Aļeksejevs Sergejs

Simts stāstu par karu

Sergejs Aleksejevs

Simts stāstu par karu

Stāsti no Liela Tēvijas Kara vēstures

«Pioniera bibliotēka»

1941. gada 22. jūnijā agri no rīta, gaismai austot, vācu fašisti nodevīgi bez kara pieteikšanas uzbruka mūsu Dzimtenei, laužot neuzbrukšanas līgumu, kas bija noslēgts starp PSRS un Vāciju.

Sākās Padomju Savienības tautu Lielais Tēvijas karš pret fašistiskajiem iebrucējiem.

Sīs grāmatas stāsti iepazīstina jūs ar dažām Lielā Tēvijas kara kauju epizodēm.

No krievu valodas tulkojis Adolfs Tālei* Mākslinieks Vasilijs Kovajovs

© «Liesma», 1979, tulkojums latviešu valodā, Ilustrācijas

© Издательство «Молодая гвардии*» 1975

Pirmā nodaļa. ZIBEŅKARA GALS

BRESTAS CIETOKSNIS

Brestas cietoksnis atrodas uz robežas. Fašisti tara uzbruka jau pirmajā kara dienā.

Fašisti nespēja ieņemt Brestas cietoksni tiešā triecienā. Viņi to apgāja pa kreisi un pa labi. Cietoksnis palika ienaidnieka aizmugurē.

Fašisti uzbrūk. Kaujas norisinās pie Minskas, pie Rīgas, pie Ļvovas, pie Luckas. Taču Brestas cietoksnis tur, fašistu aizmugurē, cīnās, nepadodas.

Varoņiem klājas grūti. Trūkst munīcijas, trūkst ūdens, un to cietokšņa aizstāvji sevišķi izjūt.

Visapkārt ūdens — Bugas upe, pieteka Muhoveca, attekas. Visapkārt ūdens, bet cietoksnī ūdens nav. Ūdens atrodas apšaudes joslā. Ūdensmalks te ir dārgāks par dzīvību.

— Ūdeni!

— Ūdeni!

— Ūdeni! — dzird saucam cietoksni.

Atradās drosminieks, skrēja uz upi. Skrēja un tūliņ sabruka. Karavīru notrieca ienaidnieka lodes. Pēc kāda laika vēl viens drosminieks skrēja pēc ūdens. Arī viņš krita. Devās pēc ūdens trešais. Ar! trešais nepalika dzīvs.

Netālu no šīs vietas atradās ložmetējnieks. Izšāva vienu kārtu, izšāva otru, un pēkšņi ložmetējs vairs

neklausīja. Bija pārkārsis cīņā. Ari ložmetējam bija vajadzīgs ūdens.

Ložmetējnieks paskatījās — apvalks tukšs, kaujas karstumā ūdens izgarojis. Viņš palūkojās uz to pusi, kur tecēja Buga, kur tecēja upes attekas. Palūkojās pa kreisi, pa labi.

— Ek, lai notiek kas notikdams!

Viņš līda uz ūdens pusi. Līda uz vēdera, pieplacis pie zemes kā čūska. Arvien tuvāk ūdenim, arvien tuvāk. Jau ir klāt pie paša krasta. Ložmetējnieks norāva bruņucepuri. Iesmēla tajā ūdeni kā spainī. Un atkal līda kā čūska atpakaļ. Arvien tuvāk pie savējiem, arvien tuvāk. Nu jau ir klāt. Draugi palīdzēja piecelties.

— Ūdentiņu atnesis! Varonis!

Karavīri lūkojās uz bruņucepuri, uz ūdeni. No slāpēm acis miglo. Viņi nezina, ka ložmetējnieks atnesis ūdeni savam ložmetējam. Gaida: varbūt viņš pacienās, iedos katram kaut vai pa malkam.

Ložmetējnieks pavērās karavīros, viņu izkaltušajās lūpās, drudžainajās acīs.

— Nāciet šurp, — viņš sacīja.

Kaujinieki paspēra soli, bet pēkšņi...

— Brālīši, šo ūdeni vajadzētu aiznest ievainotajiem, — kāds ieminējās.

Kaujinieki apstājās.

— Nu, protams — ievainotajiem!

— Pareizi, nes to uz pagrabu!

Karavīri lika savam biedram iet uz pagrabu. Viņš aiznesa ūdeni uz pagrabu, kur gulēja ievainotie.

— Brālīši, — viņš teica, — te būs ūdentiņš...

Ievainotie pagrieza galvas uz viņa pusi. Viņu sejās

iemirdzējās prieks. Karavīrs paņēma krūzīti, uzmanīgi tajā ielēja ūdens lāsi, palūkojās, kuram dot. Ieraudzīja karavīru viscaur nosaitētu, asiņainu.

— Ņem. — Viņš sniedza ievainotajam krūzīti.

Tas jau sniedzās pēc ūdens. Jau paņēma krūzīti,

bet pēkšņi izdvesa:

— Nē! Man nedod! Nes, mīļais, bērniem.

— Bērniem, bērniem! — citi ievainotie piebalsoja.

Karavīrs nesa ūdeni bērniem. Te jāpiebilst, ka Bres-

tas cietoksnī kopā ar pieaugušajiem kaujiniekiem atradās arī sievietes un bērni — karavīru sievas un bērni.

Karavīrs nokāpa pagrabā pie bērniem.

— Nāciet šurp, — viņš sacīja bērniem, — nāciet, stājieties rindā! — Un kā burvju mākslinieks izvilka no aizmugures bruņucepuri.

Bērni skatās — bruņucepurē ūdens.

-r- Ūdens!

Bērni skrēja pie ūdens, pie karavīra.

Viņš paņēma krūzīti, uzmanīgi tajā ielēja ūdens lāsi. Lūkojas, kuram dot. Redz: blakām stāv mazulītis kā īkšķītis.

— Ņem. — Viņš sniedza mazulītim.

Mazulītis palūkojās uz karavīru, tad uz ūdeni.

— Tētim, — sacīja mazulītis. — Viņš ir tur, viņš šauj.

— Dzer vien, dzer, — karavīrs smaidot mudināja.

— Nē. — Puisītis papurināja galvu. — Tētim. — Un ūdens malku nedzēra.

Pēc tam atteicās dzert arī citi.

Karavīrs atnāca atpakaļ pie savējiem. Pastāstīja par bērniem, par ievainotajiem. Viņš atdeva bruņu* cepuri ar ūdeni ložmetējniekam.

Ložmetējnieks palūkojās uz ūdeni, palūkojās karavīros, kaujiniekos, savos draugos. Tad paņēma bruņucepuri, ielēja ūdeni metāla apvalkā. Ložmetējs atdzīvojās, sāka darboties, raidīt ložu kārtas.

Ložmetēja uguns sedza kaujiniekus. Atkal radās drosminieki. Tie līda uz Bugu nāvei pretī. Un varoņi atgriezās, atnesa ūdeni. Padzērās bērni un ievainotie.

Drosmīgi cīnījās Brestas cietokšņa aizstāvji. Bet viņu palika arvien mazāk un mazāk. Viņiem meta virsū bumbas no debesīm. Tiešā tēmējumā šāva ar lielgabaliem. Gāza virsū uguni no liesmu metējiem.

Fašisti gaidīja: tūliņ cilvēki lūgs žēlastību. Tūliņ parādīsies balts karogs.

Gaidīja, gaidīja — karoga kā nav, tā nav. Neviens nelūdz žēlastību.

Trīsdesmit divas dienas nenorima kaujas par cietoksni. «Es mirstu, bet nepadodos. Ardievu, Dzimtene!» — tā ar durkli uzrakstījis uz cietokšņa sienas viens no pēdējiem tā aizstāvjiem.

Tie bija atvadu vārdi. Bet reizē arī zvērests. Karavīri turēja zvērestu. Viņi nepadevās ienaidniekam.

Par to mūsu tauta zemu paklanās varoņu priekšā. Arī tu, lasītāj, veltī viņiem vienu klusuma mirkli. Arī tu zemu paklanies varoņu priekšā.

LIEPĀJĀ

Ar uguns soļiem bradā karš. Pār zemi liesmo posts. Milzīgā platībā no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai izvērsusies grandioza kauja ar fašistiem.

Fašisti uzbruka uzreiz trijos virzienos: Maskavas, Ļeņingradas un Kijevas virzienā. Izpleta nāves vēdekli.

Liepāja ir Padomju Latvijas ostas pilsēta. Viens no fašistu triecieniem bija vērsts uz šejieni, uz Liepāju.

Ienaidnieki ticēja, ka panākumus gūs viegli. Viņi teica:

— Liepāja mūsu!

Fašisti uzbrūk no dienvidu puses. Iet gar jūru — taisnā ceļā. Fašisti iet. Jau klāt Rucava. Jau Papes ezers. Jau Bārtas upe. Arvien tuvāk un tuvāk pilsētai.

— Liepāja mūsu!

Viņi iet. Bet pēkšņi briesmīga uguns aizšķērso ceļu. Fašisti apstājas, iesaistās kaujā.

Viņi cīnās, cīnās — netiek uz priekšu. Nespēj ielauzties Liepājā no dienvidiem.

Tad fašisti maina virzienu. Apiet pilsētu austrumu pusē. Apgāja. Lūk, jau pilsēta tālumā dūmo.

— Liepāja mūsu!

Līdzko fašisti devās triecienā, Liepāja atkal brāza pretī uguns krusu. Padomju karavīriem nāca palīgā jūrnieki. Militārajiem spēkiem devās palīgā strādnieki. Tvēra rokās ieročus. Gāja ar karavīriem vienā rindā.

Fašisti apstājās. Bija spiesti uzsākt kauju.

Viņi uzbrūk, uzbrūk — nespēj ielauzties pilsētā. Fašisti netiek uz priekšu arī pilsētas austrumos.

Fašisti devās tālāk. Apgāja Liepāju no ziemeļiem. Ielenca pilsētu no trim sauszemes pusēm. Liepāja iežņaugta spīlēs no jūras līdz jūrai. Fašisti gavilē:

— Liepāja mūsu!

Taču arī šeit, pilsētas ziemeļos, fašistiem aizšķērsoja ceļu drosmīgie Liepājas aizstāvji. Liepāja cīnās ar ienaidnieku.

Paiet diena.

Cīnās!

Paiet otra.

Cīnās!

Paiet trešā. Jau ceturtā iet uz beigām.

Liepāja nepadodas, turas!

Tikai tad, kad izbeidzās šāviņi, kad nebija vairs patronu, Liepājas aizstāvji atkāpās.

Fašisti iegāja pilsētā.

— Liepāja mūsu!

Taču padomju cilvēki nesamierinājās. Darbojās pagrīdē. Aizgāja partizānos. Fašistus ik uz soļa sagaida lode. Fašisti tur pilsētā veselu divīziju.

Liepāja cīnās.

Ienaidnieki ilgi atcerējās Liepāju. Ja viņi cieta kādu neveiksmi, tūliņ sacīja:

— Liepāja!

Arī mēs neaizmirsām Liepāju. Ja vien kāds sīksti turējās kaujā, ja kāds sevišķi drosmīgi cīnījās ar ienaidnieku un ja kaujinieki to gribēja atzīmēt, tad sa-cīja:

— Liepāja!

Pat fašistu verdzībā nokļuvusi, mūsu — padomju Liepāja palika ierindā.

KAPTEINIS GASTELLO

Karš turpinājās piekto dienu. Lidotājs kapteinis Nikolajs Gastello ar savas lidmašīnas apkalpi lidoja kaujas uzdevumā. Tā bija liela divmotoru lidmašīna. Bumbvedējs.

Bumbvedējs uzlidoja virs paredzētā mērķa. Nobum-boja. Veica kaujas uzdevumu. Griezās atpakaļ. Devās mājup.

Pēkšņi aizmugurē atskanēja šāviņa sprādziens. Fašisti apšaudīja padomju lidmašīnu. Notika visļaunākais — šāviņš pārsita benzīna tvertni. Bumbvedējs sāka degt. Pa spārniem, pa lidmašīnas korpusu sāka lodāt liesmu mēles.

Kapteinis Gastello centās apslāpēt liesmas. Viņš strauji sasvēra lidmašīnu. Lika mašīnai it kā krist lejā uz spārna. Šādu lidmašīnas stāvokli sauc par slīdēšanu. Lidotājs domāja, ka liesmas nokritīs zemē, apdzisis. Mašīna tomēr turpināja degt. Gastello sasvēra bumbvedēju nz otra spārna. Nepārstāja liesmot. Lidmašīna deg, zaudē augstumu.

Tajā brīdī lejā zem lidmašīnas virzījās fašistu autoko-lonna: virkne cisternu ar degvielu, automašīnas. Fašisti pacēla galvu, ziņkārīgi vēroja padomju bumbvedēju.

Fašisti redzēja, kā lidmašīnu trāpīja šāviņš un kā tā tūliņ uzliesmoja. Redzēja, kā lidotājs cīnījās ar uguni, sasvērdams mašīnu te uz vieniem sāniem, te uz otriem.

Fašisti gavilē.

— Par vienu komunistu būs mazāk!

Fašisti smejas. Bet pēkšņi...

Kapteinis Gastello veltīgi centās nokratīt liesmas no lidmašīnas. Sasvēra to uz viena spārna, sasvēra uz otra. Kļuva skaidrs — no uguns vaļā netiks. Ar drausmīgu ātrumu lidmašīnai pretī traucās zeme. Gastello palūkojās lejup. Ieraudzīja fašistus, autokolonnu, degvielas cisternas, smagās automašīnas.

Tas nozīmēja: ja cisternas nokļūs paredzētajā vietā, benzīnu saņems fašistu lidmašīnas, tanki un automašīnas; fašistu lidmašīnas trieksies virsū mūsu pilsētām un ciemiem, fašistu tanki uzbruks mūsu karavīriem, trauks automašīnas, pārvadājot fašistu zaldātus un kara materiālus.

Kapteinis Gastello varēja izlēkt no degošās lidmašīnas ar izpletni.

Taču kapteinis Gastello neizmantoja izpletni. Viņš satvēra stingrāk rokās stūri. Virzīja bumbvedēju uz fašistu autokolonnu.

Fašisti stāv, lūkojas uz padomju lidmašīnu. Fašisti ir priecīgi. Apmierināti, ka viņu zenītnieki notriekuši mūsu lidmašīnu. Tad pēkšņi apjēdz: tieši uz viņiem, uz cisternām traucas lidmašīna.

Fašisti metas bēgt uz visām pusēm. Bet visi jau nepaguva aizbēgt. Lidmašīna ietriecās fašistu autoko-lonnā. Atskanēja drausmīgs sprādziens. Desmitiem fašistu automašīnu ar degvielu uzlidoja gaisā.

Lielā Tēvijas kara gados padomju karavīri — gan lidotāji, gan tankisti, gan kājnieki, gan artilēristi — paveica daudz slavenu, neaizmirstamu varoņdarbu. Viens no pirmajiem bija kapteiņa Gastello varoņdarbs.

Kapteinis Gastello aizgāja bojā. Bet palika viņa piemiņa. Mūžīga piemiņa. Mūžīga slava.

NEBĒDNĪGA DROSME

Tas notika Ukrainā. Netālu no Luckas.

Tajā apkaimē — pie Luckas, pie Ļvovas, pie Brodiem un Dubnas — iedegās lielas tanku kaujas.

Bija nakts. Fašistu tanku kolonna devās uz citām pozīcijām. Brauca mašīna pēc mašīnas. Visā apkārtnē skanēja motoru rēkoņa.

Kāda fašistu tanka komandieris leitnants Kurts VI-ders atgrūda torņa lūku, izliecās pa to līdz viduklim un lūkojās nakts ainavā.

No debesīm mierīgi raugās vasaras nakts zvaigznes. Pa labi kā šaura strēmele stiepjas mežs. Pa kreisi lejup steidzas tīrums. Kā sudraba lenta garām slīd strautiņš. Ceļš vīdamies liecas mazliet pret kalnu. Nakts. Mašīnas brauc cita aiz citas.

Te uzreiz Vīders netic savām acīm. Tanka priekšā šauj. Vīders redz: izšāva tas tanks, kurš brauca pa priekšu. Bet kas tad tas? Šāva pa savējo tanku. Sašautais uzliesmoja, to apņēma uguns mēles.

Domu drūzma jaucās pa Vīdera galvu:

— Nejaušība?!

— Misēklis?!

— Muļķojas?!

— Prātā jukuši?!

Tajā brīdī atskanēja šāviens arī no mugurpuses. Pēc tam vēl otrs, trešais, ceturtais, piektais. Vīders atskatījās. Tanki šauj uz tankiem. Tie, kas aizmugurē, šauj uz tiem, kas priekšā.

Vīders steidzīgi ielīda atpakaļ tankā. Netiek gudrs, kādu komandu lai dod tankistiem. Lūkojas pa labi, pa kreisi, nudien: kādu komandu lai dod?

Kamēr prātoja — atkal šāviens. Sprāga blakus, un

U

tūdaļ nodrebēja tanks, kurā atradās Vīders. Nodrebēja, nožvadzēja un uzliesmoja kā svece.

Vīders izlēca laukā. Un kā bulta iekrita grāvī.

Kas tad bija noticis?

Dienu iepriekš padomju karavīri kādā kaujā bija atņēmuši fašistiem piecpadsmit tankus. No tiem trīspadsmit izrādījās lietošanas kārtībā.

Mūsējie tad nolēma fašistu tankus izmantot pret pašiem fašistiem. Padomju tankisti iesēdās ienaidnieku mašīnās, izbrauca uz ceļa un gaidīja kādu garāmbraucošu tanku kolonnu. Kad tā parādījās, mūsējie nemanot ielavījās kolonnā. Tad pamazām sagrupējās tā, tai aiz katra ienaidnieka tanka brauktu mūsu tankisti.

Kolonna virzījās. Fašisti — mierīgi. Uz visiem tankiem redzami melni krusti. Pienāca pie nokalnes. Un šajā vietā mūsējie sašāva fašistu tanku kolonnu.

Vīders piecēlās kājās. Lūkojās uz tankiem. Tie kvēloja kā ogles. Viņš palūkojās debesīs. Zvaigznes no debesīm durstīja kā ar adatām.

Mūsējie atgriezās ar uzvaru, ar trofejām.

— Nu, vai viss kārtībā?

— Pieņemsim, ka pilnīgā kārtībā!

Tankisti stāv.

Lūpās rotājas saulains smaids. Acīs — drosme. Sejās — nebēdnīga drosme.

dzēlīgs vārds

Karš bradā pa baltkrievu zemi. Aiz muguras plosās ugunsgrēki.

Fašisti soļo. Un raugies — priekšā Berezinas upe, baltkrievu plašumu daiļava.

Brāžas Berezina. Izplūst palienā, pēkšņi saraujas kā šaura pieteka, laužas cauri purviem, cauri muklājiem, čalo gar priežu silu, gar lapmežu, gar druvām, gar lepnu sētu namdurvīm, uzsmaida tiltiem, pilsētām, ciemiem.

Fašisti nokļuva pie Berezinas. Kāda vienība — pie Studjankas ciema. Tur nogranda kauja. Fašisti bija apmierināti. Vēl viena vieta ieņemta.

Studjankas ciema apkaime ir pauguraina. Abi upes krasti kūkumaini. Berezina te sāk tecēt pa zemieni. Fašisti pakāpās uz paugura. Visa apkaime redzama kā uz delnas. Druvas un meži aizstiepjas līdz pašai debess malai. Fašisti soļo.

— Dziesmu! — oficieris nokomandē.

Zaldāti uzsāka dziesmu.

Fašisti soļo un pēkšņi ierauga — piemineklis. Ceļa malā paugura virsotnē paceļas obelisks. Tā pakājē kaut kas uzrakstīts.

Fašisti apstājas, pārtrauc klaigāt. Lūkojas uz obelisku, pēta, kas tur rakstīts. Krieviski nesaprot. Taču interesē, kas īsti rakstīts. Cits citam jautā:

— Kurt, kas tur rakstīts?

— Kārli, par ko tur rakstīts?

Stāv Kurti, Kārļi, Friči, Franči, Ādolfi, Hansi, stāv un skatās uz pieminekļa uzrakstu.

Tad atradās viens, kas prata lasīt krieviski.

«Šeit, šajā vietā ...» zaldāts iesāka lasīt. Un tālāk izlasīja par to, ka šajā vietā pie Berezinas, pie Studjankas ciema, 1812. gadā feldmaršala Mihaila Ilario-noviča Kutuzova komandētā krievu armija galīgi sakāvusi Francijas imperatora, mūsu zemes iekarot tīkotāja Napoleona I karapūļus un izdzinusi iebrucējus no Krievijas robežām.

Jā, tas noticis tieši šajā vietā. Šeit, pie Berezinas upes, pie Studjankas ciema.

Zaldāts izlasīja pieminekļa uzrakstu līdz galam. Palūkojās blakus stāvētājos. Kurts iesvilpās. Iesvilpās ari Kārlis. Pavīpsnāja Fricis. Pasmaidīja Francis. Citi zaldāti sāka pārspriest:

— Tas taču noticis tik sen!

— Napoleonam toreiz nebija tāda spēka!

Zaldāti devās tālāk. Atkal uzsāka dziesmu.

Bet kas tad tas? Dziesma vairs nemaz neskan. Kļūst arvien klusāka un klusāka. Oficieris komandē:

— Skaļāk dziedāt, skaļāk!

Kaut kā neiznāk skaļāk. Beidzot pavisam apklust.

Zaldāti iet, domā par 1812. gadu, par obelisku, par to, kas rakstīts uz pieminekļa. Lai gan, tiesa, tas bija noticis tik sen, lai gan Napoleonam nebija tāda spēka, tomēr fašistiem oma sabojāta. Viņi iet un atkārto;

— Berezina!

Šis vārds pēkšņi bija kļuvis dzēlīgs.

MUIŽA

Ienaidnieki soļo pa Ukrainu. Fašisti laužas uz priekšu. Skaista ir Ukraina. Gaiss smaržīgs kā pļavu zāle. Zeme trekna, zied kaut uz maizes. Dāsni spīd saule.

Hitlers tika pasolījis zaldātiem, ka pēc kara, pēc uzvaras, viņi dabūs Ukrainā muižas.

Soļo zaldāts Hanss Muterfāters, izrauga sev muižu. Viņam iepatikās viena vietiņa. Tur upīte burbuļo. Aug vītoli. Blakus upītei — pļava. Stārķis.

— Jauki. Dieva svētība! Rau, te droši vien pēc kara es palikšu. Tur, pie upītes, uzcelšu māju.

Viņš pievēra acis. Acu priekšā izauga skaista māja. Mājai līdzās — stallis, klētis, šķūņi, kūtis govīm un cūkām.

H

Muterfāters smaidīja pār visu ģīmi.

— Lieliski! Brīnišķīgi! Šo vietu paturēsim prātā.

Fašisti dodas tālāk. Skaista ir Ukraina. Pakalni. Ielejas. Ielejās — dīķi. Pauguros — ciemati. Lejā — tilti. Vējenes māj ar spārniem.

Hanss Muterfāters noteica:

— Lieliska vieta!

Patīksminājās:

«Droši vien es te pēc kara palikšu. Tur, uzkalniņā, uzcelšu māju.» Viņš pievēra acis. Acu priekšā izauga skaista māja. Mājai līdzās — saimniecības ēkas: stallis, klētis, šķūņi, kūtis govīm un cūkām.

Zaldāts paturēja prātā vietu.

Karaspēks dodas tālāk.

Atkal apstāšanās.

Priekšā vīd stepju plašumi. Tām nav ne sākuma, ne gala. Tīrums klājas kā samts. Pa tīrumu staigā krauķi kā firsti.

No bezgalīgā plašuma zaldāts ir pilnīgi aizgrābts. Lūkojas stepē, lūkojas uz zemi: aizgrābtībā sirds vai kāpj pa muti laukā.

— Rau, šeit, šajā vietā, es palikšu uz visiem laikiem.

Viņš pievēra acis: vārpojas kviešu druva. Blakus

iet pļāvēji. Tā ir viņa kviešu druva. Pļāvēji ir viņa druvā. Un blakus ganās govis. Tās ir viņa govis. Turpat knābājas tītari. Tie ir viņa tītari. Arī cūkas ir viņa un vistas. Arī zosis ir viņa un pīles. Arī aitas ir viņa un kazas. Un, lūk, arī skaistu skaistā māja.

Muterfāters stingri nolemj: te viņš pieprasīs sev muižu. Citas vietas viņam nevajag.

— Sehr gut![1] — fašists izdvesa. — Es palikšu te mūžīgi.

Skaista ir Ukraina. Labvēlīga ir Ukraina. Piepildījās tas, pēc kā tik ļoti ilgojās Muterfāters ... Kad partizāni uzsāka niknu kauju, Hanss Muterfāters palika te mūžīgi. Un vajadzēja arī tā sagadīties, ka viņš palika turpat, tieši savā izvēlētajā muižā.

Muterfāters guļ savā muižā. Bet viņam garām iet tālāk citi. Arī šie izraugās sev muižām vietu. Cits uzkalniņā, cits piekalnītē. Cits mežmalā, cits druvas malā. Cits pie dīķa, bet cits pie upītes.

Partizāņi nolūkojas viņos.

— Nedrūzmējieties. Nesteidzieties. Ukraina ir liela. Ukraina ir labvēlīga. Visiem vietas pietiks.

DIVI TANKI

Kādā kaujā padomju tanks KV (KV ir tanka marka) taranēja fašistu tanku. Fašistu tanks tika sadragāts. Taču cieta arī mūsējais. No trieciena vairs nedarbojās motors.

Tanka vadītājs mehāniķis Ustinovs noliecās pār motoru, centās to iedarbināt. Motors klusēja.

Tanks apstājās. Taču tankisti turpināja kauju. Uz fašistiem atklāja lielgabala un ložmetēju uguni.

Tankisti šauj un reizē klausās, vai nesāks darboties motors. Ustinovs ņemas ap motoru. Motors klusē.

Kauja bija ilga, sīva. Mūsu tankam pietrūka munīcijas. Tanks tagad kļuva pavisam bezspēcīgs. Tomēr klusēdams stāv karalaukā.

Fašisti sāka interesēties par vientuļi stāvošo tanku. Gāja tam klāt. Apskatīja — no ārpuses tanks ir vesels. Uzrāpās virsū. Ar apkaltiem zābakiem spārda lūkas vāku.

— Ei, rus!

Klausījās. Neviens neatbild.

— Nāc ārā, rus!

— Ei, rus!

Neatbild.

«Tankisti beigti,» hitlerieši nodomāja. Viņi nolēma tanku aizvilkt prom kā trofeju. Piebrauca klāt savu tanku. Sadabūja trosi. Piestiprināja. Trose nostiepās. Milzenis vilka milzeni.

«Nu ir slikti,» mūsu tankisti saprot. Noliecās pie motora un Ustinovam saka:

— Paskaties šajā vietā.

— Pabaksti te.

— Kāpēc nav dzirksteles?

Ustinovs pie motora pukst:

— Ak tu, spītnieks tāds!

— Ak tu, tērauda dvēsele!

Un pēkšņi tanka motors iesprauslojās, sāka darboties. Ustinovs satvēra sviras. Aši ieslēdza ātrumu. Piedeva gāzi. Sāka griezties tanka kāpurķēdes. Iespītējās padomju tanks.

Fašisti redz, ka padomju tanks sasparojies. Brīnās: nekustējās, bet nu ir atdzīvojies. Ieslēdza visspēcīgāko jaudu. Nespēj izkustināt padomju tanku no vietas.

Motori rēc. Tanki velk katrs uz savu pusi. Kāpurķēdes griežas augsnē. Šķaida zemi pa gaisu.

— Vasilij, piespied! — tankisti sauc Ustinovam. — Vasilij!

Ustinovs nospieda gāzes padevi līdz galam. Un... padomju tanks guva virsroku. Aizvilka sev līdzi fašistu. Tagad fašisti un mūsējie atradās mainītās lomās. Nevis mūsējais, bet fašistu tanks kļuva par trofeju.

Fašisti uztraucās, atvēra lūku. Sāka lēkt laukā no tanka.

Varoņi atvilka ienaidnieka tanku pie savējiem. Karavīri brīnījās:

— Tanks?

— Fašistu tanks!

— Pilnīgā kārtībāI

Tankisti pastāstīja par kauju un par to, kas tajā bija noticis.

— Pieveicāt gan, — karavīri smējās.

— Guvām virsroku!

— Tātad mūsējais plecos ir stiprāks.

— Stiprāks gan! — Karavīri smējās. — Nāks laiks, un friči ne tikai to vien piedzīvos.

Ko tur lai saka?

— Vai gūsim virsroku?

— Gūsim!

Būs vēl kaujas. Būs uzvaras. Tikai tās nenāk uzreiz. Tās vēl stāv priekšā.

PĀRPILNAM

Cīņas pret fašistiem norisinājās Dņepras krastos. Fašisti nonāca pie Dņepras. Ieņēma arī Bučaku ciemu. Fašisti tur izvietojās. Viņu bija daudz — apmēram tūkstotis. Izvietoja pozīcijā mīnmetēju bateriju. Krasts tur augsts. No nogāzes fašistiem viss tālu pārredzams. Fašistu baterija dragā pa mūsējiem.

Pretējā — Dņepras kreisajā krastā aizsardzības pozīcijās atradās majora Muzagika Hairetdinova komandētais pulks. Hairetdinovs nolēma pārmācīt fašistus un fašistu bateriju. Viņš pavēlēja nakts aizsegā izdarīt uzbrukumu labajam krastam.

Padomju karavīri gatavojās celties pāri. No vietējiem iedzīvotājiem sadabūja laivas. Sadabūja irkļus stumjamos kokus. Sakāpa laivās. Atstūmās no kreisā krasta. Karavīri ienira tumsā.

Fašisti negaidīja uzbrukumu no kreisā krasta. Ciemu augstajā krastā no mūsējiem aizsargā Dņepras ūdeņi. Fašisti ir mierīgi. Te pēkšņi padomju karavīri kā ugunīgu zvaigžņu lietus uzkrita ienaidniekiem uz galvas. Tos satrieca. Nopļāva. Nogāza no Dņepras kraujas lejā. Iznīcināja gan fašistu zaldātus, gan fašistu bateriju.

Ar uzvaru atgriezās kaujinieki kreisajā krastā.

No rīta uz Bučaku ciemu dodas jauni fašistu spēki. Fašistus pavada jauns leitnants. Leitnants stāsta zaldātiem par Dņepru, par Dņepras stāvajiem krastiem, par Bučaku ciemu.

— Tur mūsējo ir pārpilnām!

Precizē: tur, saka, kraujā krastā izvietota mīnmetēju baterija, no šā krasta pārredzams viss kreisais krasts, no krieviem fašistus sargā Dņepras ūdeņi kā siena, un zaldāti Bučaku ciemā dzīvo kā dieva ausī.

Fašisti pienāk pie ciema. Taču visapkārt tāds klusums, ka nav dzirdama ne skaņa. Ciems tukšs, neviena cilvēka.

Leitnants brīnās:

— Bet bija taču mūsējo pārpilnām!

Fašisti ienāk ciemā. Atnāk pie Dņepras kraujā krasta.

Redz: fašisti guļ beigti. Palūkojas pa kreisi, palūkoja? pa labi — tiešām viņu pārpilnām.

Ne tikai Bučaku ciemā, bet arī vēl daudzās citās vietās pie Dņepras tolaik norisinājās sīvas cīņas ar fašistiem. 21. padomju armija te smagi sakāva fašistus. Tā pārcēlās pāri Dņeprai, pēkšņi uzbruka fašistiem. Padomju karavīri atbrīvoja Rogačevas un Zlobinas pilsētas, tad devās tālāk Bobruiskas virzienā.

Fašisti uztraucās:

— Zaudēta Rogačeva!

— Zlobina zaudēta!

— Pretinieks iet uz Bobruisku!

Fašisti bija spiesti steidzami atsaukt savu karaspēku no citiem iecirkņiem. Viņi sadzina pie Bobruiskas milzīgus spēkus. Fašisti tik tikko noturēja Bobruisku.

21. armijas trieciens nebija vienīgais. Arī citās vietās pie Dņepras fašisti dabūja pa ādu.

MEŽA CEĻŠ

Kaujas norisinājās Baltkrievijā, Mogiļevas dienvidos. Fašistu tanku bataljons virzījās uz priekšu pa meža ceju.

Fašisti brauca uzmanīgi. Ceļš — ļoti šaurs. Tuvu ceļam — mežs. Pa labi un pa kreisi — purvs. Ja griezīsies mazliet pa labi vai mazliet pa kreisi — nogrimsi muklājā kā akmens ūdenī.

Tanki virzījās zosu gājienā cits aiz cita. Kolonnu noslēdza bruņumašīna. Baismīgi doties pa tādu mežu. Fašisti bažīgi blenž uz meža pusi.

Ienaidniekus nojauta nepievīla.

No meža nogranda lielgabala šāviens. Pirmais tanks nodrebēja, nožvadzināja bruņas un uzliesmoja.

Kolonna apstājās.

— Apiet, apbraukt! Rechts! Links![2] — oficieris ko mandēja.

Fašisti gribēja tikt garām sašautajam tankam. Otrs tanks pagriezās mazliet pa labi. Tiklīdz ielīda purvā tūliņ — līdz krūtīm iekšā muklājā.

Cits tanks mēģināja nogriezties mazliet pa kreisi. Tiklīdz nobrauca no ceļa, tūliņ — purvā līdz kaklam.

Ceļš tika aizsprostots.

— Zurūck! Zurūck![3] — oficieris tagad komandēja.

Tanki ieslēdza atpakaļgaitu. Tie sāka kāpties atpakaļ. Šajā brīdī atkal nogranda šāviens. Tas trāpīja bruņumašīnu, to, kas noslēdza kolonnu. Bruņumašīna uzliesmoja.

Tika aizsprostots atpakaļceļš.

Fašisti nokļuva kā peles slazdā. Nevar tikt ne pa

kreisi, ne pa labi. Ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tanki stāvēja uz meža ceļa kā mērķi šautuvē.

Atkal nogranda šāviens. Trešais tanks tika sašauts. Vēl šāviens. Aizdegās ceturtais.

Fašisti pagrieza tanku torņus uz to pusi mežā, no kurienes šāva lielgabals, un paši atklāja uguni.

Tomēr lielgabals neapklusa, turpināja šaut.

Tika sašauts piektais tanks, sestais.

Fašisti ieraudzīja — pie krievu lielgabala atrodas viens pats karavīrs.

ienaidnieki satvēra automātus. Pa purvu centās izlauzties pie lielgabala. Kamēr viņi brida, drosmīgais artilērists sašāva visu fašistu tanku kolonnu.

Sašāva, bet arī pats krita nevienlīdzīgajā cīņā pret fašistiem.

Fašisti lūkojās uz padomju karavīru. Tad ierodas fašistu ģenerālis. Arī lūkojas uz kritušo un uz iznīcināto tanku bataljonu. Lūkojas. Klusē.

— Jā-ā, — beidzot domīgi nosaka. Un pagriežas pret saviem zaldātiem. — Jā, tā jāmīl Vaterland... Dzimtene!

To pateicis, ģenerālis vēlreiz palūkojās uz padomju artilēristu, tad klusēdams devās prom.

Kā sauc šo varoni? Kā viņu godāt?

Vēsture saglabājusi viņa vārdu: vecākais seržants Nikolajs Sirotiņins.

IZGARO

Fašisti uzbruka Ļeņingradai. Sīvas cīņas izraisījās pie Lugas.

Gar Lugas pilsētu stiepās viena no Padomju Armijas aizsardzības līnijām. Karavīri stingri turējās kaujas pozīcijās.

Fašisti devās triecienuzbrukumos, metās uz Lugas vārtiem, klaudzināja, taču nespēja ielauzties pilsētā,

Fašistiem bija kāds jocīgs leitnants. Viņam patika savdabīgi ziņot. Ierodas leitnants pie majora ar ziņojumu.

Majors vaicā:

— Kāds stāvoklis?

— Sarūk ...

— Kas sarūk?

— Dienas.

— Kādas dienas?

— Ziemas.

— Ziemas?

— Jā. Kā ziemas dienas sarūk mūsu spēki.

Fašisti neieņēma Lugu. Atkāpās. Tagad trieciens tika vērsts vairāk no dienvidu puses.

Lauzās uz Lugu no dienvidiem, lauzās uz padomju karaspēka daļu aizsardzības līnijām, taču nespēja izlauzties tām cauri arī no šīs puses.

Leitnants ieradās pie majora ar ziņojumu.

— Kāds stāvoklis?

— Kūst.

*— Kas kūst?

— Sniegs.

— Kāds sniegs?

— Pavasara.

— Pavasara?

— Jā. Kā pavasara sniegs kūst mūsu spēki.

Fašisti neizlauzās cauri mūsu aizsardzībai Lugas dienvidos. Atkāpās. Pārgrupējās. Devās triecienā no citas puses. Apgāja Lugu no ziemeļiem.

Fašisti metās uzbrukumos, lauzās cauri ar uguni, tomēr arī šeit netika uz priekšu.

Leitnants ieradās pie majora ar ziņojumu.

— Kāds stāvoklis?

— Izgaro.

— Kas izgaro?

— Rasa.

— Kāda rasa?

— Jūlija.

— Jūlija?

— Jā. Kā jūlija rasa izgaro mūsu spēki.

Kaujas norisinājās par katru pilsētu, par katru ciemu, par katru augstieni.

Fašisti meta kaujā arvien jaunus spēkus. Tie saruka, izkusa un izgaroja.

NEIELAIDA

Baltijas jūra. Jūras šaurumi. Līči. Viļņi balto kā gulbju virtenes.

Kopā ar kājniekiem, lidotājiem, tankistiem, artilē-ristiem Dzimtenes aizsardzībā iekļāvās arī padomju jūrnieki.

Jūrā galveno triecienu fašisti centās vērst pret Sar-kankarogoto Baltijas floti. Fašisti plānoja Baltijas jūrā iznīcināt padomju kuģus, sagrābt jūras cietoksni Kron-štati, tikt klāt Ļeņingradai no jūras puses.

Mūsu karavīru uzdevums bija: neļaut fašistiem piekļūt pie Ļeņingradas, nogriezt jūras ceļus un pieejas, satriekt fašistus Baltijas jūrā.

Sākās sīva cīņa jūrā.

Otrā ranga kapteinis Griščenko komandēja padomju zemūdeni. Tā izpelnījās ievērību jau pirmajās kara dienās. Zemūdenei tika uzdots izlikt fašistu ceļā mīnas. Zemūdenes apkalpe izlika mīnas. Padomju jūrnieki to veica precīzi. Tūliņ trīs fašistu kuģi uzsprāga uz šīm mīnām.

— Mīnu speciālists, — joka pēc tā sāka dēvēt kapteini Griščenko.

Biedri nebija kļūdījušies.

Drīz vien kapteiņa Griščenko vadītā zemūdene atkal devās kaujas uzdevumā. Atkal pavēle — izlikt mīnas.

Mīnu izlikšana nav nekāds vieglais darbs. Apkārt klejo fašistu kuģi. No gaisa jūru novēro fašistu izlūku lidmašīnas. No ūdens ar paceltiem periskopiem jūru novēro ienaidnieka zemūdenes.

Ja arī mīnas ir izliktas, tas vēl nav viss. Jūrā atrodas fašistu traleri. Tie ir tādi speciāli kuģi, kas ar īpašu ierīci — trali izzvejo mīnas, attīra mīnu laukos brīvu ceļu.

Ja traleris iziet un izzvejo mīnas, padara tās nekaitīgas, tad viss darbs vējā.

Kapteinis Griščenko devās kaujas uzdevumā. Uzsāka ciņu ar fašistu traleriem. Padomju jūrnieki rīkojās gudri. Zemūdene ieradās fašistu jūras ceļos pie tās vietas, kur izliktas mūsu mīnas. Gaida un vēro, kad ieradīsies fašistu traleri. Fašisti ieradās. Izmeta trali. Velk, attīra ceļu. Fašisti pūlas, bet aiz viņu traleriem nāk

kapteiņa Griščenko zemūdene un atkal izliek mīnas tajās pašās vietās.

Fašistu traleri beidz darbu; iztīrījuši mīnu laukos ceļu, ziņo:

— Viss kārtībā, kuģu ceļš ir attīrīts.

Pa attīrītajām vietām dodas fašistu kuģi.

Un pēkšņi — sprādziens!

Vēl viens sprādziens!

Fašistu kuģi uzlido gaisā.

— Kas to nostrādājis?

— Griščenko!

Asprātīgais kapteinis pēc tam vēl vairākas reizes izpelnījās atzinību. Kapteinis Griščenko un viņa drosmīgā zemūdenes komanda tika apbalvota ar augstiem Padomju Savienības ordeņiem.

Fašisti neielauzās Kronštatē. Pa jūru netika klāt ari Ļeņingradai. Baltijas jūrnieki viņus tur neielaida.

SMOĻENSKAS NEGAISS

1941. gada 10. jūlijā pie Smoļenskas sākās milzīga kauja. Ienaidnieks nāca no rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem. Smoļenska liesmoja ugunīs. Te uzbrūk fašisti, te mūsējie dodas triecienā, tad atkal fašisti mācas virsū, mēs atbildam ar uguni un tēraudu.

Kaujas pie Smoļenskas, pie Gradobojas ciema, fašisti nosauca par elles kāpnēm. Fašistiem te negāja viegli. Ciems, izrādījās, bija īpaši sīksts kumoss. Fašisti to ilgi nevarēja aizmirst.

Mīnmetēju uguns sagaidīja fašistus vēl tālu no Gradobojas ciema. Dzelzs mīnas triecās uz fašistiem kā krusa. Kā ar naglām viņus pienagloja pie zemes.

Fašisti pavērās kaujas laukā, saskaitīja kritušos. Trešā daja tur gulēja. Katrs trešais bija šķīries no dzīves.

— Elle! — pirmo reizi tā ierunājās fašisti.

Pēc tam, jau ciema pievārtē, pie pašām tā robežām, fašistus pļāva ložmetēju uguns. Lodes gāzās virsū kā dzelzs lietus. Aizšķērsoja ceļu fašistiem.

Fašisti pavērās kaujas laukā, saskaitīja kritušos. Atkal trešā daļa šķīrušies no dzīves. Katrs trešais tur palicis.

— Elle! — fašisti atkal klaigāja. — Tā jau nav kauja, bet elle!

Fašisti ielauzās ciemā. Tūliņ pārspēs mūsējos. Tūliņ būs uzvara. Bet mūsējie piecēlās ar durkļiem, devās tuvcīņā. Nozibēja saulē slīpētais tērauds. Pacēlās durkļi kā pīķi,. Dzelzs asmeņi ietriecās fašistos.

Durkļu cīņā mūsējie noguldīja fašistus.

Tikai pēc vairākām dienām, kad ieradās fašistu tanki un lielgabali, viņi ieņēma Gradobojas ciemu.

Fašisti taujā: kā saucas ciems?

Viņiem atbild:

— Gradoboja. Tulkojumā — krusas negaiss.

— Kā jūs teicāt?

— Gradoboja, krusas negaiss, — fašistiem paskaidro.

— Negaiss? Krusas? — viņi brīnās.

Divus mēnešus nenorima kaujas Smoļenskas laukos. Fašistiem zaudējumi. Mūsējie dodas prettriecienos.

— Pārrāvums pie Smoļenskas!

— Pārrāvums pie Jeļņas!

Fašisti dabū kāvienu pie Jarcevas. Lauž kaklu pie Duhovščinas.

Visapkārt zeme liesmo, visapkārt deg. Kaujas nerimstas un nerimstas, nepārstāj kā ilgstošs lietus.

Padomju Armija cīnās varonīgi. Drupina fašistu draudīgos spēkus. Fašistiem nenācās viegli pārciest Smo-ļenskas ugunīgo krusas negaisu.

KĀ SIMTĀ KĻUVA PAR PIRMO

Tās slava aizsākās jau pie Minskas. Ziemeļos no Minskas cīnījās divīzija, kura saucās Simtā.

Simtā bija izveidojusies no drosmīgiem, izturīgiem karavīriem. Arī komandieri bija prasmīgi.

Fašisti pie Minskas vairākkārt uzbruka Simtajai. Tā turas neatlaidīgi. Fašisti dodas triecienā jau trīs četras reizes. Visi triecieni tiek atsisti, noplok kā viļņi pret moliem.

Fašistu ģenerāļus pārņem niknums.

— Kas tur turas tik sīksti?

Viņiem atbild:

— Simtā!

Divīzija turējās sīksti ne vien aizsardzībā, aizturēdama fašistus pie Minskas, bet devās arī prettriecienā. Atsvieda fašistus atpakaļ ne vienu reizi vien. Četrpadsmit kilometru atdzina atpakaļ.

Fašistu ģenerāļus pārņem niknums.

— Kas tur turas tik sīksti?

Viņiem atbild:

— Simtā!

Pēc tam kaujās pie Berezinas Simtā atkal izcēlās. Turējās atkal kā dzīva siena. Fašisti triecās pret šo sienu vienu dienu, otru, trešo.

Atkal ģenerāļus pārņem niknums.

— Kas tur turas kā dzelzsbetona siena?

Viņiem atbild:

— Simtā!

Fašisti cieš lielus zaudējumus cīņā pret Simto. īpaši tanki. Tiem tīrās briesmas no šās divīzijas. Cīnoties ar Simto, fašisti zaudēja 150 mašīnu.

Kad uzliesmoja Smolenskas kauja, te atkal Simtā bija varoņu skaitā. Tad mūsējie izrāvās pie Jeļņas. Un atkal te bija Simtā. Atkal sita fašistus.

Pa visu fronti izplatījās drosmīgās divīzijas slava.

Simtā neatlaidīgi cīnījās arī turpmāk. Un ne jau šī vien.. Padomju Armijā ir daudz drosmīgu cilvēku. Daudz varonīgu divīziju, varonīgu pulku, varonīgu rotu.

1941. gada 18. septembris Padomju Armijai bija Ievērojama diena. Šajā dienā četrām divīzijām, kas kaujās bija guvušas vislielākos panākumus, tika piešķirts gvardes divīzijas nosaukums. Radās Padomju gvarde. Šc četru vidū pirmā bija Simtā strēlnieku divīzija.

Pēc tam gvardes nosaukumu ieguva vēl vairāki pulki, vairākas divīzijas un pat armijas. Pirmā tomēr bija Simtā.

Tagad tā saucās: 1. gvardes strēlnieku divīzija.

Lai slava strēlnieku Simtajai! Lai slava gvardes Pirmajai!

KA KATJUŠA DABŪJA SAVU VARDU

Katjušas — tās ir reaktīvās mīnmetēju ierīces, kas Padomju Armijā radās pirmajās kara dienās. Katjušu lādiņiem piemīt milzīgs graušanas spēks. Turklāt, lidojot gaisā, tām velkas līdzi baigas ugunīgas svītras.

Pirmās katjušas tika lietotas 1941. gada 14. jūlijā kaujā pie Oršas.

Fašisti soļo. Jau klāt Orša. «Pilsēta jau mūsu,» fašisti domā. Vēl solis, daži soļi — un viņi sagrābs pilsētu aiz rīkles.

Fašisti soļo — un pēkšņi... It kā debesis būtu saplīsušas gabalos. It kā būtu sagriezušās otrādi. It kā debesis gāztu lejā uguns bultas un lavu. Tās bija kat-jušas, kas atklāja uz fašistiem reaktīvo lādiņu uguni.

— Teufel! Teufel\[ Velns debesīs! — fašisti klaigā.

Dzīvi palika tikai nedaudzi fašisti. Kurš palika

dzīvs — kā zaķis aizcilpoja uz savu aizmuguri.

— Velns, velns debesīsl — fašisti klaigā. Un klabina zobus kā kastaņetes.

Vēl spēcīgāku brāzienu no katjušām fašisti dabūja izjust Smoļenskas kaujās. Katjušas pēc tam tika lietotas lielajās Maskavas kaujās, kaujās pie Staļingradas, tās grāva ienaidniekus pie Orlas, pie Kurskas un daudzās citās vietās.

Katjuša uzreiz nesaucās par katjušu. Sākumā karavīri šo mīnmetēju dēvēja par Raisu.

— Raisa atbraukusi.

— Raisa nosūtīja fričiem cienastu.

Pēc tam sāka saukt mazliet cienīgāk — par Mariju Ivanovnu.

— Marija Ivanovna ieradusies ciemos.

— Brālīši, Marija Ivanovna atbraukusi!

Tikai pēc tam kāds ieteicās: Katjuša! Karavīriem iepatikās šis vienkāršais vārds. Sājā vārdā viņi saklausīja sirsnību, maigumu.

Par katjušu karavīri sacerēja pat dziesmu. Lūk, divas šīs dziesmas četrrindes:

Niknas kaujas zemi cirta pušu,

Jūrai miera nebija nemaz,

Tad no meža izbrauca katjuša,

Apstājās uz uguns līnijas.

Šurpu brauca, mīnas lādēt trauca, Necilvēkus sadragāt un graut:

Vienreiz grāva — rota ellē kauca,

Otrreiz grauj — un pulku velni rauj!

Slavenajai katjušai tagad uzcelts piemineklis. Tur, kur tā pirmo reizi atklāja uguni pret fašistiem: Oršā, Dņepras krastā.

KAREIVJA VĀRDS

1941. gada 11. jūlijā fašisti pienāca pie Kijevas. Par Padomju Ukrainas galvaspilsētu sākās sīvas cīņas. Kijevas aizstāvju vidū bija kaujinieks prettanku

lielgabala tēmētājs kareivis Juris Ņikitins.

Kāds pavecāks karavīrs jau pirms kaujas, paskatījies uz Ņi-kitinu, pēkšņi sacīja:

— Ņikitin, tu kaujās gūsi panākumus.

Kareivja sejā atplauka smaids. Tādus vārdus patīkami dzirdēt. Ņikitins kļuva ziņkārīgs, vaicāja pavecajam karavīram, kāpēc viņš tā domājot.

— Tev tāds vārds, — karavīrs atbildēja.

Ņikitins apmulsa: kāda nozīme te vārdam? Vārds kā jau vārds: Juris.

Sākās kauja. Kijevai uzbruka fašistu tanki. Ņikitins nostājās pie sava lielgabala. Noliecās pie tēmēkļa. Kareivis darbojās ātri, veikli.

Šāviens!

Šāviens!

Viens fašistu tanks it kā paklupa. Nožvadzēja dzelži. Nošķaudījās motors. Tanks palika stāvam uz vietas.

Ņikitins turpināja tēmēt.

Šāviens!

Šāviens!

Otrs fašistu tanks palika stāvam. Tad — trešais un ceturtais.

Bet tad sašāva ari ierindnieka Ņikitina lielgabalu. Viņš aizskrēja pie kaimiņu lielgabala. Sāka šaut ar to.

Šāviens!

Šāviens!

Šāviņš atkal trāpīja ienaidnieku.

Šāviens!

Šāviens!

Ņikitins šāva nekļūdīgi. Taču pēkšņi ari šis lielgabals tika sašauts. Tad Ņikitins šāva ar trešo. Tā viņš sašāva tajā kaujā deviņus tankus.

Kauja beidzās. Pie Ņikitina pienāca tas pats pavecais karavīrs. Uzsita pa plecu.

— Varonis. Uzvarētājs! Savu vārdu tu esi attaisnojis.

Jaunais kareivis palūkojās vecajā.

— Kāds sakars te ar manu vārdu?

Vecais tad pastāstīja, ka vārdam Juris esot pievārds — Uzvarētājs. Esot bijis tāds teiksmains varonis. Niknā cīņā viņš uzvarējis baismīgu pūķi. Tālab iesaukts par Uzvarētāju.

— Pēc tās teiksmas nodibināts Jura krusts un Jura medaļa, — vecais karavīrs minēja ordeņus un medaļas, kas vecajā krievu armijā piešķirti oficieriem un zaldātiem par kauju nopelniem.

— Skaidrs, — jaunais sacīja. — Tikai mūsu armijā Uzvarētājs nav Juris vien. Šādu pievārdu var droši pievienot arī Pēteriem, Ivaniem un Fjodoriem.

— Pareizi, — vecais piekrita. — Tu neesi viens ar tādu uzvarētāja karavīra vārdu.

— Tātad iznāk, ka mēs fašistus sakausim, tēv?

— Sakausim! Katrā ziņā sakausim! — karavīrs noteica.

Tā tas vēlāk arī notika. Padomju karavīri sakāva fašistus, ar uzvaru pabeidza karu. Pār Berlīni, virs reihs-tāga, plīvoja mūsu karogs. Tikai uzvara neatnāca uzreiz. Sis varoņdarbs vēl bija jāizcīna.

Varoņi aizstāvēja Kijevu vairāk nekā divus mēnešus. Viņi stāvēja kā siena fašistiem ceļā.

PABIJA GAN

Fašisti turpināja virzīties uz Ļeņingradu. 1941. gada 8. septembrī pēc sīvām, asiņainām kaujām viņi nonāca pie Ladogas ezera, pie Ņevas upes. Ienaidnieki bija nokļuvuši pie pašām diženās pilsētas robežām.

Fašisti lūkojās ar tālskati. Redz pilsētas namus un ielas. Apskata Petropavlovskas cietokšņa torni. Aplūko Admiralitātes smaili. Viņi iztēlojas, kā soļos pa Ļeņin-gradas prospektiem — pa Ņevas prospektu, pa Ļitei-niju, kā ies gar Ņevu, gar Moiku, Fontanku, gar Vasaras dārzu, Pils laukumu. Fašisti tic saviem panākumiem, uzvarai.

Fašisti virzījās uz Ļeņingradu. Uzbruka un uzbruka pilsētai, ar svina gāzmām devās triecienos. Ļeņingrada izturēja uzbrukumus. Fašisti neielauzās pilsētā.

Vairākkārt fašisti devās šādos triecienuzbrukumos. Taču pa visu kara laiku neviens fašistu zaldāts netika Ļeņingradā. Tas visiem zināms. Tā ir vēsturiska patiesība.

Un pēkšņi padomju kaujinieku vidū gadījās viens, kas teica:

— Tika. Pabija gan! Bija tāds gadījums. Kā nu nel

Jā, tiešām bija tāds gadījums. Fašisti, nespēdami pil-

sēta ieņemt frontālā uzbrukumā, nolēma Ļeņingradu apiet un uzbrukt no austrumiem. Fašistu plāns bija šāds. Austrumos no pilsētas, no Ņevas kreisā dienvidu krasta, viņi lauzīsies pilsētā. Fašisti bija pārliecināti, ka tai vietā labajā krastā padomju karaspēks nav liels un ka te pavērsies ceļš uz Ļeņingradu.

Fašisti sāka celties pāri Ņevai nakti. Domāja: gaismai austot, būs Ļeņingradā.

Fašisti .sakāpa uz plostiem. Atstūmās no krasta, tievas upe nav gara. Tikai nedaudz vairāk par divsimt kilometru. Nav gara, bet plata. Plata un ūdens bagāta. Iztek no Ladogas ezera Ļeņingradas virzienā un tur, kur tās krastos atrodas Ļeņingradas pilsēta, ietek Baltijas jūrā.

Fašisti cēlās pāri Ņevai, bija sasnieguši jau upes vidu. Tad pēkšņi no labā krasta fašistiem brāzās virsū viesuļuguns. Grāva mūsu artilērija. Šāva ložmetēji. Padomju karavīri tēmēja precīzi. Iznīcināja fašistus, nelaida viņus labajā krastā. Fašisti krita, no plostiem lēca ūdenī. Ņeva pievāca beigtos, viļņi nesa tos lejā pa straumi, plosti nesa tos lejā pa straumi.

Tā piepildījās fašistu ilgas. Viņi nokļuva Ļeņingradā. Kā bija vēlējušies — tieši rītausmā. Fašisti nopeldēja gar Vasaras dārzu, gar Fontanku, Moiku, gar Pils laukumu. Lūk, ari Petropavlovskas cietokšņa tornis! Lūk, Admiralitātes smaile joprojām kā šķēps duras debesīs! Tieši tā, kā fašisti bija ilgojušies. Starpība tikai šāda: bija ilgojušies ienākt Ļeņingradā dzīvi. Dzīvi. Bet iznāca ... Ņeva nes savus ūdeņus. Fašisti aizpeld savā pēdējā gaitā.

Ļeņingradā atradās fašistu blokādē 900 dienas, 900 dienas nenorima kaujas pilsētas pievārtē. Tomēr fašisti nespēja uzveikt Ļeņingradu un ļeņingradiešus. Ne velti

pazīstamais padomju dzejnieks Nikolajs Tihonovs toreiz par ļeņingradiešiem rakstīja:

Ja ļaudis šos naglās pārkaitu,

Tad naglu vairs stiprāku nebūtu.[4]

BREIS

Breis — tas ir uzvārds. Leitnants Jakovs Breis bija strēlnieku bataljona komandieris. Fašisti lauzās uz priekšu dienvidu virzienā, triecienā gribēja ieņemt Odesu. Vienā frontes iecirknī šeit cīnījās leitnanta Breia bataljons.

Fašisti centās izlauzties uz Odesu «ar joni», gribēja ieņemt pilsētu vienā rāvienā. Fašisti savāca tankus, sakoncentrēja artilēriju, savilka vienkopus kājnieku divīzijas. Savāca visus savus spēkus varenā dūrē un triecās uz Odesu.

Fašisti bija pārliecināti, ka tanki izlauzīsies uz Odesu.

Tanki neizlauzās. Padomju karavīri tos aizturēja, apstādināja, pēc tam arī uzspridzināja un iznīcināja.

Fašisti bija pārliecināti, ka viņu artilērija izlauzīs ceļu kājniekiem.

Fašistu artilērija neizlauza ceļu. Mūsējie ari šeit noturējās.

Fašisti nešaubījās, ka viņu kājnieki izlauzīsies uz Odesu.

Kājnieki neizlauzās. Pulku triecieni apsīka. Fašisti vēlās atpakaļ.

Mūsu karavīri kaujās turējās sīksti. Tajā dienā leitnanta Breia bataljons atsita vairākus fašistu triecienus. Tad atsita vēl vienu triecienu.

Kareivji pozīcijās gaida fašistu tankus. Un pēkšņi! Kas tad tas? Motoru rūkoņas un kāpurķēžu žvadzēšanas vietā mūsu kaujinieki dzird maršu, jautru mūziku, kas kā šauteņu zalve skan no fašistu puses. Padomju karavīri tūliņ ierauga arī pašus fašistus. Viņi nāk pilnā augumā — neaizsargādamies, nepieliekdamies. Nāk un šauj ar automātiem. Bet blakus spēlē, dārd mūzika.

Karavīri skatās.

— Uzbrukums?!

— Psihiskais! — aizšalc pa kaujinieku rindām.

— Psihiskais!

— Psihiskais!

Mūsējie atklāj uguni.

Fašisti nāk kā nākuši.

Mūsējie pastiprina uguni.

Fašisti turpina nākt. Pūšamo ragu varš joprojām spīguļo gaisā.

Jā, tas bija psihiskais uzbrukums. Briesmīgi skatīties uz šādu izdarīgu drosmi.

Tikai fašistiem nekas nesanāca ar šo «psihisko». Mūsu kaujinieki nenobijās.

— Mēs uz šo psihisko atbildēsim ar klasisko, — bataljona komandieris sacīja.

Mūsējie devās prettriecienā visi kā viens, satrieca fašistus, samala miltos.

— Breis^5 savārīja viņiem īstu biezputru, — kareivji pēc tam jokoja.

Tajā reizē fašisti neieņēma Odesu «ar joni». Viņi iestrēga pie pilsētas dienām un nedēļām ilgi.

FIRMAS ĒDIENS

Igors Vozdviženskis bija strēlnieku rotos pavārs. īsts sava aroda meistars. Agrāk viņš bija strādājis rūpnīcas ēdnīcā. Tagad frontē — putras vārītājs.

Vozdviženskis dien lauku virtuves apkalpē. Zirgs, vārdā Pirāts, ir viņa palīgs.

Lai kādās kaujās atrodas rota, lai cik grūti tai iet, tomēr Vozdviženskis vienmēr ir klāt. Allaž paredzētajā laikā kāposti gatavi, putra gatava.

Kareivji sanākuši ap lauka virtuvi. Karotes kā šautenes tur rokās — gatavas kaujai. Pa gabalu dzirdama katliņu šķindoņa.

Kareivji patlaban atpūšas.

Slavē frontes ēdienu:

— Garšīgi kāposti!

— Putra — pa pirmo!

Rota cīnījās rietumu virzienā. Vieglu dienu rotai nebija. Fašisti laužas un laužas uz priekšu.

Rotai iznāk kauja pēc kaujas.

Rota nezina, kas ir atpūta.

Reiz bija šāds gadījums. Vozdviženskis krūmos ņēmās ar pusdienu vārīšanu. Laikus izvārīja i kāpostus, i putru.

Mudina Pirātu. Vozdviženskis brauc ar virtuvi. Ved varoņiem pusdienas.

Vozdviženskis izbrauca no meža. Gar mežmalu pagriezās uz gravu. Tur cīnījās rota. Atbrauca uz gravu. Bet strēlnieku rotas nav. Pabrauca gabaliņu pa kreisi, tad pa labi. Nav. Kaujiniekus nekur neredz. Toreiz tā bieži gadījās. Kaujas laikā karaspēkam iznāca mainīt vietu. Laikam tā gadījies arī šoreiz.

Tiešām. Netālajā birzītē pavārs dzird šauteņu šāvienus. Tātad tur ar ienaidnieku cīnās rota.

Vozdviženskis pagrieza Pirātu birzs virzienā. Lūk, birzs jau klāt.

Un pēkšņi skrien pretī fašisti.

— Russe![6] — viņi kliedz. — Russe!

— Russe, kaput!

Skrien kāds pusvads fašistu.

— Kūche! Kūche![7] — fašisti kliedz.

— Suppe! Suppe![8] — fašisti klaigā.

Fašisti drāzās uz lauka virtuvi.

— īstā reizē trofeja — uz pusdienām!

— Nogaršosim krievu putru!

Vozdviženskis apjuka — šos viņš nebija gaidījis. Taču tūdaļ attapās. Satvēra automātu un sauca:

— Nu, nāciet tikai šurp! Nāciet šurp!

Kareivis nobēra pa ienaidniekiem ložu kārtu. Satvēra granātu, svieda to. Pēc tam otru. Trešo. Vozdviženskis atsita ienaidnieku uzbrukumu. Palūkojās uz fašistiem, uz kritušo ienaidnieku pus vadu.

Noslaucīja slapjo pieri. Mīlīgi paplikšķināja Pirātam pa krustiem. Brauca tālāk.

Vozdviženskis atrada savu rotu. Ziņoja komandierim. Paskaidroja, kāpēc nokavējies.

Komandieris šķelmīgi palūkojās kareivī.

— Iznāk, ka tu esi cienājis ar pusdienām ienaidniekus.

Vozdviženskis nesaprata.

— Nē jau, nē ...

— Cienāji gan! — Komandieris smaidīja. Un piebilda: — Pacienāji ar krievu, mūsu kareivju, svina putru.

Visapkārt turpinās kaujas. Tās nenorimst un nenorimst. Mūsu karavīri cīnās ar ienaidniekiem ziemeļos, dienvidos, rietumos. Cīnās, sit un dragā fašistus. Cienā ios ar svina putru.

ZIBEŅKARA GALS

Sākdami karu pret Padomju Savienību, fašisti lielījās, ka viņi ar mūsu armiju tikšot ātri galā. Fašisti paziņoja noteiktus padomju pilsētu ieņemšanas datumus. Jau pirmajā kara mēnesī viņi paredzēja ieņemt Odesu, Kijevu, Ļeņingradu, Maskavu. Iebrukumu mūsu Dzimtenē fašisti nosauca par Blitzkriegк

— Mēs ātri būsim pie Maskavas!

— Pie Ļeņingradas!

— Pie Kijevas!

— Mēs ātri būsim pie Arhangeļskas! Pie Vologdasl Pie Saratovas!

Pagāja mēnesis. [9]

Maskava vēl nebija ieņemta.

Ļeņingrada nebija ieņemta.

Kijeva nebija sagrābta.

Un( protams, ļoti tālu atradās Saratova, Arhangeļska, Vologda.

Pagāja otrs mēnesis.

Maskava vēl nebija ieņemta.

Ļeņingrada nebija ieņemta.

Kijeva nebija sagrābta.

Un, protams, ļoti, ļoti tālu atradās Saratova. Ar-hangejska, Vologda.

Gāja uz beigām trešais mēnesis.

Maskava joprojām atrodas aiz trejdeviņiem kalniem un trejdeviņām lejām.

Ļeņingrada joprojām ir tikai sapņu objekts!

Kijeva joprojām nav salauzta.

Pienāca septembris. Rudens jau klauvē pie loga. Bargais fašistu solis kļūst arvien klusāks un klusāks. Savu izslavēto zibeņkaru viņi piemin arvien retāk.

Padomju karavīri zobojas:

— Mēs ievadījām zemē fašistu zibeni.

— Apses mietu iedzinām tai vietā.

Fašistu plāni tika izgāzti. Padomju ļaudis noturējās nāves cīņā pret ienaidnieku. Karš vēl nebija beidzies. Karš turpinājās ar jaunu sparu.

Otrā nodaļa DROŠA INTUĪCIJA

PIRMĀS ZALVES

Bija 1943. gada vasara. Kopš tās dienas, kad fašisti iebruka mūsu Dzimtenē, bija pagājuši divi gadi.

Pa šiem diviem gadiem bija daudz kas noticis un mainījies. Padomju Armija smagās cīņās ne vien apturēja ienaidnieka uzbrukumu, bet sīvās kaujās pie Maskavas un vēlāk pie Stajingradas guva spožas uzvaras.

Pēc sakāves pie Stajingradas fašisti aizvēlās daudzus kilometrus atpakaļ uz rietumiem. Padomju Armija atbrīvoja vairākas pilsētas, to skaitā arī Kursku. Šeit mūsu karaspēks dziļi ielauzās fašistu aizsardzības robežās. Izveidojās tā saucamais Kurskas izliekums jeb Kurskas loks.

Fašisti cerēja revanšēties. Viņi gribēja atriebties par sakāvi pie Maskavas un Stajingradas un joprojām cerēja gūt jaunas uzvaras.

1943. gada 5. jūlijā fašisti pavēlēja sākt jaunu uzbrukumu. Sākās viena no varenākajām Lielā Tēvijas kara cīņām — lielā Kurskas kauja.

Jūlijs. īsa vasaras nakts. Kurskas loks. Fašisti neguļ. Noteikts, ka pulksten trijos no rīta sāksies uzbrukums. Uz šejieni, pie Kurskas, atsūtīts izlases karaspēks. Labākie zaldāti. Labākie oficieri un ģenerāļi. Labākie tanki, labākie lielgabali. Visātrākās lidmašīnas. Tāda ir Hitlera pavēle.

Trīsdesmit minūtes pirms trieciena sākuma fašisti sāks gāzt artilērijas viesuļuguni uz padomju pozīcijām. Nograndēs lielgabali. Tas būs divos trīsdesmit. Šāviņi uzars padomju pozīcijas. Tad uz priekšu trieksies tanki. Aiz tankiem dosies kājnieki.

Fašistu zaldāti paslēpušies. Gaida signālu. Ik pa brīdim lūkojas pulkstenī. Jau pulkstenis divi naktī. Divi un piecas minūtes. Divi un desmit. Vēl divdesmit minūtes palikušas. Divi piecpadsmit. Desmit minūtes palikušas. Desmit minūtes un tad...

Bet pēkšņi! Kas tad tas?! Zaldāti nesaprot, kas notiek visapkārt. Nevis no šejienes, no fašistu pozīcijām, bet no turienes, no krievu puses, ar niknu uguni, pāršķeldami rītausmu, sāk dragāt lielgabali. Nāves vilnis veļas arvien tuvāk un tuvāk. Jau pie pašiem ierakumiem. Jau plosās ierakumos. Jau vanda zemi gaisā. Jau atkal gāž virsū metāla krusu.

Kas noticis?

Izrādījās — padomju izlūki dabūjuši precīzas ziņas par fašistu uzbrukuma sākumu. Tieši dienu. Stundu. Minūti. Mūsējie pārsteidza fašistus. Mūsu artilērija pirmā gāza virsū visu uguns spēku fašistu karaspēkam, kas bija sagatavots triecienuzbrukumam.

Fašistu ģenerāļi galīgi apjuka. Viņu sagatavotais uzbrukums tika aizkavēts. Tikai pēc vairākām stundām fašisti varēja sākt uzbrukumu. Taču nebija vairs iepriekšējā entuziasma.

Ierakumos mūsējie jokoja:

— Neskan vairs tā dziesma!

— Nav vairs tā atvēziena!

Un tomēr fašistiem atkal bija sakopoti milzīgi spēki.

Viņi tiecas pēc uzvaras. Viņi tic uzvarai.

ZVĒRU ĶĒRĀJI

Fašisti ilgi gatavojās Kurskas kaujai. Tās sākumu viņi atlika divas reizes. Tad nebija vēl saražoti jaunie tanki. Tad nebija saražoti jaunie lielgabali. Tad nebija vēl pabeigta jauno lidmašīnu pārbaude.

Fašisti gatavojās uzbrukumam. Arī mūsu karaspēks gatavojās uzbrukumam. Un mūsējie nolēma dot fašistiem triecienu tieši šeit, Kurskas loka rajonā. Augstākā Virspavēlniecība apsprieda jautājumu: pirmiem uzbrukt vai nogaidīt. Nolēma — nogaidīt. Padomju karaspēka plāns bija šāds: lai fašisti uzbrūk pirmie, mēs viņus aizturēsim, novājināsim neatlaidīgās aizsardzības cīņās un pēc tam izdevīgā brīdī uzbrukumā dosimies paši.

Tādu kara taktiku sauc par pretuzbrukumu. Augstākā Virspavēlniecība šo plānu apstiprināja.

Fašisti sāka uzbrukumu pie Kurskas no diviem virzieniem. Triecās uz Kursku no ziemeļiem, no Orlas puses, un no dienvidiem, no Belgorodas puses. Fašistu nolūks bija ielauzties Kurskā, milzīgā maisā sagrābt padomju karaspēku, kas atradās Kurskas izliekumā, to sakaut, iznīcināt, saņemt gūstā.

Fašisti sagaidīja jauno kara tehniku. Kurskas kaujas laikā viņiem parādījās uzreiz divi jauna veida tanki. Vienus viņi nosauca par tīģeriem, otrus — par panterām. Turklāt ienaidniekiem bija vēl viens jaunums — ļoti spēcīgs pašgājējs lielgabals, kuru bija nosaukuši par ferdinandu.

Sākās kauja. Triecienā devās tīģeri, panteras un fer-dinandi.

Smagas kaujas norisinājās pie apdzīvotas vietas Oļ-hovatkas, pavisam neievērojama ciema: tikai lauki,

gravas, kurās urdz strautiņi. Dzimtās zemes metri. Uz šiem dzimtās zemes metriem izvērsās kauja.

Fašisti triecās uz Oļhovatku no ziemeļiem, no Orlas puses.

Mūsu karaspēka daļu skaitā, kas cīnījās pie Oļho-vatkas, atradās prettanku pulks. Šajā pulkā dienēja divi brāļi — Ņikita Zabrodins un Stepans Zabrodins. Abi liela auguma. Abi skaisti. Abi seržanti. Kā viens, tā otrs — lielgabala komandieris. Sibīrieši. Pirms kara strādājuši par zvēru ķērājiem.

Pulkā visi zina, ka fašistiem ir tīģeri, panteras, fer-dinandi. Karavīri ķircina brāļus:

— Tur jums būs darbs.

— Tā iznāk, — piekrita Stepans.

— Jā, būs gan darbiņš, — teica Ņikita.

Viņu lielgabali strādāja.

Stepans Zabrodins cīnījās braši. Nesteidzās, šāva sapratīgi. Netēmēja bruņās tieši pretī. Tēmēja ienaidniekiem vai nu sānos, vai zem vēdera. Tajās vietās tankiem nav tik biezas bruņas. Un tā izsita no ierindas tīģerus.

No brāļa neatpalika arī Ņikita Zabrodins. Viņš ir izveicīgs kaujā. Šim lielāki panākumi pret panterām. Šāviens. Šāviens. Un vēlreiz šāviens. Pantera palecas un paliek uz vietas.

Pa kreisi un pa labi arī šauj karavīri. Arī viņiem veicas. Taču Zabrodiniem veicas labāk. Stepans sašāva trīs tankus. Arī Ņikita sašāva trīs.

— Kā jau zvēru ķērāji, — pazobojās karavīri.

Ne jau vienīgi Zabrodini bija šādi varoņi pie Oļho-vatkas. Daudzi tur izcēlās. Gan artilēristi, gan tankisti, gan kājnieki, gan lidotāji. Oļhovatku ienaidnieki neieņēma. Mūsu karavīri to noturēja.

ĪPAŠA KALUMA

Fašisti nespēja izlauzties uz Kursku caur Oļhovatku. Viņi pagriezās uz Poniru staciju.

Tāpat kā pie Oļhovatkas, arī šeit kaujās izcēlās daudzi padomju karavīri. Viņu vidū bija jefreitora Kuzmas Zujeva komandētā lielgabala apkalpe.

Zujeva lielgabals uz kādu laiku bija piekomandēts nelielai kājnieku apakšvienībai. Lielgabals ieradās apakšvienībā. Kareivji to apstāja. Apakšvienībā bija vairāki pavisam jauni kaujinieki. Gadījās arī tādi, kas pirmo reizi redzēja lielgabalu tik tuvu. Šie apskata lielgabalu, cits pa gabalu, cits tuvāk. Viens piegāja pavisam klāt. Aptaustīja riteņus, paglaudīja lafeti, pa-piiķēja pa stobru kā zirgam pa kaklu. Tad jautāja ar-tilēristam:

— Vai pamatīgi zvetē?

— Kā zvērs!

Artilēristi nomaskēja lielgabalu, novietoja tā, lai fašisti to tik drīz neierauga, un sagatavojās kaujai.

Lūk, fašistu tanki jau dodas uzbrukumā. Artilēristi nogaida. Arī kaujinieki ierakumos gaida.

Tanki tuvojas. Nāk arvien tuvāk.

— Kāpēc nešauj?! Kāpēc nešauj?! — ierakumos uztraucas karavīri.

Beidzot lielgabals sāk nikni dragāt. Kareivji skaita šāvienus:

— Viens!

— Divi!

— Trīs!

Un paskatās uz kaujas lauku.

Viens.

Divi.

Trīs.

Tur stāvēja sašauti trīs tanki. Kaujinieki ierakumos nopriecājās:

— Tie tik ir zēni!

— Tas tik ir lielgabals!

— Kā zvērs! — noteica tas, kas lielgabalam bija uzpliķējis kā zirgam pa kaklu.

Kauja turpinās. Fašisti atkal dodas uzbrukumā. Lielgabals atkal brāž virsū uguni. Kareivji skaita:

— Viens!

— Divi!

— Trīs!

— Četri!

Atkal palūkojas kaujas laukā.

Bez trim iepriekšējiem vēl četri tanki sašauti. Un aiz tiem vēl trīs.

Ierakumos atkal dzirdams:

— Tie tik ir lielgabalnieki!

— Acis kā dimanta gabali!

— Viņiem ir īpaša lējuma lielgabals!

— Ko nu lielgabals — paši ir īpaša kaluma vīri! Kaujinieki abus puišus tā lielīja, ka, šķita, nošķauda.

Fašisti uzgāja mūsu lielgabala slēpni. Viņi lielgabalu sašāva.

Lielgabals apklusa. Bet fašisti nāk un nāk virsū. Arvien tuvāk mūsu ierakumiem.

Tagad kājnieki uzsāka cīņu. Pielaida tankus tuvāk ierakumiem. Apmētāja tos ar granātām.

Artilēristi vēro. Kaujinieki veikli sviež granātas. Artilēristi skaita sasistos tankus:

— Viens!

— Divi!

— Trīs!

Un artilēristi nenocietās, izsaucās:

— Tie tik ir zēni!

— Tās tik ir granātas! Kauja turpinās. Fašistiem

nav viegli cīnīties ar varoņiem. No ierindas atkal izsisti fašistu tanki. Tiem pievienojas citi. Artilēristi skaita arī tos.

Artilēristi nespēj slēpt sajūsmu.

— Tie tik ir kājnieki!

— Acis — pēc līmeņrāža!

— Viņiem, brālīši, ir īpaša lējuma granātas!

— Ko nu granātas — paši ir īpaša kaluma vīri!

Pie Poniriem bija daudz tādu «īpaša kaluma» vīru,

daudz «īpaša lējuma» granātu un lielgabalu. Karavīri stingri turējās kaujā. Viņi fašistus apturēja. Arī pie Poniriem fašisti neizlauzās uz Kursku. Atkal triecās uz Oļhovatku. Un apstājās.

Fašisti lēsa: no šejienes, no ziemeļiem, no Orlas puses, varēs ātri izlauzties uz Kursku. Bet pavirzījās tikai kilometrus desmit, divpadsmit. Pavirzījās. Apstājās. Tālāk visi ceļi bija slēgti.

DZELZS BATALJONS

Kaujas risinājās pie apdzīvotas vietas Krutoilogas. Tā atrodas Kurskas dienvidos. No šejienes, no Belgo-rodas puses, fašisti deva otro triecienu. Viņi lauzās uz Koroču, uz Obojaņu, uz Prohorovku. Šeit, pie Krutoilogas, Koročas virzienā turējās aizsardzībā kapteiņa Bejgina strēlnieku bataljons.

120 tanku, to skaitā 35 tīģeri, triecās uz mūsu ierakumiem.

— Prettanku šautenes kaujā! Granātas kaujā! — kapteinis Beļgins komandēja.

Mūsējie atvairīja fašistu triecienu. Fašisti vēlās atpakaļ.

Atkāpās. Mazliet nogaidīja. Tad atkal devās triecienā. Šoreiz tanku aizsegā nāca kājnieki.

— Tankus palaist garām! — Beļgins komandēja.

Kareivji zināja, ko nozīmē palaist garām tankus.

Viņi paslēpās ierakumos. Fašistu tanki pārgāja pāri. Tad kaujinieki piecēlās, atklāja uguni uz ienaidnieka kājniekiem. Tie tagad bija neaizsargāti. Bataljons fašistiem sagādāja prāvus zaudējumus. Kamēr tanki griezās atpakaļ, kamēr ieradās savējiem palīgā, vairs nebija kam palīdzēt: ienaidnieka kājniekus jau bija noguldījusi padomju strēlnieku precīzā uguns. Tagad mūsu kareivji pievērsās tankiem. Fašistu tanki dabūja pa mizu.

Mūsu karavīri noturēja pozīcijas. Fašisti vēlās atpakaļ.

Fašisti atkāpās. Mazliet nogaidīja. Sāka triecienu trešoreiz.

Atkal nāca tanki. Aiz tankiem — kājnieki.

— Tankus palaist garām! — atkal tāda pati komanda.

Kaujinieki paslēpās ierakumos. Nogaidīja, lai tanki pāriet pāri.

— Tūliņ pāries, un tad nav ko gaidīt, — karavīri sprieda.

— Atkal sadosim fašistiem!

Tanki nāk arvien tuvāk un tuvāk. Un pēkšņi, pienākuši klāt pie mūsu ierakumiem, apstājas. Apstājas. Pēc tam griežas. Un sāk «gludināt» — braukāt pa ierakumiem. Fašisti gaidīja: tūliņ karavīri drāzīsies ārā no ierakumiem.

— Nu, vai bēg?

— Nebēg, — fašisti saņem atbildi. — Turas.

Tad fašisti atklāja pa ierakumiem ložmetēju uguni. Gaidīja: tūdaļ karavīri metīsies ārā.

— Nu, vai bēg?

— Nebēg. Turas, — fašisti saņem atbildi.

Karavīri ne vien turējās, bet arī noturējās. Viņi nepārtrauca kauju ar fašistiem. Uzspridzināja 39 fašistu tankus. Iznīcināja gandrīz tūkstoš ienaidnieku.

Fašisti atkal atkāpās.

Par šo kauju kapteiņa Beļgina bataljonu nosauca par «dzelzs bataljonu». Ļoti precīzs nosaukums. Meklēdams labāku nesameklēsi.

GVARDES VIRU APETĪTE

Leitnants Besarabovs, tankists, ilgojās pēc tīģera, tas ir — viņš ilgojās ar savu tanku sašaut fašistu tanku. Besarabovs bija teicams tankists. Kā tad viņš bez tīģera!

Besarabovs cīnījās Kurskas dienvidos pie Obojaņas pilsētas. Šeit fašisti sevišķi sparīgi centās izrauties uz

priekšu. Tāpēc tieši te saradās visvairāk fašistu tī-ģeru.

Uzliesmoja kauja. Pašā kaujas sākuma Besarabovs sašāva tanku. Tiesa, ne jau tīģeri. Parasto tanku. Biedri viņu apsveica. Ne jau katru dienu gadās sašaut tanku, kaut parasto.

— Kas tas par tanku! — Besarabovs sarūgtināts atmeta ar roku.

Kauja turpinājās. Un atkal viņš sašāva tanku. Tiesa ne jau tīģeri. Sašāva parasto.

Biedri viņu apsveica. Ne jau katru dienu gadās sa šaut divus tankus.

— Kas tas par tanku! — Besarabovs atkal runā

savu.

— Viņš grib tīģeri, — Besarabova labākais draugs leitnants Gogoberidze pazobojās.

Besarabovs to nenoliedza.

Un tajā pašā kaujā viņš sastapa tīģeri. Tanki nāca viens otram pretī, tieši pretī — priekšējās bruņas pret priekšējām bruņām.

Besarabovs ķērās pie lielgabala. Izšāva bruņu sitēju lādiņu. Tas trāpīja tīģera tērauda bruņās. Besarabovs skatās — tīģerim nekādas vainas. Lode no bruņām atlec. Dzirksteles vien pašķīst kā no tramvaja stangas. Besarabovs izšāva vēlreiz. Un atkal — kā zilonim ar zirni. Mūsu lielgabals nespēja pārsist tīģera priekšējās bruņas.

Fašists atbildēja ar uguni. Tajā reizē Besarabovs ar pūlēm izvairījās no tīģera. Tik tikko paguva aiziet.

Otrā dienā atkal pie Obojaņas iedegās kauja. Nikni cīnījās gan mūsējie, gan fašisti. Metāls triecās pret metālu. Spēks dragāja spēku.

Beidzot — urā! Besarabovs sašāva tīģeri. Viņš

nešāva priekšējās bruņās kā iepriekšējā dienā, bet sānos, kur tankam ir plānākas bruņas.

Kaujinieks cīņā bija pamatīgi aizrāvies. Viņš triecās uz pašu kaujas vidu. Pēkšņi ieraudzīja sev blakus leitnanta Gogoberidzes tanku. Un rācijā izdzirdēja drauga balsi:

— Vai tev ar vienu tīģeri nepietiek?

— Nepietiek! — Besarabovs atkliedza.

— Vēl gribi?

— Gribu!

Gogoberidze pajokoja:

— Tev gan ir mūsu — tankistu apetīte!

Tankists sašāva vēl vienu tīģeri. Pēc dažām minūtēm dega arī trešais.

Draugi apsveica Besarabovu.

— Tev gan ir mūsu — gvardes vīru apetīte!

Leitnants Besarabovs bija pirmais padomju tankists,

kas vienā kaujā sašāva trīs ienaidnieka tīģerus. Vēlāk atradās vēl citi tādi paši meistari. Viņi iznīcināja katrs pa trīs četri tīģeri. Bet pirmais tomēr ir pirmais. Lielāks gods allaž ir pirmajam.

PIPE

Vecākais leitnants Alihans Hagkajevs bija lielgabalu baterijas komandieris. Baterijā ir četri lielgabali.

Baterijas vīri ļoti cienīja savu komandieri: jauns, drosmīgs, allaž jautrs. Viņš bija kaukāzietis. Labprāt stāstīja par kalniem, par ūdenskritumiem, par savu mīļo Osetiju.

Hagkajevam bija pīpe, piemiņa no mājām. Viņš nekad nešķīrās no savas pīpes. Nesmēķēja. Tāpat vien turēja kabatā.

— Izpīpēsim Berlīnē, — Hagkajevs jokoja.

Kurskas kaujas laikā Hagka-jeva baterija cīnījās dienvidos no Obojaņas pilsētas. Fašisti te lauzās uz priekšu neparasti neatlaidīgi. īpaši Jakovļevas

ciema tuvumā, pie šosejas, kas ved no Belgorodas uz Kursku. Te atradās Hagkajeva baterija. Ne jau viena pati tā sedza šoseju. Pa kreisi un pa labi stāvēja vēl citas. Taču apstākļi izveidojās tā, ka viens no fašistu galvenajiem triecieniem vērsās tieši tur, kur atradās Hagkajeva baterija.

Hagkajevam bija radiosakari ar pulka komandieri majoru Kotenko.

— Redzu tankus.

— Cik ir?

— Desmit.

Pēc kāda brīža ziņo atkal:

— Divdesmit.

Vēl pēc brīža:

— Trīsdesmit...

Septiņdesmit tanku lauzās uz Jakovļevu.

Artilēristi uzsāka cīņu. Viņi atklāja uz fašistu tankiem lielgabalu uguni. Šāva veiksmīgi. Vairākas fašistu mašīnas izsita no ierindas. Taču kauja paliek kauja. Zaudējumi allaž ir abās pusēs. Fašisti sašāva vienu padomju lielgabalu. Bija četri, palika trīs.

Niknā kauja turpinājās. Atkal izgāja no ierindas daži fašistu tanki. Bet arī baterijai bija zaudējumi. Tika sadragāts otrs lielgabals. Bija četri, palika divi. Tomēr ari divi — tas ir spēks.

— Kā veicas? — majors Kotenko apvaicājas pa rāciju.

— Normāli, — Hagkajevs atbild.

Kauja kļuva sīvāka, neatlaidīgāka. Kauja paliek kauja. Baterijai atkal ir zaudējumi. Bija četri lielgabali. Palika viens. Tomēr arī viens — tas ir spēks.

— Kā veicas? — majors Kotenko atkal vaicā.

— Turamies, — Hagkajevs atbild.

Varoņi turējās. Nelaida fašistus uz priekšu. Pēdējais lielgabals aizgāja bojā. Baterijas apkalpe satvēra rokās granātas. Devās tuvcīņā.

— Kā veicas? — rācijā atkal dzirdama majora Kotenko balss.

— Normāli, — Hagkajevs atsaucas. — Turamies. Dodamies tuvcīņā.

— Sapratu. Ejam palīgā.

Ieradās palīgi: tanki, kājnieku nodaļa. Kopā ar viņiem arī pats Kotenko. Hagkajevs pagriezās pret pulka komandieri. Pielika roku pie cepures.

— Biedri major, baterija turas savā frontes iecirknī.

— Braši zēni! Ērgļi! — Kotenko uzlielīja.

Hagkajevs pasmaidīja. Stāvēja, neatņēmis roku no

cepures, piespiedis elkoni pie labajiem sāniem. Pēkšņi

nobālēja, sagrīļojās un pakrita. Majors Kotenko tikai tagad ievēroja — artilēristam viss labais sāns asiņains. Piesteidzās baterijas apkalpes vīri, majors Kotenko noliecās pie Hagkajeva.

— Turamies, bate... ri ... — varonis dvesa.

Un apklusa. Hagkajevs bija miris.

Hagkajevs krita. Bet pīpe palika. Kareivji to saglabāja. Baterijas vīri to izsmēķēja Berlīnē. Mūsu uzvaras dienā. Kā bija ilgojies Hagkajevs.

DOBRJANSKA VALSIS

Kauja norisinājās Belgorodas—Obojaņas šosejas apkaimē. Uzbruka fašistu tanki. Pa priekšu nāca tīģeri.

Novērošanas punkts atradās netālu no mūsu ierakumiem. Divi padomju kaujinieki, divi kareivji izlūki, nogūlušies zemē, vēroja ienaidnieka tanku kustību.

Viens tīģeris pamanīja padomju karavīrus. Fašisti gribēja sabraukt mūsējos. Virzīja tanku izlūkiem virsū. Tas līda uz priekšu kā milzīgs gludeklis. Tuvāk un tuvāk. Jau aizsedza pusi no kaujas lauka, pusi no debesīm. Pāris sekundes. Rāviens — un cauri.

Viens no izlūkiem neizturēja. Pielēca kājās, drāza prom pa kaujas lauku. Fašisti atklāja ložmetēja uguni. Kareivis nogāzās.

Turpretī otrs izlūks — Anatolijs Dobrjanskis — palika guļot. Piebrauca fašistu tanks. Tūliņ tas samals izlūku, bet Dobrjanskis pēkšņi pielēca kājās. Pieskrēja pie tanka. Pielipa pie tīģera borta — pie tanka bruņām.

No ierakumiem to redz mūsu kareivji.

— Viltnieks gan!

Dobrjanskis tagad bija pasargāts no tīģera, no tā ložmetējiem.

Tad fašistu tanks sāka riņķot apkārt. Pūlas samalt drosminieku. Bet Dobrjanskis bija pareizi apsvēris. Viņš griežas kopā ar tanku, turēdamies pie bruņām.

Un atkal ierakumos dzirdami saucieni:

— Ak tu, viltnieks!

— Re, kā pielipis pie tanka kā pie magnēta!

Dobrjanskis griezās riņķī kopā ar tanku, griezās,

griezās, līdz pēkšņi ieraudzīja blakus ierakumu. Ielēca ierakumā, paslēpās no šausmīgās nāves.

Fašisti skatās: kur palicis kareivis? Zemē ielīdis? Pie bruņām piespiests? Tad ieraudzīja ierakumu. Re, kur viņš paslēpies! Fašisti ar tanku sāka braukāt pa ierakumu. Un devās tālāk.

Viņi devās prom no ierakumiem. Bet Dobrjanskis tur ir dzīvs, nekādas vainas. Viņš piecēlās, svieda ar degošā šķidruma pudeli. Precīzi svieda. Trāpīja tankam, kas brauca prom. Trāpīja tieši tur, kur degvielas tvertne.

Fašistu tanks uzliesmoja kā lāpa.

Vēlāk mūsu karavīri, atcerēdamies, kā Dobrjanskis riņķoja kopā ar tanku pa kaujas lauku, smējās:

— Pamatīgi tu dejoji tur valsi!

— No tevis iznāks īsts kavalieris!

Ierindnieka Dobrjanska varoņdarbs daudziem kareivjiem bija laba mācība. Karaspēka daļās vēlāk speciāli mācīja, kā labāk pielipt pie tanka, ja kaujas apstākļos rastos šāda vajadzība.

Norisinās kareivjiem mācības.

— Ko jums māca?

— Dobrjanska valsi,

GOROVECS

Padomju iznīcinātāju eskadriļa bija beigusi kaujas uzdevumu. Kurskas dienvidos Oļhovatkas (otras — dienvidu Oļhovatkas) apkaimē lidotāji bija seguši mūsu sauszemes karaspēka daļas no gaisa uzbrukumiem. Tagad viņi atgriezās savā bāzē.

Pēdējais ierindā lidoja leitnants Aleksandrs Goro-vecs. Viss kārtībā. Motors rūca vienmērīgi. Mehānismu bultas stāvēja savās vietās. Gorovecs lidoja. Viņš zināja — būs tikai neliela atpūta. Nolaidīsies. Uzņems degvielu. Un atkal — debesīs. Tajās dienās aviācijai neklājās viegli. Kauja dārdēja ne vien uz zemes, bet arī gaisā.

Gorovecs lido, vēro debesis, reizēm pārlaiž skatienu zemei. Un pēkšņi ierauga — lido lidmašīnas: mazliet no aizmugures, mazliet iesānis. Ielūkojas ciešāk — fašistu bumbvedēji.

Lidotājs sāka saukt savējiem, brīdināt. Neviens neatsaucās. Gorovecs dusmās nospļāvās. Nikni palūkojās uz rāciju. Tā, muļķe, nedarbojās.

Fašistu bumbvedēji dodas tieši uz mūsu pozīcijām lejā. Tur viņi nometīs savu nāves kravu.

Leitnants Gorovecs mirkli padomāja. Tad sagrieza lidmašīnu, traucās ienaidniekam pretī.

Iznīcinātājs ietriecās fašistu ierindā. Gorovecs uzbruka vispirms vadošajam bumbvedējam. Trieciens bija straujš. Mirklis. Vēl mirklis. Urā! Vadošais uzliesmoja kā svece.

Leitnants Gorovecs pagrieza lidmašīnu, triecās virsū otram fašistu bumbvedējam. Urā! Arī tas gāzās lejā.

Uzbruka trešajam. Krita lejā trešais.

Izjuka fašistu ierinda. Goro-vecs uzbruka ienaidniekiem. Vēl un vel reiz.

Ceturtais fašists nogāzās.

Uzliesmoja piektais.

Sestais!

Septītais!!

Fašisti devās atpakaļ.

Ar to vēl nebeidzās. Goro-vecs neatstājās no ienaidniekiem. Triecas tiem pakaļ. Viņš tēmē uz astoto bumbvedēju. Arī tas uzliesmo kā lāpa. Mirklis. Vel mirklis. Un nogāzta devītā lidmašīna.

Leitnanta Goroveca cīņa bija vienreizēja, neatkārtojama. Padomju lidotāji veikuši daudz varoņdarbu. Notriekuši vienā lidojumā trīs, četras, piecas un pat sešas fašistu lidmašīnas. Bet ne jau deviņas! Ne pie mums tas paveikts. Ne kādā citā karojošo valstu armijā.

Leitnants Aieksandrs Goro-vecs neatgriezās no lidojuma. Atpakaļceļa uz aerodromu varonim uzbruka četri fašistu iznīcinātāji.

Leitnants Gorovecs gāja boja.

Bet viņa varoņdarbs dzīvo. Un nostāsti par to ceļo apkārt kā teiksma, kā pasaka.

trīs varoņdarbi

Kurskas kauja norisinājās ne vien uz zemes, bet ari gaisā. Debesis virs Kurskas uzliesmoja niknas gaisa kaujas. Šajā laikā padomju lidotājiem jau bija teicamas lidmašīnas. Un to radās arvien vairāk un vairāk. Mēs kļuvām gaisā stiprāki par fašistiem.

Pie Kurskas toreiz kļuva slaveni daudzi padomju lidotāji.

1942. gada pavasari Ziemeļrietumu frontē sīvās cīņās kādā gaisa kaujā smagi ievainoja padomju lidotāju un viņa lidmašīnu nogāza. Lidotājs nolaidās ienaidnieka ieņemtajā teritorijā. Viens pats viņš atradās dziļi mežā. Lidotājs nostājās ar seju pret aus-trumiem un sāka lauzties pie savējiem. Viņš gāja viens pats pa sniega kupenām, pa mežu, bez cilvēku palīdzības, neēdis.

Saule rietēja un atkal uzlēca.

Bet viņš gāja un gāja.

Ievainojumi sāpēja. Viņš pārvarēja sāpes.

Viņš gāja un gāja.

Kad pietrūka spēka iet, viņš turpināja virzīties līšus.

Metru pēc metra. Pa centimetram.

Viņš nepadevās.

Saule uzlēca un norietēja.

Bet viņš gāja un gāja.

Viņš veica varoņdarbu un aizgāja pie savējiem.

Astoņpadsmitajā dienā viņu atrada partizāņi — novārgušu, apsaldētiem locekļiem. Ar lidmašīnu viņu nogādāja slimnīcā. Un tagad pats ļaunākais — nepieciešama operācija, tāds ir ārstu nepielūdzamais lēmums. Lidotājs ir smagi apsaldējies. Lidotājam jāzaudē kājas.

Lidotājs tomēr gribēja lidot. Viņš gribēja turpināt cīņu, dragāt ienaidnieku.

Tagad viņš veica otru varoņdarbu. Lidotājam izgatavoja protēzes. Viņš mācījās iet ar kruķiem, pēc tam... bez kruķiem.

Tagad viņš izlūdzās ārstus, lai atļauj viņam sēsties lidmašīnā. Viņš bija neatlaidīgs, un ārsti piekāpās. Lidotājs atkal sēdēja kabīnē. Un lidoja.

Un atkal treniņi, treniņi, bezgalīgi treniņi.

Viņu pārbaudīja visstiprākie eksaminētāji un atļāva lidot.

Lidotājs izlūdzās, lai sūta viņu uz fronti.

Viņš ieradās pie Kurskas īsi pirms Kurskas kaujas sākuma. Pie pirmās trauksmes viņš pacēlās gaisā.

Šeit, pie Kurskas, viņš veica savu trešo varoņdarbu. Jau pirmajās kaujās viņš notrieca trīs ienaidnieka lidmašīnas.

Šis lidotājs ir pazīstams visā mūsu zemē. Viņu sauc — Aleksejs Maresjevs. Viņš ir Padomju Savienības Varonis. Par viņu sarakstīta brīnišķīga grāmata. Tās autors ir rakstnieks Boriss Poļevojs. Grāmata saucas «Stāsts par īstu cilvēku».

MELNA DIENA

Kaujā dārd un kauc metāls. Krievijas laukos sadūrušies divi spēki. Tērauda lavīna sadūrusies ar tērauda lavīnu. Cīņā jaucas kopā uguns un cilvēki. Debesīs ceļas dūmi un baiga deguma smaka.

1943. gada 12. jūlijā Kurskas dienvidos pie Proho-rovkas ciema risinājās vislielākā tanku kauja visā Lielā Tēvijas kara vēsturē. Šajā nepieredzētajā kaujā piedalījās gandrīz 1200 tanku un pašgājēju lielgabalu.

Fašisti, neguvuši panākumus pie Koročas un Obo-jaņas, tagad vērsa savu triecienu uz Prohorovku. Tā atrodas starp Koročas un Obojaņas ciemu. Obojaņa — pa kreisi, Koroča — pa labi. Vidū — Prohorovka.

Caur Prohorovku gāja Belgorodas—Kurskas dzelzceļa līnija. Tāpēc fašisti triecās uz šejieni. Fašistu tīģeri, panteras un ferdinandi virzījās uz Prohorovku. Tiem pretī devās padomju tanku armija. Tanki sastapās. Sākās kauja.

Mūsu tanki ielauzās fašistu rindās. Mūsējiem izdevīgāka tuvcīņa, jo fašistu tīģeriem tad zūd priekšrocības. No neliela attāluma vieglāk pārsist tīģeru bruņas, labāk var tos apiet un dot triecienu no sāniem.

Padomju tankisti cīnās prasmīgi. Fašistu tīģeri dabū ciest. Arī mūsu tanki cieš zaudējumus. Kauja kļūst niknāka.

Tankiem palīgā ierodas lidmašīnas. Riņķo debesīs. Iznīcinātāji, trieciena lidmašīnas, bumbvedēji. Mūsējās un fašistu. Ari tās tur lido juku jukām. Arī tur zem saules grand kauja.

Tankiem palīgā ierodas artilērija. Lielgabali šauj tiešā tēmējumā. Drosmīgi turas lielgabalu apkalpes. Gan mūsējo, gan fašistu. Lodes urbjas debesīs un zemē.

Saule jau uzkāpusi zenītā. Nāves kaujai neredz gala.

Lauks, kur norisinās ciņa, pavisam neliels. Vienā pusē — Pselas upe. Otrā pusē — dzelzceļa stigas uzbērums. Grūti tur izvietoties tik lielam tanku skaitam. Tādā šaurā laukā arī milzeņiem ir šauri. Gandrīz trin cits citam sānus. Sasistu tanku rodas arvien vairāk. Gan mūsējo. Gan fašistu. Lauks kā noklāts ar ugunskuriem — tur deg tanki. Biezs dūmu plīvurs paceļas no zemes. Melns dūmu mākonis aizsedz sauli. Šķiet, tā ietinusies čadrā.

Kauja dun, nerimstas. Arī debesīs turpinās otra kauja. Vēl joprojām nenokļūst lielgabalu grāvieni

... Saule sliecās uz leju pie zāles, uz rietu. Cilvēki piekusa, zeme piekusa, debesis piekusa. Taču kauja turpinājās, nenorima. Un nebija skaidrs, kurš būs pirmais, kam spēku pārsvars. Beidzot kaujas laikā varēja dzirdēt balsis: tīģeri atkāpjas. Un tūdaļ kā pērkons nogrāva:

— Uzvara!

Fašisti zaudēja tanku kauju pie Prohorovkas. Tā bija astotā Kurskas kaujas diena. Fašisti to nosauca par «melno dienu».

Uzbrukums Kurskas dienvidos, tāpat kā ziemeļos, fašistiem beidzās ar pilnīgu izgāšanos. Tikai 35 kilometrus viņi te pavirzījās uz priekšu. Mūsu karaspēks apturēja fašistus arī šeit.

NIKOLAJEVS

Tanka mehāniķis vecākais seržants Aleksandrs Nikola jevs Prohorovkas kaujā vadīja kapteiņa Skripkina tanku.

— Uz priekšu! Tuvāk fašistieml Tuvāki — Skrip-kins komandēja.

Mūsējie sastapās ar fašistu tankiem. Pie tanka vadības svirām sēdēja vecākais seržants Nikolajevs. Viņš precīzi izpildīja Skripkina pavēles.

— Vairāk pa labi! — kapteinis sauca.

Nikolajevs pagrieza tanku pa labi. Un tūliņ acu

priekšā izauga fašistu tīģera sāns. Tēmētājs uzgāza tīģerim no lielgabala. Fašists sāka kūpēt un uzliesmoja.

— Vairāk pa kreisi! Pa kreisi! — Skripkins komandēja.

Nikolajevs pagrieza pa kreisi. Atkal fašistu tanks izauga blakus. Tēmētājs uzgāza arī šim tīģerim.

— Ir! — viņš nokliedza.

Sākums nebija slikts. Tankisti turpināja kauju.

Skripkina tanks virzījās uz priekšu, meklēja pretinieku pa šāvienam. Mūsu karavīri atkal atrada ienaidnieku.

— Šāvienu!

— Šāvienu!

Un abi šāviņi garām. Fašistu tanks izvairījās, aizmuka.

Tankisti turpināja kauju.

Skripkina tanks devās tālāk. Meklēja ienaidnieku pa šāvienam. Bet fašisti arī meklēja Skripkinu.

Viņi aizsteidzās priekšā mūsējiem.

— Šāvienu!

— Šāvienu!

Un abi šāvieni garām. Padomju tanks manevrēja, izvairījās no trieciena.

Tankisti atkal devās kaujā. Meklēja ienaidnieku pa šāvienam. Arī fašisti meklēja Skripkinu. Četri fašistu tanki uzreiz ielenca Skripkina tanku. Viņi aizdedzināja padomju tanku. Ar šķembu ievainoja Skripkinu.

Vecākais seržants Nikolajevs kopā ar radistu iznesa komandieri no tanka, paslēpās turpat bumbu izrautā bedrē.

Cīņa visapkārt nerimstas. Kauja vēl ir pašā karstumā.

Pēkšņi Nikolajevs pamanīja, ka viens tīģeris nāk bedres virzienā. Fašisti viņus bija pamanījuši. Nikola-jevam skaidrs: pēc brīža — beigas. Fašisti samals padomju karavīrus.

Te viņš attapās.

— Granātu, ātri!

Bet karavīram granātas nav.

— Degpudeli!

Karavīram pudeles nav.

Nikolajevs aši palūkojās uz tīģeri, pēc tam — uz savu degošo tanku. Mirklis. Viņš lēca uz tanku. Uzlāpās tornī. Iznira cauri uguns liesmām. Ieslīdēja pa lūku tankā. Paraustīja vadsviras. Motors izrādījās kārtībā. Tanks varēja kustēties. Tanks nosprauslojās, sadrebēja, atdzīvojās. Sāka kustēties. Nikolajevs piedeva gāzi, un tanks triecās tīģerim tieši virsū kā veseris pa laktu. No tīģera palika degoša metāla kaudze...

Nikolajevs gāja bojā, bet izglāba biedrus. Viņa varoņdarba slavu saglabā vēsture.

KURSKAS LAKSTIGAIAS

Atbrauciet uz Kursku maijā. Tad pogo lakstīgalas, visās malās skan viņu dziesmas.

Kurskas kaujā kopā ar citām karaspēka daļām cīnījās arī gvardes mīnmetēju apakšvienības. Gvardes mīnmetēji — slavenās katjušas.

Pirmajās kara dienās mums bija tikai nedaudz katjušu. Kurskas kaujā piedalījās jau vairākas apakšvienības.

Kareivjiem patika slaveno katjušu uguns. Viņi cienīja brašos mīnmetējniekus. Katjušu mīnas lidoja, raksturīgi skaļi svilpdamas. Karavīru sirdīm šī svilpšana bija ļoti mīļa. Tāpēc šos mīnmetējniekus iesauca par Kurskas lakstīgalām.

Sākās Kurskas kauja. Sāka svilpt, pogot Kurskas lakstīgalas. Mīnas dragāja fašistus jau pirmajās uzbrukuma dienās. Dragāja arī vēlāk, tad, kad mūsējie, apturējuši fašistus, paši devās uz priekšu.

Jo sevišķi fašisti dabūja izjust mūsu katjušas kaujās, kas liesmoja Obojaņas dienvidos. Šeit, Oboja-ņas—Belgorodas šosejas malā, bija izvietojies pulkveža Bondarenko gvardes mīnmetēju pulks.

Katjušas atradās slēpnī. Gaidīja kaujas komandu. Fašistu tanki gar šosejas malu devās uzbrukumā uz Obojaņu. Tie virzījās kā kustīga dzelzs siena. Šķita — nav glābiņa no ienaidnieka.

Pēkšņi nodārdēja katjušas. Kārtu pēc kārtas raidīja mīnas, «pasveicināja» ienaidnieku, kā pienākas: metāla kaudze palika šosejas malā.

Kaujas vietā atbrauca pavēlnieks.

— Malači. Labi nostrādāts. Kas te nodziedāja fašistiem pēdējo dziesmu?

— Kurskas lakstīgalas, — karavīri viņam atbildēja.

Fašisti tad mēģināja izlauzties cilā vietā. Nāca kājnieki un atkal tanki. Bet arī te bija paslēptas katjušas. Kārtu pēc kārtas raidīja mīnas, «pasveicināja» ienaidnieku, kā pienākas. Visi kājnieki nogūla kaujas laukā. Tanki sadega.

Vēl trešā un ceturtā vietā, vel daudzās citās vietās toreiz pie Kurskas cīnījās katjušas. Tās piedalījās arī pirmajos pretuzbrukumos. Braukāja pa kaujas lauku gvardes mīnmetēji. Pulki pārvietojās uz citām pozīcijām. Atkal nodārdēja zalves. Karavīri klausījās zalvēs, un sirdis līksmoja, sejās atplauka smaids.

— Mūsējie sāk dziedāt.

— Mūsējie.

— Kurskas lakstīgalas! — karavīri priecājās.

ĢENERĀĻI PRET FELDMARŠALIEM

Kurskas izliekumu aizstāvēja divas frontes. Pilsētas ziemeļos cīnījās Centrālās frontes karaspēks. Šīs frontes pavēlnieks bija ģenerālis Konstantīns Roko-sovskis.

Rokosovskis bija kļuvis slavens jau vairākās kaujās. Viņš bija to vidū, kas aizturēja ienaidniekus pie Smoļenskas, to vidū, kas pie Maskavas grāva fašistus (varoņi panfilovieši un varoņi dovatorieši cīnījās Ro-kosovska armijā). Viņš vadīja tās padomju armijas, kas galīgi sagrāva fašistus pie Staļingradas. Feldmaršalu Paulusu sagūstīja viņa karaspēks.

Karavīri pazina ģenerāli Rokosovski. Mīlēja un cienīja viņu.

Kurskas dienvidos atradās Voroņežas fronte. Šīs frontes pavēlnieks bija ģenerālis Nikolajs Vatutins.

Arī Vatutins ir slavens ģenerālis. Pie Staļingradas viņš bija Dienvidrietumu frontes pavēlnieks. Tieši šīs frontes karaspēks toreiz sāka dot fašistiem iznīcinošo triecienu. Tas bija viņš, viņa karaspēks, kurš kopā ar citu fronti — Staļingradas fronti — ielenca starp Donu un Volgu fašistu armiju.

ьб

Kurskas izliekumā frontēm pretī stāvēja hitleriešu karaspēks — divu armiju grupas. Armiju grupa «Centrs» un armiju grupa «Dienvidi».

Armiju grupa «Centrs» cīnījās pret ģenerāla Ro-kosovska karaspēku. Šīs grupas pavēlnieks bija fašistu feldmaršals fon Kluge.

Armiju grupa «Dienvidi» cīnījās pret ģenerāļa Vatutina karaspēku. Šīs grupas pavēlnieks bija fa- v šistu feldmaršals Manšteins. Šis vārds tulkojumā nozīmē — cilvēks akmens (der Mann — vīrs, cilvēks; der Stein — akmens). 1943. gadā viņš zvērēja, ka atbrīvos pie Staļingradas ielenkto fašistu armiju.

Mūsu karavīri dabūja zināt, ka Kurskas lokā pret padomju ģenerāļiem cīnās fašistu feldmaršali.

— Interesanti! — karavīri gudroja. — Interesanti: kurš kuru?

Karavīri pārcilāja atmiņā, kur un kad šie karavadoņi jau ir tikušies.

— Pret Rokosovski — Kluge. Nu, nu! Redzēsim...

Karavīri atcerējās, ka fon Kluge bija viens no tiem

feldmaršaliem, kurš 1941. gadā ar savām armijām uzbruka Maskavai. Mūsu karaspēks toreiz sakāva i fon Klugi, i citus fašistu feldmaršalus.

Karavīri risināja atmiņas, atcerējās tos, kuri sakāva feldmaršalus. Atcerējās Žukovu, atcerējās ģenerāli Govorovu. Atcerējās arī Rokosovski.

Tad karavīri runāja par Manšteinu.

— Manšteins pret Vatutinu. Nu, nu! Redzēsim...

Karavīri atcerējās Staļingradu, 1943. gada sākumu

kad feldmaršals Manšteins mēģināja nākt palīgā feldmaršalam Paulusam.

Mūsējie toreiz sakāva Manšteinu.

Karavīri atcerējās, kas bija šie sakāvēji. Ģenerālis Vatutms bija viens no tiem, kas sakāva Manšteinu.

— Mušu ģenerāļi jau ir situši feldmaršalus. Ir jau situši, — karavīri sprieda. Un secināja: — Sakaus ari pie Kurskas.

Karavīri nebija kļūdījušies. Padomju ģenerāļi sakāva fašistu feldmaršalus.

DĀRZNIEKI

Tas notika īsi pirms Kurskas kaujas. Kājnieku daļā ieradās papildinājums.

Staršina apstaigāja kareivju ierindu. Gāja turpu un šurpu. Blakus gāja jefreitors. Rokās viņam bija piezīmju grāmatiņa un zīmulis.

Staršina palūkojās uz pirmo kareivi.

— Vai kartupeļus stādīt proti? — vaicāja.

Kareivis bija nesaprašanā, paraustīja plecus. Staršina gāja tālāk.

— Vai kartupeļus stādīt proti?

— Protu! — kareivis braši atsaucās.

— Divus soļus uz priekšu.

Kareivis iznāca no ierindas.

— Pieraksti viņu dārzniekos, — staršina teica jef-reitoram.

Staršina soļoja tālāk.

— Vai kartupeļus stādīt proti? — vaicāja.

— Protu.

— Protu.

— Neesmu mēģinājis.

— Protu.

— Nav gadījies stādīt, bet ja vajag...

— Protu.

— Protu.

— Pietiks, — staršina sacīja.

Vajadzīgie kareivji iznāca divus soļus uz priekšu To vidū, kas prata stādīt, bija arī kareivis Anatolijs Skurko. Viņš prātoja: kur liks pratējus? Kartupeļus stādīt it kā par vēlu (vasara jau pilnā sparā). Kārtu» pēļus norakt — pēc gadalaika tā kā par agru.

Skurko prāto. Prāto arī citi.

— Kartupeļus stādīt?

— Burkānus audzēt?

— Varbūt štāba ēdnīcai gurķus?

Staršina palūkojās kareivjos.

— Nu tā, — viņš teica, — no šī brīža jūs būsiet mīnētāji.

Un izdalīja kareivjiem mīnas.

Brašais staršina bija ievērojis, ka tas, kurš prata stādīt kartupeļus, ātrāk un drošāk varēja izlikt minas.

Kareivis Skurko nosmējās. Arī citi kareivji neslēpa smaidu.

Dārznieki ķērās pie darba.

Daudzu kilometru platībā Kurskas ziemeļos, dienvidos un rietumos mīnētāji izveidoja mīnu laukus un aizklājus. Jau pirmajās Kurskas kaujas dienās šajos mīnu laukos un aizklājos uzsprāga vairāk nekā simt fašistu tanku un pašgājēju lielgabalu.

Mīnētāji strādāja.

— Nu, kā klājas, dārznieki?

— Viss kārtībā.

NO MASKAVAS UDZ IRKUISKAI

Tas notika pirms Kurskas kaujas. Kareivji raka tranšejas, ierakumus, nostiprināja pieejas uz Kur-sku.

Kareivji raka zemi. Pēkšņi atbrauca vilītis. No frontes štāba. Vilītis apstājās. Izkāpa divi karavīri. Viens bija kapteinis. Kareivji viņu pazina: Centrālās frontes štāba kara inženieris.

Kareivjiem gribējās zināt, cik daudz tranšeju viņi izrakuši. Pavaicāja štāba inženierim:

— Biedri inženierkapteini, cik garu gabalu mēs esam izrakuši?

Kapteinis sadabūja piezīmju grāmatiņu. Atvēra. Ieskatījās kaut kādās piezīmēs. Mazliet padomāja.

— No Maskavas līdz Rjazaņai, — atbildēja kapteinis. Viņš bija viens no tiem, kam skaidrības labad patīk salīdzinājumi.

— Līdz Rjazaņai?! — kareivji pārsteigti brīnījās.

— Līdz Rjazaņai, — kapteinis apstiprināja.

Kapteinis apskatīja ierakumus. Šo to piezīmēja.

Un žiglais vilītis aizbrauca.

Kareivji cītīgi raka tālāk. Ierakumi stiepās uz priekšu.

Pēc kāda laika štāba inženieris ieradās atkal. Un kareivji atkal vaicāja: cik daudz zemes izrakts?

Kapteinis sadabūja piezīmju grāmatiņu. Ielūkojās piezīmēs. Mazliet padomāja.

— No Maskavas līdz Kazaņai, — atbildēja kapteinis.

— Līdz Kazaņai?! — kareivji atkal brīnījās.

— Līdz Kazaņai, — kapteinis apstiprināja.

Kapteinis apskatīja ierakumus. Atkal šo to piezīmēja. Un vilītis aizjoņoja.

Kareivji atkal ķērās pie darba. Atkal mirka sviedros. Ierakumi stiepās tālāk.

Kapteinis atbrauca vēl trešo reizi, tad ceturto. Pēc tam piekto. Un allaž kareivji vaicāja, cik daudz zemes izrakts.

— No Maskavas līdz Sverdlovskai, — kapteinis atbildēja trešo reizi.

— Tad jau esam tikuši līdz pašiem Urāliem? — kareivji smējās.

— Līdz Urāliem, — kapteinis piekrita.

— No Maskavas līdz Tjumeņai, — kapteinis teica ceturto reizi.

Kareivji smējās:

— Tad jau esam tikuši līdz Sibīrijai!

— Līdz Sibīrijai, — kapteinis piekrita.

— No Maskavas līdz Irkutskai, — kapteinis sacīja, kad kareivji bija beiguši savu darbu.

Kareivji bija apmierināti.

— Tikpat kā līdz Baikālam esam aizrakuši. Esi sveicināts, sirmais Baikāl!

Gatavojoties Kurskas kaujai, kareivji bija izrakuši piectūkstoš kilometrus tranšeju un ierakumu.

Un tas tikai vienā — Centrālajā frontē. Bet dienvidos un ziemeļos no Kurskas taču atradās vēl citas frontes: Voroņežas, Brjanskas, Stepes, Dienvidrie

tumu, Rietumu fronte...

Un kareivji raka ne vien tranšejas. Viņi izlika mīnas, cēla dotus un dzotus, iekārtoja dzeloņstiepļu aizžogus, izveidoja daždažādus kompleksus kara vajadzībām, radīja veselus aizsardzības rajonus. Tas prasīja daudz darba, daudz pūļu.

Kareivji zināja: karš nav tikai varonība kaujas laukā. Darba veiksmei un darba varonībai ir tikpat liela nozīme.

Kareivji jokoja:

— Var teikt, ka visā kara laikā esam izrakuši tranšejas līdz pašam Mēnesim.

PĀRESTĪBA

Kurskas kaujas laikā padomju karaspēks saņēma gūstā vairāk nekā divdesmit ģenerāļu.

Kareivis Kajurovs bija izcils kaujinieks. Frontē viņš atradās kopš kara sākuma. Bet kareivis izjuta, ka viņam nodarīta liela pārestība.

Kajurovs burkšķēja:

— Ko tu neteiksi! Puika tikko ieradies. Vienu dienu karo. Nekādu grūtību nav pieredzējis. Nav paodis nāves dvaku. Bet uzreiz šitāds gadījums!

Kareivis Ņeverovs tiešām bija jauniņais. Tikai pirmo dienu rotā. Vēl tīrais cālēns. Bet uzreiz šitāds gadījums!

Kas tad bija noticis?

— Nav taisnības pasaulē, — Kajurovs burkšķēja.

— Kas tad noticis?

Kareivis Ņeverovs, rotai par brīnumu un visai daļai par brīnumu, bija atvedis gūstā ģenerāli.

Varen ievērojams fašists bija. Ordeņu krusti, uzpleči. Bikses ar lampasiem. Cepures pierē krabis. Soļo kā stārķis. Skatiens kā vanagam.

Kajurovs burkšķēja:

— Kur taisnība!

Kajurovs izņēma tabakmaku, mahorku. Uztina smēķi. Ievilka dūmu.

Kajurovs ilgi neskaišas. Pēc dabas viņš nav ļauns.

Drīz vien kļuva pavisam mierīgs. Atcerējās citu reizi. Gluži citu gadījumu. To grūto laiku. Briesmīgo vasaru. Toreiz katrs gūsteknis bija briljanta vērtībā. Pat sagūstīts jefreitors šķita brīnums. Tagad skaties — tāds cālēns Ņeverovs ved gūstā saņemtu ģenerāli.

Kajurovs smagi nopūtās, pilna bija kareivja sirds. Un veterānam kļuva mīļš un dārgs tas cālēns Ņeve-

rovs, tāpat kā frontes ikdiena. Cālēns Ņeverovs un šis laiks.

Cits laiks. Citi notikumi un stāsti.

Citas teiksmas. Citas dziesmas.

PIEMIŅA

Pa Brjanskas mežiem traucas Neris upīte, laužot sev ceļu uz rietumiem. Jaukas vietas ir Neris krastos. Aug bērzi un egles. Kraujas nogāzes liecas uz upi.

Vienā Neris krastā redzama kapa vieta. Virs kapa gaiši pelēks piemineklis. Uz pieminekļa piecstūru zvaigzne. Kapa vietai apkārt sētiņa. Uz kapa kopiņas — puķes. Te apglabāts Avdejenkovs.

Kapa vietai ved garām dzelzceļa stiga. Netālu — tilts pār Neris upi.

Sergejs Avdejenkovs bija partizānis. Toreiz Brjan-skas mežos bija daudz partizāņu vienību. Kurskas kaujas laikā šeit, fašistu aizmugurē, atradās fašistu apgādes daļas.

Karaspēkam frontē nepieciešams milzīgs daudzums munīcijas, degvielas, pārtikas, dažādu citu kara materiālu. Pa fašistu aizmuguri virzījās vilcienu sastāvi, automašīnas, pajūgi.

Frontei tiek piegādāti daždažādi svarīgi un steidzami kara transporti.

Iet vilcienu sastāvi, brauc automašīnas un pajūgi. Tikai ne jau viss nonāk paredzētajās vietās. Ceļā šos transportus sagaida partizāņi, ceļā uzspridzina, aizdedzina, iznīcina.

Padomju partizāņi tur, tālu aiz frontes līnijas, fašistu aizmugurē, grauj ienaidniekus. Palīdz padomju frontei.

Partizāņiem bija uzdevums uzspridzināt Neris upes tiltu. Par grupas vecāko devās Avdejenkovs.

Uz paredzētās operācijas vietu partizāņi iepriekš izsūtīja izlūkus. Sagatavoja izpildes grupu un sedzēj-grupu. Vienojās, kurš izliks uz tilta tolu, kurš izliks mīnas, kurš būs spridzinātājs.

Aizgāja pie tilta vakarā. Pielīda pavisam tuvu. Atklāja uguni. Novāca sardzi.

Sergejs Avdejenkovs veda minētājus. Uzgāja uz tilta. Viss noritēja veiksmīgi. Sāka izlikt tolu. Sagatavoja mīnas. Vēl daži mirkļi, pēc maza brītiņa minētāji pievienos degli. Tad atkāpsies, dosies prom no

tilta. Pēc tam atskanēs milzīgs sprādziens. Tilts iegāzīsies upē. Viss iet precīzi pēc plāna.

Un pēkšņi uz spridzinātājiem sāka šaut ložmetējs. Vai no tilta apsardzes kāds bija palicis dzīvs, vai arī fašistiem atsteigušies palīgspēki.

Sergeju Avdejenkovu ievainoja. Viņš sāpēs iekliedzās, pakrita, pēc tam lēnām piecēlās. Palūkojās apkārt, redzēja, ka uz tilta visi spridzinātāji krituši. Tikai viņš viens palicis dzīvs. Un ienaidnieka ložmetējs vēl nav apklusis.

— Bēdz prom! Bēdz! — sauca no lejas tie, kuri palika segt spridzinātājus.

— Bēdz!

Taču Sergejs Avdejenkovs nebēga. Viņš izrāva granātu. Atvēzējās un svieda — uz spridzināšanai sagatavoto tolu.

Briesmīgs sprādziens noskanēja mežā. Tilts nodrebēja, saslējās un, paraudams līdzi Sergeju Avdejenkovu, ar baigu troksni iegāzās upē.

...Aizsteidzās gadi. Un atkal pāri Neris upei dodas vilcieni. Uz tilta uzripo vagoni. Un tajā brīdī pāri sastāvam noskan lokomotīves svilpiens. Aizskan debesu tālumos sveiciens pagātnes notikumu piemiņai. Sveiciens varoņa piemiņai.

MILZENIM VARENAS ĶETNAS

Partizāņi!

Fašisti baidījās no tautas atriebējiem kā no uguns.

Pirms Kurskas kaujas sākuma fašisti nolēma iznīcināt partizāņus, kas darbojās Brjanskas mežos, viņu aizmugurē.

Fašisti nosūtīja pret partizāņiem karaspēku. Ne rotu, ne bataljonu. Veselu divīziju.

Divīzija iesaistījās kaujā.

Ar vienu divīziju nepietika.

Deva klāt otru.

Par maz.

Deva klāt vēl trešo. Pēc tam — ceturto, piekto, sesto.

Piedevām tanku divīziju. Tad vēl atsūtīja lidmašīnas. Ne jau piecas vai desmit. Bet simt lidmašīnu.

Ari tad vēl bija par maz.

Fašistiem vajadzēja noņemt no frontes un sūtīt uz Brjanskas mežiem gandrīz veselu armiju.

Šo karaspēku, kas darbojās Brjanskas mežos pret partizāņiem, vadīja ģenerālleitnants Bornemans.

Fašisti cīnījās pret partizāņiem. Bornemans saņēma priecīgas vēstis: Brjanskas partizāņi, var teikt, iznīcināti te vienā, te otrā, te trešā, te ceturtā un piektā vietā.

— Iznīcināti!

— Iznīcināti!

— Iznīcināti!

Bornemanam tiek ziņots: visapkārt mierīgi, kluss, klusāk nemaz nevar būt.

Bornemans izbrauca pārbaudīt. Mašīna traucās vieglā gaitā. Sasniedza tuvāko lauku. Pabrauca gar tuvāko mežu. Visapkārt mierīgi. Visur klusu.

Patīkami noraudzīties krūmājos, ozolu rindās, kuplajās eglēs. Klāt jau noslēpumainais Brjanskas mežs. Putni čivina, paslēpušies koku zaros. Saule raida caur lapām pērļainu gaismu.

Mašīna traucas. Jau ceļmalā pa labi parādās spēkavīrs ozols. Ceļmalā pa kreisi — milzu egle.

Soģis labpatikā nolūkojas eglē. Varenas ķetnas milzenei eglei.

Un pēkšņi — kas tad tas! Pašķiras skujām klātās ķetnas. Tieši pret ģenerāli paceļas automāti. Nosvilpj, noplīkšķ lodes. Egles zari atkal sakļaujas. Uz meža ceļa atkal iestājas klusums...

Partizāņi atrada mašīnā, ģenerāļa portfelī, ļoti svarīgus dokumentus. Tur bija gan pavēles no Berlīnes, gan slepeni štāba dokumenti, gan kartes, arī slepenas un pat sevišķi slepenas, tieši tās kartes, kurās bija norādīts fašistu karaspēka izvietojums pašā Kur-skas kaujas priekšvakarā.

Partizāņi tajā pašā dienā sazinājās ar mūsu karaspēka daļu, un ģenerāļa Bornemana portfelis ar speciālu lidmašīnu tika nogādāts Maskavā.

Brjanskas partizāņi veica daudzus varoņdarbus, tā palīdzēdami Kurskas kaujas varoņiem. Arī partizāņi paši bija šīs kaujas varoņi.

LEJUP UN AUGŠUP

Pulkvedis Šlifens bija pulka komandieris. Kopā ar pulku viņš sagaidīja Kurskas kaujas sākumu.

Kurskas cīņu laikā fašisti cieta milzīgus zaudējumus. Arī Šlifena pulks nebija izņēmums. Tas tika izkliedēts. Tas saruka. Bija pagājušas divas dienas, un pulks karā tika izretināts kā eglājs.

Saskaitīja, cik no pulka palicis pāri. Sanāca tieši viens bataljons. Ģenerālis izsauca pie sevis Šlifenu. Priekšniecības aicināts, pulkvedis ieradās.

— Heil Hitler!

— Heil!

Ģenerālis ilgi kliedza uz Šlifenu. Teica apvainojošus vārdus. Gribēja apsūdzēt nodevībā. Beidzās ar to, ka no pulka atliekām saformēja bataljonu. Pulkvedis gan saglabāja savu dienesta pakāpi, taču tagad komandēja bataljonu.

Kurskas kauja turpinājās. Šlifenam neklājās viegli. No bataljona palika pāri tik tikko rota. Ģenerālis izsauca Šlifenu. Priekšniecības aicināts, pulkvedis ieradās.

— Heil Hitler!

— Heil!

Ģenerālis ilgi kliedza uz Šlifenu. Apvainojošiem vārdiem strostēja. Gribēja apsūdzēt nodevībā. Beidzās ar to, ka no bataljona saformēja rotu. Pulkvedis gan saglabāja savu dienesta pakāpi, taču tagad komandēja rotu.

Mūsējie izturēja fašistu triecienus. Uzsāka pretuzbrukumu. Fašisti atkal cieš lielus zaudējumus, kļūst retāki pulki, izretinās rotas kā bērziņu vainagi saltā rudenī.

Kopā ar karaspēku Šlifens atkāpjas. Pārbauda rotas sastāvu. Rotā atlicis ne vairāk par vadu. Tagad viņš ir vada komandieris. Tā Šlifens slīd lejup arvien zemāk. Nu jau ir grupas komandieris. Ja vēl vienu soli būtu...

Padomju šāviņš iznīcināja Šlifenu.

Turpat pie Kurskas cīnījās jefreitors Hupke. Šim zaldātam uzsmaidīja laime. Hupke par to nemaz netika domājis. Viņš neilgojās virzīties augšup pa dienesta kāpnēm. Viņš bija jefreitors. Bija apmierināts. Bet kādus brīnumus piedzīvoja Hupke!

Jau pirmajā Kurskas kaujas dienā krita nodaļas komandieris, kurā dienēja Hupke.

Ar to viss sākās.

Hupki izsauca leitnants, viņu kājnieku vada komandieris. Priekšniecības aicināts, Hupke ieradās.

— Heil Hitler!

— Heil!

Leitnants lūkojās jefreitorā. Ar acīm nopētīja no frenča stūriem līdz zaldāta matu cekulam.

— Gul! — leitnants sacīja.

Kurskas kauja turpinās. Arvien niknākas kaujas, arvien lielāki zaudējumi. Tie nepaiet garām arī tam pulkam, kurā cīnās Hupke. Kaujā krīt arī Hupkes vada komandieris. Krīt ne vien komandieris, bet arī vēl citi, un no komandieriem vadā paliek dzīvs vienīgi Hupke.

Kapteinis, viņu kājnieku rotas komandieris, izsauca Hupki. Viņš ieradās.

— Heil Hitler!

— Heil!

Kapteinis palūkojās uz Hupki. Pārlaida skatienu no zaldāta matu cekula līdz frenča stūriem.

— Gut! — kapteinis sacīja.

Un Hupke tika iecelts par vada komandieri.

Sākās mūsu pretuzbrukums. Atkal fašisti cieta zaudējumus. Krita daudz fašistu. Krita arī kapteinis, tās rotas komandieris, kurā cīnījās Hupke. Rotas komandieris kritis, un visi vadu komandieri arī krituši. No komandieriem palicis dzīvs vienīgi Hupke.

Majors, viņu kājnieku bataljona komandieris, izsauca Hupki. Viņš ieradās.

— Heil Hitler!

— Heil!

Un, lūk, Hupke jau iecelts par rotas komandieri.

Tā Hupke kāpj arvien augstāk un augstāk. Jau bataljona komandieris. Vēl viens solis — un dabūs komandēt pulku. Taču virzīšanās augšup pēkšņi beidzās. Pulks sastapās ar gvardes mīnmetējiem — katjušām. Pulku nopļāva kā zāli pļavā.

Bet kas notika ar Hupki? Iedomājieties, Hupke palika dzīvs. Viņš padevās mūsu kareivjiem gūstā.

PRIEKŠĀ IZGĀJA IZLOKI

Tas notika pie Graivoronas pilsētas.

Fašisti atkāpās. Atgāja, vilka prom, glāba savas karaspēka daļas un kaujas tehniku, kas vēl bija palikusi pāri pēc cīņām pie Kurskas.

Vienā frontes sektorā mūsu izlūki izgāja priekšā. Viņu uzdevums bija — precīzi noskaidrot, pa kādiem ceļiem fašisti atkāpjas, noteikt, kur atrodas hitleriešu galvenie spēki.

Izlūki iet. Pilda savu uzdevumu. Redz, netālu no viņiem gaisā rinko fašistu lidmašīnas. Kaut ko aplido.

Piķē līdz pašai zemei.

Izlūkiem skaidrs — fašisti uzbrūk kādai mūsu karaspēka daļai. Fašistu pašu tātad tur nav. Un viņi ziņo pa rāciju:

— Mūsējie atrodas pa labi. Ejam vairāk pa kreisi. Viņi gāja vairāk pa kreisi. Pagāja kādu gabalu,

un atkal — lidmašīnas. Atkal fašistu lidmašīnas. Ap kaut ko riņķo. Piķē gandrīz līdz pašai zemei.

Izlūkiem skaidrs — arī tajā vietā, protams, ir mūsējie.

Ziņo savējiem pa rāciju:

— Mūsējie atrodas pa kreisi. Ejam uz priekšu. Pagāja kādu gabalu, un atkal — lidmašīnas. Un

atkal plkē tepat līdz zemei.

Izlūkiem skaidrs: i pa kreisi, i pa labi, i priekšā ir mūsējie. Iznāk, ka mūsējie ir visur.

Izlūki ziņo savējiem:

— Mūsējie jau priekšā. Fašistus blakām neredz.

Un viņi paskaidro sīkāk, kurās vietās īsti fašistu

lidmašīnas uzbrūk mūsējiem.

— Viss skaidrs, — izlūki dzird savējo atbildi.

Komandieri izsūtīja uz priekšu lidmašīnas. Pavēle:

padzīt fašistu lidmašīnas un aizsargāt padomju karaspēka vienības.

Gaisā pacēlās padomju lidmašīnas. Ar savu eskadriļu izlidoja arī leitnants Abišs Kulanbajevs. Skatiens Abišam Kulanbajevam kā berkutam — kalnu ērglim. Lidotāji sasniedza mērķi. Triecās uzbrukumā. Padzina fašistus. Lūkojas uz zemi — kas tās par karaspēka daļām? Redz ejam kolonnas: tankus, lielgabalus, automašīnas. Arī kreisajā pusē kolonnas. Un labajā — kolonnas.

— Kas tās par karaspēka daļām? — lidotāji min. — Vai Petrova saimniecība? Smirnova saimniecība? Vai majora Bagirogli tanki?

— Kas tās par karaspēka daļām? — ari Abišs Kulanbajevs min. Abišam Kulanbajevam ir kalnu ērgļa skatiens. Viņš nolaidās zemāk, ieskatījās. Un pēkšņi redz: uz tanku sāniem fašistu krusti. «Tur taču neiet mūsu kolonnas! Tur iet fašisti!»

— Fašisti! — Kulanbajevs kliedz.

Pareizi. Tur tiešām gāja fašisti. Bet fašistu lidmašīnas tiem riņķoja apkārt un it kā uzbruka — lai novērstu uzmanību. Tieci nu gudrs, ka viņi piķē uz savējiem. Tā fašisti bija izdomājuši. Gribēja mūs maldināt. Gribēja aizvest kaujas tehniku bez zaudējumiem.

Taču mūsējie to izprata. Atklāja uz ienaidniekiem artilērijas viesuļuguni. Atlidoja padomju bumbvedēji. Atsteidzās padomju kājnieki.

Viltība nepaglāba fašistus. Mūsējie viņus sakāva.

Sakaut sakāva, tomēr izdarīja ari secinājumus: ne jau ar vilku vien ir darīšana. Fašists paliek fašists, ja vajadzīgs — kļūst arī par viltīgu lapsu.

NEPARASTA OPERĀCIJA

Uz ienaidnieka viltību arī mūsējie atbildēja ar kara viltību.

Mokapka Zjablovs bija pārlieku izbrīnījies. Pie viņiem stacijā norisinājās kaut kas nesaprotams. Zēns kopā ar vectēvu un vecmāmiņu dzīvoja nelielā strādnieku ciematā pie Lokinskas stacijas netālu no Sudži pilsētas. Viņš bija dzelzceļnieka dēls, no dzelzceļnieku dinastijas.

Mokapkam patika dzīvot pa staciju, varēja stundām tur staigāt apkārt. īpaši tajās dienās, kad cits aiz cita šeit pienāca ešeloni. Piegādāja kara tehniku. Mokapka zina, ka mūsu karaspēks pie Kurskas sakāvis fašistus. Triec ienaidniekus uz rietumiem. Mokapka, lai ari mazs, tomēr saprātīgs, redz: šeit pienāk ešeloni. Saprot: tātad paredzams, ka šeit, šajās vietās turpināsies uzbrukums.

Pienāk ešeloni, elš lokomotīves. Kareivji izlādē kara materiālus.

Reiz Mokapka tāpat vien klaiņāja pa sliežu ceļiem. Redz: pienāk jauns ešelons. Uz platformām — tanki. Daudz. Puisēns sāka skaitīt. Ielūkojās — tanki no koka. Kā tad ar tiem var karot?!

Puisēns aizdrāza pie vecmāmiņas, čukst:

— Koka tanki.

— Vai tiešām? — Vecmāmiņa sasit plaukstas.

Puisēns drāza pie vectēva.

— Vectētiņ, koka tanki.

Vecais bargi palūkojās mazdēlā.

Puisēns aizjoņoja uz staciju. Skatās: atkal nāk ešelons. Sastāvs apstājas. Mokapka redz: uz platformām — lielgabali. Daudz. Ne mazāk par tankiem.

Mokapka ielūkojās — lielgabali arī no koka! Stobru vietā runguļi saslējušies.

Puisēns aizdrāza pie vecmāmiņas, čukst:

— Koka lielgabali.

— Vai tiešām? — Vecmāmiņa sasita plaukstas.

Drāza pie vectēva.

— Vectētiņ, koka lielgabali.

— Kaut kas jauns, — vectētiņš bilda.

Daudz kas nesaprotams tobrīd norisinājās stacijā. Pienāca kastes ar šāviņiem. Veseliem kalniem kastu. Mokapka apmierināts.

— Nu gan mūsējie varen sados fašistiem!

Un pēkšņi viņš dabū zināt: tās kastes stacijā ir tukšas. «Kāpēc tādu vajag — un veseliem kalniem?!» puisēns netiek gudrs.

Tad notiek vēl kaut kas pavisam nesaprotams. Ierodas tur karaspēks. Daudz karaspēka. Steidzas kolonna pēc kolonnas. Nāk atklāti, ierodas gaišā dienas laikā.

— Mūsējie nāk! Mūsējie nāk! — Mokapka auro.

Puisēnam draudzīgs raksturs. Viņš uzreiz iepazīstas

ar karavīriem. Līdz vēlam vakaram sēž ar viņiem kopā. No rīta jau atkal skrien ciemos. Un dabū zināt: naktī karavīri aizgājuši.

Mokapka stāv, atkal pūlas izprast.

Mokapka nezināja, ka mūsējie pie Sudži pilsētas pielietojuši kara viltību.

Fašisti ar lidmašīnām izlūko padomju karaspēka kustību. Redz: stacijā pienāk ešeloni, atved tankus, atved lielgabalus. Fašisti ievēro arī šāviņu kastu kalnus. Nospriež, ka šurp dodas karaspēks. Daudz karaspēka.

Iet kolonna pēc kolonnas. Fašisti redz, ka karaspēks nāk, taču to, ka nakti tas nemanot aiziet, ienaidnieks nezina.

Fašistiem skaidrs: tur gatavojas jauns krievu uzbrukums. Tur, pie Sudžiem. Un fašisti sakopoja pie Su-džiem karaspēku, citus frontes sektorus padarot vājākus. Tiklīdz viņi savilka spēkus, tūdaļ arī dabūja triecienu. Tikai ne jau pie Sudžiem. Citā vietā mūsējie devās triecienā. Tas tika vērsts uz Belgorodu. Padomju karaspēka daļas ielauzās Belgorodā.

«KUTUZOVS»

Feldmaršalu Mihailu Kutuzovu zina visi. Viņa pavēlniecībā krievu armija 1812. gadā sagrāva un izdzina no Krievijas robežām Francijas imperatora Napoleona I karapulkus.

«Kutuzovs» — tā Kurskas kaujas laikā bija nosaukta viena no padomju karaspēka uzbrukumu operācijām. Šīs operācijas mērķis: galīgi sagraut fašistu karaspēku, kas cīnījās Kurskas ziemeļos, un atbrīvot Orlu.

Tieši uz šejieni, uz Orlas pilsētu, tagad bija vērsts padomju karaspēka trieciens.

Orlas apkaimē fašisti bija izveidojuši ļoti spēcīgu aizsardzību. Pilsētas pieejas no visām pusēm sedza mīnu lauki, dzeloņstiepļu aizžogojumi, dziļi ierakumi un nostiprinātas tranšejas.

Orlas aizsardzības spēku komandieris bija fašistu ģenerālis Modls, iesaukts par «aizsardzības lauvu».

Mūsējie to bija dabūjuši zināt, tāpēc sprieda:

— Redzēsim, kā tas lauva cīnās.

Šajā uzbrukumā pret fašistu aizsardzību Orlas apkaimē piedalījās reizē trīs frontes. Bez Centrālās frontes vēl devās uzbrukumā Brjanskas un Rietumu frontes.

Pirmais devās triecienā Rietumu frontes karaspēks. Tas devās uz Orlu no ziemeļiem.

Sāka dunēt, graut lielgabali. Sākās tas, ko militārā valodā sauc par artilērijas sagatavošanas uguni. Kad beigsies sagatavošanas uguns, kad apklusīs lielgabali, tad triecienā metīsies kājnieki un tanki. Arvien spēcīgāk un spēcīgāk dun lielgabali. Fašisti gaida, kad beigsies sagatavošanas uguns, viņi zina — ātrāk trieciens nesāksies.

Te pēkšņi padomju karaspēks jau atrodas fašistu ierakumu priekšā. Lielgabali neapklust, vēl dārd, bet karaspēks jau klāt!

— Kā tā?

— No kurienes?

Kaujās pie Orlas tika pielietots jauns padomju kara mākslas paņēmiens. Karavīri devās triecienā, nenogaidījuši artilērijas sagatavošanas uguns beigšanos. Vēl sprāgst šāviņi. Fašisti paslēpušies pēc iespējas dziļāk zemē, nolīduši savos ierakumos. Bet mūsu karavīri jau uzbrūk.

Fašisti kaut ko tādu vēl nebija piedzīvojuši. Fašisti apjuka. Uzreiz nezināja, ko darīt. Zaudēja pretdarbībai vajadzīgo laiku.

Uzbruka Rietumu fronte, un tūdaļ no austrumiem devās triecienā Brjanskas fronte.

Fašisti uztraucās. Vajadzīga palīdzība! Palīdzība!

Viņi pievelk palīgspēkus no dienvidiem, no turienes, kur triecienam sagatavota stāv ziemeļos mūsu Centrālā fronte. Centrālā fronte tagad devās triecienā.

Mūsu karaspēks uzbruka no ziemeļiem, no dienvidiem, no austrumiem.

Triju padomju frontu karaspēks satrieca, sagrāva fašistu aizsardzību. Uzvarētāji ielauzās Orlā. Viņi pēc Kutuzova parauga bija paveikuši operāciju «Kutuzovs.»

«RUMJANCEVS»

Arī Rumjancevs bija feldmaršals. Arī slavens krievu karavadonis. Feldmaršals Pjotrs Rumjancevs izcēlās cīņās ar Turciju. Jaunais ģenerālis Suvorovs cīnījās Rumjanceva vadībā.

«Rumjancevs» — tā lielās Kurskas kaujas laikā saucās otrā mūsu karaspēka uzbrukuma operācija.

«Rumjanceva» uzdevums — uzbrukt fašistu karaspēkam Kurskas dienvidos, sakaut šeit ienaidniekus, atbrīvot Belgorodu un ar kaujām ielauzties Harkovā.

Uzbrukumam gatavojās divas frontes: ģenerāļa Vatutina vadītā Voroņežas fronte un Stepes fronte, kura atradās vairāk dienvidos un kuras pavēlnieks bija ģenerālis Koņevs.

Sākās operācija «Rumjancevs». Un, lūk, kādā strēlnieku pulkā bija kareivis uzvārdā Rumjancevs.

Kareivjiem smiekli nāk no tādas sagadīšanās.

— Tam uzvārds Rumjancevs, arī tev — Rumjancevs! Varbūt esi viņa pēctecis?

Rumjancevs paskatījās kareivjos.

— Jā, pēctecis, — Rumjancevs sacīja.

— Ei nu?!

— Kā tu zini?

— Kā to pierādīsi?

— Pēctecis, — Rumjancevs atkārtoja.

Dienvidos, tāpat kā ziemeļos pie Orlas, fašisti bija

ierīkojuši varen spēcīgas aizsardzības būves. Visur gan ierakumi, gan aizklāji. Visur lielgabali, visur mīnas. Kareivjiem te nav viegli lauzties uz priekšu. Te vajadzīgi kareivji varoņi.

Cīņu sākumā uzbrukuma pirmajās rindās tika izvirzīts pulks, kurā dienēja Rumjancevs. Karavīri veica straujus pārgājienus. Iet un reizumis pašķielē uz Rum-jancevu. Tā teikt — kāds viņš ir pārgājienā?

Kareivis iet. Ar savu karavīra soli zemi mēri. Citi tik tikko pagūst tikt līdzi.

— Neko teikt, — kareivji spriež. — Karavīra stāja viņam ir.

Pārgājiena laikā viņi apstājās pārnakšņot. Apmetās stepes gravā. Karavīri taisījās uz gulēšanu, uz mieru. Tomēr vēl šad tad paskatās uz Rumjancevu. Kāds viņš, kareivis, ir atpūtā?

Kareivis kārtojās atpūtai. Vispirms iztīrīja savu automātu. Tad aizskrēja pie strautiņa, atnesa ūdeni sev un ari biedriem. Piedāvāja kaimiņam no sava smēķējamā.

— Kārtīgs puisis, — biedri viņu novērtēja, — īsts karavīrs.

No rīta karavīri devās kaujā. Iet uzbrukumā, karstā cīniņā, tomēr vēl vēro Rumjancevu: kāds viņš, Rum-jancevs, ir kaujā?

Rumjancevs kaujā izrādījās īsts drosminieks, gāza ienaidniekus zemē pa labi, pa kreisi. Lodēm neklanījās. Citiem aiz muguras neslēpās.

— Puikas, uz priekšu! — viņš aicināja līdzi.

Karavīri redz:

— Mūsējais! Brašs puika! Redzams, īsts karavīrs, nav vārdam vietas.

Padomju karaspēks sagrāva fašistu aizsardzību. Karavīri ar niknu kauju ielauzās Belgorodā. Drīz vien atbrīvoja arī Harkovu.

Kareivji sastapa Rumjancevu. Gribas noskaidrot, kā tad īsti ir.

— Nu, atzīsties, puis: vai tiešām esi tā Rumjanceva pēctecis?

. Kareivis noslēpumaini palūkojās cīņubiedros.

— Esmu gan viņa pēctecis. Mēs visi esam viņa pēcteči, — kareivis sacīja. — Rumjanceva pēcteči. Kutuzova mazdēli.

DROŠA INTUĪCIJA

Pirms Kurskas kaujas sākuma Centrālās frontes pavēlnieka ģenerāļa Konstantīna Rokosovska komandpunkts bija novietojies kādā ciemā netālu no frontes līnijas. Rokosovskis dzīvoja zemnieka mājā. Iepretim atradās veca, nolaista parka mūra vārti. Mājai blakus auga divas milzu papeles.

Fašistu lidotājiem šī vieta šķita aizdomīga. Viņi ievēroja gan vārtus, gan māju, gan papeles.

Reiz atlidoja šurp lidmašīnas. Nometa bumbas. Bija vēla nakts stunda. Rokosovskis šajā laikā parasti atradās mājā, pieņēma štāba ziņnešus. Atlidoja lidmašīnas. Nometa bumbas. Viena lidmašīna nometa bumbas apgaismošanai. Otra — fugasa bumbas. Tā fašistu bumbas māju nolīdzināja ar zemi. Papeļu vietā — milzīga bedre. Rokosovskis palika dzīvs nejauši. Dažas minūtes

8f)

pirms uzlidojuma viņš štābiniekiem satikšanos bija nolicis citā vietā. Ģenerālis tajā brīdi neatradās mājā.

Fašisti aizlidoja. Frontes pavēlnieks Rokosovskis, viņa tuvākie draugi un palīgi ģenerāļi Teļegins, Maļiņins un Kazakovs atnāca pie krāsmatām. Ģenerāļi lūkojās Ro-kosovskī: tā teikt, nu pasaki, Konstantīn Konstanti-novic, kāds brīnums tevi mudināja atstāt māju, lika pretēji parastajai kārtībai pieņemt štāba ziņnešus citur?

— Intuīcija, — Rokosovskis smaidīdams atbildēja draugiem.

Pagāja dienas. Tuvojās Kurskas kaujas sākums.

Kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka fašisti nolēmuši izdarīt frontes pārrāvumu pie Kurskas un arī no Belgorodas un Orlas puses doties triecienā, radās jautājums: ko darīt ar iedzīvotājiem? Dažiem bija tāds ieskats, ka no Kurskas loka vajadzētu evakuēt visus iedzīvotājus.

Tāds ieskats tika pamatots šādi: ja nu fašisti ņem virsroku, izlaužas uz Kursku? Vai tad mūsu ļaudīm atkal jānonāk fašistu verdzībā?

Ģenerālis Rokosovskis stingri iestājās par to, ka iedzīvotājus vajag atstāt mierā.

— Karaspēks neielaidīs fašistus, — teica Rokosovskis.

— Bet ja nu nenotur?!

— Noturēs.

— Ja nu tomēr izlaužas?

— Neizlauzīsies.

— Viņiem ir tīģeri! Viņiem ir panteras!

— Neizlauzīsies, — Rokosovskis saka savu.

— Kādas jums ir garantijas?

Rokosovskis nejaudāja vairs strīdēties, teica:

— Intuīcija.

Un tiešām. Mūsu karaspēks neielaida fašistus. Roko-sovska vārdi piepildījās.

Pēc uzvaras pie Kurskas, pēc Orlas un Belgoro-das atbrīvošanas kāds atgādināja Rokosovskim šo sarunu.

— Tātad intuīcija jūs nepievīla, biedri ģenerāl?

— Nepievīla, — Rokosovskis piekrita. Un pateica, kādi padomju spēki piedalījušies Kurskas kaujā, cik bijis tanku, cik lielgabalu, cik lidmašīnu, cik mūsu kājnieku. Skaitļi bija milzīgi. Mūsu spēki bija lielāki par fašistu spēkiem. Mums bija vairāk tanku, labākas lidmašīnas, lielākas jaudas artilērija.

— Intuīcija bija, — Rokosovskis teica. — Bija droša intuīcija.

atzinība uzvarētājiem

Noslēdzās Kurskas kauja. Karavīri sapulcējās atpūtā. Smēķēja, sarunājās, atcerējās cīņas. Dažus slavēja, dažus nopēla. Teica nebēdnīgus sakāmos. Tad pieklusa. Un pēkšņi karavīri sāka strīdēties, kas vislabāk cīnījies Kurskas kaujās, kam pienākas vislielākā cīnītāja slava, kas vislielākā karavīra godinājuma cienīgs.

— Lidotāji, tie cīnījās labāk par citiem. — Tāds ieskats bija dzirdams vispirms.

— Pareizi!

— Pareizi! — daži atbalstīja.

Un tiešām, cīņās pie Kurskas izcēlās lidotāji. Kāva fašistus gaisā. Dragāja viņus no gaisa. Varonis pārspēja varoni. Pati varonība deva drosmi.

— Gods un slava lidotājiem! Mūsu vislielākā atzinība lidotājiem! — bija dzirdama kāda piekrītoša balss. Un tūdaļ tā piebilda: — Tomēr nevis lidotāji, bet tankisti pie Kurskas cīnījās vislabāk. Tankisti tik tiešām bija pirmie.

Nu bija dzirdams otrs ieskats.

— Tankisti!

— Tankisti! — atskanēja vienprātīgs atbalsts.

Un arī pareizi. Kurskas kaujā lieliski sevi parādīja tankisti. Ar dzelzs krūtīm viņi salauza fašistus. Ja saka: Kurskas varoņi, tad vispirms prātā nāk tankisti.

— Tankisti ir varonīgi ļaudis. Te nevar būt divu domu, — kāds karavīrs atkal ieteicās. — Bet, ja runājam par pirmajiem, tad jāsaka: Kurskas kaujā pirmie bija artilēristi. Protams, artilēristi pirmie!

Tagad jau radās trešais ieskats.

— Artilēristi!

— Artilēristi! — atskanēja vienprātīgs atbalsts.

Un ari pareizi. Ja runā par artilēristiem, tad tie ir varoņi, nav vārdam vietas.

— Artilēristi, protams, ir kara dievi, — dzirdama piekrītoša balss. — Un tomēr, ja runājam par pirmajiem, tad nav ko strīdēties, draugi: kājnieki — tie bija pirmie! Kurskas kaujā viņiem piederēja noteicošais vārds.

— Kājnieki!

— Kājnieki! — atskanēja vienprātīgs atbalsts.

Kareivji strīdas un strīdas. Vienprātības nav. Strīds

sākas no gala.

— Lidotāji labākie!

— Tankisti pirmie!

— Artilēristi!

— Kājnieki, biedrīši, kājnieki!

Karavīri strīdas. Strīdam nav paredzams gals.

Kā tas būtu beidzies, grūti pateikt. Bet pēkšņi atskanēja spēcīga basa balss, kas pacēlās pāri visiem basiem:

— Klausieties radio! Radio klausieties!

Visi joza pie radiouztvērējiem. Ēterā bija dzirdama pavēle. Pavēlēts salutēt par godu diženajai uzvarai pie

Kurskas, par godu Orlas un Belgorodas ieņemšanai, par godu varoņiem. Maskavā — ar lielgabalu zalvēm. Ar divpadsmit zalvēm no simt divdesmit četriem lielgabaliem.

Tūdaļ arī tika pieminēti šīs kaujas varoņi: lidotāji un tankisti, artilēristi un kājnieki. Pavēlē visi bija vienādi pieminēti. Visi bija galvenie, visi pirmie. Visiem varoņiem — gods un slava.

Salūts, kas notika Maskavā par godu karaspēka daļām — .Orlas un Belgorodas atbrīvotājām, bija pirmais salūts uzvarētājiem. Kopš tās dienas salūti sekoja cits pēc cita.

Ar diženu Padomju Armijas uzvaru noslēdzas grandiozā Kurskas kauja.

Trešā nodaļa. AUSTRUMU VALNIS

AUSTRUMU VALNIS

Pēc uzvaras pie Kurskas Padomju Armija virzījās uz priekšu ātri. No mūsu karaspēka triecieniem fašisti steidzīgi vien atkāpās uz rietumiem.

Dņepra ir plata, varena, tālu izslavēta upe. Tās krastos slienas sirmas nogāzes kā klinšu sienas. Strauji kā vējš plūst ūdens.

Šeit pie Dņepras, tās labās puses stāvajā krastā, tagad nostiprinājās fašisti. Izveidoja spēcīgu aizsardzību. Zemē ieraka betonu un tēraudu. Labais upes krasts pacēlās no ūdens kā nesagraujama siena.

Savu aizsardzību Dņepras krastā fašisti nosauca par Austrumu valni.

Fašisti paziņoja:

— Austrumu valnis nav ieņemams!

Pat Hitlers teica:

— Drīzāk Dņepra sāks tecēt atpakaļ, nekā krievi te tiks uz priekšu!

Mūsu karaspēka daļas pienāca pie Dņepras. Tad pēkšņi, gājiena gaitā neapstājoties, nenogaidot sāka celties pāri uz labo krastu. Karaspēka daļas traucās uz priekšu.

Fašisti nevarēja nociesties.

— Stāviet! Kur skrienat? Jums priekšā taču Austrumu valnis!

Padomju Armija sāka celties pāri Dņeprai uzreiz vairākās vietās.

Fašisti uztraukušies skraidīja pa labo krastu: pārcelšanās vieta gan te, gan tur. Gudro, kur var gaidīt triecienu. Kurp sūtīt rezerves?

Fašistu izlūki ziņo saviem ģenerāļiem:

— Pie Teremcu ciema ienaidnieks sagrābis pārcelšanās vietu.

Fašisti uzsāk kauju. Nosūta uz Teremciem papildspēkus.

Izlūki atnes jaunas vēstis:

— Pie Domantovas ciema ienaidnieks sagrābis pārcelšanās vietu.

Fašisti sūta uz turieni papildspēkus.

No Dņepras visu laiku pienāk jaunas ziņas:

— Ceļas pāri pie Pripjatiem!

— Ceļas pāri dienvidos no Pripjatiem!

— Ceļas pāri Kijevas ziemeļos!

— Ceļas pāri Kijevas dienvidos!

— Ceļas pāri pie Kremenčugas pilsētas!

Padomju Armija iznāca pie Dņepras milzīgā, sešsimt

kilometru platā joslā — no Lojevas līdz Dņepropetrov-skai. Un tūliņ sāka celties pāri.

Uzbrūk frontes, kuras vada ģenerāļi:

Rokosovskis,

Vatutins,

Koņevs.

Uzbrūk armijas, kuras komandē:

Puhovs,

Čibisovs,

Čerņahovskis,

Šarohins,

Moskaļenko,

Monagarovs un citi ģenerāļi.

Uzbrūk artilēristi, tankisti, aviācijas vienības un daudzas citas karaspēka daļas.

Par Dņepru norisinās varena kauja. Cīņās nodreb kreisais un labais krasts.

Fašisti nebija gaidījuši tādu triecienu. Sāka plaisāt viņu «Austrumu valnis».

Augstākās Virspavēlniecības uzdevumā padomju karaspēku darbību pie Dņepras koordinēja, tas ir, vadīja un saskaņoja, Padomju Savienības maršals Georgijs Žu-kovs.

Maršals raugās uz pārcelšanās vietām. Tur karaspēks plūst neapturami kā viļņi. Kļūst spēcīgāka uguns, pieaug karotāju rindas.

Žukovs, raudzīdamies šajā skatā, noteic:

— Te tev nu bija Austrumu valnis!

PIRMIE

Padomju armijas virzījās uz Kijevu. Pilsētas apkaimē pirmie sāka celties pāri Dņeprai 51. gvardes tanku brigādes kaujinieki. Tas notika Kijevas dienvidos pie Ve-ļikajas Bukrinas ciema. Taču arī šo pirmo vidū bija vēl savi pirmie — tā bija automātistu rota, kuru komandēja leitnants Sinaškins. Bet arī šo pirmo vidū atradās vēl pirmie.

Tie bija četri kaujinieki, četri komjaunieši, četri gvardi, četri draugi: Ivanovs, Petuhovs, Semjonovs un Sisoļatins.

Četriem kareivjiem vajadzēja pirmajiem celties pāri uz fašistu ieņemto Dņepras labo krastu, sākt ienaidnieka apšaudi, sacelt paniku fašistos, saistīt viņu uzmanību, tādējādi dodot iespēju pārcelties pāri Dņeprai visai rotai, pēc tam bataljonam un vēlāk arī brigādei.

— Labu veiksmi! — draugi sauc Ivanovam.

Vēl varoņi atrodas kreisajā krasta. Draugi viņus pavada ceļā.

— Labu veiksmi! — sauc Petuhovam.

Apskauj un sit uz pleca Semjonovam un Sisoļatinam.

Kaujinieki devās ceļā. Ir nakts. Klusums. Kuru katru mirkli austrumos atspīdēs rīta blāzma. Laiva slīd viegli pa Dņepras mierīgo spoguli. Laivā pieci cilvēki: četri kaujinieki, piektais — vietējais partizānis, pavadonis un pārcēlājs Aleksejs Šapovalovs.

Sapovalovs airē klusu, bez jebkāda trokšņa. Irkļus ielaiž ūdenī bez šļakstināšanas. Tāpat klusu tos izceļ. Viņš duļļus iepriekš ieziedis ar darvu.

— Kaut nu mēs nenodotu sevi. Kaut nu varētu pieir-ties nepamanīti, — Šapovalovs raizējas par kaujiniekiem.

Kraujais labais krasts nāk arvien tuvāk.

Fašisti nepamanīja, neatklāja laivu ar padomju kaujiniekiem. Vēl daži irkļu vēzieni. Vēl viens vēziens. Vēl viens. Un, rau, laivas priekšgals jau atduras smilšainajā krastā.

Kaujinieki izkāpa krastā. Šapovalovs no drosmīgajiem vīriem atvadījās.

Kaujinieki pa gravu izgāja stāvajā krastā. Tur uzsāka kauju ar ienaidniekiem. Ierējās ložmetēji, ietarkšķējās automāti, gaisā sāka svilpt minas.

Fašisti sprieda — uzbrūk vesels bataljons, ne mazāk.

Stāvajā krastā noris kauja. Bet pa to laiku tur, pie Dņepras, mūsu karaspēks ceļas pāri. Laivās, ar plostiem, tāpat viein sakāpuši uz baļķiem, uz dēļiem, uz piepūšamiem pontoniem, uz salmiem piebāztām telte-nēm, uz sasietiem zaru kūļiem un siena ķīpām, — kā nu kurš cenšas tikt pāri uz labo krastu. Nodaļa pēc nodaļas, vads pēc vada, rota pēc rotas. Nu jau dodas pāri Dņeprai bataljoni. Nu jau steidz pulki.

Fašisti attapās, atklāja pa Dņepru artilērijas uguni. Izsauca lidmašīnas. Taču uzbrucējus nevarēja apturēt ne tērauds, ne uguns. Labajā krastā jau sarodas arvien vairāk un vairāk padomju kaujinieku. Bukrinas placdarms plešas arvien platāks un platāks. Karavīri ieņēma placdarmu.

.. . Upe sākas no pirmajiem ūdens pilieniem. Ražas birums — no pirmajiem graudiem. Māja — no pirmā pamata akmens. Viss sākas no mazumiņa, no pirmā.

Lai diždiža slava pirmajam!

Kareivji Ivanovs, Petuhovs, Semjonovs un Sisoļatins bija pirmie Dņepras forsētāji pie Kijevas. Viņi bija sācēji. Un palika dzīvi, veseli. Viņu krūtis pelnīti grezno varoņu zvaigzne.

GORPINA PAVLOVNA

Tas notika Kijevas ziemeļos pie Dņepras kādā pārcelšanās vietā Ļutežas ciema tuvumā.

Celties pāri uz labo krastu padomju karavīriem palīdzēja partizāņi un vietējie iedzīvotāji. Viena no palīdzēm bija kolhozniece Gorpina Pavlovna Treguba.

Gorpina Pavlovna savā kolhozā bija cienījama sieviete. Viņas krietnais darbs vairākkārt atzīmēts. Par labo sirdi ciemā labprāt ieredzēta. Viņai bija divi dēli. Abi cīnījās Padomju Armijā.

Gorpina Pavlovna vairs nebija nekāda jaunā. Seja krunkaina, rokas tulznainas.

Kad fašisti ieņēma viņas dzimto ciemu Svaromi, Gorpina Pavlovna noslēpa laivu. Tā bija noglabāta aiz šķūņa, aiz malkas grēdas. Viņa to sargāja kā acuraugu. Viņa ticēja: pienāks brīdis, un laiva lieti noderēs padomju karavīriem. Viņa gaidīja mūsējos. Ticēja mūsu uzvarai.

Tad par laivu viņa pačukstēja savai kaimiņienei.

— Noderēs mūsējiem, — Gorpina Pavlovna sacīja.

Kaimiņiene pabrīnījās. Pēc tam nodomāja: taču pareizi, mūsējie nāks no austrumu puses, no viņējā Dņepras krasta. Kā lai viņus sagaida bez laivām?

Kaimiņiene to pastāstīja otrai kaimiņienei, tā šī vēsts aizgāja no mājas uz māju, no ielas uz ielu. Arī citiem atradās laivas. Tās glabāja ciemā aiz mājām, aiz šķūņiem. Un sagaidīja īsto brīdi.

Sagaidīja.

Kad padomju karaspēks sāka celties pāri Dņeprai pie Ļutežas ciema, tad Gorpina Pavlovna bija viena no pirmajām, kas ieradās pie upes ar savu laivu. Gados jaunākie viņai teica:

— Kurp tad tu, vecā?!

— Turp, uz kreiso krastu, pie mūsējiem.

Viņa sēdās laivā, cilāja irkļus, pirmā ieradās pie mūsējiem.

Atbrauca, apstājās, zemu paklanījās karavīru priekšā.

— Apsveicu ar ierašanos, mani mīļie. Sēdēties laivā, dēliņi! Esmu ieradusies jūs aizvest uz otru krastu.

Karavīri raugās: paveca sieviete.

— Kas tu esi?

— Māte, karavīru māte.

Karavīri iesēdās laivā.

Gorpina Pavlovna vaicāja karavīriem:

— Vai nepazīstat Semjonu Tregubu? Vai nepazīstat Antonu Tregubu?

— Mūsu daļā viņu nav, — karavīri atbildēja.

— Skaidrs, — sieviete sacīja. — Tātad viņi vēl ceļā.

Karavīri atstūma laivņ no krasta. Gorpina Pavlovna

sēdās pie irkļiem. Kāds ieminējās:

— Māmuļ, es palīdzēšu.

— Sēdi vien, sēdi. — Gorpina Pavlovna pasmaidīja. — Jūsu darbs būs tur. — Un piebilda: — Laiva mani klausa jau gadus piecdesmit. Es, mīļie, esmu Dņepras kūma.

Sieviete pārveda pāri Dņeprai vienu grupu karavīru, tad atkal devās uz kreiso krastu. Tā viņa braukāja te uz kreiso, te uz labo krastu. Te uz labo, te atkal uz kreiso.

Sastop mūsu karavīrus un vaicā:

— Vai nepazīstat Semjonu Tregubu? Vai nepazīstat Antonu Tregubu?

— Mūsu daļā viņu nav, — karavīri atkal atbild.

Gorpina Pavlovna nopūšas.

— Tad viņi vēl ceļā.

Un atkal viņa ķeras pie airiem. Un atkal dodas uz labo krastu, tad atkal uz kreiso.

Saule liecās uz vakara pusi. Bet Gorpina Pavlovna nebeidz karavīriem vaicāt:

— Vai nepazīstat Semjonu Tregubu? Vai nepazīstat Antonu Tregubu?

Un pēkšņi viņai atbild:

— Pazīstam! Pazīstam! Te viņi ir!

Iznāca abi dēli krastā. Skaisti puiši. Gvardi. Katrs vai asi garš.

— Mani mīļie! — vecā sieviete iesaucās, Un raudādama metās gvardiem pie krūts.

Steidzās garām virsnieks un vaicāja:

— Kāpēc apstājāties?

Viņam atbildēja:

— Māte. Karavīru māte atnākusi.

Pārcelšanās beidzās. Nu jau viņā krastā karavīri cits cilam vaicāja:

— Kas tevi pārveda?

— Gorpina Pavlovna.

— Un tevi?

— Arī Gorpina Pavlovna.

— Tad iznāk, ka esam krustdēli!

— Krustdēli gan! — karavīri smējās.

Gorpinai Pavlovnai bija daudz šādu krustdēlu. Viņa tiešām bija karavīru māte,

NEREDZAMAIS TILTS

Tilts nav kniepadata. Tiltu var ieraudzīt pa gabalu.

Pirmās padomju karaspēka daļas pārcēlās uz Dņepras labo krastu pa ūdeni — kuteros un laivās.

Bet armija nesastāv tikai no cilvēkiem. Armijā ir ari mašīnas, tanki, lielgabali. Mašīnām un tankiem vajadzīga degviela. Tankiem un artilērijai — munīcija. To visu grūti pārcelt pa ūdeni. Te neder kuteri un laivas. Vajadzīgi tilti. Turklāt droši, kravas izturīgi.

Reiz fašisti ievēroja, ka vienā Dņepras placdarmā pēkšņi saradies daudz padomju karavīru un kara tehnikas.

Fašistiem skaidrs — krievi kaut kur tuvumā uzcēluši tiltu. Izlūklidmašīnas devās tiltu meklēt. Pilots lidoja un lidoja. Gan uz ziemeļiem no placdarma, gan uz dienvidiem, lidoja uz augšu pa Dņepru, lidoja lejup, gandrīz līdz ūdens virsmai nolaidās: tilts nekur nav redzams.

Lidotāji atgriezās un ziņoja:

— Tilts nekur nav redzams. Acīmredzot tilta nav.

Fašisti gudro: kā tad tā, ar kāda brīnuma palīdzību

krievi pārcēlušies? Sūta vēlreiz izlūkus. Atkal lidmašīnas dodas meklēt.

Viens lidotājs izrādījās neatlaidīgāks par citiem. Viņš lidoja, lidoja, un pēkšņi: kas tad tas? Savām acīm netic. Izberzēja acis. Skatās — atkal netic. Un kā lai tic! Tur lejā, zem lidmašīnas, var redzēt, ka pa Dņepru iet padomju karavīri. Iet bez tilta, pa ūdens virsmu un negrimst ūdenī. Un, lūk, arī tanki dodas pakaļ.

Izlūks steidzīgi lido atpakaļ uz aerodromu un ziņo ģenerālim:

— Krievi iet pa ūdeni!

— Kā tā — pa ūdeni?!

— Pa ūdeni, pa ūdeni, — lidotājs apgalvo. — Arī tanki iet un negrimst ūdenī.

Ģenerālis devās līdzi pilotam. Viņi aizlidoja uz Dņepru. Pareizi — karavīri iet pa ūdeni. Arī tanki iet un negrimst dzelmē.

Viņi lūkojas lejā — tīrie brīnumi!

Sapieri, meistari, tilta segumu bija nostiprinājuši zem ūdens līmeņa tā, lai klājs nepaceltos virs ūdens kā parasti, bet gluži otrādi — atrastos zem ūdens.

Ja skatās uz šo tiltu — tiešām, karavīri iet pa ūdeni.

Fašisti trakā niknumā bombardēja tiltu. Gāza virsū bumbas, taču tās krita garām. Tik tiešām, neparasts un neredzams bija šis tilts.

Kā SNIEGS UZ GALVAS

5. gvardes tanku korpuss ģenerāļa Kravčenko vadībā ātrā gaitā devās palīgā tām karaspēka daļām, kas turējās Ļutežas placdarmā.

Tankistiem ceļā uz Dņepru bija jāšķērso Desnas upe. Šajā apkaimē Desna ir strauja, dziļa, ar nevienādu gultni. Lai tanki tiktu tai pāri, vajadzīgi lieli prāmji vai arī tilts. īsā laikā tiltu nav iespējams uzcelt. Bet pie Ļutežas gaida palīgspēkus. Tur fašisti sāk spiest mūsējos. Var padzīt mūsu karavīrus no placdarma.

Fašisti zina, ka Dņepru šajā apkaimē sedz Desna. Zina, ka Desna ir strauja un dziļa. Tanki tai pāri netiks. Laikā nevarēs atbalstīt kājniekus pie Ļutežas. Fašisti ir mierīgi. Un pēkšņi atskan:

— Tanki pie Ļutežas!

— Tanki pie Ļutežas!

Kā te varēja ierasties tanki?

Kad mūsu tanki apstājās pie Desnas, korpusa komandieris ģenerālis Kravčenko lūdza, lai pie viņa atved gados vecākus vietējos iedzīvotājus, īpaši zvejniekus.

— Vai brasli te ir? — Kravčenko vaicā.

— Kā to lai ņem, — veči un zvejnieki atbild. — Dažiem varbūt nav, citiem varbūt ir.

— Nu, nu? — tankisti mudina.

— Cilvēkam, protams, brasla nav, zirga pajūgam ari nav. Bet tankiem, kazi, var atrast.

Tankisti ņēmās pētīt upes gultni. Meklēja, kur mazāks dziļums un cietāks pamats.

Arī vietējie palīdzēja.

— Rau, te ir seklāks!

— Te iepretim būs labāka vieta.

Tankisti meklēja un meklēja labāku vietu, tomēr visseklākā vieta bija tanka augstumā. Ja mēģinātu tikt

4*

103

pāri upei pa šādu braslu, tad viss tanks atrastos ūdenī, laukā varētu mazliet redzēt vienīgi lūkas torni.

— Jā-ā!

Ģenerālis Kravčenko iegrima domās. Domās iegrima ari citi tanku komandieri.

— Mums tomēr nav citas izejas, — korpusa komandieris beidzot sacīja. — Forsēsim upi pa šo braslu.

Ģenerālis Kravčenko pavēlēja forsēt Desnu. Tankistiem vajadzēja likt lietā visu savu karavīra asprātību un izgudrošanas spējas.

Spraugas un caurumus tankos aizdrīvēja ar pakulām un apzieda ar darvu. Izplūdes caurulēm uzmauca virsū brezenta piedurknes un ierīkoja tā, lai piedurkņu gali paceltos virs ūdens līmeņa. Upē gar brasla malām sasprauda maikstes.

Tad izmēģinājuma braucienā devās pirmais tanks. Krastā stāvētāji vai sastinga skatīdamies: tiks pāri vai netiks, tiks pāri vai netiks?

Milzenis ienira ūdenī. Odens ceļas arvien augstāk un augstāk, tanks iegrimst arvien dziļāk. Torņa lūka atvērta. Pa to

raugās laukā komandieris. Vēro maikstes, dod komandas lejā tanka vadītājam. Tas sēž tumsā, neko neredz. Tikai rokās tur stingri vadības sviras, pilda komandiera pavēles.

Tanks virzās lēnām. Ar pirmo ātrumu, ūdens tomēr sūcas tankā, lai gan spraugas tika labi aizdrīvētas. Mehāniķim, tanka vadītājam, kājas jau atrodas ūdenī. Pēc brīža ūdens jau sniedzas līdz viduklim. Tad tas mazliel piestāja celties. Un atkal kāpa augstāk. Jau līdz pleciem. Vēl mirklis, un tiks līdz kaklam.

Tad ūdens augstāk vairs necēlās. Apstājās. Sāka pamazām kristies. Jau atgāja no krūtīm. Atgāja no vidukļa. Vēl tikai kājas ūdenī. Tad ūdens pazuda pavisam. Tanks iznāca laukā no Desnas. Ierēcās motors. Tanks rāvās uz priekšu. Nopurinājās kā milzīga pīle.

60 kaujas mašīnas, viss tanku korpuss, pārgāja pāri pa Desnas gultni. Tanki ieradās pie Ļutežas, uzkrita kā sniegs uz galvas, kā lavīna no kalniem Suvorova laikos.

«Tanki uzkrita uz galvas» — tā karavīri nosauca šo veiklo tankistu izrāvienu.

ATVAĻINĀJUMS

Vairākas padomju armijas piedalījās kaujā par Dņepru. Arī tā armija, kuras pavēlnieks bija ģenerālis Ivans Čerņahovskis.

Cerņahovskis bija viens no gados jaunākajiem ģenerāļiem, karavīri viņu ļoti cienīja.

Šis gadījums norisinājās īsi pirms Dņepras kaujas. Armija gatavojās uzbrukumam. Pulkos un divīzijās notika dažādas apmācības taktikā. Čerņahovskis atgriezās no mācībām savā štābā. Pieņēma štāba virsnieku ziņojumus.

Virsnieki iesniedza pavēlniekam dažādus dokumentus: ziņojumus, dokumentus parakstīšanai, iesniegumus rīkojumu saņemšanai.

Un, re, vēl viens papīrs.

— Biedri pavēlniek, — virsnieks ziņo, — padotības kārtībā uz jūsu vārda saņemts seržanta Turuškanova raports.

Seržants Turuškanovs lūdza piešķirt viņam dažu dienu atvaļinājumu uz mājām. Gadījums bija neparasts. No frontes atvaļinājumu lūdza tikai sevišķi svarīgos gadījumos.

Ģenerālis izsauca Turuškanovu.

— Es jūs klausos, seržant. Kas jums atgadījies?

Karavīrs pārsteigumā apjuka. Nebija domājis, ka

viņu izsauks pavēlnieks. Stāv un savu lūgumu neuzdrošinās pateikt.

— Es jūs klausos, seržant, — Čerņahovskis atkārtoja.

Tad karavīrs pastāstīja. Viņam ļoti smagi saslimusi

māte. Viņš vienīgais dēls. Mātei neesot neviena cita tuvinieka. Tāpēc seržants lūdza, lai viņu palaižot mājās uz dažām dienām.

Čerņahovskis lūkojās uz karavīru, uz viņa formas blūzi, brīdi padomāja, tad vaicāja:

— Sakiet — kā būtu, ja jūs brauktu pēc trim četrām dienām?

Karavīrs kļuva priecīgs.

— Var arī pēc trim četrām dienām, var pēc piecām, biedri ģenerāl.

— Tad ir labi.

Čerņahovskis atkal palūkojās uz karavīru, uz viņa formas blūzi.

— Es to saku tāpēc, ka frontiniekam bez apbalvojuma nav ērti ierasties dzimtajā pusē, — Čerņahovskis teica.

Tiešām, pie Turuškanova blūzes pagaidām nebija neviena apbalvojuma.

— Nav bijis iespējas... — karavīrs sastomījās.

— Būs iespēja, — Čerņahovskis teica.

Ģenerālis atļāva karavīram iet.

Bet nākamajā dienā Padomju Armija devās uzbrukumā. Pārrāva fašistu fronti un traucās uz Dņepru.

Seržants Turuškanovs cīnījās drosmīgi. Jau pirmajā kaujā iznīcināja divpadsmit fašistus.

Karavīrs Turuškanovs tika apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni. Pats ģenerālis Čerņahovskis viņam pasniedza apbalvojumu.

— Nu, tagad vari doties atvaļinājumā, — Čerņahovskis sacīja.

Karavīrs aizbrauca uz savu dzimto sādžu kā varonis.

Čerņahovskis cienīja drosmīgos. Viņš pats bija neparasti drošsirdīgs. Ģenerālis Ivans Čerņahovskis bija divkārtējs Padomju Savienības Varonis.

Drīz vien pēc fašistu sagrāves pie Dņepras Čerņahovskis tika iecelts par frontes pavēlnieku. Tolaik ģenerālim bija 37 gadi.

Ģenerāļa Čerņahovska karaspēks atbrīvoja Padomju Baltkrieviju un Baltijas padomju republikas. Tad cīnījās Austrumprūsijā uz fašistu zemes. Devās triecienā pret Austrumprūsijas galvaspilsētu — cietoksni Kē-nigsbergu. Tuvojās kara beigas. Bet karavadonis nenodzīvoja līdz diženajai Uzvaras dienai. Viņš krita kaujā varoņa nāvē.

Ģenerālis krita. Tomēr sagādāja sev mūžīgu slavu. Labu slavu, karavīra slavu.

NO BUKRINAS VAI ĻUTEŽAS?

Mūsu karaspēks pie Kijevas noturēja pārcelšanās vietas, izveidojot divus lielus placdarmus. Vienu — Kijevas dienvidos, netālu no Veļikajas Bukrinas ciemata. Šis placdarms saucās par Bukrinas placdarmu. Otrs bija izveidots Kijevas ziemeļos pie Ļutežas ciemata. Tas bija Ļutežas placdarms.

Vajadzēja izlemt, no kura placdarma sākt uzbrukumu Kijevai. Padomju ģenerāļi lemj. Arī fašisti to grib uzzināt. Mūsējie prāto, no kurienes labāk izdarīt triecienu. Fašisti prāto, kur mūsējie izdarīs triecienu.

Fašisti zīlē:

— No Ļutežas vai Bukrinas?

— No Bukrinas vai Ļutežas?

Fašisti pastiprināja izlūkošanu, pastiprināja novērošanu. Visu ņem vērā, aplēš un apsver. Pēc visa spriežot, krievi uzbruks no Bukrinas.

Un tiešām, sākumā bija domāts, ka padomju karaspēks uzbruks no Bukrinas. Taču vēlāk no šī nodoma atteicās. Tika nolemts galveno triecienu vērst pret Kijevu no Ļutežas placdarma.

Štāba kartēs izdarīt virziena grozījumus ir ļoti vienkārši. Bet karaspēku un tehniku pārvietot jau krietni sarežģītāk. Fašistu izlūklidmašīnas šaudās pie debesīm, cītīgi novēro ceļus.

Tankus un artilēriju pārvietoja naktī — slepus. Bet ari tas vēl nebija tik sarežģīti. Daudz sarežģītāk ir nomaskēt, lai ienaidnieks nepamana, ka iepriekšējās pozīcijas kļuvušas tukšākas. Tāpēc mūsu karavīri arī šoreiz, tāpat kā pie Sudžiem, īsto tanku un lielgabalu vietā, kuri aizbrauca uz Ļutežu, novietoja finiera tankus un lielgabalus.

Fašistu izlūki ziņo:

— Nav nekādu pārmaiņu. Tanki un lielgabali stāv savās agrākajās pozīcijās.

Bet tas vēl nebija viss.

Daudzās vietās atbrīvojās štābu telpas un komandpunkti. Komandieri ar savām nodaļām pārcēlās uz Ļutežas placdarmu. Tomēr visi neaizgāja prom no štābiem. Palika nelielas grupas. Palika arī radiostacijas. Štābi «strādāja» pilnā sparā. Pat vēl cītīgāk. Radiostacijas neapklusa.

Fašistu izlūki ziņo:

— Bukrinā pastiprināti strādā štābi.

— Neapklust radiostacijas.

Fašistu ģenerāļiem skaidrs: trieciens sagaidāms no Bukrinas.

Mēs uzminējām krievu plānus!

Un 1943. gada 1. novembrī mūsu karaspēks no Bukrinas placdarma tiešām devās uzbrukumā. Fašisti noņēma divīzijas no citiem frontes sektoriem, tai skaitā ari no Ļutežas, un pārvietoja uz šejieni, pie Bukrinas.

Fašisti gavilē:

— Mēs uzminējām krievu plānus!

Mūsējie nogaidīja, lai kauja iedegas pilnā sparā, tikai tad devās triecienā pie Ļutežas.

Padomju ģenerāļi bija labi apsvēruši šo gājienu. Fašistu aizsardzība sabruka. To satrieca mūsu karavīri. Satrieca un devās uz Kijevu.

Šo sevišķi grūto padomju karaspēka pārvietošanas operāciju no Bukrinas placdarma uz Ļutežu vadīja frontes pavēlnieka vietnieks ģenerālis Grečko.

Padomju Savienības Maršals Andrejs Grečko pēc kara ilgus gadus bija PSRS aizsardzības ministrs.

KIJEVA

Novopetrovcu ciems. Netālu no Ļutežas, Novopetrov-cos atradās 1. Ukrainas frontes pavēlnieka armijas ģenerāļa Nikolaja Vatutina komandpunkts.

Vatutins vērīgi sekoja kaujas gaitai.

Ģenerālis Vatutins bija viens no vistalantīgākajiem Lielā Tēvijas kara karavadoņiem. Kopā ar citiem viņš kāva fašistus pie Staļingradas, kāva pie Kurskas un tagad iznāca pie Dņepras.

Notiek uzbrukums Kijevai. Komandpunktā pienāk ziņojumi.

— Artilērija pastiprina uguni pret ienaidnieku.

— Labi. Pareizi, — Vatutins atbild.

— Divīzijas virzās uz pārrāvumu.

— Labi. Pareizi. Pacelt lidmašīnas gaisā!

— Tanki jau klāt pie Kijevas vasarnīcu rajona

— Tā, tā. Labi. Pastiprināt uguni flangos!

Fašisti pretojās sīksti. Viņi sāka pievilkt svaigus spēkus uz šejieni, uz Ļutežas placdarmu. Fašistiem tagad bija skaidrs, ka galvenais trieciens nāk nevis no Bukrinas placdarma, bet no Ļutežas puses. Fašisti trenc savu karaspēku šurp, uz Kijevas ziemeļiem.

Vatutins pieņem lēmumu — neļaut fašistiem attapties. Viņš pavēl karaspēkam turpināt uzbrukumu ari naktī.

— Pārrāvumā iepludināt tankistus! — Vatutins pavēlēja. — Lai ieslēdz prožektorus! Straujāku uzbrukumu! Niknāku uguni!

— Ir, straujāku uzbrukumu, niknāku uguni! — tanku komandieri atbildēja.

Tankisti ieslēdza spēcīgus tanku prožektorus. Tie apžilbināja fašistiem acis. Ieslēdza spēcīgas tanku sirēnas.

No sirēnu skaņām aizkrita ienaidniekiem ausis. Tankisti atklāja lielgabalu un ložmetēju uguni.

Fašisti neizturēja. Metās bēgt.

— Fašisti bēg, — ģenerāļa Vatutina komandpunktā pienāk ziņojumi.

— Tā. Labi, — Vatutins atbild, -r Nu tad uz priekšu, uz Kijevu!

Padomju karaspēks ielauzās Kijevas priekšpilsētās un traucās uz centru.

Iet un iet. Padomju karavīri ieiet Kijevā. Jau Brest-ļitovskas šoseja. Rūpnīca «Boļševiks». Kijevas kinofab-rika. Zooloģiskais dārzs. Ļeņina bulvāris. Kijevas universitāte. Tarasa Sevčenko piemineklis. Un beidzot arī Kresčatiks. Kresčatiks — pilsētas centrālā, skaistākā iela. Tikai tagad te viss sagrauts, Kresčatiks guļ drupās.

Atnāca šurp karavīri, pacēla sarkano karogu pār Kresčatiku, pār Kijevu.

— Mūsu karaspēks ieņēmis Kresčatiku, — tiek ziņots ģenerālim Vatutinam viņa komandpunktā.

— Tā, tā. Labi. Braši vīri. Apsveicu! — Vatutins atbild. — Šodien Kijeva, bet rīt, tā vien skaties, — Berlīne!

Tikai ģenerālis Vatutins nedabūja ieņemt Berlīni. Drīz pēc Kijevas atbrīvošanas viņš krita smagās kaujās par Dzimteni.

Kijeva tagad ir ziedoša pilsēta, kļūst arvien skaistāka. Zaļo dārzi, zied kastaņas. Kresčatiks kļuvis atkal par jauku bulvāri. Parkā, uz kraujā Dņepras krasta, stāv piemineklis padomju ģenerālim. Granītā iegravēts uzraksts: «Ģenerālim N. F. Vatutinam no ukraiņu tautas».

Īli

POROŽKI

1943. gada janvārī Padomju Armija uzsāka Ļeņingra-das blokādes pārrāvumu. Padomju karaspēks izlauza šauru koridoru un padzina fašistus dažus kilometrus prom no Ladogas ezera krasta. Bet panākt vairāk toreiz nepietika spēku.

Bija pagājis gandrīz gads.

Tagad, pēc fašistu sakāves pie Kurskas un Dņepras, arī Ļeņingradas frontē sākās jauns uzbrukums.

Ļeņingradas frontes karaspēka pavēlnieks bija Leonīds Govorovs.

1944. gada 14. janvārī karaspēks devās uzbrukumā.

Tajā laikā fašisti vairs necerēja sagrābt Ļeņingradu. Viņu uzdevums tagad bija noturēties vecajās pozīcijās. Tās viņi nostiprināja. Izveidoja spēcīgu aizsardzību. Uzcēla speciālus ugunspunktus. Ar dzelzsbetona kupolu nosegts ik ložmetējs, ik lielgabals. Šo ligzdu sienas bija metru biezas un biezākas. Padomju karavīriem nācās pārraut šādu aizsardzību.

Karaspēks devās uzbrukumā.

Ģenerālis Govorovs frontes komandpunktā gaida pirmās ziņas no uzbrūkošā karaspēka, gaida arī citi ģenerāļi. Beidzot pienāk pirmie ziņojumi.

Ģenerālis Govorovs stāv pie lauka telefona, rokās klausule. Seja kļūst priecīgāka. Viņš smaida. Tātad klausās labas vēstis.

— Tā, jā, — Govorovs reizumis ierunājas.

Viņš klausās un klausās. Bet tad kaut ko lāgā nesaprot.

— Kā jūs teicāt? — viņš jautā. — Atkārtojietl

Ziņotājs atkārtoja.

Govorovs paraustīja plecus. Laikam viss vēl nebija gluži skaidrs.

Ziņotājs vēlreiz atkārtoja.

— Ak tāds nosaukums! Tagad skaidrs, — ģenerālis teica. — Tā saucas apdzīvota vieta?

— Tieši tā, biedri pavēlniek, apdzīvota vieta, ciemats.

Govorovs beidza sarunu un teica saviem palīgiem:

— Apsveicu, biedri, ir pirmie panākumi. Un pirmā trofeja. — Ģenerālis brīdi klusēja, palūkojās savos palīgos: — Porožki.[10]

— Slieksnis? — kāds nesapratis vaicāja.

— Porožki. Tā saucas sādža, — Govorovs teica. — Pirmā apdzīvotā vieta, ko uzbrukumā ieņēmis mūsu karaspēks. Ja «slieksnim» pārkāpts, nu var iet arī tālāk.

Pa visu fronti sāka klīst sakāmie:

— Slieksnim pārkāpts.

— Pārlīsts.

— Pārbraukts.

— Pāri slieksnim pārlēkts.

No Porožkiem karaspēks virzījās tālāk. Deva trie^ cienus no ziemeļiem, deva triecienus no austrumiem. Pārrāva fašistu aizsardzību. Ienaidnieki vēlās atpakaļ uz rietumiem.

Ļeņingradas frontes pavēlnieks ģenerālis Govorovs par prasmīgu Ļeņingradas aizstāvēšanu, par fašistu blokādes pārraušanu un fašistu sagrāvi tālākajās kaujās pie Ļeņingradas drīz vien ieguva mūsu valstī augstāko dienesta pakāpi. Viņš kļuva Padomju Savienības Maršals.

KALNI

Pauguri visapkārt gandrīz aizsedz debesis. Pauguru vidū — līdzenums. Ir februāris. Sniegs apklājis paugurus un lauku. Tālumā tikko saredzamas vējdzirnavas. Pāri laukam, spārnus izpletis, planē krauklis.

Uz šo lauku drausmīgi skatīties. Visapkārt, cik vien acis redz, rēgojas fašistu mundieru kalni. Un sadegušu tanku, sašautu lielgabalu kalni — milzīgi blāķi metāla.

Te norisinājās Korsuņševčenkovas kauja.

Korsuņševčenkova ir Ukrainas pilsēta. Šeit, dienvidos no Kijevas, netālu no Dņepras 1944. gada janvārī padomju karaspēks ielenca desmit fašistu divīzijas.

Mūsējie uzaicināja fašistus nolikt ieročus. Sūtīt parlamentāriešus. Iesniedza mūsu noteikumus aplenkto hitleriešu komandierim ģenerālim Vilhelmam Štemmer-manam.

Štemmermans tos noraidīja. No Berlīnes viņš bija saņēmis pavēli turēties.

Fašisti turējās sīksti. Bet mūsējie viņus spieda un lauza. Fašistu rokās bija palicis maz — tikai Šenderov-kas un Komarovkas ciemi un nelielā uzkalnā — miestiņš Skibina.

Bija ziema. Sākās februāra sals. Kuru katru dienu varēja gaidīt puteni.

Štemmermans bija nolēmis izmantot laika apstākļus. Viņš gribēja sagaidīt nakti ar sniega vētru, lai mēģinātu izlauzties.

— Kungi, viss vēl nav zaudēts, — Štemmermans teica oficieriem. — Putenis mūs nosegs. Izlauzīsimies no gūsta.

— Putenis mūs nosegs, — oficieri atkārtoja.

— Putenis mūs nosegs, — zaldāti čukstēja.

Visi gaida puteni. Cer sniegu un vētru.

Sākās sniega vētra.

Fašisti sagrupējās rindās, kolonnās. Devās uz priekšu, lai izlauztos. Cerēja iziet cauri nemanīti. Taču mūsējie stāvēja sardzē. Modri vēroja fašistus.

Pie Šenderovkas ciema, pie Ko-marovkas ciema, pie Skibinas uzkalniņā — šajās vietās no-granda pēdējā kauja.

Fašistus nepaglāba februāris un sniegputenis. Fašisti cīnījās nikni, neatlaidīgi. Gāja cīņā kā

bezprātīgi, ne ar ko nerēķinoties. Taču pārspēks bija mūsu pusē.

Pēc tam bija drausmīgi skatīties uz kaujas lauku. Ģenerālis Štemmermans ari palika šajā kaujas laukā. «Putenis mūs nosegs», viņš atcerējās savus vārdus.

Korsuņševčenkovas kaujā fašisti zaudēja 55 tūkstošus kritušo un ievainoto. Vairāki tūkstoši tika saņemti gūstā.

Pa lauku velk un griežas putenis, nosedz ar sniegu fašistu zaldātus.

MAZA OKSANA

— Vai karoji?

— Karoju.

— Un tu arī karoji?

— Es arī karoju!

— Un Maņa arī, — Tarasiņš teica.

— Un mazā Oksana arī, — Maņa sacīja.

Jā, bērni karoja: Tarasiņš un Maņa, Fija un Griša, un, iedomājieties, arī mazā Oksana, lai gan viņai vēl nebija pat gadiņš.

Tajās dienās, kad mūsējie tikko aplenca fašistus pie Korsuņševčenkovas, iestājās šim gadalaikam neparasts šķīdonis. Sals pierima. Sākās atkusnis. Ceļi atlaidās, izmirka, uzrūga. Tie nebija vairs ceļi, bet tīrā nelaime — viena vienīga dubļu jūra.

Mašīnas pa dubļiem netiek uz priekšu. Traktori nevar pavilkt kravu. Arī tanki netiek cauri.

Apstājās transporta kustība.

— Munīciju! Šāviņus! — frontē kliedz artilēristi.

— Diskus! Munīciju! — pieprasa automātisti.

Frontē sāk pietrūkt mīnu, drīz vairs nebūs granātu,

ložmetēju lentu.

Karaspēkam vajadzīgas mīnas, granātas, patronas, vajadzīgi šāviņi. Taču transporta kustība apstājusies.

Karavīri atrada izeju. Rokās nesa lielgabalu lādiņus, rokās stiepa mīnas. Granātas, fugasa bumbas, diskus uzvēla plecos.

П6

Vietējo ciemu iedzīvotāji redz, ka Padomju Armijai jāpalīdz.

— Mums jau ari ir rokas!

— Dodiet nesamo ari mūsu pleciem!

Kolhoznieki steidzās palīgā padomju karavīriem. Ļaudis apkrāvās ar svina nesamajiem. Devās uz fronti pa dubļu jūru.

— Es ari gribu nest, — Tarasiņš pieteicās.

— Es arī gribu, — Maņa pieteicās,

Arī Fiļa un Griša gribēja, un citi bērni tāpat.

Vecāki palūkojās uz bērniem. Paņēma līdzi. Ari bērni apkrāvās ar nastām frontei. Stiepa lādiņus.

Karavīri dabūja munīciju. Atkal raidīja uguni uz ienaidniekiem. Atkal iekaucās mīnas. Atkal sāka graut artilērija.

Bērni atgriežas mājās, klausās, kā tālumā sprakst šāviņi. Sprādziens pēc sprādziena, tad atskan visstiprākais sprādziens.

Bērni apstājās.

— Tas bija mans lādiņš, kas tur sprāga, — Tarasiņš saka.

— Nē, mans! — Fiļa iebilst.

— Nē, manējais! — Griša apgalvo.

— Mans! Es to nesu, — Tarasiņš ietiepjas.

— Nē, mans! — Fiļa turas pretī.

— Tas noteikti manējais! — Griša negrib padoties.

Nu tūliņ sāksies ķilda. Bet šajā brīdī atskan vairāki

sprādzieni.

— Mūsējie! — Maņa sacīja.

Bērni vienojās par šo vārdu.

— Mūsējie! — viņi teica visi reizē.

Bet kāds tam sakars ar mazo Oksanu, jūs vaicāsiet? Viņai nav pat gadiņš.

Oksanas māte arī gribēja palīdzēt karavīriem. Bet ko lai dara ar Oksanu? Nav kam atstāt mājās. Tad māte ņēma līdzi. Uz muguras nesa maisu ar automātu diskiem, bet rokās — Oksanu. Lai būtu ko parotaļāties, iedeva bērnam patroniņu.

Kad kolhoznieki sasniedza paredzēto vietu un nodeva kaujiniekiem nesamo, viens karavīrs ieraudzīja Oksanu, noliecās pie meitenītes.

— No kurienes tu, maziņā?

Meitenīte palūkojās kaujiniekā. Pasmaidīja. Pamirkšķināja acis. Sniedza rociņu. Karavīrs skatās — rociņā patrona.

Kaujinieks patronu paņēma. Ielika to automāta aptverē. «Paldies,» viņš teica mazajai Oksanai.

MATROŽA SIRDS

Jau pirmajos kara mēnešos 1941. gadā fašisti sagrāba Padomju Krimu. Viņi nonāca līdz Sevastopolei.

Padomju jūrnieki un karavīri 250 dienas un naktis varonīgi aizstāvēja pilsētu cietoksni pie Melnās jūras. Taču spēki nebija vienlīdzīgi. 1942. gada vasarā pienāca pavēle karaspēkam atstāt Sevastopoli.

Matrozis atvadījās no Sevastopoles. Viņš paklanījās jūrai un saulei. Ziemeļu līcim un Dienvidu līcim. Atvadījās no Piejūras bulvāra un Grāfu piestātnes. Ardievu, Malahova kurgān, ardievu, Karantīnas līci, ardievu, Kuģu mala!

Matrozis atvadījās no Sevastopoles. Atstāja sirdi viļņos. Zvērēja atgriezties.

Liktenis mētāja matrozi pa kara frontēm. Viņš cīnījās ar ienaidnieku tālu prom no jūras.

Atcerējās Sevastopoli. Jūru un sauli. Grāfu piestātni, Piejūras bulvāri. Kā tur klājas Malahova kurgānam, Karantīnas līcim, Kuģu malai?

— Es atgriezīšos Sevastopolē! Es atgriezīšos Sevastopol!

Matrozis kaujās ir nikns, nežēlīgs.

Draugi dažkārt vaicā:

— Vai tev nemaz nav sirds?

Matrozis atbild draugiem:

— Man nav sirds, viļņos atstāju.

Matrozis nodzīvoja grūtus gadus. Frontes dzirnavās tika malts un tanku ugunīs kalts, lielgabaliem grauts un mīnām šauts, ložu spieta trāpīts un hospitāļos lāpīts. Nemaņā kritis, tomēr nebija kritis.

Matrozis ir dzīvs, matrozis cīnās.

— Es atgriezīšos Sevastopolē! Es atgriezīšos Sevastopolē!

Viņš bija purvu akačos stidzis, pārceltuvēs slīcis Lietū un vējā kapāts. Salā knaibīts.

Tomēr matrozis izturēja, matrozis nepadevās.

— Es atgriezīšos Sevastopolē! Es atgriezīšos Sevastopolē!

Matrozis aizgāja līdz Volgai. No Volgas паса atpakaļ. Cīnījās pie Kurskas. Izlauza ceļu uz Dņepru. Kā karogu nesa savu matroža slavu.

Matrozis turēja vārdu.

Pagājušas divas ziemas, divas vasaras. Klāt 1944. gada pavasaris. Padomju karaspēks spēcīgi uzbrūk visās frontēs. Uzbrukums sākās arī šeit, dienvidos. Padomju karaspēks, sagrāvis fašistu aizsardzību, ielauzās Krimā. Pienāca pie Sevastopoles. Ceļā uz jūru stāv priekšā Sapuna kalns. Fašisti to nocietinājuši. Tas nosedz Sevastopoli.

Ja ieņemsi Sapuna kalnu, Sevastopole — tavās rokās!

Mūsu kaujinieki gāja pretī ugunij, izlauza ceļu uz pilsētu.

1944. gada 9. maijā padomju karaspēks triecienā ieņēma Sevastopoli un iedzina fašistus jūrā.

Matrozis turēja vārdu. Viņš atgriezās dzimtajā Sevastopol.

— Sveicināti! — viņš uzsauca jūrai un saulei.

— Sveicināti! — viņš uzsauca Ziemeļu līcim un Dienvidu līcim.

— Sveicināti! — viņš uzsauca Piejūras bulvārim un Grāfu piestātnei.

— Lai sveiciens jums, Malahova kurgān, Karantīnas līci un Kuģu mala!

Matrozis turēja vārdu. Viņš iznāca pie jūras. Grāfu piestātnes mastā viņš pakāra savu matroža cepuri kā karogu.

Viļņi atdeva matrozim sirdi. Iznesa to uz savām drebošajām rokām.

VISZINIS

Artilēristu Ivanu Možarovu ievainoja pie Vīborgas. Šī pilsēta atrodas Karēlijas zemes šaurumā ziemeļrietumos no Ļeņingradas.

Šeit, Karēlijas zemes šaurumā, un vēl tālāk ziemeļos pret mums cīnījās ari somi kopā ar fašistiem.

Somu tauta bija karā nogurusi. Tā gribēja dzīvot mierā ar savu lielo kaimiņu. Taču toreizējie Somijas valdības viri bija naidīgi noskaņoti pret Padomju Savienību.

— Uz priekšu! Uz priekšu! — Viņi dzina savus karavīrus frontes sektorā.

Somu karaspēks ieņēma prāvu Karēlijas daļu ziemeļos un no Karēlijas zemes šauruma puses piedalījās Ļeņingradas blokādē.

Bija pienācis laiks graut iebrucējus ari šeit.

1944. gada 10. jūlijā agri no rīta padomju karaspēks devās uzbrukumā. Jau agrāk bija saņemta pavēle izdzīt ienaidnieku no Karēlijas zemes šauruma un ap 20. jūniju atbrīvot Vīborgu.

Kareivis Ivans Možarovs tad nu tika ievainots tieši šajās kaujās — ieņemot Vīborgu.

Artilērists sākumā nokļuva frontes hospitālī, bet vēlāk, lai pavisam izveseļotos, tika nosūtīts uz aizmuguri. Te biedri Možarovu sāka iztaujāt, kā tajā Karēlijas zemes šaurumā norisinājušās kaujas.

Kareivim nu vajadzēja stāstīt.

Viņš iesāka ar to, ka viņu artilērijas brigāde, kas tajās dienās atradusies frontes rezervē, saņēmusi pavēli doties uz priekšējām līnijām.

— Tas tika izdarīts, — kareivis teica. — Ieradāmies.

Atradās vietējais viszinis, kurš piebilda:

— Tātad rezerves tika pievilktas.

Možarovs pastāstīja, kā viņi devušies uz pirmajām frontes līnijām, kā nonākuši pie Sestroreckas. Te, pie pašas Ļeņingradas, stiepusies frontes līnija. Karēlijas zemes šaurums bijis pamatīgi nocietināts. Zemes šauruma vienā pusē — Baltijas jūra, Somu jūras līcis, otrā pusē — Lādogas ezers. Pats zemes šaurums nocietināts ar trim ienaidnieka aizsardzības līnijām.

Artilēristiem pavēlēts ieņemt izejas pozīcijas.

— Tas tika izdarīts, — kareivis teica. — Ieņēmām izejas pozīcijas.

— Tātad bija paredzama artilērijas sagatavošanas uguns, — vietējais viszinis piebilda.

— Pareizi, — Možarovs apliecināja.

Lielgabali toreiz dunējuši vairāk nekā divas stundas, graujot fašistu aizsardzību. Tikai pēc tam karaspēks devies uzbrukumā. Netālu no Beloostrovas vienā pārrāvuma sektorā uzbrucējiem ceļā stāvējis milzīgs ienaidnieka dots. Baterijai, kurā dienējis Možarovs, pavēlēts dotu iznīcināt.

— Tas tika izdarīts, — Možarovs atkal sacīja. — Iznīcinājām.

— Ar lielkalibra lādiņiem dragājāt, — viszinis piebilda.

— Pareizi, — Možarovs apliecināja.

Možarovs pastāstīja, kā viņi pievilkuši dotam tuvāk lielkalibra lielgabalus un tiešā tēmējumā atklājuši uguni. Dota sienas bijušas no dzelzsbetona. Divus metrus biezas. Fašistu dots ilgi turējies.

«Tēmēt vienā punktā!» baterijas komandieris pavēlējis.

Tad artilēristi raidījuši šāviņu pēc šāviņa, tas ir — pa trīs četras reizes gāzuši vienā un tajā pašā vietā. Spītīgais dots sācis grūt. Karavīri to sagrāvuši galīgi. Sagrāvuši šo un vēl daudzus citus. Karavīri sagrāvuši pirmo ienaidnieka aizsardzības līniju. Bet priekšā vēl divas.

— Priekšā būs vēl divas, — viszinis atkal piebilda.

— Pareizi, — Možarovs apliecināja.

Karavīri pienākuši pie otras līnijas. Saņēmuši pavēli triecienā pieveikt arī to.

— Tas tika izdarīts, — Možarovs sacīja. — Pieveicām.

— Apgājāt no sāniem, — viszinis piebilda.

— Tieši tā, — Možarovs apliecināja. Un stāstīja, kā tas noticis.

Mūsējie te nav gājuši tiešā triecienā. Tuvojušies līnijai no Somu jūras līča puses. Artilērija izvirzīta atkal uz priekšu. Lielgabali paveikuši savu.

Nu sagruvusi otrā aizsardzības līnija. Ari trešā pēc tam nav noturējusies. Tagad sekojusi pavēle: triecienā ieņemt Vīborgu.

— Tas tika izdarīts, — viszinis piebilda.

— Pareizi, — Možarovs apliecināja. — Ieņēmām triecienā Vīborgu. — Kā bija pavēlēts, tā tika izdarīts.

— Tieši pēc pavēles — 20. jūnijā, — viszinis piebilda.

Pareizi. Padomju karaspēks ieņēma Vīborgu 1944. gada 20. jūnijā, tieši tajā dienā, kā teikts pirmajā pa vēlē.

— Pareizi, — Možarovs apliecināja. Paraudzījās klausītājos. Pēc tam paraudzījās viszinī. No kurienes viņš visu to zina?

Viszinis pasmaidīja.

— Es taču esmu no turienes, no Karēlijas zemes šauruma. Vienā brigādē cīnījāmies.

Možarovs sāka smieties. Smējās arī viszinis. Visiem redzot, abi sirsnīgi apskāvās.

— Nu, kā bija pavēlēts, tā tika izdarīts, — viszinis piebilda.

— Jā, kā bija pavēlēts, tā tika izdarīts! — Možarovs apliecināja.

Pēc Vīborgas krišanas drīz vien Somijas valdība lūdza noslēgt miera līgumu. Somija izstājās no kara pret Padomju Savienību.

«BAGRATIONS»

Par «Bagrationu» tika nosaukta milzīgā uzbrukuma operācija, ko mūsu karaspēks izveda, atbrīvojot Padomju Baltkrieviju.

Tā norisinājās 1944. gada vasarā.

Pjotrs Bagrations bija Aleksandra Suvorova līdzgaitnieks un skolnieks, Mihaila Kutuzova tuvākais cī-pubiedrs. Viņš bija ļoti straujš, enerģisks ģenerālis. Iesaukts par trieciena ģenerāli. Tikpat strauja, uzbrūkoša bija arī Baltkrievijas operācija. Tajā piedalījās četru frontu karaspēks.

Operācija tika gatavota rūpīgi un slepeni. Tika sastādīti plāni. Paredzētas trieciena vietas. Tika piegādāts jauns apbruņojums, degviela, munīcija. Karaspēks tika koncentrēts paredzētajās vietās.

Baltkrievijas stratēģiskā operācija «Bagrations» sākās 1944. gada jūnijā. Četras frontes reizē devās milzīgā uzbrukumā. Mūsējie uzbruka no ziemeļiem, aus-trumiem un dienvidiem.

Karaspēks triecās uz priekšu, salauza fašistu aizsardzību. No frontes drīz vien pienāca ziņojumi:

Mūsu karaspēks ielencis fašistus pie Vitebskas.

Iesoļojām Žlobinā.

Fašisti bēg no Oršas.

Atbrīvota Mogiļeva.

Fašisti ielenkti pie Bobruiskas.

Atbrīvota Slucka,

Borisova,

Viļeika,

Nesviža.

Tad jauns ziņojums, vispriecīgākais, svarīgākais. Mūsu karaspēks 1944. gada 3. jūlijā atbrīvojis Padomju Baltkrievijas galvaspilsētu Minsku un austru-mos no pilsētas ielencis fašistus, iedzinis viņus lielā «katlā».

Karaspēks iet arvien tālāk. Un atkal pienāk ziņojumi:

Atbrīvota Polocka,

Molodečno,

Ošmjani,

Ļepeļa.

Mūsējie jau Baranovičos!

Mūsējie Grodņā!

Pinska sagaida savus atbrīvotājus.

Atbrīvota Lida!

Slonima ir brīva!

Frontes līnija virzās arvien tālāk un tālāk. Atbrīvotas arvien lielākas baltkrievu zemes platības. Karaspēks turpina triecienus.

Visu četru frontu pavēlnieki ģenerāli Rokosovskis, Cerņahovskis, Bagramjans un Zaharovs, kuri trenca pa baltkrievu zemi fašistus, sastapās kādā apspriedē. Tur bija ieradušies arī citi karavadoņi. Un kopā ar viņiem Augstākās Virspavēlniecības pārstāvji maršali Zukovs un Vasiļevskis.

Maršals Žukovs palūkojās cīņubiedros un sacīja:

— Nu, neesam apkaunojuši piemiņu.

Padomju ģenerāļi saprata.

— Bagrationa piemiņu?

— Jā, Bagrationa piemiņu, — 2ukovs atbildēja.

DIVI PROCENTI

Tas notika Vitebskā. Cauri Vitebskai tek Rietumu Dvina. Tā tek tālāk pa Padomju Latvijas teritoriju un saucas Daugava. Vitebskā atrodas uz pauguriem un kraujām. Lūkojas Dvinas ūdeņos kā spogulī.

Pilsētā pāri upei pārsviests tilts. Lai iesturmētu VL tebsku, tiltam bija svarīga nozīme. Fašisti to bija mīnējuši. Uzspridzināt — nieka lieta.

Seržanta Blohina vadītajai sapieru grupai tika dots uzdevums — ieņemt tiltu un gādāt, lai fašisti to ne-uzspridzina.

Šādu pavēli izpildīt bija ļoti sarežģīti, gandrīz neiespējami. Garantija — divi procenti no simt iespējamiem. Ja kas aizķersies — fašisti tiltu tūdaļ uzspridzinās.

Blohinam skaidrs, ka svarīgākais šajā operācijā ir novākt sardzi. Bet tas jāizdara pavisam klusu, aši — un visu sardzi uzreiz.

— Jā, brālīši, uzdevums nav no vieglajiem, — Blo-hins teica.

Un karavīri saprot — uzdevums grūts. Ja paliks dzīvs kaut viens no fašistu sardzes — tilts katrā ziņā būs pagalam. Protams, uzbrukt sardzei vislabāk ir naktī. Kaujinieki atlika trieciena bridi uz nakti. Pagaidām klusiņām pielīda klāt tiltam, nogūlās un vēroja sardzi. Cītīgi vēroja. Skaitīja, cik fašistu zaldātu apsargā tiltu. Kad notiek sardzes maiņa. Kur atrodas sardzes telpas. Kā sardze apbruņota. Vai ir ložmetēji. Ja ir, tad cik to un kur tie izvietoti.

Karavīri visu izpētīja, visu iegaumēja. Tad apsvēra: no kurienes un kā uzbrukt, ko kuram darīt uzbrukuma brīdī.

Sadalīja darāmo. Iegaumēja. Vēlreiz pārbaudīja.

Iestājās nakts. Sapieri devās ceļā. Gāja piesardzīgi. Zaglīgi kā lapsas. Elpoja dūrē.

Visi reizē uzbruka sardzei. Urā! Sardze kaujā pieveikta. Tilts saglabāts.

Karavīri bija apmierināti. No prieka pat apskāvās. Bet kas tad tas? Uz tilta tumsā uzzibsnīja uguntiņa. Aizlocījās kā zelta čūskulēns.

Tā taču degoša bikforda aukla! Fašisti tomēr paguvuši aizdedzināt degli. Rau, kur lien uguntiņa! Tikai daži mirkļi līdz sprādzienam.

Seržants Blohins tajā pašā mirklī metās pie degļa, pretī nāvei. Varonis tūlīt tiks sarauts gabalos. Tomēr par sekundes daļu viņš apsteidza nāvi. Blohins paguva. Pielēca pie degošās auklas. Ar rokām to pārrāva. Izrāva kā dzeloni čūskai no mutes.

No rīta pa tiltu soļoja mūsu karavīri. Brauca artilērija. Virzījās tanki. Pavērās ceļš tālāk uz rietumiem. Iet karavīri, droši dun viņu soļi uz tilta. Karavīri nezināja par sapieru varoņdarbu.

— Ir nu gan muļķi tie fašisti, — kāds kaujinieks nosmīkņāja. — Tādu tiltu mums atstājuši!

— Muļķi gan, — kāds cits sacīja. — Mūsējiem paveicies.

Seržants Blohins par šo varoņdarbu saņēma augstu apbalvojumu: viņš kļuva Padomju Savienības Varonis.

TANKS

Borisovas pilsēta. Berezinas upe. Pie Borisovas — tilts pār Berezinu.

Mūsu karaspēks izlauzās uz Borisovu. Pirmais pie tilta piebrauca leitnanta Raka tanks. Trieciena gaitā uzbrauca uz tilta, kā bulta ielidoja Borisovā.

Šis tanks ielauzās, citi ne, jo Borisovas tilts tūdaļ sabruka. Tilts bija mīnēts. Fašisti to uzspridzināja.

Leitnants Raks ar savu ekipāžu palika vieni paši lielā pilsētā, kas bija pilna ar fašistiem.

Raks palūkojās savos cīņu draugos — šāvējā un mehāniķī.

— Nu ko tad — uz priekšu!

— Uz priekšu! — abi piekrita.

Mašīna traucās uz priekšu. Tanks uzsāka nepieredzētu gājienu pa pilsētu.

Netālu no tilta atradās fašistu komandantūra. Ekā daudz fašistu. Iet iekšā, nāk ārā.

Tankisti ierauga: komandantūra.

— Fašistiem virsū! — Raks deva komandu.

Tanks sagriezās, salauza žogu, kā no debesīm iekrita pagalmā.

Fašisti redz: padomju tanks,

— Tanki! — fašisti sāka klaigāt.

Fašisti izbira uz visām pusēm kā zirņi. Viens moments — un pagalms tukšs kā izslaucīts.

Šāvējs pavērsa lielgabalu pret ēku. Lielgabals uz« gāza lādiņu pa mājas sienu. Tur palika kārtīga piemiņas zīme.

Tanks devās tālāk. Piebrauca pie kādas vienības štāba. Arī te, pie štāba, daudz fašistu. Iet iekšā, nāk ārā. Pagalmā — krietna drūzma.

Fašisti ierauga: padomju tanks.

— Tanki! — fašisti sāka klaigāt.

Te viņus notrieca gar zemi kā viesulis. Tiesa, ne gluži visus. Daļu noguldīja kāpurķēdes.

Tankisti dodas tālāk. Ceļā viņiem gadās ēdnīca. Arī pie ēdnīcas daudz fašistu. Iet iekšā, nāk ārā. Pagalms mudžēt mudž.

Fašisti ierauga: padomju tanks.

— Tanki! — fašisti sāka klaigāt.

Arī šie pajuka, kā vētras triekti. Zābaku saceltie putekļi vien nokūpēja. Tankistiem bija ko pasmieties. Tad atkal tanks drāž pa pilsētu. Padomju tanks iedzinis fašistos šausmas. Un bailēm lielas acis. Par tanku sāka klīst dažādas valodas.

Tā teikt, ne jau tāpat vien tanks ticis pāri tiltam. Tas esot kāds īpašs tanks.

It kā tanks ne jau pa tiltu ticis Borisovā. Tas esot lidojošais tanks.

Tad pilsētā paklīda citas valodas.

Ne jau viens tanks vien esot, bet vesela tanku rota ielauzusies Borisovā. Kāds vēl ieteicās, ka vesels bataljons. Arī tam noticēja.

Bailēm lielas acis — no viena tanka radās vesels tankistu pulks.

Krievu tanks braukāja pa Borisovu 16 stundas. Sēja uguni un paniku.

Beidzot fašisti ielenca padomju tanku. Tam pretī devās tīģeri. Protams, spēki nebija vienlīdzīgi.

— Cīnīsimies līdz pēdējam! — tankisti apņēmīgi sacīja.

Tankisti nepadevās. Krita nevienlīdzīgā cīņā.

Krita. Bet viņu piemiņu saglabā leģenda. Tā vēl tagad klīst pa plašo pasauli.

Iebraucot Borisovā, upes stāvajā krastā pie tilta var redzēt uz pjedestāla padomju tanku. Tas stāv par godu un piemiņu bijušajiem notikumiem.

«INŽENIERU OPERĀCIJĀ»

Baltkrievija ir purvu zeme. Muklāju un akaču karaliene. Tādās vietās cīnīties ir viegli un reizē grūti. Viegli aizstāvēties: pa purvaini grūti uzbrukt.

Tika plānota fašistu sagrāve pie Bobruiskas. Ceļā uz Bobruisku atrodas Pariču pilsēta — tieši pie Berezinas upes. Vajadzēja izlemt, no kuras puses pilsētai uzbrukt: no dienvidiem, no Berezinas labā krasta, vai no aus-trumiem, no upes kreisā krasta.

Pēc kara zinātnes pieņēmumiem varēja uzbrukt vienīgi no austrumu puses: Pariču dienvidos stiepjas purvi, tie paši Baltkrievijas karaliskie purvi.

Fašistiem bija skaidrs: ja gaidāms trieciens Paričiem, tad vienīgi no austrumu puses. Arī mūsējiem skaidrs: ja doties uzbrukumā Paričiem, tad, protams, tikai no austrumu puses.

Tas nu būtu skaidrs, taču mūsu komandieriem prāts nemaz nenesas doties no austrumiem. Šajā pusē fašisti ir spēcīgi nocietinājušies. Viņi gaida uzbrukumu no šīs puses. Ceļi piešauti, takas piešautas. Izlikti fugasa lādiņi, izliktas mīnas.

Paredzamā uzbrukuma armijas komandieris bija ģenerālis Batovs. Viņš cītīgi noņemas ar operācijas plā-

nošanu. Brauc uz Berezinas kreiso krastu, kur sauss, no kurienes pēc visiem kara zinātnes likumiem vajadzētu armijai doties uzbrukumā. Brauc uz labo krastu, kur purvi, no kurienes pēc tiem pašiem likumiem uzbrukt nekādā ziņā nevar. Karavīri ievēro, ka ģenerālis arvien biežāk brauc uz labo krastu.

Batova armija ietilpa 1. Baltkrievijas frontes sastāvā. Šīs frontes pavēlnieks bija ģenerālis Rokosovskis. Arī Rokosovskis gudro. Apsver, kā būtu labāk. Viņš brauc uz Berezinas kreiso krastu, brauc uz labo. Arvien biežāk — uz labo krastu.

Šajā frontes sektorā mūsu karaspēka darbību saskaņoja Augstākās Virspavēlniecības pārstāvis maršals Žukovs. Arī Žukovs noņemas ar šiem pašiem jautājumiem. Brauc uz Berezinu, uz upes kreiso, uz upes labo krastu. Arvien biežāk — uz labo krastu. Pārdomādams brien pa purvu.

Jāpiebilst, ka viņi uz purvu brauca slepus. Savus braucienus turēja slepenībā. Taču skaidrs — viņiem tikai purvs bija prātā.

Vienreiz šais purvos maršals ar ģenerāļiem nejauši sastapās.

— Esiet sveiks, biedri maršali — ģenerāļi sveicināja maršalu.

— Esiet sveiki, biedri ģenerāļi! — Žukovs atbildēja. Viņš palūkojās ģenerāļos. — Ko tad jūs te darāt?

— Tāpat vien, — Rokosovskis un Batovs paraustīja plecus, — izrāvāmies uz brīdi atpūtā. Te pasakaini skaistas vietas.

Ģenerāļi atbildēja un savukārt vaicāja maršalam:

— Ar ko esam izpelnījušies jūsu ierašanos, biedri maršal?

— Tāpat vien, atcerējos bērnību, sen neesmu staigājis pa purviem, — Žukovs atbildēja.

Žukovs pavērās RokosovskI un Batovā, Batovs un Rokosovskis pavērās Žukovā — maršals un ģenerāļi palaida vaļā smieklu.

Viņiem skaidrs, kāpēc te sastapušies. Skaidrs, kāds iemesls licis ierasties šajā dūksnājā.

— Tātad purvs nedod miera? — Zukovs vaicāja.

Pienāca diena sākt uzbrukuma operāciju pie Bobruis-

kas. Mūsu karaspēks devās triecienā.

Fašisti redz: viss pareizi, viss norisinās pēc kara zinātnes likumiem — krievi uzbrūk pa Berezinas kreiso, sauso, krastu. Viņi virzīja visus spēkus uz šejieni mūsu trieciena atvairīšanai. Karaspēks iesaistījās kaujā. Tad pēkšņi fašisti sāka klaigāt:

— Krievi nāk no dienvidiem!

— Krievi no dienvidiem!

— Kā — no dienvidiem? Tur taču purvs, muklājs, akačil

Viss pareizi. No purva nāk laukā krievi.

Padomju tanki un lielgabali nāca laukā no purva kā nez kādi spoki. Trieciens bija straujš, negaidīts. Pa-riči krita. Karaspēka daļas devās uz Bobruisku.

Mūsu kara inženieri un būvbataljoni bija ne mazums strādājuši. Viss bija aprēķināts, pārbaudīts un vēlreiz pārbaudīts līdz pēdējam sīkumam. Tie bija viņi, kas purvā ierīkojuši čikstas un koka klājus, pa kuriem pārgāja pāri padomju tanki un artilērija. Tas bija viņu darbs, kas nodrošināja uzvaru.

Trieciens pie Paričiem tika nosaukts par «Inženieru operāciju».

SVĒTUMS

Karavīri zvērēja. Zvērēja būt uzticīgi Dzimtenei. Glabāt kara noslēpumu.

— Zvēru! — klusumā skanēja svētais vārds.

Pilnā sparā gāja «Bagrationa» operācija. Pirmās uzbrukuma dienas. 26. gvardes strēlnieku divīzijas 77. gvardes strēlnieku pulks devās triecienā, lai pārrautu fašistu aizsardzības līniju Oršas ziemeļos.

Priekšgalā izrāvās tanku desants. Uzdevums: ielauzties fašistu aizmugurē un tur, aizmugurē, pārraut Maskavas—Minskas automaģistrāli.

Desants sastāvēja no brīvprātīgajiem. Sanāca daudz brīvprātīgo. Jauni kājnieki, nebēdīgi. Desantnieku vidū bija komjaunietis kareivis Jurijs Smirnovs. Desantnieki sasēdās uz tanku bruņām. Tanki devās kaujā. Ielauzās fašistu aizmugurē. Ielauzās ar kauju, ar uguni, ar tik strauju triecienu kā viesulis. Vienā no šādiem straujajiem triecieniem Šalašino sādžas apkaimē smagi ievainoja kareivi Juriju Smirnovu. Viņš nevarēja noturēties uz tanka, noslīdēja zemē un krita fašistu gūstā. Fašisti aizvilka Smirnovu uz štāba zemnīcu.

— Vai dzīvs? Elpo? — noprasīja vecākais oficieris.

— Elpo, — vilcēji viņam atbildēja.

— No tanku desanta?

— Tieši tā, ievainots nokritis no tanka.

Fašisti sāka pratināt Juriju Smirnovu.

— No kādas karaspēka daļas?

— Kas tur ir komandieris?

Komjaunietis klusēja.

— Kāds bija desanta mērķis?

— Cik cilvēku nodaļā?

— Cik tanku?

Smirnovs neatbild, klusē.

— Gan tu runāsi! — Oficieris sakoda zobus. Pamāja ar roku. Fašisti bruka virsū krievu kareivim. Sita Smirnovu. Viņš zaudēja samaņu.

— Ūdeni! — oficieris nokomandēja.

Smirnovu aplēja ar ūdeni. Viņš atguva samaņu. Atvēra acis. Atkal bira jautājumi:

— Komjaunietis?

Smirnovs klusēja.

— Uz kurieni tika sūtīti tanki?

Smirnovs klusēja.

Oficieris atkal pamāja. Atkal sita. Atkal gāza virsū ūdeni. Atkal sita.

— Runā! — oficieris neganti kliedza. — Runā!

Kareivis bija nesatricināms. Klusēja.

Tad fašisti sita zaldātu krustā. Turpat zemnīcā. Tieši turpat pie sienas. Rokās un kājās iedzina naglas.

— Runā! — oficieris atkal kliedza.

Varonis neteica ne vārda. Palika uzticīgs karavīra zvērestam.

Padomju uzbrukuma vilnis ātri virzījās uz priekšu. Karaspēks iegāja Šalašino sādžā. Karavīri ielauzās arī bijušajā fašistu štāba zemnīcā. Ieraudzīja sienu, pie tās pienagloto Smirnovu.

Karavīri palika stāvam. Sastinga no šausmām un naida.

Jaunais nomaina veco. Jauna dzīve kūsā visapkārt. Lai varoņa novēlējums būtu kā zvērests: uzticība Dzimtenei svētums! Pildīt zvērestu — svētums. Svēti glabāt kara noslēpumu!

PANE HELĒNA

Vilhelms fon Kube bija Baltkrievijas gauleiters. Viņš tur bija Hitlera personiskais pārstāvis. Gauleiters — nozīmē novada priekšnieks.

Kubem ir daudz un dažādu darīšanu. No Berlīnes pienāk dažādas pavēles, dažādi pieprasījumi. Kube iepazīstas ar pavēlēm. Atbild uz pieprasījumiem.

Atbildējis uz visiem jautājumiem, viņš apsāk citas darīšanas. Pats izdod pavēles, pats izvirza jautājumus, izsūta lēmumus pa visu Baltkrieviju. Viņš taču šeit, Baltkrievijā, ir galvenais. Sūta pavēles padotajiem.

Gauleiters, nosūtījis pavēles, nosūtījis pieprasījumus, apsāk citas darīšanas — apstiprina piespriestos nāvessodus. Visapkārt sarodas arvien vairāk nepaklausīgo. Fašisti tad nu sēj nāvi gan pa labi, gan pa kreisi. Kube cenšas cītīgāk par citiem.

Viņš jau sen iesaukts par Baltkrievijas bendi. Visā Baltkrievijā viņu jau sen ienīst.

Kube, apstiprinājis nāvessodus, apstiprina kārtību, kāda jāpiemēro padomju cilvēku izsūtīšanai uz Vāciju. Fašisti aizdzen uz Vāciju arvien vairāk un vairāk padomju ļaužu.

Viņš jau sen iesaukts par Baltkrievijas bendi. Visa Baltkrievija jau sen viņu nolād.

Kube, aizdzinis ļaudis uz Vāciju, tagad ķeras pie produktiem. Fašisti aplaupa zemniekus arvien vairāk un vairāk. Viņi aplaupa Baltkrieviju. Lādē vagonos gan labību, gan sviestu, gan linus, gan lopus. Aizved to visu uz Vāciju. Kube arī šajā ziņā ir viscītīgākais. Simtiem un atkal simtiem vagonu aizripo uz Vāciju.

Citiem vārdiem, Kubem ir milzum daudz dažādu darīšanu. Nav miera no rīta līdz vakaram. Kube var atpūsties tikai vēlu naktī.

Tā tas bija arī tajā dienā. Vēls vakars. Kube nokārtojis, pabeidzis darīšanas. Vannojas. Apģērbj nakts-veļu. Liekas gulēt. Ķermenim silti, tīkami. Iegāžas spilvenos, iegrimst kā bezdibenī.

Gauleiters Kube guļ. Vienmērīgi rit minūtes. Nekur nečīkst grīdas dēļi. Visapkārt klusums un miers. Kube kaut ko labu sapņo, smaida. Vienmērīgi rit minūtes. Cita pēc citas. Un pēkšņi — briesmīgs sprādziens zem guļošā Kubes gultas! Kubi sarauj gabalos.

Baltkrievu partizāņi pirms šā sprādziena savā partizāņu tiesā bija notiesājuši gauleiteru Kubi. Bendem un laupītājam tika piespriests nāvessods.

Mājā, kur dzīvoja un strādāja Kube, bija pieņemta par apkopēju baltkrievu sieviete Helēna Mazanika. Viņa strādāja cītīgi. Fašisti viņu labi ieredzēja. Sauca par pani Helēnu.

Helēna Mazanika bija partizāne. Viņa rīkojās pēc partizāņu štāba pavēles. Viņa bija tā, kura ienesa mīnu un ielika to gauleitera Kubes gultā.

Kubi apglabāja Berlīnē. Ar orķestri, ar godu. Pats Hitlers stāvēja pie viņa zārka.

BAGRAMJANS

«Bagrationa» operācijā piedalījās arī ģenerāļa Ivana Bagramjana vadītā fronte.

Kutuzova laika ģenerāļa un padomju ģenerāļa uzvārdi kaut kā ļoti saskanēja.

Kareivji soļodami skandēja:

— Bagra-tions — Bagram-jans.

— Bagram-jans — Bagra-tions.

Kareivji atrada vēl citu līdzību. Abi bija ģenerēji. Abi no Kaukāza. Abiem patika strauji uzbrukumi.

— Bagrations — Bagramjans.

— Bagramjans — Bagrations.

Ģenerāļa Bagramjana karaspēks, īstenojot iecerēto «Bagrationa» operāciju, pārrāva fašistu fronti ziemeļos no Vitebskas. Fašistu aizsardzībai pirmie gāzās virsū artilēristi. Viņi šauj. Šāviņi aizlido tālu. Kareivji skatās — sprādzienus redz, bet, cik lielus zaudējumus viņu šaušana nodara ienaidniekiem, nezina. Sāk par to pārrunāt:

— Kaut varētu paraudzīties!

— Kaut acis uzmest!

Artilēristi beidza šaut. Kājnieki devās triecienā. Karavīri pārrāva fašistu aizsardzību. Kājnieki soļoja tālāk. Artilēristi sakārtoja lielgabalus jaunām kaujām. Pieveda lādiņus. Kaut ko aprēķināja. Pēkšņi piebrauca pie lielgabaliem kravas mašīnas. Apgriezās.

— Sēsties mašīnās! — noskanēja komanda.

Artilēristi sakāpa mašīnās.

— Kur tad mūs vedīs? — kareivji minēja.

Mašīnas sāka kustēties, devās ceļā. Kareivji vēro

ceļu, redz: viņus ved uz priekšu, turp, kur nupat vēl atradās fašistu aizsardzības līnija un ko viņi palīdzēja kājniekiem ar savu lielgabalu uguni pārraut.

Artilēristi apskata, ko tad īsti paveikuši viņu šāviņi. Jā, nav slikts darbiņš. Kareivji lūkojas, redz savu darbu, un rodas jo lielāka vēlēšanās graut ienaidnieku.

Artilēristiem gribas zināt, kas tad pavēlējis viņus te atvest. Prašņā un taujā:

— Kas pavēlēja?

Kareivjiem tika atbildēts:

— Ģenerālis Bagramjans.

Un, lūk, jau klāt ari pats ģenerālis Bagramjans. Viņš atbraucis paskatīties, kā padomju artilēristi strādājuši pārrāvuma laikā.

Palūkojies artilēristos, ģenerālis teica:

«— Labi nostrādāts.

Ģenerāļa Bagramjana karaspēks pārrāva fašistu aizsardzību pie Vitebskas. Strauji devās tālāk. Tajā pašā laikā fašistiem triecienu deva ari blakus esošā fronte. Kopīgi ielenca fašistus, kopīgi tos iznīcināja.

Ģenerālis Bagramjans teicami paveica viņam uzdoto operāciju. Kareivji, atceroties kaujas pie Vitebskas: jokoja:

— Kopējā stratēģiskajā operācijā «Bagrations» ietilpa arī mūsu frontes operācija «Bagramjans».

Un kareivji atkal skandēja:

— Bagra-tions — Bagram-jans!

— Bagram-jans — Bagra-tions!

Un precizēja.

Sagadīšanās. Pilnīga. Saskaņa uzvārdos un darbos.

Ivans Bagramjans beidza karu kā Padomju Savienības Varonis. Bet drīz pēc Lielā Tēvijas kara viņam tika piešķirta Padomju Savienības Maršala dienesta pakāpe.

PADOMJU VARA

Baltkrievijas partizāņi cīņā par Dzimteni kļuva slaveni ar diženiem varoņdarbiem. 1944. gada vasarā Baltkrievijā cīnījās 150 partizāņu brigādes, 49 atsevišķas partizāņu vienības.

Baltkrievijas partizāņi drosmīgi uzbruka fašistu garnizoniem, uzspridzināja fašistu vilcienus, atbrīvoja no fašistiem ciemus un pat veselus rajonus. Ļepeļu partizāņu zonā pie Ļepeļu pilsētas atbrīvotajā rajonā bija vairāk nekā tūkstoš apdzīvotu vietu.

Ļepeļa, Ļepeļa — drosmīgo zeme.

Fašisti baidījās no šīm skarbajām vietām. Sākumā viņi gribēja te ielīst. Pabāza ķepas — partizāņi sadeva pa ķepām. Pabāza galvu. Partizāņi sadeva pa kaklu.

Fašisti līda prom, atgāja tālāk prom. Šķībi skatījās uz šo novadu, uz Ļepeļu. Baidījās no tās kā no uguns, pa gabalu gāja apkārt Ļepeļai, visam apgabalam.

Kolhozi te pastāv kā agrāk.

Visur darbojas ciema padomes.

Slimnīcas strādā.

Skolas atvērtas.

Cilvēki te svin padomju svētkus:

Lielo Oktobri,

Pirmo Maiju,

Konstitūcijas dienu.

Vārdu sakot — padomju vara, padomju iekārta pastāv visā Ļepeļu apkaimē.

1944. gads. Padomju karaspēka uzbrukums turpinājās ari te. Pienāk mūsējie pie Ļepeļas.

— Sagaidiet! Esam atgriezušies! — kareivji sauc. — Fašistiem beigas. Saņemiet atpakaļ, mīļie, padomju varu!

Partizāņi viņiem atsmaida.

— Te taču joprojām pastāv padomju vara!

Karavīri tiek ielūgti ciema padomēs, kolhozos, slimnīcās, skolās.

Kolhozi te pastāv kā agrāk.

Visur darbojas ciema padomes.

Slimnīcas strādā.

Skolas atvērtas.

Karavīri brīnās:

— Tas ir ko vērts! Iznāk, tiešām te joprojām pastāv padomju vara.

Mūsu karavīru vidū bija viens virs. Nekāds ievērojamais. Parasts, kā simtiem citu karavīru.

— Kas te ko brīnīties? Protams, pastāv. Padomju vara nekur nav beigusies! — karavīrs teica.

Daži pavērās runātājā.

— Kā tā — nekur nav beigusies?! Kādus tik zemes gabalus fašisti nav mīdījuši kājām! Daudz tās bijis viņu varā.

Kaujinieks palūkojās karavīros.

— Zemi — to mīdīja gan. Piekrītu, pareizi. Bet, kas attiecas uz padomju varu, to nu ne. — Viņš pacēla roku. — To nesamīdīja, tas nebija viņu spēkos. Pār padomju varu tiem nav varas. — Viņš uzlika roku uz sirds: — To nesamīdīja. Te tā ir, mūsu — padomju vara!

HATIŅA

Kareivis Želobkovičs soļoja kopā ar citiem. Kareivis iet pa baltkrievu zemi, pa savu tēvzemi. Tuvāk, arvien tuvāk savai dzimtajai sētai. Viņa sādža — Hatiņa.

Kareivis soļo, tad saviem cīņubiedriem rotā bilst:

— Vai tad tu nezini Hatiņu? Hatiņa, draugs, ir meža brīnums!

Un kareivis sāk stāstīt. Sādža atrodoties klajumā, uzkalniņā. Mežs te atkāpies, saulei — brīvestība. Hatiņā pavisam trīsdesmit māju. Stāv izkliedus pa klajumu. Akas dziļi zemē. Ceļš ievijas eglēs. Un viņš, Ivans Že-lobkovičs, dzīvojot tur, uzkalniņā, pašā sādžas galā, kur ceļš piekļāvies pie meža, kur smuidrās egles iestiepjas debesīs.

Un iepretim arī dzīvojot Želobkovičs. Kreisajā pusē arī dzīvojot Želobkovičs. Labajā — arī Želobkovičs. Var teikt — visa Hatiņa pilna Želobkovičiem.

Karavīrs gāja uz savu Hatiņu.

Atcerējās savu māju. Tos, kuri palika mājās. Viņš tur atstāja sievu. Atstāja vecu māti, trīs gadus vecu meitiņu Marišku. Kareivis soļo, nes Mariškai dāvanu — lentu viņas matu pīnei, lentu — tik sarkanu kā uguns.

Karaspēks iet strauji uz priekšu. Karavīrs drīz redzēs veco māti. Apskaus viņu. Karavīrs teiks:

— Esmu atnācis.

Karavīrs drīz redzēs sievu. Noskūpstīs viņu. Karavīrs teiks:

— Esmu atnācis!

Paņems rokās Marišku. Paucinās Marišku. Karavīrs teiks arī viņai:

— Esmu atnācis!

Karavīrs pasniegs dāvanu.

— Še, meitiņ!

Karavīrs gāja uz savu Hatiņu. Domāja par draugiem, par kaimiņiem. Drīz dabūs redzēt visus Želobkovičus. Redzēs Jackēvičus, Rudakovus, Mironovičus. Karavīrs uzsmaidīs Hatiņai. Karavīrs sacīs:

— Esmu atnācis.

Viņi bija atnākuši līdz Hatiņai. Pavisam tuvu, vēl tikai kāds kilometrs.

Kareivis gāja pie komandiera. Saka, tepat blakām ir sādža. Rau, tur, tā teikt, ir graviņa, aiz gravas neliels mežs. Ja iziet mežiņam cauri, tūliņ Hatiņa. Rotas komandieris uzklausīja kareivi, teica:

— Nu labi, ej vien.

Kareivis soļo uz Hatiņu. Klāt jau graviņa. Klāt me-žiņš. Tūliņ, tūliņ būs redzamas arī mājas. Tūliņ dabūs redzēt, māti. Tūliņ apskaus sievu. Mariškai pasniegs dāvanu. Paucinās Marišku pretim saulei.

Viņš izgāja cauri mežiņam. Iznāca klajumā. Iznāca — un sastinga. Lūkojas un savām acīm netic — nav savā vietā Hatiņas. Uz pelnu kaudzēm vien skursteņi rēgojas.

Kareivis apstājās, iekliedzās:

— Kur tad cilvēki?! Kur cilvēki?!

Hatiņas cilvēki pagalam. Pieaugušie, bērni, vecītes —• visi pagalam. Te bijuši fašisti, bļāvuši:

— Partizāņi! Bandīti! Meža laupītāji!

Fašisti sadzinuši iedzīvotājus šķūnī. Tur visus sadedzinājuši.

Kareivis aizskrēja pie tēva mājām. Saguma uz pelnu kaudzes. Kareivis izraudājās, izkliedza savas sāpes. No rokām izkrita dāvana. Lenta atritinājās, noplīvoja vējā. Pacēlās gaisā kā sarkana uguns liesma pār zemi,

Hatiņa nav vienīgā. Baltkrievu zemē bija daudz šādu hatiņu.

LĀCĪTIS pekainis

Kādas sibīriešu divīzijas kareivjiem tajās dienās, kad divīzija devās uz fronti, novadnieki uzdāvināja mazu lācīti. Pekainis sarada ar karavīru dzelzs krāsniņu preču vagonā. Cienīgi aizbrauca uz fronti.

Pekainis ieradās frontē. Lācēns izrādījās reti sapratīgs. Galvenais — tam bija iedzimts varonīgs raksturs. Nebaidījās no lidmašīnu bumbošanas. Neslēpās pa kaktiem artilērijas uguns reizēs. Viņš neapmierināts ierūcās tikai tad, ja šāviņš sprāga pārāk tuvu.

Lācītis tika pabijis Dienvidrietumu frontē, pēc tam tajā karaspēka daļā, kas grāva fašistus pie Staļingra-das. Tad kādu laiku ar karaspēka daļām atradās aizmu-

gurē, frontes rezervē. Pēc tam nokļuva 303. strēlnieku divīzijā Voroņežas frontē, vēlāk Centrālajā un atkal Voroņežas frontē. Pabija ģenerāļa Managarova armijā, Cerņahovska armijā un atkal Managarova armijā. Lācēns pa to laiku jau bija paaudzies. Tapis plecīgs, rupju balsi. Kažoks jau kā bajāram.

Pekainis guva ievērību cīņās pie Harkovas. Pārgājienos viņš soļoja kopā ar saimniecības kolonnas transportu. Tā tas bija arī šoreiz. Norisinājās smagas, asiņainas kaujas. Reiz saimniecības kolonna iekļuva fašistu ielenkumā. Viņi spēcīgi uzbruka, spēki nebija vienlīdzīgi. Mūsējiem klājās grūti. Kaujinieki aizsargājās. Bet aizsargāšanās bija vāja. Padomju karavīriem nebija izredžu izlauzties.

Fašisti pēkšņi dzird niknu rūcienu. «Kas tad tas?» viņi min. Sāka klausīties, skatīties.

— Bāil Bāri Lācis! — kāds iekliedzās. Un tiešām! Pekainis, saslējies pakaļkājās, rēkdams nāca virsū fašistiem. Fašisti samulsa, pajuka sānis. Bet mūsējie tajā brīdī devās triecienā. Izlauzās no aplenkuma.

Pekainis soļoja kā varonis.

— Vajadzētu viņu apbalvot, — karavīri smējās.

Viņš dabūja apbalvojumu: šķīvi smaržīga medus. Lā-

čuks ēda rūkdams. Izlaizīja šķīvi tīru, spožu. Viņam iedeva vēl medu. Tad vēl. Ēd, saēdies, varoni 1 Ēd, Pe-kaini!

Drīz Voroņežas fronti pārdēvēja par 1. Ukraina? fronti. Kopā ar šīs frontes karaspēku Pekainis devās uz Dņepru. Piegāja pie varenās upes. Iebāza spalvaino ķepu ūdenī. Izvilka, aplaizīja, vēlreiz aplaizīja.

— Noņem provi, nogaršo, — karavīri smējās.

— Nu, Pekainīt, vai ir labs Dņepras ūdens?

Lācis paklanīja galvu.

Pekainis izauga liels. īsts milzenis. Ko lai karavīri iesāk ar tādu zvēru? Nolēma: kad ieies Kijevā, nodos zvērudārzā. Pie mitekļa pieliks uzrakstu: Lācis, nopelniem bagātais veterāns, lielās kaujas dalībnieks.

Taču karavīriem neiznāca iegriezties Kijevā: divīzija pagāja pilsētai garām. Lācis nepalika zvērudārzā Kareivji par to pat nopriecājās.

No Ukrainas Pekainis nokļuva Baltkrievijā. Pieda lījās kaujās pie Bobruiskas, pēc tam nokļuva karaspēka daļā, kas devās uz Belovežas gāršu.

Belovežas gārša ir zvēru un putnu paradīze. Labākā vieta uz mūsu planētas. Karavīri nolēma: te mēs atstāsim Pekaini.

— Pareizi, lai dzīvo priedēs.

— Lai dzīvo zem eglēm.

— Tur viņam būs zaļa dzīvīte.

Mūsu karaspēks atbrīvoja Belovežas gāršas rajonu. Pienāca atvadīšanās brīdis. Karavīri un lācis stāvēja meža norā.

— Ardievu, PekainiI

— Dzīvo laimīgs brīvībāl

— Nodibini ģimenil

Pekainis kādu bridi stāvēja norā. Piecēlās pakaļkājās. Palūkojās zaļajā biezokni. Ievilka degunā meža smārdu.

Tad ļodzīdamies gāja uz mežu. Zvāļodamies no ķepas uz ķepu. No ķepas uz ķepu.

Karavīri nolūkojās pakaļ.

— Dzīvo laimīgs, Pekaini!

Pēkšņi briesmīgs sprādziens nogranda pa visu noru. Karavīri skrēja uz sprādziena vietu: tur beigts, nekustīgs gulēja Pekainis.

Lācis bija uzkāpis uz fašistu mīnas. Pārbaudīja —-daudz to bija Belovežas gāršā.

Karš aizvēlās tālāk uz rietumiem. Taču Belovežas gāršā vēl ilgi sprāga mīnas, aizgāja bojā mežacūkas, skaistie aļņi, milzeņi sumbri.

Karš nezina žēluma. Karš nezina noguruma.

ZIŅOJIET!

Robeža, robeža — tā ir svēta līnija. Dzimtās zemes vārti. Karavīri allaž par to ir sapņojuši. Gan atpūtā guļot, gan kara gaitās ejot. Un tagad robeža ir klāt. īstenojot «Bagrationa» operāciju, karavīri nonāca pie Padomju zemes robežas.

Karavīri strīdas, pārrunā, kurš pirmais nonāks pie robežas. Kura fronte, kura divīzija, kurš pulks, kura rota. Visi cenšas ātrāk nokļūt pie robežas. Un būs taču kāds, kurš nonāks pirmais.

Karavīri cenšas iedomāties, kāds izskatīsies pirmais, kurš izpildīs diženo Dzimtenes dēla pienākumu.

— Būs plecīgs!

— Liela auguma!

— Jauns kā austošās dienas rīts!

— Varonim pie krūtīm būs medaļas!

Karaspēks virzās uz priekšu. Tuvāk robežai, arvien tuvāk. Un, lūk, jau priekšā robeža — mūsu valsts svētā robeža.

Karavīri traucas uz priekšu.

— Urā! — pār lauku noskan uzvaras sauciens.

Kaujinieki skaita pēdējos metrus. Pēkšņi ierauga —

blakām skrien kareivis. Karavīri ielūkojas: tas patsl Jauns, plecīgs, liela auguma. Pie krūtīm spoži mirdz divas medaļas.

— Tas ir viņš! — karavīru rindās dzird saucam.

— Jā, jauniņš! Tas ir viņš!

Kareivis traucas uz priekšu, triecienā, brāzmainu jūtu pārņemts. Vēl palicis metru trīsdesmit, vēl divdesmit, divpadsmit, pieci.

Solis.

Vēl solis.

Vēl.

Pēdējais uzvaras solis!

Kareivis sasniedza robežu!

Kareivja sejā uzplaukst smaids. Viņš māj ar roku citiem. Tad pēkšņi lode ietriecas kareivja krūtīs. Kareivis sagrīļojas, pakrīt. Karavīri pieskrēja viņam klāt, noliecās.

— Dzīvs!

— Dzīvs!

Kareivis guļ, zemē pakritis. Viņa lūpas kaut ko čukst. Kaujinieki klausās. Viņi dzird kareivja čukstus:

— Lūdzu, ziņojiet... Lūdzu, ziņojiet... Dzimtenei ziņojiet... Sasniedzis robežu... Ka sasniedzis robežu ...

Kaujinieki dzird kareivja čukstus. Tie kļūst arvien skaļāki, skaļāki, skaļāki. Un jau kā uzvaras pērkon-dārdi noskan pār visu lauku;

— Ziņojiet!

— Ziņojiet!...

— Ziņojiet! ...

— Dzimtenei ziņojiet — kareivis sasniedzis robežu!

Robeža, robeža — tā ir svēta līnija. Dzimtās zemes

vārti.

FATĀLISTI

Tas bija neparasts gājiens, fašistu gājiens pa Maskavas ielām.

1944. gada 17. jūlijs. Fašisti iet. Soļo rinda pēc rindas.

Iet ierindnieki.

Iet oficieri.

Tet ģenerāļi.

Saule jau apliekusi loku pa debesjumu. Bet viņi aizvien vēl iet un iet.

Iet ģenerāļi. Viņu vēlēšanās piepildījusies.

Jau 1941. gadā fašistu ģenerāļi zvērēja ieiet Maskavā. Neizdevās. Nevarēja pildīt zvērestu. Viņus sakāva pie Maskavas.

— Nekas, nekas, — ģenerāļi mierināja cits citu. — Mēs esam fatālisti! (Fatālists — cilvēks, kurš stūrgalvīgi tic savam liktenim.) Mēs būsim Maskavā. Katrā ziņā būsim.

Pienāca 1942. gada vasara. Fašistiem atkal paveicās. Viņi nonāca pie Staļingradas, pie Volgas krasta.

Fašisti gavilē:

— Ir pienākusi liktenīgā stunda. Vēl piespiedīsimies — un Staļingrada būs mūsu. Pēc tam katrā ziņā ieņemsim arī Maskavu.

Neiznāca nekāda piespiešanās. Mūsējie saspieda un piespieda fašistus pie Volgas. Mūsējie toreiz pie Volgas fašistus iznīcināja un saņēma gūstā.

— Nekas, nekas, — fašistu ģenerāļi atkal mierināja cits citu. — Mēs esam fatālisti! Mēs esam fatālisti! Uzvara būs mūsu! Mūsu kolonnas soļos pa Maskavu.

1943. gads. Fašisti sāka cīņas pie Kurskas.

— Te būs mūsu liktenīgā uzvara! Te būs Krievijai gals!

Un tiešām nodārdēja uzvaras salūts. Tikai salutēja mūsu, padomju karaspēka uzvarai. Fašisti atkal tika sakauti.

Taču fašistu ģenerāļi ir stūrgalvīgi. Viņi joprojām apgalvo:

— Mēs esam fatālisti! Mēs esam fatālisti!

Un tiešām. Izrādījās, ka viņi tiešām ir fatālisti. Viņi tika Maskavā.

1944. gada 17. jūlijs. Fašisti iet pa Maskavas ielām, padomju karavīru konvojēti. Fašistu ir daudz — vairāk nekā 57 tūkstoši. Tikai tie un tikai daļa no tiem, kurus padomju karaspēks saņēma gūstā «Bagrationa» operācijas laikā.

Fašisti iet sava negoda soli.

Iet ierindnieki.

Iet oficieri.

Iet ģenerāļi.

Iet vienu stundu.

Iet divas stundas.

Iet trīs stundas.

Fatālisti iet, soļo. Maskava triumfē.

APAĻŠ SKAITLIS

Vēl nebija norimušas kaujas Baltkrievijā, bet Padomju Armija jau atkal uzbruka fašistiem. Mūsu trieciens sākās Ukrainas rietumu apgabalos. Sevišķi sīvas kaujas izvērtās Ļvovas pievārtē. No fašistu nebrīves tika atbrīvoti pēdējie ukraiņu zemes metri. Fašisti iespītējās. Negribēja šķirties no Ļvovas.

Atbrīvotajā miestiņā Sviržā, netālu no Ļvovas, reiz pēc kaujas atveda ievainotos padomju karavīrus. Septiņdesmit oficieru un kareivju. Tuvumā nebija kara hospitāļa. Tāpēc pagaidām viņus atveda šurp. Nodeva iedzīvotāju aprūpē.

Miestiņa tuvumā atradās bijušā grāfa muiža. Iedzīvotāji izvietoja ievainotos šajā muižā. Te bija viesistabas. Plašums. Halles. Zāles. Lieli logi.

Iedzīvotāji bija pateicīgi padomju karavīriem par atbrīvošanu no fašistu jūga. Priecīgi, ka var kaujiniekiem parādīt uzmanību.

— Mīļie dēliņi!

— Ērgļi!

Grāfa muižā karavīriem ir patīkami. Arī rētas tik stipri nesāp, ja izjūt cilvēku laipnību, gādību.

— Jūs te ātri vien kļūsiet veseli.

— Gaiss pie mums kā medus.

Tad pēkšņi fašisti Sviržas sektorā uzsāka spēcīgu pretuzbrukumu. Ienaidnieks laida darbā atsevišķas trieciena grupas. Viena grupa negaidot uzbruka un ieņēma Sviržu.

Fašisti dabūja zināt, ka bijušajā grāfa muižā atrodas septiņdesmit ievainotu krievu karavīru. Fašisti ielauzās muižā.

— Hānde hoch![11] — fašisti uzsauca.

Skatās: hallēs, istabās un zālēs neviena nav.

Fašisti pārmeklēja pagrabus, pieliekamos kambarus, noliktavas. Uzlīda bēniņos, uzkāpa uz jumta.

Nav neviena ne pagrabos, ne kambaros, ne noliktavās. Bēniņos atrada vienīgi sikspārņus. Uz jumta svilpoja vienīgi vējš.

Fašisti sapulcināja iedzīvotājus.

— Kur ir ievainotie krievi?!

Iedzīvotāji plāta rokas.

— Nezinām!

*— Pirmā dzirdēšana.

Fašisti skaidro:

— Septiņdesmit ievainotu krievu.

— Nezinām gan.

— Pirmā dzirdēšana, — iedzīvotāji paliek pie sava.

Fašisti steidzās. Aizgāja prom, nekā neuzzinājuši.

Drīz vien mūsējie atkal ieņēma Sviržu. Tūliņ vaicāja iedzīvotājiem:

— Kur ievainotie?

Iedzīvotāji smaida.

— Dzīvi. Veseli! Visi izglābti.

— Tiešām visi?

— Visi gan.

— Visi septiņdesmit?

— Septiņdesmit. Apaļš skaitlis.

Iedzīvotāji atvēra šķūņus un rijas, atvēra durvis zemnieku mājās. Redziet, kur paslēpušies ievainotie. Lūk, kur iedzīvotāji pārnesuši no muižas ievainotos un paslēpuši!

Mūsu karavīri devās uz Ļvovu. Viņi apgāja pilsētu. Pēc tam uzbruka tai no austrumiem, uzbruka no rietumiem un atbrīvoja padomju Ļvovu.

Kaujā par Ļvovas apgabalu un pilsētu fašisti zaudēja 10 tūkstošus kritušo, ievainoto un gūstā saņemto.

Mūsējie smaida.

— Krietns skaits. Apaļš skaitlis.

NEAIZMIRSTAMA DIENA

Gjulchara un Kajums, Razija un Nazirs ir brāļi un māsas. Viņu ģimene ir liela. Liela un draudzīga.

Bērni labprāt klausās Maskavas radio. īpaši vakaros. īpaši tajās dienās, kad radio pārraida mūsu uzvaras ziņojumus un pēc tam pa radio skan salūtu grāvieni par godu karavīriem uzvarētājiem.

Tagad arvien biežāk dzird salūta dārdus. Tie skanēja arī tajā vakarā. Tieši par godu Ļvovas pilsētas atbrīvotājiem!

— Ļvova atbrīvota! Ļvova atbrīvota! — Gjulchara un Kajums, Razija un Nazirs sauca. Un skrēja jo ātrāk pateikt māmiņai, vectētiņam, vecmāmiņai. — Ļvova ieņemta!

Visa ģimene ļoti priecājās. Pie Ļvovas cīnījās Gjulč-haras, Kajuma, Razijas un Nazira tēvs.

— Urā! — bērni reizē sauc. Klausās radio. Salūts taču dārd par godu viņu tēvam!

Salūta dārdi Maskavā izskanēja, izliesmoja. Maskavas debesis kļuva atkal parastas.

Tad pēkšņi atkal ziņo par jaunu uzvaras salūtu.

— Atbrīvota Daugavpils! Atbrīvota Daugavpils! — bērni klaigā.

Mājās atkal visiem neizsakāms prieks. Tieši tur, Daugavas krastos, par Padomju Latvijas brīvību taču cīnījās drošsirdīgais kaujinieks Hakims, Gjulčharas un Kajuma, Razijas un Nazira vecākais brālis.

— Urā! — bērni priecīgi sauc. Klausās radio. Par godu brālim Hakimam dārd salūts.

Salūta dārdi izskanēja un izliesmoja Maskavas debesu dzīlēs.

Tikko bērni bija nomierinājušies. Tikko pārstājuši jūsmot, kad pēkšņi atkal — kas tad tas? Radio pārraida vēlreiz ziņojumu par jaunu uzvaras salūtu. Jau trešo tajā dienā.

— Atbrīvota Staņislaval Atbrīvota Staņislava! — Gjulčhara un Kajums, Razija un Nazirs sauc. Skrien atkal pie mātes, pie vecmāmiņas, pie vectēva. — Sta-ņislava!

Staņislava ir Rietumukrainas apgabala pilsēta. Tagad šī pilsēta saucas Ivanolrankovska — par godu ukraiņu rakstniekam Ivanam Franko.

Atkal visiem neizsakāms prieks. Pie Staņislavas ģenerāļa Andreja Grečko armijā cīnījās drosmīgais tankists Rahmats, Gjulčharas un Ka juma, Razijas un Nazira tēvocis.

— Urāl — bērni atkal sauc. Klausās pārraidi. Tēvocim Rahmatam par godu Maskavā dārd salūta šāvieni.

Salūta dārdi Maskavā izskanēja un izliesmoja.

Bērni nespēja norimties. Sāka runāt par tankiem, par tēvoci.

— Jau trīs reizes salutēja, tas ir ko vērts! — bērni priecājās.

Tad nomierinājās. Te pēkšņi atkal dzird pa radio: «Runā Maskava!» Bērni klusēja, klausījās. Vēlreiz ziņoja par salūtu. Ceturto reizi tajā dienā. Salūts par godu Šauļu pilsētas atbrīvošanai.

— Atbrīvoti Šauļi! Atbrīvoti Šauļi! — bērni klaigā.

Un atkal mājās visiem neizsakāms prieks. Pie Šauļiem cīnījās drošsirdīgā medicīnas māsa Zulfija, Gjulčharas un Kajuma, Razijas un Nazira krustmāte.

— Urā! — bērni atkal sauc. Klausās radio. Maskavā dārd salūta šāvieni. Krustmātei Zulfijai par godu Maskavā dārd salūts.

Dārdi apklusa.

— Tas ir ko vērts! Četras reizes salutēja! — teica Gjulčhara un Kajums.

— Četras reizes salutēja] — teica Razija un Nazirs.

Tā vēl nebija bijis, ka četras reizes vienā dienā salutētu.

Bērni bija priecīgi. Gāja gulēt. Kādu lielisku dienu viņi bija piedzīvojuši! Gjulčhara un Kajums, Razija un Nazirs bija piekusuši. Apgūlās. Aizvēra acis. Tūliņ aizmiga.

Bet otrā rītā dabūja zināt — salutēts arī piekto reizi. Diemžēl bērni to nedzirdēja. Žēl gan, protams. Turpmāk vairs tā negadījās, ka vienā dienā piecas reizes salutētu. Šī diena bija 1944. gada 27. jūlijs. Ar daudzām uzvarām vainagota, neaizmirstama diena.

DZELONIS

Mūsu karaspēks atbrīvoja Moldāviju. Fašistus aizdzina pāri Dņestrai, pāri Reutai. Ieņēma Floreštus, Tiraspoli, Orgejevu. Pienāca pie Moldāvijas galvaspilsētas Kišiņevas.

Uzbruka reizē divas mūsu frontes — 2. Ukrainas un 3. Ukrainas fronte. Kopīgi dzina prom fašistus — kā plānojusi Augstākā Virspavēlniecība. Plāns bija šāds: padomju karaspēkam jāielenc pie Kišiņevas liels fašistu spēku grupējums.

Abas frontes pilda Augstākās Virspavēlniecības uzdevumu. Kišiņevas ziemeļos un rietumos uzbrūk 2. Ukrainas fronte, austrumos un dienvidos — 3. Ukrainas fronte.

Frontu pavēlnieki bija ģenerāļi Maļinovskis un Tol-buhins.

Ģenerālis Maļinovskis zvana ģenerālim Tolbuhinam

— Fjodor Ivanovič, kā norit uzbrukums?

— Rodion Jakovļevič, viss norit pēc plāna, — ģenerālis Tolbuhins atbild ģenerālim Maļinovskim.

Karaspēks virzās uz priekšu. Ielenc pretinieku. Spiež ciet knaibles.

Ģenerālis Tolbuhins zvana ģenerālim Maļinovskim.

— Rodion Jakovļevič, kā norit ielenkšana?

— Fjodor Ivanovič, viss norit normāli. Tieši kā plānots, noteiktos termiņos, — ģenerālis Maļinovskis atbild ģenerālim Tolbuhinam.

Savilkās ciet gigantiskās knaibles. Astoņpadsmit fašistu divīzijas nokļuva milzīgā maisā pie Kišiņevas.

Mūsu karaspēks uzsaka maisā nokļuvušo fašistu sagrāvi.

Padomju karavīri apmierināti.

— Zvērs atkal notverts slazdos.

Sākās runas: fašists vairs nav bīstams, ņem ciet kaut vai kailām rokām.

Tomēr kareivis Igošins domāja citādi.

— Fašists paliek fašists. Čūska savu dabu nemaina. Vilks arī slazdos ir vilks.

Kareivji smejas:

— Tas bija kādu laiku.

— Tagad fašistus vērtē citādi.

Bet Igošins saka tikai savu:

— Fašists paliek fašists.

Tam nu gan ir nelāgs raksturs!

Fašistiem ielenkumā kļūst arvien grūtāk. Fašisti sāka padoties gūstā. Padevās viņi arī 68. gvardes strēlnieku divīzijas sektorā. Šīs divīzijas vienā bataljonā dienēja Igošins.

No meža iznāca grupa fašistu. Kā pienākas: paceltām rokām, ar baltu karogu.

Skaidrs — nāk padoties gūstā.

Karavīri sarosījās.

— Lūdzam, lūdzam!

— Sen jau bija laiks.

— Nu, mundrāk, žiglāk!

— Nekautrējieties!

— Ja tā nākat, pāri nedarīsim.

Un kareivji saka Igošinam:

— Nu, kādā ziņā tavs fašists ir tik briesmīgs?

Kareivji drūzmējas, lūkojas fašistos, kas nāk padoties gūstā. Bataljonā ir vairāki jaunie. Viņi pirmo reizi redz fašistus tik tuvu.

Jaunajiem arī neliekas fašisti briesmīgi — viņi taču nāk padoties gūstā.

Fašisti nāk arvien tuvāk. Nu jau pavisam tuvu. Un pēkšņi — automāta šāvienu kārta.

Mūsējo ne mazums būtu krituši. Bet jāsaka paldies Igošinam. Viņš turēja ieroci rokās. Tūliņ atklāja uguni. Tad arī citi palīdzēja.

Karalaukā beidzās apšaudīšanās. Kareivji steidzās pie Igošina.

— Paldies tev, draugs. Izrādījās, fašists tiešām ir ar čūskas dzeloni.

Kišiņevas «katls» mūsējiem sagādāja ne mazums nepatikšanu. Fašisti plosījās kā traki. Triecās uz visām pusēm. Izmēģinājās ar viltību, ar nelietībām, lai varētu izlauzties. Tomēr veltīgi. Karavīri ar spēcīgām rokām turēja tos ciet. Saspieda. Sažņaudza. Izrāva čūskas dzeloni.

TRIJU SLAVAS ORDEŅU KAVALIERIS

Padomju karaspēks virzījās uz Baltijas republikām. Padomju Latvija, Lietuva un Igaunija smaka fašistu jūgā trīs gadus. 1944. gadā sākās Baltijas republiku atbrīvošana.

Latvijas teritorijā sevišķi sīvas cīņas izvērtās, forsējot Aivieksti. Te cīnījās arī 130. strēlnieku korpuss.

Viena šāda kauja iedegās pie Vietalvas. Norisinājās artilērijas apšaude. Padomju lielgabali šāva precīzi. Šāviņi sprāga tieši fašistu ierakumos, dragāja fašistu baterijas, trāpīja fašistu tankus.

Fašisti pārvietoja savus tankus un lielgabalus, mainīja pozīcijas. Taču pēc kāda laika padomju lielgabalu šāviņi atkal sprāgst tajās vietās, precīzi trāpa mērķi.

Fašistiem skaidrs — kāds koriģē padomju lielgabalu uguni, tas ir, pasaka, kur padomju artilēristiem šaut. Acīmredzot kaut kur slēpjas novērotājs.

Fašisti sprieda pareizi.

Vietalvā bija baznīca. Augstu debesīs slējās _ baznīcas tornis. Baznīca atradās «nevienam nepiederošajā» teritorijā, tieši vidū starp mūsu un fašistu ierakumiem. Pie šīs baznīcas nemanāmi bija pielavījies 43. latviešu gvardes divīzijas 123. gvardes pulka staršina Jānis Roze. Viņš uzkāpa tornī. No torņa labi redzams.

Jānis Roze no baznīcas torņa pa radio koriģēja mūsu artilēristu uguni.

Fašistiem radās aizdomas, ka tornī atrodas padomju koriģētājs, tāpēc sāka baznīcu apšaudīt.

Mūsu karavīri no ierakumiem vēro, kā fašisti apšauda baznīcu.

— Izsvilinās viņu no torņa, — ierindnieks Volodja Grečikins teica.

— To mēs vēl redzēsim, — seržants Aleksandrs Pa-eglītis atbildēja. — Kurš kuru, vēl nav teikts. Mūsu Jānis jāpazīst...

Un tiešām. Roze bija attapīgs. Kad fašisti vērsa lielgabalu uguni uz torni, viņš noskrēja lejā.

Kad fašisti beidza šaut, viņš atkal kāpa tornī.

Šauj atkal — viņš steidzas lejā. Kad fašistiem diezgan šauts, Jānis Roze stāv tornī ar raidītāju rokās.

Piecas dienas pie Vietalvas turpinājās kauja. Piecas dienas un piecas naktis varonīgais staršina neatstāja savu posteni.

Piektajā dienā fašisti sāka atkāpties.

Pēc kaujas seržants Paeglītis vaicāja ierindniekam Grečiskinam:

— Nu, kurš kuru izsvilinā}ā?

— Jānis! — Grečiskins pasmīnēja.

Jānis Roze par šo kauju tika apbalvots ar Slavas ordeni. Jānis Roze bija izcēlies jau vairākās kaujās. Šis nebija pirmais, bet gan trešais viņa Slavas ordenis. Trīs Slavas ordeņi — augstākais sasniegums. Šādu apbalvojumu vienam cilvēkam vairāk nemēdz piešķirt. Ir Slavas ordeņa trīs pakāpes: trešā, otrā, pirmā pakāpe. Jānis Roze apbalvots ar visu triju pakāpju ordeņiem un ir pilnīgs šā augstā karavīru apbalvojuma — Slavas ordeņa — kavalieris.

Kaujas par Baltijas republiku atbrīvošanu turpinājās līdz vēlam rudenim.

Uzvaras karogs uzvijās Padomju Igaunijas galvaspilsētā Tallinā 1944. gada 22. septembrī. Padomju Latvijas galvaspilsētu Rīgu padomju karaspēks atbrīvoja 13. oktobrī. Bet krietni agrāk, 13. jūlijā, «Bagrationa» operācijas laikā, tika atbrīvota Viļņa, Padomju Lietuvas galvaspilsēta.

Gandrīz visā Padomju Baltijas teritorijā tagad plīvoja Uzvaras karogs.

LABAJĀ PUSE — JURA, KREISAJĀ — KALNI

Tālie Padomju ziemeļi. Kolas pussala. Barenca jūra. Polārais loks.

Tur, aiz Polārā loka, norisinās kaujas. Cīnās Karēli-jas fronte.

Ja lūkojas uz fronti, tad kreisajā pusē ir kalni, labajā — jūra. Tālāk, aiz frontes līnijas, atrodas Norvēģija. Fašisti sagrābuši Norvēģiju.

1941. gadā fašisti ielauzās Padomju ziemeļos aiz Polārā loka. Viņi centās sagrābt Murmansku, mūsu ostu pie jūras vistālākajos ziemeļos.

Mūsu karaspēks fašistus Murmanskā neielaida. Mur-manska ir ne vien jūras osta vistālākajos ziemeļos, bet arī neaizsalstoša osta ziemeļos. Te var pienākt kuģi cauru gadu — i vasarā, i ziemā. Caur Murmansku mums pienāca ļoti vajadzīgas karamate-riālu kravas. Tāpēc Murmanska bija tik svarīga fašistiem. Fašisti lauzās un lauzās, bet nevarēja ielauzties. Mūsu varoņi noturēja Murmansku. Nu bija pienācis laiks arī šajā frontē sagraut fašistus.

Apkārtne šajās vietās ir visai nepiemērota kaujām. Kalni. Stāvi krasti. Klintis. Dvēseli stindzinoši vēji. Jūra nemitīgi bango pret krastiem. Te daudz tādu vietu, kur vienīgi briedis atrod sev ceļu.

Bija rudens. Oktobris. Drīz vien iestāsies gara polārā nakts.

Karēlijas frontes pavēlnieks armijas ģenerālis Kirils Mereckovs, gatavojoties ienaidnieka sakāvei ziemeļos, lūdza Galveno Virspavēlniecību Maskavā iedalīt frontei KV tankus. Šiem tankiem ir biezas, izturīgas bruņas vareni ieroči. KV ir labi tanki. Taču tolaik tie jau bija novecojuši.

Ģenerālis Mereckovs lūdz Galvenajai Virspavēlniecībai KV, bet viņam atbild:

— Kāpēc KV? Mēs jums iedalīsim krietni labākus tankus.

— Nē, lūdzu KV, — Mereckovs saka.

Maskavā brīnās:

— Kāpēc ziemeļos vajag KV? Tur daudzās vietās vienīgi briedis atrod sev ceļu.

— Kur var iziet briedis, tur izies arī padomju tanks, — Mereckovs atbild. — Lūdzu KV.

— Nu, kā zināt, jūs taču esat frontes pavēlnieksl — viņam atbildēja.

Un fronte dabūja šos tankus.

Fašisti Tālajos Ziemeļos nebija atveduši ne tankus, ne smagos ieročus.

«Kalni, stāvi krasti, klintis. Ko tur var apsākt ar smagajiem tankiem?» viņi sprieda.

Un pēkšņi parādījās padomju tanki, turklāt vēl KV.

— Tanki?! — fašisti brīnījās. — KV? Ko tas nozīmē? Kā tā? Kāpēc? No kurienes?! Te taču vienīgi briedis atrod sev ceļu!

Padomju tanki devās uzbrukumā.

Padomju karaspēka uzbrukums Tālajos Ziemeļos sākās 1941. gada 7. oktobrī. Mūsu karaspēks drīz vien pārrāva fašistu aizsardzību. Pārrāva, devās tālāk.

Protams, ne jau tankiem te bija izšķīrēja nozīme. Trieciens nāca no sauszemes. Trieciens nāca no jūras. No kreisās puses uzbruka kājnieki, no labās — Ziemeļu flote. Padomju lidotāji grāva ienaidnieku no gaisa. Te cīnījās gan jūrnieki, gan kājnieki, gan tankisti, gan lidotāji. Uzvara bija kopīga.

1944. gads, kauju gads, izšķirošais gads noslēdzās ar Padomju ziemeļu atbrīvošanu aiz Polārā loka. Tuvojās 1945. gads — Uzvaras gads.

Ceturtā nodaļa GALVENAIS VIRZIENS

NAKTS. PULKSTENIS TRĪS PĒC BERLĪNES LAIKA

Padomju Savienības maršali G. Žukovs un I. Koņevs 1945. gada 1. aprīlī tika izsaukti uz Augstākās Virspavēlniecības mītni.

Plašs kabinets. Liels galds. Pie galda Valsts aizsardzības komitejas locekļi un Augstākais Virspavēlnieks biedrs Staļins.

Staļins pavērās Žukovā un Koņevā.

— Sēdieties, biedri. Jautājums būs par Berlīni.

1945. gada aprīlī padomju karaspēks jau cīnījās fašistiskās Vācijas teritorijā. Bija paredzams pēdējais izšķirošais trieciens. Paredzama fašistiskās valsts galvaspilsētas Berlīnes sturmēšana.

Mītnē apsprieda Berlīnes uzbrukuma plānu. Berlīnes aizsardzības sagrāvi paredzēts īstenot trim frontēm: 1. Baltkrievijas frontei, kuras pavēlnieks ir maršals Žukovs, 1. Ukrainas frontei ar maršalu Koņevu priekšgalā un 2. Baltkrievijas frontei, kuras pavēlnieks ir maršals Rokosovskis.

Tiešu triecienu Berlīnei dos maršala Žukova karaspēks. Koņeva armijas darbosies dienvidos no 1. Baltkrievijas frontes. Maršala Rokosovska karaspēks — ziemeļos.

16. aprīlis. Nakts. Pulkstenis trīs pēc Berlīnes laika. Uz fašistu aizsardzību pēkšņi gāzās spēcīga uguns brāzma: 1. Baltkrievijas fronte uzsāka pārrāvumu uz Berlīni.

Viss dzīvais vai nu paslēpjas, vai tiek piespiests pie zemes. Fašistu artilērija klusē, neatbild. Jā, kā te lai atbild, ja galvu nevar pacelt, bīstami pat roku vai kāju pakustināt.

Fašistu zaldāti nekā nevar saprast. Ģenerāļi apjukuši.

Ir pulkstenis trīs pēc Berlīnes laika. Un pēkšņi — artilērijas apšaude. Vai krievi mēģinās pārraut fronti?! Bet kāds naktī var būt pārrāvums? Kā var iet triecienā?

Zaldāti visādi prāto, bet nekā nevar saprast. Varbūt krievi nolēmuši pabaidīt? Varbūt sajaukuši laiku, pulkstenis rāda nepareizi?

Bet artilērija grauj un grauj.

Krievi sadomājuši kaut ko nesaprotamu.

Trīsdesmit minūtes turpinājās visu iznīcinātāja vie-suļuguns. Un tikpat negaidot, kā bija sākusies, tā pārstāja. Viss it kā sastinga. Apklusa. Pozīcijās iestājās klusums.

Dzīvi palikušie fašistu zaldāti pabāza galvas no slēptuvēm. Pabāza galvas oficieri. Pabāza galvas ģenerāļi. Skatās.

Sākumā neviens netika gudrs, kas noticis. Tad pēkšņi fašistu acis apžilbināja desmitiem neredzētu sauļu.

Fašisti miedza acis. Kas tad tas?!

Beidzot apjēdza — tie taču prožektori!

Jā, tie bija varen spēcīgi padomju zenītprožektori. Tie bija izvietoti gar frontes līniju daudzu kilometru garumā. Un tagad, visi reizē iedegti, nakti pārvērta par dienu.

Gaisma dzeļ fašistiem acīs, dara ienaidniekus aklus.

Mūsu karaspēkam gaisma palīdz. Apgaismo tankistiem ceļu, palīdz artilēristiem, kājniekiem un visiem citiem.

Fašisti apjukuši. Jā, nekas tāds vēl nebija piedzīvots!

Viņiem veļas virsū neatvairāms uzvaras vilnis.

Gaisā jau pacēlušās un kauc padomju lidmašīnas. Tās dod izšķirošo triecienu. Nepieredzēti spēcīgo un nepieredzēti pārdrošo triecienu!

DŪMI

1. Baltkrievijas frontes karaspēks maršala Žukova pavēlniecībā pārrauj fašistu fronti.

Tai pašā laikā 1. Ukrainas fronte, kuras pavēlnieks ir maršals Koņevs, pārrauj fašistu aizsardzības līniju vairāk uz dienvidiem.

Ja maršala Žukova karaspēkam, pārraujot fronti naktī, bija vajadzīga prožektoru gaisma, tad maršalam Koņevam vajadzēja rīkoties citādi.

Frontes līnija te stiepjas gar Neises upi. Lai salauztu hitleriešu aizsardzību, vajadzēja tikt pāri upei. Vajadzēja to forsēt. Bet upi tik vienkārši nevar pāriet. Vajadzīgs iekārtot pārceltuves un tiltus. Tas nav viegli un ātri izdarāms. Pārcelšanās vietas nevar iekārtot, lai pretinieks nepamanītu. Un tāpēc maršalam Koņevam vajadzīga nevis gaisma, bet tumsa.

— Ir, tumsu! — lidotāji atbild maršalam.

— Ir, tumsu! — kara inženieru daļas atbild.

Pacēlās gaisā padomju lidotāji. Neises krastā izgāja

inženieru rotas. Viņi noklāja pār upi dūmu aizsegu. Ietinās dūmos Neise, ietinās mūsu krasts un ienaidnieka krasts.

Fašistiem skaidrs — krievi gatavojas uzbrukt. Bet kurā vietā? Kad?

Maršala Koņeva karaspēka priekšā frontes garums — 390 kilometru. Uzmini nu, kurā vietā sāksies pārrāvuma trieciens, kur ceļ tiltus, kur pieved plostus un laivas.

Fašisti uztraucās. Hitleriešu ģenerāļi saspringuši kā atsperes. Izsūtīja pa visu fronti ziņnešus. Steidzina, lai ātrāk ziņo.

Viņi zvana pirmajam sektoram.

— Kas pie jums notiek?

No sektora atbild:

— Dūmi, tikai dūmi visapkārt.

Šie zvana uz citu frontes sektoru.

— Kas pie jums notiek? Ko dara pretinieks? Kas redzams?

— Nekas nav redzams. Visapkārt dūmi.

Prasa trešajam sektoram:

— Kāds stāvoklis? Kā uzvedas krievi? Ziņojiet, kas redzams!

— Redzami dūmi.

«Dūmi,» ziņoja ceturtais sektors. «Dūmi,» ziņoja piektais. «Dūmi, dūmi, dūmi,» ziņoja sestais, septītais, astotais sektors.

Laiks mierīgs, bez vēja. Gaiss gandrīz nekustīgs. Dūmi neviļņo. Dūmi stāv uz vietas, izpletušies pār Nei-ses upi, un nosedz padomju karaspēka daļas.

Fašistu ģenerāļi skraida kā apsviluši, pūlas uzminēt: kur tad īsti, kurā vietā padomju karaspēks sāks triecienu? Kur lai pulcē galvenos spēkus? Nolādētie dūmi!

Padomju karaspēks bija sagatavojies triecienam. Arī šoreiz tas sākās ar ļoti spēcīgu artilērijas uguni. Lielgabali bez apstājas šāva stundu un četrdesmit minūtes.

Pēc tam karaspēks forsēja Neisi. Tad atkal četrdesmit piecas minūtes drebēja zeme no šāviņu sprādzieniem. Tā bija palīdzība tiem, kuri bija pārcēlušies Neises rietumu krastā.

Dūmi palīdzēja. Mūsu karaspēks tikai galvenā pārrāvuma virzienā vien iekārtoja 133 pārcelšanās vietas.

Padomju karaspēks traucās uz priekšu. Fašistiem bija trīs aizsardzības joslas.

Nenoturējās pirmā josla. Sabruka.

Nenoturējās otrā aizsardzības josla. Krita.

Maršala Koņeva karaspēks pārrāva ari trešo aizsardzības joslu.

Fašistu aizsardzības joslas jau aiz muguras. Dūmi virs Neises pamazām izklīst.

PIE ŠTETINAS

2. Baltkrievijas frontei, maršala Rokosovska karaspēkam, uz Berlīni iet nebija paredzēts. Šī fronte tikai palīdzēja Žukova armijām, nosedza viņu labo flangu. Rokosovska galvenais uzdevums bija satriekt fašistus ziemeļos no Berlīnes un doties tālāk uz rietumiem — pretim amerikāņiem un angļiem, kuri uzbruka no rietumu puses.

Katram padomju maršalam bija savs uzbrukuma plāns. Maršals Žukovs sāka pārrāvuma operāciju naktī, apžilbinājis pretinieku ar prožektoru gaismu. Maršals Koņevs, gluži otrādi, pavēlēja izveidot dūmu aizsegu. Arī maršalam Rokosovskim bija savs plāns.

Viņš sāka gatavoties triecienam pie Štetinas. Divīzijas virzās uz Štetinu. Fašisti vērīgi seko visam, kas notiek mūsu karaspēkā. Strādā izlūki.

Štetinas virzienā dodas padomju karaspēka kolonnas. Redz — debesis parādījusies fašistu izlūklidmašlna. Pēc izskata neparasta, ar divām fizelāžām. No zemes skatoties, liekas, ka lido rāmis. Mūsu karavīri tā ari iesauca šo fašistu izlūklidmašlnu — par «rāmi».

«Rāmis» riņķoja gaisā, izlūkodams padomju karaspēka kustību. Atzīmēja, fotografēja.

— Kāpēc nav mūsu iznīcinātāju? — kareivji uztraucas.

Parādījās gaisā trīs padomju iznīcinātāji. Kareivji apmierināti. Nu gan «rāmis» norausies! Driskās vien paliks pāri. Bet kas tad tas? Iznīcinātāji aizlidoja garām. Pazuda aiz apvāršņa.

Reizē ar citām karaspēka daļām brauca arī zenītba-terijas. Karavīri izvirzīja lielgabalus, nolēma, ka pašiem jātiek galā ar šo «rāmi». Tikko izvirzīja lielgabalus, sāka tēmēt — atbrauca ģenerālis.

— Atlikt! — ģenerālis nokomandēja.

Zenītnieki un kareivji nevar vien nobrīnīties.

Drīz ieradās vēl otrs «rāmis». Zenītnieki atkal pavērsa lielgabalu, bet atkal atskanēja komanda:

— Atlikt!

«Ko tas nozīmē?» Kareivji plāta rokas.

Fašistu izlūki ziņo hitleriešu ģenerāļiem:

— Padomju karaspēks iet uz Štetinu.

Fašistu izlūki darbojušies cītīgi. Viņi ziņo ne vien to, ka padomju karaspēks iet uz Stetinu, bet arī precizē, cik daudz un kādas karaspēka daļas turp dodas:

— Trīs tanku korpusi.

— Divas dažādu ieroču šķiru armijas.

— Ļoti daudz pārcelšanās lidzekļu. (Štetinai garām tek liela upe — Odera.)

Fašistu ģenerāļiem viss ir skaidrs. Lūk, te, pāri Ode-

rai pie Štetinas, maršals Ro-kosovskis sāks pārrāvuma operāciju.Fašistu ģenerāļi steidzīgi sūtīja šurp no citiem frontes sektoriem karaspēku. Sagatavojās. Gaida maršala Roko-sovska triecienu.

Un Rokosovskis uzbruka. Tikai ne šajā vietā. Nevis pie Štetinas, bet daudz tālāk uz dienvidiem no Štetinas^ tur, kur vispār viņu negaidīja.

Karaspēka kustība Štetinas virzienā bija ienaidnieka maldināšanas manevrs.

1

2. Baltkrievijas frontes karaspēks pārrāva fašistu aizsardzības līniju. _ Un straujā gaitā devas tālāk.

ZELOVAS AUGSTIENES

Maršala Žukova karaspēks izgāja cauri pretinieka pirmajai aizsardzības joslai. Priekšā slējās Zēlovas augstienes.

Zēlovas augstienes — nocietināts rajons ceļā uz Berlīni. Apkārtne piemērota aizsardzībai. Tajā pusē, no kurienes uzbrūk padomju karaspēks, paceļas stāvas nogāzes. Tām šķērsām stiepjas tranšejas un dažāda veida ierakumi. Priekšā dziļš prettanku grāvis. Visapkārt mīnu lauki un pretinieka ugunspunkti. Zēlovas augstienes bija otrā hitleriešu aizsardzības josla.

Padomju kājnieki metās sturmēt augstienes. Nevarēja uzveikt pretinieka aizsardzību. Devās triecienā tanki. Nespēja izrauties. Padomju karaspēka daļas uzbruka augstienēm visu cauru dienu līdz vēlai naktij un pat naktī. Ienaidnieks stingri turējās. Mūsu triecieni bija nesekmīgi. Dienā nebija veiksmes. Arī naktī nevarēja salauzt fašistu pretestību.

Zēlovas augstienes fašisti bija nosaukuši par «Berlīnes atslēgu». Viņi šeit stingri turas aizsardzībā. Saprot, ka šajās augstienēs izšķiras Berlīnes liktenis.

Padomju karaspēks uzbrūk fašistiem. Te pašā cīņas karstumā virs uzbrūkošā karaspēka parādījās padomju lidmašīna. Lidmašīna kā jau lidmašīna. Karavīri tai nebūtu pievērsuši uzmanību. Bet lidmašīna sāka riņķot virs mūsu karaspēka daļām. Aplidoja vairākus lokus, pasveicināja ar spārnu, pēc tam varēja redzēt, ka no tās kaut kas atdalījās. Un tūliņ atvērās izpletnis. Karavīri redz: kaut kas laižas zemē. Kas īsti — nevar saprast. Skaidrs viens: cilvēks tas nav.

Izpletnis nolaidās zemāk. Karavīri redz: atslēga!

Milzum liela veclaicīga atslēga. Izpletnis nolaidās lejā. Karavīri pieskrēja klāt. Ierauga: pie atslēgas piestiprināts dēlītis. Uz tā kaut kas rakstīts. Karavīri lasa: «Gvardi, draugi, uz priekšu — pretī uzvarai! Sūtām jums Berlīnes vārtu atslēgu!»

— Tas ir ko vērts!

— Redz, ko izdomājuši!

Karavīri pulcējas ap atslēgu, visi grib to redzēt.

Atslēga bija tieši tāda kā Suvorova laikā, kad krievu karaspēks 1760. gadā jau reiz ieņēma Berlīni.

Karavīriem patika lidotāju izdoma. Kājnieki saprata lidotāju mājienu.

— Nu, ja ir atslēga, tad atslēgsim!

Un tiešām, otrā dienā padomju karaspēks ieņēma Zēlovas augstienes.

Dienu vēlāk maršala Žukova armijas pārrāva arī fa sistu trešo — pēdējo aizsardzības joslu.

Priekšā aiz mežiem atradās Berlīne.

Jo tuvāk Berlīnei, jo niknāk fašisti cīnījās.

«FĪRERA APSARDZE»

Maršala Koņeva karaspēks, pārrāvis fašistu aizsardzību pie Neises upes, straujā maršā devās uz Berlīni.

«Līdz Berlīnei 100 kilometru» — padomju tankisti no rīta lasīja atzīmes uz ceļa rādītājiem.

— Vēl atlikuši 75, — viņi sacīja dienā.

Pēc tam pazibēja 60, 55, 50 ...

Tad tanki pēkšņi pagriezās uz Berlīnes dienvidiem. Tankistiem elpa aizrāvās. «Vai tiešām paiesim garām?»

— Jā, garām gan, — tankisti saprot.

Tanki dodas arvien tālāk no Berlīnes.

— Mums nepaveicās!

Līdz pašam vakaram, līdz tumsai, tanki devās tālāk.

— Ē-ek, ardievu, Berlīnei

Un pēkšņi!

— Stāt! Pagriezties ziemeļu virzienā! — noskanēja komanda.

Izrādījās, ka tanku gājiens prom no Berlīnes dienvidu virzienā bijis tikai manevrs ienaidnieka maldināšanai, lai viņi domātu, ka tanki dodas pavisam citē virzienā.

Fašisti tā arī nosprieda.

Taču tanki nakts tumsā ar izslēgtām ugunīm pagriezās ziemeļu virzienā.

Kā viesulis tie drāzās uz priekšu, drāzās uz turieni, kur aiz koku puduriem un pavasara palu strautiem atradās fašistiskā Berlīne.

Tanku armija devās arvien tālāk, bet padomju karaspēka aizmugurē Šprembergas apkaimē palika fašisti. Viņi mācās virsū maršala Koņeva karaspēka labajam spārnam, bija labi apbruņoti un sagādāja pamatīgus draudus. Te pret mums cīnījās arī tanku divīzija «Fīrera apsardze». Maršala Koņeva karaspēks jau bija «ieies ar šo divīziju. Tas bija noticis pirmajā dienā, kad pārrāva ienaidnieka aizsardzību pie Neises upes. Fa-

sistu divīzija toreiz sagādāja mūsējiem ne mazums nepatikšanu.

Mūsu karaspēks ielenca ienaidniekus. Ielenca, sažņaudza tērauda lokā. Fašisti netiks laukā no šī loka.

Šā grupējuma sagrāvi vadīja ģenerālis Ļebedenko.

— Nu, kā ir ar «Fīrera apsardzi»? — maršals Koņevs pēc kaujas interesējās.

— Iznīcināta, biedri maršali — Ļebedenko ziņoja.

— Labi, — Koņevs sacīja. — Ja fīrera apsardze iznīcināta, tad tagad jāķeras pie paša fīrera.

MINHEBERGAS STURMEŠANA

Minheberga ir neliela pilsētiņa starp Zēlovu un Berlīni.

Pulkveža Babadžanjana tanku korpusam ceļā uz Berlīni vajadzēja šķērsot Minhebergu. Taču izrādījās, ka tikt klāt Minhebergai visai sarežģīti. Apkārt meži. No austrumu puses uz pilsētu ved tikai viens ceļš. Tas viscaur mīnēts. Fašistu artilērija piešāvusi katru ceļa metru. Ceļmalas krūmos paslēpušies tanku iznīcinātāji. Viņiem rokās faustpatronas — granātas ar ļoti spēcīgu lādiņu. Faustpatronas izšāva no īpašas šautenes, un šī granāta sita cauri jebkuru tanka bruņu.

Pa šādu ceļu nebija viegli lauzties uz Minhebergu. Gandrīz neiespējami. Ceļš bija šaurs. Ja faustpatronu šāvēji sasit priekšējo tanku, tad visiem pārējiem jā-apstājas. Tā var iedzīt postā visu tanku korpusu, tomēr Minhebergu neieņemt.

Ko darīt?

Korpusa komandieris pulkvedis Babadžanjans atrada izeju.

— Lauzties pa mežu! — Babadžanjans nokomandēja.

Tanki nogriezās no ceļa mežā. Bruņu triecienos gāzās zemē apses un egles. Tanki sabradāja krūmus, pāršķēla meža biezokņus. Taču, jo dziļāk mežā, jo vairāk visādu koku. Tankistiem te slikta redzamība. Traucē koku stumbri. Krūmos un biezokņos vāji iespīd gaisma.

Pēc neilga laika ari te, mežā, ieradās faustpatronu šāvēji. Viņi slēpjas aiz koku stumbriem, slēpjas iedobēs un graviņās. Uzrāpušies kokos, šauj uz tankiem. Cīņa kā jau cīņa — daži tanki tiek izsisti no ierindas.

Allažiņ atrodas kāds kritizētājs. Atradās ari šoreiz.

— Ek, Babadžanjans to nebija ņēmis vērā!

— Babadžanjans ir pasteidzies!

— Vai nevajadzētu griezties atpakaļ?

— Uz priekšu! Uz priekšu! — Babadžanjans dod komandu.

Izrādījās, Babadžanjans ir paredzējis, ka mežā var izraisīties kauja. Viņš bija izsūtījis priekšā motorizētus strēlniekus. Strēlnieki brauc un iztīra biezokņus. Nokniebj egļu zaros paslēpušos fašistus. Ar automātiem pienaglo pie zemes ienaidniekus. Tankistiem jau vieglāk lauzties uz priekšu. Ienaidnieku šāvieni kļūst arvien retāki. Arī mežs kļuvis retāks. Lūk, priekšā jau Min-heberga.

Tankisti devās uz priekšu. Ielauzās fašistu pilsētā.

Un tūliņ bija dzirdamas citas valodas.

— Nu, mūsējais ir gudrāks par fašistiem.

— Babadžanjans, tas tik ir vīrs!

— Babadžanjanam ir galviņa!

Babadžanjans joprojām atrodas Padomju Armijā. Viņš jau sen vairs nav pulkvedis. Tagad Padomju Savienības Varonis Amazasps Babadžanjans ir bruņu-tanku karaspēka maršals. Tā ir augstākā un godājamākā dienesta pakāpe, kādu var sasniegt padomju tankists.

TUKŠA VIETA

Mūsu karaspēks uzbrūk un ātri virzās uz priekšu. Kaujas norisinās uz zemes un gaisā. Fašistu lidotājs Gerhards Kitels no iznīcinātāju gaisa flotes «Reich» kopā ar savu eskadriļu izlidoja atvairīt padomju bumbvedēju uzbrukumus Berlīnei.

Kitels nav nekāds iesācējs lidotājs. Viņš jau pieredzējis desmitiem gaisa kauju. Divi fašistu apbalvojumi — divi dzelzs krusti grezno viņa krūtis. Savā grupā viņš ir vecākais.

Fašisti baidās tikties ar padomju lidmašīnām — iznīcinātājiem.

No kā baidās, to ari sastop.

Padomju iznīcinātāji pārtvēra fašistu lidotājus.

Izraisījās īsa, bet nikna kauja. Kaujā fašistus iznīcināja. Palika gaisā vienīgi Kitels.

Kitels atgriežas savā aerodromā. Rau, jau klāt pazīstamais meža puduris. Rau, pazīstamais laukums. Viņš strauji laižas lejā. Riteņi jau skar betona skrejceļu. Lidmašīna beidz skrējienu. Kitels pagriež lidmašīnu. Dodas uz stāvvietu.

Brauc. Skatās: aerodromā kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Cilvēki tērpušies padomju karavīru formās.

Mūsējie bija uzbrukuši un ātri virzījušies uz priekšu. Kamēr fašistu lidotāji gaisā cīnījās ar padomju iznīcinātājiem, padomju karaspēka daļas jau bija ieņēmušas aerodromu.

Kitels neapjuka. Ātri piedeva gāzi un laimīgi pacēlās gaisā. Tur atguvās un visu apjēdza.

Nolēma lidot uz tuvāko aerodromu. Rau, jau klāt pazīstamais šosejas līkums. Jau klāt pazīstamā grava pie lidlauka. Rau — skrejceļš. Kitels laižas lejā. Izslēdz gāzi. Sāk planēt.

Riteņi jau skar betona skrejceļu. Lidmašīna samazina ātrumu.

Kitels skatās: it kā būtu kaimiņu aerodroms, it kā nebūtu. Tiešām — nav. No aerodroma sāka šaut uz Ķiteļa lidmašīnu. Viņam skaidrs: arī te jau priekšā krievu karaspēka daļas.

Kitels atkal paceļas gaisā. Lido uz tālāko kaimiņu aerodromu. Bet arī tur kaimiņi nav vairs agrākie. Arī šie apšauda Ķiteļu. Nu viņš lido uz ceturto, lido uz piekto aerodromu — nekur neklājas labāk. Visur tāda pati saņemšana. Padomju armijas uzbrūk. Kitelam nav vairs vietas uz dzimtās — vācu zemes.

Kas notika tālāk ar lidotāju Ķiteļu?

Viņa liktenis nav zināms. Iespējams, viņu notriekuši zenītnieki. Iespējams, viņš padevies gūstā. Bija lidotājs, bet nu tā vairs nav. Bija eskadriļa, arī tās vairs nav. Kāda tagad nozīme eskadriļai un Kitelam! Nu jau fašistiem klājas pavisam draņķīgi. Visapkārt zeme līgojas. Pats fašisms beidz degt elles ugunīs.

UZ DŪMEŅA

Maršala Koņeva armijas gāja uz Berlīni.

Artilērija vērsa uguni pret fašistiem. Berlīnes apkaime dienvidu pusē ir līdzena, mežiem klāta. Te nav ne pauguru, ne augstieņu. Lielgabalu komandieriem te grūti vadīt apšaudi: nevar labi redzēt, cik precīzi trāpa mērķī, kā koriģējama apšaude.

Arlilēristi vēl pavirzījās uz priekšu un pēkšņi nonāca pie kādas rūpnīcas. Rūpnīca nebija diez cik liela. Toties dūmenis garum garais. Ģenerālis Koroļkovs apskatīja dūmeni. Viltīgi pavīpsnāja. Uzkāpa dūmenī un sēž tur kā stārķis ligzdā. Nav slikti sēdēt dūmeņa galā. Tālu var pārredzēt apkaimi. Viņš tur sēž ar telefona klausuli rokās. Un raida lejā komandas. Bet lejā pie dūmeņa iekārtots centrs, kas vada apšaudi. No šejienes baterijas saņem attiecīgas komandas.

Tā ģenerālis tur sēž, aizrautīgi koriģēdams artilērijas cīņu.

Te pie artilēristiem ierodas frontes pavēlnieks maršals Koņevs.

Oficieri stādījās priekšā pavēlniekam.

— Kur tad ģenerālis Koroļkovs? — maršals vaicāja.

Oficieri apjuka. Nezina, ko lai atbild. Šķiet, kaut kā

neērti sacīt, ka ģenerālis sēž dūmeņa galā. Bet nevar jau maršalam teikt nepatiesību.

— Biedri maršal, ģenerālis Koroļkovs atrodas uz dūmeņa, — oficieri ziņoja.

— Uz dūmeņa?!

— Tieši tā, biedri maršal.

Koņevs palūkojās augšup. Jā, Koroļkovs sēž dūmeņa galā kā svētelis ligzdā.

Ģenerālis palūkojās lejup, ieraudzīja frontes pavēlnieku. Steidzīgi nokāpa lejā. Stādījās priekšā.

Koņevs palūkojās Koroļkovā, nogrozīja galvu.

— Biedri ģenerāli, jūs rīkojaties kā leitnants.

— Tieši tā, biedri maršal, rīkojos kā leitnants, atbilstoši dienesta pakāpei, — Koroļkovs raportēja.

Koņevs uzreiz neaptvēra. Lūkojās ģenerālī. Neviļus skatiens apstājās pie uzplečiem.

Ģenerālim uz uzplečiem pa divi lielām zvaigznēm Koroļkovā dienesta pakāpe — ģenerālleitnants. -

Koņevs pasmējās.

— Rīkojaties kā ģenerālleitnants, — viņš precizēja.

— Tieši tā, — Koroļkovs piekrita. Un paklusām piebilda: — Biedri maršal, ja spiež apstākļi, tad jādzied pat kā gailim.

Koņevs atkal pasmējās.

Maršals pieņēma ģenerāļa ziņojumu un aizbrauca. Maršalam patika ģenerāļa atjautība. Viņam patika ari dūmenis.

UZ BERLĪNI BRAUC MAŠĪNAS

Krustcelēs stāv krievu puisis — karavīrs. Uz Berlīni brauc mašīnas. Puisim rokās karodziņš. Viņš pamāj ar to, parāda ceļu.

— Brauciet turp, mašīnas!

Uz Berlīni brauc mašīnas. Brauc tanki un dižgabali, brauc pa labi, brauc pa kreisi. Vienu stundu, otru, trešo. Stundām ilgi brauc, un gala nav.

Krustcelēs stāv karavīrs. Redz: varens spēks brauc garām. Un atceras, kā toreiz viss sākās. Atceras gadu pēc gada. Soli pēc soļa.

Četrdesmit pirmais. Varonīgais. Sāpju gads. Tik daudz zemes pazaudēts. Tik daudz draugu pazaudēts. Visur asaras un posts. Tomēr arī tajā gadā karavīrs ticēja. Ticēja uzvarai, ticēja, ka uzvarēsim fašistus. Šodien viņš stāv un skatās: vai tiešām jau esam pie Berlīnes?!

Skatās karavīrs Perfiljevs. Tic un netic savām acīm. Vai tiešām jau esam pie Berlīnes? Pie Berlīnes! Garām brauc mašīnas un tanki. Varens spēks. Zem tā zeme dun.

Perfiljevs atceras gadu pēc gada. Soli pēc soļa. Cik daudz posta pagātnē! Fašisti mūs lieca un lauza. Šķita, vēl drusciņ — un būsim pagalam. Tomēr viņš pat visgrūtākajās dienās — cīņu dienās pie Staļingradas, pie Lādogas ezera un Elbrusa nezaudēja ticību. Ticēja uzvarai, ticēja, ka uzvarēsim fašistus.

Bet patlaban viņš stāv un skatās. Vai tiešām jau esam pie Berlīnes?! Skatās karavīrs Perfiljevs. Tic un netic savām acīm. Vai tiešām jau esam pie Berlīnes? Pie Berlīnes! Vēl viens solis — un būsim Berlīnē!

Mēs izturējām grūtajās kaujās. Gadu pēc gada. Soli pēc so}a. Visa zeme kaldināja spēkus. Arī aizmugurē bija fronte. Visa zeme kaldināja spēkus un sagaidīja lielo brīdi: fašists, naidnieks, nodrebēja, saliecās mūsu spēka priekšā.

Gāja dienas, grūtas dienas. Visam tikām pāri, beidzot arī mūsu stunda situsi. Tagad karavīrs Perfiljevs jau ir pie Berlīnes.-

Re, krustcelēs stāv krievu puisis — karavīrs. Puisim rokās karodziņš. Viņš pamāj ar to, parāda ceļu.

— Brauciet turp, mašīnas!

Uz Berlīni brauc mašīnas. Brauc tanki un dižgabali, brauc pa labi, brauc pa kreisi. Dienu un nakti brauc

varens spēks. Zem šā spēka planēta dun. Brauc varens spēks. Zem tā smaguma visa zemeslode dreb un līgojas.

VAI NO ANGLIJAS? VAI AMERIKAS?

Padomju karaspēks iet un iet. Mašīnas, tanki, lielgabali virzās nepārtrauktā straumē. Vācu ļaudis izbrīnījušies lūkojas šajā dzelzs plūsmā.

Fašisti bija izplatījuši par mums dažādus melus. Bija iestāstījuši Vācijas iedzīvotājiem, ka Padomju Armijai neesot laba bruņojuma. Ja esot kas labs, tad tikai no Amerikas vai Anglijas saņemtais.

Karaspēks iet un iet. Virzās tanku straume. Vācieši, kas ir drosmīgāki un zinātkārāki, padomju karavīriem vaicā:

— Vai no Amerikas?

— Kas no Amerikas? — tankisti brīnās.

— Vai šie ir Amerikas tanki? — vācieši pārprasa.

— Nē, — tankisti atbild.

— Tad no Anglijas?

Tankisti sāk smieties.

— Nē taču! Tie ir Padomju Savienības. — Un paskaidro: — Urālos ražotie.

Vācieši ir pavisam izbrīnījušies. Neticīgi blenž padomju karavīros.

Tanki pagāja garām, sāka braukt artilērija. Iedzīvotāji raugās bargajos dižgabalos un artilēristiem vaicā:

— Vai no Amerikas?

— Nē, — artilēristi atbild.

— No Anglijas? — šie atkal vaicā.

— Nē taču! — artilēristi atbild. — Tie ir mūsu lielgabali, padomju.

Padomju Armijai bija vareni lielgabali. Gan prettanku, gan zenītlielgabali. Gan slavenās katjušas. Armijai vajadzīgs daudz dažādu ieroču. Padomju ļaudis radīja tādus ieročus.

Karaspēks virzās uz priekšu, virzās uz priekšu ari kara tehnika. Debesīs lido lidmašīnas, eskadriļa pēc eskadriļas. Vācieši, galvas atliekuši, raugās šajos varenajos gaisa spēkos. Un padomju karavīriem vaicā:

— Vai no Amerikas?

— Kas no Amerikas? — karavīri nesaprot.

— Vai tās lidmašīnas ir no Amerikas? — vācieši pārjautā.

— Nē! — Karavīri sāk smieties.

— Tad no Anglijas?

— Nē taču! — Karavīri smejas. — Tās ir mūsu lidmašīnas, padomju lidmašīnas.

Padomju aviācija kara gados bija kļuvusi ļoti spēcīga. Padomju ļaudis bija uzcēluši daudz aviorūpnīcu. Padomju aviokonstruktori bija radījuši daudz jaunu lidmašīnu. Padomju gaisa spēku tehnika nu bija pirmšķirīga.

Vācijas pilsētu iedzīvotāji lūkojas lidmašīnās, lūkojas lielgabalos un tankos. Brīnās:

— Krievu?!

Karavīri pārlabo:

— Tās ir mūsu — padomju lidmašīnas, padomju lielgabali un tanki!

HOFAKERS

Viņu pilsētiņa atradās austrumos no Berlīnes. Tā bija maza mazītiņa. Kā rotaļpilsētiņa.

Vecais Hofakers te bija nodzīvojis septiņdesmit gadu. Zināja katru akmentiņu, katru smilšu graudiņu.

Krievi uzbrūk no austrumiem. Vecais Hofakers saprot, ka krieviem tāda pilsētiņa ir tikpat kā lauvai putraimiņš uz zoba.

Un pēkšņi pie Hofakera atskrien mazdēli.

— Cietoksnis! Cietoksnis!

— Kas par cietoksni? — Hofakers nevar saprast.

— Mūsu pilsēta ir cietoksnis! — puikas klaigā.

Arī kaimiņi runā par kaut kādu cietoksni. Un birģermeistars apliecina:

— Jā, Hofaker, cietoksnis, cietoksnis!

— Kas par cietoksni?! — Vecais blisina acis. Hofakers te nodzīvojis septiņdesmit gadu. Zina katru akmentiņu.

Birģermeistars noplāta rokas.

Jā, tāds ir fašistu rīkojums. Visas pilsētas, kas atrodas austrumos no Berlīnes, izsludinātas par cietokšņiem. Ir stingra pavēle: nepadoties padomju karaspēkam. Visiem cīnīties līdz pēdējam, arī večiem un bērniem.

Pavēle paliek pavēle. Iedzīvotāji sāk gatavoties dzimtās pilsētas aizstāvēšanai. Ierodas pie Hofakera. Mazdēlus grib paņemt zaldātos.

Hofakers pretojas:

— Nedošu mazdēlus!

— Ko tad tu, vecais!

— Tāda ir fīrera pavēle!

— Nedošu! — vecais Hofakers iecērtas.

Hofakers jau visus tuviniekus zaudējis karā. Bija

trīs dēli. Bija trīs znoti. Bija un izbija. Visu dzimtu noslaucīja kā ar slotu. Palikuši tikai mazdēli.

— Nedošu! — Hofakers nokliedza.

Vecais izrādījās stūrgalvīgs. Netālu no pilsētas jau atradās krievi. Viņš izkāra baltu karogu. Citi sāka prātot. Hofakeram taisnība. Карее visiem velti iet bojā? Arī pie citām mājām parādījās balti karogi.

Fašisti to dabūja zināt. Atdrāza uz pilsētiņu. Hofa-keru nošāva. Visiem iedzīvotājiem būtu iznācis slikti, bet te ieradās padomju karaspēka daļas.

Toreiz sacēlās Anklamas, Greifsvaldes, Freiburgas un citu Vācijas pilsētu iedzīvotāji. Nepildīja fašistu rīkojumus. Paglāba pilsētas no bojāejas.

Hofakers krita, bet mazdēli palika dzīvi. Tika saglabāta senā dzimta. Mazdēli izauga. Un tagad dzīvo Vācijā. Brīvā, demokrātiskā, mūslaiku Vācija, valstī, kura saucas VDR.

«АН!»

Dīrinshofa ir viena no nelielajām pilsētiņām Berlīnes tuvumā. Te negaidīja krievus, neticēja, ka mūsu karaspēks varētu tik strauji izrauties uz priekšu.

Un pēkšņi padomju tanki — pie pilsētiņas: kā sniegs uzkrīt uz galvas. īsā sadursmē tanki sakāva te aizķērušos fašistus un devās iekšā pilsētā.

Tankisti atvēra bruņu lūkas, apskatīja pilsētu. Vienā no tankiem brauca leitnants Andrejs Meļņiks. Tanki virzījās pa ielām, gar namu rindām. Meļņiks lasīja uz namu sienām un pie veikaliem izkārtnes: «Aptieka», «Maize», «Pilnpiens». Skatās — vēl viens uzraksts: «Telefona stacija».

Leitnants, to izlasījis, mazliet padomāja. Tad uzsauca mehāniķim:

— Stāt!

Tanks piebremzēja un, lai citi tiktu garām, pabrauca ielas malā.

Meļņiks izkāpa no tanka un skrēja uz telefona staciju, Redzams, bija sadomājis kaut ko nebēdīgu, Acis mirdz varen viltīgi.

Meļņiks iegāja stacijā. Pie aparātiem sēdēja divas meičas telefonistes. Ieraudzījušas padomju oficieri, abas iesaucās:

— Ah!

Un paģība.

— Nebaidieties! — leitnants sauca. — Nebaidieties!

Leitnants piegāja pie vienas, piegāja pie otras un abas atgrieza pie samaņas. Telefonistes, atvērušas acis, šķībi lūkojās leitnantā.

Meļņiks smaidīdams sāka runāt vāciski. Jāpiebilst, ka viņš teicami runāja vāciski.

— Mīļās meitenes, savienojiet mani ar Berlīni.

Kad viņš to pateica, telefonistes atkal izdvesa?

— Ah!

Un atkal paģība.

Leitnants Meļņiks cenšas viņas atgriezt pie samaņas, bet nekas nesanāk. Telefonistes guļ ģīboni. No lielām bailēm.

Mazliet padomājis, Meļņiks mēģināja Berlīni izsaukt pats. Klausulē viņš izdzirdēja:

— Berlīne klausās.

— Pieņemiet telefonogrammu, — Meļņiks sacīja,

— Gatava pieņemšanai, — Berlīnes telefoniste atbildēja.

Un Meļņiks diktēja:

— Berlīnes komandantam ģenerālim Veidlingam. Vai pierakstījāt? — viņš vaicāja telefonistei.

— Pierakstīju, — telefoniste atbildēja.

— Gaidiet mūs Berlīnē. Drīz būsim. Sagatavojiet dzīvokļus. Vai pierakstījāt?

— Pierakstīju, — telefoniste atbildēja.

— Ar gvarda sveicienu, — leitnants turpināja diktēt. — Telefonogrammu nodeva padomju tanku vada komandieris leitnants Meļņiks.

Tiklīdz Meļņiks izteica šos vārdus, telefona klausulē tūliņ noskanēja:

— Ah!

Un klusums.

— Hallo! Hallo!

Bet neviens vairs neatbildēja.

Leitnants atgrūda pakausī tankista ķiveri. Pasmaidīja un steidzās laukā. Atgriezās pie savējiem.

— Kas tur bija? — karavīri viņam vaicāja.

Tankists viltīgi pasmaidīja.

— Nekas īpašs .., Piezvanīju vienai paziņai.

TRIECIENĀ IEŅEMS DEBESIS

Karaspēks uzbrūk Berlīnei no rietumiem, no ziemeļiem, no dienvidiem. Gigantiska kauja liesmo desmitiem kilometru visapkārt. Divi spēki sastapušies Eiropas centrā. Zeme vārās kā ugunīga lava, burbuļo kā tērauds martena krāsnīs.

No lielgabalu šāviņiem, mīnām, katjušām, bumbām visapkārt deg meži. Zeme liesmo ugunsgrēkos. Daudzās vietās fašisti paši aizdedzinājuši mežus. Liesmas paceļas gaisā kā siena, kā barjera. Zemi klāj dūmu mākoņi. Tie stāv ceļā kā kalnu grēda.

Karavīriem ir grūti lauzties cauri uguns liesmām. IJn tomēr viņi laužas uz priekšu. Padomju brīnuma spēkavīri dodas uzbrukumā.

Berlīnes apkaime ir zema, līdzena. Līdzenumu šķērso strauti un upes. Ainava visapkārt sasvītrota kanāliem.

Kanālu un upju krasti iekalti dzelzī un betonā, Līdz ūdens līmenim divi trīs metri stāva siena.

Padomju karaspēkam ceļā tagad jauni šķēršļi — kanāli un upes. Kā nebeidzamas lamatas.

Karavīriem ir grūti. Un tomēr viņi laužas uz priekšu. Pārvar šķēršļus. Sturmē kanālus, upes. Padomju brīnuma spēkavīri dodas uzbrukumā.

Aizsargāt Berlīni fašisti raidīja savus vislabākos spēkus. Fašistu izlases karaspēkā bija arī Hitlera personiskās divīzijas, divīzijas «Vikingi», «Brandenburga», «Bohēmija», «Hermans Gērings», «Nāves galva».

Fašisti dodas pēdējā kaujā, nāves kaujā. Sakautās ierindas vietā kaujai ceļas jauna ierinda.

— Visi — aizsargāt Berlīni!

— Visi — aizsargāt Berlīni!

— Visi — aizsargāt Berlīni!

Visas Berlīnes priekšpilsētas pārklātas dotiem. Berlīne iekalta betona bruņās.

Karavīriem ir grūti. Un tomēr viņi laužas uz priekšu. Padomju brīnuma spēkavīri dodas tālāk uzbrukumā. Padomju karavīriem nav neiespējamā, viņiem nav nepārvaramu šķēršļu.

Ja vajadzēs — kājām jūru pāries.

Ja vajadzēs — izies zemei cauri.

Ja vajadzēs — triecienā ieņems debesis!

DAVANA fīreram

Berlīnes centrā — milzīgs, drūms nams. Nams aizņem veselu kvartālu. Tā ir impērijas kanceleja — Ādolfa Hitlera mītne.

Impērijas kancelejā simtiem istabu, simtiem logu, daudz kāpņu, gaiteņu, plašas zāles. Tomēr fašistiskās

Vācijas fīrers te ncmitinās. Viņš mitinās nevis šajās istabās un zālēs, bet gan dziļi zem tām, 16 metru dziļā, drūmā pazemē, kur neiespīd saules gaisma, kur neieplūst ne skaņa no ārienes.

Šajā pazemē sapulcināts daudz fašistu. Tie ir Hitlera tuvākie palīgi: Gērings, Gebelss, Himlers. Šeit ir Hitlera personiskais adjutants ģenerālis Burgdorfs, šeit ir personiskie lidotāji, personiskie ārsti, Hitlera personiskā apsardze, personiskais šoferis, personiskā pa vārē un pat fīrera mīļā vācu aitu sugas kuce Blondi Ne jau viena — ar četriem kucēniem.

Hitlera patvertni apsargā 700 izmeklētu zaldātu. Impērijas kanceleja apjozta ar trīskārtīgu sardzes loku

Šeit, pazemē, pie fīrera notiek bezgalīgas apspriedes un sanāksmes. Viņš sačukstas ar savām tuvu stā vošām personām, gudro, kā varētu ilgāk noturēties, kā paildzināt karu. Hitlers cer uz brīnumu: varbūt krieviem pēkšņi pietrūkst spēku, varbūt pēkšņi vispār kaut kas atgadās.

No frontes pienāk drūmas vēstis. Hitlers kļūst vai traks. Tādos brīžos fīrers ir briesmīgs. Šķiet, acis tūdaļ izsprāgs no dobumiem. Hitlers skraida pa istabu. Paskrien, paskrien — apstājas. Paskrien — apstājas. Viņa kliedzieni ir kā pātagas cirtieni. No tiem tuvu stāvošās personas sastingst. Ierauj galvas formas tērpu cietajās apkaklēs. Gatavas vai izkust.

Patlaban arī notiek tas pats. Pienākusi ziņa, ka padomju karaspēks pārrāvis aizsardzības līnijas Zēlovas augstienēs, pie Neises un Oderas.

— Nodevība! — Hitlers kliedz.

— Zaķapastalas! Stulbeņi! — viņš lamā savus ģenerāļus.

— Vācu tauta nav manis cienīga!

— Vainīgos nošauti — Un pēc brīža sauc: — Nē. [12]

Pakārt! — Vēl pēc brīža: — Nē. Nošaut, pēc tam — pakārt!

Tad atkal bļauj:

— Nodevēji!

— Zaķapastalas!

20. aprīlī pazemē tika atzīmēta fīrera dzimšanas diena. Nebija priecīga šī diena — krievi nāca arvien tuvāk Berlīnei. Fīrers sēž krēslā. Pavisam sašļucis. Galvu nokāris, nekustas. Ierodas tam tuvu stāvošās personas, apsveic Hitleru. Atkal nozūd kā ēnas. Neviens nezina, kā izkliedēt fīrera nelāgās domas. Nezina, kā izpatikt.

Te negaidot kļūst dzirdams, ka augšā nodārd lielgabalu zalves. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Tur padomju artilērija apšaudīja Berlīni. Visi palūkojās augšup, sastinga.

Hitlers sakustējās. Arī pacēla galvu.

— Kas tur šauj?

Nevienam nav drosmes pateikt. Stāv, blenž cits citā. Tad visi vērš skatienus uz Hitlera adjutantu ģenerāli Burgdorfu. Viņš neapjuka, iznāca priekšā un sacīja:

— Tur salutē, manu fīrer!

Hitlers sarosījās. Piecēlās. Pieņēma stāju. Roku pabāza aiz svārku atloka.

Atkal debesīs nogrāva zalves.

Karš bija pienācis pie Berlīnes.

«MĒS ESAM BERLĪNĒ»

Padomju karaspēks 1945. gada 21. aprīlī ar triecienu ielauzās Berlīnē.

Viņi turējās blakus — Pjotrs Kirijenko un Stass Ki-rijenko. Abi poltavieši, tēvs un dēls. Abi kopā no mājām bija devušies karā, kad tas sākās. Karoja vienā vienībā, vienā rotā un vienā vadā. Kopā soļoja pa kara ceļiem. Kopā gāja uzbrukumā, kopā izlūkos. Kopīgi sapņoja par uzvaru.

— Mēs būsim Berlīnē, dēliņ. Mēs būsim Berlīnē, — runāja tēvs Kirijenko.

Pie Sta|ingradas viņi sapņoja par Berlīni. Tad Kur-skas kaujās. Vēlāk pie Dņepras.

Stass Kirijenko vēl ir jauns, bez ūsām. Pjotrs Kirijenko — jau pieredzējis karavīrs. Viņš karojis pirmajā pasaules karā. Tad pilsoņkarā. Ievainots. Kontuzēts Ķermenī glabā kā piemiņu šāviņu šķembas.

Pjotrs Kirijenko un Stass Kirijenko ir kā ērglis ar ērglēnu. Vecais, pieredzējušais karavīrs māca jaunajam karavīru gudrības.

— Mēs būsim Berlīnē, dēliņ. Būsim!

Reiz Stasu ievainoja ar šķembu krūtīs. Tēvs Kiri jenko iznesa dēlu no paša kauju virpuļa. Citu reizi Stasu kontuzēja. Ierakumā apbēra ar zemi. Tēvs Kirijenko atraka nogruvumu. Un atkal viņš izglāba dēlu no nāves.

Karavīri soļo tālus kara ceļus. Stass Kirijenko gājienos un kaujās kļūst vīrišķīgāks. Bija jauns cālēns, tagad jau pats lido.

Tēvu un dēlu apbalvoja ar medaļām. Drīz medaļām piebiedrojās ordeņi. Ar ordeņiem apbalvotam ir gods un slava.

Padomju Armija uzbrūk. Abi Kirijenko atkaroja Donu un Donbasu. Atguva brīvību dzimtajai Poltavai.

— Mēs aiziesim līdz Berlīnei! Mēs būsim Berlīnē!

Karavīru priekšā platā Dņepra.

Ceļoties pāri Dņeprai, notika nelabojamais. Fašistu lode nogāza Pjotru Kirijenko.

Tēvs karavīrs mirdams saka:.

— Dēliņ, mēs aiziesim līdz Berlīnei... Dēliņ ...

Stass Kirijenko gāja tālāk. Ar kaujām pārstaigāja

Ukrainu, Poliju, un mūsu karaspēks ielauzās Berlīnē.

Ir pēdējās aprīļa dienas. Karavīrs stāv Berlīnes ielā. Viņš raugās debesīs, raugās milzīgajos namos. Karavīrs bridi atrāvies no kaujas. Vai patiešām viņš ir Berlīnē?

Kareivja lūpas čukst:

— Jā, tēti, mēs esam Berlīnē.

Kareivis piegāja pie blakus esošā nama sienas. Ar durkli ieskrāpēja kaļķainajā sienā, it kā zīmoga nospiedumu atstādams: «Pjotrs Kirijenko, Stass Kirijenko, 1945. gada aprīlis».

NO KATRAS IELAS RAUGĀS PRETĪ NĀVE

Berlīne ir milzīga pilsēta. Tajā 600 tūkstošu namu. No katras ielas raugās pretī nāve.

Fašisti uzcēluši ielās barikādes, aizbērumus, aiz-šķēršļus. To priekšā iekārtoti mīnu lauki. Ložmetēji piešāvuši katru zemes pēdu. Katra māja Berlīnē kļuvusi par īstu cietoksni. Katra iela — kaujas lauks.

Kādā Berlīnes ielā aizšķērslis bija sevišķi nocietināts. Fašisti te bija sagāzuši dzelzi, tēraudu, akmens plāksnes. Kājnieki gribēja šo aizsprostojumu ieņemt. Bet netika uz priekšu. Triecienos tikai velti zaudēja karavīrus. Ieradās palīgā padomju tanki. Atklāja uguni no lielgabaliem. Cenšas izsist robu. Taču tanku lielgabalu lādiņi nebija pietiekami spēcīgi. Aizšķērslis stāv kā siena. Aizšķērso ceļu kājniekiem un tankiem. Šeit kustībā radās sastrēgums.

Karavīri, kājnieki un tankisti raugās šajā dzelzs, akmens un tērauda masā un spriež:

— Te derētu spridzinātāji, sapieri.:

It ka sadzirdējis šo karavīru vēlēšanos, uz aizšķērsli jau lien sapieris. Karavīri redz, kā viņš lien, stiepj līdzi spridzekļus, bikforda auklu. Lūk, piestāj. Nogaida. Saliecas. Pārskrien no nama uz namu. Tad atkal sāk līst uz vēdera.

Karavīri vai aprija viņu ar acīm. Visi vēlēja viņam veiksmi. Spridzinātājs aizrāpās pie aizšķēršļa. Uzrāpās uz vienas no akmens plāksnēm. Nogūlās. Pakārpīja zem plāksnes vietu spridzekļiem. Ielika tos. Pievienoja bikforda auklu.

Karavīri ar interesi vēroja sapiera darbu. Zināja, ko sapieris katru mirkli darīs. Lūk, tūdaļ aizdedzinās bikforda auklu. Uguns liesma tecēs pa auklu pie spridzekļiem. Sapieris veikli nolēks no akmens plāksnes. Aši jo aši rāpsies prom no aizšķēršļa. Liesma sasniegs mērķi. Aizšķērslis nodrebēs un uzsprāgs gaisā. Radīsies sprauga. Caur šo spraugu karavīri trieksies uz priekšu.

Tā tas arī notiek. Sapieris izņēma no kabatas sērkociņus. Uzrāva uguni. Nu aizdedzinās auklu. Tad pēkšņi sapieris pašāva gaisā rokas. Pakrita. Un palika guļot uz akmens plāksnes. «Beigts!» karavīri izdvesa.

Tomēr ne. Viņš vēl kustējās.

— Draugi, viņš taču nav pagalam! Tikai ievainots.

Spridzinātājs sakustējās. Pacēla mazliet galvu. Palūkojās uz auklu. Acīmredzot kaut ko gudroja. Pastiepa roku pēc sērkociņiem. Kastīte jau atkal ir rokās. Pūlas aizdedzināt sērkociņu. Neizdodas. Nav spēka. Zēvele neuzliesmo. Sapieris atkal nokrita uz akmens plāksnes.

Karavīri redz, ka plāksne kļūst sārta. Sapieris zaudē spēkus, zaudē asinis. Tomēr ne, kaujinieks nepadodas. Atkal tver sērkociņus. Kastīte jau atkal rokās. Sērkociņš uzliesmo. Deg! Stiepj to pie auklas, sasniedz. Dūmu strūkliņa kā čūska aizlokās uz spridzekļiem.

— Lec zemē, lec zemē! — karavīri sauc sapierim.

Sapieris guļ uz plāksnes un nekust.

— Lec zemē, lec zemē!

Tikai tagad viņi saprot, ka sapierim nav spēka nolēkt.

Varonis tur paliek guļot.

Nodārdēja varens sprādziens. Uzlidoja gaisā akmeņi. Pavērās aizšķērslī plata sprauga. Karavīri aiztraucās pa šo spraugu uzbrukumā.

Mūžīga slava drosmīgajiem! Mūžīga slava varonīgajiem!

GALVENAIS VIRZIENS

Ierindnieks Mihails Pankratovs tikko bija iesaukts armijā. Vecāki viņu pavadīja ceļā.

— Nedari kaunu mūsu karavīru dzimtai, — tēvs Pāvels Fiļipovičs sacīja.

— Lai tevi nekad neatstāj drosme, as māte Pras-kovja sacīja.

Vecāku pamācības nemaz nebija vajadzīgas. Jaunais kareivis bija lepns, ka jāiet armijā. Viņš kāroja jo drīzāk cīnīties ar fašistiem.

Ešelons steidzas uz rietumiem. Lokomotīve krākdama raujas uz augstienēm. Sliežu savienojumos klab riteņi. Kareivis guļ vagonā un sapņo par kaujas gai-tām: viņš no sava automāta gāž virsū ienaidniekam uguni, trenc to, dragā. Drosmīgi dodas izlūkos, stiepj uz savu vienību «mēli». Pirmais dodas uzbrukumā, pirmais ielaužas ienaidnieka nocietinātajā pilsētā, augstu gaisā paceļ gvardu karogu.

Kareivis sapņo par varoņdarbiem. Pamet skatienu uz krūtīm — tās noklātas ar ordeņiem un medaļām.

Kareivis steidzas tikt frontē.

— Ātrāk, ātrāk, — viņš uzsauc lokomotīvei.

— Ātrāk, ātrāk, — viņš mudina vagonus.

Traucas kilometri. Garām pazib lauki, meži, pilsētas, ciemi.

«Kaut es nokļūtu pie Berlīnes, galvenajā virzienā,» kareivis lolo cerības. Kareivim uzsmaidīja laime — viņš nokļuva galvenajā virzienā, nokļuva armijā, kas devās uz Berlīni.

Pankratovs ir bezgalīgi laimīgs, ka tā paveicies. Viņš steidzīgi raksta vēstuli vecākiem. Viņš atklāti neraksta, kurā armijā nokļuvis, jo ir kara laiks un tieši rakstīt nedrīkst. Viņš raksta aplinkus, tomēr nav jau grūti saprast, ka kareivis dodas galvenajā virzienā. «Gaidiet ziņas no Berlīnes,» Pankratovs nobeidz vēstuli.

Viņš nosūtīja vēstuli. Un atkal turpināja sapņot par kaujām. Lūk, kareivis ieiet Berlīnē. Lūk, mājās viņu sagaida ar uzvaru.

Pankratovs sagaidīja lielo dienu. Karaspēks devās

uzbrukumā.

Bet kas tad tas? Karaspēks aizgāja. Bet Pankratova rota palika.

Pankratovs un vēl citi kareivji staršinam vaicā:

— Ko tas nozīmē, Kuzma Vasiļjevič?

— Mieru, mieru, — staršina sacīja. Tad pielika plaukstu pie lūpām un paklusām turpināja: — Mums būs sevišķs uzdevums.

Un tiešām. Pagāja diena, kareivjus iesēdināja mašīnās. Motori ierija benzīnu, mašīnas aizripoja uz priekšu.

Kareivji sēž mašīnās. Apmierināti ar savu likteni. Viņiem parādīts liels gods — doties sevišķā uzdevumā.

Riteņi noripināja verstis, mašīnas piebrauca pie ļoti liela lauka. Lauks tāds bārs, bez cilvēkiem, bedrēm izrakņāts, rētām sakropļots.

— Izkāpti — noskanēja komanda.

Kareivji izkāpa no mašīnām. Komandieris viņus nostādīja ierindā.

— Biedri! — viņš pamāja ar roku uz lauku.

— Kas tad te būs? — kareivji mēģināja minēt.

— Varbūt laukā ir kāds slepens objekts? Varbūt kāda rūpnīca vai kāds štābs pazemē?

— Biedri kaujinieki, — komandieris turpināja.

— Mums ir parādīts liels gods — uzdots apart un apsēt šo lauku.

Visi mutes vien ieplēta.

— Tad nu gan parādīts gods! Tad nu gan uzdevums! Tomēr pavēle paliek pavēle. Kareivji ķērās pie

darba.

Pankratovs tomēr nevarēja nomierināties, kopā ar citiem rūca:

— Tad nu gan esmu nokļuvis galvenajā virzienā! Ko tagad uz mājām lai rakstu? Ko lai ziņoju vecākiem?

Šajā brīdī Pankratova tuvumā gadījās staršina. Viņš palūkojās jaunajā kareivī un stingri noteica:

— Tā arī aizraksti. Nevis tur ir galvenais virziens, — viņš rādīja ar roku uz rietumiem, kur kaujas par Berlīni tuvojās noslēgumam, — bet gan šeit. Cilvēki nav dzimuši kaujām un nāvei. Cilvēks ir dižens ar savu dzīvību, ar to, ka valda miers.

Pankratovs nomierinājās, apklusa. Nomierinājās arī citi kareivji.

Pavasara zemi riesa augšup arkli. Pretī dvesmoja dzīvības prieks.

MAJORI

Karaspēks iebruka Berlīnē. Lauž ceļu centra virzienā. Citas karaspēka daļas tai pašā laikā ielenc pilsētu no ziemeļiem un dienvidiem. Aplenc Berlīni. Divas frontes — 1. Baltkrievijas un 1. Ukrainas fronte — uzbrūk, lai savienotos. Karavīri laužas uz šo uzvaru nesošo tikšanos. Tankisti iet pirmajās kolonnās.

Bijušie leitnanti Pjotrs Jerjomins un Vasilijs Dudoč-kins, kuri 1942. gadā piedalījās fašistu ielenkšanā pie Staļingradas, jau labi sen nav vairs leitnanti. Tagad viņi ir majori.

Abi kļuvuši vīrišķīgāki. Norūdījušies. Abiem ir apbalvojumi. Vārdu sakot — pieredzējuši kaujinieki.

Pa šiem gadiem viņi daudz ko izbaudījuši. Liktenis draugus bija gan savedis kopā, gan atkal izšķīris. Viņiem abiem blakus bija soļojusi nāve, bija jutuši pat viņas elpu. Viņu karavīra gaitas nebija vieglas. Te cīnījās kopā, te atkal tika izšķirti — karoja dažādās frontēs un armijās.

Tā arī šoreiz. Jerjomins dienēja maršala Žukova vadītās 1. Baltkrievijas frontes 2. gvardes tanku armijā.

Dudočkins dienēja maršala Koņeva vadītās 1. Ukrainas frontes 4. gvardes tanku armijā.

Draugi bija sapņojuši kopā pabeigt karu. Bet tagad atrodi nu karavīru kaujas laukā!

Karaspēks aplenc Berlīni. Ceļu lauž tanki. Nāk arvien tuvāk un tuvāk lolotajam mērķim.

Un, lūk, 25. aprīlī pulksten 12 dienā padomju karaspēka daļas savienojās. Berlīne bija ielenkta.

Abu daļu tankisti skrēja sastapties. Sirdīs mutuļo prieks. Jerjomins skrien. Dudočkins skrien. Dažkārt dzīvē gadās arī tādas tikšanās.

— Petja!

— Vasja!

Drāž viens otram pretī. Apskaujas. Cieši. Līdz asarām. Tā tik ir tikšanās!

Blakus vēl divi citi. Vēl gluži bez ūsām. Divi leitnanti. Skrien viens otram pretī.

— Grigorij!

— Paša!

— Skat, kā toreiz mēs pie Volgas, — Jerjomins saka.

Un pēkšņi atmiņā uzpeld dižā neaizmirstamā diena karalaukā pie Staļingradas, tās dienas pūkainais sniegs. Majori stāv pie Berlīnes, bet acu priekšā it kā lido sniega pūkas.

Leitnanti sastapās, saskūpstījās.

— Grigorij!

— Paša!

Tad abi ierauga majorus. Tie stāv un skatās. Leitnanti apjuka. Pietvīka.

Majori novērsās. Kālab viņiem mulsināt leitnantus.

No kreisās un labās puses nāca un nāca mūsu karaspēks, mūsu tanki un lielgabali.

Berlīne bija ielenkta. Fašisms sagūstīts lamatās.

JOZEFS KLAUSS

Jozefs Klauss frontē netika bijis. Krievus viņš nav nogalinājis. Apdzīvotas vietas nav dedzinājis. Viņš ir mierīgais iedzīvotājs. Viņš kalpoja aizmugurē. Kala dzelzi. Virpoja granātas.

Špandavas rajons. Te dzīvo Klauss. Klauss ir mierīgs. Viņš frontē nav bijis.

Arī Klausa sieva ir mierīga. Jozefs Klauss frontē nav bijis. Krievus nav nogalinājis. Apdzīvotas vietas nav dedzinājis. Viņš ir mierīgais iedzīvotājs. Viņš kalpoja aizmugurē. Kala dzelzi. Virpoja granātas. Vai Klausu var vainot? Viņš ir mierīgais iedzīvotājs. Citi būs par visu atbildīgi.

Arī bērni ir gluži mierīgi.

Jozefs Klauss frontē nav bijis. Krievus nav nogalinājis. Apdzīvotas vietas nav dedzinājis. Viņš ir mierīgais iedzīvotājs. Viņš kalpoja aizmugurē. Kala dzelzi. Virpoja granātas. Viņš ir nevainīgs kā eņģelis.

Bērni ir mierīgi. Klauss ir mierīgs.

Špandavas apkaimē norisinās kauja. Pēkšņi tepat blakus atskan grāviens. Pa logu svilpdams ielido šāviņš. Sprādziens satricina sienas. Sienas sagāžas.

Brīnumainā kārtā Klausa sieva palika dzīva. Brīnumainā kārtā arī bērni palika dzīvi.

Bet Klauss nogāzās. Guļ zemē, un blakus guļ šķemba. Klauss to paņēma rokās. Aplūkoja virpojumu.

— Mūsu tērauds ...

To pateicis, nomira.

Jozefs Klauss frontē nebija bijis. Viņš — mierīgais iedzīvotājs. Kala dzelzi. Virpoja granātas.

Nu, sakiet — par ko viņam tāda briesmīga nāve?

Bērni raud. Raud arī sieva.

Aprīļa dienas Berlīnē. Špandavas rajons.

DANKE SCHON

Kādā Berlīnes ielā apstājās lauka virtuve. Kaujas tikko bija pieklusušas. No karstajām cīņām vēl nav atdzisuši akmeņi. Karavīri dodas pie lauka virtuves. Pēc kaujām karavīru putra labi garšo. Kareivji piestūķē pilnus vaigus.

Pie virtuves rosās Jurčenko. Seržants Jurčenko ir pavārs, virtuves saimnieks.

Karavīri slavē putru. Seržantam patīkami klausīties.

— Kam vēl? Kam vēl piedevu?

— Nu, pieliec arī, — jefreitors Zjuzins atsaucas.

Jurčenko pielika vēl Zjuzinam putru. Pēkšņi Jurčenko jūt, it kā viņam kāds skatītos mugurā. Viņš pagrieza galvu — tiešām! Tuvējās mājas vārtos stāv mazs puisēns kā īkšķītis un lūkojas Zjuzinā izsalkušām acīm.

Seržants pamāja puisēnam.

— Nāc šurp!

Puisēns pienāca pie karavīru katla,

— Redzams, neesi no bailīgajiem, — jefreitors Zjuzins pajokoja.

Jurčenko paņēma bļodiņu, pielika pilnu ar putru. Pasniedza puisēnam.

— Danke schon,[13] —- mazais izdvesa. Satvēra bļodiņu, aizdrāza uz vārtiem.

— Pielūko, neapēd bļodiņu, atnes atpakaļ, — kāds kareivis nosauca pakaļ.

— Ek, redzams, pavisam izsalcis, — jefreitors Zju-zins noteica.

Pagāja minūtes desmit. Puisēns atgriezās. Sniedz bļodiņu, bet reizē arī šķīvi. Bļodiņu atdevis, lūkojas uz šķīvi.

— Ko, vai vēl gribi?

— Biite, fiir Schwester,[14] — puisēns teica.

— Puisēns lūdz priekš māsiņas, — kāds paskaidroja.

— Nu labi, aizstiep arī māsiņai, — Jurčenko atbildēja.

Pavārs piepildīja šķīvi ar putru.

— Danke schon, — puisēns izdvesa. Un atkal nozuda pavārtē.

Pagāja minūtes desmit. Puisēns atgriezās vēlreiz. Atkal stiepj šķīvi. Nāk pie lauka virtuves. Sniedz šķīvi.

— Bitte, fiir Mutter.[15]

Karavīri sāka smieties.

— Redz, cik veikls!

Puisēns dabūja putru arī mātei.

Drīz vien ap lauka virtuvi sanāca vesela grupa bērnu. Stāv netālu, lūkojas uz bļodiņām, uz virtuvi, uz putru.

Karavīri ēd karavīru putru, redz izsalkušos bērnus. Putra kā jau putra, bet spriežas rīklē.

Karavīri saskatījās. Zjuzins lūkojās uz Jurčenko, Jurčenko — uz Zjuzinu.

— Nu, nāciet šurp! — Jurčenko uzsauca.

Bērni saskrēja ap virtuvi

— Nedrūzmēties, nedrūz-mēties! — Zjuzins rūpējas par kārtību. Izsniedza bērniem bļodiņas. Nostādīja viņus rindā citu aiz cita. Bērni saņem putru.

— Danke schon!

— Danke schon!

— Danke schon!

— Danke schon!

Pēkšņi debesīs parādījās lidmašīna. Karavīri pacēla galvas. Nav mūsējā, fašistu lidmašīna.

— Prom, mājās! Prom! — jefreitors Zjuzins dzen bērnus prom no virtuves.

Bērni neiet. Te taču ir putra. Žēl aiziet bez putras,

— Marš! — jefreitors uzkliedz.

Lidmašīna piķē. Kauc bumba. Krīt.

Bērni aizdrāza uz visām pusēm. Zjuzins viens pats saminstinājās. Bumba sprāga — un nepalika vairs ne virtuves, ne Zjuzina. Vienīgi putra kā dzīva ložņā pa akmeņiem, pa pieklusušo ielu.

IRIS AUTOMAT!

Kareivis Kovrigins savā strēlnieku vadā gados ir visvecākais. Citi kareivji viņu sauc:

— Tēv!

— Papiņ!

Bet visbiežāk:

— Tētiņ!

Viņam ir pāri četrdesmitiem. Jau sen ģimenes cilvēks. Pašam ir bērni — kareivji.

Kovrigins dienēja divīzijā, kas uzbruka Berlīnei no ziemeļiem. Karavīri lauzās uz priekšu caur Pankovu. Tā ir Berlīnes priekšpilsēta, liels rajons. Iznāca vienā no Berlīnes centrālajām ielām — Frīdrihsštrāsē. Te bija sevišķi sīvas cīņas. Par katru namu norisinājās kauja. Te cītīgi strādāja artilērija. Ielu bombardēja lidmašīnas. No daudziem namiem palika pāri vienīgi sienas. Fašisti tomēr nepadodas. Katrs nams griež pretī zobus.

Karavīri ielauzās kādā namā. Pa kāpnēm devās ieņemt augšējos stāvus, no kurienes šāva ienaidnieks. Kovrigins palika pārbaudīt apakšējo stāvu — vai nav paslēpušies fašisti.

Kovrigins gāja no istabas uz istabu. Tas nebija grūti. Daudzās vietās izgāztas sienas. Jau gribēja griezties atpakaļ. Pēkšņi ierauga: grīdā lūka. Zem grīdas melnē pagrabs. Kareivis gribēja ielūkoties. Atlēca atpakaļ. No pagraba sāka svilpt lodes. Cērtas augšā kā no strūklakas, kā no geizera. Kovrigins satvēra granātu. Devās pie lūkas. Gribēja sviest granātu. Bet šāvieni tajā brīdī apklusa.

Viņš pataupīja granātu. Paspēra soli uz pagraba pusi. No turienes neatbildēja ar uguni. Kovrigins palūkojās lejā. Redz: pagrabā sēž puikas. Trīs puikas.

Katram rokās automāts. Lūkojas pretī kā vilcēni no alas. Cieši piespiedušies cits pie cita.

Kovrigins zināja, ka ir ari tādi karotāji. Fašistiem trūka karavīru, tāpēc iesaukuši armijā večus un pusaudžus.

Puikām iedevuši rokās automātus ar vēlējumu:

— Dievs ir ar jums! Jaunā Vācija — pret ienaidnieku!

Karš neprasa, cik tev gadu. Kaujās iet bojā ar! jaunieši.

Karavīrs paslēpa granātu.

— Marš, mājās! Nach Haase! — Kovrigins uzsauca puikām pagrabā.

Sājā brīdī augšējos stāvos sākās spēcīga apšaudīšanās. Kovrigins skrēja savējiem palīgā. Pieskrēja īstajā laikā. Ar granātu izpalīdzēja.

Karavīri drīz vien ieņēma namu.

Vēlāk, nākot laukā no ieņemtā nama, Kovrigins gāja palūkoties pagrabā. Gāja piesardzīgi. Katram gadījumam turēja rokās uzvilktu automātu.

Nostājās pie lūkas. Palūkojās lejā. Puiku nebija. Pagrabā — kluss. Tukšs. Ielūkojās vērīgāk. Kas tad tas? Redz: trīs automāti nolikti rindā.

— Kovrigin! Kovrigin! — kaujinieki sauc.

— Esmu te! — viņš atsaucas.

Kovrigins atgriezās pie savējiem.

— Kas tur bija?

— Nekas sevišķs, — kareivis atbildēja, palūkojās uz nama sienām, uz jumtu un piebilda: — Ek, pamatīga mājiņa!

Kareivis Kovrigins savā vadā gados ir visvecākais. Citi kareivji viņu sauc:

— Tēv!

— Papili!

— Bet visbiežāk:

— Tētiņ!

Viņam ir pāri četrdesmitiem. Jau sen ģimenes cilvēks. Pašam ii bērni — kareivji,

RĒGOJAS

Ņeverovs viņu ievēroja. Nevarēja neievērot. Šis fašists ļoti dūrās acīs. Viņam bija zirdziski vaigu kauli. Turklāt jefreitora zīmotnes.

Ņeverovs viņu ievēroja jau pirmās kaujas laikā Berlīnē. Tad atkal izlaida no acīm. Bet, kad kaujas jau norisinājās pašā Berlīnē, ielās un namos, Isfeverovs viņu ieraudzīja atkal.

«Tātad esi vēl dzīvs?» Un sāka viņam sekot. Vairs neizlaida no acīm. Labu laiku sekoja. Taču kauja paliek kauja. Ņeverovs aizrāvās kaujā un pazaudēja zirgaģīmi kā mazo adatiņu. «Laikam kritis,» kareivis nodomāja.

Tai laikā mūsējo aizmugurē pēkšņi parādījās fašistu grupa. tyeverovs nokļuva tajā nodaļā, kuru raidīja fašistu trieciena atvairīšanai aizmugurē. Kā viņi te nokļuvuši? No kurienes? — karavīri centās izdibināt Vai no debesīm nokrituši? Tajā vietā, kur bija parādījusies fašistu grupa, jau iepriekšējā vakarā bija beigušās cīņas.

Karavīri uzsāka kauju ar fašistiem. Ņeverovs cīnās Te pēkšņi viņš ierauga to jefreitoru. Ielūkojas ciešāk. Protams, tas pats. Tad nu gan kara brīnumi! Kā viņš te gadījies, no kurienes?

— Nu, tagad tu man neaizmuksi l

Kaujinieki ielenca fašistus. Pēc brīža jau gandrīz pieveica visus ienaidniekus. Bija palicis zirgaģīmis un kopā ar viņu vēl daži. Un te uzreiz kā pasakā — fašisti kaut kur pazuda. Vai nu gaisā uzlidoja, vai zemē ielīda.

Karavīri pārmeklēja visu apkārtni. Nebija ne jefreitora, ne to, kas kopā ar viņu.

Kaujinieki atgriezās pie savējiem. Ziņoja: ienaidnieks aizmugurē iznīcināts. Karavīri cīnās jau atkal citā vietā. Ņe-verovs arī. Un atkal viņam rēgojas jefreitors.

— Tfu! Tfu!

Ielūkojas ciešāk. Protams, tas bija viņš — zirgaģīmis.

Nu, velna būšana!

Ņeverovs vairs acu nenolaida no fašista: tagad izdauzīšu no tevis tavu noslēpumu! Fašisti jož no mājas uz māju. Ņeverovs seko zirgaģīmim pa pēdām. Fašists — aiz nama, Ņeverovs arī aiz nama. Fašists — vārtu telpā, Ņeverovs viņam pakaļ. Fašists — pagrabā, Ņeverovs arī pagrabā. Jefreitors ielīda kādā pazemes lūkā. Ņeverovs, brīdi nogaidījis, arī ielīda lūkā. Viņš no-

kļuva kādā pazemes eju un patvertņu labirintā. Ņeverovam tagad skaidrs, kur ir tas noslēpums. Vai re, kā fašisti pāriet no vienas vietas uz otru! Tad tāpēc viņi te cīnās mūsu priekšā, te atkal izaug kā no zemes aizmugurē!

Ņeverovs gribēja panākt jefreitoru. Tomēr tas nozuda, izkūpēja kā dūmi gaisā.

Kareivis pasmējās, atmeta ar roku.

— Nu labi, veiklais, tava laime, dzīvo vesels! — Kareivis Ņeverovs bija priecīgs, ka atklājis pazemes eju. Viņš ziņoja par to priekšniecībai.

Par Berlīni norisinājās kaujas ne vien pilsētas ielās. Cīņas izvērsušās trīs kārtās, trīs stāvos. Kaujas uz ielas, dzīvokļos, uz namu jumtiem un dziļi zem zemes — pagrabos, patvertnēs, ielu pārejās. Visur norisinās kaujas. Arvien tuvāk un tuvāk centram.

VECAISTĒVS, VECĀMĀTE, GERHARDS UN GUSTAVS

Viņi bija četri: vecāmāte Elza, vecaistēvs Kurts, mazs puisēns Gerhards un papagailis — vecais, jautrais Gustavs.

Vecāmāte visu dienu noņemas ar saimniecību. Gerhards vai nu zīmē, vai spēlējas ar klucīšiem. Vecaistēvs Kurts sēž, noliecies pār karti.

Vecaistēvs kādreiz ir bijis zaldāts. Visu kara laiku tagad sēž pie kartes. Pēc tās seko kara gaitai. Pēc kartes spēlē karu.

— Esmu zaldāts! Esmu zaldāts! — tā vecaistēvs klaigā četrus gadus. — Fīrers ved mūs pretī uzvarai. Heil Hitler!

Kad vecaistēvs ņem karti rokās, papagailis notupstas viņam uz pleca. Papagailis arī lūkojas kartē. Vecaistēvs Kurts bija viņu iemācījis izturēties pret karti

ar cieņu. «Rau, tur mēs gūstam uzvaras!» Vecaistēvs baksta ar pirkstu kartē. Viņš bija papagailim iemācījis arī fašistisko sveicienu.

— Heil Hitler! — Gustavs klaigā.

Tas patīk vecamtēvam, patīk vecaimātei, ļoti patīk Gerhardam.

— Heil Hitler! — visa ģimene reizē nokliedz.

Tad viss izmainījās. Karš atvēlās līdz Vācijai. Karš atvēlās līdz Berlīnei. Pienāca arvien tuvāk pie tās ielas, kur dzīvoja vecaistēvs, vecāmāte, mazdēls un Gustavs. Viņi dzīvoja pašā centrā. Frīdrihsštrāsē. Netālu no impērijas kancelejas.

Padomju lidmašīnas bombardē pilsētas centru. Lielgabali apšauda centru. Kur lai paslēpjas? Kāds ieteica: zem zemes, metro stacijā.

Un, lūk, vecāmāte Elza, vecaistēvs Kurts un mazais puisēns Gerhards iebēg metro. Vecaistēvs Kurts stiepj līdzi būri ar papagaili.

— Heil Hitler! Heil Hitler!! — Gustavs klaigā.

Viņi nokāpa lejā — pazemē. Milzums ļaužu tagad

slēpās metro. Vecīši un vecītes, puisēni, meitenes, invalīdi, zīdaiņi. Lūk, arī Gerharda draugi — Freds un Oto. Draudzenes — Grethena un Eva. Kaut kur notiek apšaudīšanās. Tur augšā ir karš. Te pazemē — mierīgi.

Pulksteņi radīja vakara stundu. Cilvēkiem sāka nākt miegs. Vecāmāte Elza un vecaistēvs Kurts sāka snaust. Iesnaudās arī Gerhards un Freds, un Oto. Un Gerharda draudzenītes — Grethena un Eva. Snauda simtiem citu cilvēku.

Pēkšņi Gerhardam pa miegam šķita, it kā šļakstētu ūdens. Viņš atvēra acis: tiešām pa tuneli gāzās ūdens. Arvien vairāk. Cēlās arvien augstāk un augstāk.

Pamodās vecāmāte Elza, pamodās vecaistēvs Kurts.

Pamodās Oto un Precis. Pamodās Grethena un Eva. Un simtiem citu cilvēku. Pamodās arī vecais, jautrais Gustavs.

— Heil Hitler! Heil Hitler! — Gustavs klaigāja.

Cilvēki ieraudzīja ūdeni. Metās uz izeju. Bet arī te

pretī plūda ūdens. Sākās panika. Grūstīšanās. Kliegšana. Cilvēki ķepurojās pa ūdeni. Bet ūdens mutuļoja visapkārt.

Pēc Hitlera pavēles bija atvērtas Šprē upes slūžas. Hitlers baidījās, ka padomju karaspēks pa metro tuneļiem var aizk|ūt līdz impērijas kancelejai. Viņš pavēlēja atvērt slūžas, applūdināt tuneļus.

Odens sarodas tuneļos arvien vairāk un vairāk. Jau līdz viduklim, līdz kaklam. Lūk, nozūd Gerhards un Oto, un Freds. Nozūd Grethena un Eva. Neredz vairs vecomāti Elzu. Visapkārt ūdens ceļas arvien augstāk. Vienīgi būris ar Gustavu peld kā laiva pa jūru.

— Heil Hitler! Heil Hitler! — Gustavs kliedz aizelsdamies.

IZVEDINĀJA GAISU. IZKLIEDĒJA DEGUMA SMAKU

30. aprīlis. Pēcpusdiena. Kaujas norisinās pie impērijas kancelejas.

Hitlera personiskajam šoferim Kempkem tika pavēlēts sadabūt 200 litrus benzīna. Kempke devās meklēt degvielu. Tas nebija viegls uzdevums. Visi ceļi uz impērijas kanceleju jau vairākas dienas nogriezti. Šurp vairs nepieved degvielu. Kempke, pildīdams pavēli, skraida kā negudrs. Viņš izlej benzīnu no sašautajām mašīnām, pa pilienam tecina no tukšajām tvertnēm. Kaut kā sadabūja simt litru. Ziņoja.

— Par maz, — viņam sacīja.

Kempke atkal dodas meklēt. Atkal pa pilienam tecina. «Kur liks to benzīnu?» viņš gudro. «Vai bēgšanai?

Par vēlu taču. Visi ceļi nogriezti. Simt, augstākais, divsimt metru varēs pabraukt. Kur liks to benzīnu? Protams — bēgšanai! Fīrers ir veiksmīgs. Ja nu pēkšņi izraujamies?!»

Kempke izložņāja visas vietas, apčamdīja, apošņāja, kur vien varēja, pat uz blakus ielām aizjoza, riskēdams ar dzīvību. Vēl sadabūja astoņdesmit litru. Nav it nekur vairs benzīna ne grama.

Kempke ziņoja:

— Simt astoņdesmit litru sadabūju, nav it nekur vairs ne grama.

Impērijas kancelejas pagalmā atradās dārzs. Kem-pkem tika pavēlēts benzīnu aizstiept uz dārzu. Viņš aiznesa benzīna kannas turp. Stāv un atkal gudro: «Kāpēc vajadzīgs benzīns dārzā?»

Fīreram tuvu stāvošās personas pa to laiku tur — apakšā, pazemē klusēdamas stāvēja pie Hitlera istabas durvīm. Cieši spiedās klāt aizvērtajām durvīm. Centās uztvert vismazāko skaņu.

Laiks velkas mokoši ilgi.

Šorīt Hitlers paziņojis savu gribu — viņš aiziet no šīs dzīves.

— Vācu tauta nav manis cienīga! — fīrers atvadoties kliedza.

— Gļēvuļi!

i— Maitas!

— Muļķi!

— Nodevēji!

Hitlers sēž uz dīvāna. Viņam rokās vairākas nāves zāļu pilulas. Iepretim tup kuce — aitu suns Blondi. Padevīgi lūkojas saimniekam acīs.

Hitlers saprot — viss ir pagalam. Nedrīkst kavēties. Rīt var nokļūt gūstā — un tad... Baismi iedomāties gūstu. Šausmas māc, kad iedomājas cilvēku naidu.

Fīrers pamāja kucei. Iebāza tai mutē pilulu. Pasauca kucēnus. Tie, muļķīši, uzticīgi paklausīja ... Aiz durvīm viss kļuva kluss. Hitlera kambarsulainis Linge pavērās pulkstenī. Pusčetri. Hitleram tuvu stāvošās personas atvēra durvis. Fīrers bija beigts, arī Blondi un kucēni — beigti.

Hitlera līķi ietina paklājā. Pa slepenām durvīm iznesa dārzā. Nolika lielas bedres malā. Aplēja ar benzīnu. Tas uzliesmoja. Virs paklāja uzbangoja uguns. Palika pāri sauja pelnu. Uzpūta vējš. Pacēla pelnus gaisā. Izvēdināja gaisu. Izkliedēja deguma smaku.

Padomju karavīri pa to laiku devās pēdējā kaujā. Sākās reihstāga sturmēšana.

KARŠ SKAITA PĒDĒJOS SOĻUS

Sākās reihstāga sturmēšana. Kopā ar citiem dodas uzbrukumā arī Gerasims Likovs.

Kareivim tas nebija pat sapnī rādījies. Viņš ir Berlīnē. Pie reihstāga. Kareivis aplūko lielo ēku. Kolonnas, kolonnas, kolonnas. Pašā augšā ēku vainago stikla kupols.

Karavīri uz šejieni izrāvās ar kauju. Devās pēdējā triecienā, pēdējā kaujā. Karš skaita pēdējos soļus.

Gerasims Likovs piedzimis krekliņā. Viņš karo kopš četrdesmit pirmā gada. Iepazinis atkāpšanos, iepazinis aplenkumu, tagad jau divus gadus soļo uz priekšu Kareivi sargājis liktenis.

— Es esmu laimes bērns, — kareivis mēdz jokot. — Šajā karā priekš manis vēl nav atlieta lode. Nav izvirpota granāta.

Un tiešām, kareivi lodes nav skārušas.

Tālā Krievzemes malā kareivi gaida sieva un vecāki. Kareivi gaida bērni.

Gaida uzvarētāju. Gaida!

Kareivis nebēdīgs dodas uzbrukumā, triecienā. Karš skaita pēdējos soļus. Kareivis neslēpj savu prieku. Kareivis aplūko reihstāgu, lielo ēku. Kolonnas, kolonnas, kolonnas. Pašā augšā ēku vainago stikla kupols.

Pēdējie kara dārdi.

— Uz priekšu! Urā! — sauc komandieris.

— Urā-ā-ā! — Likovs atkārto.

Un pēkšņi. Kareivim līdzās sprāgst granāta. Tā uzvandīja zemi gaisā kā devītais vilnis. Notrieca kareivi no kājām. Apbēra ar zemi.

Kas to redzēja, iesaucās:

— Te nu bija — lode nav atlieta!

— Te nu bija — granāta nav izvirpota!

Rotā visi pazina Likovu — viņš bija ļoti labs biedrs, priekšzīmīgs kareivis. Būtu varējis vēl ilgi dzīvot. Atgriezties mājās pie sievas un vecākiem. Bērnus būtu priecīgs noskūpstījis.

Un pēkšņi atkal sprāgst šāviņš. Gandrīz tajā pašā vietā, kur iepriekšējais. Tikai mazliet sānis. Arī šis uzvandīja zemi ar milzīgu spēku. Kā devītais vilnis uzšļāca gaisā.

Karavīri skatās — savām acīm negrib ticēt.

Kareivis, izrādās, ir dzīvs. Šāviņa sprādziens bija viņu apbēris un atkal atracis. Lūk, gadās arī tāds liktenis. Jāsaka: tiešām lode priekš viņa nav atlieta. Granāta nav izvirpota.

UZVARAS KAROGS

— Seržant Jegorov!

— Es, seržants Jegorovs.

— Jaunākais seržant Kantarija!

— Es, jaunākais seržants Kantarija!

Komandieris pasauca kaujiniekus pie sevis. Padomju karavīriem tika uzticēts goda uzdevums. Viņiem iedeva kaujas karogu. Šo karogu vajadzēja pacelt virs reihstāga ēkas.

Kaujinieki aizgāja. Daudzi nolūkojās viņiem pakaļ ar skaudību. Ikviens patlaban gribēja būt viņu vietā.

Ap reihstāgu risinās kauja.

Jegorovs un Kantarija pieliekušies skrien pāri laukumam. Padomju karavīri uzmanīgi seko viņu solim. Pēkšņi fašisti atklāj ārkārtīgi spēcīgu uguni, karognesējiem jānogulstas aizsegā. Tad mušu kaujinieki atjauno triecienu. Jegorovs un Kantarija skrien tālāk.

Lūk, viņi jau ir uz kāpnēm. Atskrējuši pie kolonnām, kas balsta ieeju ēkā. Jegorovs pakāpjas uz Kan-tarijas pleciem un grib karogu piestiprināt pie reihstāga ieejas.

«Ai, vajadzētu augstāk!» kaujinieki nevar nociesties. Jegorovs un Kantarija, it kā sadzirdējuši biedru vēlēšanos, noņem karogu un skrien tālāk. Viņi ielaužas reihstāgā un nozūd kādās durvīs.

Kauja norisinās jau otrajā stāvā. Pēc vairākām

minūtēm sarkanais karogs atkal parādās kādā logā netālu no centrālās ieejas. Parādās. Noplivo. Un atkal nozūd.

Karavīri sāk uztraukties. Kas noticis ar biedriem? Vai nav krituši?!

Paiet viena, divas, desmit minūtes. Karavīrus pārņem arvien lielāks nemiers. Paiet vēl trīsdesmit minūtes.

Tad pēkšņi no simtiem kaujinieku krūtīm izlaužas prieka sauciens. Draugi ir dzīvi. Karogs saglabāts. Je-gorovs un Kantarija pieliekušies skrien pa ēkas visaugstāko vietu — pa jumtu. Lūk, viņi, izslējušies visā augumā, tur karogu rokās un sveicinādami māj ar to biedriem. Tad skrien uz stikla kupolu, kas slienas virs reihstāga jumta, un sāk uzmanīgi rāpties vēl augstāk

Kaujas vēl turpinājās laukumā un ēkā, bet uz reihstāga jumta pašā augšā pār uzvarēto Berlīni pavasara debesīs jau droši plīvoja Uzvaras karogs. Krievu strādnieks Mihails Jegorovs un gruzīnu jauneklis Mi-litons Kantarija, divi padomju karavīri, un kopā ar viņiem tūkstošiem citu dažādu tautību karavīru cauri kara dārdiem atnesa šo karogu šurp — uz pašu fašistu midzeni, un pacēla kā simbolu neuzvaramajiem padomju ieročiem, par biedinājumu naidniekiem.

Fašistu ģenerāļi pēc dažām dienām atzina sevi pai galīgi uzvarētiem. Hitleriskā Vācija bija pilnīgi sakauta. Lielais padomju tautu atbrīvošanās karš bija beidzies ar pilnīgu mūsu uzvaru.

1945. gada maijs. Pavasaris bija pilnā plaukumā. Ļaudis gavilēja, un gavilēja zeme. Maskava salutēja varoņiem par godu. Un ļaužu prieks kopā ar spožajam salūta ugunīm lidoja augstu gaisā zilajās debesīs.

Saturs

Pirmā nodala. Z1BEŅ KARA GALS

Kā katjuša dabūja savu vārdu . Kareivja vārds .

Pabija gan

Breis

Firmas ēdiens

Zibeņkara gals

Otrā nodaļa. DROŠA INTUĪCIJA

Pirmās zalves Zvēru ķērāji

īpaša kaluma

Dzelzs bataljons .

Gvardes vīru apetīte .

Pipe

Dobrjanska valsis ....

Gorovecs ......

Trīs varoņdarbi .

Melnā diena.....

Nikolajevs ......

Kurskas lakstīgalas .

Ģenerāli pret feldmaršaliem .

Dārznieki......

No Maskavas līdz Irkutskai ,

Pārestība......

Piemiņa......

Milzenim varenas ķetnas , Lejup un augšup .... Priekšā izgāja izlūki , Neparasta operācija . «Kutuzovs» . ,

«Rumjancevs» ..... Droša intuīcija .... Atzinība uzvarētājiem . . .

Trešā nodaļa. AUSTRUMU VALNIS

Austrumu valnis $ . «

Pirmie ......

Gorpina Pavlovna . Neredzamais tilts .

Kā sniegs uz galvas . Atvaļinājums ....

No Bukrinas vai Ļutežas? . Kijeva ......

Porožki . * . . .

Kalni......

Mazā Oksana .... Matroža sirds ....

Viszinis.....

«Bagrations» ....

Divi procenti ....

Tanks ......

«Inženieru operācija» . .

Svētums .....

Zēlovas augstienes ..*••••

«Fīrera apsardze» . ......

Minheber^as sturmēšana.....

Tukša vieta........

Сергей Петрович Алексеев СТО РАССКАЗОВ О ВОЙНЕ

Рассказы из истории Великой Отечественной войны Серия «Библиотека пионера» Рига «Лиесма» 1979 Перевел с русского А. Талцио Художник В. Ковалев На латышском языке

ИБ № 2149 Sergejs Aleksejevs SIMTS STĀSTU PAR KARU Vidējā skolas vecuma bērniem

Redaktore E. Marjutina. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdža Tehniskā redaktore A. Gerbaševska Korektore I. Rudusa

Nodota salikšanai 30.06.78. Parakstīta iespiešana! 14.12.78. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs Nb 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 9,45 uzsk. iespiedi.; 8,95 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 1822. Cena 35 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv, 24. Izdevn. AT® 39/29529/B-447. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11.

1

Sehr gutl — Ļoti jaukiI (Vācu vai)

2

Rechts! Links! — Pa labi! Pa kreisi! (Vācu vai.)

3

Zurūck! —■ Atpakaļ! (Vācu vai.)

4

Atdzejojusi M. Ķempe.

5

Der Brei — biezputra. (Vācu val.X

6

Der Russe — krievs. (Vācu vai.)

7

Die Kūche — virtuve. (Vācu vai.)

8

8 Die Suppe — zupa. (Vācu vai.)

9

Der Blitzkrieg — zibeņkarš. (Vācu vai.)

10

Порожки — slieksnis, krāces. (Krievu vai.)

11

Hande hoch! — Rokas augšā! (Vācu va/J

12

- 1822

13

Danke schon. — Paldies. (Vācu vai.)

14

Bitte, fiir Schwester. — Lūdzu, māsai. (Vācu vai)

15

Bitte, fiir Mutter. — Lūdzu, mātei. (Vācu vai)

Content

Aļeksejevs Sergejs Simts stāstu par karu

Pirmā nodaļa. ZIBEŅKARA GALS

Otrā nodaļa DROŠA INTUĪCIJA

Trešā nodaļa. AUSTRUMU VALNIS

Ceturtā nodaļa GALVENAIS VIRZIENS

Saturs

1