs norimās vai arī, kā uzskata Kotiks, «nogāja pagrīdē», turpretī Gēna fizikā piepeši sasparojās un tika pārcelts devītajā klasē.

— Skolas un ģimenes centienu vienotība! — Boriss Jevsejevičs rezumēja.

— Bet varbūt Rashodenkovam savā ziņā taisnība? — es jautāju.

— Ne jau tur tā lieta! Arī nebūšanas var skaust dažādi: skumji izjūtot nepieciešamību vai arī ar jūsmu, nežēlīgi tīksminoties ...

Tad Kotiku no telefona klausules pasauca bikla, mei-tenīga balss.

— Jā, bērniņ, — Boriss Jevsejevičs atsaucās. — Nu protams ... Arī es tevi skūpstu!

— Meita? — es painteresējos.

— Gandrīz, — Kotiks atteica, nolikdams klausuli, un sāka posties projām.

Palicis skolotāju istabā viens, it kā neviļus sagaidīju Jeļenu Pavlovnu. Viņa vēlreiz pie spoguļa sakārtoja savu teiksmaino jaciņu, pajautāja, kādas sekmes manā priekšmetā ir Borisam, pēc tam, pārdroši pārliekusies pāri palodzei, palūkojās ārā un pamāja kādam ar roku.

No skolas mēs izgājām kopā. Pie vārtiem Jeļenu Pavlovnu gaidīja trīs mūsējās astotklasnieces. Tās bija paguvušas pārģērbties un izskatījās tik modernas un at-

brīvotas, ka skolotājas skandalozā jaciņa likās vairs tikai pliekana klases madāmas uniforma. Kazakovceva biedriski pasniedza man šauro plaukstu, un viņas aizgāja, vētraini apspriezdamas pasākumu, kurā puikas «vienkārši paliks ārpus spēles».

Apjucis es vairākas minūtes nomīdījos pie skolas un pamanīju, kā pa durvīm, lepni nesdama savu svaigi restaurēto seju, izpeldēja tā pati jaunāko klašu skolotāja, kuras mammu Stāsim pastāvīgi jāizsauc uz pārrunām. Salti man pamājusi, viņa devās pie balta žiguļa, kura bampers bija arhitektoniski pārlieku izrotāts. Gurdens autoamatieris uzmeta man skatienu, kurā bija jaušama šķiriska pārākuma apziņa, un, pa ieradumam izlocījies, atvēra viņai priekšējās durvis. Viņa apsēdās un sniedza vaigu slinkai apsveicināšanās bučai.

Protams, es domāju, soļodams uz autobusa pieturu,— kas tur ko brīnīties, ka jauna, valdzinoša skolotāja gaida no sava iecerētā materiālu pārpilnību. Dīvains ir kas cits — kur gan šī tik vēlamā pārpilnība rodas; es runāju ne jau par šiem izredzētajiem zaļokšņiem, bet viņu četrdesmitgadīgajiem vecākiem. Parasti man paskaidro šādi: sapelnījuši ārzemēs. Bet, ja tas tā turpināsies, mēs, tāpat kā Velsa darbos, sadalīsimies divās rasjēs: ārzemēs strādājušie un nestrādājušie. Turklāt tie, kas kalpo savai Tēvzemei, neizbraukdami ārpus tās robežām, būs tā zemākā, otršķirīgā rase ...

Tādās domās iegrimis, aizgāju līdz izdevniecībai. Priekštelpā man nācās ilgi izskaidroties ar dežurantu, ko bija sagrābusi administratīva kaisme, — viņš modri stāvēja preses un resora ēdnīcas noslēpumu sardzē. Vērīgi izpētījis manu žurnālista apliecību, viņš paziņoja, ka tādas esot pusei pilsētas, taču galu galā man izdevās tikt viņam garām.

Apmēram četrdesmit minūtes nācās nosēdēt pie pus-caurspīdīgajām novadpētniecības redakcijas vadītāja durvīm. Aiz reljefi spiestā stikla šaudījās krāsainas ēnas un atkārtojās dialogs:-

— Mans mīļumiņ, plāns nav no gumijasl

— Bet jūs taču solījāt!

— Mans mīļumiņ, no manis tas nav atkarīgs. Es neesmu direktors!

— Bet ir taču direktora rezolūcija!

— Rezolūcija nav plāna pozīcija!

— Bet jūs taču solījāt!

— Mans mīļumiņ ...

Beidzot «mīļumiņš», vēl samērā jauns, cīņās par vietu tematiskajā plānā nosirmojis vīrietis, izgāja no kabineta un devās meklēt taisnību izdevniecības vadības

augšējos ešelonos.

— Kas nākošais? Ienāciet! — izrīkoja vadītājs, kas

atgādināja ķirurgu, kuram pēc vissarežģītākās daudzu stundu operācijas tagad žigli jānovērš bruka nejaušam pacientam. — Piesēdiet. Es jūs uzmanīgi klausos...

To pateicis, viņš tālredzīgi piesedza ar avīzi līguma veidlapu un bažīgi palūkojās uz manu portfeli, kurā, viņaprāt, bija apslēpta mīna ar laika degli — biezum bieza rokraksta mape. Domās vadītājs jau meklēja vārdus, kuri man paskaidros, ka ceļš uz literatūru sākas pie rakstāmgalda, nevis redakciju kabinetos.

— Neesmu autors, man vajadzīga tikai jūsu konsultācija ...

— Mans mīļumiņ! — Viņam pat elpas aptrūka. — Uzmanīgi, uzmanīgi jūs klausos!

Es izstāstīju viņam par «Meklētāju» un manas ierašanās iemeslu.

— Cik braši zēni! — satrauktais vadītājs uzslavēja. — Ļoti, ļoti svētīgs darbs! Ja atradīsies atmiņas — tūdaļ nesiet mums! Bet ja nu pašu romānu...

— Atmiņas taču ir, tā sacīt, pie jums, — pateicu priekšā.

— Jā, jā, jā... Pareizi, pareizi, — vadītājs kļuva domīgs. — Pilnīgi precīzi, taču tas, vai zināt, bija pirms manis. Sarunāsim tā — aizejiet uz četrsimt astoto istabu, tur sēž mūsu visvecākais līdzstrādnieks Jevgeņijs Semjonovičs, manuprāt, tieši viņš vadīja to sēriju... Sakiet, ka es sūtīju. Un vēl kas ...

Bet tad zvanīja telefons un vadītājs veselu pusstundu, mani vainīgi uzlūkodams, noskaidroja kaut kādus jautājumus par savu paša manuskriptu, kuru izdeva cita izdevniecība.

— Paldies jums, mīļumiņ! — Beidzot saruna bija galā, viņš pateicīgi nolika klausuli un uzrunāja mani tā, itin kā nemaz nebūtu dialogu pārtraucis: — Un vēl kas — pēc tam noteikti ienāciet pie manis ...

Tiklīdz biju izgājis no kabineta, tajā iegāja večuks rozā vaigiem un spēcīgā, kā no mēbeļdrānas pašūtā div-rindpogu žaketē, padusē viņam bija biezs albums plīša vākos. So staiguli es pazinu jau kopš avīzes laikiem —

albumā salīmēti daudzi desmiti fotogrāfiju, kas iemūžinājušas ievērojamu cilvēku viesošanos dažādos darba kolektīvos. Zem fotogrāfijām bija apmēram šādi ar mašīnu nodrukāti paraksti: «Rakstniece un dzejniece Vera Inbera tādas un tādas kustības veterānu vidū. Sarkanā bultiņa norāda uz mani (trešais no labās otrajā rindā).» Ikvienam radās divi jautājumi: pirmkārt, kā, nebūdams ne rakstnieks, ne dzejnieks, večuks iekļuvis visās šajās fotogrāfijās? Otrkārt, ko viņš īsti grib no sagurušajiem izdevējiem? ...

Četrsimt astotajā istabā notika redakcijas kopējā tējošana. Kad pavēru durvis, visi mani uzlūkoja tā, it kā es būtu ielūkojies precēta pāra guļamistabā visnepiemērotākajā brīdī. Nebijis man avīžnieka pieredzes, es atkāptos un savas neaptēstības dēļ sarktu vēl vairākas dienas.

— Ko jūs vēlaties? — man jautāja plastmasas rokassprādzēm greznota redakcijas dāma.

— Es vēlos redzēt Jevgeņiju Semjonoviču. Mani sūtīja redakcijas vadītājs ...

Tējotāji ar visu savu izturēšanos lika saprast, ka atsauksme uz vadītāju viņus nebiedē, tomēr no krēsla piecēlās kāds džinsa jakā tērpies plikpauris un pieklājīgi palūdza:

— Ejiet, lūdzu, uz četrsimt vienpadsmito, es tūdaļ iešu līdzi ... Dieva dēļ atvainojiet!

Kā meklēdams vajadzīgo namu, skaitīju kabinetu numurus pieaugošā kārtībā un ilgi klīdu pa gaiteņiem, tomēr meklētā istaba atradās gluži pretējā spārnā, kādā neizprotamā nostūrī. Turp mani aizveda jauniņa, moderna sekretāre, no tām, kas braukā uz darbu personiskos automobiļos, kurpretī viņu tiešie priekšnieki burzās sabiedriskajā transportā. Telpā sēdēja divi redaktori, domīgi, ūsaini un tik līdzīgi, it kā būtu rekru-tēti no vienas sādžas, kurā visi iedzīvotāji ir radinieki. Parādījuši man Jevgeņija Semjonoviča galdu, viņi turpināja sarunu.

— Rakstīt... Par ko gan viņš rakstīs? īstu dzīvi taču nepazīst...

— Bet kur gan viņš to iepazīs? Grafomāna tētuka vasarnīcā?!

Pēc brīža atnāca Jevgeņijs Semjonovičs; atkārtojis viņam stāstījumu par saviem meklējumiem, izteicu līdz-

jūtīgu minējumu, ka rokraksts ilgajos gados varētu būt

nozaudēts.

— Ko jūsl Reģistrētie rokraksti nezūd un nedeg —

jūsu puišu devīze ir pareiza. Labi atceros šis atmiņas — tās bija ļoti godīgas. Sastādītājs patiešām nomira, kamēr mēs tūļājāmies. Taču rokraksts nav pie mums, tas ir paņemts. Un tūdaļ es jums pateikšu, kurš ir paņēmis. — Viņš pašķirstīja nobružātās klades, kādās mēdz rakstīt mani vidusskolēni, un paziņoja: — Pierakstiet... Ivans Georgijevičs Carugins... Man, vai zināt, ar priekšniecību ir sarežģītas attiecības, tādēļ viss precīzi jāpieraksta ...

Kad sāku strādāt žurnālistikā, kāds vecs avīzes vilks, redzēdams, ka gribu it visur pagūt, deva padomu: «Nestreb karstu. Pa telefonu vai dabūt gatavu visu, izņemot bērnus.»

Atgriezies mājās, izņēmu no saldētavas pelmeņus, kurus pagatavoju simtiem, ja man uzmācās grūtsirdība, un ieturējos. Leģendu, ka vecpuiši ēd, kas nu pagadās, un tādēļ mokās ar kuņģa slimībām, ir izdomājušas vientuļas sievietes... Pēc tam uz balkona smēķēju, aplūkodams nesen izplaukušās, jaunās, trīsrubļu banknotēm līdzīgās lapiņas un domāju par Jeļenu Pavlovnu, kuras tēls pēdējā laikā arvien biežāk satrauca manu vecpuiša iztēli. Pret skumjām ir tikai viens patentēts līdzeklis — sabiedriski derīgs darbs. Es algriezos istabā, apsēdos pie telefona, uzgriezu Sai kanproletāriskā rajona Veterānu padomes priekšsēdētāja numuru un painteresējos, vai viņš nepazīst cilvēku, kura uzvārds ir Carugins.

— Pazīstu, — brīdi klusējis, priekšsēdētājs atbildēja. — Vispār jau Ivans Georgijevičs nav mūsējais... Viņš bija draugos ar nelaiķi. Telefonu es jums iedošu, taču, lūdzu, uz mani gan neatsaucieties... Pagaidiet, pameklēšu ...

Ne vienreiz vien gadījās būt pie priekšsēdētāja mājās, tādēļ uzreiz iztēlojos, kā viņš šļūkādams aiziet līdz istabai, kas līdzīga skolu kaujas slavas muzejam, atrod piezīmju grāmatiņu un, cīnīdamies ar aizdusu, atgriežas pie telefona.

— Pierakstiet... Tomēr uz mani gan, lūdzu...

— Protams, protams, — es apsolīju, apjautis, ka pat Veterānu padome, gluži kā jebkurš kolektīvs, dzīvo savās kaislībās.

Mūsu klasiķiem, es runāju par literātiem, patika kārtējo nodaļu pabeigt tās dienas nogali viņš pavadīja mājās. Tas nozīmēja, ka nekas nav noticis. Bet mūsdienu cilvēkam tikai tad, kad viņš pēc darba pārnāk mājās, sākas īstā darbošanās.

Es piezvanīju Caruginam.

— Klausos! — atsaucās čērkstoša balss.

— Man vajadzētu Ivanu Georgijevičul

— Es jau tas esmu ...

Žigli, gluži kā no galvas iekaltu lomu, pastāstīju par mūsu meklējumiem, par skolniekiem un lūdzu audienci.

— Atnāciet, — smagi nopūties, bet varbūt ievilcis cigaretes dūmu, Carugins atļāva. — Taču rīt es būšu poliklīnikā... Profilaktiskais remonts, esmu uz biļetena... Bet parīt no rītiņa, kādos deviņos...

— Ivan Georgijevič, man ir stundas ...

— Ak jā, patiešām! Tikai mums, pensionāriem, viss sagriezies šķērsām. Nāciet ap četriem. Sarunāts? ...

Apmierināts sēdos pie atstāstījumu pārbaudīšanas. Rakstu darbus cenšos audzēkņiem atdot jau nākamajā stundā, pietiek mazliet palaisties slinkumā, lai mājās uzkrātos vai vesels arhīvs; sacerējumi, diktāti, atstāstījumi, rakstiskas atbildes... Un tad, noraugoties uz šo Ašurbanipāla^15 bibliotēku, skolotājā var pamosties zvērs, viņš sāk likt atzīmes žurnālā uz labu laimi, pareizāk — vadoties pēc intuīcijas. Es zinu, ka Umecka tā dažkārt dara, taču tas ir briesmīgs pedagoģisks noslēpums!

Sājā nodarbībā mani iztraucēja Ļebedeva zvans. Ne sevišķi stingri, taču pieklājīgi viņš iztaujāja, vai šodien skolotāju istabā nav bijis pārāk nervozs, žēlojās, ka «starp šīm klases dāmām» degradējoties pats, un visbeidzot, kā viņam likās, ļoti saudzīgi painteresējās, kāpēc uz mani dusmīga Alločka.

Es atjokojos, centos iestāstīt, ka viņam tā tikai šķitis, un kategoriski atteicos braukt uz grilbāru Dārza un Kropotkina ielu stūrī. Rīt izsmalcināto Maksimu mocīs paģiru sirdēstu lēkmes.

Bija jau gandrīz vienpadsmit, kad atcerējos par «zivi» un piezvanīju tam pašam «avīzes vilkam», kurš kādreiz apmācīja mani, kā jāizmanto telefons. Viņa balss skanēja mundri, itin kā viņš tikko būtu beidzis rīta rosmi un paēdis brokastis.

— «Zivs»? Uzgaidi, tūdaļ parakņāšos kartotēkā ...

Par «kartotēku» viņš dēvēja paša galvu, kuru es gan

būtu nosaucis par kompjūteru ar pastiprinātu atmiņas bloku. Pēc dažām sekundēm skanēja atbilde: pirms gadiem divdesmit populāra bijusi estrādes miniatūra par dziesmu tekstu autoru, kurš sacerējis vārsmas jau gatavām melodijām. Šis kultūras darbinieks strādājis šādi: sākumā veidojis ritmisku sagatavi, kas ērtības labad sastāvējusi no visiem zināmu rūpnieciski zvejojamu zivju nosaukumiem. Piemērāmi

Tur menca, bute, rcn^e, Šprote, heks,

Stavrida, store, protams, ari Ia-a-sis...

Ar laiku jūras veltes varēja aizstāt ar apmēram tādiem atmiņā paliekošiem vārdiem:

Mums skolas durvis vienmēr vaļā būs,

No dzimtās skolas šķirties nesteig-si-i-mies.,.

Kādudien dzejnieks nejauši aizmirsis savu «zivju sagatavi» uz klavierēm, bet komponists iedomājies, ka viņam rokās ir pabeigts mākslas darbs, un laidis tautā jaunu dziesmu, kas tūdaļ kļuvusi par šlāgeri.

— Tā arī radies šis «zivs» termins! — mans konsultants rezumēja. — Tavi bērni būs apmierināti, šādas dziesmiņas viņiem patīk!

— Paldies! — jutos patiešām priecīgs.

— Lūdzu! Cik tālu tev ir ar žurnālu?

— Velk garumā ...

— Riebīgie kārdinātāji! — viņš sacīja, un mēs atvadījāmies.

Pēc tam es izslēdzu televizoru, apgūlos un, jau miegā laizdamies, domāju, ka visas sievietes iedalāmas divās kategorijās: vienas vīrieša vientulību vērš sāpīgāku, bet citas to atvieglo. Pēc dažām tīri ārējām pazīmēm Je-ļena Pavlovna pieder pie otras, gluži reliktās grupas. Šīs domas varbūt izvērstos dziļi filozofiskā sapnī, taču piepeši noskanēja telefona zvans.

— Vai zināt, Andrej Mihailovič, — pēc daudzkārtīgas atvainošanās lūdza Veterānu padomes priekšsēdē-

tājs, — jūs tomēr atsaucaties uz mani! Carugins gan nav mūsējais, tomēr esam karojuši vienā frontes iecirknī ...

8

Uzrakstīju uz tāfeles vārdus «Kļūdu labojums» un, padzirdējis ķiķināšanu, sapratu, cik neveiksmīgi tas padevies. Tā jau vienmēr — kamēr skribelē ar krītu, šķiet, ka viss ir kārtībā, bet, tiklīdz paej sānis, lai apskatītu, tūdaļ redzams: burti dažādā lielumā, rindas šķības... Būs jālūdz Jeļenai Pavlovnai, lai mani apmāca, tā sacīt, dalās pieredzē.

Noslaucījis rokas, es vēlreiz atkārtoju, kā jāstrādā pie kļūdu labojuma: jāieraksta burtnīcā kļūmīgais vārds vai teikums, ar zīmuli jāfiksē ortogramma un jāsameklē piemērs. Un, protams, turpmāk līdzīgā gadījumā vairs nevajadzētu kļūdīties — tas taču tik vienkāršil

— Korotkova! — es apsaucu, un Rita, pārtraukusi ķīviņu ar aizmugurējo solu, uzlūkoja mani ar stingru skatienu. — Kā var pārbaudīt vārdu «vainīgs»?

— Un ko es uzrakstīju? — meitene brīnījās.

— Tu uzrakstīji — «vainiks».

— Ar «g»?

— Tu to man jautā?

— Ar «g».

— Piemēru!

— Nevainīgums, — Korotkova, mirkli padomājusi, atbildēja.

Varu iztēloties, kas tagad būtu sācies devītajā klasē. Babkins droši vien paziņotu, ka pēdējo jaunavu divdesmit septītajā gadā sabraucis tramvajs... Taču vairumam sestklasnieku nevainība un nevainīgums pagaidām bija viens un tas pats.

— Labi! — es uzslavēju. — Desmit minūtes. Hronometrs ieslēgts!

Klase uzcītīgi laboja kļūdas. Brīžam kāds pacēla galvu un, meklēdams vārdu ar līdzīgu sakni, raudzījās griestos, taču es, gluži kā mēmā kino aktieris, briesmīgi izvalbīju acis, un bērns ar steigu sakņupa pār burtnīcu.

Es piegāju pie loga: lejā aiz skolas pagalma tarkšķēja buldozeri, tie līdzināja klajumu, kurā vēl gluži nesen stāvēja noplucis savrupnamelis, kam nebija ne-

kādas vēsturiskas vērtības. Par šo atbrīvojušos platību Stasis cīnījies nu jau pusgadu, viņš cer paplašināt šauro sporta laukumu, bet uz to pašu dzīves telpu pretendē arī tuvējā kartonāžas fabrika, kurai jāpaplašina savas noliktavas. Izpildkomiteja klusē — sak, lai uzvar stiprākais. Mums ir tikai viens mierinājurnsi kartonāžas direktora dēls mācās mūsu skolā.

Sīs uzartās, apstrīdētās teritorijas malā apgūlušies ar rotaļu automātiem bruņoti puišeļi, buldozerus viņi uzskata par fašistu «tīģeriem». «Bruņusitēji» gaida, kad tanki piebrauks tuvāk. Tur tālāk aiz klajuma, kur nostiprināta zīme «Uzmanību — bērni!», sagrēkojis auto-amatieris, lūdzoši sakļāvis rokas, taisnojas majestātiskam milicim.

«Kā būtu, ja cilvēkam pie šīs — īstās dzīves tiktu dota klāt vēl viena — kļūdu izlabošanai?» es visgudri nodomāju. «Tad visas savas kļūdas un aplamības varētu apvilkt ar zīmuli, piemeklēt ačgārnībām radniecīgu sakni un līdz zvanam atlikušajā laikā tīksmināties par ainavas pārvērtībām aiz loga. Bet tur jau tas āķis, ka mēs kļūdāmies un labojam kļūdas vienlaicīgi. Turklāt vēl, vienu ačgārnību labodami, jau pieļaujam citas. Un tā bez apstājas — līdz pēdējam zvanam, kad jau jāiesniedz šī mūsu vienīgā burtnīca ...»

Mana seja vēl bija pavērsta pret logu, bet trešā sig-nālsistēma, kura ir tikai skolotājiem un čekistiem, jau brīdināja: klasē kaut kas atgadījies! Strauji pagriezos un pie sliekšņa ieraudzīju Klāru Ivanovnu. Viņa uzlūkoja mani ne gluži ar pārbaudītājas skatienu, nē, tieši otrādi, acīs bija izbailes, viņa burzīja pirkstos sarkanbaltu neļķi.

— Andrej Mihailovič, man ļoti vajag ar jums parunāties! — Oprjatina sacīja, pārlūkodama klasi, tomēr pat nepūlējās noteikt neieradušos skolēnu skaitu.

Bez steigas piegāju pie viņas un tikai tad pamanīju, ka Klāra Ivanovna burza rokās nevis neļķi, bet ar asinīm notraipītu nēzdogu.

— Iesim, iesim ātrāk! — Oprjatina lūdza. Es paklausīgi devos viņai pa pēdām, taču pie sliekšņa aizkavējos un pārlaidu vērīgu skatienu bērnu kolektīvam, tā likdams saprast, ka svēti ticu tā augstajam apzinīgumam, bet, ja šis apzinīgums tomēr pietiekami augsts nebūs, sods būs briesmīgs ...

Atgāzis galvu pret klubkrēsla atzveltni, izspīlējis aso gāmuru un ar nobālušajiem pirkstiem ieķēries roku balstos, pīpzālē sēdēja Maksims Eduardovičs Ļebedevs. Pie sadauzītā deguna viņš turēja dvieli. Mazās, moderni sasietās kaklasaites mezgls bija palaists vaļīgi, uz krekla bija izplūduši biezi asiņu plankumi, vidū tie bija sārti un svaigi, bet gar malām jau rūsgani, apžuvuši. Maksims kā cietējs pašķielēja uz mani ar acu kaktiņiem un samiedza plakstus, lai savaldītu asaras.

Kamēr mēģināju izdomāt, kā lai smalkjūtīgāk pajautā, kas īsti noticis, Klāra Ivanovna pati sāka stāstīti

— Viņam iesita Kiribejevs ... Stundā... Tiktāl nu esam nodzīvojušies!

Skolotāju istabā aizelsies ieskrēja Stasis, tūdaļ aiz viņa skumīgais saimniecības pārzinis Sišlovs ar lielu eļļas krāsas burku rokās. Krietnu bridi direktors, ieraudzītā satriekts, klusēja un nevarēja dzirdēt, kā Ļebe-devs šņaukājas, pārbaudīdams, vai deguns vēl asiņo.

— Kurš? — Fomenko beidzot spēja dabūt pār lūpām.

— Kiribejevs... Redz, cik tālu esam! — Oprjatina atkārtoja.

— Kur ir tas mūdzis? — Staša elpa bija smaga.

— Aizgājāt — mācību pārzine pavēstīja. — Jāpiezvana milicijai!

— Kādai milicijai? — Likās, mūsu vadītāju tūdaļ ķers infarkts. — Kādai milicijai? — Pēc tam viņš vairākas reizes smagi nopūtās un jau mierīgāk piebilda: — Nekādas milicijas! Paši tiksim skaidrībā... Sapratāt? Sišlov! Liec mierā to burku! Aizved viņu uz manu kabinetu, kamēr vēl neviens nav ieraudzījis, — lai atjēdzas! Veicīgāk!,..

Ar vienu roku gluži kā ķiveri piespiedis burku pie vēdera, Sišlovs militāri pamāja un palīdzēja Maksim piecelties. Viņi piesteberēja pie durvīm kā divi grenadieri, bet tad Ļebedevs, apjautis, cik nejēdzīga ir situācija, atgrūda saimniecības vadītāju un izgāja no pīp-zāles pats.

— Klāra Ivanovna! •— pavadījis viņus ar skatienu, Stasis turpināja, arvien vairāk iedvesmodamies. — Devīto klasi starpbrīdī no klases neizlaist! Sāksim visu noskaidrot! Ejiet!

Varēja redzēt, ka Oprjatinu direktora aprautie rīkojumi aizskāruši, viņa izgāja no kabineta aizvainota.

— Kāda viņiem nākamā stunda? — Fomenko lietišķi

painteresējās.

— Mana.

— Labi. Bet tagad stūrē uz kabiņetu, tavi bērni pus»

klases izdemolējuši! Tā ij zini! ...

Aiziedams es dzirdēju, kā Stasis, palicis vienatnē, ar dūri iebelza pa atzveltni un visai komplicēti izlamājās", gauzdamies par savu sūro direktora likteni.

Manā prombūtnē nekas briesmīgs sestajā klasē nebija noticis, tikai divi lamzaki vicinājās ar grīdu slaukāmām slotiņām, pārējie kā dedzīgi karsēji sekoja divcīņas iznākumam, un grīda bija sētiņ nosēta ar salauzītiem salmu stiebriem ...

Tūdaļ pēc zvana ar savākto dienasgrāmatu ķīpu rokās traucos uz devīto klasi — tur jau bija sākusies izmeklēšana. Stasis, sakrustojis rokas kā kapteinis Nemo, stāvēja pie tāfeles un gaidīja atbildi uz viņa jautājumu! kur atrodas Kiribejevs? Taču devītā klase neizpauda savu noslēpumu. Klāra Ivanovna sēdēja pie galda un izklaidīgi šķirstīja žurnālu.

— Nu labi, noskaidrošu patsl — direktors piesolīja. — Bet Kiribejevam pasakiet — lai ierodas pie manis. Un, jo ātrāk, jo labāk. Viņam. Sapratāt?

Pēc tam Stasis man diplomātiski pajautāja, kādas sekmes Borinam literatūrā, un, saņēmis nenoteiktu atbildi, atkal aizveda viņu izkraut mēbeles. Gaitenī direktoru gaidīja skumīgais Sišlovs, kuram rokās jau bija ne tikai burka, bet arī ota, kas izskatījās pēc nepiedienīgi lielas skūšanās otiņas.

— Tiktāl nu esam nonākuši! — arī es atkārtoju Klāras Ivanovnas sacīto droši vien tāpēc, ka, izgājusi no klases tūdaļ aiz Fomenko, viņa pamāja uz neaizpildīto žurnālu un pārmetoši pašūpoja galvu.

— Viņš nav vainīgs! — kad nepiederošie bija pro* jām, Ņina Obihoda kaismīgi skaidroja.

— Kurš nav vainīgs? — es precizēju.

— Abi... nav vainīgi... — viņa nedroši piebilda.

— Nesapratu?!

— Kur sirdis mīlā lūst, tur vienmēr asins plūsti — Babkins, kurš bija ilgi valdījies, priecīgi iespraucās sarunā, taču tūdaļ viņa galvu ķēra Celiševas precīzi notēmētais kosmētikas maciņš.

— Vakars uz ezera! — viņš noīdēja un, pārbaudījis galvaskausa viengabalainību, noslīdēja zem sola, lai

salasītu izbirušos instrumentus! šķērītes, knaiblītes,

flakoniņus, vīlītes, pomādes kārbiņas...

Es stingri un ar izbrīnu uzlūkoju Celiševu, taču viņa pat nenovērsa skatienu, tikai pieglauda matus un apsolīja «piebeigt» Babkinu starpbrīdī.

— Atlikti — es pavēlēju. — Pierakstiet jauno tēmu.

— Nu, ko tad viņi saka? — kad pēc stundas Iegāju skolotāju istabā, man piesējās Svarubumba.

— Neko ... Bet tādēļ jau nu es neļāvu izputēt stundai.

— Un gluži velti, Andrej Mihailovič, — Cugunkovs daudznozīmīgi nodemonstrēja, kā zem viņa sarkanā atlidas treniņtērpa spēj viļņoties muskuļi. — Atzīšanās jāizspiež, kamēr šie vēl siltiņi. To sauc par «operatīvo izķidāšanu».

— Phē, cik asinskārsl — Jeļena Pavlovna paraustīja

plecus.

— Tad gaidiet, kad sāks ķidāt jūs. Kādā specskolā pirms diviem gadiem skolotājam pa galvu iestūma vieglatlētikas lodi. Pēc tam jau arī teica — netīšām! — Cugunkovs palika pie sava.

— Kas galu galā ir noticis? — ienākdams skolotāju istabā, jautāja Boriss Jevsejevičs. — Terorisms padomju skolā?

Tad nu visi, kas bija istabā, sāka vienlaicīgi izklāstīt katrs savu versiju. Veidojās šāda aina: Kiribejevam un Celiševai, kurai tik plaša sirds, pēkšņi normalizējušās attiecības, un viņi visu cauru stundu «atklāti nekaunīgi», kā izteicās Svarubumba, svaidījušies ar zīmītēm. Beidzot uzskrūvētais Ļebedevs neizturējis un mēģinājis kārtējo intīmo sūtījumu Kiribejevam atņemt. Krietnu brīdi abi, nepiemeklēdami izteicienus, stīvējušies, bet pēc tam, zaudējis savaldību, Maksims Eduar-dovičs satvēris audzēkņa roku, kurā bijusi zīmīte, un mēģinājis atlauzt to aiz muguras. Skolnieku kautiņos rūdītais Kiribejevs ar strauju kustību centies atbrīvoties un — tīšām vai netīšām — iešķēlis skolotājam pa degunu. Ar plaukstām aizsedzis asiņojošo seju, Ļebedevs izskrējis no klases, bet tūdaļ pēc viņa no nozieguma vietas bez steigas aizgājis arī Kiribejevs. Pārējais man bija zināms.

— Tomēr tas mūsu Maksims Eduardovičs ir ķīselis, — sašutušais Cugunkovs izmeta. — Vai tad drīkst

lauzt roku, ja to nemāki! Un vispār Babkinam par mēles palaišanu var iešķilt pa skaustu — viņš tikai paķiķinās, bet Kiribejevu es neaiztikšu nekad, tieši otrādi — viņš man ir barvedis!

— Vitālij Sergejevič! — Kazakovceva Izsmejoši Ieteicās. — Jūs taču esat sportists!

— Pret lauzni, Jejena Pavlovna, paņēmienu nav! — Cugunkovs stingri un nopietni paskaidroja. — Atvediet pieaugušos vīrus, es jums minūtē trijus slīpi nolikšu, šie korsetēs staigās! Bet tie puņķainie ir kā vilcēni — no šiem nevar atkauties. Iegrūdīs aknās kaltu — un paliec sveiks, draudziņ!

— Precīzi un pareizi! — Jevdokija Matvejevna piekrita tik bezcerīgi kā padomju skatītājs, kas nupat noskatījies filmu par itāju mafijas noziegumiem.

— Kad es mācījos skolā, — Alla no uztraukumiem aizsmēķēja pašā skolotāju istabā, — nekas tāds man pat ārprāta murgos nerādījās!

— Nekā tāda nebija pat manos skolas gados! — Je-ļena Pavlovna viņu vientiesīgi un neveiksmīgi atbalstīja.

— Kad es mācījos, — vārdu pēkšņi ņēma Boriss Jevsejevičs, un uzvēdīja tāds kā sirms senatnīgums, — nekas tamlīdzīgs arī, šķiet, nenotika, bet tūkstoš astoņsimt sešdesmit ceturtajā gadā Kijevas pirmajā ģimnāzijā franču valodas pasniedzējs iesita audzēknim Možaiskim, un par to viņu ietupināja karcerī...

— Kuru tad īsti ietupināja? — Svarubumba precizēja.

— Audzēkni Možaiski, taču biedri mēģināja viņu atbrīvot. Sākās nekārtības, tika izsaukta policija...

— Tagad gan iesēdinātu skolotāju! — nez par ko sapriecājās Cugunkovs.

— Bet Makarenko, pedagoģisku apsvērumu vadīts, iesita savam audzēknim! — skanīgi un pārliecināti paziņoja Valentīna Rafa. Viņa tikai pērngad bija pabeigusi mūsu skolu, un tagad viņai krietni jāsaņemas, lai uzdrošinātos iejaukties pieaugušo strīdā.

— Makarenko, Vaļečka, strādāja kolonijā, bet mums, ja var ticēt izkārtnei, pagaidām vēl ir vispārizglītojoša vidusskola, — Kotiks pacietīgi paskaidroja. — Turklāt — ne jau Ļebedevs iesita, viņam pašam degunu iebuktēja.

— Es to nezināju, man bufetē izstāstīja pavisam citādi, — Valentīna apmulsa. — Un kas tad tagad būs?

— Turpmāk padomās, pirms iecels direktoru! — Po-lina Viktorovna daudznozīmīgi piemetināja, pacēlusi galvu no telefonu grāmatas.

— Nu, to gan jūs pārspīlējat! — stingra galminieka balsī iebilda Boriss Jevsejevičs.

— Sākumā vienmēr saka — pārspīlējam, bet pēcāk allaž iznāk, ka par zemu esam novērtējuši! — Maņē-viča nepiekrita.

— Kas te notiek! — Alla raudulīgi iesaucās. — Visiem vešiņu pārmazgājāt, bet par Maksimu neviens pat neatcerējās! Kas ar viņu turpmāk notiks? Kā viņš rīt ieradīsies skolā? Kāda autoritāte...

— Kāda autoritāte, Alločka? — Kotiks viņu pārtrauca. — Pēc šādiem gadījumiem jāmaina profesijaf

— Bet kurp gan viņš ies? — Va|a Rafa, kura pagaidām vēl nespēja iedomāties dzīvi bez pedagoģijas, pagalam samulsa.

— Iekārtosfes, — Polina Viktorovna nomierināja. — Visur uzraksti «vajadzīgi...», tāpēc arī pret cilvēkiem nav tādu prasību, kā vajadzīgs!

— Ja jums sāktu prasīti... — iekaisa Umecka.

— Un kas tad būtu? — Jevdokija Matvejevna tūdaj draudzeni aizstāvēja un gaisā sāka ost pēc krietna sieviešu skandāla.

Alla novērsās, sāka šņukstēt un, iebakstījusi cigaretes galu palodzē, paķēra žurnālu un izskrēja no telpas.

— Vienmēr te piepīpē, piecūko! — Svarubumba nolūkojās viņai nopakaļ ar smagu skatienu. — Apkopēja man par viņu katru dienu žēlojas!

— Nu aplam nekaunīgi kļuvuši! — no sliekšņa viņu atbalstīja stundinicks Igors Vasiļjevičs. — Pasniedzēji smēķē skolotāju istabā, bērni — ģērbtuvē... Nupat aizrādīju Kiribejevam, bet šis man gandrīz vai dūmu mutuli sejā iepūta! Biedri, kāpēc jūs uz mani tā skatāties? ...

Igoram Vasiļjevičam par mūsu skolas ikdienu jēgas tikpat daudz, cik par kādas dieva un starptautisko masu informācijas līdzekļu aizmirstas nezināmas salu valsts politisko dzīvi.

9

Nezinu, kā tas ir citiem, bet man ir viena dīvaina īpašība: eju, piemēram, uz kādu nepazīstamu vietu un noteikti ceru, ka tur «trokšņainā balles virpulī» satikšu kādu neparastu sievieti, kas līdz pamatiem saginus manus priekšstatus par dzīvi. Protams, nekas tamlīdzīgs neatgadās, taču nākamajā reizē es tvīkstu tieši tādās pašās cerīgās gaidās.

Pirms trim mēnešiem, pirmo reizi ieradies skolā, es tūda| ieraudzīju Jeļenu Pavlovnu; viņa stāvēja pie kāpnēm un mierīgi gaidīja, kamēr skolnieks, droši vien audzināts pēc Ņikitinu sistēmas, pabeigs savu galvu reibinošo nobraucienu pa margām. Apķērīgais bērns tomēr saprata, ka slīd tieši pret 1 skolotājas stingrajām skaujām, un, ieķēries ar rokām margu metālrežģu rakstā, strauji nobremzēja. Viņš bija |oti līdzīgs sliņķim, kas iekāries koka zaros ...

ps piegāju un painteresējos, kur atrodas direktora kabinets. Jejenas Pavlovnas skatienā pavīdēja pavirša interese, mani uzlūkojusi un nospriedusi, ka esmu «uz kafiju» izsaukts tēvs, viņa labvēlīgi izstāstīja maršrutu, klusībā droši vien prātodama: kura bērna tētuks gan vēl līdz šim nezina ceju pie skolas priekšniecības? Bet, velns parāvis, ja es, tāpat kā daudzi mani kursabiedri, apprecētos divdesmit gados, mans bērns pašlaik jau ietu trešajā klasē!... Un visdrīzāk augtu nepilnā vai pārformētā ģimenē. Taču atkal esmu novirzījies.

Toreiz, pirms trim mēnešiem, es ātri atradu Staša kabinetu, ko šefi bija iekārtojuši itin rūpīgi, atdevu viņam dokumentus un apsēdos, lai aizpildītu papīrus, kas nepieciešami, iestājoties darbā, kaut arī garastāvoklis bija tik elēģisks, ka gandrīz varētu kadru uzskaites veidlapā zīmēt jaunas sievietes profilu ar rētiņu uz vaiga! Paskaidrošu: viņa apbrīnojami atgādināja kādu manu senu, ļoti labu paziņu. Starp citu, man ir kāda teorija: visu dzīvi mēs nespējam vien līdz galam izmīlēt savu pirmo mīlestību. Goda vārds, visas sievietes, pret kurām man bija nopietnas jūtas, izskatījās tik līdzīgas Aleksandrai — koķetai meitenei ar pelēkām acīm. Veselus divus gadus viņa uzticēja man savu portfeli, un vēl šobaltdien plauksta it kā jūt ar gludo, lipīgo izolācijas lenti aptītā somas roktura pieskārienu. Šķiet, tagad šādas uzmanības apliecinājumu formas

vidusskolā nav cieņā, bet tolaik es divkārt saņēmu kāvienu no sāncenšiem, ilgus vakarus kvernēju zem viņas logiem, paslēpies vecu Maskavas ceriņu biežņā, un gandrīz vai deformēju savu mugurkaulu, stundās pastāvīgi atskatīdamies uz Aleksandru. Vārdu sakot, ta bija visparastākā skolēnu mīlestība, nevainīgs sīkums, bērna tviksme, bet, redz, kas par joku — tās saldme un rūgtums līdz pat šai dienai klīst mana pieaugušā un šo to jau pārcietušā ķermeņa šūnās! Bet atkal esmu novirzījies sāņus!

Zvans jau sen bija mobilizējis skolotājus sestajai stundai un pārtraucis strīdus par Ļebedeva un Kiri-bejeviča (Kotika jociņš) divcīņu.

— Kārtības nav! Nav stingras rokas! — Svaru-bumba sacīja, iziedama pēdējā.

Kā teiktu radioteātra diktors: «Skatuve kjuva tukša, telpā palika tikai domīgā Jeļena Pavlovna un satrauktais Petrušovs. Kazakovceva izklaidīgi raugās pa logu, bet Andrejs Mihailovičs nervozi šķirsta žurnālu, taču pirmais uzsākt sarunu neuzdrošinās ...»

Nē, es tomēr neesmu pirmā trieciena meistars!

— Vai jums nav žēl Ļebedeva? — Jeļena Pavlovna piepeši jautāja.

— Ir žēl!

— Vai varat iedomāties sevi viņa vietā?

— Nē... Nē, nevaru gan! — no šī jautājuma man kļuva nelāgi.

— Maksims Eduardovičs pieļāva nepiedodamu kļūdu! Es nekad neņemu nost bērnu zīmītes. Vai nu mazums, kas tajās var būt rakstīts! ...

— Manuprāt, nekā sevišķa! «Tajā pašā laikā, tajā pašā vietā ...»

— Velti, Andrej Mihailovič, jūs tā domājat! Ja nu nopietni esat nolēmis apgūt šīs radnieciskās specialitātes — es domāju pedagoģijā —, tad lieciet vērā: mūsdienu jauniete šķiras no nevainības daudz agrāk nekā no skolas formas, dažām vidusskolniecēm personiskā pieredze, vismaz kvantitatīvajos rādītājos, ir krietni bagātāka nekā daudzām pasniedzējām. Un ticiet man, skolnieces savā starpā apspriež ne tikai jūsu augumu, iacu krāsu un uzvalka piegriezumu ...

— Nu gan pateicāt! — es samulsu, jo manī, tāpat kā jebkurā vīrietī, zem cinisma sanesām apslēpts tiklības bazalts.

f — Tak ticiet man! Nesen man izdevās atklāti parunāt ar Celiševu, gribēju paskaidrot, ka nav labi jaukt prātu vienlaikus vairākiem puišiem ... Tā arī pateicu — Idiote, «jaukt prātu». Bet Vika uzlūkoja mani lielām, dzidrām acīm un izspēra: «Katram sava gaume, jums patīk individuālais sekss, bet man grupveida... Un kas tad ir?»

— Tā arī pateica?!

— Tā arī pateica, taču vajag nevis sašust, bet domāt. Pie mums ģimenes dzīves ētiku un psiholoģiju lasa Svarubumba! Nesen viņa sūdzējās: uzrakstījusi uz tāfeles jaunu tēmu «Kas ir gatavība laulības dzīvei?», bet devītā klase paziņojusi, ka «vienmēr gatava», un nodarbību noignorējusi.

— Smieklīgi!

— Skumji, Andrej Mihailovič! Par ģimeni vajadzētu stāstīt tādam cilvēkam, kurš zina, kas tā tāda — kopdzīves laime!

— Bet tad jau ar kadriem vienmēr būs grūtības.

— Nesmejieties! Kā jums šķiet, kāpēc skolotāju istabā pastāvīgi ir tirgus? Tāpēc, ka sievietes ir vientuļas. Skaitiet! — Jeļena Pavlovna sāka locīt garos pirkstus. — Svarubumba savu vīru visiem dzirdot sauc par lamzaku, tur tikai bērnu dēļ. Viens! Klāra Ivanovna pie vīra nav bijusi un, manuprāt, nemaz nezina, kas tas tāds ir. Divi! Maņēviča divus vīrus ar salondzīvi nomocījusi — tie aizlaidās! Trīs! Alla ir šķīrusies, bet tagad mētājas... Pats zināt! Četri! Jaunāko klašu audzinātājiņas, tiklīdz salasāmies, lai uzsmēķētu, vaid: «Kur lai iepazīstas ar vīrieti? Pagarinātās dienas grupā, vai?!» Viena iepazinās — iemīlējās sava skolnieka tētiņā ... Pietiks vai turpināt?

— Pietiks. Tad jau iznāk, ka Svarubumba nav vissliktākais variants?

— Tā iznāk ...

— Un jūs?

— Kādā ziņā? A-ā! Nu, ar mani ir sarežģītāk, no manas puses jau bija mēģinājums spert soli pretī ģimenes laimei...

— Nesapratu ... Kaut gan — labāk nepaskaidrojiet.

— Kāpēc gan nē, jūs taču tik un tā esat pie mums tikai pagaidām. Man pat ir interesanti uzzināt jūsu domas. Jūs spējat noticēt, ka no tuva cilvēka var šķirties programmā neparedzētas ekskursijas dēļ?

— Nespēju.

— Redziet nu... Tomēr tā tas bija. Iztēlojieties, ka esat nodomājis precēties...

— Mēģināšu ...

— Pamēģiniet gan! Iesniedzām iesniegumu, izstāvējām rindu pēc austriešu kleitas, nopirkām palētinātos gredzenus. Un, kad jau jābrauc uz Ļeņingradu, lai stādītos priekšā līgavaiņa vecākiem, līgava paziņo, ka brīvdienās viņai labākā pionieru vienība jāved ekskursijā pa kauju un darba slavas vietām. Jūs sakāt: «Atjēdzies, meitenīt!» — bet viņa: «Es bērniem solījul» Jūs sakāt: «Vai tev ar galviņu viss kārtībā?» — bet viņa: «Es bērniem solīju veselu gadu!» Jūs sakāt: «Vai nu es, vai labākā vienība!» — bet viņa, idiote: «Aizbrauksim vēlāk. Es bērniem solīju!» Un tad jūs atbildat: «Nu ko tad, skola arī ir ģimene, tiesa, ļoti liela...»

— Es tā neatbildētu!

— Vai esat pārliecināts?

— Gandrīz ...

— Paldies, ka nesamelojāt! Jūs mākat klausīties, bet skolotāji tik ļoti pieraduši runāt, ka vairs paši sevi nesaprot. Starp citu, uzklausiet arī Allu, viņai ir jums ko teikt...

Jeļena Pavlovna pašķielēja lejup uz kulonu, piegāja pie loga un palūkojās, kas notiek ārā.

— Vai bērni gaida? — es painteresējos.

— Kavējas... — viņa atbildēja, pamezdama pār plecu garo somiņas siksnu.

— Šogad, cerams, jūs bērniem nekā neesat solījusi?

— Solīju braukt uz vasaras darba nometni pārī ar Cugunkovu. Tāds, lūk, bēdīgs fakts! — Kazakovceva jautri atsaucās un izgāja no skolotāju istabas.

Esmu allaž brīnījies par šādu satriecošu apstākli: kā gan es, palikdams sev uzticīgs, spēju vienus pārsteigt ar savu gudrību un gallisko asprātību; ar citiem runājot, murmulēt un demonstrēt savu reto aprobežotību; bet ar trešajiem — kā tas bija nupat — vidžināt tādas biēņas, itin kā mans runas aparāts nekādi nav saistīts ar smadzenēm, bet saslēgts ar ikru vai pat gūžas muskuli? ...

Minūti pēc Jeļenas Pavlovnas aiziešanas istabā ieskrēja satrauktais saimniecības pārzinis Sišlovs un sauca mani pie direktora. Piedevām viņš tik priecīgi

atkārtoja, ka meklējjs pa visu skolu, it kā būtu mani atradis nevis skolotāju istabā, bet vismaz bēniņos.

Atvērtajā logā, kas no direktora kabineta raudzījās uz neitrālo zemi, lauzās motoru rūkoņa. Ja ieklausītos, varētu šķist, ka divi traktori trokšņaini apspriež savus ražošanas jautājumus. Fomenko īdzīgi aizcirta rāmi, un zemesrakšanas ierīces pārgāja uz baismiem čukstiem.

— Trakomāja! — Stasis klasificēja savu darbavietu. — Taču to klajumu es no viņiem tik un tā izplēsīšu! Zēl, ka mūsu direktora puišelis labi mācās! Kā viņam tavā priekšmetā?

— Normāli.

— Jā, ja visu priekšnieku bērni būtu dulburi, skola plauktu! Skolas direktors — to tu iegaumē — ir Ostaps Benders: nepratīsi izšiverēt, nebūs nekā — ne remonta, ne mēbeļu, ne uzskates līdzekļu... Nekā! Tiesa gan, ir starpība: Ostaparn Ibraliimovičam aiz muguras valsts nestāvēja, bet aiz manis gan tā stāv un elpo pakausī...

Tad Fomenko sparīgi paberzēja pakausi ar plaukstu — vai nu ilustrēdams sacīto, vai arī cīnīdamies ar sakāpušo asinsspiedienu.

— Nevis dzīve, bet kaut kāda spēle «viss kājām gaisā». Darbaudzināšana! Skan! Tad nu skolēni aušanas fabrikā atšķetina brāķētos diegus. Ko viņi iemācīsies? Neko. Tikai uz pašu ādas izjutīs, cik viņu māmuļas draņķa saražojušasl Vakar viņi bija skaitļošanas centrā. Bērni pēc ekskursijas jautā: «Staņislav Jurje-vič, kad mūsu skolā būs kompjūteri?» Būs, es saku, tikai pagaidiet! Un patiešām — rajona TIN tāda nauda neturas, šefi gaunerējas, bet mēs ar Koliku uz pirkstiem mācām: «Iedomājieties, bērni, ka jūsu priekšā ir ESM — šis televizoram līdzīgais ekrāns saucas par displeju un ir tāds kā logs uz mašīnu, bet šajā — kompjūtera sirdī — ir centrālais procesors un operatīvā atmiņa, savukārt šīs podziņas ...» Es gribu izcīnīt īstu informātikas kabinetu!

— Izcīnīsi!

— Drīzāk sadauzīšu pieri! Līdz kaklam šie ierēdņi! Viņi, tev dzirdot, pat kuluāros sistēmu nopels, bet, kad atnāksi pie viņiem nokārtot kādu jautājumu, viņiem «ērģelītēs», atvainojos, magnetofonā jau ielikta iemīļotā kasete: «Pagaidīsim... Izpētīsim situāciju... Nesteidzieties ...» Paldies dievam, nodaļas vadītājs mums

normāls vīrs, kaut arī no komjaunatnes nācis... Tas

viss, ko varu pateikt!

Fomenko piecēlās, piegāja pie liela, apbružāta dzelzs seifa, izņēma no tā boržoma pudeli, ar laulības gredzenu atlauza korķi, taču ūdens nebija ne druskas uz-gāzēts, un pieviltais Stasis padzērās tieši no kakliņa.

— Saproti taču, — viņš turpināja, atgriezies pie galda, — šodienas bērni ir pragmatiķi! Labi tas vai slikti, bet tā tas ir! Tev un man vēl iespējams vārdiski pierādīt, ka sociālisms ir labāks par kapitālismu, bet viņi pieprasa piemērus, faktus no dzīves! Mēs viņiem borējam: «Šodien teicamnieks mācībās, bet rīt darba trieciennieks!» Varam uzbūvēt cauruļvadu un sūknēt uz rietumiem entuziasmu... par valūtu!... Teicamnieks mācībās... Bet kāda joda dēļ tiem teicami jāmācās, ja autoservisa skārdnieks var zinātņu kandidātu nolīgt sev par dārznieku?! Kāda velna pēc viņiem jāmācās, ja viņi jau septītajā klasē zina, ka ir tādi institūti, kuros mācīties tiesības ieliktas jau šūpulī, ka prestiža profesija tik un tā tiks aristokrātēnam, kaut viņš būtu ar trīskāršām aizturēm! Un, ja reiz tā, kādēļ tad jāciena skolotājs? Daudz interesantāk iešķelt viņam starp acīm un pavērot, kā mēs te knosīsimies! Tas viss, ko varu teikt...

Mans vadītājs atkal devās pie seifa un ar riebumu izdzēra minerālūdeni.

— Kā jūtas Maksims? — es novirzīju sarunu uz to tēmu, kuras dēļ Stasis, jādomā, bija mani izsaucis.

— Pie velna vecmātes viņu! Neiznēsātais Poddub-nijs^16... Kur es gada beigās sameklēšu fiziķi?!

— Nesapratu. Vai tad tas tik nopietni?

— Bet kā tu domāji? Pagaidi, vēl Rashodenkovs pieslēgsies, tad mēs padancosim! Viņam ar Ļebedevu seni rēķini. Pie mums skolā anonīmā daiļrade zied un tvan ...

— Un ko saka Maksims?

— Ko tad šis var teikt? Elš kā bāba. Tikko zvanīja. Pagaidām noliku viņu uz biļetena. Tā ij zini!

Pa durvīm ielūkojās augstskolas vakara nodaļā nomocījusies sekretāre un paziņoja, ka pēc direktora taujā kāda mamma.

— Laid iekša! — Fomenko atjāva un pasniedza villai aprakstītas lapiņas. — Bet šito pārdrukāI

— Rakstāmmašīna salūzusi...

— Atkal? Ir gan elektrodraņķis! Un kur norakstītais

«Remingtons»?

— Sišlovs ievilcis savā aliņā! — viņa pasūdzējās.

— Noņemšu no amatiem! — Stasis vispārināti piedraudēja. — Laid iekšā mammuci!

Kabinetā ienāca deficītā saģērbusies sieviete. Es nodomāju: ja pēc katras viņas garderobes sastāvdaļas būtu jāpastāv rindā, nāktos veikalos pavadīt apmēram gadu. Viņa gluži vai izstaroja to padevību, kuru spēj notēlot tikai ārkārtīgi kašķīgas sievietes. Acumirklī pārvērties, Stasis, viņai ienākot, piecēlās, eleganti pasveicināja, apsēdināja un painteresējās: kā darbā, kas mājās, kā Veicas ar jaunā dzivokļa labiekārtošanu? — viņš atcerējās pat to.

— Ak, Staņislav Jurjevič, — mammuce sacīja, kā nežēlīgam liktenim pārmezdama, — visu mūžu tagad maksāšu parādus par mēbelēm. Vēl viena vasarnīca sanāktu lētāki

— Nekas, nekas, — Fomenko, viņu mierinādams, paraudzījās uz mani. — Jūs esat čakla sieviete. Vēl arvien turpat strādājat?

— Bāzē, kur tad citur... Ja jums kaut ko...

— Paldies... Man viss ir... Tomēr viens lūgums pie jums gan būtu. Grūti jūsu Serjožiņam ar mācībām, nesanāk . . Mēs te pedagoģiskajā padomē apspriedāmies, parādījām viņu speciālistam... Zināt ko, būs labāk, ja ar nākamo gadu pārcelsim Serjožu uz specskolu, uz trīssimt piecdesmit devīto ...

— Uz defektīvo! — māte pacēla balsi, un es gandrīz vai redzēju, kā jaunā, ārzemēs izstrādātā aitāda nokrita pie viņas monumentālajām kājām. — Nekad! Mans bērns nav vainīgs, ka jūsu skolotāji nemāk strādāt!

— Bet citiem bērniem taču sekmes ir normālas, — Stasis mēģināja iestāstīt. — Bet Serjoža vēl joprojām lasa pa zilbēm, tā ij ziniet! Saprotiet, mēs gribam labu: viņš ir paklausīgs, labsirdīgs puisēns ...

— Nemūžam! — māte atbildēja, palaidusi gar ausīm smalki tēmētās uzslavas. — Abi mani brāļi mācījās tajā skolā, un nekas labs tur neiznāca... Mans bērns mācīsies normālā skolā, mēs zinām savas tiesības!

ādas nost dīrātu, bet dēliņš stieptu mājās pilnu portfeli ar divniekiem — tad mēbeles nebūtu ne prātā, tad viņa ar mani runātu pavisam citādi! ... Skola! — Fomenko satvēra trinkšķošā telefona klausuti un tūdaļ pat piebilda atkarīga cilvēka balsī: — Klausos jūs, Nikolaj Petrovič! Jā ... Protams ... Sapratu! Tieši pašlaik mēģinu tikt skaidrībā ar klases audzinātāju. Nē, nē, tas nemaz tā nebija! Jā... Protams... Trijos sasaukšu pedagoģisko konsiliju! ...

— Viņi zina! — Stasis atkal aizsvilās, kad apmeklētāja uzvaroši bija izgājusi no kabineta. — Vispirms dzērumā štancē bērnus, bet pēc tam atceras savas tiesības! Viņa taču uzskata skolu par bezmaksas pielikumu savai ģimenītei! Ja no viņas par skološanu trīs

Nolicis klausuli, Stasis pašūpoja galvu un, greizi pasmīnējis, ar rūgtu gandarījumu piebilda:

— Stundas vēl nav beigušās, bet TIN jau zina. 3u-miļinam piezvanījis kāds no vecākiem un vispadevīgi ziņojis, ka trīssimt astoņdesmit sestajā pasniedzēji piekaujot skolēnus. Patīkami sajust vecāku sabiedriskā aktīva drošo plecu. Viss, ko varu teikt! Saprati tagad, kur tevi iepiņķerējis tavs studiju biedrs? Izbijies?

— Ne pārāk ...

— Braši! — stingri, kā direktoram klājas, Stasis turpināja. — Rīt, vēlākais parīt, noturēsi skolēnu kolektīva sapulci un izteiksi nosodījumu. Kas tev ir komsorgs, Ivčenko?

— Ivčenko ...

— Kopā ar viņu sagatavo dziļi apsūdzošu runiņu: tā un tā, valsts viņu labad tērē tautas naudu, bet šie cūkojas un tā joprojām. Pēc konsilija brauksi pie Kiri-bejcva uz mājām. Ja sastapsi viņu, stiep uz skolu, ne-sastapsi — parunājies ar māti. Viņa tēvs atpūšas darba un ārstniecības profilaktorijā. Skaidrs?

— Skaidrs, — es atsaucos. Godīgi sakot, man bija nepatīkams šis vadoņa tonts, jo es galu galā uz skolu lauztin nelauzos, atnācu, lai izpalīdzētu Stāsim, strādāju tikai pagaidām, un sava paziņas aprautās pavēles man nav jāklausās ...

Talantīga administratora smalkā nojauta Stāsim signalizēja, ka jūtos aizvainots, un pie durvīm mani aizkavēja iejūtīgs jautājums:

— Paklau, Andrej, cik tālu tev ar to darbu žurnālā?

— Sola.

— Tu nu mani tagad nepamet! Apris tavu draugu,

ar visām ķidām aprīs! Es tevi lūdzu! — viņa piebilde jau bija salda kā medusrausis.

— Par ko tu runā? — es iesaucos, un bija pat jāsavaldās, lai nesariestos asaras.

Tāds nu man raksturs — pasaki labu vārdu, bet pēc tam kaut uz galvas kāp.

Pedagoģiskajam konsilijam bija jāsākas trijos pēcpusdienā, bet pusē trijos atveda algu. Godīgi nopelnītās naudas saņemšana ir viens no tīkamiem dzīves mirkļiem, taču pienācīgi organizēt šo svinīgo pasākumu mēs pagaidām neesam iemācījušies. Pat vēl drūmāk — esmu novērojis, ka naudu kasieri izmaksā ar apslēptu naidu, itin kā tā būtu ņemta no paša kabatas. Viņu profesija laikam ir viskaitīgākā.

Pēc tam mēs sapulcējāmies direktora kabinetā un pacietīgi gaidījām, kamēr Stasis izrunājās par tikšanos ar saviem kreditoriem, — viņš mokoši maksāja parādus par dārza namiņu. Ārpusklases darba organizatore Jevdokija Matvejevna trinās uz krēsla, ielūkojās somiņā un domās sadalīja ģimenes budžetu. Vietējās komitejas priekšsēdis Boriss Jevsejevičs izklaidīgi plikšķināja pa savu sānkabatu, jau iepriekš priecādamies par tikšanos ar «bērniņu». Partijas biroja sekretāre Klāra Ivanovna, nicīgi nolūkodamas miisii finansiālo rūpju nomāktajās sejās, pati laikam apcerēja, cik varēs notērēt «Akadēmiskajā grāmatā», bet cik jāatstāj pieticīgajai vecmeitas dzīvei. Es nez kāpēc ļoti pārdzīvoju, ka, par spīti pazemojošiem lūgumiem, saņēmu algu nosmulētos trīnīšos un rubļos. Un tikai šefs koordinators Ļoša Ivčenko raudzījās uz mums skaidrām acīm, kuras nesaduļķoja sīkmanīgs aprēķins.

Beidzot Staņislavs Jurjevičs nolika klausuli un, iekšēji it kā pārtapis, pavēstīja:

— Biedri, jūs zināt par apkaunojošo atgadījumu, kas notika šodien devītajā klasē. Ļebedevu es neaizstāvēšu: viņam — kā skolotājam un pieaugušam cilvēkam — ir jāprot savaldīties ...

— Nevis dot rokām vaļu! — Svarubumba piebilda.

— Palūgšu nepārtraukt, — Fomenko sabozās. — Pašlaik, lai jūs zinātu, Maksims Eduardovičs paņēmis bi-

|etenu. Kad izveseļosies, mums ar viņu būs visnopietnākā saruna.

— Kas viņam kaiš? — salti painteresējās Klāra Iva-novna.

— Adrenalīna krīze, — aci nepamirkšķinājis, Stasis atbildēja. — Taču mani pašlaik vairāk interesē mācību un audzināšanas darba stāvoklis devītajā klasē. Jūs atceraties, ka mācību gada sākumā klasē ieplūda daudz bērnu no citām skolām, skolēnu kolektīva būtībā nebija. Tomēr no mums dekrētā aizgājusī Zinaida Gena-dijevna pēdējā laikā vairāk gan rūpējās par pašas dzimtas papildinājumu, nevis par augošo paaudzi kopumā ...

— Par to viņa nekad daudz nav domājusi! — Svaru-bumba paziņoja.

— Lūdzu, pietaupiet komentārus! — Stasis apsauca, palūkojies uz Ivčenko. — Tātad ... Otrajā pusgadā mēs nokļuvām grūtā stāvoklī un lūdzām, lai Andrejs Mihai-lovičs mums izpalīdz . ..

— Piedodiet, kas tie tādi «mēs»? — mierīgi jautāja Oprjatina.

— Mēs, tas esmu es! — Fomcnko stingri atbildēja un turpināja: — Saprotams, ka trīs mēnešos Petrušovs nespēja stāvokli normalizēt, bet mēs — pedagoģiskais kolektīvs, partijas un komjaunatnes organizācijas — vajadzīgo atbalstu viņam nesniedzām. Un rezultāts ir tāds, kāds nu tas ir! Tagad par Kiribejevu: viņš ir sarežģīts puisis, ģimene audzināšanu nenodrošina, viņa deļ mēs vairākas reizes izskaidrojāmies ar nepilngadīgo lietu inspekciju. Manuprāt, viņa jautājums jāizlemj reizi par visām reizēm. Tas viss, ko varu sacīt ...

Stasis pielīdzināja atliekušos galda kalendāra lapiņu un apsēdās.

— Patriekt bez žēlastības! — Jevdokija Matvejevna enerģiski ierosināja. — Viņš sakūda visu klasi!

— Izslēgt skolnieku ir sarežģītāk nekā atbrīvot no darba skolotāju! — Kotiks domīgi ieteicās.

— Es domāju, ka mācēsim no viņa tikt vaļā, — Stasis nomierināja.

— Bet, manuprāt, biedri, — Klāra Ivanovna izslējās un pārlaida skatienu pārējiem, — mēs nerunājam par būtību. Ja mūsu skolā skolotājs būtu pienācīgā augstumā, mēs šodien neizmeklētu šo briesmīgo gadījumu.

к

— Klāra Ivanovna citē Vladimiru lļjiču Ļeņinu nepietiekami precīzi, — Boriss Jevsejevičs neuzstājīgi iebilda. — Jo viņš ir teicis: lai sagatavotu skolotāju viņa augstajam amatam, galvenais ir pacelt viņa materiālo stāvokli!

— Biedri Kotik, — Oprjatina atbildēja aizdomīgi laipni, — nevajag žonglēt ar dižu domu fragmentu, turklāt vēl skolēnu klātbūtnē. Citēju tieši jums un pilnībā: «Tautskolotājs pie mums jāpaceļ tādā augstumā, kādā viņš nekad nav bijis un nav, un nevar būt buržuāziskā sabiedrībā. Tā ir patiesība, kas neprasa pierādījumu. Tādam stāvoklim mums jātuvojas ar sistemātisku, nelokāmu, neatlaidīgu darbu, — gādājot tiklab par viņa garīgo augšupeju, ka arī par viņa vispusīgu sagatavošanu viņa tiešām augstajam amatam un, galvenais, galvenais un galvenais — par viņa materiālā stāvokļa uzlabošanu.» — Klara Ivanovna atvilka elpu un padomājusi piebilda: — «Lappusītes no dienasgrāmatas», trīsdesmit trešais sējums, četrsimt četrpadsmitā lappuse...

— Kāds izdevums? — Boriss Jevsejevičs gluži nopietni precizēja.

— Ceturtais.

— Padodos.

— Tad paklausieties, — Oprjatina asi turpināja, — šī «sistemātiskā, nelokāmā un neatlaidīga darba» mūsu skolā nav!

— Es taču teicu, ka Ļebedevu mēs stingri sodīsim! — Stasis saīdzis paskaidroja.

— Tikt vaļā no viena, otru sodīt, tas vēl nav jautājuma atrisinājums! — Klāra Ivanovna nepiekrita.

— Sapratu! — Fomenko samierinoši sacīja. — Tagad paklausīsimies biedru Ivčenko.

Šefs koordinators, kurš bija satraukti vērojis skolotāju strīdu, satrūkās.

— Klasē mēs apspriedāmies... — viņš stostīdamies iesāka. — Kiribejevs nemaz negribēja . .. Viņš tikai mēģināja izraut roku. Mēs pāraudzināsim ...

— Jūs vēl paši audzināmi! — Svarubumba iekliedzās.

Ivčenko pagalam apmulsa, palūkojās uz mani un

apsēdās.

— Un tagad uzklausīsim klases audzinātāju, — Sta-

sis mani pieteica skumji, gluži kā noguris konferansjē un pamāja uz manu pusi...

Es piecēlos, kaut ko nomurmināju par liktenīgām dzīves situācijām, bet tad iesāku ko nepieļaujamu — sāku taisnoties... Pēc tam viņi atkal strīdējās, Stasis uzsmēķēja, tika atvērts logs — un debatējošā murdoņa sajaucās ar buldozeru tarkšķēšanu. Kā jau varēja paredzēt, kolektīvais saprāts pie konkrēta slēdziena nenoveda. Fomenko apsolīja apspriesties izglītības nodaļā, bet Klāra Ivanovna pavīpsnāja un pārlika mežģīņoto mutautiņu no vienas piedurknes otrā.

— Dosieties pie Kiribejeva? — Boriss Jevsejevičs man jautāja, kad gājām ārā no kabineta. — Atceļā iegriezieties pie manis mājās. Pārrunāsim!

Viņš sameklēja no parastas burtnīcas lapas meistariski salocītu pistolīti un uzrakstīja uz tās adresi.

— Kur tādu dabūjāt? — nespēju novaldīt ziņkāri.

— Piektā klase izgatavo. Meistari...

10

Kiribejeva dzīvoklis izskatījās tieši tāds, kādam arī jāizskatās miteklim, kas pieder cilvēkam, kurš dzer sen un daudz. Mazā priekšnamiņā uz apaļiem, no raibām lupatām sašūtiem kājslauķiem mētājās nomīdīti, laboti apavi un tikai jaunas, pēc ārzemju licences ražotas kro-senes izcēlās kā bagāti eiropieši, kas ieklīduši nēģeru geto. Virtuvē vibrēja vecs ledusskapis ar noapaļotām sānu šķautnēm un viss vienos melnos plankumos — tur, kur atlupusi emalja. Vienā istabā atradās no sienas atbīdīta paplata gulta un tai blakus — paštaisīta div-spuldžu stāvlampa ar galdiņu, kas bija izgatavots paletes formā. Krēsli dažādi — kāds nu kurš, bet sekcijā īsts tasīšu un glāžu mistrs, pat divi alus kausi — lielāks un mazāks. Un tikai milzīgais krāsu televizora kubs ļāva nojaust, ka saimnieks kādreiz īslaicīgi mēģinājis atmest dzeršanu.

Pie otras istabas durvīm bija piesprausta dvēseli stindzinoša krāsu fotogrāfija — viscaur nosvīdis profesionāls bokseris sadragā pretinieka žokli. Durvis aizslēgtas ar šleperatslēgu. Kiribejeva māte, kalsna sieviete ar

smailu, gluži kā no saaukstēšanās apsarkušu degunu, nocēla no krēsla ieplīsušu, ar līmlenti aptītu telefonu un piedāvāja, lai es apsēžos.

— Jekaterina Nikolajevna, kad atnāks Viktors? — es jautāju, apmierināts, ka man pietika prāta žurnālā noskaidrot Kiribejevas vārdu un tēvavārdu.

— Ne viņš, ne tēvs man par savām gaitām neziņo.

— Bet vai Viktors jums ir pastāstījis, kas šodien notika skolā?

— Un nepastāstīs arī. Paldies dievam, atradās labi cilvēki — piezvanīja... Jums jau par maz, ka puisēns kopš mazotnes saņēmis belzienus, tagad viņu vēl ari skolā dauzīs!

— Jekaterina Nikolajevna, jūs esat maldināta! Īstenībā nevis skolotājs iesita dēlam, bet tieši otrādi — Viktors iesita fizikas pasniedzējam Ļebedcvam.

— Un pareizi! Nav ko palaist rokas... Kas viņš par skolotāju, ja расе] roku pret bērnu?! Es rakstīšu kongresam!

— Neuztraucieties — Ļebedevs saņems sodu arī bez jūsu vēstulēm ... Bet par Viktora likteni esmu nobažījies: viņš taču principā ir labsirdīgs zēns, varētu arī labi mācīties ...

Sievietes skatienā pazibēja pārsteigums un neuzticība, viņa iešņukstējās un caur asarām sacīja:

— Arī Vitja jūs slavē, kad pa telefonu runā ar Viku ... Citādi gan no viņa ne vārdiņa nedzirdēsi, neko miesīgai mātei nepastāsta ...

— Vai viņš arī tēvam neklausa?

— Varbūt klausītu, ja tas varētu mēli pakustināt. Vienīgi uz skolu cerēju, tāpēc jau arī pierunāju viņu, lai iet devītajā klasē. Bet jūs nevarat tikt ar viņu galā ... Kas tie tagad par skolotājiem? Es gan — tiklīdz mūsu Aleksandru Tihonoviču atceros — tirpas pār muguru: ir vārdiņu pretī pateikt baidījāmies! Viss ciems pie viņa gāja pēc padoma ...

— Norunāsim ar jums tā, — es viņu piesardzīgi pārtraucu, — Viktoram pasakiet, lai nāk uz skolu: vissliktāk būs, ja viņš gada beigās sāks kavēt nodarbības. Rakstīt nekur nevajag, neviens nevēl jūsu dēlam ļaunu. Es centīšos izdarīt visu, kas no manis atkarīgs. Norunāts?

— Aha, norunāts! — Kiribejeva apliecināja, asaras slaucīdama.

— Bet sakiet, Jekaterina Nikolajevna, — vai izņemot Viku Viktoram ir vēl draugi?

— No klases viņam tikai Gēna Rashodenkovs zvana, ļoti labs zēns, un arī viņa vecāki ir brīnišķīgi... Taču šurpu neviens nenāk: tēvs visus triec projām...

— Bet vai ir citi draugi vai vismaz paziņas?

— Ir. Te sētā ir kompānija, to par «četru bandu» iesaukuši! Nevaru vien sagaidīt, kad tos ērzeļus iesēdinās! Viņi tad arī ir tie, kas Vitju gan pīpēt, gan ne-jaucības pastrādāt samācījuši! — viņa pabeidza tik nikni, it kā Kiribejevu dzīvoklī grādīgo dzērienu savu mūžu nebūtu bijis.

— Tātad, Jekaterina Nikolajevna, — es atvadīdamies rezumēju, — nekur rakstīt nevajag. Es izdarīšu visu, kas no manis atkarīgs!

«Atliek vienīgi noskaidrot, kas tad īsti no manis ir atkarīgs,» es prātoju, kāpdams lejā pa trepēm.

Pagalmā, pareizāk, nevis pagalmā, bet kaut kādā atsvešinājuma joslā starp trim pelēkiem apdzīvotiem torņiem, es pamanīju dažus pusaudžus. Iztālēm viens no puišiem izskatījās pēc Kiribejeva, viņš pamāja uz manu pusi, un puikas skaļi, cits citam izrādīdamies, ieņirdzās. Pēc tam viņi laiski piecēlās no soliņa, kas ieskāva pamatīgu domino galdu, un devās pie vienām no parādes durvīm.

Laikam manī pamodās gļēvums, jo es tomēr nemēģināju atdarināt kinematogrāfa pedagogus un nestājos kontaktā ar grūti audzināmajiem pusaudžiem: neskrēju viņiem pakaļ, nemēģināju atņemt ģitāru, lai pierādītu, ka, sešstīgu pavadījumam skanot, var dziedāt labākās krievu un padomju dziesmas. Un nebija jau viņiem arī ģitāras — bija japāņu magnetofons.

Pie Kotika ierados pusstundu agrāk, nekā bijām norunājuši, un ieraudzīju interesantu ainu: pie pusdien-galda, kas bija izvilkts garumā gluži kā viesību dienā, sēdēja trīs nepazīstami skolas formās ietērpušies jaunekļi. Spriežot pēc saspringtajām sejām un šņākuļoša-nas, viņi risināja konkursa uzdevumus.

Boriss Jevsejevičs pievēra istabas durvis un pastūma man tuvāk lielas audekla čības, kādas muzejos auj virsū kurpēm. Es atskatījos — priekšnams bija pieblīvēts ar

grāmatplauktiem, ietilpīgu drēbju pakaramo un no klūgām pītu čību kasti. Plauktos rindojas vienveidīgās izlietotās programmistu izstrādēs ievākotas un secīgi sanumurētas grāmatas: 532, 533, 534 ...

— Lai novērstu grāmatu fonda izlaupīšanu! Nē, nē, bērni neņem, bet tās dāmas, — Boriss Jevsejevičs vcc-puiciski pasmaidīja, — tā vien lūdz kaut ko interesantāku palasīt... Iesim uz virtuvi — uzvārīšu tēju!

To, ka Kotiks ir aktīvs vecpuisis, studentu praktikan-tīšu bieds, es, protams, zināju. Iesirms, solīds, paklibs — viņš paķēra ar savu laipnību un uzmanību. Kafijas tasīte kinonamā, kur viņam bija paziņas, nopietna saruna un ilgi, caururbjoši skatieni, daži nesteidzīgi pakalpojumi pedagoģiskās prakses laikā — un meitene, kas pieradusi, ka mīla dzimst un realizējas mūsdienu mūzikas straujajā ritmā, piepeši atskārst — bet arī vecajā klasiskajā mūzikā kaut kas ir! Par nožēlu Boriss Jevsejevičs arī šķīrās seno, labo tradīciju garā — ar izskaidrošanās ainām, asarām, draudiem, īsāk runājot — mokoši. Vienas šādas «atvadas» neviļus redzēju pīpzālē. Studente, kādas personālās stipendijas īpašniece, augstskolas lepnums, raudāja viņam uz pleca, bet viņš glāstīja viņas īsos, putna sekstītei līdzīgos matiņus un centās iestāstīt, ka dzīve ir gara, daudzveidīga un pārsteigumiem bagāta. Ak, ja eksistētu precīzas ķīmiskās analīzes metodes, ar kurām pēc asaru sastāva varētu restaurēt visskumjākos notikumus! Man šķiet, ka Kotika žaketes izpēte liktu nodrebēt pat vissaltākajām un viscietākajām sirdīm!

Boriss Jevsejevičs paņēma kanniņu ar tējas stiprumu un jautāja, kādas piedevas man vairāk tīk — piparmētras, mārsils vai jasmīns. Pēc tam apsedza kanniņu ar īpašu drāniņu, atvainojās un aizgāja, lai pabeigtu nodarbību ar bērniem. Dzirdēju, kā viņš pārbauda atbildes, izskaidro kļūdas, strostē par neattapību, nodiktē mājas uzdevumu. Beidzot noklaudzēja ārdurvis, un saimnieks atgriezās.

— Pirms dažiem gadiem, Andrej Mihailovič, — viņš paskaidroja, pārbaudīdams, kā ievilkusies tēja, — mums atliktu vieta labi ja uz balkona, tik daudz alkstošo bija! Bet tagad tehniskajās augstskolās nevar nokomplektēt grupas. Un vispār tagad no repetitora prasa nevis kvalifikāciju, bet sakarus. Tas ir slikti, ļoti slikti!

— Un no kurienes puiši? — es jautāju.

— No visurienes. Es taču skolā strādāju jau trīsdesmit četrus gadus, abiturientiem jau bērni izauguši. Mazbērnu, tiesa, nav gan vēl bijis. Es, vai zināt, neko citu kā vien zināšanas nesolu. Un ar savstarpēju ap-putekšņošanu nenodarbojos!

•— Nesapratu?

Tad Kotiks, saliedams pialās brūngano tēju, paskaidroja: kā izrādās, ir ļoti vienkāršs un drošs paņēmiens. Pieņemsim, jūs esat matemātikas skolotājs un jūsu klasē ir kāds bezcerīgs eksemplārs. Atskrien vecāki un lūdzas: «Pastrādājiet ar viņu, dieva dēļ, mums bērna labad nekā nav žēl!» Tad vajag sašust, sak, dīvains priekšlikums, tā un tā, tiek bargi sodīts! Vecāki lauzi rokas, bet jūs, protams, aiz līdzcietības sākat skaļi domāt: «Vispār jau man ir viens pazīstams pasniedzējs, kvalifikācijas celšanas kursos iepazināmies. Taču nezinu, vai piekritīs...» Tētis un mamma lūdzas, jūs neko nesolāt, bet pēcāk zvanāt pāriniekam un sakāt: «Vecīt, te pa tavu līniju viens āmurgalva nobriedis!» Bet viņš priecīgi atbild, ka arī sagatavojis jums dāvaniņu. Paiet mēnesis, divi, un abi āmurgalvas sāk saņemt labākas atzīmes, taču, protams, ne tik labas, lai atteiktos no repetitora pakalpojumiem, bet vecāki tvīkst aiz laimes un par vareni nopūlas, pelnīdami bērnam ceļanaudu uz zināšanu valsti. Tā tad arī ir abpusēja apputekšņošana.

— Taču pašās privātstundās es nekā nosodāma neredzu, — Kotiks stingri pabeidza. — Starp citu, jums, valodniekiem, droši vien zināms, ka studenta repetitora tēls ir krievu literatūrā viens no izplatītākajiem. Pat Ļeņins sniedzis privātstundas, tiesa gan, bez maksas!

— Bet principā taču skolai pašai jātiek galā ar sekmību!

— Ko jūs runājat! Principā arī kartupeļus mums būtu jāpērk veikalā, taču stiepjam no tirgus. Starp citu, kā jums veicas darbā? Kad mūs pametīsiet?

— Esat pārliecināts, ka pametīšu?

— Esmu gan. Skola — tas ir kaitīgs ieradums, kurš ar laiku sāk tev sagādāt baudu, taču jūs gluži vienkārši nepagūsiet pierast, kaut arī skolēni, esmu dzirdējis, par jums atsaucas labi. Un arī tā literārā izmeklēšana ir veikls izgudrojums. Kāds pateica priekšā?

— Pats izdomāju.

Boriss Jevsejevičs atzinīgi paplikšķināja man pa

roku.

— Uzklausiet, Andrej Mihailovič, ne nu nopelniem

bagātu, taču tēvzemes izglītībā diezgan pastrādājušu darbinieku. Kāpēc jāmaina visnotaļ cienījama profesija pret mūsu bezcerīgo darbu? Jūs tak redzat, kādā augstumā novietots mūsu skolotājs, Klāras sašutums bija gluži patiess... Daži no vecākiem uzskata skolotājus par neveiksminiekiem, kas nav atraduši īsto vietu dzīvē, un cenšas to iepotēt arī saviem bērniem. Kad mūsu Fomenko nopirka vasarnīciņu, TIN saņēma anonīmu vēstuli: kur gan skolas direktoram radusies tik liela nauda? Tā jau ir, lai atļautos nekustama īpašuma iegādi, vienkāršam skolotājam desmit gadus jāēd kotletes vien un atvaļinājums jāpavada uz balkona. Es un jūs vēl varam klases priekšā papozēt, bet vecāki audzina tikai ar personisko piemēru. Ja viņi daudzina «tev nebūs zagt», bet paši stiepj kaut ko no darba, arī bērns tāds pats garnadzis vien izaug. Kad mūsu Kiribejeva tētucis dēliņu slānī, pieteikdams: «Es tev gan, maita, rādīšu, kā kauties!» — skaidrs, ka puisis arī izaugs par rīkļurāvēju. Mēs lolojam savu pedagoģisko prestižu, bet mājās bērni dzird, ka skolotāji ir ļauni, tumsonīgi, viltīgi radījumi...

— Vai tad tādu nav?

— Gudrinieks! Protams, ir: Svarubumbai, piemēram, būtu jāstrādā serpentārijā, ij tad čūskas censtos pamukt... Ja jūs, Andrej Mihailovič, nolemsiet palikt skolā, būšu patiešām priecīgs. Protams, labu cilvēku vienmēr ir vairāk nekā sliktu, taču nez kādēļ tieši labo allaž pietrūkst, skolā it īpaši. Jums neviens nav teicis, ka jūs mākat klausīties?

— Ir teikuši! — es iesmējos.

— Un vēl es gribētu jūs brīdināt kā cilvēks, kas pats cietis savas lielās un maigās sirds dēļ. Izvēlieties galvenā trieciena virzienu! Buridāna ēzelis, kā zināt, nenomira dabiskā nāvē, kamēr viņš prātoja, stāvēdams starp divām siena kaudzēm, viņu vienkārši nokoda mošķi. Jūs mani saprotat?

— Saprotu, — es sarkdams atbildēju.

— Brīnišķīgi. Bet tagad par personu, kuras dēļ esam satikušies. Ar Ļebedevu viss skaidrs: skolā viņš nestrā-

dās, to es sapratu jau sen. No Kiribejeva Staņislavs Jurjevičs ari tiks vaļā, un mēs viņu tādēļ nenosodīsim.

— Nesapratu. Kā tiks vaļā?

— Bez vārda runas. Pārcels uz citu skolu, apmainīs pret tādu pašu draiskuli. Mācību gada sākumā mēs pieņēmām pāris eksemplāru no trīssimt astoņdesmit pirmās. Parāds nav brālis — arī šie tagad paņems kā likts ...

— Ziniet, es solīju Kiribejeva mātei...

— Velti... Tūdaļ jūtams, ka esat uzaudzis paaugstinātu saistību laikmetā. Labāk gan būtu padomājis par klasi! Pasarg dies, ja skolēni atzīs Kiribejevu par cietušo — tad liesiet gaužas asaras sava iedomātā biedriskuma dēļ. Un vecāki? Telefona tikls šodien plīsis no zvanīšanas! Esiet vīrišķīgs, Andrej Mihailovič... Vislabāk būs, ja neiejauksieties šajā jezgā, un, ja gribat aiziet pēc mēneša, tad rakstiet atlūgumu jau šodien. Par Fomenko neuztraucieties: viņš ir perspektīvs biedrs, pratīs atkauties. Vai mani paskaidrojumi nav pārāk miglaini?

— Vispār diezgan miglaini...

— Tas tāpēc, ka spriežu dialektiski.

Mūsu sarunu pārtrauca melodisks zvans.

— Otrā maiņa, — Boriss Jcvsejevičs paskaidroja. — Drīz būs iestājeksāmeni, bet repetitors ir zināšanu avots . . .

Priekšnamā stāvēja dvīņubērni brālis un māsa, tērpušies modernās, kā mani audzēkņi sacītu, «šmotkās». Mani uzlūkoja divi pāri gluži vienādu padumju acu. Pai gudrā daba dažkārt kļūdās, dublēdama divus klaji neveiksmīgus eksemplārus ...

Mājup virzījos apzināti lēni, aizkavējos pie afišām, bezmērķīgi iegriezos veikalos, bulvārī apsēdos uz gluži nesen krāsotajiem soliem — vispār jāsaka, nesteidzos atgriezties savā vienistabas kooperatīvajā vientulībā. Kādubrīd man pat ienāca prātā, ka jāpiezvana kādam un jāielūdz, tā sacīt, uz tasi tējas, bet vajadzēs taču — nospriedu — arī runāt, bet pēc sešām stundām, pedagoģiska konsilija un diviem ārpusklases pasākumiem gluži vienkārši vairs nebija spēka. Tāpēc, mājās pārnācis, pirmām kārtām drošības labad atslēdzu telefonu.

Un kliedz mana dvēsele sāpēs,

Un telefons melnais mans klus...

11

Strādājot skolā savas pirmās darbadienas, es pastāvīgi nokavēju pirmo stundu: vai nu mana «naktsmiera* rajonā bija pazuduši visi autobusi, lai pēc tam paradītos bariem vien, vai es pusi no pārbaudītajām burtnīcām aizmirsu virtuvē un nācās atgriezties mājās, vai arī, izgājis uz ielas, pamanīju, ka neesmu notīrījis kurpes ... Dažreiz es gluži vienkārši par vēlu pamodos, bet gadījās arī, ka, domās nogrimis, pabraucu skolai garām. Jāteic gan, strādādams avīzē, es arī pastāvīgi nokavēju ražošanas apspriedes, taču konferenču zālē vienmēr varēja ieiet pasvītroti uzmanīgi, ar sejas izteiksmi paužot pilnīgu bezspēcību likteņa priekšā, un, apsēžoties blakus biedram, čukstus pajautāt: «Mani vēl nelamāja?»

Skolā viss ir citādi. Tikai divas trīs reizes aizkavējos, un manās klasēs jau sākās nosebošanās epidēmija. Veseli skolēnu kolektīvi ieradās pēc sen jau noskanējuša zvana un atplauka bezpalīdzīgā smaidā, kuru bija no manis aizguvuši ātri vien. Es kardināli uzlaboju savu pašdisciplīnu, nopirku modinātāju ar apokaliptisku zvanu un katru dienu pirms gulētiešanas nodarbojos ar autogēno treniņu: ar šausmām iedomājos, kā no rīta elsdams lēkšu pār pakāpieniem, bet pēc tam pie pašām klases durvīm centīšos izlīdzināt elpošanu un izskatīties pēc cilvēka, kuru ceļā aizkavējušas valstiski svarīgas darīšanas. Nākamajā rītā pamodies, es izbīlī saskatīju aiz loga blāvojošajā pelēkajā rītausmā nomākušos dienasvidu. Vārdu sakot, pēc nedēļas jaušāku skolā ierasties stundas ceturksni pirms nodarbībām, paguvu papļāpāt ar kolēģiem un sagaidīju nosebotājus tā, it kā man pirmo reizi nāktos saskarties ar tādu cilvēciskās dabas īpašību kā neprecizitāte.

Tā arī šodien — tieši astoņos piecpadsmit es gar nesakopto skvēriņu piegāju pie durvīm, taču mani neielaida.

— Muļķi, atver! — raudulīgi klaigāja un ar dūrītēm

dauzīja pa durvīm meitenes, kas bija sapulcējušās pie ieejas.

— Trīsdesmit kapeikas! — no aizdurves kaulējās mazais izspiedējs Sibajevs. Viņš vēl nezināja, kādas summas cilvēki izgrūž, lai tiktu iekšā, piemēram, institūtā!

— Tūdaļ ver vaļā! — es pavēlēju.

Brīdi viss noklusa, pēc tam atskanēja cīkstēšanās troksnis, durvis atvērās — un to ailā varēja redzēt, kā piesarkušais Cugunkovs velk Sibajevu uz fizkultūras zāles pusi.

Lietusmēteli noģērbu šaurajā skolotāju garderobē, kas ir aizslēdzama, kurpretī bērnu pakaramie atgādina veikala «Bērnu apģērbs» pašapkalpošanās nodaju, pēc tam paņēmu ķemmi, izpūtu zaru starpas, bezcerīgi aplūkoju savu ikdienišķo portretu un sāku ķemmēties.

Jau grasījos iziet, kad ģērbtuvē iespraucās Jevdokija Matvejevna, viņa svarīgi nesa savu torsu, bet kleitas izgriezumā rēgojās rūsgansārta, ziloniskām rievām izvagota āda.

— Pie Kiribejeva bijāt? — viņa jautāja, sapurinādama savēlušos matus.

— Biju...

— Zaņķis?

— Tā es neteiktu, taču tēvs dzer, māte netiek galā ...

— Nolādētie limitnieki, pa ielu vairs mierīgi nevar paiet! — Svarubumba mani pārtrauca un bez jebkādas pārejas paziņoja: — Vilkšu jūsu Ivčenko uz piecnieku, tikai mēle gan viņam garai

— Nē, manuprāt, viņš ir ļoti sakarīgs puisis! — es nepiekritu.

— Bet kā pie jums Rashodenkovs? — Svarubumba painteresējās.

— Viņš nu patiešām ir bērns ar lielām demagoģiskām dotībām ...

— Jā, ļoti spējīgs zēns, — Svarubumba piekrita un, zīmīgi paskatījusies, piebilda: — Jūs arī viņam palīdziet!

Neveikli paslīdējis garām Svarubumbai, izgāju no šaurās ģērbtuves un tikai tad apjēdzu, ka viņa gluži vienkārši piedāvājusi man izvilkt Rashodenkovam četrinieku, bet pretī piesolīja piecnieku Ivčenko, kuru visi uzskata par manu mīluli. Kaut gan, kas tur ko brīnīties, reta ir tāda diena, kad Svarubumba aiziet mājās bez puķu pušķa, konfekšu kārbas vai kaut kā vēl būtiskāka, kas ietīts biezā papīru kārtā.

Pie direktora kabineta stāvēja Stasis un iztapīgi atvadījās no jauneklīga izskata ģenerāļa.

— Kas tas tāds? — es jautāju Kotikam, kurš uzmanīgi vēroja šo ainu.

— Ģenerālmajors Babakins, mazgadīgā Babkina tēvs, — Boriss Jevsejevičs domīgi atbildēja.

Tas tik ir jaunums! Žurnāla ailē «Vispārīgas ziņas par skolēniem» figurēja mammu vārdi, kaut ari nākas ierakstīt vārdu, uzvārdu un tēvavārdu «tēvam, mātei vai personām, kas to aizstāj». Nezinu, varbūt šaurajās ailēs visas nepieciešamās ziņas nesatilpst, bet varbūt tā tiek darīts, lai nesāpinātu bērnus, kuri aug nepilnās ģimenēs. Tēvs ģenerālis tomēr gan bija jāieraksta! Iespējams, ka ir tādas skolas, kur tēvi ģenerāļi vecāku talkās nes no telpām ārā drazas, tēvi ministri slauka grīdu, bet mātes kinozvaigznes mazgā logus, taču mūsu mācību iestādei augstākā virsnieka vizīte ir vesels notikums!

— Mjā, armija tomēr ir veselīgākā sabiedrības sastāvdaļa! — Stasis aizkustināts sacīja, pienākdams pie mums un braucīdams roku, kas bija vēl saglabājusi ģenerāļa plaukstas siltumu. — Ļoti inteliģents tēvs, bez dižmanības. Tas viss, ko varu teikt...

— Un kas viņu izsauca? — manī pamodās greizsirdīgs klases audzinātājs.

— Neviens. Atnāca pats, lai izteiktu sašutumu par Kiribejeva mežonīgo izlēcienu. Solīja atbalstu.

— Nekā vairāk nesolīja? — pajautāju, redzēdams, ka mans vadītājs aiz laimes tīri vai kūst.

— Solīja ekskursiju uz tankodromu! Tā ij zini...

— Jutos drošs, ka jūs sapratīsieties, — Kotiks klusu ieteicās. — Kā nekā esat vienā pakāpē ...

— Kādā pakāpē? — Stasis nesaprata.

— Ģimnāzijas alias skolas direktors rangu tabulā ir īstenais valsts padomnieks, citiem vārdiem — civilais ģenerālis. Tā ka obligāti nebija jānostiepjas miera stājā ...

Pļerkstīgajam zvanam skanot, es uzkāpu trešajā stāvā un pie paša literatūras kabineta sastapu Babkinu, kurš nesa no skolotāju istabas žurnālu, pa oficiantu modei turēdams to rokā kā paplāti un itin kā starp galdiņiem cilpojot.

— Celiševa basto! — viņš bez ceremonijām paskaidroja, uztvēris manu jautājošo skatienu.

Devītā klase bija pilnā sastāvā, trūka tikai Kiribejeva un Rashodenkova. Es liku atbrīvot priekšējos solus un nosēdināju tajos dažus, lai rakstiski atbild veco vielu, bet, kad grasījos žurnālā atzīmēt trūkstošos, iera-

dās par kaut ko acīm redzami norūpējies Rashoden-kovs.

— Vai drīkst apsēsties? — viņš lūdza.

— Kāpēc jāmet lieks līkums? Nāc tūdaļ pie tāfeles! — es piedāvāju. — Pastāsti mums, kā «Ķiršu dārza» jaunie varoņi iztēlojušies nākotni!

— Viņi domāja, ka visa zeme ir mūsu dārzs?... — Genas atbilde pa pusei izskanēja kā jautājums.

— Kuri — viņi? — precizēju.

— Aņa ... — ieklausīdamies biedru čukstos, eksaminējamais atbildēja.

t,

— Un kurš vēl?

— Petja Trofimovs... — Rashodenkovs, demonstrēdams apskaužamu dzirdi, piebilda.

— Ko viņi uzskatīja par galveno dzīvē? — es uzdevu vēl vienu ievirzes jautājumu.

— Darbu! — Rashodenkovs bez apdoma paziņoja.

— Pareizi. Atcerieties, Trofimovs saka: «Cilvēce iet uz priekšu, pilnveidodama savas spējas. Viss, kas šobrīd ir mums nesasniedzams, kādreiz kļūs tuvs, saprotams, tikai jāstrādā, cik vien mūsu spēkos, jāpalīdz tiem, kas meklē patiesību ...»

— Ir gan atmiņa! — Babkins atzinīgi pašūpoja galvu.

— Un vēl Petja Trofimovs sacīja, — Ivčenko no vietas papildināja, — ka pie mums Krievijā pagaidām vēl strādā niecīgs mazākums, bet inteliģences lielākā daļa nekā nedara un strādāt nav spējīga... Un vēl viņš teica, ka mēs esam atpalikuši vismaz par divsimt gadiem un ka mēs tikai filozofējam, gaužamies un dzeram šņabi...

— Sēdies, — es atļāvu Rashodenkovam.

— Cik tad jūs man ielikāt? — viņš piekasīgi jautāja, iedams uz savu vietu.

— «Trīs». Strādāt tu vēl neesi iemācījies. Bet Ce-hovs, starp citu, ar Trofimova muti teic, ka pagātni var izpirkt tikai ar ciešanām, ar milzīgu, nepārtrauktu darbu . ..

— Ar ciešanām — tas nu kā likts! — skumīgi piekrita Babkins.

— Protams,— uzspēlēti padevīgi pievienojās Ivčenko.

— Petjas un Aņas godīgi strādās, bet Lopahini izcirtis ķiršu dārzus un būvēs vasarnīcas.

Klase ar interesi vēroja mūsu strīdu, un nenācās šaubīties, ka tās simpātijas pieder šefam koordinatoram.

— Vai nevarētu konkrētāk? — es jautāju, jo noliegt vienmēr ir vieglāk nekā piedāvāt.

— Varētu, — atsaucās Ivčenko, pieklājīgi pieceldamies. — Es neticu, ka Petja atsakās no divsimt tūkstošiem ...

— Ak tā-ā! — es jutu, ka sarunas ievirze ir daudz lietderīgāka nekā apnicīgās atbildes uz jau iepriekš zināmiem jautājumiem. — Bija taču arī tāds, kas simt tūkstošu dēļ gandrīz ielīda ugunī. Atgādiniet man!

— «Idiots»! — Babkins pateica priekšā.

— Dostojevskal — Celišcva paskaidroja, ar izbrīnu un ieinteresētību uzlūkodama šefu koordinatoru.

— Vai tiešām?! — es atzinīgi painteresējos. — Tā tas bijis vienmēr — vieni nicina naudu, citi tās dēļ dodas ugunī. Katrs pats izvēlas sev ceļu!

— Kāpēc tad skolotāji saņem algu? — Ivčenko pajautāja, nodemonstrēdams savu atmiņu.

— Un algu skolotājiem vēl paaugstinājuši! — Rashodenkovs smaidīdams pielēja eļļu ugunī un, pasniedzis uz aizmugurējo solu kaut kādu papīra lapu, tagad varēja pilnībā nodoties diskusijai.

— Visu pēc kārtas, — es mierīgi sacīju, sajutis, ka esmu pāragri sapriecājies par skolēnu radošo aktivitāti.

— Antonam Pavlovičam bija jāuztur liela ģimene, viņam bieži pietrūka naudas, turklāt viņš bija noslēdzis neveiksmīgu līgumu ar grāmatu izdevēju Marksu, kurš rakstnieku gluži vienkārši aptīrīja. Taču runa ir par ko citu. Nevar dzīvot, rūpējoties tikai par dienišķo maizi, jādomā arī par debesīm!

— Un kāpēc gan cilvēki nespēj lidot? — Babkins skumīgi jautāja.

Mēs iesmējāmies. Mani pārņēma retā pedagoģiskās visspēcības izjūta, es sapratu, ka tieši tagad jāpieliek mūsu strīdam punkts, tāds punkts, kas paliek atmiņā un varbūt kļūs manu skolēnu turpmākajā dzīvē par atbalsta punktu:

— Reiz izcilais hellēņu filozofs, kura slava aizskanēja līdz pašai Eikumēnai, savu audzēkņu pavadībā

pastaigājās Līkejas^17 dārzā. Toreiz nodarbības tika or-ganizētas pastaigu formā ...

— Ir gan ļaudis dzīvojuši! — Babkins bija sajūsmā.

— ...Tātad, — es turpināju, — pašā mācību diskusijas karstumā pie viņiem pienāca bagāts vīna tirgotājs un izsmējīgi jautāja: «Paklau, prātniek, man nav gudru domu, taču man ir zelts, man nav zināšanu, taču man ir skaistas verdzenes, es neesmu daiļrunīgs, taču man ir salds sarkanvīns — un man tikai jāiesaucas, un visi tavi audzēkņi pārbēgs pie manis! Tu netici?» — «Labprāt ticu,» filozofs mierīgi atbildēja, «jo tavs uzdevums ir daudz vienkāršāks: tu velc cilvēkus lejup, bet es tos cenšos pacelt augšup! ...»

Iedvesmots staigāju šurpu turpu pa klasi un vispatētiskākajā brīdī pamanīju, ka Čeliševa un Obihoda nevis klausās manī, bet sačukstas, salīkušas pār mašīnraksta lapiņu. Ar veiklu un precīzu kustību es konfiscēju nepiederīgo tekstu, kas novirzīja skolēnu uzmanību no nodarbībām, un devos pie galda. Gana jau mani nomocījuši šie meiteņu testi: kurš kinoaktieris jums patīk, ko jūs visaugstāk vērtējat vīrietī, vai drīkst iziet pie vīra melnā kleitā?... Labi, noskaidrosim vēlāk, bet pašreiz pats galvenais — nezaudēt stratēģisko iniciatīvu!

— Ivčenko gluži pareizi teica, — es turpināju, — ka daudzi trūkumi, kurus aprakstījis lielais mākslinieks, pastāv vēl šobaltdien un iznīcināt tos var tikai ar rūpīgu darbu. Tad sāksim katrs ar sevi, lai ikviens pa īstam strādātu savā darbavietā, jo tādu, kas tikai žēlojas, filozofē un dzer šņabi, jau tā ir pietiekami. Saņemsimies un būsim citādi!

— Ja būsim, tad saņemsimies! — Babkins savā vienkāršībā tūdaļ mani atbalstīja.

— Pēc trīsdesmit sekundēm es savākšu rakstiskās atbildes. Sākam! — es paziņoju jau gluži citādi — pavēles tonī, apsēdos pie galda un noliku sev priekšā atņemto lapiņu. Uz standartlapas tīri un glīti bija uzdrukāts:

Sarkanproletāriskā rajona lautas izglītības nodaļas

vadītājam b. N. Sumlļinam Cienījamo Nikolaj Petrovič!

Pie Jums griežas 385. skolas 9. klases skolēni. Mūsu klasē noticis satraucošs gadījums: fizikas skolotājs M. Ļebedevs centās iesist skolniekam V. Kiribejevam, kurš savukārt, cenzdamies aizsargāties, netīšām aizskāra M. Ļebedeva seju.

Skolas direktors S. Fomenko, kas uztur ar M. Ļebe• devu ārpusdienesta attiecības, visā vaino V. Kiribe-jevu un plāno viņa izslēgšanu no skolas, lai varētu nosūtīt uz nepilngadīgo koloniju.

Lūdzam Jūs tioskaidrol šo lielu un atjaunot sociālo taisnīgumu.

Bet tālāk sekoja paraksti: gan centīgi uzvilkti, gan iaši uzskricelēti, gan krasi,īi viter.ioti, gan nopietni pārdomātas monogrammas, gan grūti izburtojami āķīši... Te tev nu bija atskaites punkts tālākai dzīvei! Te tev nu bija Līkeja dārzi! Atradis Ivčenko parakstu, es uzlūkoju šefu koordinatoru, taču viņš saspringti raudzījās logā.

— Kas tā par slepeno vēstuli? — es vaicāju ar slikti tēlotu ironiju.

— Vai tad mums nav tiesību?! — Celiševa sašutusi jautāja.

— Ir jau gan ... Tiesību jums daudz! Bet ko jūs gribat panākt?

— Sociālo taisnīgumu! — paziņoja Rashodenkovs.

— Un kurš gan tik labi pārzina kancelejiskus štam-pus? — es mierīgi painteresējos.

— Mums arī bija «zivs»! — bezrūpīgi paziņoja Babkins. — Starp citu, jūs mums apsolījāt pastāstīt par «zivi»!

— To citā reizē. Bet to papīru jūs man paši atdosiet. Un ceru, ka neviens nekad neuzzinās par šo epistolāro nekrietnību! — Lai izskatītos pārliecinošāk, es uzsitu ar plaukstu pa vēstuli un devos uz durvīm.

— Bet rakstiskās atbildes? — man nopakaļ nokliedza Rashodenkovs.

— Pēc zvana atnesīsiet uz skolotāju istabu, — es ledainā balsī pavēlēju.

Izgājis gaitenī, nezin kāpēc atcerējos, ka Jeļenai Pav-lovnai šodien ir brīvdiena, un sajutu dvēselē gluži vai kosmisku vientulību.

12

Visu nākamo stundu biju nomākts un izklaidīgs. Garajā starpbrīdi Poļina Viktorovna un Jevdokija Mat-vejevna, orientēdamās uz publiku, uzsāka smalku sarunu par to, ka vakardienas drausmīgie notikumi ir cieši saistīti ar vadības stilu, kāds pēdējos divos gados valda pedagoģiskajā kolektīvā. Viņas acīm redzami cerēja, ka strīdā iesaistīsies jau no rīta sanervozējusies Alla un nu varēs labi izlādēties, tā noskaņojoties uz mācību un audzināšanas procesu. Taču Umecka nepievērsa uzmanību nedz viņām, nedz man, toties Klāra Ivanovna, kas uz brītiņu ielūkojās skolotāju istabā, visiem par brīnumu, vēsi un strikti nostrostēja intrigantes.

Redzot manas skumjas un saistot tās ar Kazakovcevas prombūtni, iejūtīgais un atsaucīgais Boriss Jevsejevičs nolēma mani uzmundrināt un sāka sīki izskaidrot, kāpēc apstāk|os, kad notiek vistautas cīņa ar procentu māniju un pierakstījumiem, nav iespējams skolēnam ielikt divnieku par pusgadu. Neapmierinošas atzīmes gan neviens neesot aizliedzis, taču tad no skolotāja tiekot prasīts individuālais plāns, pēc kura jālikvidē baltie plankumi cietušā skolēna zināšanās. Uzskatāmības labad Kotiks minēja piemēru: pieņemsim, jūs esat laucinieks, un jūsu akmeņainajā laukā neaug un nevar izaugt graudaugi, bet jums liek art un laistīt nepateicīgo augsni tik ilgi, kamēr jūs izaudzēsiet ražu vai, ļaunākajā gadījumā, atskaitīsieties, ka esat izaudzējis. Tad klases žurnālā parādās trijnieks, bet audzēkņa galvā tā arī paliek vakuums.

— Tātad, — rezumēja Boriss Jevsejevičs, — lai atstāj cerību ikviens šeit ienākošais ... Pierakstījumi sākas jau skolā, viss pārējais — tikai sekas ...

Mūsu saturīgo sarunu pārtrauca pārzinis Sišlovs, kurš aizelsdamies sauca mani pie direktora.

Stasis stāvēja, ar abām plaukstām atbalstījies pret galdu, noliecis galvu un padevies uz priekšu, kā startam sagatavojies sprinteris. Viņa priekšā uz krēsla bija

izlaidies bārdains pilsonis — platiem pleciem, pelēkā tvīda žaketē.

— Ko jūs īsti no manis gribat? — Stasis vaicāja.

— Tikai taisnīgumu, Staņislav Jurjevič, tikai sociālo taisnīgumu! — apmeklētājs atbildēja. Runājot viņa mute kā dažiem dziedoņiem manāmi šķiebās sāniski.

Fomenko iztaisnojās, bezcerīgi nopūtās un stādīja mūs vienu otram priekšā. Varenajam Valerijam Anatoļ-jevičam Rashodenkovam, mazpazīstama ZPI jaunākajam zinātniskajam līdzstrādniekam, kā izrādījās, bija maigs un ļoti piesardzīgs rokasspiediens.

— Esmu dzirdējis par jums, esmu, — aktīvais tētuks man paziņoja. — Nu, un kā tad jūsu Pustirevam klājas? Gēna katru vakaru slāstal Ja atradīsiet romānu, es pirmais, tā teikt, piesakos rindā uz lasīšanul

— Varam arī neatrast, — es atbildēju.

— Nu nekas, gan jau vēl kaut ko bērniem izdomāsiet. Ir jānovērš viņu uzmanība no ielas, no dīkdienības, no Rietumu ietekmes ... Bērni taču ir sirsnīgāki un godīgāki par mums, pieaugušajiem!

— Valerijs Anatoļjevičs ir sašutis par Ļebedeva rīcību. Viņš pieprasa tam pilsonisku tiesu! — mans vadītājs atšifrēja miglaino Rashodenkova frāzi.

— Vecāku kolektīvs ir sašutis, — tētuks apstiprināja, — bet jūs mēģiniet lietu noklusēt! Tas ir pretrunā ar reformas prasībām.

— Vai jūs par reformu atnācāt runāt? — draudīgi pajautāja Stasis.

— Es spriežu kompleksi, — Rashodenkovs atzinās.

— Reforma sākas ar skolotāju! Un es nešķiru notikumu jūsu skolā no ...

— Par reformu, Valerij Anatoļjevič, — es pārtraucu,

— to vai citu notikumu var nosaukt vai nenosaukt tikai pēcnācēji vai vēsturnieki. Viss pārējais — ir pasākumi... Saprotams, izņemot naudas reformu...

— Dīvaina pozīcija padomju skolotājam! — vecāku pārstāvis rāmi brīnījās.

— Normāla pozīcija, — drošības labad precizēju.

— Gan man, gan jums vēl ir jāpacenšas, lai mūsu šodienas darbu nosauktu par reformu.

— Baidos, ka bērniem pašiem būs jāaizstāv savs gods. Man šķiet, jūs pienācīgi nenovērtējat mūsdienu jauniešu pilsonisko briedumu! — Rashodenkovs brīdināja.

— Baidos, ka mēs nenovērtējam dažu vecāku pilsonisko infantilismu! — es atbildēju, pieskaņodamies viņa tonim.

— Tad nav nekā dīvaina, ka tieši jūsu klasē notika šis satraucošais gadījums. Un cēlonis tam ir ne tikai jūsu pieticīgā pedagoģiskā darba pieredze! — stingri lūkodamies man acīs, principiālais tētuks paziņoja.

— Starp citu, es ievācu ziņas: no avīzes jūs neaizgājāt pēc paša vēlēšanās. Kolektīvs izraidīja!

«Kolektīvs izraidīja» — tā mans bijušais šefs mēdza izteikties par darbiniekiem, kurus izdzīvoja no redakcijas. Fomenko klausījās mūsu kašķī ar neizpratni — viņš vēl neko nezināja par vēstuli, kuru sacerējis šis šķībmutainais sūdzībkalis.

— Starp citu, Staņislav Jurjevič, — Rashodenkovs līdzjūtīgi paskatījās uz direktoru, — pagājušajā gadā es jūs brīdināju, ka Ļebedevs nav spējīgs strādāt ar bērniem, ka viņš ir ļaunprātīgi neobjektīvs. Bet jūs, cik atceros, toreiz aizstāvējāt Maksimu Eduardoviču. Kuram tad bija taisnība?

— Atzīmes jūsu dēlam mēs nepaaugstināsim! — Fomenko atcirta. — Tas ir viss, ko varu teikt!

— Nevajag tīšām pārprast! — saskaitās Rashodenkovs, un viņa lūpu kaktiņš pastiepās līdz pat ausij.

— Es jums neko neesmu lūdzis un taisnīgu attieksmi pret savu bērnu panākšu citā vietā! Bet mēs, vecāki, tā priecājāmies, kad izvirzījām jauno direktoru, taču, kā rādās, arī darbā ar kadriem gadās kļūdas ...

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Staša seja pārklājās ar plankumiem.

— Es ar to domāju, Staņislav Jurjevič, ka skolā rupji tiek ignorēta bērnu pašpārvalde, ka tiek pieņemti darbā skolotāji, kas neizprot reformas būtību, un galu galā — pat rokas tiek palaistas! Uzskatu, ka attiecīgās instances ieinteresēs šī ārkārtējā situācija ...

— Ejiet prom! — iekliedzās Stasis, piecirzdams kāju.

— Vai arī es jūs pats izmetīšu ārā!

— Apbrīnojama takta izjūta! — nosmīnēja tētuks, sliedamies kājās, un es sapratu, ka pat divatā m^s viņu nedabūsim ārā no kabineta. — Paldies dievam, mūsu valstī pret darbaļaužu vēstulēm attiecas ar īpašu uzmanību, — viņš zīmīgi piebilda, dodamies durvju virzienā ...

— Nu un... — Stasis iesaucās, taču es laikus sagrābu biedru aiz rokas, nojauzdams, kā viņš ieteiks

Rashodenkovam izmantot ziņojumu instancēm.

Kad palikām divatā, Fomenko piegāja pie seifa, izņēma boržomi, sakošļāja kaut kādu tableti un teica!

— Apbrīnojams maita! Ar austrumu cīņām aizraujas! Tas viss, ko varu teikt...

— Bet kāpēc gan nelietim jābūt plikgalvainam, maziņam un kustīgam? — es jautāju.

— Ak tu suns! — Stasis nelikās mierā. — Tirgoties atnāca! Ar vēstulēm biedē... Tās viņš prot rakstīt, sūdzmanis! Šumiļinu es brīdināšu, bet ja nu viņš aizskrien uz rajona partijas komiteju? — stratēģiski sprieda mans vadītājs.

— Neaizskries, viņš ir izdomājis smalkāk — klases vārdā uzrakstījis vēstuli rajona izglītības nodaļai...

— Kā tu to zini?

— Skolēniem atņēmu. Ar mašīnu uzdrukāta. Viss gramatiski pareizi. Ari tu esi pieminēts... Izrādās, ka tu ar Maksi uzturi «arpusdienesta attiecības».

— Dod šurp! — Stasis nepacietīgi izstiepa roku.

— Es viņiem atdevu.

— Kāpēc?

— Viņi man paši atdos! — mans apgalvojums nebija sevišķi pārliecinošs.

— Eksperimentētājs! Bērnu dvēseļu inženieris! Pie kā ir vēstule?

— Saproti jel, nedrīkst ņemt nost — Rashodcnkovs to tik vien gaida! Ir jāpaskaidro bērniem...

— Vēstulei jābūt pie manis, — Stasis strikti atbildēja. — Saproti? Dari, ko gribi, — paskaidro, noskaidro, izskaidro! — citādi būs skandāls pilsētas mērogā... Skaidrs?

— Jā. Tikai tu nejaucies. Es pats ...

Fomenko pielēca no krēsla, pagriezās ar muguru pret mani un ar blīkšķi atvēra logu.

— Nevis skolotāji, bet rindām vien Makarenko un Pestaloci! — sadusmotais vadītājs noburkšķēja, kad gāju ārā no istabas ...

Skolu tricināja starpbrīdis; ar nepiekāpīgu kārtības sarga izteiksmi sejā starp skraidošajiem pirmklasniekiem pastaigājās pirmā stāva dežurante Poļina Vikto-rovna, blakus ģērbtuvei, lobīdams no sienas krāsas zos-ādiņu, savas plecos raženās desmitklasnieces sabiedrībā

mulsa Volodja Borlns, bet tieši pretim direktora kabinetam «nejauši» defilēja Rashodenkovs, jaunākais, un viņa lūpās spēlējās spiega smaidiņš ...

Pēc sestās stundas es piegāju pie ķīmijas kabineta, apturēju devīto klasi, kas grasījās izklīst uz visām pusēm, un paziņoju, ka rīt būs sapulce.

— Jūs veltīgi pūlaties — mums ir pašpārvalde! — atklāti pateica Celiševa, pētot spogulītī pūtītes uz sejas.

— Ļoti labi, taču pagaidām es vēl esmu jūsu klases audzinātājs!

— Jūs esat pārliecināts? — Rashodenkovs brīnījās.

— Jā! — es cieti atbildēju. — Tāpēc lūdzu jūs līdz rītdienai nekādas muļķības nedarīt, citādi būs pavisam slikti! Jūs mani sapratāt?

— Demokrātijas haoss skolā, — gudri piezīmēja Babkins.

Šefs koordinators paraudzījās manī ar nožēlu un sāka virpināt uz pirksta matu sprogu.

— Tad mēs ejam šodien pie Čarugina vai ne, — pagriezies pret Ivčenko, es skaļi vaicāju.

— Ejam, — viņš atbildēja, atskatīdamies uz pārējiem.

Skolas ēdnīcā es sastapu Svarubumbu. Turēdama rokā izspūrušu rožu pušķi, viņa sirdījās, ka visiem skolotājiem aknu pietika, bet viņa, kā allaž, bešā.

— Gribi, es tev savu nogriezīšu! — atcirta bufetniece Taņa, virzīdama savu palīdzi Toņu projām, lai varētu sākt ienesīgo tirdzniecību no letes.

— Es cūku aknas neēdu! — Svarubumba tieši atbildēja.

— Bet liellopu aknu šodien jau nemaz nebija! — Naivā Taņa tikai paraustīja plecus.

Es sēdēju pie galda, strēbu zupu no mazas bērnu bļodiņas ar uzrakstu «Sabiedriskās ēdināšanas trests» un skumu. Man bija pilnīgi skaidrs, ka bērni, uzzinājuši par manu vizīti pie Staša, jūtas aizvainoti.

Brīnumaina lieta! Sājā situācijā katram ir daļiņa taisnības: devītā klase glābj biedru, Stas'is — karjeru, Rashodenkovs rūpējas par savas atvases gada atzīmēm, Ļebedevs alkst līdzjūtības, АНa meklē drošu dzīves pavadoni, Svarubumba sapņo par svaigi saldētu aknu kilogramu savai ģimenei... Es visus saprotu un nevienam nevaru palīdzēt. Kāds mans sens paziņa līdzīgos gadījumos mēdza teikt: «2ēl ir visu, taču sevi vairāk'

par visiem!» Laikam jau tas ir pareizi, bet kāpēc tad tik smagi ap sirdi? Es jutos visu pamests... Jā, jā, tieši pamests, kā pirms pieciem gadiem, kad mēs ar viņu izšķīrāmies vai, runājot manu bērnu valodā, aizskrējām katrs uz savu pusi. Es satikos ar viņu vairāk nekā gadu un jau biju pieradis, ka pēc visniknākā strīdiņa jau pēc dienas, Jaunākā gadījumā pēc nedējas, viņa atkal sēdēs manā istabā blakus grāmatu plauktam un izliksies, ka galīgi nesaprot manu nepacietību. No pirmajām — «izmēģinājuma» laulībām viņai palika vāja un ļoti kaprīza meitiņa. Lai varētu pietiekami bieži mani satikt, viņai nācās zvanīt bijušajam vīram un lūgt, lai tas pasēž ar meitu. «Vīrišķis, atlaists sakarā ar profesionālisma trūkumu» (tā viņa par to atsaucās), arīdzan bija kaprīzs, tādēj pārrunas bieži izvērtās garās žēlabās par neizdevušos ģimenes dzīvi. Tāpēc tādi vakari, kad viņa varēja palikt ar mani, k|uva par retumu, svētkiem. Bet no rīta viņa uzvedās tā, it kā viņa nakti nebija bijusi kaila, un es no tiesas gandrīz nespēju ticēt mūsu nesenajai tuvībai vai, kā patīk izteikties maniem skolēniem, — «kontaktam». Ar Allu bija pavisam citādi ... Bet es atkal esmu novirzījies.

Starp citu, viņa — saprotams, ne Alla, bet tā pirmā — vaicāja man, kāpēc esmu aizgājis no skolas un kļuvis par žurnālistu.

— Tu laikam nemīli bērnus?

— Man viņu pagaidām nav, — es asprātīgi atbildēju.

Pēc kārtējā strīda es ilgi, tā teikt, rūdīju raksturu, bet, kad beidzot piezvanīju, izdzirdēju, ka mani vairs negribot redzēt. Līdzīgas lietas jau bija notikušas, tāpēc es, nogaidījis nedēļu, zvanīju atkal, taču izdzirdu — pirmo reizi mūžā! — to pašu atbildi. Bet pēc divām dienām mūsu kopējais paziņa, gluži kā kaķis peles, atstiepa visas grāmatas, kuras viņa bija no manis ņēmusi lasīt. Es ierīkoju slēpni pie viņas kantora un ilgi staigāju šurpu turpu, slēpdams zem avīzes izlīgšanas puķu pušķi. Viņa izgāja pēdējā un ar vēsu izbrīnu pavaicāja:

— Vai tad es neatdevu visas grāmatas?

— Kāds te sakars ar grāmatām... Kas noticis?

— Kāpēc jāpaskaidro? — viņa vienaldzīgi pasmaidīja. — Tu pats teici, ka vārdi sākas tur, kur beidzas viss pārējais ...

— Nu, bet...

— Nu, bet tu pats vienmēr esi teicis, ka mīlestībai vajadzīgi divi...

— Un ko es vēl esmu teicis?

— Tu runāji tik daudz, ka man apnika. Atvaino, mani gaida. Uz redzi!

Interesanti ir tas, ka, tikai pa īstam pametot mani vai, kā saka mani skolēni, «noņemot no distances», viņa mūsu tikšanās reizes nosauca gleznainajā vārdā «mīlestība». Un tad es pirmo reizi mūžā jutos pamests, pirmo reizi apjautu, cik šajā vienkāršajā vārdā ir aukstuma, elpu aizraujoša tukšuma un ciešanu. Es stāvēju un truli raudzījos, kā viņa, rakņādamās somiņā, piegāja pie pazemes pārejas un kāpa lejup, it kā iegrimdama zemē, bet pēc tam pamāja ar matu kodēju, kas atgādināja pāraugušu sīpolu, un pazuda. Dzirdēju, ka Joti drīz viņa apprecējās ar savu kolēģi — ugunsdzēsības dienesta inspektoru. Viņai bija ļoti dīvaina gaita, slīdoša, piesardzīga, it kā viņa ietu pa pieklusušu māju un baiļotos ar grīdas čīkstoņu pamodināt tās aizmigušos iemītniekus. Kā tagad noskaidrojas, viņai bija vēl viena īpatnība, kas nu liekas derīga, — viņa bija līdzīga Jeļenai Pavlovnai Kazakovcevai.

13

Uz sliekšņa mūs sagaidīja neliela auguma kalsns, vecs vīrs, ģērbies zilā vilnas treniņtērpā un pūkainās, ar ādu apšūtās čībās. Viņa seju klāja sīku grumbiņu tīkls, kas atgādināja gadu gredzenus kokā. Mutē viņš turēja kūpošu papirosu, kas bija izlocīts kā pīpes iemutis.

— Sveicināti, mēs no skolas! — es stādījos priekšā.

— Sveiki! — atsaucās Carugins nopīpētā balsī un izstiepa roku. — Nāciet iekšā... Esmu saslimis, spiediens paaugstinājies ...

— Varbūt labāk citā reizē? — es nedroši pavaicāju.

— Līdz nākamajai reizei vēl jānodzīvo! Nāciet iekšā! — Viņš veda mūs uz istabu un pa ceļam purpinādams sakārtoja zilas skolas bikses, kas nekārtīgi bija nomestas uz krēsla atzveltnes. Dzīvoklī smaržoja pēc mīklas un zālēm.

— Kā lai jūs godina? — painteresējās Carugins.

— Mani — par Andreju Mihailoviču.

— Bet jauno cilvēku?

— Par Alekseju, — es atbildēju samulsušā Ivčcnko vietā.

— Bet mani — par Ivanu Georgijeviču, — vecā vira balsī ieskanējās kaut kāda neapmierinātība pašam ar sevi. — Sēdieties.

Virs dīvāna, kas bija pārsegts ar rūtainu pledu, bija piestiprināts vecs Bruņoto Spēku virspavēlnieka Staļina portrets un palielināta fotogrāfija metāla rārnīi u/. tās bija jauns kapteinis, kura krūtis klāja apbalvojumu zvīņas, un meitene — platu seju, tērpusies kleita ar asi uzrautiem pleciem. IvČenko apslajās pie fotogrāfijas un, šķiet, sāka skaitīt apbalvojumu'..

— Neskaiti! — Carugins atmeta ar roku. — Tagad vēl vairāk, kaut uz muguras kar — cik jubileju vien neesam nosvinējuši! Divas medaļas, tiesa, dēls bērnībā pazaudēja... Tagad gan mēs par šiem dzelzlšlem satraucamies, bet agrāk, ka tik kariņš ar puikām jāspēlē, tā: «Tētuk, iedod medaļiņul» Bet apbalvojumu apliecības visas kā vienu esmu uzglabājis ...

Apsolījis «noorganizēt tēju», Carugins, kasīdams pakausi, devās uz virtuvi. Tiklīdz viņš izgāja, šefs koordinators pameta acis uz Bruņoto Spēku virspavēlnieka ģīmetni un jautājoši pavērās manī. Klusēdams paraustīju plecus, sak, katrai paaudzei savi maldu ceļi — un ne mums viņus tiesāt.

Ivans Georgijevičs atgriezās ar tasītēm un mājas cepumu trauciņu, bet aiz viņa ar tējkannu rokā ienāca tā pati platsejainā meitene, protams, ļoti novecojusi un nosirmojusi.

— Es atvainojos, bet ko jūs, Andrej Mihailovič, pasniedzat? — pagaidījis, kamēr sieva salej tēju un iziet, Carugins painteresējās. — Vai literatūru?

— Literatūru un krievu valodu, — es atbildēju, vēl gribēdams piebilst par žurnālistisku, tomēr nolēmu nenovirzīties no tēmas. — Un kas par to?

— Nekas labs!

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka ar matemātiku mīlestību pret Dzimteni nevar ieaudzināt. Kāda tā līdz septiņpadsmitajam gadam bija, tāda arī palikusi. Bet vēsture un literatūra — pavisam cita lieta! Slikti jūs bērnus mācāt: neko viņi vairs neciena, bet večus — tos nu nemaz. Mans mazdēls

alnāk no skolas un ziņo vecaimātei: «Vasjka teica... Vasjka pajautāja... Vasjka ielika...» Bet Vasjka — tas ir Vasilijs Dmitrijevičs, pie kura jau mans dēls mācījās? Kā tad jūs tā, puiši? — palūkojies uz Ivčenko, vaicāja Ivans Georgijevičs. — Es lasīju, ka Amerikā skolotāji boksēties mācās, lai no bērniņiem atkautos! Drīz tātad arī pie mums būs?

— Nebūs! — Ļoša apjucis pašūpoja galvu.

— Nē-ēbūs, — Carugins izsmējīgi atkārtoja. — Izlaidusies tauta, atšālējusies, jo īpaši jaunatne. Un arī veči kādreiz .. . Ņemsim manu kaimiņu. — Ivans Georgijevičs pamāja uz griestiem. — Protēzi piepogā, kabatā iestūķē invaliditātes grāmatiņu — un uz priekšu, kurp tautas taka neaizaug — pēc šņabja, bez rindas ... Kauns un negods ...

Istabā ielūkojās Čarugina sieva un, cieši sakniebusi lūpas, paskatījās uz Ivanu Georgijeviču, bet pēc tam piedāvājās vēl atnest cepumus. Mēs pieklājīgi atteicāmies, bet Carugins, lai pārtrauktu neveiklo mirkli, apdedzinādams pirkstus, ieskatījās tējkannā, paklusēja un teica vainīgā balsī:

— Labi... vairs nerūkšu. Redz, jau mana otrā puse ar acīm svilina: cilvēki, sak, darīšanas atnākuši, bet tu lamājies! Bet es, iespējams, tāpēc ari lamājos, ka jūtos vainīgs ... Manuskripta taču pie manis nav .. .

— Vai atdevāt kādam? — Ivčenko bēdīgi vaicāja.

— Nevienam es nekā neatdodu! Man šīs atmiņas frontes biedrs novēlēja, teica — cilvēki vēl palūgšot... Gluži kā zinādams! Es taču bataljonā tikai nedēļu nokaroju, bet viņš gandrīz visu karu izgāja... Kauns gan nelaiķa, gan jūsu priekšā. Nenosargāju!

Vajadzēja jautāt, kur tad palikušas mapes ar sarkan-proletārisko zemessargu memuāriem, taču mēs klusējām, un bija dzirdams, kā aiz biezās sienas miljonārs Celentāno dzied par grūto vienkārša itāliešu darbarūķa dzīvi.

— Bet kur tad tās ir? — šefs koordinators sāka nervozi tīt matus uz pirksta.

— Kur ... Tur ... — Ivans Georgijevičs bezcerīgi pamāja ar roku. — Makulatūrā. Mazdēliņam piecu kilogramu aizrobežu detektīvam nepietika, bet atmiņas svēra veselus astoņus, tad viņš man atlikumu — trīs papīriņus — atpakaļ atnesa!

— Bet kur tas ir? — satraucās Ļoša. — Ja paskaidrosim, viņi atdos!

— Tak es jau ar uz turieni biju aizskrējis, — Carugins atbildēja. — Par vēlu. Viņš taču vel pagājšnedēļ mapes aizstiepa. Man jau no izdevniecības zvanīja — apjēdza gan beidzot!

Istabā atkal klusītēm ienāca saimniece, paņēma no krēsla maršala Zukova grāmatu «Atmiņas un pārdomas» — no tās spraucās laukā brilles. Viņa smagi apsēdās un sērīgi sakjava uz vēdera rokas.

— Ivan Georgijevič, — es drošības labad tomēr vēl pavaicāju, — vai jūs neatceraties: atmiņās bija kaut kas par Nikolaju Pustircvu, jaunu rakstnieku, kurš pazuda bez vēsts četrdesmit pirmā gada oktobrī...

— Nekā nebija. Tiešām!

— Skaidrs... Paldies, — es pateicos, saprazdams, ka laiks atvadīties.

— Bet kas gan par viņu ko rakstīt! — it kā taisnodamies, turpināja Carugins. — Varen mācīts bija, briļļains. No sākuma bija rakstvedis, pēc tam paprasījās ierindā — kāds viņam bija uzknābis, sak, štābā bikses deldē...

— Bet kā viņš pazuda bez vēsts? — padevies uz priekšu, vaicāja Ļoša.

— Ja zina, kā pazudis, tad tas jau saucās «kritis varoņa nāvē», bet tajā rudenī ne tikvien kareivji, veselas armijas bez vēsts pazuda!

— Bet jums viņu gadījās satikt? — Ļoša taujāja.

— Gadījās... — Carugins pavīpsnāja. — Vairākas reizes aizrādīju, ka inteliģents cilvēks, bet bārdu noskūt aizmirst. Par dienasgrāmatu strostēju: ierindas sastāvam nepienākas ...

— Par dienasgrāmatu? Bet kur tā palika? — es cerīgi pavaicāju.

— Nopīpējām ...

— Kā, nopīpējāt? — satrūkās Ivčenko.

— Bet, lūk, tā. Tu, Aleksej, atvaino, bet uz bodīti pēc «Belomora» tālu būtu jāskrien. Man akurāt tā lapiņa patrāpījās, kurā viņš mūsu staršinu aprakstīja, — no smiekliem noģību!

— Bet kāds viņš bija — Pustirevs? — aizvainoti jautāja šefs koordinators.

— Kāds ... Domīgs, bet tas frontē pats ļaunākais. Politnodarbībās mācēja runāt, lai gan mani komisārs

brīdināja, ka viņam pirms kara nepatikšanas bijušas, kaut kādu kaitīgu grāmateli sarakstījis... Bet varbūt nekaitīgu, toreiz, izmantojot biedra Staļina aizņemtību, daudz muļķību pastrādāja ...

— Bet kā tā grāmata saucās? — neatlaidās Ļoša.

— Kā lai es zinu! — izpleta rokas Carugins. — Tā, manu dārgo Aleksej, bija aktīvā armija, nevis lasītava ...

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Pustirevu? — es pavaicāju, juzdamies kā no televizora izkāpis izmeklētājs.

— Ierindā redzēju, kad viņa vadu sūtīja palīgā mūsu kaimiņiem labajā pusē. Bet vairāk neredzēju, no visas divīzijas toreiz tik numurs palika — un par to pašu paldies! — Ivans Georgijevičs atbildēja, tad saminsti-nājās un palūdza: — Jūs savā skolā par makulatūru nevienam nestāstiet... Labi?

Mēs vēl pusstundu parunājām un nolēmām: tiklīdz Ivans Georgijevičs izveseļosies, viņš tiksies ar bērniem un dalīsies savās atmiņās par Pustirevu. Satrauktais saimnieks pieteicās mūs pavadīt līdz liftam. Tieši tad, kad mēs atsveicinājāmies, lifta durvis atvērās — un mums pretim spēra soli jauneklis — ģērbies īstā ārzemju firmas militārā fasona jaka, platiem pleciem un īsi apcirptiem matiem.

— Rau, kur ir, makulatūras vācējs! — indīgi stādīja priekšā savu mazdēlu Carugins. — Amerikāņu pufaikā staigā!

— Bet kurš ar jeņķiem pie Elbas brāļojās? — smaidīdams atbildēja puisis un pieklājīgi piebilda: — Labdien!

Ivčenko naidīgi uz viņu palūkojās un, gandrīz atgrūzdams ar plecu, iegāja kabīnē, uz kuras sienām īsās un izteiksmīgās frāzēs bija atspoguļota visa kāpņu telpas intīmā dzīve.

Mēs gājām pa krēslaino pilsētu garām apgaismotiem skatlogiem, kurus krāšņoja pārticības simboli — konservu bundžu piramīdas. Ceļā mums gadījās cieši apķēries un pavisam jauns pārītis, kuram gluži kā brīdinājums sekoja nogurusi sieviete, stumdama cauri pūlim bērnu ratiņus.

— Andrej Mihailovič, — pēc ilga un domīga klusuma ierunājās Ivčenko, — varbūt tiešām nav vērts puišiem stāstīt par makulatūru?

— Baidies, ka nesapratīs? Bet meli taču sākas no monopoltiesībām uz patiesību. Pie tam, dārgais biedri, tu taču nenoslēpi no draugiem visu, ko dzirdēji direktora kabinetā!

— Man bija jāpastāsta ...

— Vai tu ļoti baidies no Kiribejeva? Tikai godīgi!

— Jā, baidos, — ar tādu kā izaicinājumu atbildēja Ļoša. — Jūs taču nekā nezināt!

— Kāpēc — nekā? Par «četru bandu» zinu ...

Devītās klases komsorgs un «Meklētāju» grupas šefs

koordinators neatbildēja. Taisnību sakot, es viņu sapratu. Mūsu klasē arī bija savs Kiribejevs — kāds Voronkovs, drūms, piņņains puisis ar zilu pulvera tetovējumu uz rokas. Skolotāji izlikās, ka viņš neeksistē, taču viņš bija, turēja bailēs visu skolu un vienreiz manā acu priekšā līdz asinīm piekāva kādu puisi no desmitās klases. Uz palīgā saucieniem atskrēja darbaudzināša-nas skolotājs un vaicaja man: «Kas to izdarīja?» Un es, komjaunatnes komitejas loceklis, pedagoģiskā kolektīva mīlulis, sāku nesakarīgi kaut ko murmināt, citiem vārdiem sakot, sniedzu viltus liecību; cietušais ari apliecināja, ka ir vienkārši paslīdējis un nokritis. Voronkovs paraudzījās manī ar draudzīgu nicinājumu un kopš tā laika tiekoties vienmēr sniedza savu miklo un vēso plaukstu, un es allaž spiedu viņa roku, vienlaikus juzdams kaunu, pretīgumu un atvieglojumu. Stāstīja, ka Voronkovs sitot paša māti, un viņa reiz raudāja direktora kabinetā, lūgdama nosūtīt dēlu uz koloniju...

— Kā tu domā, — es vaicāju Ivčenko, — Kiribejevs mīl savu māti?

— Jā, mīl, — viņš stingri atbildēja, — Kiribejevs viņas dēļ pat ar tēvu kaujas ... Atceraties, viņš ar zilumiem uz skolu nāca?

•— Atceros ... Bet «zivi» Rashodenkovs atnesa?

— Es jums nevaru atbildēt, — skatoties zemē, cieti teica Ļoša.

— Kāpēc?

— Mēs tā nolēmām.

— Par ko jūs uz mani apvainojāties?

— Jūs skrējāt sūdzēties Fomam.

— Kam? Nesapratu? ...

— Staņislavam Jurjevičam.

— Bet ja tas saucas — objektīvi informēt vadību?, Darba disciplīnu neviens vēl nav atcēlis...

— Es to pūlējos puišiem paskaidrot, taču viņi uzskata, ka jūs mūs nodevāt...

— Bet vai viņi neteica, ka es pielienu?

— Kā? — nesaprata Ivčenko.

— Nekāl

— Andrej Mihailovič, es jūs saprotu, taču tā nolēma vairākums...

— Vai balsošana pie jums notika atklāti vai aizklāti?

— Jūs par mani smejaties! — teica Ļoša un apstājās.

— Man smiekli nav ne prātā, — es sacīju, turpinādams iet uz priekšu, un šefs koordinators vilkās nopakaļ. — Kāpēc galu galā tu tā cīnies par Kiribejevu? Vai bez viņa dzīvot nevari?

— Es viņu ienīstu ...

— Tad esi godīgs līdz galam, pasaki to rīt sapulcēl

— Nē... Atvainojiet... Jūs līdz gada beigām pastrādāsiet un aiziesiet, bet man vēl vesels gads jāmācās ...

— Tev, Ļoša, vēl vesela dzīve jādzīvo, kas ir daudz svarīgāk! Kolektīvs saprāts un kolektīva gļēvulība ir dažādas lietas ...

— Labi runājat, Andrej Mihailovič, runājiet vēli

— Kā nu mākam! — es pieticīgi pasmaidīju.

— Tā gan... Visiem taču zināms, ka jūs Ļebedevu jau no institūta laikiem pazīstat, bet Foma — vispār jūsu draugs! Jūs domājat, ka mēs nekā neredzam? Redzam! Jums ir sava komanda, bet mums sava! Un par Kiribejevu mēs kausimies!

— Un ko jūs vēl redzat? — es ļauni painteresējos.

— Redzam, ka vārdus visi runā pareizus, bet dzīve vienalga netaisnīga!

— Piemēram? — es pavaicāju.

— Jums piemēru no vēstures vai mūsu laikiem?

— Labāk no vēstures ...

— Lūdzu! Kāpēc pat pēc nāves Pustirevam neveicas? Kāpēc vieniem viss, bet citiem — nekas? Jūs stāstījāt, ka divsimt cilvēku ir metušies -ar krūtīm uz ambrazū-rām un dažs labs pat ātrāk nekā Matrosovs. Kāpēc es zinu tikai par Matrosovu? Vai viņš labāk par visiem metās virsū? Tātad iznāk tā: lai kā dzīvo, lai kā ej bojā — viss atkarīgs no gadījuma, no smurguļa, kurš ņēmis un aizstiepis atmiņas uz makulatūru?!

— Bet atmiņās taču nekas neesot bijis ...

— Un ja nu bija? Ja nu tas bija romāns? Ko tad?!

— Pagaidi... Visu pēc kārtāsi — es mierīgi atbildēju. — Pēcnāves slava tiešām ir kaprīza un ЫеЛ atkarīga no gadījuma. Piemēram, ja žurnālists Ļidovs nebūtu uzrakstījis par partizāni Taņu — tad, Iespējams, neeksistētu visai tautai pazīstamā varone Zoja Kosmodeinjanska ... Visai tautai pazīstamā... Bet vai no tā viņas bojāeja, viņas pirmsnāves mokas, viņas vīrišķība pazustu, pārstātu eksistēt?... Protams, uēl Vienkārši par viņas varoņdarbu zinātu neliels ]auЛ11 pulciņš, piemēram, tikai radinieki, pulka biedri, kh rs-biedri... Bet, mans dārgais Ļoša, varoņdarbs pirmain kārtām vajadzīgs pašam cilvēkam un tikai pec tam — visiem pārējieml

— Nezinu... Mūs māca d/.lvut cilvēku dēļ, nevis paša labadl — ar grūtībām noklausījies manu monologu, atbildēja šefs koordinators.

— Demagogiju tu nīstā) Rashodenkovatn, — es ne-atlaidos. — Nu paklausies - reiz mani izsauca pie sevis galvenais redaktors un lika uzrakstīt aprakstu par puisi, kurš Afganistānā atkārtoja Matrosova varoņdarbu ...

— Bet Jūs, Andrej Mihailovič, Afganistānā bijāt?

— Nenācās gan ...

— Bet aprakstu jūs, protams, uzrakstījāt?

— Uzrakstīju . ..

— Ja man nāksies tur pabūt, es jums noteikti uzrakstīšu vēstuli, dalīšos iespaidiem ...

— Kāpēc tu ar mani tā runā?

— Tāpēc, ka mēs ar jums nestaigājam pa Līkeja dārziem!

— Vai nesaprati? — tagad jau es apstājos, cenzdamies apvaldīt tieksmi uz sitienu atbildēt ar sitienu, taču nespēju. — Tu velti centies! — man to izdevās pateikt ļoti maigi, pat tēvišķīgi. — Vika Celiševa nekad nenovērtēs tavu čaklumu!

Ivčenko sastinga un ar izbrīnu palūkojās manī. Tā nesaprātīgi bērni, kas netīšām savainojušies, raugās uz skaistajām asiņu lāsītēm un nekā neizprot, bet pēc tam, pēkšņi sajutuši sāpes, sāk rūgti raudāt. Šefs koordinators spēji pagriezās un aizsoļoja prom, stīvēdams uz galvas kapuci, kas bija galīgi nevajadzīga tik siltā vakarā.

Garām steidzās noguruši ļaudis: vieni gribēja palikt šeit, Dārzu loka iekšpusē, cita ļaužu straume, pakāpe-

niski izšķīstot, virzījās uz Apvedceļu, bet trešā — uz piepilsētas vilcieniem, lai pēc pusotras stundas ar plecu (rokas aizņemtas somām) atvērtu savas mājas vārtiņus. Rīt no rīta viņi visi plūdīs pretējā virzienā, satekot vienkop, gluži kā sacēlušos zemnieku armija ceļā uz galvaspilsētu...

Es līdzjūtīgi pagāju malā — divas sievietes melnos, caurspīdīgos lakatiņos, aizņemdamas gandrīz visu ietvi, saudzīgi un sērīgi nesa kapu vainagu. Pat pre-timskrejošais plušķis bailīgi sāka šaudīties viņu priekšā, līdz beidzot izlēca caur plastmasas puķu vītni gluži kā caur cirka gredzenu. No šķērsieliņas, akrobātiski locīdamies un balansējot, uz skrituļdēļiem izdrāzās smejošu pusaudžu bars. «Pie darbgalda jūs vajadzētu, ma-kani!» viņu pagrūsts, uzsauca kāds nervozs gājējs, kas nemaz nebija līdzīgs proletāriskās dzimtas pārstāvim. Bet mēs taču arī kādreiz traucāmies ar braucamrīkiem, kuriem bija gultnīšu ritentiņi, un tēlojām lidojošo eskadronu, kura aicinājums bija izglābt slīkstošo Capa-jevu. Interesanti, kurus steidz glābt no nelaimes šie puiši? Es atminos, pēc mūsu straujajām sacensībām no vibrācijas, kuru izsauca pa asfaltu grabošie gultņi, tā notirpa kāja, ka vajadzēja apsēsties zālītē un pacietīgi gaidīt, līdz ķermenis sajutīs tādus kā adatu dūrie-niņus un atgūs spēju kustēties.

Es apstājos un apsēdos uz soliņa, jo labi sajutu savā pēdā to pašu, jau sen aizmirsto bērnības dienu tirpumu. Mani mocīja sirdsapziņa: «Ak dievs, labs, apķērīgs, mazliet uzstājīgs puisītis, kad gan es paspēju izaugt par šādu morāli ētisku monstru, kuru i tuvumā bērniem nedrīkst laist?! Nabaga apvainotais un apstulbinātais šefs koordinators! ...» Mani pārņēma tā pazemojošā paššaustīšanas noskaņa, ar kādu senie cilvēki devās pasaulē, grāba ciet pirmo pretimnākošo spitālīgo un ar aizgrābtību apmazgāja viņa strutojošās čūlas... Un es nolēmu apmeklēt nelaimīgo Maksi, apķert viņa smalkos, sakumpušos plecus un piekļaut krūtīm viņa cēlo grēk'u nožēlotā ja galvu ...

Ļebedevs dzīvoja augstceltnē, kas bija būvēta gadsimta vidū un atšķīrās no mūsdienu blokmājām tāpat, kā aizvēsturiskie mamuti atšķiras no zilonīšiem, kas rindojas uz kumodēm. So dzīvokli atceros vēl no studiju gadiem: plašums, augsti, ar ģipša vinjetēm izrotāti griesti, trauki, — tas viss ļoti atgādināja gan bib-

liotēku, gan veikalu «Kristāls — porcelāns». Toreiz, pēc celtnieku vienības sezonas, mēs sapulcējāmies pie Maksima, un es biju izbrīnījies par to, cik maigi ap mums rosījās viņa māte, cik pamatīgi iztaujāja par «izpildīto darbu apjomu» ierēdnieciskais tēvs. Pēc. tam mēs nolēmām padejot, un Maksims uz savas istabas sliekšņa nogurušā balsī paskaidroja tēvam, kas negribēja vien mūs atstāt, ka viņa klātbūtne nav nepieciešama.

— Edik, Jauj bērniem pabūt vienieml — dēlam nāca talkā taktiskā māte.

— Paaudžu konflikts! — Ļebedevs, vecākais, Iesmējās.

Noguruši no dienesta varas, daudzi augsti vadītāji mājas apstākļos ir pilnīgi nekaitīgi...

Ļebedeva mājas pagalmā bērnu laukumiņā, kas bija izveidots pēc «senkrievu modes», kādi divdesmit cienīgi mājas iemītnieki pastaigājās ar dažāda kalibra suņiem.

Maksims atvēra durvis un paspēja saķert liela, melna pūdeļa, kas rāvās brīvībā, kaklasiksnu. Ļebedevs bija ģērbies samtainos kabineta svārkos un turēja rokā ķirš-koka pīpi. Es domāju, ka ieraudzīšu viņu saīgušu, apjukušu un nomāktu, taču viņš bija mierīgs un filozofiski skumjš. Pēc zvana no virtuves i/.nāca Alla, uz kailas miesas uzvilkusi vīriešu frotē halātu. Tagad viss skaidrs: «Par mokām viņa iemīlēja, bet viņš par līdzcietību tām...»

— Vecāki ir sanatorijā, — Maksis paskaidroja.

Uz naktsskapīša blakus uzklātam dīvānam stāvēja tabakas šķirstiņš, dažas pīpes un Montēņa «Eseju» otrais sējums: Maksims meklēja mierinājumu pagātnes domātāja olimpiskajā gudrībā.

— Nu, kas jauns? — viņš painteresējās. — Vai satrakojušies?

— Drīzāk jā, nekā nē ... Stasis saka, ka tu neatgriezīšoties? Jau meklē citu līdz gada beigām, — es atbildēju.

— Neatgriezīšos. Un arī tev neiesaku tur uzkavēties. Normāls cilvēks skolā nevar izturēt...

— Bet kas iztur?

— Vienkāršākie, tādi kā Svarubumba.

— Kur tad tu iesi?

— Nezinu... Tēvam kaut kādi sakari palikuši.

— Bet tu bez sakariem kādreiz esi mēģinājis? — es nenovaldījos.

— Mēģināju... Līdz pat šim laikam tāda sajūta, it kā būtu sasmērējies ar kaut ko lipīgu un smirdošu!

Alla ienesa istabā paplāti ar kafijas tasītēm, viņa bija ātri apguvusi darbu dalīšanu Ļebedevu mājā.

— Vai tas tiesa, ka devītā klase aizrakstījusi kolektīvu vēstuli rajona izglītības nodaļai? — Alla painteresējās.

— Tiesa, — es atzinos.

— Nu, un ko domā darīt?

— Es viņus palūdzu, lai nesūta vēstuli.

— Cerība uz bērnu augstsirdību, — Maksims pašūpoja galvu. — Goldingam ir romāns, kurā bērni, nokļuvuši uz neapdzīvotas salas, pārvēršas zvēru barā un iznīcina cits citu ...

— Bet Rashodenkovs šodien mēģināja mani pārliecināt, ka bērni ir tīrāki un godīgāki par mums, pieaugušajiem ...

— Mēs, Andrej, dzīvojam skaistu vārdu un nekrietnas rīcības pasaulē. Jo neģēlīgāks cilvēks, jo skaistāk viņš runā, — Maksis teica, iemalkoja kafiju un saviebās ...

Pavadīdama mani līdz durvīm, Alla dedzīgi dūdoja par to, cik ļoti Maksims cieš, kā slēpj notikušo no vecākiem, kuri katru dienu zvana, un cik ļoti viņam vajadzīga kāda cilvēka uzmanība un atbalsts. Nojautis, ka viņš piemirsts, pūdelis metās durvju šķirbā un ar brīvību suminošiem rējieniem aiztraucās lejup pa trepēm. Acīmredzot tā viņa dzīvē bija vienīgā izklaidēšanās.

Pārnācis mājās, es novietoju pārnēsājamo televizoru uz ledusskapja, bezcerīgi paklikšķināju programmu pārslēdzēju un atstāju komentētāju «apaļo galdu», pie kura strīdējās par starptautisko stāvokli, — katram no viņiem bija savs viedoklis, pastāvīgi skanēja frāzes: «Sājā jomā es jums nepiekrītu!» — vai: «Bet šai jautājumā gan es ar jums pastrīdēšos!» — taču īstenībā viņi runāja par vienu un to pašu. Es apsēju priekšautu un sāku gatavot pelmeņus, taču telefons zvanīja nepārtraukti un klausule drīz vien kļuva no mīklas balta.

Pirmais bija Stasis. Viņš pieprasīja, lai kolektīvā vēstule rīt gulētu uz viņa galda.

— Andrej, tev viņi ir jāpārliecina, lai otras vēstules vairs nebūtu!

— Mēģināšu, — es apsolīju.

— Mēģina mēģenēs, bet tu ar d/.īviein cilvēkiem

strādā, tev tas jāpanāk! Skaidrs?

Otra bija ļoti cienīga un ļoti pašpaļāvīga vīrieša balss. Zvanīja Vikas Celiševas tēvs — Jurijs Aleksan-drovičs, viņš atvainojās par vēlo traucējumu un pie dāvāja steidzīgi — jau rīt — satikties. Mēs norunājām pulksten astoņos desmit skvēriņā pie skolas.

Trešais bija Ļebedevs. Viņš atvainojās par savu jūtu mulsumu un lūdza nevienam neteikt, ka esmu pie viņa redzējis Allu.

— Tas ir nopietnāk, nekā lu domā! — Maksis paskaidroja.

Ceturtais bija Cugunkovs. Viņš sūdzējās, ka uz krosu neieradās gandrīz vai puse klases, apsolīja no rīta iedot «bastotāju» sarakstu un ieteica steidzīgi pasludināt pedagoģisko teroru.

Piektais un pēdējais bija žurnāla galvenā redaktora vietnieks. Viņš paziņoja, ka sīkstais pensionārs beidzot uzrakstījis iesniegumu un es jau nākamnedēļ varot nākt uz darbu.

— Vai atradāt Pustireva romānu? — viņš noslēgumā painteresējās.

— Meklējam, — es atsaucos.

— Nu labi, labi, — vietnieks uzmundrināja, — es taču Pustirevu atceros, četrdesmitajā gadā klausījos viņu institūta disputā... Vai saprotat, cik es jau esmu vecs? ...

14

Atverot acis, mani pārņēma tā savādā sajūta, kāda rodas pamostoties braucoša vilciena kupejā riteņu klau-dzoņas pavadībā. Aiz loga pilnīgi nepazīstama ainava, glāzēs tumša un bezgaršīga tēja, bet sirdī smeldzīgs komandējuma nīgrums. Vispār esmu sapinies: man vajadzētu būt tajā priecīgajā noskaņā, kādā ir cilvēks, atgriežoties mājās. Savā Maskavā ... Maskavā! . . . Cik mēs tomēr nejēdzīgi dzīvojam! No rīta velkamies uz apnikušu darbu, vakarā steidzam pie nemīlamas sie-

victes, bet pēc tam meklējam laimi oficiālajā vinnestu tabulā un burkšķam, ka lotereja ir smalka šmaukšanās.

Saki, ko gribi’, bet man tomēr patika būt par skolotāju. Kaut vai mana devītā klase — tā taču ir īsta cilvēces miniatūra, iedarbināts Visuma modelis, kas izjūk pie mazākā mēģinājuma to koriģēt. Un tomēr viņi man vēstuli atdos, atnesīs uz llfa un Petrova leģendārā šķīvīša ar zilo apmalīti. Tas būs mans atvadu sveiciens, kas parādīs, cik perspektīvu skolotāju zaudē pasaules pedagoģija.

No rīta vingrodams — to es daru visai reti —, domās pārliku, kā ieiešu klasē un rāmā, bezkaislīgā balsi pajautāšu; «Nu ko, organizēsim sapulci ar prezidiju vai vienkārši izrunāsimies no sirds?» Un, kad «kolektīvā attieksme» gulēs manā priekšā uz galda, es atsveicināšos no audzēkņiem un teikšu, ka Pustireva romānu mēs šā vai tā atradīsim! Un visbeidzot vēl jāsalabst ar šefu koordinatoru. Vakardienas saruna ar Ļošu — ir muļķīga kļūda, kas nav pieauguša cilvēka cienīga, kurš sadomājis būt par audzinātāju. «Uz priekšu pēc ordeņiem!» kā mēdz teikt militārās mācības pasniedzējs Ziļins, sūtīdams kādu uz skolotāju istabu pēc žurnāla.

Apakšā pie pastkastītēm divas puspamodušās kaimiņienes lamāja padomju realitāti par to, ka DzER gatavojas uz mēnesi atslēgt karsto ūdeni. No pirksta izzīsta problēma! Aukstums, bads, treniņš nodrošina aktīvu un garu mūžu!

Starp svaigām avīzēm, uz kurām tipogrāfijas krāsa vēl bija ķēpīga, es atradu ierakstītu vēstuli no Jeļenas Vikentjevnas Onučinas-Fermanes — blakus manam ka-ligrāfiski uzvilktajam uzvārdam iekavās bija rakstīts «personiski». Es steidzos uz tikšanos ar Celiševu un nolēmu vēstuli izlasīt vēlāk.

Autobusu pieturā bija salasījies krietns pūlis, cilvēki tērēja savu darba enerģiju, cīnīdamies ap šaurajām pilsētas transporta durvīm. Autobusā es iekļuvu tikai tāpēc, ka nevīžīgs vīrelis, izpūzdams no mutes cigaretes dūmu, jautri palūdza pilsoņus pasažierus dziļi izelpot. Galu galā vietas pietika visiem, un, cieši iespīlēts starp ceļabiedriem, es braucu uz metro. Varētu runāt par vēl nepieredzētu mūsu īslaicīgā pasažieru kolektīva saliedētību, nebijis skandāla, kas uzdzirkstīja smacīgajā autobusa vēderā, kuru mazrunīgais vadītājs romantiski dēvēja par «salonu».

Stūrains, padzīvojis tēvainis ar elkoņiem izlauza sev ceļu līdz invalīdu un bērnu sēdekļiem un pieprasīja, lai kārns jauneklis, vēl gandrīz puišelis, atbrīvotu sēdvietu saskaņā ar uzvedības noteikumiem pilsētas transportā. Sēdošais pat nepacēla acis no avīzes, demonstrēdams trauksmainu savaldību,

.— Ne ausi neceļ, tenslaksl...

— Piecelies, kam sakul

— Mēs viņu tūdaļ uzstutēsim! — līdzdzīvoja pasažieru kolektīvs.

— Es esmu frontinieks! Es par viņu, memmīti, asinis lējul — skaitās pilnasinīg.ila veterāns, un viņa seja pietūka taisnīgā zilganuiria.

— Es .arī esmu frontinieks! — nikni atbildēja puisis un sāka ņurcīt avīzi.

— Vēl ņirgājas!

— Jāizsēdina ārā pie pirmā stabal

— Huligāni! — klaigāja ceļabiedru sabiedrība.

— Man ir divi ievainojumi! — plaukšķināja sev pa sāniem kara dalībnieks.

— Bet man kājas navl — sēdošais pacēla uz mums naidā apmātas acis.

— Kauna tev nav!

— Pagaidiet, biedri, varbūt viņš no Afganistānas?!

— Apliecību parādi! — kāds iesaucās.

— Lūdzu, skatieties! — puisis iekliedzās un izrāva no krūšu kabatiņas polietilēnā ievīstītu apliecību.

— Sēdies, mutes bajār! — padzīvojusi sieviete atbrīvoja veterānam vietu, pārvietojusi divas milzīgas saimniecības somas, un bija grūti izskaidrot, kur tās uzradušās tik agrā stundā, kad veikali ciet. — Rindas viņu dēļ nevar izstāvēt. Frontinieki!...

— Kā jūs drīkstat tā runāt! — metās virsū jauniņa pasažiere. — Kā jums nav kauna!

Vecākais veterāns, panācis savu, smagi sēkdams, apsēdās, uzlika uz ceļiem apdriskātu koferīti un sāka lūkoties logā, bet kolektīvs pievērsa savu uzmanību sievietei ar somām.

— Visu universālveikalu izpirkusi! Nav dzīves no tiem iebraucējiem! Ieiesi pēc darba veikalā — bet plaukti jau tukši...

Veterāns nīgri lūkojās caur stiklu, tad apgriezās un

teica:

— Atvaino, jaunais cilvēk, es nezināju .,.

— Ir jau labi, — jaunekļa niknums jau bija atdzisis. — Gandrīz katru dienu kāds piesienas... Esmu pieradis...

Metro es beidzot varēju uzplēst aploksni un izlasīt vēstuli.

Cienījamais Andrej Mihailoviēl

Laikam Jūs brīnāties par piezīmi «personiski». Lieta tāda, ka es no sākuma vispār cerēju iztikt bez šiem nepatīkamajiem sīkumiem, jo negribēju mest ēnu uz Jūsu gaišo mērķi un stāstīt par to ļaunumu, ar kuru nākamās paaudzes (es ticu!) nekad nesastapsies. Es rakstu personiski Jums tāpēc, ka esat pedagogs un audzinātājs, kuram jāzina viss līdz galam.

Ķoļas Pustireva romānu Jūs neatradīsiet nekad, viņš pats savām rokām un manā klātbūtnē sadedzināja manuskripta abus eksemplārus. Nikolaju apmeloja. Kāds nelietis (viņš jau miris, un es nevēlos atkārtot viņa netīro vārdu) uzrakstīja denunciāciju, kurā nosauca Kojas romānu par mūsu realitātes, mūsu dzīves, kas kļūstot arvien labāka un jautrāka, «apmelojumu». īpaši sāpīgi tas, ka es nevilšus kļuvu par šīs nekrietnības iemeslu: mēs ar Nikolaju Ivanoviču bijām ļoti tuvi, un tas neģēlis cerēja atbrīvoties no sāncenša. Vēlāk, jau pēc daudziem gadiem, viņš izskaidroja savu «liktenīgo kļūdu» ar politisku tuvredzību un neprātīgu mīlestību pret mani. Asinis stingst, kad saproti, no kādām niecībām reizēm ir atkarīgs talantīga un tāpēc neaizsargāta cilvēka liktenis.

Koju atlaida no skolas, izslēdza no komjaunatnes, bet pēc sarunas ar izmeklētāju viņš sadedzināja manuskriptus, no tiesas domādams, ka romāns ir kļūda. Kad Koļu ierakstīja zemessargos, viņš priecājās un uzskatīja, ka viņam ir piedevuši un devuši iespēju izpirkt savu vainu kaujas laukā. Tagad mūsu gudrā partija ir asi nosodījusi toreizējās kļūdas, un mēs saprotam: nekas nebija nepareizi. Ja Kola būtu palicis dzīvs, viņš noteikti būtu atjaunojis savu darbu — atmiņa viņam bija teicama ...

Andrej Mihailovič, ļoti lūdzu: pamēģiniet novērst zēnu domas no romāna meklēšanas, lai uz visu dzīvi

viņu atmiņas par Nikolaju Ivanovlču Pusttrevu būtu gaišas un priecīgas. Tā būs mana un Jūsu labā sazvērestība, mūsu svētie meli. Piedodiet man.

J. Onučina-Fermane

«Viss beidzies!» es sapratu un atlikušo ce|a gabalu truli lūkojos pasažieru vēl miegainajās sejās...

Pa skvēriņu apkārt apaļam puķu dārziņam, ik pa brīdim lūkodamies pulkstenī, pastaigājās rūpīgi saķemmējies, gludi noskūts, atturīgi ģērbies Jurijs Aleksan-drovičs Celiševs. Viss viņa prezidijam atbilstošais Izskats galīgi nesaderēja ar aizlaisto puķu saliņu, kas gaidīja kārtējo sestdienas talku.

— Atvainojiet, dieva dēļi — es iesaucos. — Transports vainīgs...

— Nekas, nekas, — Celiševs mierināja. — Gadās — rīta sastrēgumi, pie luksofora Ilgi jāgaida,.. Protams, gribētos parunāties bez steigas, bet esmu funkcionārs, ar manu laiku izrīkojas citi, dzīvoju pēc grafika... Kaut gan — jums arī stingra dienas kārtībai Tālab ķersimies pie lietas, — Jurijs Aleksandrovičs runāja, nolaidis skatienu, un tikai tajos sarunas brīžos, kuri viņam šķita īpaši nozīmīgi, viņš pacēla acis, gluži vai caururbdams sarunas biedru.

— Es jūs uzmanīgi klausos! — es izklaidīgi atsaucos.

— Andrej Mihailovič, — viņš iesāka, lūkodamies zemē, — negribu slēpt: mani ļoti satrauc roku palaišanas gadījums jūsu klasē. Pēc manām ziņām, informācija nokļuvusi ļoti augstās sfērās un šo lietu šķetinās pamatīgi.

— Bet vai ir vērts pamatīgi šķetināt muļķīgu nejaušību? — es paraustīju plecus.

— Muļķīga nejaušība? Iespējams... — Celiševs runāja lēni un domīgi, it kā bīdīdams šaha figūras. — Taču amatpersonas parasti lieto daudz precīzākus formulējumus:- «Komisijas darba gaitā fakti apstiprinājās...» — vai: «Neapstiprinājās...» Domāju, jums, kā klases audzinātājam, būs jādod paskaidrojums visaugstākajā līmenī. Tad, lūk, es gribētu... es lūgtu, lai manas meitas vārds jūsu versijās nefigurētu, — to pateicis, Jurijs Aleksandrovičs pacēla acis un palūkojās manī ar ilgu skatienu.

— Neuztraucieties, — es viņu nomierināju. — Vika nav vainīga, katrā ziņā nav tiešas viņas vainas ...

— Ne tiešas, ne netiešas, — Celiševs uzstājīgi pre-cizēja. — Uz mūsu karoga nedrīkst būt neviens traips, Viku sagaida visai grūts institūts...

— Interesanti, kāds?

— Baidos noskaust!

— Nu, kaut vai vispārējos vilcienos?

— Vispārējos vilcienos — ārzemju ekonomika.

— Ko jūs sakāt! Manuprāt, Viku vairāk interesē Kiribejevs nekā ārzemju ekonomika! — es nenoturējos.

— Tas nav būtiski! Parasta meitenes ziņkārība, mazliet apnikuši tīrie puisīši no mūsu vides. Es ar viņu nopietni runāju. Neuztraucieties, mēs ar sievu uzmanīgi sekojam viņas paziņu lokam...

— Nu protams! — es piekritu. — No sākuma mūsu paziņu loks, pēc tam mūsu vide, bet vēlāk, skat, arī mūsu kasta ...

— Jums, Andrej Mihailovič, — Celiševs oficiāli iesmējās, — tomēr ir fejetonista domāšana. Bet es neredzu nekā slikta, ja ģimene palīdz sabiedrībai gatavot derīgu darbinieku, bet iedzimtību pagaidām vēl neviens nav atcēlis un ģenētiku par «imperiālisma pērkamo meitu», atvainojiet, jau sen vairs nedēvē! Jūs taču ari pārāk ilgi skolā neaizkavēsieties — uz žurnālu iesiet?! — Jurijs Alcksandrovičs to teica jautājoši, taču paskatījās uz mani stingri un apstiprinoši.

— Tas vēl lemjams jautājums, — es miglaini atbildēju.

— Jautājumi paši nelemjas, tos izlemj» pozitīvi vai

negatīvi...

— Sakiet, Jurij Aleksandrovič, — es vaicāju ar nevainīgu līdzjūtību, — kāpēc jūs izņēmāt Viku no spec-skolas?

— Par to mēs parunāsim kādā citā reizē, — Celiševs atsaucās un, draudzīgi lūkodamies man acīs, pastiepa roku. — Starp citu, Vika aizrāvusies ar jūsu Pustirevu! Ņemsim un iesaistīsim arī Centrālo Padomi!

— Nav vērts! — es atbildēju.

Viņš aizgāja pa šķērsielu sīkā solī, bet krustojumā viņu jau gaidīja melna volga. Laikam pa šīs dienesta mašīnas logu pasaule izskatās kā faktiskā materiāla krāvums, kas nav īpaši veiksmīgi piemeklēts teicami sastādītajai atskaitei par perspektīvā plāna izpildi...

Skolas vestibilā, kas parasti atgādināja kāda bērnu dzelzceļa stacijas uzgaidāmo telpu, bija klusi un cie-

nīgi, pie durvīm kā sargi stāvēja ar sarkanām rokas-saitēm dežuranti. Bērni klaigādami ieskrēja skolā un atdūrās kā pret sienu — gar ģērbtuves pakaramajiem

pastaigājās sirdīgā Klāra Ivanovna.

— Vai pie mums teicamas uzvedības mēnesis?. — es pavaicāju.

— Nē, pie mums ciemojas rajona izglītības nodaļas vadītājs! — viņa svarīgā balsī paziņoja.

— Vai sēdēs stundās?

— Neesmu brīdināta. Pagaidām viņā ir pie direktora. Vai Kiribejevs nav rādījies?

— Tā kā neredz.

— Zvaniet mātei uz dnrbul

— Tieši tā! Atjausiet izpildīt? — es noskaldīju, apēzdams priekšniecību vai ar aciin. Klāra Ivanovna vēsi pamāja: rādās, es viņai nepaliku nedz kā pedagogs, nedz kā vīrietis.

Skolotāju ģērbtuvē es saslapu Pojinu Viktorovnu, kura triepa pēdējo kārtiņu uz sava «jaunas meitenes grima».

— Kā es jūs apskaužu! — Maņēviča nopūtās, ieraugot mani spogulī. — Žurnālistika ir īsteni radošs darbsl

— Bet pedagoģija?

— Nožēlojama ikdienai

Pirmajā stundā piektajā klasē es skaidroju bērniem nodaļu «Odisejs Ciklopu salā». Viņi pamiruši sekoja, kā viltīgais Uliss grib izsprukt no sarežģītās situācijas, un piedāvāja daudzus citus glābšanas veidus, pat lāzera ieroci. Atbilstoši laika garam es centos novērst viņu uzmanību no «stiprā un dievišķi saldā dzēriena», ar kura palīdzību tika aizmidzināts vienacainais cilvēkēdājs. Un viss ritēja brīnišķīgi, kamēr viszinis Siba-jevs paskaidroja klasesbiedriem, ka «ciklops noķēra kaifu un nolūza».

Stundas laikā klasē ielūkojās izglītības nodaļas vadītājs, kuru pavadīja Stasis un Klāra Ivanovna. Surni-ļins nomierinoši pamāja ar roku: sak, nevajag uztraukties, — un, kustinādams galvu, klausījās Fomenko paskaidrojošos čukstus. Viņi bija līdzīgi ārstiem, kas veic rīta apgaitu, pa cejam skumji aizkavēdamies pie kāda bezcerīga sirdzēja gultas.

Starpbrīdī skolotāju istabā Jevdokija Matvejevna, kā vienmēr, meklēja žurnālu, taču runāja nezin kāpēc čukstus. Poļina Viktorovna centās pārliecināt neparasti

gurdo AIIu par to, ka piē mums ražošanas attiecību vietā jau sen stājušās personiskās, — tā vien izskatījās, ka runa bija par to, kam tiks izglītības nodaļā izcīnītais augstais skolotāja metodista nosaukums, kas dod divdesmit piecu rubļu piemaksu. Jeļena Pavlovna bija elēģiski skumja, taču līdz ar manu parādīšanos — jaunība izstaro cerībul — liekas, kļuva jautrāka. Cu-gunkovs iedeva man sīku bastotāju sarakstu un pažēlojās, ka Volodja Borins saderējis ar Babkinu un iemetis granātu kartonāžas fabrikas direktora atvērtajā logā. Tā nokritusi uz apspriežu galda. Un sanāksmes dalībnieki, ieskaitot rajona partijas komitejas pārstāvi, kādu brīdi domājuši, ka granāta ir īsta... Man blakus iznira Vaļa Rafa, kura arī pasūdzējās par iemīlējušos Babkinu, kurš turpinot staigāt uz pionieru istabu un pūst taurē. Boriss Jevsejevičs gatavojās pastāstīt par to, kā tūkstoš deviņi simti piecdesmit astotajā gadā viņā ieķērās desmitās klases medaļniece, bet piepeši atskanēja zvans ...

Otrajā stundā sestajā klasē mani gaidīja priecīgs notikums — Klāras Ivanovnas apmeklējums. Viņa nosēdās pēdējā solā un pēc katra mana vārda ar neapmierinātības izteiksmi sejā kaut ko piezīmēja blociņā. Taisnību sakot, stundas plāna man nebija — es grasījos ātri «izņemt cauri» izsauksmes vārdus un pāriet pie atkārtošanas. Nu nācās stundas gaitā pārkārtoties, nesanāca jau uz «Urrā!», taču, manuprāt, bērni tomēr apguva, ka «Urrā!» arī ir izsauksmes vārds. Timofejs Svirins, nokļuvis uz viena sola ar stingro mācību pārzini, uzvedās neredzēti labi un pastāvīgi cēla roku, tikai nebija saprotams: vai viņš grib pie tāfeles vai vienkārši kasa aiz auss. Es nolēmu neriskēt.

Starpbrīdī, analizējot manu bezpalīdzību, Oprjatina atklāja, ka man nav bijis plāna, paziņoja, ka man slikti veicas ar diferencētu pieeju skolēniem, bet noslēgumā iepriecināja ar domu graudu, ka pedagoģija — ir profesija, nevis sezonas haltūra.

Trešā stunda bija tajā pašā sestajā klasē. Es konstatēju, ka atzīmju žurnālā pamaz, un izsaucu vairākus skolēnus skaitīt «Pionieres nāvi». Kad jaunība aizsauca «zobenu cīniņā» Timofeju Svirinu, kabinetā ielūkojās saimniecības pārzinis Sišlovs un paziņoja divus rīkojumus: dienas beigās obligāti jāieiet pie direktora un pirmdien jāapmeklē fluorogrāfs.

Pēc tam es, kā mēdz teikt armijā, «saskaņā ar programmu» pastāstīju bērniem par neveiksminieku «skumjo bruņinieku» un noslēgumā paskaidroju, ka Dona Kihota vārds kļuvis par sugasvārdu uri tagad tā dēvē godīgus, augstsirdīgus, labus, taču neveiksmīgus cilvēkus.

— Andrej Mihailovič, bet vai jūsu Pustirevs arī bija Dons Kihots? — pavaicāja Rita Korotkova.

— Zināmā mērā — jā, — es pārsteigts atbildēju.

— Vai mēs drīkstam kopā ar devīto klasi meklēt viņa romānu? — viņa izgrūda, atskatīdamās uz klasesbied riem.

— Drīkst! — es atjāvu un pataustīju vēstuli.

Starpbrīdī sazvanīju Jekaterinu Nikolajevnu Kiribe*

jevu un izdzirdēju satrauktus apgalvojumus, ka viņas dēls un mans skolnieks katru ritu ar portfeli dodas uz skolu. Tagad viss skaidrs! Romiešiem bija divas speciālas dievietes — Iterduka un Domiduka: pirmā pavadīja bērnus uz nodarbībām, otrā atveda tos mājās. Viņiem bija labi, bet kā lai dzīvojam mēs — skolotāji ateisti? Vai pielūgt Itcrduku? Būs jāpamēģina...

15

Pa gaiteni, visapkārt izdāļādams smaidus, soļoja Kiribejevs. Viņš vienaldzīgi, gluži kā apnicīgu krūmāju, pašķīra sānis sīkos, kas pinās pa kājām, ceremoniāli spieda roku desmitklasniekiem un labvēlīgi māja ievērības cienīgajiem astotklasniekiem. Es iedomājos Kiri-bejevu kā pieaugušu vīru, kā tādu paļaunu klusētāju, kuru respektē gan mājās, gan darbā, bet ne tāpēc, ka cienītu — vienkārši neviens nevēlas ar viņu ielaisties.

Viņš nesteidzīgi tuvojās literatūras kabinetam, kur, zvanu gaidīdama, nīka devītā klase, un skolēni uz viņa ierašanos reaģēja dažādi. Ivčenko novērsās, Babkins un Boriss, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja tēlot rokgrupu: viens šūpojās un gaudoja, atdarinādams elektrosintezatoru, bet otrs raustīdamies un palēkdamies grabēja kā bungas. Toties Vika Celiševa, nākamā starptautiskā ekonomiste, tūdaļ uzkārās Kiribejevam plecā un, mājot uz manu pusi, steidzīgi ziņoja par stāvokli, bet Rashodenkovs mīņājās viņiem blakus un pazemīgi piebalsoja. Viņi izlikās, ka mani nemana, lai

gan labi redzēja, kā es izšķiru piektklasniekus, kas bija sarīkojuši kukuragu cīņu.

— Piecelties, tiesa nākl — iesaucās Babkins, kad es pēc zvana iegāju kabinetā. Skolēni joku nenovērtēja un klusēdami pagodināja ar piecelšanos savas klases īslaicīgo vadītāju. Es apsēdos pie galda, pārlapoju žurnālu, lai nomierinātos, un iesākumā painteresējos, kāpēc daži biedri — saraksts man bija — nav vakar ieradušies uz tradicionālo rajona krosu. Pēc tam man ilgi nācās uzklausīt mītus un leģendas par saslimušām vecmāmiņām, solījumus atnest atbrīvojuma zīmes, kā arī ņemt vērā aizplīvurotus mājienus par sarežģījumiem, kādus meitenes parasti mēdz noklusēt svešiem vīriešiem.

— Kā tad būs — organizēsim sapulci ar prezidiju vai vienkārši izrunāsimies no sirds? — es ķēros pie sava plāna realizēšanas.

Skolēni klusēja.

— Nesapratu? ... Labs ir, tad parunāsim no sirds! — es piekritu pats sev. — Kurš ir vainojams visā notikušajā? Kā jūs uzskatāt?

Skolēni klusēja.

— Piekrītu, jautājums grūts. Mēģināsim formulēt ci-tādis kādas jums ir pretenzijas pret Maksimu Eduardo-viču?

Skolēni klusēja. Ivčenko pētīja sola virsu. Volodja Borins raudzījās logā. Babkins, gluži kā pirāts nazi, turēja zobos lineālu. Rashodenkovs skatījās uz mani ar līdzjūtīgu ziņkārību, bet Celiševa — ar nožēlu. Kiri-bejevs pētīja manas kaklasaites mezglu. Bija skaidrs — ne viņi, ne kāds cits no klases neteiks ne vārda.

— Boikots? — es bezpalīdzīgi izbrīnījos. — Parasti klusē tie, kas vainīgi...

Skolēni klusēja.

Es piecēlos un piegāju pie loga; arī dūmi no rūpnīcas skursteņa cēlās augšup lēnām un bez skaņas. Kādreiz, vēl sārtvaidziņu bērnībā, vecāki bija sadomājuši mani audzināt un, par kaut ko sodīdami, pārstāja ar mani sarunāties, taču es izrādījos uzstājīgāks: pirmie neizturēja viņi. Bērni vienmēr ir spītīgāki par pieaugušajiem.

— Tātad jūs uzskatāt, ka Kiribejevs nav vainīgs? — es uzstāju.

Skolēni klusēja.

Klasē pabāza galvu norūpējies pārzinis Sišiovs.

— Tā tik ir disciplīna! — viņš bija sajūsmā. — Sākumā nodomāju, ka visi aizgājuši Staņislavs Jur-jevičs lika atgādināti . ..

Es pamāju un atkal palūkojos uz ielu — slimnīcas

korpusa trešajā stāvā, tieši vienā līmenī ar mani, mi-ronīgā zilgumā spīdēja platais operāciju zāles logs. Pa ielu traucās mašīnas, steidzās cilvēki, pastaigājās kaķi — bet tur, uz ledainā operāciju zāles ekrāna, pār galdu bija salīkuši ārstu silueti, kas atgādināja spēlmaņus, kuri nolūkojās ruletes aizvien lēnākajā riņķojumā ...

— Tas, ko jūs darāt, — ir skaista nelietībai — es

klusi teicu, turpinādams liikotles logā.

Skolēni klusēja.

Nākamajā minūtē izdarītais ne tikai neietilpa mancs dziļdomīgajos audzināšanas plānos, bet pirms šīs stundas ne prātā nevarēja ienākt. Es mierīgi izvilku vēstuli, atlocīju un lēnām, bezkaislīgi izlasīju visu — no pirmā līdz pēdējam vārdam ...

«...Tā būs mana un Jūsu labā sazvērestība, mūsu svētie meli. Piedodiet man.»

Pēc tam es atgriezos pie galda, apsēdos, noliku sev priekšā aploksni un sāku gaidīt. Bija dzirdams, kā pa gaiteni veda uz ģērbtuvi pirmklasniekus «Vēl viena skaņa — un visi atgriezīsimies klasē!» skolotāja klusi draudēja. Pēc tam, skaļi sirdīdamies, garām nočāpoja no stundas izdzītie desmitklasnieki — pēc mirkļa viņus apstādināja skarbs Klāras Ivanovnas uzsauciens...

No sienas uz mani nelabvēlīgi raudzījās pasaules un tēvzemes literatūras klasiķi, īpaši salts bija Ļermon-tovs. Es paskatījos uz Ļošu Ivčenko, šefa koordinatora acīs mirdzēja asaras. Un tad Kiribejevs, lēnām pagriezies pret Rashodenkovu, nicīgi izrīkoja:

— Atdod viņam!

Direktora kabineta priekšistabā sekretāre mašīnrakstītāja Ļubočka, apkrāvusies mācību grāmatām un saspiedusi ar rokām savu nabaga galvu, gatavojās sesijai. Es iegāju pie Staša, pagaidīju, kamēr viņš pa telefonu paskaidros kādam, ka mācīt informātiku bez kompjūtera ir tas pats, kas svinēt kāzas bez līgavas, un nosviedu uz viņa galda kolektīvo vēstuli.

— Paši atdeva?. — mundri pajautāja Fornenko.

— Izzagu!

— Lieliski! — viņš paslavēja, pārlaizdams acis mašīnraksta rindiņām. — Draugs izglāba draugul Es, tiesa, arī nodrošinājos — zvanīju tam skribentam uz darbu. Izrādās, ka arī tur viņš ar savām sūdzībām visiem apnicis. Vienojāmies par kopīgu bloku. Lai tu arī zinātu! Vai bērni saprata?

Saprata. Saki paldies Pustirevam .,.

— Tu varētu būt Suhomļinskis! Kā sokas ar žurnālu, vai zvanīja?

*— Zvanīja. Viņi nepacietīgi gaida.

— Es jautāju nopietni!

— Bet es nopietni atbildu!

— Apsveicul — Fomenko no prieka par Uedra veiksmi pat piecēlās. — Raksti atlūguma ar rītdienu... Nē, labāk no pirmdienas.

— Varētu jau sarunāt... Līdz mācību gada beigām viņi pagaidīsi — es ieteicu, negaidīdams tādu administratīvu steigu.

— Pietiek upuru! — Stasis uzsita mar) pa plecu. — Tur tu esi vajadzīgāks! Raksti iesniegumu!...

— Vai tiešām tik nopietni? — es beidzot apjēdzu.

— Nopietnāk, nekā tu domāt Siimijinam zvanīja no ministrijas, bet man — no rajona partijas komitejas. Agrāk ģenerālo pārbaudi solīja pēc gada, bet tagad, veseli ēduši, «ģenerālā» būs jau septembrī! Arī tas, domāju, nav nejauši... Nu nekas — skolas direktors nav valūtas veikala priekšnieks, konkurentu maz... Atkausimies] Bet to, Andrej, būs vieglāk izdarīt, ja tevis skolā nebūs. Saproti?

—- Saprotu ...

Kad es izgāju no Fomenko, sākās sestā stunda. Pie militārās mācības kabineta centās izlīdzināties mana divās rindās nostādītā devītā klase.

— Mierā! — 2i]ins smaidīdams nokomandēja un piebilda: — Ivčenko man pateica jūsu lūgumu, es viņu no nodarbībām atbrīvoju!

— Kādu lūgumu? — es nesapratu.

— Vai tiešām sameloja? — brīnījās militārās mācības pasniedzējs.

— Nodot tribunālaml — izstiepies miera stājā, ieteica Babkins.

— Sarunas ierindā! — nerēcās Ziļln». — Komandas *

«brīvi» nebija. Celiševal

Vika, kārtodama frizūru, ar izbrīnu palūkojās uz skolotāju un negribīgi nolaida roku.

— Noskaidrosiml — es apsolīju un aizsojoju pa gaiteni.

Matemātikas kabineta durvis bija pavērtas; pie tāfeles zem plakāta «Skaudīsim bezatbildību!» stāvēja vājš, sakumpis desmitklasnieks, bet pie gaida sēdēja pagurušais Boriss Jevsejeviēs

— Domā! — Kotiks pavēlēja skolniekam un izgāja pie manis gaiteni.

— Atkārtošana? — es pavaicāju.

— Nē, mācīšana, — viņš pieticīgi atbildēja. — Spējīgs puisis — viņam jāiestājm matemātiķos ... Bet jūs tomēr iesiet projām?

— Kā jūs zināt? — es izbrīnījos.

— Jūsu uzvārds ir perspektīvs — Pelriišovs, no tā dzīvē daudz kas atkarīgs. Ar tā lu, piemēram, nolaizītu uzvārdu kā manējais tālāk par skolotāju metodistu nevar uzkalpoties. Bija, vai ziniet, pagājušajā gadsimtā dzejnieks Ivans Ļaļečkins un nomira, saprotams, vēl jauns...

— Ļaļečkins? — es pārvaicāju. — Neatceros...

— Tas, protams, ir slikti, taču piedodami — viņu retais atceras. Bet, kad mūsu brīnišķīgā Alla Konstan-tinovna Brjusovu vai Lugovski «neatceras», tas jau ir velns zina kas! Manos brieduma gados fiziķi ar liriķiem kāvās, bet tagad kluss; fiziķi lasa liriku, bet liriķi nekā nelasa! Man jums, Andrej Milmilovič, šāds lūgums» kad strādāsiet žurnālā, nekad nerakstiet par skolul Godīgi uzrakstīsiet — nenodrukās, samelosiet — mūs apvainosiet!

— Jūs slikti domājat par mūsu literatūru, Boris Jev-sejeviči — es iebildu.

— Es nevis domāju, bet lasu ...

Skolotāju istabā bija tukšs, tikai Jejena Pavlovna sēdēja, atbalstījusi galvu plaukstās, un uzmanīgi vēroja baložus, kuri, dobji dūdodami, neveikli tipināja pa karnīzi.

— Andrej Mihailovič, — viņa teica, neraudzīdamās uz manu pusi. — Kādi jums šovasar plāni?

ss» Nekādu...

— Gribat braukt ar mums uz darba nometni? Svaigs gaiss, dziesmas pie ugunskura, dzija ielūkošanās pusaudža dvēselē...

Bet Cugunkovs? — es pavaicāju.

— Atbrauca viņa likumīgā sieva — speciāli uz mani paskatīties. — Kazakovceva atgāzās pret krēsla atzveltni, piepūta vaigus un sarauca uzacis. — Apskatīja un paziņoja, ka Vitālijs Sergejevičs šovasar notiesāts uz spaidu darbiem savā dzīvesvietā, remontēšot dzīvokli. Tā ka esmu palikusi gluži viena, un arī jūs mani pametat, aizejat...

— Nekā nevar darīt — pat no pastāvīga darb'a cilvēki aiziet. Bet es pie jums esmu uz laiku ...

— Zēl... Vai tiešām jūsu Pustirevs sadedzināja manuskriptu?

— Kas jums to teica?

—- Ļoša Ivčenko... Nabaga puisēns, viņš tā aizraujas! Bet es domāju, ka manuskripti nedeg...

— Tā, Jejena Pavlovna, ir tikai devīze . ..

— Zēl, ka tikai devīze... Pierakstiet manu mājas telefonu, ja nu kādreiz noder. Ja pienāks mana māte un vaicās, cik jums gadu un kāda jūsu profesija, sakiet» pirmspensijas vecuma atraitnis korespondētājloceklis ... Labi?

Jejena Pavlovna palūkojās manī gaišām acīm, kas atgādināja divas kūstošas sniegpārsliņas. Rētiņu uz vaiga viņa aizklāja ar pirkstiem.

Es atvadu solī gāju pa skolas gaiteni un atcerējos, kā pirms piecpadsmit gadiem, nokārtojis iestājeksāmenus pedagoģiskajā institūtā, uzvaroši ieskrēju palielīties savā skolā, taču skolotāji vēl nebija atgriezušies no atvaļinājuma, bet vecā apkopēja Jefrosiņja Nikola-jevna — mēs viņu saucām par «auklīti» — ilgi mani nepazina, lai gan no pēdējā zvana vēl nebija pagājuši trīs mēneši. Es iegāju savā klasē, apsēdos savā solā... Pag, bet kur es sēdēju? Desmitajā klasē mans kaimiņš bija Serjoža Voropajevs — tas droši. Mēs sēdējām pie loga, priekšā bija brīvs sols, bet tālāk — skolotāja galds... Tagad atcerējos! Soli mums bija vareni, monolīti un izraibināti ar tādām kā klintīs ieskrāpētām zīmēm, kuras katru gadu tika aizkrāsotas ar biezu zajās krāsas kārtu, taču kabatas nazīšu un citu .asu priekšmetu atstātās paaudžu pēdas vienalga bija manāmas? zēnu un meiteņu vārdi, savienoti ar daudznozīmīgiem

plusiem, ļaunu skolotāju iesaukas, grūti Iegaumējamas formulas,.. Pārejot no klases uz klasi, mēs izaugām no saviem soliem kā no bērnu drēbēm — un tā jutām laika plūdumu. Sveicinot ienākušo skolotāju, mēs cēlāmies un plaukšķinājām ar atveramo plāksni — un šajā troksnī jautās kaut kāds īpašs svinīgums. Pagājušais, aizgājušais, pat ja tajā ir milzum daudz kļūdu, vienmēr ir dārgs, jo tas nav atgriežams ...

Un, lūk, es — nē, nevis toreizējais pašpārliecinātais pirmkursnieks, bet šodienas neizdevies skolotājs — nokāpu vestibilā un izdzirdēju pionieru istabā taures metālisko kaukšanu: Petja Habkins atzinās mīlestība Vaļai Rafai. Es ielūkojos pie viņiem, atņēmu no piepūles un mulsuma sasarkušajam kavalierim pūšamo instrumentu un, atminēdamies makaronu fabrikas pionieru nometnē pavadīto bērnību, notaurēju: «Gulēt, gulēt — visiem istabās...» Vaļa man aplaudēja, bet Babkins, man par izbrīnu, noklusēja.

Metro es domāju par devīto klasi, par vēstulēm, kuru bija pārāk daudz pēdējās dienās, par Fastireva skaudro likteni. Taisnību, skumju taisnību tomēr teica mans šefs koordinators* Pustirevam neveicas pat pēc nāves, it kā drūms pagānu lāsts spiestu šo tuvredzīgo, domīgo sko lotāju, kas aizklāja ar savām krūtīm... aizklāja... krūtīm... It kā runātu nevis par siltu cilvēka miesu, bet betona sienu... Man reizēm liekas, ka viņa dzīve tikpat nesaderīga ar manu dzīvi, kā sērīga rinda pēc blokādes maizes devas nesader ar bļaurigu asti pēc importa vešāml Un ir jābūt taisnīgam — šo nolādēto kolektīvo vēstuli skolēni atdeva nevis man, bet Nikolajam Ivanovičam Pustirevam, viņa paša jau sen izdēdējušajās rokās... Tas viss, ko varu pateikti

Dziļi iegrimis savās domās, pārsēdos autobusā, un jau pie pašām mājām mani uzvaroši sodīja par braukšanu pilsētas transportā bez biļetes.

Bluķus manai pavārtei uz soliņa kritiski noskaņotu pensionāru sabiedrībā sēdēja Ļoša Ivčenko.

— Rau, kur! — rādot uz mani, korī paziņoja vecenītes. Šefs koordinators pielēca kājās un metās man pretī.

— Andrej Mihailovič, — no uztraukuma raustīdams valodu, viņš gandrīz kliedza. — Vai jūs tiešām nekā nemanījāt?! Pustirevs sadedzināja abus eksemplārus, bet Jeļena Vikentjevna lasīja gandrīz nesalasāmu manuskriptu!

— Nesapratu! Pagaidi... Pagaidi...

— Otrais eksemplārs nevar būt nesalasāms! — kaismīgi skaidroja Ivčenko. — Es zinu, es pārbaudīju! Mana mamma — mašīnrakstītāja... — Un viņš man izstiepa piecas caur koppapīru apdrukātas mašīnraksta lapiņas» tikai uz pēdējās bāli pelēkie burti bija uztūkuši, izplūduši un k|uva pilnīgi nesalasāmi.

— Bet toreiz taču bija citas rakstāmmašīnas! — es nedroši iebildu. — Uz kādas tu drukāji?

— Uz elektriskās... Taču Sišlovam palīgtelpās ir «Remingtons», es redzēju! Braucam! Pārzinis sēž līdz vakaram...

Es arī redzēju. Pirmskara «Remingtons» — ir brīnišķīga rakstāmmašīna, tajā ir kaut kas no Eifeja torņa konstrukciju slaiduma, kaut kas no lakotas, ģerboņiem rotātas karietes, bet klaviatūras šrifts atgādina tos burtus, ar kādiem agrāk rakstīja uz bronzas plāksnītēm, kas piestiprinātas pie veclaiku kokgrebumiem rotātām durvīm. Cik skaists, skanīgs vārds — «Remingtons!» ...

1985—1986

Юрий Поляков СТО ДНЕЙ ДО ПРИКАЗА П о в в с * и

Рига «Спридитис» 1990 Серия «Библиотека для молодежи» На латышском языке С русского перевел Рунтарс Егерие Художник Андрис Ламстерс

ИБ № 5971 lurt/s Poļakovs

SIMTS DIENAS LĪDZ PAVĒLEI

Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniska redaktore Valentīna Ruskule Korektore Zigrīda Vectirele

Nodota «slīkšanai 10.08.89. Parakstīta Iespiešanai 20.12.89. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Mi 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 17,64 uzsk. Iespiedi.: 18.06 uzsk. krāsu nov.; 19,85 izdevn !. Metiens 80 000 eks. Pasūt. Ni 786-5. Cena 1 rbl. 25 kap. Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Rīgā, Aldaru Ielā 2/1. Izdevn. № 236/33323/J-2946. Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Izdevniecība «Sprīdītis» gatavo VFR dzīvojošā krievu rakstnieka Vladimira Voinoviča triloģijas «Kareivja Ivana Čonkina dzīve un neparastie piedzīvojumi» pirmās grāmatas «Neaizskaramā persona» un otrās — «Troņa pretendents» tulkojumu latviešu valodā.

Sniedzam lasītājiem fragmentu no pirmās grāmatas otrās daļas.

20

Ivans Timofejevičs Golubevs savā kabinetā pūlējās ar atskaiti par siena pļaujas gaitu pēdējā ciekādo. Pārskats, protams, bija viltots, jo nekādas siena pļaujas pēdējā dekādē tikpat kā nebija. Vīri devās uz fronti, sievas viņus posa ceļam — kāda gan tur pļauja! Tomēr rajona komitejā tādu iemeslu par vērā ņemamu neuzskatīja, Borisovs lamājās pa telefonu, lika izpildīt plānu. Viņš, bez šaubām, zināja, ka šajās dienās prasa neiespējamo, taču papīriņš par veikto darbu viņam bija svarīgāks nekā pats darbs — arī viņu gānīja tie, kas stāvēja virs viņa. Tāpēc viņš vāca papīriņus no visiem kolhoziem, saskaitīja ciparus, sastādīja savu papīriņu un aizsūtīja uz apgabalu, kur, pamatojoties uz rajonu atskaitēm, tāpat sacerēja papīriņu, un tā notika līdz pašai augšai.

Redz, kādēļ priekšsēdētājs Golubevs patlaban sēdēja kabinetā un deva savu artavu kopējā lielajā papīru padarīšanā. Viņš sagrafēja lapu rūtiņās, kurās pretim brigadieru uzvārdiem ierakstīja hektārus, centnerus, procenti s un izstrādes dienas. Tad pasauca rēķinvedi Volkovr , kurš kluk-nēja blakusistabā. Volkovs aši ar skaitīkļiem saskaitīja katra stabiņa ciparus, un priekšsēdētājs tos ierakstīja ailītē «kopā». Atlaidis rēķinvedi, priekšsēdētājs uzvilka savu skaidro autogrāfu, uzpūta dvašu jaunizceptajam dokumentam un atbīdīja to, lai patīksminātos no tālienes. Skaitļi izskatījās iespaidīgi, un priekšsēdētājs negaidot juta, ka pats daļēji tiem tic. To paveicis, piecēlās, lai izvingrinātu locekļus. Staipīdamies piegāja pie loga un sastinga ar izslietām rokām.

Pie kantora stāvēja pusofrtonnīgā ar segtu kravaskasti. Pie tās drūzmējās notašķījušies ļaudis pelēkos mundieros, bet divi jau kāpa lievenī. «Pēc manis!» priekšsēdētājs do-

mās noelsās. Lai kā viņš arī bija gatavojies savam liktenim, taču šo cilvēku parādīšanās pašlaik viņu pārsteidza. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš prasījās uz fronti un viņa lūgumu, šķiet, grasījās apmierināt. Tagad visam beigas. Priekšsēdētājs sāka šaudīties pa kabinetu. Ko darīt? Bēgt ir muļķīgi, turklāt nav kur — rau, viņu so|i jau skanēja no blakusistabas, tur, kur sēž rēķinvedis. Noslēpties? Smieklīgi. Pēkšņi viņa skatiens atdūrās pret tikko sastādīto papīru. Redz, kur pierādījums! Pats sev spriedumu parakstījis. Ko darīt? Sadedzināt? Par vēlu. Saplēst? Salīmēs. Bija tikai viena izeja. Ivans Timofejevičs sagumzīja papīru un iestū ķēja mutē. Taču sakošļāt nepaspēja.

Atvērās durvis, uz sliekšņa parādījās divi. Pirmajam — vājajam — uz zīmotnēm bija ķieģelīši, otram — ar zvērīgo ģīmi — trīsstūrīši.

Leitnants, iztriepdams dubļus, ar piedurkni noslaucīja no sejas sviedrus un sasveicinājās. Atskanēja neskaidra īdēšana.

Nospriedis, ka viņa priekšā ir parasts kurlmēmais, leitnants īgni saviebās, jo viņam nepatika cilvēki, kuri neprot atbildēt uz viņa uzdotajiem jautājumiem.

— Kur ir priekšsēdētājs? — viņš bargi vaicāja. — Galva! — ar roķām viņš parādīja lielu galvu.

— Mūū-ū, — priekšsēdētājs nodīca un padevīgi iebakstīja ar pirkstu sev krūtīs.

Leitnants sākumā izbrīnījās, viņš nekad nebija redzējis kurlmēmus priekšsēdētājus (kā gan viņš uzstājas sapulcēs?), taču nodomāja: ja reiz tā ir, tātad tā vajag, — un sāka skaidrot, sev palīdzēdams ar žestiem:

— Saproti, te ir viens cilvēks. .. dezertieris, vai saproti? — Leitnants, kā nu mācēja, vispirms attēloja kauju «pif-paf», bet pēc tam cilvēku, kurš bēg no kaujas lauka. — Un mums vajag viņu ... — Viņš izrāva no maksts pistoli un iegrūda to priekšsēdētājam vēderā ... — Rokas augšā!

Priekšsēdētājam atkārās apakšžoklis, no mutes izkrita nosiekalots papīru pinkulis, bet viņš pats pēkšņi sagrīļojās un sabruka uz grīdas, atsizdamies ar pakausi pret sienu.

Leitnants apjuka, palūkojās uz priekšsēdētāju, tad uz mēmi pie durvīm sastingušo kareivi.

— Velns parāvis, — viņš samulsis nomurmināja. — Pamanīja pistoli — un tūdaļ ģībonī. Papīru nez kādēļ rij.— Viņš pacēla no grīdas sazelēto lapu, nicīgi atlocīja, apskatīja, nosvieda uz galda. Piebikstīja guļošajam ar

zābaka purngalu, tad pieliecās, sāka viņam dauzīt pa vai- 1 giem. — Ei, celies, klau, celies, vai, nav ko ķēmoties. —* I Pataustīja plaukstu. — Nevar saprast — ir pulss vai nav. |

Viņš atpogāja priekšsēdētājam frenci, kreklu un pielika | pie krūtīm ausi.

— Svincov, nemīdies, — viņš teica un ieklausījās. Ja arī ] sirds pukstēja, tad tik klusi, ka nebija dzirdama.

— Nu, kā ir? — Svincovs ziņkārīgi uzprasīja.

— Nevaru apjēgt. — Leitnants uzslējās stāvus, gribēja 1 nopurināt ce|galus, taču, paraudzījies uz biksēm, aptvēra, ļ ka to nevajag darīt. — Nu paklausies tu, varbūt tev labāka ļ dzirdi.

Tagad notupās Svincovs un piespieda ausi pie krūtīm. I Pēc tam pacēla galvu un sacīja:

— Peles.

>— Kādas peles? —- leitnants nesaprata.

— Zem grīdas skrāpējas, —- Svincovs paskaidroja.

— Bet, iespējams, arī žurkas. Tādi rupji pīksti, it kā nebūtu peļu. Man izgājšgad pagrīdē ieviesās, bet es iesākumā neapķēros, domāju, peles, un savā muļķībā ielaidu tur kaķi. Sīs viņam tur tā uzklupa, pat asti apgrauza, knapi dzīvs palika.

— Svincov, vai tad es tev pavēlēju peles klausīties? Vai sirds pukst vai nepukst?

— Kas viņu lai zina, — Svincovs sacīja. — Es taču neesmu dakteris un šitajā padarīšanā bez īpašas saprašanas. ' Es gudroju tā, vajag attaisīt kaplodziņu, lai ienāk svaigs ' gaiss. Ja dzīvs, tātad atžilbs, ja miris — sāks no deguna melnēt. Vai savādāk noteiksi?

— Velna milti, — leitnants dusmīgi izmeta, — kaut kāda nervoza tauta saradusies. Un kamdēļ viņi no mums baidās? Mēs taču negrābjam katru, kas pagadās, bet vienīgi pēc ordera. Labi, velns viņu rāvis, lai vāļājas. Aizej uz blakusistabu un atved vienroci. Tikai neesi rupjš, citādi izlaidīs garu, kur tad ņemsim liecinieku?

Svincovs atvēra durvis uz blakusistabu un pasauca Vol-kovu.

Volkovs bikli pārkāpa slieksni, bet, kad ieraudzīja zem galda guļošo priekšsēdētāju, kļuva galīgi zaļš un no bailēm drebēja.

— Vai jūs pazīstat šo cilvēku? — leitnants pamāja uz nekustīgi izstiepušos ķermeni.

— Nepazīstu! — Volkovs nobrēca, no pārbīļa iekozdams mēlē.

— Kā tad nepazīstat? — leilnants izbrīnījās. — Kas

viņš ir?

— Priekšsēdētājs Golubevs, — mulsdams par savām aplamajām atbildēm, Volkovs nošļupstēja. — Taču es ar viņu tikai dienesta jautājumos, bet personīgajā dzīvē mēs pat

nesarunājāmies.

— Tā nu gluži nesarunājāties? — leitnants neticīgi palūkojās. — Kā tad tā — satikāties un ne reizes pat vārdu nepārmijāt?

— Nevienu vārdu.., Nudien nevienu. Es, protams, esmu bezpartejiskais ... izglītība man maziņa, es šitajās

lietās neko nesaprotu.

— Bet mēs tev iemācīsim saprast, — Svincovs tūdaļ sacīja.

— Tiesa, reiz viņš man teica, ka Marksa un Engelsa rakstus darba cilvēkam ir grūti aptvert, sak, jābūt speciālai politiskai sagatavotībai.

— Tā, — leitnants izmeta. — Un viss?

— Un viss.

Svincovs smagi piesoļoja pie Volkova un piegrūda viņam pie deguna milzīgu, sarkanu, ar dzimumzīmītēm vai vasarasraibumiem klātu dūri.

— Tu man beidz spirināties, citādi es tev sašķobīšu šno-beli. Leitnants tev pieklājīgi vaicā, un tu, draņķi, pieklājīgi atbildi.

Diezin, kā viss beigtos, ja leitnants nebūtu atcerējies, ka šeit ieradies nepavisam ne tr.dēļ, lai pratinātu Volkovu. Aprāvis Svincova rupjību, viņš paziņoja Volkovam, k,> lam uzticēts kā lieciniekam piedalīties dezertiera Conkina arestā.

21

Viņi izvērstā ierindā gāja pa Sarkanā ciema plato ielu. Viņi bija septiņi. Astotais bija rēķinvedis Volķovs, kurš tenterēja, stipri atpalicis un bailīgi raudzīdamies apkārt, it kā gaidītu piepešu uzbrukumu no aizmugures.

Viņus pamanījuši, ciema iedzīvotāji paslēpās namos un piesardzīgi lūkojās caur aizkariem, bērni pārstāja raudāt, un suņi nerēja no vārtu apakšas.

Bija tāds klusums kā pirms rītausmas tajā stundā, kad visi, kuri vēlu liekas uz auss, jau gu|, bet tie, kuri agri ceļas, vel nav pamodušies.

Caur aizkariem viņus vērojošie cilvēki pamira, kad ierinda tuvojās to mājām, un atviegloti nopūtās, kad tā pagāja garām. Un atkal ziņkārē un bailēs aizturēja elpu: uz kurieni viņi? Pie k§?

Kad pelēkie ļaudis aizsoļoja gar Gladiševa namu, visiem kļuva skaidrs: iet pie Čonkina, nav vairs pie kā cita — viena pati māja viņiem priekšā palikusi, pēdējā.

— Stāt! Kas nāk? — nevienam negaidot, atskanēja Čon-kina balss. Pirmītējā klusumā tā šķita tik skaļa, ka to izdzirdēja viss ciems.

— Savējie, — leitnants neapstājies nomurkšķēja un deva padotajiem zīmi nekavēties, doties tālāk.

— Stāt! Šaušu! — Čonkins noklikšķināja aizslēgu.

— Nešauj, tu esi arestēts! — leitnants uzbrēca un sāka pogāt vaļā revolvera maksti.

— Stāt! Šaušu! — Čonkins atkārtoja un, satvēris ieroci, izblieza gaisā brīdinājuma šāvienu.

— Met zemē šauteni! — Leitnants zibenīgi izrāva pistoli un nemērķēdams izšāva Čonkina virzienā, čonkins manīgi pazuda zem fizelāžas un izlīda otrā pusē. Lode caururba dzinēja pārsegu un iestrēga kaut kur iekšienē.

Čonkins iekārtoja šauteni fizelāžas galā pie ķīļa un pie sardzīgi izbāza galvu. Pelēkie fuvojās. Tagad viņi rokās turēja pistoles, bet neapbruņotais rēķinvedis Volkovs, arvien vairāk attālinādamies no leitnanta un atpalikdams, centās paslēpties aiz Svincova platās muguras. Čonkins, laiku netērēdama savienoja tēmējuma līniju ar leitnanta zodu un nospieda mēlīti. Taču tajā mirklī kāds viņu pagrūda pie elkoņa, un tas izglāba leitnantu. Lode nošvīk-stēja gar viņa ausi.

— Gulties! — leitnants uzbļāva un pirmais pašaizliedzīgi iegāzās dubļos.

Čonkins nodrebēja un pagriezās, šāviena pārbiedētais kuilis bija atlēcis sāņus un patlaban saspringtā draudzī-gumā no jauna nāca tuvāk.

— Tišš! — Čonkins atvēzējās pret Borju ar laidi, bet tas, sapratis šo žestu kā joku, uzklupa Ivanam, un to apvaldīt nebija nemaz tik viegli. Un, lai gan pelēkie bija apgūlušies līdzās savam komandierim, viņi kuru katru brīdi varēja drāzties uzbrukumā.

Pirmais atjēdzās leitnants.

— Ei tu! — Atlipinājies no zemes, leitnants pacēla virs galvas kaut kādu papīru. — Tu esi arestēts. Redz, kur prokurora parakstīts orderis tevis apcietināšanai.

— Vai tiešām pats prokurors parakstījis? — Čonkins izbrīnījās.

— Vai tad nu es mānīšos? — leitnants apvainojās ne tik daudz par sevi, cik par savu Iestādi. — Mās bez prokurora sankcijas neņemam.

— Un prokurors zina arī manu uzvārdu?

— Nu kā tad. Tu taču esi Čonkins?

— Esmu Čonkins. Kas ta cits. — Viņš pat iesmējās, samulsis, ka tādi lieli |audis atrāvušies no savām lielajām darīšanām, iegaumējuši viņa uzvārdu un ierakstījuši oficiālā papīrā.

— Nu, vai tu padosies? — leitnants prašņāja.

Čonkins apsvēra. Orderis — nav ko teikt —ir nopietns

dokuments. Taču reglamentā nav sacīts, ka sargkareivi var atsaukt no posteņa ar orderi.

— Biedri leitnant, nevaru, nekādi nevaru, — Čonkins atbildēja, piedodams savai balsij pilnīgas līdzjūtības intonāciju. — Es, protams, saprotu — jums ir uzdevums. Taču ja tu būtu sargmainis vai arī sardzes priekšnieks, vai vismaz daļas dežurants ...

— Uzskati, ka esmu daļas dežurants, — leitnants piekrita.

— Nē, — Čonkins nebija ar mieru. — Mūsu daļā tādu nav. Es pazīstu visus komandierus pēc vaiga, jo dienēju pie virtuves. Saprati? Un arī forma tev citāda.

— Nu labi, — leitnants sadusmojās. — Negribi padoties ar labu, piespiedīsim ar ļaunu.

Viņš enerģiski uzslējās kājās un devās pie čonkina. Vienā rokā viņš turēja pistoli, otru ar orderi bija izstiepis virs galvas. Aiz leitnanta piecēlās un uzmanīgi sakustējās arī viņa padotie. Rēķinvedis Volkovs palika uz vietas.

— Ei! Ei! — Čonkins iekliedzās. — Labāk stāvietl Citādi es taču šaušu! Esmu tač postenī!

Viņš par katru cenu centās izvairīties no asinsizliešanas, bet viņam vairs neatbildēja. Čonkins aptvēra, ka sarunas beigušās neveiksmīgi, un atkal pārmeta šauteni pār fizelāžu. Bor,'a viņam traucēja, ar zobiem kampa šineļa stērbeli, tad Čonkins ar kreiso roku sāka tam kasīt sānu, labinādams: «Borja, Borjiņ, Borjucīt, Borjulīt.» Turēt šauteni vienā rokā nebija ērti, toties Borja tagad nemaisīja, tas tūdaļ atmaiga, nosvempās dubļos un pacēla kājas. Kā jau visiem rukšķiem, tam patika glāsti.

— Čonkin! — leitnants brīdināja. Tuvodamies viņš vicināja orderi un pistoli. — Nedomā šaut, būs sliktāk.

Noskanēja šāviens, lode izdedzināja papīrā caurumu, furklāt vēl tajā vietā, kur atradās zīmogs ar prokurora parakstu. Leitnants un viņa pado ie — patlaban jau bez pavēles — nokrita zemē.

— Riebekli, ko tu izdarīji! — leitnants iebrēcās, gandrīz vai raudādams. — Tu sabojāji prokurora parakstītu dokumentu! Tu izšāvi cauri zīmogam ar Padomju Savienības ģerboni! Tu par to atbildēsi!

Kārtējais šāviens no jauna viņu piespieda iegrūst degunu dubļos. Pūlēdamies nepacelt galvu, leitnants pagrieza seju pret Svincovu.

— Svincov, aizrāpo no tās puses! Jānovērš viņa uzmanība.

—• Tieši tā! •— Svincovs atteice un paslēja dibenu, kurā tūliņ kā kamene ieurbās Conkina raidītā lode.

Svincovs iestūma sevi slapjajā zemē un iebļāvās necilvēciskā balsī.

— Svincov, kas tev notika? — leitnants satraucās. — Tu esi ievainots?

— Ai-ai-au-au! — Svincovs gaudoja nevis no sāpēm, bet bailēs, ka brūce ir nāvīga.

Čonkins no aizsega modri uzraudzīja savus pretiniekus. Viņi gulēja dubļos un neviens, izņemot rudo, neizrādīja dzīvības zīmi. Visiem iepakaļ bija novēlies ne par šo, ne par to šajā ķezā iekūlies rēķinvedis Volkovs.

Aizmugurē Čonkins saklausīja lēnus soļus.

— Kas tur? — viņš nodrebēja.

—- Vaņa, tā esmu es, — atskanēja Ņuras balss.

— A, Ņura, — viņš nopriecājās. — Nāc šurp. Tikai ne-izbāzies, nogalēs. Pakasi kuili.

Ņura notupās pie kuiļa, sāka knibināt tam ausi.

— Vai redzēji, — Čonkins apmierināti sacīja. — Bet tu bijājies.

— Un kas būs tālāk? — Ņura grūtsirdīgi apvaicājās.

— Kas tālāk? — Čonkins nenolaida skatienu no dubļājā guļošajiem. — Lai vāļājas, kamēr mani nomainīs.

— Bet ja tev vajadzēs uz sētu?

— Ja uz sētu... — Čonkins iegrima domās. Taču tūlīt pat atrada izeju. — Tad tu pasargāsi.

— Un kad satumsīs? — Ņura jautāja.

— Un arī, kad satumsīs, sargāsim.

— Dumiķi, — Ņura nopūtās. — Viņi taču ir pelēki. Viņus pat šobrīd dubļos nevar pamanīt. Bet, kad uznāks krēsla, tad nu nemaz.

— Redz, tu man te gāginl līdzās, — viņi sadusmojās uz Ņuru cilvēkam raksturīgajā ieradumā novirzīt savu piktumu uz tiem, kuri runā nepatīkamu taisnību, it kā pati taisnība no nerunāšanas kļūtu labāka. Tomēr Conkins sāka gudrot un prātā pārlikt ;espējamos variantus. Un izdomāja.

— Ņura, — viņš teica, kļūdams jautrāks. —■ Drāz uz māju, paņem somu un garāku striķi. Saprati?

— Nesapratu, — Ņura sacīja.

— Pēcāk apjēgsi. Drāzies.

22

Drīz ikviens, kas vēlējās, varēja ieraudzīt tādu ainu. No sava nama iznāca Ņura ar gai u auklu un pastnieces brezenta somu rokās. Viņa piegāja no aizmugures pie cilvēkiem, kuri gulēja uz ceļa, un padeva Conkinam zīmi.

— Ei, jūs! — Conkins uzbļāva no aizsega. — Tūdaļ pie jums pieies Ņura, atdodiet viņai revolverus. Kas pretosios, uz vietas nogalēšu Vai sapratāt?

Viņam neviens neatbildēja. Ņura bija pieradusi tīrīt zivis no galvas. Vispirms viņa aizsoļoja pie leitnanta.

— Ej nost, kuce, nošaušul — leitnants nošņāca, nepaceldams galvu.

Ņura apstājās.

— Vaņa! — viņa iekliedzās.

— Kas ir?

— Viņš apsaukājas.

— Paej maliņā! — Conkins pavērsa stobru pret leitnantu un piemiedza kreiso aci.

— Ei, nešauj! Es pajo' ojul Redz, kur mana pistole.

Leitnants pārlingoja ieroci augstu pāri galvai, lai Conkins pamanītu, un tas noplunkšķēja pie Ņuras kājām. Ņura notīrīja no revolvera dubļus un iesvieda to somā.

— Onkulīt, ko tu gaidi? — Ņura devās pie Svincova, kurš gulēja tādā pozā, it kā gribētu apkampt visu zemi.

— Es, mīļā, negaidu, — Svincovs kunkstēdams atteica.

— Redz, kur šis ir. — Tiešām, viņa «nagana» sistēmas revolveris atradās sāņus no saimnieka uz apžuvuša ciņa. Ņura arī to iemeta somā.

— Ai! — Svincovs iestenējās. — Ai, nevaru!

— Ievainots, vai? — Ņura satraucās.

— Ievainots, mīļā. Mani vajadzētu pārsiet. Noasiņošu taču. Man ir trīs bērneļi. Kam atstāšu?

—» Tūliņ, tūliņ, mazliet pacieties. — Ņura s?ka steigti Га? gan Svfncovs Izskatījās pēc gatavā zvēra, teču n mālam cilvēkam pat zvērs izsauc žēlumu, a tas cieš.

Tālāk viss gāja kā pa taukiem. Pārējie atbraukušās к mandas locekļi, redzēdami pēc pakāpes vecāko bied krietno piemēru, bez ierunām pakļāvās un atdeva ieroču Viņi pat nemēģināja pretoties, kad Ņura viņus sasēja vie-virvē — gluži kā sasaistās alpīnisti pirms grūta kāpiena

1

Saīsinājums no vārda «disciplinārais bataljons». (Tulk. piez.)

2

Atsevišķas detaļas un nosaukumi var variēties atbilstoši daļas tradīcijām. (Aut. piez.)

3

Kontroles un caurlaides punkts. Tulk, piez,ļ

4

No krievu «земляк» — novadnieks. (Tulk. plez.)

5

Modernizētais Kalašņikova automāts. (Tulk. piez.)

6

Zaldātu žargonā — jaunāko speciālistu sagatavošanas skola. (Tulk. piez.)

7

Armijas tirdzniecības uzņēmumu apvienība. (Tulk. piez.)

8

— Platāku soli! — baterijas komandieris komandē.

Mēs izdrāžamies pa garnizona vārtiem un nogriežamies uz poligona pusi. Skriet ir grūti, brīžam klūpam grambās un dangās, ko atstājušas pašgājēju kāpurķēdes. Pie apvāršņa parādījusies šaura, gaiša svītriņa, it kā, uz rīta pusi pārsalis, kāds, uzvilkdams pār galvu nakts melno flaneļa segu, būtu atsedzis pelēcīgo kareivja veļu.

Pie blindāžas, kas pustumsā atgādina milzīgu purva cini, drūzmējas zaldāti ar leitnantu Kosuļiču priekšgalā. Ieraudzījis baterijas komandieri Uvarovu, viņš nopūšas, ar pirkstu sakārto brilles un steidzas pie priekšniecības, lai ziņotu par meklējumu rezultātiem. Čerņeckis un Titarenko jau ir šeit. Viņi stāv nedaudz atstatus un izskatās saīguši, no brašās «veču» pašapziņas vairs nav ne vēsts.

— Nebēdā, puis! — Kamals žēli lūdz, ar seju pie-plakdams pie Titarenko granīta pleca.

9

10

No krievu vai. atdz. Andrejs Rijnieks. (Red. piez.)

11

No krievu vai. atdz. Jānis Sirmbārdis, (Tulk, piez.)

12

Krievu vai. прения — debates; преть —• sust. (Tulk. pie г.

13

No krievu vai. atdz. Andrejs Rijnieks. (Tulk. piez.)

14

Vārdu spēle — краснотал — smaillapu kārkls; талая вода — atkušņa ūdeņi. (Tulk. piez.)

15

Asīrijas valdnieks (669,—633. g. p. m. ē.). (Tulk. plez.)

16

Ivans Poddubnijs (1871—1949) — leģendārs krievu cīkstonis, sporta gaitas sācis jau cariskajā Krievijā. (Tulk. piez.)

17

Grieķu Ltjkeion — sengrieķu filozofijas skola, kuras dibinātājs ir Aristotelis, pastāvējusi astoņus gadsimtus. Nosaukumu skola dabūja no Līkejas Apollona tempļa vārda. Templis atradās netālu no Atēnām, un Aristotelis mūža nogalē (335,—323. g. p. m, ē.) bija tajā pasniedzējs. (Tulk. piez.)

Content

Poļakovs Jurijs Simts dienas līdz pavēlei

VAI TIESĀM ARTILĒRIJA ŠAUJ UZ SAVĒJIEM

SIMTS DIENAS LĪDZ PAVĒLEI

RAJONA MĒROGA ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS

KĻŪDU LABOJUMS

4

5

9

11

1