Saltikovs-Sčedrins Mihails Jevgrafa d.

Šolaiku idille

Mihails Jevgrafa d. Saltikovs-Sčedrins

Šolaiku idille

M. SALTIКОVS-SČEDRINS

IZDEVNIECĪBA «LIESMA» RIGA 1976

Dusiet! Dievs pār jums ir nomodā.

Žukovskis

I

Viendien ienāk pie manis Aleksejs Stepaničs Molčaļirts un saka:

— Vajag, mīļais, nogaidīt!

Protams, es biju pārsteigts. Kopš sevi atceros, to vien likai daru, ka gaidu.

Visa mana jaunība, visa dzīve izpaužas šai vārdā, un tomēr atrodas cilvēks, kurš uzskata, ka man vēl jāatvēsina karstā galva!

— Ko jūs sakāt, Aleksej Stepanič, — es izbrīnījos. — Tā taču nudien iznāk tīrā mistifikācija.

— Vai nu ir vai nav mistifikācija, spriediet, kā patīk, taču mans padoms ir nogaidīt!

— Bet ko jūs galu galā gribat ar to teikt?

— Jūs esat krievs, bet krieviski nesaprotat! Jūs nu gan, kungi, esat jocīgi. Nogaidīt — nu, teiksim, tas nozīmē pielāgoties, iemācīties īstā brīdī klusēt, šo to aizmirst, nedomāt par to, ap ko parasti grozās domas, nenodarboties ar to, ar ko parasti nodarbojaties... Piemēram: vairāk staigājiet, noņemieties ar ēšanu, pildiet papirosus, rakstiet vēstules radiem, bet vakaros — sēdieties pie tabulas vai sibirkas. Tas tad arī nozīmē «nogaidīt».

— Aleksej Stepanič! Mīļais! Kāpēc tā jārīkojas?

— Nav man, draugs, laika paskaidrot, steidzos uz departamentu! Un vai tādam, kas negrib saprast, var ko ieskaidrot? Mēs esam krievi, un mums tās lietiņas vajag saprast uzreiz. Nu tā, savu esmu paveicis, brīdinājis, bet, vai klausīsiet manu padomu, vai neklausīsiet, — tā jūsu darīšana.

To pateicis, Aleksejs Stepaničs visai laipni pamāja ar roku un pazuda. Tas, ka viņš parādījās uz īsu brīdi un tūliņ pazuda, aizvainoja ļoti sāpīgi. Man šķita, ka,

pārtulkojot vārdos, šis fakts nozīmē: nevajadzēja nākt šurpu, taču ... es atnācu. Katrā ziņā šādas rīcības nozīmi es mazināšu ar to, ka uzkavēšos te pēc iespējas īsāku laiku.

Jā, tā tas ir- Atvadām viņš man pat kārtīgi nepaspieda roku, bet tikai pamāja, it kā teikdams: «Esmu gatavs palīdzēt, taču arī tev, mīļais, labais, laiks būtu saprast, ka pazīšanās ar tevi — nav nekāda dieva dāvana!» Protams, neņemšos apgalvot, ka viņš tieši tā domāja, bet, ka viņš instinktīvi tā juta un ka tieši šīs jūtas viņa nācienam uzspieda to skubas zīmogu, kas mani pārsteidza, — par to es nemaz nešaubos.

Kā jau paradis, es tūliņ aizskrēju pie Glumova. Degu nepacietībā paziņot par dīvaino sarunu, lai kopīgi apspriestu šo gadījumu un pēc tam, ja vajadzēs, izstrādātu darbības plānu. Taču Glumovs jau it kā bija paredzējis Alekseja Stepaniča padomu. Rūpīgi novācis no rakstāmgalda papīrus un grāmatas, ar kurām parasti tas bija nokrauts, viņš sēdēja tukša izplatījuma priekšā... un pildīja papirosus.

— Ko tu tur dari? — es jautāju.

— Redzi, izvēlējos apstākļiem piemērotu nodarbību. No rīta piecēlies, izliku pasjansu, tagad — piebāžu papirosus.

Iedomājies, pie manis bija ienācis Aleksejs Stepa-ničs un ieteica to pašu!

— Es gan pats apķēros. Sēdies, še tev čaulītes — strādā.

— Pagaidi, tomēr vispirms vajadzētu aprunāties!

— Bet ko tev Aleksejs Stepaničs teica?

— īsti neko nepateica. Atnāca, apgriezās un aizgāja. Sak, vajagot nogaidīt!

— Tāds kā joks! Ja saka: nogaidi, nu, tad gaidi. Es gan pats pēc savas ierosmes teicu: «Glumov, tev, brāl, vajag nogaidīt!» Iegādājos tabaku, čaulītes — un pie darba. Un runās neielaižos. Jo saprotu, ka ikviens mēģinājums spriedelēt ir pretrunā tam, ko krieviski saprot ar vārdu «nogaidīt».

— Vai dieniņ! Vai tad maz līdz šim esam gaidījuši? Ko citu visu mūžu esam darījuši kā vien nemitīgi sev atgādinājuši: nogaidi, jel nogaidi!

— Tas nozīmē, ka līdz šim esam gaidījuši vienu sieku, bet tagad nācis apgrozībā sieks ar garnicu. Vajag gaidīt vairāk, bet rīt varbūt pie sieka piemetīs klāt vēl divas garnicas — tad būs jāgaida vēl vairāk. Nepārplīsīsi jau,

G

vai ne? Bet ko gan velti tērēt vārdus! Ņemsim labāk un padomāsim, kā mums kopā pavadīt šīs brīvdienas. Rādās, kopīgi gaidīt būs jautrāk.

Pēc tam mēs dažās minūtēs uzmetām darbības plānu un nākamajā dienā ķērāmies pie tā izpildes.

Vispirms nolēmām, ka vakarā es pārvākšos pie Glumova, ka reizē iesim gulēt un reizē celsimies, lai sāktu «gaidīt». Un nešķirsimies līdz tam, kamēr gaidāmais \ laiks, tā sacīt, pats no sevis neizlaidīs garu.

Likāmies uz auss ap pulksten vienpadsmitiem, it kā rīt ietu uz agro dievkalpojumu. Parasti šai laikā mēs uzsākām tukšu salmu kulšanu un līdz pulksten diviem naktī bijām pārlēkuši no viena šolaiku jautājuma uz citu, no vienas puses, neko neizlemdami, bet, no otras puses, neliegdami arī sev prieku paspriedelēt saprātīgas mērenības robežās. Un, lai gan mūsu pārrunas gandrīz vienmēr beidzās ar vārdiem: «vajag nogaidīt», mūs tomēr mierināja kaut vai tas, ka šie vārdi ir brīvas domu apmaiņas rezultāts un pauž brīvi saprātīgu attieksmi pret īstenību, ka griba mums nav laupīta un, ja turklāt, piemēram, izdzertu divas trīs glāzītes šņabja, tad nekas, jādomā, neliegtu mums izteikties arī tā: «Kungi! Vai tad patiesi beidzot...»

Taču tagad mēs bijām sanākuši, lai sāktu gaidīt, ne-spriedelēdami, neiedziļinādamies pētījumos, kāpēc un kādā veidā, bet tāpat vien peldēt pa straumi, līdz kamēr Aleksejs Stepaničs neatbrīvos mūs no zvēresta 4'un neteiks: «Tagad — sāciet nu ko nagi nes!»

Man nenāca miegs, Glumovs arī grozījās no viena sāna uz otru. Taču disciplīna jau iedarbojās, un galvā viesās tieši tādas domas, kādām jāviešas, kad cilvēks saposies uz agro dievkalpojumu.

— Glumov! tu neguli?

— Neguļu. Bet tu?

h — Es arī neguļu.

Mm ... vai neiededzināt sveci?

— Pagaidi, varbūt tomēr aizmigsim.

Pagāja vēl kāda pusstunda -— miegs nenāk, un cauri. Aizdedzinājām sveci, nolaidām kājas pār gultas malu un apsēdāmies viens otram pretī. Skatījāmies, skatījāmies — beidzot sanāca smiekli.

f

— Pag, aiziešu pie bufetes; es tur katram gadījumam noglabāju divus gabalus šķiņķa! — Glumovs teica.

— Aizej ari!

Glumovs aizgāja, tupeles šļūcinādams, bet es sēdēju un klausījos. Nu viņš iegājis kabinetā, nu ir jau priekšistabā, nu ieslīdējis ēdamistabā ... Klau! slēdzene pagriežas atslēgas caurumā, iešķindas šķīvji... Nāk atpakaļ!

Ja cilvēks nolēmis gaidīt, tad viņam viss ir interesanti: novērošanas spējas saasinās līdz gaišredzībai, bet domas nāk bariem vien.

— Sekur šķiņķis, bet te ir šņabis. Uzkodīsim! — Glumovs teica.

— Hm ... Šķiņķis! Labi ir uzkost šķiņķi pirms gulētiešanas — labāk nāks miegs. Bet vai tu, Glumov, kādreiz esi padomājis par to, kā šis šķiņķis tiek par šķiņķi?

— Sākumā bija cūka, tad to nokāva, sadalīja gabalos, kumpjus nožāvēja — un šķiņķis gatavs.

— Nē, tā ne! Bet kam šī cūka piederēja? Kas to kopa, baroja? Un kāpēc no tās šķīrās, bet tagad mēs, kuri neko neesam barojuši, ēdam šīs cūkas šķiņķi...

— Un noņemamies ar tukšu salmu kulšanu ... Pietiek! Tev ir teikts — nogaidi, tad ari gaidi!

— Glumov! es tikai mazdrusciņ!

— Ne vārda, ne pusvārda, kad tev saka. Beidz ēst un liecies gulēt! Bet, lai savaldītu fantāziju, — še tev šņabis.

Izdzērām pa divām glāzītēm — un patiesi, gaidīt kļuva parocīgāk. Galvā ielauzās it kā miglas blāķis, siltums aiz-strāvoja pa visiem locekļiem. letiņos segā un ņēmos klusēt. Klusēšana — tā ir vesela nodarbība, vesels garīgais process, īpaši tad, ja ko praktisku var izdomāt. Un, tā kā šobrīd gaidāmais rezultāts slēpās vārdā «aizmigt», tad es nodevos klusēšanai, neatlaidīgi aizdzīdams un izslēgdams visu, kas varētu tam kaitēt. Centos negrozīties, katrai domai, kas uzplaiksnīja, tūliņ sūtīju virsū citu domas uzplaiksnījumu, lielākoties bez kāda sakara, stāstīju sev pat garas pasakas. So pasaku saturu es te neklāstīšu (kas zina, tas mani vēl aizvirzītu pāri manu pieticīgo nolūku robežām), taču vaļsirdīgi atzīstos — visām tām pamatā bija vārds «nogaidīt»-

Beidzot pavisam samiegojies es teicu:

— Jā, brāl! bet par šķiņķi — tomēr... Tas, brāl, savā ziņā ir sižets!

— Sižets! — Glumovs atbildēja pa miegam, un pēc tam mana galva galīgi ietinās mākonī.

Mēs pamodāmies diezgan agri (ap pulksten deviņiem), taču uz agro dievkalpojumu tomēr nepaspējām.

— Patiesību sakot, — es iesāku, — Pēterburga nav tāda pilsēta, lai tajā ietu uz agrajiem dievkalpojumiem.

— Iesi arī uz agrajiem dievkalpojumiem, kad pienāks laiks, — Glumovs mani aprāja, — taču par to nav runa, es labāk izrīkošu, lai atnes ko siltu. Ko tu gribi: kafiju vai tēju?

Nogrimu domās. Parasti dzeru tēju, bet šoreiz viss tik neparasts, ka sagribējās ko citu. Sak, ņemšu un iedzeršu kafiju!

— Kafiju, brāl! — es iesaucos un aiz labpatikas pat iesitu sev pa cisku.

Pasniedza kafiju. Ielējām pa glāzei — izdzērām; ielējām otrreiz — atkal izdzērām. Ar krējumu un siltu veģi.

— Vai veģis no Fiļipova? — es jautāju.

— Jā, no Fiļipova.

— Runā, viņam ceptuvē esot daudz tarakānu ...

— Vai nu mazums ko izrunā! Garšīgs — un ēd vesels!

Glumovs to pateica mazliet drūmi, it kā nojauzdams,

ka man sākusi niezēt mēle.

— Ko, Glumov, vai esi kādreiz padomājis, kā šis pats veģis...

— Kas ir ar veģi?

— Nu, kādi ir šā paša veģa raduraksti... Kā sākumā kvieši guļ apcirknī, kam pieder apcirknis, kā šis cilvēks soļo aiz spījarkla, uzguldams tam ar visu krūti, kā...

— Agrāk zināju, tagad esmu aizmirsis. Tagad zinu tikai to, ka mēs veģi piekožam pie kafijas, un tev arī to vien tikai iesaku zināt.

— Glumov! Es tikai mazdrusciņ! Ja mēs mazliet parunāsim — nudien, sevišķa ļaunuma no tā nebūs. Vienīgi laiks ātrāk paies!

— To es arī zinu. Taču ne jau par to mums jādomā. Esam uzņēmušies diždarbu — nu un šis diždarbs ir jāpaveic. Dzer ātrāk kafiju, iesim staigāt! Atceries, kādi gaisa gabali mums jānostaigā!

Pulksten vienpadsmitos mēs izgājām no mājām un devāmies pa Ļiteinajas ielu. Atnācām pie tiesu iestādes.

— Palūk, brāl, kur mūsu taisnā tiesa! — es teicu.

— Jā, brāl, tiesa! — Glumovs nopūtās.

— Bet, ja taisnība jāsaka, reiz taču pienāks laiks, kad šīs tiesas ...

— Pievaldi jel savu garo mēli! Nu, tiesa — un kas par to? Apmierinies ar to! Palūk, arhitektūra ... apspried to, cik uziet! Eka ir pamatīga — iekšpusē pagalms ... Ko vēl labāku!

— Jā, mans draugs, apbrīnojami, kā tas tagad ir... Runā, tiesas namā esot pat bufete?

— Ir arī bufete.

— Varbūt tu zini, ar ko tā bufete slavena?

— Tur var izdzert glāzīti šņabja, kādu slavu vēl vajag? Var dabūt kotletes, bifšteku — cilvēkam, kas nonācis tiesas priekšā, tas ir visai pieklājīgi!

— Apbrīnojami! Tas patiesi ir apbrīnojami! Var dabūt taisnību un iedzert šņabi — visu var!

— Tikai lieku pļāpāt nedrīkst! Iesim uz Furštates ielu.

Sākām iet pa Furštates ielu; aizgājām līdz Ovsjaņņi-

kova namam.

— Tas nu gan bija pīlārs! Ar roku sniedzās debesīs — un pēkšņi nogāzās! — es jūsmīgi iesaucos. — Patiesību sakot, es domāju, ka providence ne bez nodoma laiku pa laikam pieļauj tādas izrādes!

— Kāpēc providence pieļauj tādas izrādes, tur, brāl, mūsu prātiņš par īsu; taču tas, ka Ovsjaņņikovu ķēra likumīgs sods* — tas gan ir tiesa. To es lasīju avīzēs un tāpēc varu runāt brīvi.

— Jā, bet kāpēc gan turklāt nepieminēt arī providences ceļus?

— Tāpēc, ka šie ceļi mums ir nezināmi — lūk, kāpēc. Un pret to, kas mums nav zināms, mums jāizturas rezervēti. Soļo, brāl!

Furštates ielas galā ir dzertuve. No tās iznāk vīrs saplēstā mētelī, saskrambātu seju un grīļodamies auro:

Skaistulīte, uzgaidi,

Rokas sānos iespiedusi...

— Redz, arī viņš iesaka nogaidīt! — es saku.

— Jā, tas tāpēc, ka visiem tagad jāietur šī līnija!

— Ak, nabadziņš!

— Kurš? Vai dzērājs?

— Jā, viņš. Cik daudz rūgtu bēdu vajag, lai cilvēkam tā apskrietos sirds ...

Taču ari te Glumovs mani pārtrauca, sakdams dziedat:

Skaistulīte, uzgaidi,

Rokas sānos iespiedusi...

- Ne jau tāpēc es tev atgādinu to, — viņš turpināja,

- lai tu tieši šobrīd klusētu, bet tāpēc, — ja tu tagad sevi neapvaldīsi, tad arī citreiz nepratīsi turēt muti. Dresūra mums vajadzīga, iemaņa! Mēs sūdzamies, ka esam izlaidīgi kā jau slāvi, taču negribam saprast, ka šī neaku-rātiba ceļas tieši no tā, ka uz katra soļa meklējam sev atvieglojumus. Varbūt tieši uz ielas nesāksim izrunāties, bet, tiklīdz tiekam aiz stūra, — tā palaižam muti. Saprotams, ka tāpēc jau arī priekšniecībai uz mums ir zobs. Bet tev jāprot sevi savaldīt, ja tev teikts «nogaidi!», tad tu gaidi visur, ikvienā vietā, no visas sirds, ar pilnu gatavību — redz, kā! Tikai tad tu būsi apguvis īsti kulturālu dresūru!

Man bija jāpiekrīt Glumovam. Patiesi, krievu cilvēks visai kūtri pakļaujas dresūrai un nepavisam nav spējīgs ikvienā vietā un vienmēr izturēties ar vienādu pašsaval-dību. Sai ziņā viņam ir divi visai nopietni ienaidnieki: iztēle, kas acumirklī spēj radīt visāda veida mākslinieciskus tēlus, un jūtīga sirds, kura gatava pavērties pretī pirmajam nejaušajam iespaidam. Apstākļi gandrīz vienmēr viņu pārsteidz nesagatavotu, un tāpēc viņš pirmajā mirklī novīst, bet nākamajā mirklī — uzplaukst, tūliņ izplūst uzticības un mīlestības apliecinājumos, bet brīdi vēlāk — ladas un lamājas necenzētiem vārdiem, kurus mums nav pieņemts uzskatīt par kaut ko nepiedienīgu. Katrā ziņā viņš neprot apvaldīt savu domu zināmās robežās, obligāti izplūst un runā krustu šķērsu. Palasiet tiesas procesus, un jūs bez pūlēm par to pārliecināsities. Neviens liecinieks uz jautājumu: kur tu biji tikos un tikos? — vienkārši neatbildēs: biju tur un tur, bet obligāti izkratīs visu sirdi. Sāks ar tēvu un māti, pēc tam pārcilās visus paziņas, kuru vārdi pagadīsies uz mēles, tad pastāstīs par sevi, ka esot nelaimīgs cilvēks, un, beidzot, — jau uz atkārtotu jautājumu: kur jūs bijāt? — saņemsies atbildēt: biju tur un tur, taču noteikti piebildīs: redzējos ar to un to, un vēl ar to, un mēs norunājām darīt to un to. Vārdu sakot, pietiek visniecīgākā iegansta, lai uzbudinātu iztēli un lai tā nekavējoties uzzīmētu veselu ainu.

Ievērojot visus šos apsvērumus, es apņēmos sevi apvaldīt. Klusēdami mēs pagriezāmies gar Taurijas dārzu, tad pa labi pa krastmalu un apstājāmies pretī Taurijas pilij. Protams, bijām sajūsmā. Katrīnas, Potjomkina, Deržavina ēnas tik dzīvi aizslīdēja gar manām acīm, ka man šķita, es sajūtu viņu elpu.

— Lūk, kur lidinās lepnā Taurīdas kņaza* ēna! — es iesaucos.

— Jā, brāl, te, šai pašā vietā, viņš arī dzīvoja! — Glumovs atsaucās.

— Un kas no viņa palicis pāri? Kas atlicis no spožuma, slavas un varas mākoņa, kas viņu ietvēra? — daži desmiti anekdotu «Krievu senatnē»*, no kurām vienā galvenā loma ir sevrjugai! Lūk, tur aizdedza slaveno uguņošanu, lūk, tur no tās terases uz svinībām noraudzījās zeltā mirdzošais galminieku bars, bet tālumā milzum lielās balsu un instrumentu masas dārdināja «Lai slavināts», lielgabalu šāvieniem rībot! Kur tas viss palicis?

Es iejūsmojos, nostājos attiecīgā pozā un nodeklamēju:

Kur galds bij klāts — zārks atvērts stāv, kur dzīrotāju balsis junda, nu ēnas gaudo veļu stundā un bāla nāve krēslā blāv, uz visiem noraugoties ...

— Tālāk neatceros, bet vai nav tiesa, apbrīnojami!

— Apbrīnojami tad apbrīnojami, tikai tas ir no odas par Meščerska nāvi un tātad uz Potjomkinu neattiecas, — Glumovs mani atvēsināja.

— Vienalga, tas ir Deržavina dzejolis, kuru atkārtot ir vienmēr patīkami! Katrīna, Deržavins! Kādi vārdi, mans draugs! Vai bieži vēsturē vienkopus redzam tādas personas?

—■ Orlovi! Potjomkins! Rumjancevs! Suvorovs! — Glumovs atbalsoja un nostājies nodeklamēja:

Kā pusnakts vētra varons steidz,

Ap pieri ēna, no svilpiena — putekļi! [1]

— Un tad — Dmitrijevs-Mamonovs un beidzot Zubovs ... Un ikvienam sirmais Deržavins prata pateikt komplimentu!

So patīkamo atmiņu pārņemti, mēs sākām atcerēties Deržavina dzejoļus, taču, kā par brīnumu, neko neatcerējāmies, vien tikai:

Kad zemniekam ir maizes gana,

Ed taukus kāpostus un alu dzēri^2

— Jā, brāl, bija tāds zemnieks! Bija! — es iesaucos, Deržavina uzzīmētās ainas satriekts.

Lai cik apvaldīts bija Glumovs, taču šoreiz arī viņš uzskatīja, ka būtu nevietā atvēsināt manu sajūsmu.

— Jā, brāl, bijaj — viņš gandrīz vai līdzjūtīgi sacīja.

Es joprojām sajūsmā saucu:

— Bija, viss bija! — bija «tauki kāposti», iedomājies: «tauki kāposti»!

— Var iedomāties, tomēr nevaru neteikt: sajūsmināties tu vari, taču ar tādu aprēķinu, lai sajūsma par pagātni nenoderētu par ieganstu ačgārniem skaidrojumiem, kas izskan kā pārmetumi tagadnei!

Arī šim aizrādījumam bija jāpiekrīt. Jā, arī sajūsma jāaprēķina, tas ir, nekādā ziņā tā nav jāsakopo kādā vienā punktā vien, tā pēc iespējas jāsadala uz lielāku punktu skaitu. Tas nekas, ka tad sajūsma kļūs mērenāka, toties tā apgaismos visus punktus vienādi un no katra saņems uzslavas un veicināšanas meslus. Veco labo laiku dzejnieki to saprata ļoti smalki un tāpēc ne pie kā īpaši neapstājās,. un, nevienam pāri nenodarīdami, visiem, cik nu spēja, veltīja komplimentus.

Mēs gājām atpakaļ, iegriezāmies Peskos, un, kad tikām pie kāda vienstāva koka namiņa, es teicu:

— Lūk, šai pašā mājā ir dzimis cenzors Krasovskis.

— Nemels niekus!

Es patiesi samelojos; bet, tā kā gaidīšanas laikam nebija noteikts termiņš, tad vajadzēja taču kaut kā pavilkt šo laiku garumā! Tāpēc arī es ne vien neatzinos melos, bet joprojām paliku pie sava.

— Nudien te! — es tiepos, — man Trjapičkins teica*. Viņš, brāl, tagad feļetonus ir pametis un ķēries pie vēsturiskiem pētījumiem! Cer saņemt Uvarova prēmiju! Te dzimis! Te gan!

Mēs pastāvējām, papriecājāmies, atcerējāmies, ka

nelaiķim visu mūžu sāpējis vēders, beidzot atmetām ar roku un sākām iet pa Ļigovku. Ilgi neredzējām neko ievērojamu, kamēr manas acis pamanījās atrast pazīstamu namu.

— Šai te namā notiek bibliogrāfu sanāksmes, — es teicu.

— Kad?

— Viņi pulcējas nakti vislielākajā slepenībā: baidās, ka policija viņus var pieķert.

— Vai viņus?

— Jā, arī viņus! Un vispār visu cilvēci...

— Tu esi bijis šais sapulcēs?

— Vienreiz biju. Tad viņi ņēmās bibliogrāfiski iztirzāt Puškina «Melno lakatu». Viņi, brāl, to grib izdot divos sējumos ar komentāriem.

— Tur nu gan būtu labi «gaidīt»! Ja iekļūtu pie viņiem, varētu nogaidīt visu laiku!

■— Jā, būtu labi. Kad biju tur, triju stundu laikā apstrādāja tikai divas pirmās rindiņas. Redzi, parasti mēs lasām tā:

Uz lakatu melno es noraugos kluss,

Un skumjas man salto dvēseli plosa...

Bet Sleņinam (1831. g., in 8-vo) beidzamā rinda iespiesta šādi:

Un skumjas man kalto dvēseli blosa...

Tā nu viņi neziņā apstājušies. Izveidojušās trīs partijas.

*— Vai vakariņas vismaz deva paēst?

— Nē, vakariņu nebija, bet sēdes beigās mājastēvs teica: «Man, kungi, gadījās iegūt retumu! Vienīgo Gogoļa portreta eksemplāru, uz kura «Mirušo dvēseļu» autors attēlots ar kārpu uz deguna!

— Nu un tad?

— Protams, visi satraucās. Atnesa portretu, visi metās skatīties: patiesi, sed Gogolis, un pašā deguna galā viņam karpa. Saka strīdēties: kurā viņa dzīves posmā izdarīts uzņēmums? Nolēma: uzzināt, vai nelaiķa akadēmiķa Pogodina papīros nav norādījumu. Pēc tam uzplijās mājastēvam: cik samaksājis par portretu? Viņš saka: uzminiet! Pēc tam ka īsu lūgšanu baznīcas priekštelpā izlasīja

«Grigorija Daņiļevska* sacerējumu pilnīgu un precīzu sa-i ākstu» un izklīda.

— Ak, draugs, kaut jel tā varētu padzīvot!

— Jā, būtu labi! Tomēr, brāl, arī viņi jau tiek turēti... .lizdomās! Kad sākām izklīst, pamanīju, nudien, katram gadījumam stāv gorodovojs! Un tie gorodovoji tā sāka svilpt, ka es, nabaga cilvēks, nodomāju: «Bet ja nu viņiem «Melnais lakats» noder tikai aizsegam!?»_

Tā sarunādamies, mēs nemanot nonācām pie Ņevas prospekta, turklāt es nekavējos ar visu augumu pagriezties pret Nikolaja dzelzceļa staciju un teicu:

— Bet šis te ir deviņpadsmitā gadsimta zinātkārā prata rezultāts!

Vēlāk, pie Nadeždas ielas, es teicu:

— So ielu agrāk sauca par Sešveikalu ielu un tā sākās no Kiročnajas ielas un sniedzās tikai līdz Itālijas ielai, bet tagad to pastiepuši līdz Ņevas prospektam. Un tas arī ir deviņpadsmitā gadsimta zinātkārā prāta rezultāts!

Kad aizgājām līdz Fiļipova maiznīcai, atcerējos, kadas domas nesen biju izteicis par viņa veģiem, un sāku pat smieties: kā varēju būt tik neapzinīgs un nepatriotisks!

— Vai atceries, ko mēs nesen runājam par Fiļipova veģiem? — es teicu Glumovam.

— Es nerunāju, runāji tu.

— Nu jā, es. Taču cik tas viss bija bērnišķīgi! Pieaugušam cilvēkam nepiedienīgi! Kāda man daļa, kas ražo miltus, kā tos ražo un tā joprojām! Edu veģus un vairak neko! Tagad man šķiet — lai mani vai apzeltī, citreiz tādu muļķību nepateikšu!

—’ Un labi darīsi. Ja mēs tā katru dienu pa piecpadsmit divdesmit verstu nosoļosim, pēc dienam desmit pavisam apklusīsim!

Taču, kad bijām sasnieguši Aleksandras teātra laukumu, mūsu dvēseles līmenis atkal cēlās. No jauna atcerējāmies veco Deržavinu:

Tu, care, dievei līdzīgā,

No kirgizordas nākusī,

Ir tava gudrība tik liela...

— Palūk, kur viņš pats ir! — es iesaucos, norādīdams uz pjedestālu.

~ Un tur ir Talijas un Melpomenes templis! — Glumovs atsaucās, norādīdams uz Aleksandras teātri.

— Bet blakus tam Momusa templis.

— Un iepretī — viesnīca Belle vue!

Mēs bijām tik priecīgi, ka te viss tik labi sapulcējies vienkop, un, lai nesagandētu laimīgo dvēseles noskaņojumu, nolēmām novērst acis no nama, kur kādreiz mitinājās Baimakova* kantoris, tāpēc ka tā izskats, bez šaubām, mūs darītu melanholiskus.

Ejot gar Publisko bibliotēku, es grasījos apstāties un pateikt dažus izjustus vārdus par zinātņu nevajadzību, taču Glumovs tik drūmi paskatījās uz mani, ka neviļus paātrināju soļus un paspēju pateikt tikai šādu īsu exordium [3]:

— Redz, te glabājas cilvēka prāta bagātības.

Toties pie Miļutina veikaliem mēs atpūtinājām gan acis, gan dvēseli. Apelsīni, mandarīni, bumbieri, vīnogas, āboli. Iedomājieties — zemenes! Laukā februāris, važoņiem salā ausis kļuvušas baltas, bet tur tai smacīgajā bodelē — jau vasara pilnā plaukumā! Un cik jautras, bezbēdīgas balsis no turienes atlidoja līdz mums katru reizi, kad atvērās veikalu durvis! Un kā mani vilka uz turieni, uz šiem vaskadrānas dīvāniem, šais zemajās smacīgajās istabās ar mitro gaisu, kur, bez šaubām, nav nevienas neapspļaudī-tas vietas! Ieiet tur, nolikties ar visām kājām uz dīvāna, apkraut sev apkārt austeres, dzert šablī un šādā stāvoklī «gaidīt»!

— Jā, gaidīt tur ir labi! — Glumovs teica, it kā uzminēdams manas domas.

Mūsu plāns jau bija sastādīts. Mēs bijām apņēmušies pavadīt laiku lai arī neauglīgi, taču tai pašā reizē pēc iespējas nopietni. Mēs sapratām, ka mazākais vieglprātības piejaukums prātu padarīs rotaļīgu un ka tikai nopietna tukšu salmu kulšana var cilvēku pilnīgi stiprināt tādam nopietnam diždarbam kā negrozāms nodoms — gaidīt. Tāpēc, lai arī ne bez piespiešanās, mēs tomēr novērsām acis no kārdinošā skata un virzījām savas kājas uz Admiralitātes pusi.

Mēs gājām klusēdami, it kā mūs nomāktu bakalejas smaržas, ar kurām, šķiet, piesūkušās pat mūsu mēteļu krokas. Nepievērsdami uzmanību ne Barklaja de Tolli un Kutuzova piemineklim, ne Dominika restorānam, kura durvīs drūzmējās nez kādas noplukušas personas, ne

;ibām Jūras ielām ar Boreļa un Tanti jautrajiem mājokļiem*, mēs sasniedzām Admiralitātes laukumu, un te es atkal izjutu nepieciešamību pateikt dažus izjustus vārdus.

— Vēl nesen te vastlāvl un lieldienu nedē|ā rīkoja vi-: ādas izpriecas un noteiktās dienās galma karietēs veda pastaigā institūtu audzēknes. Tagad tas viss notiek Cares laukumā. Bet te, šai laukumā, ar pilsētas domes pabalstu un pūlēm ierīkots skvērs. Glumov! Vai redzi šo skvēru?

— Redzu. Un vai tu redzi?

— Es arī redzu. Gribu teikt, ka šis skvērs ar katru gadu jo vairāk paplašinās. Sākumā, kad to tikko apstādīja, koki bija šitin tādi, turklāt daudzi no tiem pirmajā gadā nokalta. Vēlāk līdz ar to, ka pilsētas domes rūpes vairojās, nokaltušo koku vietā iestādīja jaunus, bet agrākie, kas tūliņ iesakņojās, zarojās arvien kuplāk un kuplāk. Šobrīd ne visai resns garāmgājējs jau itin labi var atpūsties to ēnā, bet, protams, ne jau ziemā. Glumov! Vai tā nav?

— Pilnīgi pareizi.

— Bet tagad, izpildījuši savu pienākumu pret Admiralitātes laukumu un paslavējuši pilsētas domi par tās pūlēm, tuvosimies mūsu ceļojuma galamērķim, kā ir ieprojektēts šodienai!

Mēs devāmies uz Senāta laukumu un mēmā godbijībā apstājāmies Pētera Lielā pieminekļa priekšā. Atcerējāmies Puškina «Vara jātnieku», un pie reizes prātā ienāca arī profesora Moroškina vārdi par Pēteri:

«Bet dižais vīrs nesaprata mūsu vājības! Viņš nezināja, ka esam miesa un asinis! Viņš bija liels un spēcīgs, bet mēs — dzimuši vārgi un liesi, mums bija vajadzīgi reglamenti kā parastiem cilvēkiem.» [4]

Atkārtoju šos ievērojamos vārdus, un Glumovs tos at-T zina par pilnīgi pareiziem. Tad mēs uzmetām atvadu mirkli senāta ēkai, kur kādreiz Jakovs Dolgorukijs* bija sludinājis patiesību, un, tā kā pastaigas programma šodienai jau bija izsmelta un mūs krietni vien māca nogurums, tad mēs iesēdāmies zirgu dzelzceļa vagonā un laimīgi nokļuvām līdz Ļiteinajas ielai.

Pulkstenis bija jau četri, kad pārnācām mājās, tātad līdz pusdienai vēl atlika stunda. Glumovs devās uz

virtuvi izrīkot, bet man iedeva paciņu tabakas un čaulītes un teica:

— Darbojies!

Beidzot pasniedza pusdienas. Nekad nebiju tik garšīgi ēdis. Pirmkārt, nekad agrāk pirms pusdienām nebija gadījies ta izkustēties, un, otrkārt, mēs ēdām brīvi, bez kādiem politiskiem apsvērumiem, «bez skumjām un bez baismām domām», stingri iegaumēdami, ka nekas cits nav gaidams kā vien ēšana. Tāpēc katrs kumoss tika rūpīgi sakošļāts un tātad kuņģī nokļuva veidā, kas saskanēja ar medicīnas zinātnes prasībām. Pasniedza uzkodas: žāvētu balto lasi un itin teicamu belugas kaviāru; strēbām apbrīnojamus kāpostus ar liellopu krūtsgabalu, pēc tam ēdām sutinātu stori, pēc tam ceptas irbes, kas atvestas tieši no Sibīrijas, un beidzot — franču augļu kompotu. Pats par sevi saprotams, ka pie katra jauna ēdiena izraisījās apstākļiem piemērota pieklājīga saruna.

Sen, ļoti sen vectēvs Krilovs uzrakstīja fabulu «Sacerētājs un laupītājs», kurā pierādīja, ka laupītājam dodama priekšroka iepretim sacerētājam, un šī patiesība mums ir tā iepatikusies, ka neviens kopš seniem laikiem to nav apstrīdējis. Vēlāk tas pats vectēvs Krilovs uzrakstīja citu fabulu — «Trīs zemnieki», kurā tēlaini pierādīja citu patiesību, ka ēšanas laikā nav jārisina nekādas citas valodas, vien tikai tās, kuras, tā sacīt, izriet no paša ēšanas procesa. So patiesību mēs ilgu laiku mazdūšīgi neievērojām, bet tagad, kad teorija un prakse pilnībā ir noskaidrojusi, ka cilvēku valoda nav nekas cits, vien tikai līdzeklis, lai izteiktu cilvēku kroplo domāšanu, mums vajadzēja atzīties, ka vectēva Krilova gaišredzība nekad nav viņu vīlusi.

Mēs solīdi ēdām un risinājām solīdas valodas par ēšanu. Un, pusdienām ieilgstot, mūsu priekšā pavērās tik pārsteidzošas perspektīvas, kādas mēs nemaz nenojautām. Es pirku liellopu gaļu veikaliņā uz stūra, Glumovs — Apaļajā tirgū; es pirku zivis Cerniševa sānielā, Glumovs — Mietnieku pagalmā; es iegādājos medījumu veikalā, kurš pirmais pagadījās un kura durvīs karājās saldēts zaķis, Glumovs — nez kādās noliktavās pie Šliselburgas aiz-šķēršļa. Mans nesaimnieciskums parādījās visā šausminošajā nejēdzībā, tā kā es tūliņ domās nolēmu, ka nav iespējams iztikt bez radikālām reformām.

— Iedomājies, draugs, — es teicu, — pēc šī aprēķina

Iznāk, ka es katru dienu esmu izsviedis vējā vismaz pusrubli! Un cik to pusrubļu sanāks gadā?

— Sanāks trīssimt sešdesmit pieci pusrubļi, tas ir — simt astoņdesmit divi rubļi piecdesmit kapeikas.

— Tagad risināsim tālāk. Pagājis vairāk nekā trīsdesmit gadu, kopš esmu beidzis skolu, un visu to laiku ar nelieliem pārtraukumiem pats saimniekoju. Ja būtu visus šos pusrubļus savācis — cik man tagad būtu naudas?

— Tūkstoš astoņsimt divdesmit pieci pareizini ar trīs — būs pieci tūkstoši četri simti septiņdesmit pieci rubļi.

— Tas ir, ja skaita bez procentiem. Taču es varēju šo ietaupījumu ... nu, teiksim, pret privātām ķīlām es to neatdotu ... taču par šo ietaupījumu es varēju nopirkt procentu obligācijas, diskontēt vekseļus un vispār izdarīt ar likumu atļautas finanšu operācijas... Tad iznāk gluži cits rēķins.

— Jā, brāl, esi gan tu kļūdījies!

— Un ievēro, ka pārtikas produkti tev ir teicami, bet man tikai viduvēji. Piemēram, ņemsim tavu vai manu stori!

— Bet es rīt likšu izsutināt šķiņķi, un siltu ... pavisam siltu celsim to galdā! Tad redzēsim, kādu meldiņu tu vilksi!

— Kur tu pērc šķiņķi?

— Uzmini!

— Pie Špīsa? Pie Lidekensa?

— Miltu sānielā!!!

— Ko tu neteiksi!

Vārdu sakot, vilšanās sekoja cita pēc citas, taču reizē ar to radās arī cerība uz labošanos, un tieši tas bija visvērtīgākais. Jo sen jau zināms, ka tumšās puses vien nekad nevienu neapmierina, ja tās neatmaidzina gaišās puses vai arī ja «nava melu, kas mūs cēlus dara»! Tāpēc, piemēram, cilvēks, kuram pusdienā ir vienīgi miltu kultenis, tikai tad būs apmierināts, ja iedomāsies, ka ēd treknus kāpostus un priecājas par tauko gaļas gabalu, kas peld tajos.

Taču šīs domas es neizteicu, jo Glumovs katrā ziņā par to mani bārtu. Un jāatzīstas, ka pats es tām nepiešķīru īpašu politisku nozīmi, tāpēc biju ļoti priecīgs, kad Glumovs pārtrauca to gaitu, ieaicinādams mani kabinetā, kur mūs gaidīja apbrīnojamas kvalitātes šartrēze.

Bija ap pulksten pusseptiņiem, kad piecēlāmies no

galda. Apsēdāmies viens otram pretī mīkstos krēslos, aizkūpinājām nez kādus neparastus nec plus ultra^1 smēķus un lēni, ar jēgu degustējām pēcpusdienas glāzītes, piepildītas ar zeltainu valgmi. Labi mums bija. Neteikšu, ka tas bija sapnis, taču šķita, it kā no augstienes kā viegla dūmaka nolaižas neizsakāmi svētlaimīgs snaudiens, ieaijādams nepierastās pastaigas nogurdināto augumu. Slēguši nogurušos plakstus, mēs klusēdami nodevāmies iekšējai apcerei un paretam nodrebējām. Beidzot no Glumova krūtīm izlauzās nopūta, kas tūliņ viņu un mani atgrieza īstenībā.

— Bet es, brāl, gandrīz vai aizsnaudos, — viņš brīnījās un tūliņ skaļā balsī iebrēcās: — Zelteri... un mazgāties!

Izdzērām pa pudelei zeltera, tad nomazgājāmies un kļuvām atkal tikpat svaigi un mundri, it kā nupat nākuši no rīta dievkalpojuma un tagad pošamies pavadīt dienu, kā kristiešiem klājas.

Bija ap pulksten pusdeviņiem, kad divatā apsēdāmies pie sibirkas ar diviem durakiem. Esam gandrīz vienādu spēju spēlmaņi, taču Glumovs ir neuzmanīgs, bet es — uzmanos. Tāpēc spēle iznāk visai interesanta. Glumovs iekarst, neapsver spēli, grib to uzreiz uzminēt — un iekrīt; bet es, saprotams, to izmantoju un pierakstu sodu.

Galu galā es gandrīz vienmēr laimēju, taču Glumovs par to nemaz nedusmojas. Dažreiz mēs pat abi no sirds smejamies, kad atgadās kaut kas pavisam neparasts: piemēram, renonss, vai arī sirds dāmu noturam par karali. Taču nekad vēl mūsu spēle nebija ritējusi tik jautri kā toreiz. Pirmkārt, Glumovs iekarsumā izlēja uz vadmalas tējas glāzi; otrkārt, lai gan viņam bija trīs dūži, viņš dabūja mazu šlemu! Sen tā nebijām smējušies.

Pulksten vienpadsmitos piecēlāmies no kāršu galda un, tāpat kā iepriekšējā vakarā, likāmies gulēt.

— Vai zini, brāl, gaidīt nemaz nav tik grūti, kā pirmajā mirklī likās! — Glumovs man teica uz atvadām.

Pārskatīju atmiņā pavadīto dienu un atzinu, ka, taisnību sakot, nekas cits neatliek kā piekrist Glumovam.

Patiesi, visas domas un jūtas manī tā bija aprimušas, var sacīt, tā disciplinējušās, ka tonakt es pat negrozījos gultā. Kā nogūlos, tā tūliņ sajutu, ka galva pildās ar

- sm

1 Augstākā labuma. (Latiņu vai.)

svinu un pamirst. Cik liela atšķirība no tā, kas tai pašā laikā notika vakar!

Nākamajā dienā piecēlos pulksten astoņos no rīta un pirmā doma bija tencināt visa labuma devēju par atjaunotni, kas manī notikusi.

II

Glumovs teica patiesību: sākumā tikai vajag piespiesties, tad pārējais nāks pats no sevis. Noņēmušies vienīgi ar miesīgiem vingrinājumiem, mēs īsā laikā tā disciplinējām sevi, ka jutām vajadzību tikai pēc ēšanas. Mūs neinteresēja ne zinības, ne māksla; mēs nesekojām ne atklājumiem, ne izgudrojumiem, neieskatījāmies grāmatās, neapmeklējām pedagoģiskās biedrības sēdes, nejutām līdzi ne slāviem, ne turkiem un pavisam aizmirsām, ka pasaulē ir tāds Maks-Maons*. Pat avīžu lasīšana mūs apgrūtināja...

Kā iepriekš mēs malāmies pa Pēterburgu, taču, ejot garām pieminekļiem, kuri kādreiz bija likuši pukstēt mūsu sirdīm, mēs vairs nejutām neko tādu, kas mudinātu mūs lēkt no ādas laukā. Vispirms mēs devāmies uz Apaļo tirgu un jautājām, kas jauns dabūjams; no turienes soļojām uz Mietnieku pagalmu un gandrīz ar dusmām izsaucāmies: «Nu, kad tad beidzot atvedīs baltzivis?» Visos pārtikas veikalos mūs iemīļoja kā radugabalus — vispirms, tāpēc, ka mēs nekaulēdamies izvēlējāmies labākos gabalus, un, otrkārt (un galvenokārt), tāpēc, ka mēs par visu, kas attiecas uz pārtiku, katrā laikā varējām izteikt «pareizu spriedumu». Šis «pareizais spriedums» sajūsmināja gan veikala īpašnieku, gan pārdevējus._

— Tas nav galvenais, ka par jums labākus pircējus nevar vēlēties, bet interese, padoms un jūsu prātīgais vārds — lūk, kas ir vērtīgāks par naudu! — mums visur teica.

Šai dzīves praksei pieskaņojās arī mūsu āriene. Mēs raudzījāmies stulbi un neizteiksmīgi, sakarīgi nevarējām pateikt uzreiz vairākus vārdus, lai nepārņemtu aizdusa, staipījām lūpas un kaut kā nejēdzīgi tās kustinājām, it kā grasoties zīst paši savu mēli. Tāpēc nemaz nebrīnījos, ka reiz uz ielas svešs garāmgājējs, mūs ieraudzījis, teica: «Lūk, kur soļo divi ideāli lojāli lopiņi!»

Pat Aleksejs Stepaničs (Molčaļins), ari tas atzina, ka esam pārsnieguši visu, ko varēja gaidīt.

Reiz vakara viņš ienāca pie manis, bet mēs sēžam ar blakus iecirkņa slepenpolicistu un spēlējam tabulu. Acis mums ar taukiem aizplūdušas, un mēs nemaz nemanām, ka slepenais ieskātās mūsu kārtīs, tas ir, patiesībā pamanām, taču gāzt viņam pa purnu — slinkums, bet aizrādīt — veltas pūles: vienalga, skatīsies arī turpmāk.

— Bet jūs, kungi, esat gan lepni! Neatnākat pie večuka! — Aleksejs Stepaničs jau iesāka un pēkšņi aprāvās.

Raugās un netic savām acīm. Istabā piepīpēts, piedraņ-ķēts; vienā malā uz galda stāv uzkodas un šņabis; pašiem mums nav cilvēka izskata: ar pūlēm uzslienamies kājās, stingi skatāmies un čamstinām lūpas. Un turklāt — sēž kāds neparasts vīrs: apvalkātā frakā, ar gaišām pogām, nobružātām rūtainām biksēm kājās, priekšā kalikona krūteža, kas kūkumiem izlīdusi no vestes. Acis viņam šaudās uz visām pusēm, ūsās iestrēgušas zivs muguras drupačas, un šņabja lāses mirdz kā rasa ...

Tomēr Aleksejs Stepaničs apsēdās, brīdi pasēdēja. Pamanīja, ka slepenais, dalot pieliek kārtis pie lūpām, pakasa ar tām ūsas un acumirklī slepus samaina sirds dūzi.

— Tu, brašais puisi, dalot kārtis, pie ūsām tās neliec! — vecais Molčaļins viņu bez ceremonijām apstādināja un, pievērsies mums, piebilda: — Ak, kungi, kungi!

— Viņš ... dažreiz ... vienmēr ... — sev par attaisnojumu bilda Glumovs un gandrīz vai nosmaka aiz piepūles.

— Ak tad «dažreiz vienmēr»! Par tādām lietiņām mēdz grābt aiz apkakles un sadot! Atceros, reiz manā klātbūtnē tā gadījās ar Zagorecki*.

Kad sarunu gaitā patiesi noskaidrojās, ka slepenajam rokās desmit bez trumpjiem, Aleksejs Stepaničs pagalam noskaitās un pieprasīja par jaunu izdalīt, kam slepenais visai laipni piekrita, teikdams:

— Lai jums sagādātu to patikšanu, esmu gatavs kaut piecpadsmit reizes no vietas dalīt — vienalga, būs tas pats!

Un patiesi: kad par jaunu izdalīja kārtis, viņam gadījās tik sevišķas kārtis, ka pats nenoturējās un sajūsmā iesaucas:

— Nu, tad ir gan kārtis!

Aleksejs Stepaničs vairs neprotestēja, tikai kādu pusstundu pūta un, kad gāja projām, teica:

— Ak, draugi, draugi, jus taču kādreiz bijāt izglītoti cilvēki!

Kopš tās reizes no mūsu redzes loka pavisam pagaisa Molčaļinu ģimene un mēs ar katru dienu jo vairāk pie-lipām slepenajam, kurš mums glaimoja, iegalvodams, ka šobrīd, lai noturētu politisko līdzsvaru, vajadzīgi tieši tādi jaudis, kuri māk blisināt acis un čamstināt lūpas.

— Taisni to vien arī vajag! — viņš teica. — Tas jau tā no augšas nolikts: reiz nu cilvēks nemācīts, tam ja-strādā, bet, ja cilvēks mācīts ir, — tam būs ēst un pastaigāties! Savādāk ruvolūcija klāt!

Vispār šis cilvēks mums bija vērtīgs. Viņš bija ne tikai tas ķēdes loceklis, kas saistīja mūs ar dzīvo pasauli, bet arī garantija, ka bez bailēm varam raudzīties nākotnē līdz tam laikam, kamēr mūsu dzīve ritēs viņa acu priekšā.

— Sargi mūs, mīļais, sargi! — Glumovs pa reizei viņam atgādināja.

— A kā tad citādi! Šodien pat bija runa: vai uz Ļitei-najas drīz gaidāma ruvolūcija? Tak jau ne, es saku, mēs katru vakaru ar viņiem spēlējam kārtis.

Tā viņš mūs iedrošināja un, pierādīdams cītību, ielaidās vaļsirdīgās valodās, tas ir, gānīja priekšniecību un atzinās, ka ne vienreiz vien ticis piekauts, izpildot uzdevumu.

— Tas tak visai dabiski, — viņš paskaidroja, — jo katrs cilvēks pūlas sevi aizsargāt — tad viņš arī drasē, kā māk!

Visinteresantākais bija tas, ka mēs ne vien nezinājām viņa uzvārdu, bet nejutām ari nekādas vajadzības to uzzināt. Pilnīgi nejauši Glumovs viņu iesauca par Kšepši-cuļski, un, kā par brīnumu, viņš tūliņ uz to atsaucās. Mēs pat iepazināmies ar viņu neparasti. Reiz es eju pa mūsu mājas pagalmu un dzirdu, ka viņš izprašņā sētnieku: «Vai drīz 4. numurā (tas ir mans dzīvoklis) būs ruvolūcija?» Tūliņ es viņu saņēmu pie apkakles un atvedu pie sevis:

— Še, skaties!

Kopš tā laika viņš mitinājās pie mums, vienīgi gulēt gāja uz iecirkni, no rītiem spēlēja biljardu Dominika restorānā, teikdams, ka tas nepieciešams iekšpolitiskos nolūkos.

Viņš bija neredzēts melis, lai arī neko komisku nepateica. Taču mēs jau atradāmies tai uzticīgo pavalstnieku pakāpē, kad īsta garīgā barība kļūst pretīga, tāpēc arī to it ka aizstaja meli. It sevišķi juceklīgi bija viņa radu raksti. Vienreiz viņš teicās esam dižciltīga poļu pana dēls, kuram «tur tai pusē» esot neskaitāmas muižas; citreiz — vieglprātīgas poļu grāfienes un diplomāta nelikumīgs dēls, un šis diplomāts it kā sarakstījis apcerējumu: «La verite sur la Russie, par un diplomāte»[5] («Šitais pats viņš ir!» Kšepšicuļskis piebilda). Kad Glumovs ar tam piemītošo atklātību iebilda: «Es nu gan domāju, ka tu esi īsts mai-tasgabals...» — tad viņš arī to nenoliedza, vien tikai steidzīgāk nekā citreiz ņēmās melot par ko citu. Viņš lielījās, ka iecirknī kalpo pagaidām, kamēr senātā izskata lietu par viņa muižu; kaut arī viņu saucot par slepenpolicistu, taču, patiesību sakot, viņa darba lauks esot diplomātija un tāpēc viņu vajagot uzrunāt: «Šī iecirkņa diplomāts»; apgalvoja, ka 1863. gadā «skraidījis pa mežu»*, tomēr vienmēr stāvējis par taisnību un pat ka viņa senči vienmēr seimā turējuši Krievijas kanti («kā tak savādāk!»). Citreiz viņš iegrima domās un jautāja:

— Kā jūs domājat, kungi, dievs ir?

— Bet kāda tev tur daļa, lops tāds!

— Taču tomēr! Es, piemēram, uzskatu, ka viņa nemaz nav.

Šādi izlēcieni mūs vairs it kā nepārsteidza. Protams, instinkts vēl arvien mums teica, ka par tādām runām viņu der pa īstam iekaustīt (jo vairāk tāpēc, ka par to nesauc pie atbildības), taču trūka iekšējas kvēles. Nebija tās iekšējās kvēles, kura liek atvēzēties un dārgās pārliecības vārdā sadragāt savam tuviniekam žokļus.

Atgādinu: mēs pavisam aizmirsām, ka pēc sākotnējā plāna «uzticamības» stāvoklis bija domāts tikai uz laiku, kamēr vajadzēja gaidīt. Taču mēs vairs negaidījām, bet bijām pārtapuši. Pārtapuši tādā mērā, ka domājām tikai par to, kā uz mums skatās iecirknī. Un, kad reiz mūsu draugs slepenais paziņoja, ka nupat šorīt Ivans Timofeje-vičs (laikam jau iecirknī ietekmīga persona) par mums izteicies: «Es katru dienu lūdzu dievu, lai arī visi citi iedzīvotāji man būtu tikpat politiski uzticami!» — un ka viegli var gadīties, ka mūs uzaicinās iecirknī uz tējas tasi, — tad mēs visu dienu staigājām tik lepnā gaitā, it kā mums skatē būtu iedots rublis degvīnam.

Un patiesi — ļoti drīz pēc tam mēs praksē pārliecināsimies, ka Kšepšicuļskis mūs nav krāpis. Reiz mēs gājām pa ielu, un te uzreiz mums pretī nāk pats Ivans Timofe-jičs. Mēs jau, paklausot iedzimtam instinktam, gribējām pārskriet uz otru pusi, taču viņa labdzimtība pamāja mums ar pirkstu, laipni uzaicinādams nebaidīties.

— Vakarā ... uz tasi tējas ... lūdzu jūs ... iecirknī! — viņš teica, pasniegdams pēc kārtas mums tos pašus divus pirkstus, ar kuriem tikko bija inspicējis tuvāko atkritumu bedri.

Un, to teicis, atļāvās cienīgi aizsoļot uz nākamo atkritumu bedri.

Atgriezušies mājās, mēs ilgi un satraukti spriedām par šo tējas tasi. No vienas puses, uzaicinājums darīja mums godu — tā bija glaimojoša uzticības izpausme; no otras puses — tas uzlika mums arī pienākumus. Vajadzēja izšķirt daudz jautājumu. Kādā uzvalkā iet: frakā, svārkos vai halātā? Ko mums liks darīt: dejot krievu deju, dziedāt «Lejup pa māmuļu Volgu», risināt sarunu par dvēseles nemirstību no policijas valdes viedokļa vai arī tāpat vien liks galdā stopu un teiks: «Dzeriet, uzticamie pavalstnieki!» Protams, slepenpolicists šai gadījumā mums bija dārgs atradums.

— Sņabsts būs katrā ziņā, — viņš mums teica, — varbūt arī ne tik labs kā tai vietā, kur mana dzimtene ir, tomēr būs gan. Dziedāt varbūt jums neliks, bet domas katrā ziņā pārbaudīt ņemsies un pēc tam uzsāks filozofisku sarunu. Bet vēlāk varbūt pavēlēs ari dejot, jo Iva-nam Timofejevičam ir meita ... Varens skuķis!

Beidzot pienāca vakars un mēs gājām. Atceros, biju apvilcies baltus cimdus, taču nez kāpēc man likās, ka rautā iecirknī citādi nevar kā mazgātos cimdos un katrā ziņā caurumainos: es tā arī izdarīju. Kaut Glumovs arī bija nolēmis ietērpties frakā, taču savējo nevilka, bet aizbrauca uz privāto lombardu un tur ar pazīšanos izlūdzās vienu no ieķīlātajām frakām, to visvecāko.

— Pēc viņu etiķetes vajadzētu ierasties zagtā frakā, — viņš man teica, — bet, tā kā mēs abi līdz zagšanai vēl neesam nonākuši (tas bija domāts vēlākam laikam, kā galīgais solis celtnes vainagošanai), tad pirmoreiz nenosodīs, ka esam atnākuši lombarda apģērbā.

Ivans Timofejevičs pieņēma mūs pilnīgi draudzīgi un, vispirms, jutās glaimots, ka mēs sveicinādami nosaucām viņu par «jūsu labdzimtību». Viņš tūliņ ieveda mūs viesistabā, kur atradās viņa sieva, meita un dažas policijas dāmas, ap kurām cītīgi luncinājās policijas jaunieši. (Vēlāk uzzināju, ka tie bijuši vietējie «ercena kalpiņi», kas izlaisti no krātiņa* uz dejām.)

— Papiņš ar jums ļoti apmierināts! — mājastēva meita mūs naski sveicināja un, vērsdamās pie manis, piebilda:

— Lieciet vērā! Es gribu ar jums dejot pirmo kadriļu!

— Ja tikai neaizkavēs ugunsgrēks! — mājastēvs laipni piebilda.

Pēc iepazīstināšanas ceremonijas mēs devāmies uz kabinetu, kur mums tūliņ iedeva pa glāzei tējas uz pusēm ar Kizļaras vīnu. (Mēs sev par prieku ieraudzījām, ka cilvēks, kas iznēsā paplātes ar tēju, ir Kšepšicuļskis.) Viesu bija pietiekami. Goda viesi: rakstvedis Prudentovs un brandmeistars Molodkins sēdēja uz dīvāna, bet zemākas pakāpes viesi — uz krēsliem. Starp zemākajiem atradās arī vecākais gorodovojs Dergunovs ar īso zobenu siksnā pār plecu.

Izrādījās, ka Kšepšicuļskis ari te mūs nav piemānījis. Tikko apsēdāmies, tā Prudentovs un Molodkins (protams, Ivana Timofejeviča uzdevumā), lai pārbaudītu mūsu uzskatus, uzsāka filozofisku sarunu. Sāka ar jautājumu par dvēseles nemirstību un itin veikli sarunu ievadīja tādā gultnē, it kā tā būtu sākusies pirms mūsu atnākšanas un mēs tikai nejauši kļuvuši tās dalībnieki. Prudentovs apgalvoja, ka cilvēka dvēsele patiesi ir nemirstīga. Molodkins viņam oponēja, taču acīmredzot tikai izskata pēc, tāpēc ka argumentus minēja visai vieglprātīgus.

— Nekādu dvēseli es neesmu redzējis, — viņš teica,

— bet, ko neesmu redzējis, to nezinu!

— Bet es, lai arī neesmu redzējis, tomēr zinu, — Prudentovs tiepās, — nav nekāda māka redzamo zināt — to katrs var; bet tā gan ir māka, lai neredzamo par redzamu cieši turētu! Kādos ieskatos jūs, kungi, esat šai jautājuma? — viņš visai veikli vērsās pie mums.

Brīdis bija kritisks, un, atzīstos, es nobijos. Tik ilgu laiku biju apgrozījies vienīgi pārtikas produktu sfērā, ka pati dveseles jēga man kļuvusi pilnīgi sveša. Domās sāku pārcilāt: dvēsele... nemirstība... kas tas varēja būt? — bet — ak vai! — nevarēju neko atcerēties, tikai to vien: ja, kaut kas bija... kaut kur tur... Par laimi, Glumovs kaut ko vēl atcerējās un tāpēc steidzās man palīgā.

— Lai šo jautājumu izšķirtu pilnīgi pareizi, — viņš leica, — vispirms jāgriežas pie avotiem. Proti: ja ir zināms likuma paragrāfs vai vismaz priekšniecības priekšraksts, ar kuru atļauts uzskatīt dvēseli par nemirstīgu, tad, protams, jārīkojas saskaņā ar to; bet, ja šai ziņā nav ne likumos, ne priekšrakstos par to tiešu norādījumu, tad, manuprāt, nepieciešams par šo priekšmetu gaidīt tālākus rīkojumus.

Atbilde bija diplomātiska. Pēc būtības neko neizšķirdams, Glumovs visai viltīgi izjauca izliktās cilpas un pašus ķērājus nostādīja neveiklā situācijā. — Meklējiet rakstos, — viņš tiem teica, — un, ja gadījumā atradīsiet norādījumus, tad saskaņā ar tiem prasiet precīzu izpildi! Pretējā gadījumā piesargieties paši un neielaidieties spriedelējumos, kuri var tikt atzīti par nepiedienīgiem.

Lai nu kā, taču Glumova atjautība visus sajūsmināja. Paši tvarstītāji tai aplaudēja, bet Ivans Timofejevičs bija tik apmierināts, ka labvēlīgi papliķēja Glumovam pa plecu un teica:

— Veikli, brāli

— Nu, jauki, kungi! — Prudentovs nemitējās. — Tagad es vēlētos uzzināt jūsu domas vēl vienā jautājumā: kura no abām sistēmām, kas tagad pastāv, pēc jūsu domām, ir jaunatnei visderīgākā un vislabāk pieskaņota šolaiku apstākļiem?

— Tas ir — klasiskā vai reālā? — Molodkins paskaidroja.

Es atkal apmulsu, bet Glumovs attapa arī šoreiz.

— Vaļsirdīgi jums atzīstos, kungi, — viņš teica, — ka es pat nesaprotu jūsu jautājuma. Nezinu nekādas divas izglītības sistēmas, zinu tikai vienu. Un šī viena sistēma var tikt izteikta šādos nedaudzos vārdos: nenoslogojot jaunekļus ar liekām zinībām, visnotaļ tiem jāiedveš, ka iedzīvotāja uzdevums ir bez ierunām un pilnīgā gatavībā izpildīt priekšniecības priekšrakstus! Ja šie priekšraksti būs klasiski, tad arī izpildei jābūt klasiskai, bet, ja priekšraksti būs reāli, tad arī izpildei jābūt reālai. Un tas ir viss. Ārpus tās nekādas citas sistēmas — ne klasiskas, ne reālas — es neatzīstu.

— Bravo! Bravo! — no visām pusēm atskanēja apsveikumi. Iecirkņa uzraugs sita plaukstas, Prudentovs spieda mums rokas, bet gorodovojs bija tādā sajūsmā, ka

pieskrēja pie Glumova un lūdza būt par kūmu tā jaunpie-dzimušajam dēlam.

Tā, pateicoties Glumova atjautībai, mēs pārbaudē uzvarējām un apkaunojām pašus tvarstītājus. Tūliņ uzlika galdā degvīna stopu un mājastēvs uzsauca tostu uz mūsu veselību, teikdams:

— Tagadiņ, ja pats da]as pristava kungs man jautātu: «Ivan Timofejevič! Vai šajā iecirknī ir tādi iedzīvotāji, uz kuriem vajadzības gadījumā var paļauties?» — es viņa ekselencei kā īstenā dieva priekšā pastarajā tiesā atbildētu: «Lūk, kur viņi ir!»

Pēc tam mēs atkal pārgājām uz viesistabu un rauts noritēja parastajā gaitā, tāpat kā citos iecirkņos. Ercena kalpiņiem iedeva pa Krimas ābolam un pasolīja pa desas gabalam, ja pēc rauta izrādīsies, ka visiem viesiem nēzdogi veseli. Tad pēc dāmu lūguma brandmeistars piesēdās pie klavierēm un nodziedāja: «Lai slavināts», bet beigās, pirms tam sašūpojis visu rumpi, pārgāja uz allegro un pārvērstā balsī norēca:

Kareivīgais Palmerstons,

Krievu zemi tīkodams,

Steidzas aši dalīt to,

Kartē pirkstu bakstīdams!

— Ļoti jauka romance! — Glumovs teica. — Paies gadsimti, bet tā nenovecos!

— Jauka tad jauka, taču, manuprāt, mūsu vienkāršais krievu urā — daudz labāks, — mājastēvs atsaucās, — šo mūziku gan es mīlu, tā mīlu, ka saldākas par to nemaz pasaulē nav!

Beidzot nolēma dejot. Viens no ercena kalpiņiem apsēdās pie klavierēm un uzsāka priekšspēli kadriļai. Taču tajā brīdī, kad es nostājos pārī ar mājastēva meitu, ugunsdzēsības pagalmā atskanēja trauksmes zvans un viesmīlīgais mājastēvs teica:

— Kungi, laipni lūdzam uz ugunsgrēku!

Un, pagriezies pret vecāko gorodovoju Dergunovu, piebilda:

— Bet ercena kalpiņu kungus gods godam aizvest u& krātiņu un turēt aiz atslēgas!

Vispār tā ziema mums nez kāpēc bija sevišķi veiksmīga. Rauti un viesību vakari sekoja cits citam; turklāt nereti gadījās vārda dienu pīrāgi un visai daudz kristību, jo go-rodovoju sievas ik brīdi dzemdēja. Mēs uzjautrinājāmies ne vien savā iecirknī, bet piedalījāmies visu daļu un iecirkņu priekos. It sevišķi labi bija padevusies balle 3. Admiralitātes daļā, tāpēc ka viss Siena laukums piedalījās ar saviem ražojumiem. Kaut gan palaikam mūsu priekus traucēja ugunsgrēki, taču pamazām mēs tā pierādām pie Šīs parādības, ka, gadījās, ugunsdzēsēji dara savu darbu, bet mēs dejojam, it kā nekas nebūtu noticis!

Šī dīkā dzīve mūs ar Glumovu vērta ievērojami mundrākus un drošākus. Kamēr nodevāmies priekiem, ko sniedz pārtikas vielu izskaušana, mēs kļuvām smagnēji, bet mūsu sejas — drūmas un mazliet trulas, kas varēja noderēt par ieganstu nelabvēlīgiem spriedelējumiem par mums. Un tas katrā ziņā kaitēja un pat visādi paralizēja mūsu pūles iegūt politiski uzticamu cilvēku reputāciju.

Toreiz drūmam izskatam cilvēka dzīvē bija svarīga loma; tas nozīmēja neapmierinātību ar pastāvošo kārtību un tieksmi uz pamatu satricināšanu. Tiesa, prokuroru toreiz vēl nebija un tātad arī satricinājumu negadījās tik daudz, tomēr policijas daļās jau bija izmeklēšanas pristavi, kuri ar interesi noskatījās uz cilvēkiem, kam drumas_ fiziono-mijas. Tāpēc pieņemšanās miesās, tāpat arī grēmas, ja arī ne vienmēr noderēja par pietiekamu ieganstu ārstu diagnozei, katrā ziņā sniedza pietiekamus datus, lai ierosinātu šaubas un sāktos visai kutelīga iztauja.

No tādām šaubām un iztaujām visu mūžu esmu cītīgi vairījies. Vienmēr par labāku esmu uzskatījis atklātus pētījumus ne tāpēc, ka man sevišķi patiktu priekšnieciski diagnostiskā izklauvēšana, bet tāpēc, ka neieredzu ikkatru neziņu un, par spīti pazīstamajai parunai, uzskatu, ka pamatīga ķilda tomēr labāka par sliktu mieru. Pat tad, kad manu sirdsapziņu nospiež noziegums, kad mana kļūdainā griba, tā sacīt, pati brēc pēc atmaksas, pat tad mani tik daudz nebiedē likuma sods, cik prokurora izskats, kad viņš saspringst, man tuvojoties. Gribas viņam teikt: tiesas nebīstos, bet bīstos tava nelaipnā vaiga! Mani nedzen izmisumā taisnās tiesas zibeņi, bet tas, ka tu nepagodini mani ar savu atklātību! Grauj mani! Piesauc uz manas galvas debesu atriebību, bet pasaki, ar ko tevi esmu apbēdinājis! Atraisi aizdomu valgus, ar kuriem

tu esi sapīņājis manu dzīvi! Paskaidro man, kāds soda likuma paragrāfs nosaka manu oficiālo stāvokli tajā kri-mināldrāmā, kura bezgalīgi attīstās, kura pēc tavām iedomām apņem visas cilvēces industrijas nozares, sākot ar zagšanu un blēdīšanos un beidzot ar pamatu satricināšanu un atteikšanos maksāt tekošos rēķinus un glabāšanai uzticēto papīru noslēpšanu!

Un, ja es tā domāju, kad patiesi esmu vainīgs, tad saprotams, cik pretīga ikviena neskaidrība tagad, kad atzīstu, ka esmu pilnīgi tīrs dieva un cilvēku priekšā. Par laimi, jaunās pazīšanās ļoti ātri mani izveda no tās drūmās rīšanas sfēras, kurā es vai pavisam biju iestidzis. Es sapratu — patiesa politiska uzticamība izpaužas nevis tai apstāklī, ka cilvēks vientulībā noņemas ar savas miesas nobarošanu līdz kārotam svaram, bet tam jārāda piemērs citiem. Mans apvārsnis nemanot paplašinājās, es atguvu možu garu, nokritos svarā un ne vien nevairījos no sabiedrības, bet pat meklēju to. Drūmais izskats, kurš man piešķīra sazvērnieka raksturu, pazuda pilnīgi. Kopā ar Glumovu rīta cēlienus es pavadīju vizītēs (dažreiz tā sagadījās, ka no Kazaņas daļas vajadzēja braukt uz Ohtu), uzsāku izlaidīgas valodas ar rakstvežiem, gorodovo-jiem un sardzes vīriem par tādiem tematiem, par kuriem agrāk uzdrīkstējos domāt tikai tad, kad pārliecinājos, ka neviens nenoklausās aiz durvīm, lakstojos ap policijas dāmām, un vienīgi kautrība man liedz atzīties, cik no viņām es iegrūdu grēkā. Vārdu sakot, no nogaidošas lojalitātes jomas es pārgāju agresīvas lojalitātes jomā un beidzot ieguvu tādu uzticību, ka varēju runāt jēlības un gānīties pilnīgi brīvi, stingrā pārliecībā, ka vismodrākā policijas uzraudzība tur neko citu nesaskatīs kā vien vaļību, kas piemīt labi audzinātam cilvēkam.

Mēmā klusēšana, kas nesen mūs tā nomāca, izbeidzās vislabākajā veidā. Mēs abi kļuvām ārkārtīgi runīgi, taču mūsu sarunas bija tīri elementāras un tām piemita tāda maniere, kas oda pēc publiskā nama. Pirmkārt, tajās bija frivolitātes par priekšniecību un konstitūcijām, un, otrkārt, figurēja sievietes, turklāt ne tik daudz pašas sievietes kā to apaļumi un īpašās pazīmes.

Mēs darījām to pašu, ko dara jauni augstākās sabiedrības slaisti, kas iekāres pārņemti: braukājām trijjūgos, pirkām konfektes un puķu pušķus, melojām, lielījāmies* vizinājāmies ļihačos un deklamējām erotiskus dzejoļus.

Un visi par mums bija sajūsmā un teica: «Jā, tagad jau pavisam skaidrs, ka viņi ir uzticami pavalstnieki ne tikai aiz bailēm, bet arī pēc labākās sirdsapziņas!»

Beidzot kādā jaukā rītā mēs tikām, tā sacīt, pārpārēm aplaimoti: pats Ivans Timofejevičs apmeklēja mūsu dzīvokli!

Atzīstos, tomēr ilgi gan cienījamais augstmanis lika gaidīt uz šo vizīti. Veseli divi mēneši bija pagājuši pēc pirmā rauta iecirknī, bet viņš acīmredzot bija pat aizmirsis, ka pasaulē ir pieklājības likumi, kas jāievēro! Jau vairākas reizes mūs bija apciemojuši gan daļu pristavu rakstveži, gan brandmeistari, gan iecirkņu palīgi, gan vecākie gorodovoji; visi dzēra šņabi, jūsmoja par kaviāru un zivs muguru, jautāja, vai neesot tulkojumā Poldekok-cis*, ko palasīt, u. tml. — vienīgi Ivans Timofejičs ar neizskaidrojamu mīklainību atturējās no galīgas satuvināšanās. Ne reizi vien mēs pa logu redzējām, kā viņš mājas pagalmā izrīkoja netīrumu novākšanu, mēs pat tīši sacēlām troksni, lai pievērstu sev viņa uzmanību, taču viņš aprobežojās ar to, ka pamāja mums ar roku un no jauna nogrima netīrumu aplūkošanā. Tas mūs gan apvainoja, gan lika nodoties minējumiem: vai patiesi mūsu pagātne jau tā apkrauta ar noziegumiem, ka pat tagadējās politiskās uzticamības viļņi tos nevar aizskalot?

— Krietni daudz blēņu esam izdarījuši savā mūža! — skaidroju Glumovam savas šaubas.

—.Jā, draugs, tādas lietiņas tik ātri neaizmirst! — viņš man pievienojās.

Tā mēs sākām pārcilāt savu pagātni — un vai pamirām no šausmām. Ak kungs, kā tikai tur nebija! Gan sajūsma par dzimtbūšanas atcelšanu un sirsnīga atzinība par zemstes iestāžu nodibināšanu, gan gaišas cerības sakarā ar jauno tiesas likumu publicēšanu un triumfs, ko izraisīja iepriekšējās cenzūras atcelšana, atstājot to tikai tādiem, kuri, būdami garā vāji, nevar aptvert bezcenzūras stāvokli. Vārdu sakot, tur bija gan visāda šausmināšanās, gan neuzticība, gan draudi — viss, kas grauj, kas satricina, kas iznīcina! Un nekā tāda, kas ceļ, kas nostiprina un apliecina, piepildot iecirkņu uzraugu sirdis ar priecīga satraukuma trīsām.

— Nu, bet tā jau, kaut pārplīsti, mēs sevi baltus nedabūsim! — es izmisumā iesaucos.

— Tā jau izskatās! — kā atbalss atsaucās Glumovs.

— Paklau! Bet kas gan to varēja zināt! Tolaik taču šķita, ka tas ir tas, kas rada, nostiprina un apliecina! Un uzreiz — kāds apvērsums ar dieva palīgu!

— Vai nu maz kas licies! Vajadzēja skatīties tālāk.

— Bet tad jau par to piešķīra pat dienesta pakāpes!

— Un tomēr. Var jau saņemt paaugstinājumus un pat apliecināt līdzjūtību — visu var, taču ar atrunu, mīļais draugs, ar atrunu! Kā rīkojas gudri ļaudis? Just līdzi, sak, jūtam, taču piebilstam, — ja pavēlēs par šo priekšmetu grozīt ieskatus, tad no tā mēs neatsakāmies! Lūk, kā izskatās īsten gudri ļaudis, tie, kuri gan par piekrišanu, gan par nepiekrišanu — vienmēr gatavi saņemt paaugstinājumus!

Un redzi — tai pašā brīdī, kad Glumovs tikko beidza izrunāt šos bezcerīgos vārdus, priekšnamā kaut kā īpaši nošķindēja zvans. Salda paredzējuma pārņemti mēs metāmies pie durvīm ... Ak prieks! Ivans Timofejevičs pats stāvēja mūsu priekšā!

— Ivan Timofejevič ... jūsu labdzimtība ... jūs?!

— Pats personīgi. Kas ir? esat nogaidījušies? ... Ha,ha!

— Jā, vai zināt, sākām jau ... visādas šaubas ...

— Sākāt domāt... ha, ha! Nu, nekas! Es, draugi, arī ne jau uzreiz ... Skatos uz priekšu! Dažreiz, lai arī manu, ka cilvēks labojas, bet, ja viņā vēl kāda kripata, — nu, tad es... atturos! Apmīļot apmīļoju, bet tuvāk neielaižos. Bet, ja ar laiku pārliecinos, ka cilvēkā vairs nekas nav palicis, nu, tad eju tam pretī. Esat sveicināti, draugi!

Pēdējos vārdus viņš izteica ar kvēli, kas visai reti vērojama cilvēkam, kura pienākums uzmanīt, lai savlaicīgi tiktu nokapāts ledus uz ielām, un tad, paspiedis mums abiem rokas, ienāca dzīvoklī.

— Glīts jums šis dzīvoklītis ... pat ļoti, ļoti ērts! — viņš paslavēja. — Kopā dzīvojat, vai?

— Nē, es Roždestvenkas daļā ... — Glumovs nomurmināja tādā balsī, it kā viņam sirds būtu pagalam sasāpējusi, ka laupīta laime dzīvot Ivana Timofejeviča vadībā.

— Nu, dievs ir žēlīgs! Un jūs ar laiku pārcelsities pie manis! — Ivans Timofejevičs viņu drošināja un, pievērsies man, jautri piebilda: — Kas ir, mans kungs, vai šņabis sagādāts?

— Ivan Timofejič! Varbūt vīnu? ir lafits, ir heress . л Ak kungs!

— Nē, glāzi šņabja un gabalu rupmaizes ar sāli — vairāk neko! Jāatzīstas, es arī pats sev tagad pārmetu, ka ;igrāk nesaposos paskatīties, kā dzīvojat... Nu, bet domāju, lai labojas, nav kur steigties! Tīri, glīti pie jums, labi!

Viņš apsēdās uz dīvāna un ar vērīgu aci apskatīja istabu. Taču pēkšņi viņa seja satumsa: kaut kur attālā kaktā viņš pamanīja grāmatu ...

— Tas ir «Vispārīgais kalendārs»! — pasteidzos viņu pārliecināt un tūliņ skrēju, lai atnestu pierādījumu.

— Ā... jā? Bet es, atzīstos, noturēju to par grāmatu.

— Nē, Ivan Timofejič, mēs jau sen... sen jau mums tai ziņā ...

— Un pareizi darāt. Grāmatas ... nu, kas no tām tiek? Ja cilvēks ir vesels, ja dzīvo savam priekam — kas var būt labāk! Analfabēti taču nekad nelasa grāmatas, bet vai viņi nedzīvo?

— Un kā vēl dzīvo! — Glumovs apliecināja. — Bet tie, kuri nejauši izmācās, tūliņ nokļūst zem tiesas!

— Nu, ne jau visi! Gadās jau arī tādi no vienkāršajiem, kuri lasa ar prātu! — Ivans Timofejičs labvēlīgi pieļāva.

— Tomēr iekrīt. Ja ne kā apsūdzētie, tad kā liecinieki. Apžēliņ! Vai tad patīkami būt par liecinieku?

— Kas nu par patikšanu! Pirmkārt, jābrauc tas gaisa gabals, bet, otrkārt, kā liecināsi! Dažreiz par sevi tā no-liecināsi, ka pēc tam ne mājā netiksi... ak mī un žē! Bēdu dienas!

Ivans Timofejičs nopūtās, iegāza rīklē šņabja glāzi un teica:

— Nu tad uz veselībām, draugi! Esmu tagad jūs sapratis, pat visai labi sapratis.

Mēs sajūsmā stāvējām viņa priekšā un gaidījām, kas būs tālāk.

— Gribas man ar jums no sirds parunāties, sen gribas! — viņš turpināja. — Tad nu sakiet man, jūs esat gudri cilvēki. Tagad visur ieviesusies tā nešpetnība... visiem ir par maz, visiem gribas ... Bet ko grib? Sakiet, lūdzu: ko?

Es jau cēlu roku pie sirds, lai atbildētu, ka visa kā jgaņ>a un nekur nekāds trūkums nav jūtams, varbūt vienīgi tikai gribētos mazliet gānīties*... Taču, par laimi, Ivans

Timofejičs pamāja ar roku, ka mana runa vēl sekos, bet pagaidām viņš vēlas runāt viens pats.

Nudien, dažreiz domas uzmācas: nu, ko viņš grib? Pārcilāju gan to, atceros gan šo — visa mums gana! Nu, jus esat gudri cilvēki! Paši zināt no sava piemēra. Dzīvojat jūs agrāk... ko nu tur, slikti dzīvojāt! Trakulīgi dzīvojāt. Vārdu sakot — nekrietni dzīvojāt! Nu, un, protams, jums neizdabāja, jo kas slavēs par nelabu dzīvi! Bet tagad esat labojušies, dzīvojat rātni, jauki, pieklājīgi, —-gribu jautāt, vai kāds jūs ir traucējis? Nu, kā ir? Vai pareizi?

— Kā dieva priekšā, tā arī...

— Labi. Bet priekšniecība taču uztraucas. Skatās te, skatās tur — visur neķītrības. Pat slepenpadomnieki — arī tie tagad tiek apšaubīti! Ne dienu, ne nakti neviena brīva brītiņa! Salīdziniet, kā agrāk dzīvoja iecirkņa uzraugs un kā dzīvo tagad. Agrāk mums bija tikai viena kaite — ugunsgrēki! Un arī tos kaut kā pievārēja ... Bet tagad!

— Jā, nudien, jums ir grūti!

— Man, vai? Jūs man pasakiet: vai jūs zināt, kas ir iekšpolitika? Nu? Tad lūk, šī pati iekšpolitika tagad visa gu| uz mūsu pleciem!

— Ko jūs sakāt...

— Uz mums un uz gorodovojiem. Nupat iecirknī bija tāds gadījums. Nakts trešajā stundā atnāk viens cilvēks (es jau viņu agrāk biju pamanījis) — sak, ņemiet mani ciet, gribu pārvaldīšanu mainīt! Nu, dabīgi, tūliņ viņam, tam dieva kalpam, rokas uz muguras, tad aizrakstījām, kur vajag: sak, tā un tā, ļaundaris atradies... Nākamajā dienā vesela komisija klāt, ņem viņu priekšā, jautā: kā? kāpēc? Kur līdzzinātāji? Bet viņš — ko jūs domājat, ko viņš, blēdis, atbild: «Jā, patiesi, es vēlos nomainīt... Ri-binskas Bologojes dzelzceļa pārvaldi!»

— Nu, vai zināt! Tāds izsmiekls!

_— Jā. Iegribējās viņam pasmieties un pasmējās. Viņa deļ mani uzcēla pulksten trijos naktī; pēc tam divas stundas uz visām vietām rakstīju ziņojumus un raportus. Bet pec tam, tikko atkal taisījos aizmigt, atkal uzcēla: publiskā namā atgadījusies demonstrācija! Bet pēc tam ormanis bija nosaldējis degunu — dabūjām berzēt, un pēc tam, skatos, — laiks iet ar raportu! Tā pagāja visa naķ; sniņa.

— Un viņš tika cauri... bez soda?

— Ko tu padarīsi? Iecirtu viņam pāris reižu, bet pēc I im miera līgšanai man pašam vajadzēja viņam izmāk-г.at pusstopu!

— Nu, ko tu teiksi...

— Tad nu spriediet paši. Pieņemsim, tas cilvēciņš bija piedzēries, bet dzērāju, taisnību sakot, nedrīkst saņemt stingri, jo tāpat jau atnes kronim peļņu. Bet ko tie citi, nedzērāji, ko tie skrien ar pieri sienā? Ko viņiem vajag? Nu, ko gan?

— Arī varbūt no kaut kā apreibuši.

— Reibums paliek reibums, bet ir arī kaut kas cils. Skaudība. Viņš redz — citi dzīvo klusu, godīgi, tālab viņu pārņem skaudība! Pats viņš kārtīgi dzīvot nevar — tad arī mulsina visus! Bet no mums taču prasa atbildību. Kāpēc, kā, kādēļ laikā netika dots rīkojums? Nu, kaut vai ar jums — jūs domājat maz man bija ko noņemties?

— Ivan Timotejič! Vai patiesi mēs varējām ...

— Un pat ļoti varējāt. Tagad, protams, tas pagājis — es redzu. Pat ļoti labi redzu jūsu ciešo apņemšanos! Bet bija, bija laiciņš! Esat gan jūs, kungi, viltīgi! Nudien, viltīgi!

Ivans Timofejičs pasmaidīja un padraudēja mums ar pirkstu.

— Noīrējuši dzīvokli, nolīduši pa kaktiem, paši nekur neiet, mājās ciemiņus arī nesauc — un domā, ka šitin tā neviens viņus neuzminēs, kas viņi tādi! Ah, ah, ah!

Un viņš tik mīlīgi pašūpoja galvu, ka arī mums kļuva jautri, sak, patiesi, cik esam viltīgi! Viesos neejam, savās mājās neviena neaicinām, bet pamēģini izlaist tādus trakuļus no acīm.

— Bet es jūs tomēr pārspēju viltībā! — Ivans Timofejičs palielījās, — ne vien zināju katru_ jūsu soli, bet katru jūsu vārdu, katru domu — visu zināju. Un vai saprotat, ja vēl tikai mazliet... Vēl tikai par mata tiesu... un beigas!

Lai gan Ivans Timofejičs runāja pagātnē,_ taču sirds man uzreiz sarāvās. Lūk, kur ir šis visuzinatajs policijas iecirknis, kas iedveš šausmas; tas visu mūžu ir paralizējis katru manu soli! Un man taču ne par ko nebija aizdomu, dzīvoju, neko nezinādams, pats viesos negāju, viesus pie š'eVis nesaucu, bet kādas briesmas man draudēja! Vēl mazliet, vēl par mata tiesu — un beigas! Iedomas par

šīm briesmām tā mani uztrauca, ka vaļējām acīm redzēju sapni: nāk, ņem ciet... un beigasl

— Vai patiesi mēs... — es ar skumjām iesaucos.

— Kas bijis, tas izbijis — nav vecu ko cilāt! Un nav vērts taisnoties.

— Jā, taču ceram, ka mūsu pēdējā laika pūles priekšniecība ņems vērā un daļēji tās izpirks maldus, kuros mēs varējām tikt iejaukti kā aiz nezināšanas vai sekodami sliktiem paraugiem, — Glumovs iebilda.

— Tagad par pagātni nav runas! Viss ir aizmirsts! Vispārēja piedošana (to teikdams, Ivans Timofejičs pat pastiepa rokas līdzīgi tam, kā lugā «Ernāni» kādreiz darīja Graciāni,* teikdams slaveno «perdono tutti»[6]) \ Tagad jūs tikpat kā no jauna piedzimuši — lūk, kā uz jums tagad skatās. Ak, draugi, esmu taču pavisam ar jums aizpļā-pājies! Ardievu, un — esiet bez raizēm! Ja teicu: piedots, tas nozīmē, varat droši cerēt!

— Ivan Timofejič! Kurp tik ātri? Bet vīnu?

— Vīnu — to vēlāk, kādreiz brīvā laikā! Bet no šņabja un tūliņ uz vietas — neatteikšos!

Viņš atkal iegāza rīklē šņabja glāzi un pasūkstīja mēli.

— Patiesībā man vajadzētu pamatīgi par vienu lietu ar jums parunāties, — viņš teica, mirkli svārstījies, — interesanta lietiņa un man pat ļoti svarīga ... bet nē, labāk jau citā reizē!

— Nu, kāpēc gan? Esiet tik laipns! Pavēliet!

— Vai zināt, man te ir ...

Ivans Timofejičs pamīdījās uz vietas, it kā viņu kāds gumdītu un pēkšņi pavisam negaidīti pietvīka.

— Nē, nē, nē, — viņš sāka steigties, — labāk jau citreiz! Bet jūs, draugi, pa to laiku padomājiet! Pārbaudiet savas jūtas! Pārbaudiet apņēmību! Vai spējat savam priekšniekam izdarīt patikšanu? Ja redzēsiet, ka spējat,— nu, tad ...

Beidzamos vārdus Ivans Timofejičs izteica jau priekšnamā, un mēs nepaspējām atgūties, kad viņš pamāja mums un pazuda aiz durvīm.

Mēs nesapratnē skatījāmies viens uz otru. Kas vēl mūs gaida? Kādu jaunu «patikšanu» vēl no mums prasīs? Pirms maza brītiņa mēs vēl bijām jautri un bezrūpīgi — un pēkšņi nez kāda jauna mīkla nolaidās pār mūsu eksistenci un draudēja ar katastrofu...

Ill

— Vai zini, draugs, viņš nodomājis mūs iztaisīt par policijas diplomātiem! — Glumovs pirmais attapās.

Atzīstos, arī manā galvā pazibēja šī varbūtība. Taču man tik rūgti bija domāt, ka vajadzēs «no jauna pierādīt savu politisko uzticamību», ka es ar patiku apstājos pie citas hipotēzes, kura arī bija visai ticama.

— Bet es domāju, ka viņš, būdams gādīgs tēvs, grib vienam no mums piedāvāt savas meitas roku un sirdi,— es teicu.

— Hm ... Jā ... Un tu par to priecāsies?

— Neteikšu, ka sevišķi priecāšos, taču kādreiz jau vajag nākt pie prāta. Bet, ja skatās uz laulībām no sevis saglabāšanas viedokļa, tad, šķiet, labāku partiju nemaz nevar vēlēties. Padomā! Visi radi turpat uz vietas, paša iecirknī. Molodkins — brālēns, Prudentovs — tēvocis, pat vecākais gorodovojs Dergunovs, arī tas iznāk mazdēla brālis!

— Nu, tad jau posies vien par līgavaini.

— Bet tev derdzas, vai ne? Ak, Glumov, Glumov! Bez šīs vienas, brāl, policijai vēl ir daudz citu līgavu! Redz še, sarga palīgam arī aug meita; tagad tu cel degunu gaisā, bet, kas zina, vēlāk godāsi sardzes palīgu par tētiņu.

Taču uz šo minējumu Glumovs atbildēja ar drūmu klusumu. Laikam jau ideja saradoties ar sardzes palīgu viņu sevišķi neiepriecināja.

— Nu, bet ja viņš mums piedāvās slepeno vietas? — viņš pievērsās savai agrākajai idejai.

— Bet kāpēc tu tā domā?

— Es nedomāju, bet, pirmkārt, nekad nav par ļaunu ieskatīties nākotnē, un, otrkārt, Kšepšicuļskis nupat nesen žēlojās: sak, nav man te paliekama vieta!

— Kā nu gribi, taču es tādā gadījumā izlikšos slims! — teicu diezgan stingri.

— Tur nav jēgas, tāpēc ka nevar būt mūžīgi slims. Neticēs, atsūtīs ārstu pārbaudīt — būs ļaunāk. Nē, es domāju: uz laiku vajag aizšmaukt uz ārzemēm. Izpirkšanas papīri tev vēl ir?

— Kā lai to pasaka? Vēl jau sagrabināt šo to var.

— Bet man jau līdz ar nagiem. Slikti, brāl. Visu mūžu esam noņēmušies ar estētiku, baudījuši dzīvi, bet nu, kad uzbrucis velns zina kas, — esam uz sēkļa.

— Man, draugs, ir nekustams īpašums: saucas Nospļautā. Muiža ne muiža, ciems ne ciems, nora ne nora — nu, tāds zemes gabals. Tomēr, ja spiedīga vajadzība, var palaist no rokas!

— Nieki, brāl! Kādam velnam tava Nospļautā vajadzīga?

— Nē, draudziņ, arī tagad atrodas ļaudis, kuriem vajag ... Pat dīvaini: šķiet, kāpēc? kādam nolūkam? — bet nē, tomēr atgadās kāds gribētājs ...

— Tāds gribētājs tev dos par to grašus. Paklau! Runā skaidru valodu: ja viņš mūs ņemsies pierunāt katru atsevišķi — ko tu atbildēsi?

Es nodrebēju. Ne jau tāpēc, ka man uzreiz būtu iepaticies slepenpolicista amats, taču domas par nedienām, kuras, bez šaubām, sekos noraidījumam, bija tik nomācošās, ka es neviļus apmulsu. Turklāt Glumova kaislība uz minējumiem man šķita pavisam nepiedienīga. Protams, dzīvē vajag būt tālredzīgam un ar visu ko rēķināties, taču ir tik neparedzamas lietas, ka — skaties, kā gribi, domā par tām kaut visu mūžu — tās ari tad nezaudēs nejaušības raksturu. Tātad par ko īsti spriedelēt?

— Glumov, dārgumiņ, nerunāsim par to! — es sāku lūgties.

— Lai notiek, nerunāsim. Tomēr man tev jāsaka: ņem palīgā visu sava prāta izmaņu, saki, ka tev mirusi krustmāte, ka darīšanas tev liek ierasties Nospļautajā, bet... noraidi! Nav labi, draugs, būt par slepeno! Galu galā mēs patiesi varam aizbraukt uz tavu Nospļauto un tur nogaidīt, kamēr mūs aizmirst. Tikai ko mēs tur ēdīsim?

— Apžēliņ, dārgais! Cāļi, vistas — turpat mājās; mežā — teteri, upēs — zivis! Un kāds piens! Un olas! Bet vasaru sēnes, ogas! Nesen mēs ēdām sālītas rudmieses — tās taču no turienes!

— Nu, kaut kā jau iekārtosimies; labāk akmeni grauzt, nevis... Atceries, Kšepšicuļskis nesen stāstīja, kā viņš pie biljarda traktieri samizots? Tā tas ir! Bet rīts gudrāks par vakaru, un tāpēc paskaties «nodarbību sarakstā», kur mums šovakar nolikts izklaidēties.

Mēs ar jaunu kvēli metāmies izpriecu virpulī, lai tīkat! aizmirstu par gaidāmo tikšanos ar Tvanu Timotejiču. Taču jiiiisu dzīve jau bija iedragāta. Doma, ka tūliņ, tūliņ mūs pasauks un piedāvās kaut ko nedzirdētu, un tāpēc var-but vajadzēs sevi ieslodzīt Nospļautajā, — šī drausmīgā doma uzmanīja katru manu kustību un kadriļā jauca soļus. Redzēdamas manu izklaidību, dāmas tvīksmīgi lūkojas uz mani, domādamas, ka esmu iemīlējies.

— Kāda matu krāsa jums, msjē, visvairāk patīk — gaiša vai tumša? — dzirdēju nemitīgu jautājumu.

Beidzot pienāca bargā stunda. Ieradies agri no rīta, Kšepšicuļskis paziņoja, ka iecirkņa priekšnieka kungs vēloties aprunāties par lietu, kas skar viņu personīgi... un tieši ar mani.

— Par ko īsti, vai nezināt? — es painteresējos.

Taču Kšepšicuļskis sāka muldēt tādas aplamības, ka es

nu tikai sapratu, cik nepatīkami ielaisties ar cilvēkiem, par kuriem nekad droši nevar teikt, vai tie melo vai ne. Viņš sāka ar to, ka Poveņecas apriņķī priekšnieks mantojumā saņēmis zemes gabalu, kuru domā atdot meitai pūrā («hm ... varbūt iznāks nevis viena, bet divas Nospļautās!» man pazibēja galvā); pēc tam viņš sāka stāstīt, ka šorīt iecirknī spodrinātas grīdas un svētbildes, bet vakar pane iecirkņa priekšnieka laulātā braukusi pie šuvējas uz Slonovajas ielu un meitai pasūtījusi «monto». To stāstot, pans Kšepšicuļskis viltīgi smaidīja un iešķībi skatījās uz mani.

— Bet kāpēc neaicina Glumovu? — es jautāju.

— Nu, kā tad var dublētā!

— 'Jāsaka ir divatā, nevis dublētā, pan Kšepšicuļski! — Glumovs pamācoši teica un, pievērsies man, nodziedāja no «Ruslana»:

Mī-ī-ī-Jotie bērni! De-besis rīko jums prie-kus!

— Staiga, bral, vesels, un lai dievs tev dod vietu, kādu pats vēlies!

Zvēru, biju tūkstoš verstu tālu no tā apbrīnojamā priekšlikuma, kas mani gaidīja!

Kad ierados iecirknī, Ivans Timofejičs stiprā uztraukumā staigāja šurp un turp pa istabu. Acīmredzot viņš pats saprata, ka pārbaude, kuru viņš rīko manai politiskajai uzticamībai, pārsniedz visus drošības līdzekļus, ko pieļauj reglaments noziegumu novēršanai un sodīšanai. Iespējams, lai mīkstinātu nodomāto pasākumu, uz galda bija sagatavoti visai pieklājīgi uzkožamie un uzlikta pudele laba vīna.

— Nu, paldies dievam! — viņš iesaucās, strauji satverdams mani aiz abām rokām, it kā baidīdamies, ka es tūliņ izgaisīšu. — Zivs muguru? Kūpinātu sīgu? Laipni lūdzu! Ak, jā, šķiet, balto lasi aizmirsuši uzlikt! Ei, vai tur kāds ir? Lasi, lieciet, lai nes ātrāk lasi!

— Pateicos jums, es nupat kā ēdu. Un, protams, jūs taču arī esat aizņemts... Jums būtu kāda vajadzība pie manis?

— Jā, vajadzība, vajadzība, — viņš steidzīgi teica, — un vēl kāda! Pakalpojumu, mans draugs, lūdzu! Tādu pakalpojumu ... kādu atceras līdz kapa malai... lūk, kādu pakalpojumu lūdzu!

Tāds ievads mazliet mulsināja. Acīmredzot mani sagaidīja kaut kas neparedzēts.

— Jā, jā, jā, — viņš steidzīgi turpināja, — jau sen tas mani nospiež, sen pošos... Jau tai laikā, kad jūs nodarbojāties ar nosodāmām lietām, jau tad ... Jau sen šim nolūkam meklēju noderīgu cilvēku!

Viņš mani noskatīja no galvas līdz kājām, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai patiesi esmu šis «noderīgais» cilvēks, par kuru sapņojis.

— Apsoliet, ka izpildīsit manu lūgumu! — viņš teica, beidzis apskati un ielūkodamies man acīs.

— Ivan Timofejič! Pēc visa, kas noticis, vai maz pieļaujams, ka jūs šaubītos?

— Jā, jā ... esat jau diezgan centies ... saprotu jūs! Nu, tad tā, mans draugs! Ķersimies tieši pie lietas! Turklāt man nemaz nav laika: Erteļa sānielā skalda ledu, vajag pieskatīt... tur, mī|ais, dzīvo senators, būs nelāgi, ja izteiks piezīmi! Nu, tad redziet... Man te ir viens draugs ... viņš man liels draugs! Liels draugs!

Viņš sastomījās un glaimīgi paskatījās uz mani, it kā gaidīdams manu palīdzību.

— Nu jā, draugs... ko tad šis draugs? — es drošināju viņu.

— Nu, lūk, man ir draugs ... vārdu sakot — tas ir tirgonis Paramonovs... Un viņam ir... ko jūs sakāt par fiktīvām laulībām ... vai atzīstat? — pēkšņi viņš tieši noprasīja.

— Kā tad ne! Pat ļoti atzīstu, bet tomēr... — es sa^ mulsu.

— Nu jā, bet tomērl Pašas šīs fiktīvās laulības ir zaimošana, bet ja «tomēr» ... Pēc apstākļiem, mans draugs, arī likumam sava ziņa! Kā izsakās mūsu daļas pristava kungs. Ko? Vai jūs ko gribējāt teikt?

— Nē, es neko... es tāpat saku: pēc apstākļiem ari likumam sava ziņa — tas ir pareizi!

— Tad es jau saku: Paramonova kungam ir viena daiļava ... izglītota, mācījusies institūtā ... i

Viņš atkal sastostījās un apmulsis nodūra acis.

— Vai jūs negribētu ar šo personu iestāties fiktīvā laulībā? — Viņš aši jautāja un tādā tonī, it kā nasta būtu novēlusies no sirds.

Diemžēl nevaru teikt, ka nebūtu sapratis viņa jautājumu. Nē, es ne vien sapratu, man pat deniņos sāka džinkstēt. Taču tai pašā laikā es jutu, ka man uzgūlies kāds slogs, kas sasaista manas jūtas, traucē tām pāriet sašutumā un pat visai nožēlojami pakļauj tās pašaizsar-gāšanās instinktiem.

Ivans Timofejičs ļoti smalki uztvēra šo jūtu nesaskaņu. No vienas puses — deniņos džinkst, no otras — sirdi pārņem alkas izrādīt lojalitāti... Un tāpēc, kad es nevis atbildēju, bet savukārt jautāju: — Kāpēc tad tieši es? — Viņš nebūt te nesaskatīja ieganstu izbeigt sarunu, bet vēl pārliecinošāk ņēmās pierunāt:

— Klausies, draugs, — viņš teica laipni, mani drošinādams, — ja tu raizējies par atalgojumu, tad nebaidies! Onufrijs Petrovičs gan tagad, gan arī turpmāk tevi neatstās tukšā!

Mani nervi bija galīgi sabeigti. Centos kaut ko apjēgt, kaut ko atrast — un nespēju. Nevarīgi skatījos uz savu spīdzinātāju un murmināju:

— Atļaujiet... kas attiecas uz laulībām ... nudien, šai sakarā es pat nezinu, vai varu sevi uzskatīt par īsti piemērotu ...

Nudien, ja tas nebūtu Ivans Timofejičs, bet pats Seš-kovskis * — arī to aizkustinātu mans izskats. Un viņš teiktu sev: lūk, cilvēks, kura lojalitāte jau sasniegusi to robežu, aiz kuras turpmākā pārbaude kļūst augstākā mērā riskanta. Un, to apzinājies, atlaistu mani, lai staigāju vesels, iepriekš nomierinot, ka priekšniecība ļoti labi saprot manu svārstīšanos un nepavisam to neuzskatīs par pretošanos varai. Taču Ivanam Timofejičam acīmredzot nepavisam nebija valstsvīra prāta, un tāpēc viņš uzskatīja par iespējamu turpināt.

— No jums taču neko tādu neprasīs, mans draugs, — viņš mani mierināja. — Aizbrauksiet uz baznīcu (pie drēbnieka Ruča šim gadījumam jums pasūtīs smalkas vadmalas uzvalku),_ trīsreiz apiesiet ap kanceli, pēc tam Zavi-tajeva restorānā saņemsiet apsveikumus — un beigta balle. Jūs uz vienu pusi, viņa — uz otru! Jauki! Pieklājīgi!

Notēlojis man šo ainu, viņš acīmredzot gaidīja, ka tūliņ izteikšu piekrišanu, taču es klusēju.

— Kas attiecas uz atlīdzību, kuru jūs sev noteiksiet, — viņš nemitējās mani kārdināt, — tad vienu pusi saņemsiet pirms, bet otru pusi pēc laulībām. Un, lai jūs vēl vairāk nomierinātu, tad var darīt tā: pārgrieziet naudas zīmes uz pusēm, vienu pusi ar numuru paņemiet sev, otra puse ar numuru paliks pie Onufrija Petroviča ... Pēc ceremonijas abas puses savienosies ... jūsu rokās!

Klausījos šīs runas un man likās, ka sapņoju nejēdzīgu sapni. Mani nospieda drausmīgi sarežģītas jūtas. Vēlējos būt lojāls un tai pašā reizē teicu sev: nekā nebija, ap kanceli mani nevadās... nē, nevadās! No tā izrietēja vesela gūzma halucināciju, kas solīja pārdabisku un brīnumainu izglābšanos. Domāju: nupat, nupat Ivanu Timofejeviču ķers trieka — un viss pasākums ar fiktīvajām laulībām izkūpēs kā dūmi gaisā. Rādījās: iebrūk griesti un sadragā Ivanu Timofejiču, bet mani atstāj neskartu — un atkal viss izgaist.

Un raugi, tieši pārdabiskais mani izglāba. Tai brīdī, kad mekleju glābiņu halucinācijās, istabā ienāca jauna persona, kuru ieraugot es atviegloti iesaucos ar pilnu krūti:

—■ Ivan Timofejič! Lūk, kur viņš ir!

Ja, tas bija viņš, viņš — glābējs, viņš — vajadzīgais cilvēks, attiecībā uz kuru iespējams bija tikai viens jautājums: vai vienosies par cenu? Citiem vārdiem sakot — tas bija advokāts Balalaikins.

Sajūsmīgi raudzījos viņā, lai gan viņš krietni vien bija pārvērties, turklāt ne jau uz labo pusi. Joprojām viņš bija steidzīgs un kustībās manīja vieglprātību, taču nogurdinošās nodarbības acīmredzot atstājušas iespaidu un viņa seja bija sagūlušas Raspļujeva ēnas.* Nevar teikt, ka Balalaikins būtu nenomazgājies vai nesasukājies, vai viņa sejā manītu kādus ārējus bojājumus, taču ir tādi ģīmji; lai kā mazgāti, lai kā kopti, tomēr šķiet, ka viņu i la vieta nav tur, kur jūs tos redzat, bet publiskajā namā.

Pašu Ivanu Timofejiču it kā gaisma apspīdēja, kad iniaca Balalaikins.

Balalaikina kungs! Bet es ... bet mēs ... bet viņš — palūk, kur ir viņš, viņš! — Ivans Timofejičs juceklīgi .sauca, plati pavērdams skavas. — Balalaikina kungs! Ak tu viens, ak! Uzkodiet! Iemetiet kādu glāzīti!

— Nē, mon cher \ es uz mirklīti. Steidzos, manu eņģei, steidzos! — Balalaikins vizējās. — Luk, kas — te ir viens tips... jāpiedzen no viņa, vajadzētu izsekot...

— Ar prieku! Un pat ar to vislielāko ... tūliņ! Acumirklī! Ak, ak! Nudien, tu esi kļuvis jaunāks! Pagriezies! Esi tik laipns, ļauj sevi apskatīt!

— Nevaru, sirsniņ, nevaru! Steidzos uz konkursu*!

Te ir raksts, kur viss paskaidrots. Bet tagad — ardievu!

— Nē jau, pagaidi! Mēs nupat kā runājām par tevi, tas ir nevis runājām, bet jutām: sak, kā īsti trūkst? Un te uzreiz tu ... nu tieši tevis trūka. Klausies: man taču pie tevis vajadzība.

Balalaikins izvilka no kabatas hronometru, paskatījās uz ciparnīcu un teica:

— Brīva laika man ir ... jā, varu atlicināt tieši trīs minūtes. Konkurss sākas pulksten trijos, tagad bez piecām minūtēm trīs, divas minūtes vajag ceļam... jā, atliek tieši trīs minūtes. Nu, kas ir?

— Saki — tu izpildi visādus uzdevumus?

— 'Visādus. Tālāk.

— Precēties vari?

— Tas ... kā nu to ņem!

— Protams, ne uz sava rēķina, bet ja samaksā...

— Va ... varu!

— Tad redzi: man ir draugs, bet viņam viena persona ... teiksim, draudzene ...

— Sirdspuķīte, vai ne?

— Nu, vienalga, kā to sauksi... Un viņš vēlas, lai šī persona būtu pēc likuma ... lai tiktu ierakstīta dzimtsarakstā utt. ... vārdu sakot, viss, kā pienākas ... Bet viņa lai...

— Ar prieku, mans draugs, ar prieku!

— Un cik tu par to ņemsi? Viņa, brāl, māk franciski! [7]

— Hm ... Lai atbildētu uz šo jautājumu, uzdodu citu: kas ir šis mirstīgais, kam par labu iecerēta visa šī mehānika?

— Tu vispirms pasaki...

— Nē, tu pasaki pirmais, bet pēc tam es runāšu. Ja šo lietu sadomājis, piemēram, tavas sīkbodītes saimnieks, tad velti mēs šķiedīsim laiku. Par simtnieku neesmu ar mieru smērēties!

Ivans Timofejičs sastomījās. Acīmredzot viņš cerēja par starpniecību saņemt kādus procentus un baidījās, ka Ba-lalaikins var griezties tieši pie Paramonova bez komisionāru līdzdalības. Taču, mirkli padomājis, viņš izšķīrās.

— Ja es nosaukšu Paramonovu — Onufriju Petroviču, esi tādu dzirdējis?

— Pavisam nesen kopā ar viņu sitām stukolku, — Ba-lalaikins sameloja. — Tur bija Faļeļejevs, Sidors Kondra-tičs, Bobkovs, Gerasims Fomičs, Ģeneralovs, Fjodors Kuz-mičs, Paramonovs un es.

— Nu, kā tu domā?

— Redz, tā. Praksē mums izstrādājies tāds noteikums: ja pasākums ir drošs, tad ņemt desmit procentus no prasības vērtības, bet, ja riskants, — tad pēc vienošanās.

— Joks tāds! Kā tu notaksēsi bābieti?

— Tūliņ dzirdēsi. Cik Paramonova kungs gadā izdod naudas par šo pašu draudzeni?

— Kā lai to pasaka ... Apģērbj, apauj... nu, kariete, dzīvoklis ... Uztur labi, pieklājīgi! Bez divdesmit tūkstošiem, šķiet, neiztiks. Ak, bet tad ir gan jauka tā daiļava!

— Var pieņemt!

— Ievērojot to, ka tirgonis Paramonovs ir mietnieks, bet no tādiem kungiem par kroplību ņem divtik, tad uzskatīsim, ka šai gadījumā izdevumi pieaugs līdz četrdesmit tūkstošiem.

— Iesim tālāk. Kā tev zināms, nekustamu īpašumu vērtība tiek aprēķināta pēc ienākuma desmit gados; kustami īpašumi, kā, piemēram, mēbeles, gleznas, mākslas darbi, tiek vērtēti ar ekspertu palīdzību. Vai pareizi?

— Pareizi jau, pareizi, bet tur taču ...

— Pagaidi, tas būs vēlāk. Daiļava, par kuru ir runa, acīmredzot ir kustams īpašums un turklāt apveltīta ar tādām pazīmēm, par kurām likumos tiešu norādījumu nav.

Tāpēc šāda īpašuma vērtēšanā jālieto mazliet citāda metode, kas vairāk atbilst šā kustamā īpašuma raksturam. Piemēram, ja lietosim jauktu paņēmienu, tas ir, no vienas puses, ja vērsīsimies pie ekspertīzes, bet, no otras puses, — ja neatstāsim novārtā arī ienākuma summu par desmit gadiem, tad, šķiet, iegūsim diezgan apmierinošu rezultātu. Un proti: ekspertīzes gadījumā vislabākais lietpratējs būs pats Paramonova kungs, kurš iepriekš minētā kustamā īpašuma remontam katru gadu izdod četrdesmit tūkstošus rubļu un tādā kārtā nosaka no tā ienākumu gada laikā.

— Nevis ienākumu no tā, bet viņas ienākumu ...

— No tā vai viņas ienākumu — nestrīdēsimies par vārdiem. Pieņemot skaitli četrdesmit tūkstoš rubļu par pamatu mūsu tālākajām operācijām un pareizinot to ar desmit, mēs tūdaļ iegūsim kustamā īpašuma vērtību, kas līdzināsies četrsimt tūkstoš rubļiem. Tagad — tālāk. Summu četrsimt tūkstoš rubļu varētu atzīt par pareizu, ja pietiktu tikai ar inventāra sarakstu, taču, kā zināms, pēc tam obligāti seko ūtrupe. Kāda cena izveidosies ūtrupē — to mēs, protams, noteikt nevaram, taču droši vien nekļūdīsimies, ja teiksim, ka tā divkāršosies. Un pēc tam honorāra summa aprēķināma itin vienkārši. Tas ir, astoņdesmit, bet, skaitli noapaļojot, — simttūkstoš rubļu.

Es klausījos viņā, elpu aizturējis; taču, kad viņš pateica skaitli simt tūkstoši, atzīstos, man sāka drebēt ceļi.

— Ņemiet piecdesmit! — es viņam ieteicu, lai gan pats nesapratu, kāpēc man ienāca prātā tieši šis skaitlis nevis cits.

Taču viņš pat nepagodināja mani ar skatienu.

— Esmu jau nokavējies par veselu minūti, — viņš teica, pavērdamies pulkstenī, — palieciet sveiki! Un, ja šie noteikumi netiek atzīti par apgrūtinošiem, tad, lūdzu, paturēt vērā mani!

Kādu brīdi Ivans Timofejičs stāvēja kā pārakmeņojies. Kas attiecas uz mani, es biju tuvu izmisumam, jo Bala-laikina aplamās runas dēļ pasākumu acīmredzot man vajadzēs iznest uz saviem pleciem. Taču tieši šis izmisums desmitkārt pavairoja manus spēkus, piešķīra manai mēlei gandrīz advokāta daiļrunību, bet domām pārliecību, kāda tām diez vai jelkad piemita.

— Ivan Timofejič! — es iesaucos. — Apdomājiet! Tā taču ir tada lieta, ka nudien lēti nav nodarāma.

Acīmredzot viņš mani nedzirdēja un murmināja:

— Ja nu vēl būtu par ko, bet tā ... cits to darītu ar prieku ...

Un pēkšņi, vērsdamies pie manis:

— Nu, bet jūs ... kādu atalgojumu jūs vēlētos? — viņš jautāja un ar rūgtu smīnu piebilda: — Jums droši vien arī divsimt tūkstoši būs par maz?

Un tieši te es izcēlos.

— Uzklausiet mani, lūdzu! — es teicu. — Jau kur tas laiks, kopš jūs redzat un pazīstat manu sirdi. Jums ir zināms, ka neesmu pašlabuma meklētājs un ka vienmēr esmu gatavs kalpot vispārības labumam. Pēc naudas sevišķa trūkuma nejūtu, tāpēc ka no vecākiem esmu saņēmis nodrošinātu mantojumu; taču, kas attiecas uz manām jūtām, tad tās var izteikt divos vārdos: esmu gatavs! Bet vai būs godīgi Balalaikinam atņemt tādu kumosu, kas viņu var nodrošināt uz visu mūžu? Viņš ir trūcīgs cilvēks, Ivan Timofejič! Un, lai gan stāsta, ka advokatūra viņam ienesot ne mazāk par divdesmit pieciem tūkstošiem gadā, taču tie ir meli! Ko nu! Vai maz var uzticēt kādu nopietnu darījumu ... Balalaikinam? Un pat tas konkurss, uz kuru viņš nupat atsaucās, vai maz var ticēt, ka viņš tur ko nopelna? Nē, tūkstošreiz nē! Ticiet man, lai gan izskats viņam glauns, tomēr viņš ar katru brīdi dziļāk un dziļāk grimst tai atvarā, kurā gaida Tarasovka.* Un kā pierādījums ...

Es paņēmu no galda rakstu, kuru bija atstājis Batalai-kins, un izlasīju:

«Lieta par 100 rubļu piedzīšanu no sīkpilsoņa Leibas Ezelsona ...»

— Vai jūs tagad saprotat, ar ko viņš nodarbojas, — es turpināju, — un ka viņam vajag, līdz nāvei vajag, lai palīgā nāktu kāda lielāka šefte, apmēram tāda, kāds ir tirgoņa Paramonova pasākums?

Ivans Timofejičs klusēja, taču arī tas jau bija panākums, ka viņš mani uzklausīja. Viņa domīgi man pievērstais skatiens, šķiet, it kā mudināja: turpini! Jūs sapratīsiet, ar kādu prieku es sekoju šim klusajam aicinājumam.

— No otras puses, — es teicu, — jūs jau nemaksāsiet to naudu! Protams, Balalaikins uzprasīja pārmērīgu cenu, taču esmu pārliecināts, ka šobrīd pats nožēlo un rūgti

I I id savu nelaimīgo tieksmi uz lielīšanos. Paaiciniet viņu, esiet laipns pret viņu, pasakiet dažus sirsnīgus vār-iln . — un jūs redzēsit, ka viņš tūliņ nobrauks uz des-iiiil Ilīkstošiem, bet, iespējams, arī uz diviem! Droši vien \ ins tagad jau aizmirsis, ka viņam no mēles pasprucis unitūkstoš rubļu. Kāpēc viņš teica: simt tūkstošu, bet ne divsimt, ne miljonu? Vai gan ne tāpēc, ka skaitlis simt ir i/pildrakstā par parāda piedzīšanu no sīkpilsoņa Ezel-Mina? Protams, es to neapgalvoju, taču domāju, ka šis pu ņēmums nav bez pamata. Rīt viņš atnesīs jums rakstu par divu rubļu piedzīšanu un saskaņā ar to pazeminās arī savas prasības līdz diviem tūkstošiem. Un, ja viņš galīgi paliktu, piemēram, pie desmit tūkstošiem, tad nudien las nav daudz! Jo pasākums taču... ak, kas tas par pa-sākumu! Un galu galā, kas tad jums? Vai patiesi tirgoņa Paramonova nauda tik dārga jūsu sirdij, ka jūs liegsiet nabaga cilvēkam iespēju uzlabot apstākļus?

Es runāju ilgi un pārliecinoši, un Ivans Timofejičs bija visai pārsteigts par manu argumentu pareizību, jo nekādi negaidīja no manis tik drosmīgu atklātību. Tāpat kā visus šīs pasaules varenos — blīvā sienā viņu ielenca iztapo-ņas un glaimotāji, kuri reti kad atļāva patiesības vārdam aizsniegt viņa ausis.

— Jums taisnība! — viņš beidzot teica, it sevišķi sirsnīgi spiežot man roku.

— Un, lai gan mēs neesam raduši uzklausīt patiesību, tačņ man jāatzīstas, ka dažreiz arī tā mums nav lieka. Pateicos! Sen neesmu tik lietderīgi pavadījis laiku kā šorīt!

Es lidot lidoju uz māju, nejuzdams savas kājas, un, tiklīdz iegāju dzīvoklī, tūliņ iekritu Glumovam skavās. Pastāstīju viņam visu: gan to, cik drausmīgā stāvoklī biju, gan to, ka man pēkšņi palīgā nāca kaut kas neizdibināms ...

— Nudien, tas ir par mūsu politisko uzticamību! — es beigās teicu.

— Tā jau gan, taču vispirms pagaidi: vai Balalaikins maz ņems desmit tūkstošus?

— Apžēliņ, mīļais, kā lai viņš neņem! Viņš taču...

Kvēli ņēmos pierādīt, ka Balalaika nevar neņemt desmit tūkstošus, ka citādi viņam jāiet bojā, ka desmit tūkstoši zemē nemētājas un ka ar desmit tūkstošiem tagad, kad krīt kurss uz vērtspapīriem ... Un pēkšņi, kad es tik aizrautīgi izteicu šos argumentus, man pārskrēja karsts pār kauliem.

— Glumov! Bet Balalaika taču ir precējies un viņam astoņi bērni! — es iesaucos pārvērstā balsī.

IV

Tūliņ mēs ķērāmies pie Balalaikina radu rakstu izdibināšanas un jau nākamajā dienā ar Kšepšicuļska palīdzību saņēmām šādu izziņu:

«Balalaikins (vārds un tēvavārds nav zināmi), advokāts. Dzīvo Admiralitātes otrajā daļā bijušā Zondermana namā, uz Laternas sānielas un Katrīnas kanāla stūra. Raksta lūgumrakstus, iesniedz kasācijas un apelāciju sūdzības un vispār visāda veida papīrus, to skaitā arī likumā nenorādītus. Proti: raksta afišu iznēsātājiem un klubu durvju sargiem apsveikuma dzejoļus, Jegareva teātrim kuplejas, ābeces un hrestomātijas un tāpat arī mīlestības vēstules (ar un bez dzejoļiem) personām, kas nav beigušas vidusskolas kursu. Bez tam vēl pēc pieprasījuma sameklē līgavaiņus un līgavas, avīzēs seko sludinājumiem par noklīdušiem suņiem un rūpējas par to sameklēšanu, sagādā nepieciešamos apstākļus, kas vajadzīgi laulības šķiršanas lietu labvēlīgam atrisinājumam, un šim nolūkam algo četrus vai piecus viltus lieciniekus. Nav pamanīts, ka nodarbotos ar propagandu, proklamācijām vai citu ko nosodāmu. Precējies, ir astoņas meitas. Sievai nav nekādu citu pastāvīgu līdzekļu sevis un ģimenes (tās skaitā astoņdesmitgadīgas vecmāmiņas) uzturēšanai, vien tikai veļas šuvējas amats, kas dod niecīgu ienākumu. Dzīvo šī ģimene lielā trūkumā Kuzminas ciema Carskoje Selo tuvumā, saņemot no Balalaikina ne vairāk kā desmit rubļu pabalsta mēnesī.»

Var iedomāties, kā mani pārsteidza šī ziņa!

— Kā nu gribi, — teicu Glumovam, — taču es nekādā ziņā tirgoņa Paramonova daiļavu neprecēšu. Ļaunākajā gadījumā norādīšu uz tevi kā uz vairāk piemērotu.

— Nu, nezaudē tūliņ galvu, — viņš man mierīgi atbildēja, — tas taču vēl nav viss. Balalaikins ir precējies, par to, protams, šaubu nav; bet vai tu nejūti, ka tur pavīd kāds noslēpums, kurš, esmu pārliecināts, beigu beigās dos mums iespēju godam izkļūt no šā stāvokļa.

Taču tas ir Balalaikina noslēpums, kura atklāšana in.uii nepavisam neinteresē. Šai lietā man skaidrs viens: Balalaikins ir precējies!

Neiekarsti, lūdzams. Pirmkārt, izmantojot Balalai-kina sievas grūtos apstākļus, var viņu par pieklājīgu atlīdzību pierunāt uz formālu šķiršanos; otrkārt, ja tas neizdosies, Balalaiku var pierunāt precēties, kaut arī sieva d/iva. Vārdu sakot, vispirms vajag nospraust mērķi — par katru cenu apprecināt Balalaiku ar tirgoņa Paramo-nova daiļavu — un tad vīrišķīgi iet uz šo mērķi.

Gribot negribot vajadzēja piekrist Glumovam. Nekavējoties mēs uzmetām kampaņas plānu un tūliņ nākamajā dienā ķērāmies pie tā pildīšanas, tas ir, devāmies uz Kuz-minu. Taču arī te sākumā iegūtās ziņas bija tāda rakstura, ka nekādu praktisku rezultātu no tām iegūt nebija iespējams. Proti, izrādījās:

1) Ka Balalaikina sieva līdz ausīm iemīlējusies savā vīrā un negrib dzirdēt ne par kādiem priekšlikumiem (Glumovs deva divdesmit piecus rubļus) sarīkot pieklājīgu «situāciju» ar nolūku šķirt laulību.

2) Ka Balalaikins savu laulību tur lielā noslēpumā. Ģimenē neviens nezina, ka viņš ir advokāts, kas saņem ievērojamu peļņu no apsveikuma dzejoļiem, kurus viņš sacer klubu durvju sargiem. Kā sieva, tā vecāmāte pārliecināta, ka viņš kalpo eksprešu artelī.

3) Ka Balalaikins brauc uz Kuzminu reizi nedēļā, sestdienās, ģērbies vienmēr eksprešu pilnā parādes formā un obligāti ar ļihaču. Tad ģimenē ir gaviles, jo meitām Balalaikins atved piparkūkas, sievai — skābētus bumbierus, bet vecaimātei — stopu pomeranca šņabja. Visa ģimene cieši pārliecināta, ka šie ciemkukuļi ir zagti.

— Viņš jau gan stāsta, ka tirgoņi dodot, — večiņa mums teica, — bet kur nu!

Meita piebilda:

— Un, taisnību sakot, grūti taču viņu kārtā iztikt, taisni vien dzīvojot. Augu dienu jāklimst pa virtuvēm un tirgotavām, to redz, šo redz — kā lai nosargājas!

Tas viss nepavisam mūs neuzmundrināja, tomēr Glumovs arī te nezaudēja cerības.

— Jauki, — viņš teica, — lai laužas, iztiksim bez viņas! Vismaz tagad vairs ne ar ko tādu nepīsimies, bet spiedīsim uz divsievību!

Vārdu sakot, briesmas lika galīgi aizmirst, ka mums jānodarbojas tikai ar gaidīšanu, un līdz ausīm mūs iegremdēja pašās lojālas darbības dzīlēs. Mēs dedzīgi uzņēmāmies visādas klapatas, visādi izlocījāmies un izgrozījāmies, darījām visu, lai bez baiļu peldētu pa dzīves jūru.

Pēc dažām dienām ap pulksten divpadsmitiem mēs devāmies uz Laternas sānielu, un, tā kā Zondermana nams mums nebija svešs jau kopš jaunības gadiem, tad Balalai-kina dzīvokļa sameklēšana grūtības nesagādāja. Atzīstos, sirds man spēcīgi nodrebēja, kad piegājām pie durvīm, uz kurām piesista plāksnīte ar uzrakstu: «Balalaikine, avocat»[8]. Ak vai! Pagājušajos laikos te dzīvoja Darja Semjonovna Kubareva (vienkāršu ļaužu valodā — Kuba-riene) kopā ar sešām jauniņām, visai glītiņām audzēknēm, kuras viņu sauca par mammuci.

Darja Semjonovna bija latīņu valodas skolotāja atraitne; šis skolotājs diemžēl jauca gerundiju ar supīnu * un par to pēc priekšniecības rīkojuma tika nodots tiesai. Un, tā kā viņš nomira, nepaguvis notīrīties no apvainojumiem, tad likstas netieši ķēra arī viņa atraitni: viņai nedeva pensiju. Palikusi bez eksistences līdzekļiem, Darja Semjonovna cerēja, ka viņai izdosies pārdot latīņu gramatiku, kuru bija izdevis vīrs un kuras neskaitāmie eksemplāri, tiesas lēmumu gaidot, greznoja viņas dzīvokli, taču — ak vai! — liktenis arī te nebija viņai labvēlīgs. Tiesas lēmums uz sevi ilgi gaidīt nelika, bet tajā bija teikts: «Lai gan skolotāju Kubarevu vajadzēja aizsūtīt trimdā uz netāliem apgabaliem par to, ka viņš izplatīja jaunatnē aplamus jēdzienus par supīniem un gerundijiem un līdz ar to grāva latīņu gramatikas pamatus, taču sakarā ar to, ka, zem tiesas būdams, viņš miris, tāpēc spriedumu par viņa personu atlikt, bet viņa sarakstīto latīņu gramatiku sadedzināt abu galvaspilsētu latīņu valodas skolotāju klātbūtnē.» Nabaga atraitne kādu laiku pabēdā-jās, pabēdājās, tad aprunājās ar labiem ļaudīm — un tūliņ arī attapās. Atvēra pansionātu jaunavām, taču, protams, bez senajām valodām.*

Darja Semjonovna bija jautra, viesmīlīga sieviete, un tāpēc pedagoģiskā puse viņas pansionātā bija tāda pavāja. Te vairāk mācīja labas manieres un uzvešanos sabiedrībā. Katru vakaru līdz vēliem gaiļiem viņas dzīvoklī,

I 1 : i к a, gāja vaļā jampadracis. Pie vecā klavihorda sē-

<i i i spēlētājs; jaunie ļaudis dejoja, smēķēja papirosus, p m ieiiajās ar alu, šņabi un paretam ar šampanieti. Daž-M iz izcēlās arī kautiņi, taču saimniece prata uzstāties, нм. pieminot vien posteņa policistu, kaušļi tūliņ meta и .tu un sūtīja pēc alus. Tikai sestdienās un lielu svētku priekšvakarā skolotājas Kubarevas durvis vērās vienīgi v istuvākajiem paziņām. Tais vakaros istabās dega svēt-lampiņas, audzēknes, jūsmīgi aizgrābtas, pūta vien, bet Darja Semjonovna dievbijīgi runāja:

— Dzīvoju no laužu jautrības ... taču dievu pieminu!

Pirms gadiem piecpadsmit Darja Semjonovna nomira,

nosvinējusi divdesmit piecu gadu jubileju savai pedagoģiskajai darbībai, lai arī bez senajām valodām. Večiņa nomira klusu lielajā braucamajā krēslā, no kura pēdējos gados necēlās; nomira, dūcot klavihorda skaņām, kas to pavadīja viņā saulē. Atceros, mēs bezrūpīgi dejojām, vienā kaktā nopaukšķēja korķis, otrā — atskanēja pļauka; raugāmies, bet šī jau pagalam! Stāsta, pirms nāves viņa kļuvusi gaišredzīga un pareģojusi, ka šai dzīvoklī ievil-kšoties Balalaikins.

Pilnīgi dabiski, ka, iekāms piezvanīt, mēs apstājāmies šo durvju priekšā, vesela atmiņu spieta pārņemti.

— Te tas ... bija? — Glumovs pirmais pārtrauca klusumu.

— Jā, draugs... te!

— Vai klavierspēlētāju Ivanu Ivaniču atceries?

—[9] Kā dzīvs vēl tagad stāv manu acu priekšā!

— Padomā, viņš taču bija ģimenes tēvs... Es pie viņa bērnus kristīju, bet Keseniha * stāvēja kūmās, un, atceros kā tagad, viņš toreiz mūs cienāja ar štopkūkām.

— Bet vai Sienāzi atceries?

— Kā nu ne! Bija pirmais mazurkas dejotājs Darjas Semjonovnas vakaros! Bet tagad, paskat, viņš ir slepen-padomnieks,_ sēž komisijās — ar roku viņu neaizsniegsi!

— Iedomājies: viendien satieku viņu Ņevas prospektā un akurāt man ienāk prātā Kubariene. Vai atceraties? — jautāju. Bet viņš man atbild ar vārsmu:

Vien saprāts, izglītota sirds ir dārga rota lielmanim ...

Un par Kubarieni — ne pušplēsta vārda; redz, ko tagad tādi domā par sevi.

Jā, bral, no Darjas Semjonovnas skolas daudzi ir iznākuši, kuri tagad ... Tikai mēs ar tevi...

Mehāniski pastiepu roku un nospiedu elektriskā zvana pogu. Atskanēja skumīga, drebelīga skaņa, ne tā jautrā, uzvarošā, gaišā, kas te skanēja kādreiz. Viens no viltus lieciniekiem, kas bija pieminēts Admiralitātes otrās da|as izziņā, atvēra mums durvis un teica, ka būšot jāpagaida, tāpēc ka Balalaikina kungs šobrīd esot aizņemts ar klientu.

Mēs iegājām pieņemamajā istabā, un mūsu sirdis skumji sažņaudzās. Jā, šī labā neaizmirstamā Kubariene bija mirusi tieši šeit, šai stūra istabā, kas ar logiem raudzījās uz Laternas sānielu un uz Katrīnas kanālu. Lūk, te pie šīs sienas stāvēja vecs, noskaņots klavihords; gar citām sienām virknējās krēsli un dīvāni, apvilkti ar nejēdzīgu, notraipītu drānu, kaktos stāvēja galdiņi un etab-lissements \ kur pludoja alus; vidū mēs dejojām. Pagātnes ainas cita pēc citas dzīvas jo dzīvas tā vien plaiksnījās manu gara acu priekšā.

— Darja Semjonovna! Vai jūs esat te? — es iesaucos, gluži aizmirsies atmiņu uzplūdos.

Ak vai! — ne skaņa neatsaucas uz manu sirsnīgo vaicājumu. Plašā pieņemamā istaba, kurā mēs atradāmies, raudzījās salti un vienaldzīgi, un tās iekārta izcēlās ar stingru vienkāršību, kas nemaz nesaskanēja ar to, kāda vajadzīga laulības šķiršanas lietu ievadīšanai ar iepriekšēju izkārtojumu. Atzīstos, pieklājīgās mēbeles Balalaikina dzīvoklī mani pārsteidza. Biju gaidījis, ka ieraudzīšu kaut ko līdzīgu vidējas rocības kokotes mājoklim — un pēkšņi atrodos pieticīga Temīdas kalpa telpās; acīmredzot šis Temīdas kalps saprata: jo mazāk kautiņu būs šai mājā, jo drīzāk viņš iegūs nopietna advokāta reputāciju. Vidu stavēja ozolkoka galds, uz kura klientu izklaidēšanai salikti Bello* raksti krievu tulkojumā, gar trim sienām rindā nolikti ozolkoka krēsli ar augstām atzveltnēm, bet ceturto aizņēma bibliotēkas skapis, kurā citu grāmatu nebija, vien «Krievijas impērijas likumu» pilns komplekts. Laikam jau Balalaikins reprezentējas ar šo istabu, grib ar to pārsteigt klienta iztēli un tai pašā laikā noradīt, ka ikviena vardarbība obligāti tiks vajāta, precīzi balstoties uz šiem pašiem, šai skapī stāvošajiem likumiem. [9]

Acīs nedūrās nekas lieks, kas atgādinātu laulības pārkāpšanu un viltus liecības, vienīgi kaktā stāvēja diezgan nolietotas klavieres, kuras mazliet atgādināja Darjas Sem-jonovnas laiku. Kā vēlāk uzzināju, šīs klavieres Balalai-kinam uzdāvinājis kāds maksātnespējīgs parādnieks, pateikdamies par palīdzību mantas noslēpšanā, un Bala-laikins no viltus liecībām brīvajā laikā uz tām pielāgoja mūziku kuplejām, kuras viņš sacerēja Jegareva teātrim. Tomēr šīs klavieres mani tā iepriecināja, ka es pieskrēju pie tām, un, ja Glumovs mani neaizkavējis, nospēlētu kadriļas pirmo figūru pēc motīva: «Kur tu biji, ķivuli?», kurš manās jaunības dienās tik bieži skanēja šais sienās.

Acīmredzot Glumovs arī nebija gaidījis šādu situāciju, taču tā viņu nenomāca tik stipri kā mani, drīzāk viņš it kā neticēja savām acīm. Viņš čamstināja lūpas, ievilka nāsīs gaisu un vispār kaut ko meklēja. Beidzot atrada.

— Ož! — viņš nočukstēja.

Arī es ar degunu instinktīvi ievilku gaisu.

— Darja Semjonovna ... tā ir viņa! Viņa lietoja tieši šīs smaržas, kad gaidīja «viesus»!

Sāku atcerēties ... un pēkšņi visu atcerējos tik spilgti, ka pat pietvīku sarkans.

— Glumov! Dārgais! Šīs smaržas... Viņa taču ir dzīva! Viņa ir te! — es sajūsmā iesaucos, — Darja Semjonovna! Jūs ...

Un tikai tad atjēdzos, kad Glumovs, piegrūdis man pie elkoņa, ar acīm norādīja uz diviem klientiem, kuri sēdēja tai pašā istabā, Balalaikinu gaidīdami.

Tā bija dīvaina likteņa rotaļa, jo šie klienti ar savu ārējo izskatu atgādināja taisni to pašu pagātni, kas tik skumīgi lika pukstēt manai sirdij. Viens no viņiem jau bija gados un pēc ģīmja izskatījās kā cildens publiskā nama tēvs. Pašcieņas jūtas, bez šaubām, bija viņa sejas raksturīgākā pazīme, bet tai pašā laikā tikpat neapšaubāmi šķita, ka kaut kur uz šīs sejas piekārts pamatīgs cenrādis (lai arī redzams tikai gara acīm), kur sīki norādīts, kāds atlīdzinājums pienākas par sakropļojumu, sākot no vissmagākā un beidzot ar vieglu pļauku. Man šķita, ka kādreiz esmu redzējis šo cilvēku, un, jo vairāk es ieskatījos viņā, jo auga pārliecība, ka esmu to redzējis tieši šinī namā.

Jā, tas ir viņšl — es teicu pats sev, — bet kas viņš ir tagad? Toreizējais bija vārgulīgs, nožēlojams; tā seja bija tramīga, nomākta, un fraka, kas mugurā ... ak, kas tā bija par fraku! Zaļa, ar nobružātām piedurknēm, ar spožam pogām, šī fraka acīmredzot bija pāršūta no vicmun-diera, ko mantojumā atstājis no hemoroīdiem mirušais titulārpadomnieks! Bet šis te — paskat, kāds! Paēdis, apģērbies, apāvies — ko vēl vairāk vajag! Un tomēr — tas ir viņš, bez šaubām, viņš, lai arī izskatās pēc nupat kaldinātas vara pieckapeikas!

Otrs klients bija vēl gluži jauniņs, sarkans kā vēzis, seja bez kādām kapilārā apspalvojuma pazīmēm, tāpēc arī šķita gluži pliks. Viņš man atgādināja Zoržeņku (tagad tas ir valsts padomnieks un kavalieris), kurš kādreiz, ja arī nepiedalījās kopīgajā jautrībā, kas risinājās šai zālē, taču vienmēr noteiktā laikā iznāca no tālākajiem apartamentiem un aizelsies kautrīgā steigā skrēja caur zāli, audzēknēm saucot: «Žoržeņka! Zoržeņka! Vai labi nolikāt eksāmenu?»

Kad bijām gaidījuši minūtes piecpadsmit, aiz Balalai-kina kabineta durvīm atskanēja troksnis un, tērpu čauk-stinādama, smagi likdama kājas, iznāca veča ar skaidri redzamām austrumnieciskas izcelsmes pazīmēm. Viņas sakritusī seja bija tik pārliecīgi izkrāsota, ka notālēm izskatījās pēc maskas, ko vēl pasvītroja lielais, līkais gruzī-niskais deguns un divas melnas acis, kuras stiklaini raudzījās no dobumiem. Šo sievieti es arī biju kādreiz redzējis, un arī viņa mani bija redzējusi, taču, protams, ne man, ne viņai ne prātā nenāca noskaidrot, kādos apstākļos notikusi pazīšanās. Zem rokas pieturēta (Balalaikins to godināja par kņazieni, bet es varēju likt galvu ķīlā, ka tā ir saprecinātajā, kas dzīvo pie Debesbraukšanas tilta), šī sieviete lēni virzījās uz ārdurvīm, taču, iedama gar grāmatu skapi, apstājās, it kā pārsteigta par tā varenumu.

— Visas esi izlasījis? — viņa jautāja Balalaikinam, ar kaulainu pirkstu rādīdama uz grāmatu muguriņām.

— Bet kņazien! — Balaikins iesaucās, it kā izbrīnījies, ka viņam var uzdot šādu jautājumu.

— Nu, paliec sveiks!

Pavadījis veču, Balalaikins vispirms vērsās pie mums. Viņš bija ārkārtīgi jauks savā advokāta rīta negližē. Melnā samta žakete veikli izcēla viņa formas un teicami pasvītroja veļas baltumu; celiņš uz galvas bija izšķirts ārkārtīgi rūpīgi, varēja domāt, ka viņu frizē skulptors; seja, pa nakti atpūtusies no vakardienas bojājumiem, pauda laipnību un gatavību apmierināt klientu, lai ko tas prasītu; bikses piegulēja gandrīz ideāli; taču, kas vissvarīgāk, — katra viņa sejas un pat miesas daļa izdvesa smaržas, it kā viņš nupat būtu peldējies Katrīnas kanālā. Viņš atgādināja, ka pazīstot mūs no vizītes pie Ivana Ti-mofejeviča, un izteica cerību, ka parādīsim viņam godu, kopā ar viņu ieturot brokastis.

— Pēc stundas ceturkšņa esmu jūsu rīcībā, messieurs, bet tagad ... atļausit? — viņš piebilda, norādīdams uz klientiem, kas gaidīja.

— Nu, kā ir, — viņš iesāka, pieiedams pie jaunekļa, — jūsu vēstule iedarbojās?

— Iedarbojās, Balalaikina kungs, tikai nevar teikt, ka pilnīgi labvēlīgi.

— Kā to saprast?

— Te ir atbilde.

Balalaikins paņēma vēstuli un diezgan skaļi izlasīja: «Bet ja tu, kucēn, vēl man uzbāzīsies ...»

— Hm... jā... Atbilde, protams, nav visai labvēlīga, lai gan, no otras puses, sievietes sirds ... Labi! Sacerēsim citu vēstuli, jaunais cilvēk, — vairāk neko!

— Ar dzejām vajadzētu, Balalaikina kungs!

— Var. Piemēram, no Viktora Igo:

O, ma charmantel Ecoute ici!

L’ amant qui chante Et pleure aussi.[10]

— Būs labi?

— Labi gan, taču viņa franciski neprot.

— Tas nekas; jūs taču arī neprotat, bet sakāt «labi». Redzat, nezināšana ... tā iedarbojas uz iztēli! Grieķiem pagānības laikos pat bija īpašs templis ar uzrakstu: «Nezināmajam dievam» ... Tas nozīmē, cilvēkam pēc kaut kā tāda ir vajadzība! Kaut gan — es varu arī krieviski:

Cirtas — burves zelta dzijas,

Cirtas — smaržo, spoži mirdzi Cirtas — it kā čūskas vijas,

Cirtas — tā kā strauti irdz!

— Vai labi? Atnāciet rīt — būs gatavs ... Cena ...

Balalaikins pacēla labo roku un parādīja visus piecus

pirkstus.

— Rubļi, — viņš stingri piebilda.

— Vai nevarētu nolaist, Balalaikina kungs? — jaunais cilvēks sāka Jūgties. — Nudien, mammucis dod tikai desmit rubļu mēnesī: vajag papirosiem, vajag citam visam.

— Nevar, jaunais cilvēk! Jūs vēlaties iegūt piekrišanu pie sievietēm un žēlojat piecus rubļus... fui, fui, fui! Ja māte dod maz naudas, nopelniet pats! Strādājiet, pasniedziet stundas, izglītojiet jaunatni! Tātad atkārtoju: rīt būs gatavs. Uz redzēšanos ... uzvarētāj!

Par zīmi, ka audience beigusies, Balalaikins pasniedza divus pirkstus, kurus jauneklis saņēma ar godbijību.

Un tagad — jūsu kārta! — viņš vērsās pie gados vecākā klienta.

— Nu jau pieci gadi, kopš mana sieva visur meklē taisnību, — cildenais ģimenes tēvs iesāka un pēkšņi apklusa, it kā gaidīdams, vai Balalaikins nekraus viņam pa ausi vai kā citādi neaizskars.

Taču Balalaikins atturējās un tikai caur zobiem novilka: «Hm ...»

Bet uz mani šī balss iedarbojās satriecoši. Es vairs nepūlējos atcerēties, es atcerējos. «Jā, tas ir viņš,» es sev teicu, «viņš, tas pats, kurš valkāja mirušā titulārpadom-nieka fraku!» Lai pārbaudītu savas jūtas, paskatījos uz Glumovu un bez pūlēm pārliecinājos, ka viņš uztraucies ne mazāk.

— Viņš! — Glumovs nočukstēja, viegli piegrūzdams ar elkoni man pie sāniem.

— Manai sievai pieder oficiāli atļauta aizdevu kase, — pa to laiku turpināja cildenais tēvs, pārliecinājies, ka neviens no_ klātesošajiem netaisās maksāt pēc likmes pat par visvieglāko pļauku, — bet es esmu brīvlīguma redaktors avīzē «Demidrona Rota», kura ir Jegareva un Malafejeva* politisko un literāro uzskatu orgāns. Diemžēl mūsu avīze, atrazdamās vispārējās cenzūras resora pakļautībā, tai pašā laikā pēc specifikas atrodas arī S.-Pēterburgas galvaspilsētas asenizācijas komitejas pārziņā. Vēl nav gads, kopš pildu redaktora pienākumus un esmu sasniedzis šādus rezultātus: pirmkārt, no pastāvīgas ietekmēšanas — divreiz zaudējis samaņu; otrkārt — no tērpināšanas, kas tiek atkārtota ik dienas, ieguvis galvas drebēšanu. Tādus pienākumus gust redaktors, kas kalpo uz brīva līguma pamata!

Viņš izteica šo ievadu ar tādu satraukumu, ka beigās viņa balss pārtrūka, skumīgi noliecis galvu, viņš ar vienu aci uzmanīja, vai kādam no klātesošajiem neniez rokas, lai nekavējoties uzstādītu prasību par atlīdzību pēc cenrāža. Un, kaut mēs arī apzinājāmies, ka nupat ir īstā reize, lai «krautu», tomēr no stāsta par brīvlīguma redaktora nelaimēm tā bijām uztraukti, ka šā varoņdarba izpildi atlikām uz citu, izdevīgāku reizi.

— Tiesa, par šīm nepatikšanām es saņēmu arī šo to patīkamu, proti: 1) vasaru man ir brīva ieeja Demidova dārzā, bet vastlāvī un lieldienu nedēļā — tiesības kaut cauru dienu pavadīt Jegareva un Malafejeva balagānos; 2) septiņos traktieros, kuros neievēro tīrību virtuvēs un nealvo katlus, bet kurus (t. i., traktierus) mūsu avīze īpaši ieteic godātās publikas uzmanībai, man ir tiesības pēc kārtas reizi nedēļā (katrā) saņemt divas glāzītes šņabja un poiciju seļankas; 3) ik dienas man ir iespēja par velti pārgulēt kādā no iebraucamajām vietām, un, beidzot 4) varu bez kavēkļiem būt klāt kurā katrā miertiesnešu kamerā pie tiesas izmeklēšanas. Taču spriediet paši, cienītie kungi, ko nozīmē visas šīs priekšrocības salīdzinājumā ar nupat uzskaitītajiem pienākumiem!

Viņš atkal nokāra galvu, tačp no visa nupat teiktā dvesa tāda patiesība, ka ne tikai mums, bet pat Balalaiki-nam nenāca prātā viņu steidzināt vai arī pārtraukt ar atgādinājumu ātrāk ķerties pie lietas.

— Alga man ir divdesmit pieci rubļi mēnesī, — viņš turpināja pēc īsas atelpas. — Nestrīdos, alga ir laba! Taču, ja ņem vērā: 1) ka saskaņā ar izglītību man ir lielas prasības; 2) ka pārtikas produkti ar katru dienu kļūst dārgāki un dārgāki un tāpēc dzidrā glāzīte šobrīd maksā desmit kapeikas, kur agrāk tā maksāja piecas kapeikas, tad iznāk, ka ne domāt nevaru par bifštekiem vai kotletēm!

— Atvainojiet tomēr, — es nesavaldījos, — jūs taču pats nupat teicāt, ka jums ir tiesības ik dienas saņemt divas glāzītes šņabja un porciju seļankas! Man šķiet, ka jūsu amatā ...

— Jums tā šķiet, kungs? Bet sakiet atklāti: vai cilvēks var būt paēdis un iedzēris, ja viņš dienā saņem porciju seļankas, kura pagatavota no neizprotamām un grūti sagremojamam vielām, un divas glāzītes šņabja, kuras bufetnieks tīši nepielej līdz malām?

Viņa balsī skanēja tik rūgta patiesība, ka es nevi|us apklusu.

— Saskaņā ar manu izglītību man ne tikai divas glāzītes un viena seļanka, bet divdesmit glāzīšu un desmit se-ļanku— arī ir par maz! Ak, jauno cilvēk! Jauno cilvēk! Cik jus esat pārsteidzīgs savos spriedumos! — stingri un pamācoši kratīdams galvu uz manu pusi, runāja cildenais tēvs. — Un kā jūs, cienīts kungs, kas baudījis tādu izglītību ...

—- Atgriezīsimies pie stāsta, — Balalaikins viņu pārtrauca, īstā laikā steigdamies man palīgā un glābdams mani no vecā jautājumiem, jo vecajam jau tik skaidri sejā parādījās cena, ka es bez pūlēm izlasīju:

«Par mutvārdos izteiktu apvainojumu, pārmetot labas audzināšanas trūkumu, kā arī kristīgu principu trūkumu ... 20 кар.»

Taču cildenais papucis tūliņ vēl nemitējās.

— Turklāt esmu kārumnieks, — viņš turpināja. — Man garšo marmelāde, melnās plūmes, rozīnes, un, lai gan uzsāku sarunas ar tirgoni Jeļisejevu, lai tas neliedz man brīvu ieeju tā veikalos un atļauj nogaršot, taču saņēmu kategorisku noraidījumu; bet tirgonis Smurovs sakarā ar tādām pašām sarunām atļāva, lai man ik dienas izsniedz pa vienam bojātam ābolam. Tātad, cienīts kungs, pēc jūsu saprašanas, arī tas būtu pietiekami? — pēkšņi viņš griezās pie manis.

Neko nevarēja darīt. Izvilku no kabatas divdesmit kapeiku gabalu (pēc cenrāža) un noliku uz galda, no kurienes tas acumirklī pazuda sirmgalvja kabatā.

— Paldies, kungs. Pamaz, taču neesmu varmāka ... Tātad esmu kārumnieks un tāpēc man ir kāre uz gardumiem vispār un uz meitenēm īpaši. Viņām, vai zināt...

Večuks aizrijās, un visas viņa iekšas uzreiz sāka līgoties. Mēs sastingām, gaidīdami vienu no tiem sajūsmas paroksismiem, kādi dažreiz pārņem večukus saldu ainu nojautā, taču viņš tikai nošķavojās. Laikam jau tas bija vienīgais viņam pieejamais veids, kā sirmā vecumā aktīvi izpaust attieksmi pret skaistumu.

— Vārdu sakot, nekādi nevar noturēties, lai nedēļā vienu vai divus rubļus neziedotu tikai kārumiem. Un tad — tā kā sieva man atvelk piecpadsmit rubļu mēnesī par dzīvokli un uzturu (arī tai gadījumā, ja ne reizes neesmu pusdienojis mājās), tad tā dēvētajiem reprezentācijas izdevumiem atliek ne vairāk par pieciem rubļiem mēnesī. Kā jūs domājat, cienīts kungs, vai cilvēks no labākajām aprindām ar to var apmierināties, it sevišķi, ja iesakņojusies paraža, saskaņā ar kuru visi brīva līguma redaktori reizi mēnesī traktieri «Vecā Pekina» rīko pusdienas, lai atzīmētu brīnišķo izglābšanos no daudzajām briesmām, kas draudējušas?

— Protams, nē; taču jūsu laulātā, būdama oficiālas aizdevu kases īpašniece, varētu arī neprasīt no jums maksu par uzturu, — Balalaikins iebilda.

— Kas attiecas uz to, kur mana sieva izlieto savus līdzekļus, — par to runāsim vēlāk. Tagad tikai teikšu, ka laulība tādā veidā uzliek man vienīgi visai smagus pienākumus, bet tiesības nedod. Taču tas nav viss, cienītie kungi! Nekādi nespēdams ietekmēt manis rediģējamās avīzes virzienu, es visnotaļ izbaudu uz savas ādas visas nedienas, kas tai uzbrūk. Tā, piemēram, kad pēc Malafejeva kunga prasības mūsu izdevumā sāka skaidrot turku konstitūciju un par to avīze cieta zaudējumus, tad ari man atvilka no algas piecpadsmit kapeikas dienā. Varat spriest paši, kādu morālu satricinājumu atstaja uz mani šī katastrofa, nerunājot jau nemaz par trīs rubļu piecdesmit kapeiku apmērā nesamaksātu parādu, kurā kopš tā laika esmu iekritis un par kura atdošanu sieva man atgādina katru dienu ...

Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, kad, cēlsirdības mudināts, Glumovs izvilka no kabatas trīs ar pusi un nolika uz galda.

— Tencinu jūs, krietnais jaunais cilvēk! Tencinu jo vairāk tāpēc, ka, gūdams tiesības par šo naudu rīkoties ar mani pēc cenrāža, jūs augstsirdīgi neizmantojāt šīs tiesības. Taču pievērsīšos stāstam. No teiktā jūs, cienītie kungi, protams, pārliecinājāties, ka brīva līguma avīzes redaktora stāvoklis nebūt nav tāds, lai modinātu kādā skaudību. Tāpēc nebrīnieties, ja es nolūkā iegūt papildu ienākumus pat ar dzīvības briesmām izšķīros ķerties pie dažiem blakus līdzekļiem, kuri atļauj man pieklājīgi ģērbties, kā to prasa redaktora amats un segt reprezentēšanās izdevumus. Šie blakus līdzekļi — lūk, kur tie ir.

Viņš uzblieza ar diezgan netīro roku pa labo vaigu, un — ak, brīnums! — cenrādis, kuru līdz šim mēs skatījām gara acīm (tikai reizi es pavirši pamanīju vienu tā paragrāfu), pēkšņi izgaismojās, un mēs skaidri izlasījām:

«CENRĀDIS

Par mutvārdos izteiktu apvainojumu, pārme tot labas audzināšanas trūkumu, kā arī kris

tīgu principu trūkumu..........r. 20 кар.

1. piezīme. Apvainojumi ar pātagu, kaķi, pagali vai ar pavārtes dēli nepavisam nav pieļaujami.

2. piezīme. Tāpat ir aizliegts: izdurt acis, nokost degunu, nocirst roku vai kāju, noraut galvu u. tml. Par visiem šādiem bojājumiem atlīdzību nosaka tiesa pēc apsūdzības un aizstāvības runu noklausīšanās, pēc kam zvērinātie piesēdētāji aiziet apspriežu istabā un apsūdzētajam taisa attaisnojošu spriedumu.»

— Šķiet, cena ir pieņemama? — viņš vērsās pie mums, kad bija pārliecinājies, ka esam paguvuši apdomāt lasīto.

— Ne tikai pieņemama, — es pasteidzos viņu nomieri-

nāt, — bet, ja tā var izteikties, vilinoši mērena. Apžēliņ! Visa cenrāža izpilde maksā tikai simt trīsdesmit septiņus rubļus divdesmit kapeikas, un vai maz pasaulē ir bagātu ļaužu, kuriem neko nemaksā izmest tādu naudu, lai tikai sagādātu sev prieku!

— Un ir jau arī gadījušās tādas personas! — viņš lepni teica un pēc tam rūgti piebilda: — Gadījušās ... tais laikos, kad mūsu rublis baudīja uzticību ārzemju tirgos!

— Bet varbūt arī jūsu cenas tolaik bija attiecīgi lētākas?

— Cienīts kungs, tur jau tā lieta, ka ne! Ak vai! Gatavība saņemt apvainojumus ar katru dienu vairāk un vairāk pieaug, bet apvainojumu piedāvājums, gluži otrādi, tādā pašā proporcijā samazinās!

— Bet, ja nu jūs atļautu, es ...

Un es to pašu brīdi pārmetu viņam kristīgu principu trūkumu un uzliku galdā divdesmit kapeikas.

— Bet es, — Glumovs piebilda, mani atbalstīdams, — uzskatu, ka jūsu cenrādī visvairāk pārsteidz tas, ka atlīdzība ir stingri pakāpeniska. Un tāpēc, kaut arī es nevēlos lietot stiprākus vārdus, taču lūdzu uzskatīt, it kā būtu tos lietojis. Tad nu pievienoju pusrubli.

Pēc tam Balalaikins savukārt atvēzējās (taču bez pieskaršanās) un noskaitīja trīs divdesmitpieckapeiku gabalus. Un tādā kārtā nepagāja ne minūte, kad laga večuks bez kādām klapatām saņēma rubli četrdesmit piecas kapeikas sudrabā un tāpēc pilnīgi atguva dzīves prieku.

— Nu! Tagad paskatieties uz šo numuru! — viņš jautri teica, acīmredzot nevēlēdamies palikt mums paradā par piespiedu izdevumiem.

Viņš uzblieza sev pa kreiso vaigu un mēs, atkal sev par brīnumiem, ieraudzījām, ka acumirklī sāk parādīties drukātas rindas, un pēc brīža jau varējām lasīt šādu dīvainu sludinājumu:

«Demidrona Rota»

«Asenizācijas un baudkārības avīze, iznāk publisku kautiņu dienās.

Jau sen mūsu publika izjūt vajadzību pēc plašākām ziņām par kautiņiem, kas notiek šejienes galvaspilsētā, taču orgānu, kas apmierinātu šo visādā ziņā pamatoto prasību vai nu nemaz nav, vai arī ir tādi, kuri aptumšo notikumu ar nevajadzīgiem filozofiskiem spriedelējumiem. Cenzdamies aizpildīt šo robu, mēs uzsākām savu izdevumu cerībā, ka publika novērtēs mūsu pūles un gadā nežēlos nieka trīs rubļus, par kuriem saņems pietiekoši daudzveidīgu lasāmvielu, turklāt tādu, kurai sveši jelkādi tīkojumi kaut ko satricināt. Mēs te nenosaucam savu līdzstrādnieku vārdus, taču paziņojam ar gluži saprotamu lepnumu, ka lielākā tiesa mūsu literāro darboņu apsolīja mums savu laipno palīdzību, bet slavenais Zeta* kungs pat solījās tikai pie mums iespiest savus neķītros sacerējumus. Tāpat mēs neizvirzām nekādus plašus vai utopiskus uzdevumus, bet sekosim vienam mērķim: apmierināt lasītāju vēdera vajadzības. Šai nolūkā mūsu avīzē būs atrodama bagātīga un daudzveidīga lasāmviela sekojošās nozarēs:

1) Ziņas par kautiņiem publiskās vietās ar sīku visu peripetiju izklāstu no sākuma līdz beigām. Uz kautiņu vietām avīze uz sava rēķina sūtīs savus talantīgākos reportierus.

2) Visa Demidova dārzā un Jegareva un Malafejeva balagānos notiekošā literāri sulainisks apskats. Šo nodaļu vadīs Zeta kungs.

3) Izcilāko kokotu adreses ar viņu īsām biogrāfijām un nepieciešamo ziņu izklāstu. Šo izklāstu mēs, protams, sniegsim, ievērodami slepenību, ko prasa pieklājība, taču, tā ka redakcijas kantoris atvērts no pulksten 2 līdz 4 pēc pusdienas, tad interesenti varēs saņemt visus nepieciešamos paskaidrojumus par visai mērenu, atlīdzību.

4) Notiks pastaiga pa traktieriem, iepazīstinot ar ēdienu un dzērienu cenu, norādot uz sevišķi ievērojamiem gastro-nomijas darinājumiem un iemūžinot sevišķi veiklu sulaiņu un viesmīļu vārdus. Pats par sevi saprotams, ka īpaša uzmanība tiks pievērsta tiem traktieriem, kuru īpašnieki apņemsies pārskaitīt redakcijai noteiktu atlīdzību, kaut arī to virtuvēs netiek ievērota vajadzīgā tīrība.

5) Šis un tas. Anekdotes, pikantērijas, aforismi, kuplejas, maldinošas ziņas, visvairāk lietotie līdzekļi baudkārī-bas slimību ārstēšanai u. tml.

Ar iznākšanas termiņu noteikšanu sevi neapgrūtinām, taču, tā ka kautiņu netrūkst, lasītāji var būt pārliecināti, ka mūsu avīze parādīsies biežāk, nekā vajag.

Algots redaktors: Ivans Ivanovičs Očiščennijs,

bijušais Pronskas muižnieks, tiesāts par ļaunprātīgu muižnieka varas izmantošanu, vēlāk klavieru spēlētājs danču vakaros.

Nepaspēju izlasīt sludinājumu līdz beigām, kad Glumovs cildeno papuci jau spaidīja savos apkampienos.

— Ivan Ivanič! Tas taču esi tu! Tu! Tu! Tu! — viņš sauca neaprakstāmā sajūsmā.

V

Tātad mīkla bija atminēta: mūsu priekšā stāvēja Kuba-rienes klavieru spēlētājs, mūsu jaunības izpriecu liecinieks! Mēs ilgi nevarējām atgūties no sajūsmas un priecīgā aizkustinājumā ņurcījām viņu savās skavās. Un viņš arī ārkārtīgi uztraucās, kad mēs ar neapgāžamiem faktiem pierādījām, ka nekāds alibi^11 šobrīd nav domājams.

— «Kur tu biji, ķivuli?» vai atceries, — Glumovs pratināja.

— Atceros! — viņš atbildēja, veltīgi pūlēdamies piešķirt stingrību trīcošajai balsij.

— Un vai atceries, kā reiz es tevi pacienāju ar šņabi, kas bija nostāvināts uz degvielām, un kā tu pec tam gandrīz vai zaudēji prātu! — es arī atgādināju.

— Atceros!

— Un vai atceries ...

Vārdu sakot, mēs atcerējāmies tik daudz uzjautrinošu un pilnīgi kulturālu joku, ka večukam pat mati saslējās

stāvus.

— Toreiz man vēl nebija šā te cenrāža! — viņš teica, taču tik labsirdīgi, ka viņa balsī jautās nevis pārmetums, bet drīzāk pateicīgas atmiņas par nedarbiem, kas raksturīgi Jaunekļiem, kuri guvuši izglītību augstākās mācības iestādēs.

— Ivan Ivanič! Kā tu esi izaudzis! Cik glīts kļuvis! — Glumovs viņu nelika mierā.

— Un cik glīti apģērbies, — es piebildu, — it kā postos savu meitu pirmo reizi parādīt Kesenihas ballē.

Taču beidzamie vārdi viņu it kā apdedzināja. Viņš skumji paskatījās uz mums, un lielas asaras sāka ritēt no viņa acīm, pamazām saslapinādamas sludinājumu par avīzes «Demidrona Rota» izdošanu.

— Draugi, neuzplēsiet vecas, taču vēl neaizdzijušas brūces! — viņš vērsās pie mums gluži atvildzis. — Meita, par kuru jūs runājat, meita, kura bija Marcinkeviča* deju vakaru lepnums, — šīs meitas vairs nav! Un manas mīļās, baltiņās Amālijas, kura jūs, Glumova kungs, cienāja ar štopkūkām, — arī viņas vairs nav! Visu, visu zaudējusi šī nabaga vecā sirds ... un nav salūzusi! Ak, tas bija jauks, gaišs, laimīgs laiks, lai gan toreiz es valkāju fraku, kas pāršūta no vicmundiera, kuru atstāja mantojumā titulār-padomnieks Popriščins!

— Bet tagad ... vai tu esi nelaimīgs?

— Ak, tagad!!! Tagad esmu tikai ēna no tā jautrā Ivana Ivanoviča, kuru jūs kādreiz pazināt šai pašā dzīvoklī. Lai arī no ārpuses izskatos pēc cienījama ģimenes tēva, taču pēc būtības — esmu klavieru spēlētājs vairāk nekā jelkad!

— Bet no kā tu esi kļuvis jaunāks?

— Tā grib providence, kura mani neredzami vērš arvien resnāku, lai kaut daļēji atalgotu par ciešanām, kas jāpiedzīvo. Jo, es jautāju Jums, sakiet pēc sirdsapziņas, kadas ciešanas var būt rūgtākas par šīm: dzīvot pastāvīga saskarē ar oficiālu aizdevu kasi un tai pašā laikā saņemt ne vairāk par divdesmit pieciem rubļiem mēnesī, no tiem pašiem samaksājot par savu uzturu ap divdesmit rubļu.

— Paklau, Vaņa! Vai patiesi baltiņā, mazā Mālhena tiktai pārvērtusies, ka kļuvusi par oficiālas aizdevu kases īpašnieci?

—- Mālhena — nekad! Mālhena tagad raugās no debesīm un neko neredz! Bet oficiālās aizdevu kases īpašniece ir Matrjona Ivanovna!

— Tātad tu esi precējies otrreiz? Nu, pastāsti, pastāsti, draugs!

— Tas ir smags un bēdīgs stāsts, kuru es tomēr stāstu visiem, kas man piedāvā pamatīgu cienastu. Un, ja jūs vēlaties man noteikt dienu un stundu «Vecajā Pekīnā» vai arī Maskavas viesnīcā, tad es esmu gatavs!

— Bet kāpēc ne tūliņ? — Balalaikins viņu pārtrauca, augstsirdīgu jūtu pārņemts. — Laimīgi sagadījies, ka šodien esmu pilnīgi brīvs no visādām gaitām, bet, kas attiecas uz cienastu, tad ceru, ka apmierināšu jūs nesalīdzināmi labāk nekā kaut kāda «Pekīna»!

Ne mums, ne Očiščennijam nekas nebija pretī. Balalai-kins sasita plaukstas, un pēc viņa mājiena divi viltus liecinieki iestiepa istabā milzīgu paplāti, piekrautu ar šņabjiem un uzkodām, bet divi citi viltus liecinieki sekoja aiz pirmajiem ar otru paplāti, piekrautu ar dažādām aukstām gaļām.

— Lūdzu! — Balalaikins mūs aicināja. — Lūk, šo kaviāru man atsūtīja Vjušins par apsveikumu dzimšanas dienā, bet šo zivs muguru man atsūtīja tieši no Kokandas bijušais dumpīgais hans Nasretdins par to, ka es viņam sameklēju līgavu. Vai gribat, nolasīšu jums viņa re-skriptu?

— Ak, laipni lūdzam!

— Es to vienmēr nēsāju kabatā kā liecību tam, ka arvien visus uzdevumus izpildu bez blēdīšanās. Lūk, šis reskripts:

Noraksts

«Ļoti cienītam, varenajam un žēlīgajam ablakātam Ba-lalaikai Pitemburhā.

Manu acu gaišum, ablakāta Balalaikas kungs!

Ziņoju jums, ka esam saņēmuši sveiku un veselu meitu Ludmilu kopā ar vēstuli un visu citu, kas pēc saraksta tai meitai pieder, — viss minētais izrādījās lietošanas kārtībā. Un jūs rakstāt mums, ka minētā Ludmila ir Kijevas kņaza Svetozara meita, taču pēc plakāta tā skaitās feijer-verkera meita. Bet mums tas ir vienalga, pieminam to tikai tāpat starp citu, ka esat mūs piekrāpis. Un galu galā, kopš mūsu karapulki sakauti pie Mahramas un paši esam pārgājuši Krievijas uzticīgā pavalstniecībā un kap-tcinispravņika Sidora Kondratiča pārziņā atdoti, pirmo reizi, pateicoties minētās meitas Ludmilas vēlībai, sajutām. ka arī bēdas nav bez mierinājuma. Un par visu jūsu laipnību un prieku, ko mums sagādājāt, dāvājam jums tartunu (balvu): vienu māla krūku ar ūdeni un zivs muguru svarā divdesmit mārciņas. Ak, kur varena mugura!

Un tad lai glābj jūs allahs, un es to pašu vēlu.

Bijušais dumpīgais, bet šobrīd sava kunga Sidora Kondratiča uzticīgais kalps Seids Mahotneds Nasretdins, viltus hans.»

— Kāpēc tad viņš atsūtīja krūku ar ūdeni? — es gribēju zināt.

— Nu, ūdens viņiem ir retums — tāpēc viņš iedomājās, ka man nez kā izdabās. Vai gribat, parādīšu jums arī krūku?

— Lūdzu!

Atnesa krūku, apskatījām. Krūka kā jau krūka, tikai smird pēc mitriem māliem!

— Jā, kungi, ne mazums man bija noņemšanās ar šo hanu, — Balalaikins teica, — divu mēnešu laikā aizsūtīju viņam trīs līgavas — un vēl nav diezgan! Tagad meklēju ceturto!

— Uzdrīkstos jums ieteikt, — Očiščennijs piedāvāja, — man paziņā ir viena meita, kas gatava uz aizceļošanu ... ak, kur laba meita!

— Jauki, ņemsim vērā. Taču man jums jāsaka, — jau tāpat nevaru atkauties no šīm līgavām. Katru rītu visa Laternas sāniela laužas pa durvīm iekšā. Nāk pat pui-sieši — nudien! Zvans pēc zvana.

— Tomēr dīvaini, ka par visām šīm klapatām viņš jums atlīdzināja ar zivs muguru un krūku ūdens! — Glumovs brīnījās.

— Que voulez-vous, mon cher} Sie hani... nav pasaulē nepateicīgāku radījumu! Tomēr viņš man atsūtīja vēl arī pāri šakāļu, bet jupis viņus rāvis! Dažas dienas pajautrinājos, pabraukāju ar viņiem pa Ņevas prospektu un atdevu Rostam zooloģiskajā dārzā. Galvenais — nejauki gaudo, arī kučieri sakoda. Un iedomājieties, nelieši neko citu neēd, vien bifštekus. Un lai būtu no Zavitajeva traktiera — pamēģiniet no šejienes sūtīt tiem paka] uz Pes-kiem trīsreiz diena!

— Ko jūs sakāt!

— Bet šīs te ķilavas ... tās ir ievērojamas! Es tās pats ar savām rokām pagājušo vasaru ķēru. Vai zināt, es taču gandrīz iekritu ar politiku... kā tad! Jā! Nu un vajadzēja mukt uz ārzemēm. Uz ātru roku, vai zināt, salīgu somu: aidā, mina nusi, par cik, baltacaino blēdi, mani pārvedīsi pār Baltijas jūru? Paņēma viņš no manis tūkstoš rubļu naudā un spaini degvīna, noguldīja laivas dibenā, apsedza ar māšu — un zēģelē ko nagi nes! Kad piebraucām pie Gotlandes salas — tad izlaida. Tur es ķēru tās ķilavas, kamēr atklājās, ka tas gadījums ir blēņas vien. Jā, kungi, toreiz dabūju gan trūkties! Lai cik labi ārzemēs, tomēr šķirties no mīļās dzimtenes grūti! Vai zināt, braucām mēs garām Kronštatei — viena puse Kronštate, bet otrā — Sveaborga; guļu un domāju: ja nu izšauj? Šāviens taču dragā bruņu kuģi — bet mēs... kas esam mēs?

— Nešāva?

— Nē, nogulēja. Ko nu! Laiž garām bruņu kuģi, bet mūsu laiva ... iedomājieties, rieksta čaumala — lūk, kāda mums bija laiva! Turklāt ik brīdi sūcās iekšā ūdens! Tomēr toreiz izmantoju gadījumu un pabraukājos pa Eiropu! Biju Zenēvā — nopirku pulksteni, bet pectam aizbraucu uz Parīzi — es jums teikšu, iegādājos tādu fotogrāfiju kolekciju — siekalas satek mutē!

Dzirdot par fotogrāfijām, Očiščennijs saldkaisli nošņak-stināja zobus.

— Kaut jel man arī... — viņš teica, taisīdamies no-šķavāties.

— Parādīšu! Es jums, kungi, visas parādīšu, visas savas kolekcijas! Ir tādas fotogrāfijas, ka nevar ne iedomāties — parole d'honneur!1 Pag, kas tur vēl ir? A! Vai nav sjomga? Messieurs, vēršu jūsu uzmanību! So sjomgu noķēra Ņemirovičs-Dančenko * pats savām rokām. Mēs ar viņu kopā bijām Solovkos, medaļu dzērām, pa ūsām tecēja, mutē nelija — tad nu viņš par piemiņu draudzības saitēm noķēra un atsūtīja! Tagad no tās tikai aste palikusi — taču brīnišķīgai Ņemirovičs par šo sjomgu stāsta apbrīnojamas anekdotes. Sak, jocīga zivs, gudra, gluži kā cilvēks! Vajag tik nosēsties krastmalā, iekurt ugunskuru, uzvārīt katliņā ūdeni un uzsaukt: šurp! Sī redz, ka viņas tieši trūkst, lai iznāktu vira, — un tūliņ pati dzīva peld šurpu! Nudien! Gribat, es jūs iepazīstināšu ar Ņemiro-viču?

— Katrā ziņā! Gribam! Gribam!

— Šais dienās izpildīšu jūsu vēlēšanos. Bet šīs te vīģes man atsūtīja Eijuba pašā... Patiesībā par to tagad nevajadzēja runāt — karš! — bet jūs jau mani nenodosiet! Pagaršojiet taču! Cik smaržīgas!

— Par ko Eijubs jums dāvanas sūta?

— Nu, es diplomātiskajās sfērās viņam šo to uzzināju ... neko gan sevišķu!

— Balalaikin! Dieva dēļ! Jūs taču sevi atmaskojat tēvijas nodevībā! — mēs šausmās iesaucāmies.

— Ah, mats entendons — nous!* Patiesi, es viņam ziņas sadabūju, bet viņš šo pašu ziņu dēļ pazaudēja kauju — vai atceraties, tai aizā, kā tak to sauca? ... Nē, kungi! Tādās lietās esmu uzmanīgs! Bet viņš tomēr sūta dāvanu. Es jau toreiz viņu brīdināju. Saki, lūdzams, kur tu lien! Ja tu kauju pazaudēsi — turki tevi tiesās, bet, ja uzvarēsi, — izglītotā Eiropa tevi tiesās. Labāk atvaļinies!

— Neklausīja?

— Neklausīja — un zaudēja. Bet Eijuba ir žēl, līdz asarām žēl! Ugunszellis un nemaz neizskatās pēc turka. Es kopā ar viņu gāju pirtī — taisni tāds pats cilvēks! Tikai miesa zila, nu, gluži kā mūsu žandarmi agrākajā formas tērpā pirms reformas!

Balalaikins uz brīdi kļuva domīgs, it kā aizrijies. Acīmredzot meli plūda viņam virsū tādā ātrumā, ka viņš nejaudāja tikt gala ar materiālu, kas arvien nāca klāt.

-- Ja, kungi, savā mūžā esmu daudz ko izredzējies! — viņš atkal iesaka. — Biju izsūtīts uz Berjozovu, mēģināju tur aklimatizēt kartupeļus — neizauga! Toties tiku arī piedzīvojis daudz prieka. Piemēram, saules lēktu Ledus okeānā krastos — tas tikai ir skats! Iedomājieties — viena un tai pašā laikā uzlec un noriet — kur vēl jūs to redzēsit? Tāpēc jau tur neviens neguļ. Ziemu guļ, bet vasaru ķer roņus!

— Vēlētos uzzināt,_ roņa gaļai — vai tai laba garša? — Očiščennijs interesējās.

— Ziepju piegarša, taču mēs ar Ņemiroviču ēdām. Ņemi-rovičs, Latkins un es. Tur, mīļais, vasaru septiņdesmit trīs grādu sals, bet ziemu tas vēl nav nekas. Tad jau arī par roņu gaļu būsi priecīgs. Es reiz tur degunu nosaldēju; nošņaucos — skatos, deguns palicis rokā!

— Ak tu velns ar ārā!

— Jā, mīļais. Par laimi, tūliņ apķēros, paņēmu siltus roņu taukus, apziedu, pieliku — un kā redzat!

Viņš aicināja mūs apskatīt viņa degunu; patiesi, ne domās nevarēja nākt, ka tur kādreiz bijusi tukša vieta.

— Visu ko esmu izbaudījis! Biju arī zelta raktuvēs; es jums teikšu, uzgāju tādus tīrradņus, ka par vienu man uzreiz atlaida pieci gadi katorgas. Tagad tas atrodas kalnu institūta muzejā.

— Hm ... jā? Bet sakiet, lūdzu, esmu dzirdējis, ka raktuvēs strādnieki zeltu visai veikli slēpjot? It kā viens otrs paņemot vienu vai divus zolotņikus smilšu un tā paslēpjot, ka, tā sacīt, ne ar kādiem līdzekļiem ... Vai taisnība?

— Nevis pa zolotņikam, bet slēpj pa piecām mārciņām uzreiz — lūk, ko es jums teikšu! Es pats.^. bet ko nu! Jūs domājat, no kurienes man tā manta? Šī iekārta un viss cits?

— Vai patiesi?

— Viss no turienes! Tur visam ir likts pamats, visam, jā! Piegādādams dumpīgajiem haniem līgavas, daudz ne-iekrāsi! Ko nu — ne velna neiekrāsi! Tur viss sākās, arī mani sakari! Tagad es pie zeltrūpniekiem esmu pilnvarotais visās lietās: sievas apgādāju ar cepurēm, vīrus — ar parūkām. Parēķiniet, cik daudz par to saņemu algu vien! Bet kur tad Sibīrijas irbes? Un laši? To var nemaz neskaitīt! Nupat nesen tirgonis Trapežņikovs man no Ir-kutskas atsūtīja mamuta ilkni — vai gribat, parādīšu?

— Ak, lūdzu, esiet tik laipns!

— Un parādīšu arī, ja tikai neesmu atdevis zooloģiskajam dārzam. Naudas man kā spaļu, pietiks simt gadiem. Pagājušo gadu aizbraucu uz Nicu — skatos, kalna, pie iebrauktuves, stāv Odifrē pils. Jautāju: cik maksā? — Miljonu divsimt tūkstoši! Neko darīt, izvilku no kabatas naudu un noskaitīju!

— Ak- kungs!

Očiščennijs neizturēja: piecēlās no krēsla un pārmeta krustu.

— Daudz ko esmu redzējis, Balalaikina kungs! Pat ļoti daudz ko redzējis! — viņš teica. — Bet atzīstos ...

— Nodzīvoju Nicā divdesmit gadu, visi par to brīnījās. Man bija orķestris, koncerti piektdienās ...

Balalaikinu pamazām pārņēma tāda ekstāze, ka uz lūpām parādījās putas. Kļuva smagi.

— Sakiet, Balalaikin, kāda rada jums nelaiķis Repe-tilovs? — es jautāju, lai kaut kā izkliedētu melu atmosfēru.

— Repetilovs? Man? Un jūs nezināt! Viņš taču kristīja mani! Un turklāt vēl kāda rada. Mūsu dzimta ir ļoti sena! Mēs esam cēlušies no Pronskiem, atceraties Prokopu Ļa-punovu *? Nu, pa sieviešu līniju mēs visi esam no viņa dzimtas. Molčajini, Repetilovi, Balalaikini, Famusovi —

visi! Bet Aleksandrs Andrejičs Čackis — tas uz Skopinas apriņķa robežas! ...

— Vai zināt, Balalaikin, ka par jums, par Pronskiem klīst nelaba slava?

— Par to, ka mēs esot meļi? Jā, neko neteiksi, maniem tautiešiem patīk izmeloties! Iedomājieties, nupat bija tāds gadījums. Ierodas pie manis kāds kompatriots: «Vai zini, viņš saka, ka tava māte aizmukusi uz nometni pie Iļuškas Sokolova!?» Dabiski, tūliņ situ Zagoreckim telegrammu ar trīssimt trīsdesmit vārdiem: sak, tā un tā, vai nevar ko darīt? Un ko jūs domājat? Tieši pēc gada saņemu atbildi: «Ko tu gan iedomājies, mīļais draugs! Tava māte nu jau trešo gadu bez kāju guļ iebraucamā vietā Pron-skā!» Nē, sakiet man, — kāpēc viņš man meloja? Uztrauca, lika karstu putru strēbt? Ko?

Tā tērzēdami, nepamanījām, ka esam izdzēruši un apēduši visu, kas uz paplātēm. Beidzot pirmais atjēdzās Glumovs.

— Bet mēs taču neapsēdāmies tāpēc, lai klausītos Pron-skas melšas, — viņš teica. — Ivan Ivanič! Šķiet, tu gribēji mums pastāstīt par savām dēkām?

— Esmu gatavs!

— Tad nu tā, Balalaikin! Lieciet, lai mums pasniedz tos cigārus, kurus jums par viltus liecību atsūtīja Ha-vannas gubernators, un to liķieri, kuru jums dāvināja Erbers par to, ka uzrakstījāt sludinājumu par vīnu un liķieru izpārdošanu! — Glumovs bez kautrēšanās izrīkoja.

Mēs pārgājām uz Balalaikina kabinetu, un, kaut gan viņš lūdza, lai apskatām Parīzē iegūto fotogrāfiju kolekciju, mēs tomēr sevi pārvarējām un šo svētīgo darbu atlikām uz labāku laiku. Sasēdušies ap galdu, kūpinādami brīnišķos «non plus ultra» un turēdami savā priekšā glāzītes ar smaržīgo liķieri no des iles^12 [13], mēs gatavojāmies noklausīties «Demidrona Rotas» brīvlīguma redaktoru stāstu.

— Stāsti, Ivan Ivanič, stāsti, draugs! — Glumovs teica, ērtāk nosēzdamies atzveltnī un aizmiegdams acis.

Očiščennijs sāka.

VI

Esmu senas muižnieku dzimtas atvase, un mans īstais pamata uzvārds ir Gadjuks. Par Očiščennijiem mēs sākām saukties nesen, sakara ar kādu īpašu gadījumu, par ko minēšu savā reizē.

Par manu senču izcelšanos ir divi nostāsti: viens, maz ticams, pieder ievērojamam Maskavas vēsturniekam,* otrs, vēl mazāk ticams, izveidojies šeit Pēterburgā.

Ievērojamais Maskavas vēsturnieks uzskata, ka mūsu dzimta cēlusies aizvēstures Novgorodā. Sak, Novgorodā dzīvojis uzticams pavalstnieks (bet pēc citām ziņām — musinātājs) Dobromisls Gadjuks, kuram pirmajam radusies doma par varjagu aicināšanu, par ko viņš paziņojis večē citiem Novgorodas iemītniekiem. «Kopš neatminamiem laikiem,» viņš teica, «varjagi mūs māca dzīves gudrībās: dedzina pilsētas un ciemus, laupa mantu, nogalina vīrus, izvaro sievas, tomēr mums nav ne prāta, ne saprašanas. Kā jūs domājat, mīļie draugi, no kā tas ceļas?» Bet, tā kā novgorodieši par atbildi pakasījuši tikai pakaušus, tad Gadjuks turpinājis: «Es gan zinu, kāpēc. Tāpēc, draugi mīļie, — lai arī varjagi mums māca dzīves gudrības, taču viņiem nav pareizas metodes. Nolaupa pēc kārtas, nogalina nelaikā, neizvaro pēc likuma. Tāpēc arī iznāk, ka mēs viņu mācību nesaprotam, bet viņi to izskaidrot vai nu nejaudā, vai negrib. Vai es, brālīši, nesaku taisnību?» Nodrebēja novgorodiešu sirdis, tomēr brīvie večes ļaudis saprata, ka Gadjuks runā patiesību, un vienā balsī iesaucās: «Pareizi!» — «Tad lūk, ko esmu izdomājis: aizsūtīsim pie varjagiem delegātus un liksim teikt: varjagu kungi! Ar iebrukumiem vien nekas nesanāks, postiet mūs no vienas vietas: laupiet mantu, dedziniet pilsētas, izvarojiet sievas, taču lai turpmāk tas notiek... pēc likuma! Vai ne tā? Atkal nodrebēja novgorodiešu sirdis, taču, tā kā Gadjuka taisnība bija visiem redzama, atkal visi vienbalsīgi iesaucās: «Pareizi!» Tad uz priekšu panācās cienījamais sirmgalvis Gostomisls un jautāja: «Bet kāpēc tu, uzticamais pavalstniek Gadjuk, domā, ka labāk, ja aplaupa pēc likuma nekā bez likuma?» Uz to Gadjuks īsi atbildēja: «Kā var tā jautāt! Pēc likuma vai bez likuma! Visiem zināms — pēc likuma labāk!» Un nobrīnījās novgorodieši par Gadjuka gudrību un nolēma

aicināt varjagus un Jaut tiem dedzināt pilsētas, laupīt mantu, izvarot sievas — pēc likuma!

Sacīts — darīts. No aizjūras ieradās trīs kņazi: Rju-riks — Novgorodā, Sineuss — Ladogā, Truvors — Izbor-skā. Atbrauca un pēc ceļa nolikās gulēt. Viņi guļ un sapņos redz vienas un tās pašas ainas, kas pārveido viņu jaunās tēvijas likteņus. Sākumā dalienas periods — dedzina kņazi; tad tatāru periods — dedzina tatāri; tad Maskavas periods — dedzina, upē slīcina un ieraksta si-nodikās; pēc tam viltvāržu periods — dedzina, skūpsta krustus, cits citam izrauj pa matiņam bārdu; pēc tam viņa majestātes leibgvardes periods — dedzina, per ar pātagām, nogriež mēles, izdāļā zemniekus un dzer ungāru vīnu; pēc tam pavēle vietvalžiem: «kā labāk uzbrukt likumiem»; pēc tam guberņu pārvalžu nodibināšana: «kā labāk uzbrukt likumiem un tais pašos likumos atrast pieklājīgu attaisnojumu»; un, beidzot, uzrodoties prokuroriem: «kā bez vajadzības noķert tīklos». Trīs brāļi pietrūkstas lielā apmulsumā un nezina, ko darīt. Domā: un ja nu visa šī programma tiek izpildīta mūsu dēļ? Un sāka viņi bēdāties. Pirmais no skumjām sasirga Sineuss Ladogā — un noslīcinājās ezerā; otrais sasirga Truvors Iz-borskā — un pakārās grožos. Taču Rjurikam galva strādāja, viņš par velti iet nāvē negribēja. Sasauca veči un vērsās pie tās ar šādu runu: «Atbraucis pie jums, Nov-gorodas kungi, redzēju nelabu sapni! It kā manis dēļ Krievzemē ieviesušās guberņas pārvaldes un pēc tam arī kroņa īpašumu palātas. Un tā mani šis sapnis satrieca, ka nemaz nezinu, kā pieklājīgāk sevi nobeigt: slīcināties vai pakārties?» Taču novgorodieši, redzēdami, ka viņu kņazam galva strādā, klusēja un pie sevis domāja: nedod dievs, vēķ cilpa notrūks un no ūdens iznāks sauss — ko lai tad iesāk? Bet Gostomisls teica: hm! — un uz vietas izlaida garu. Tad priekšā iznāca uzticamais pavalstnieks Gadjuks un par visiem atbildēja: «Manuprāt, jūsu gaišība, ja visa šī programma vēlāk patiesi piepildīsies, tad arī tādā gadījumā nav jēgas ne slīcināties, ne kārties!» Rjuriks saka domāt, Gadjuka vārdi viņam patika; taču no otras puses nāk prātā: dalienas periods, Maskavas periods, tatāru periods ... nelāgi! Kā iegrozīties tā, lai visu vainu uzveltu pašiem novgorodiešiem? «To gan, brālīt, nevar,» viņš saka, «tad visās mācību grāmatās būs rakstīts: paskat, kas cēlies no Rjurika! Skolēni visās mā-nbu iestādēs kals: sak, Rjuriks solījās laupīt pēc likuma, bet, paskat, kas iznācis!» — «Nospļauties! Lai viņi kaļ 1» uzticamais pavalstnieks Gadjuks neatlaidās. «Jūs, jūsu spožība, tikai stingrāk turiet grožus un varat būt pārliecināts, ka pēc tūkstoš gadiem šai pašā vietā ...» Tad Rjuriks kļuva pavisam priecīgs. «Arī to es redzēju sapnī,» viņš pārtrauca Gadjuku, «redzēju pat mākslinieku Mike-šinu *, taču noklusēju to aiz kautrības. Kā tad paliek, nov-gorodiešu kungi? Jūsuprāt, nospļauties?» — «Nospļauties!» Gadjuks atkārtoja. Un novgorodieši atkal nobrīnījās par Gadjuka gudrību un vienā balsī iesaucās: «Jā! Nospļauties!» Bet Rjuriks, pievilcis grožus, teica: «Lai notiek pēc jūsu gribas!» — un iesāka darboties — pēc likuma!

— Tad palūk, kāds bijis mans pirmais īstais sencis! — Očiščennijs rezumēja, apskatīdams mūs ar uzvarētāja skatienu, un uz mirkli pārtrauca stāstu, lai pārliecinātos, kādu iespaidu uz mums atstājusi viņa ģenealoģija.

Iespaidi bija dažādi. Balalaikins noticēja uzreiz un jutās tik glaimots, ka pie viņa viesojas tik neapšaubāmi senatnīgas dižciltības vīrs, ka par zīmi godbijīgai padevībai lika pasniegt šampanieti. Glumovs pēc sava paraduma izturējās vienaldzīgi un varbūt pat skeptiski. Bet es ... es pūlējos atcerēties! «Kaut kas tāds ir dzirdēts!» es sev teicu. «Kaut kad sen, kad sēdēju uz skolas sola ... dzirdēts, nudien dzirdēts!»

— Glumov! Vai neatceries? — es jautāju savam draugam.’

Nepaguvu es izteikt šos vārdus ... Un pēkšņi atcerējos! Jā, patiesi tā! Kā ne! Taču skolā man un maniem klases biedriem lika rakstīt domrakstu par tematu: «Rjurika vie-dais sapnis»... Ak kungs!

— Glumov! Vai patiesi tu neatceries? Mēs ar tevi vēl sacentāmies: tu apgalvoji, ka veče noturēta saullēktā, bet es — ka saulrietā! Un «stāvajos krastos Volhova, kas lēni vēla duļķainos viļņus»... Atceries? Un «Rjurika zelta bruņucepure, uz kuras rotādamies lūza saulstari»? Un Averkijevs*, attēlodams Gostomisla nāvi, rakstīja: «Asaras klusu ritēja pa viņa pieri...» — vai patiesi neatceries?

Šos skaidros norādījumus dzirdot, Glumovs acumirklī pārvērtās. Mums bija tik saldi, tik priecīgi. Jūtu uzplūdu ietekmē mēs abi pielēcām kājās un samutējāmies.

— Atceros! Visu atceros! Gan «Rjurika bruņucepuri», gan «asaras, kas plūda pa Gostomisla pieri»... Atceros! Atceros! Atceros! — Glumovs sajūsmā runāja. — Tikai, vai zini, draugs, vai tas nav no «Marfas Posad-ņicas»?

— Nē, draudziņ! Tieši no «Rjurika viedā sapņa»! Vēlāk man pats slavenais vēsturnieks atstāstīja visu šo mahināciju ... viņš to izstudējis pēc pirmavotiem! Viņš, brāl, pat sarakstījies ar Ofenbahu, sak, vai nevarot par šo sižetu sacerēt opereti? Un ja nāve nebūtu viņu nopļāvusi pašā lielo darbu sākumā ...

— Nesaki neko! Operetei šis sižets labu labais!

— Ak, draugs, kas par sižetu! Tāds sižets! Ja tikai Ofenbaham ieskaidrotu, kā pienākas! Iedomājies, piemēram, pompadūru kori! Vai arī kapteiņispravņiku kori! Vai arī sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju kori! Tas ir kaut kas!

— Vareni, nav vārdam vietas! Jā, brāl, apbrīnojams cilvēks bija šis vēsturnieks: pieprata kā zinātni, tā insinuācijas — visu pieprata! Un kā zināja krievu vēsturi — pat ticēt grūti! Dažreiz, kad sāka stāstīt par to, kā Mstis-lavi kāvušies ar Rostislavicm, — nu, gluži kā kad pats bijis aculiecinieks. Un kas viņā bija sevišķi vērtīgs: nenosvērās ne uz vienu pusi! Man, sak, vienalga: vai nu Mstislavs Rostislavu, vai Rostislavs Mstislavu sakāva, jo man vienalga — vai nu ar vēsturi nodarboties, vai arī vistiņas ķert.

— Un patiesībā taču tā arī ir...

Vārdu sakot, mēs droši vien aizklīstu atmiņās, ja Očiš-čennijs neatgādinājis, ka viņam vēl daudz kas sakāms. To pateicis, viņš turpināja:

«Cits nostāsts par manu senču izcelšanos izveidojās slepenpolicejiskās vēstures skolas dzīlēs; šis virziens gan uzskata par savu ciltstēvu Barteņevu no Maskavas, taču tas attīstījās un pa īstam nobrieda šeit, Pēterburgā. Šī teiksma ir īsa: pirmais Gadjuks cēlies no ordas, pēc priekšniecības pavēles iepazinis īsto dievu, un viņam kūmās stāvējuši ģenerālmajors Otčajannijs un kņaze Verti-hvostova. Jā, un kņazes memuārus viņas pēcteči jau nodevuši «Krievu senatnes» rīcībā, un tie, bez šaubām, noskaidros šo ievērojamo notikumu.

Nerunāšu par to, kurš no šiem nostāstiem vairāk glaimo manai patmīlībai: kā viens, tā otrs netraucēja man kļūt par «Demidrona Rotas» brīvlīguma redaktoru. Un ne jau tāpēc es uzsāku sarunu par senčiem, lai lielītos, — katram no jums droši vien aizmugurē rēgojas kāds Redeģa *, es stāstu tamdēļ, lai uzskatāmi parādītu, kādus derīgus un tai pašā laikā negaidītus rezultātus var dot Gadjuku dzimtas izcelšanās pamatīga izpēte.

Par maniem vēlākajiem senčiem kā Maskava, tā Pēterburga ir vienisprātis. Vieniem no tiem izrāva bārdas, citiem — plēsa nāsis, vēl cilus nežēlīgi kapāja ar pātagām. Daži tomēr palika dzīvi un tika apdāvināti ar muižām, kur viņi savukārt izrāva bārdas, plēsa nāsis un nežēlīgi kapāja ar pātagām. Vārdu sakot, manā dzimtā viss ritēja parastajā ģenealoģiskajā kārtībā, tāpat kā vispār visiem citiem Gadjukiem no «saltām somu klintīm līdz svelmainajai Kolhīdai». Taču pagājušā gadsimta pirmajā pusē Elizabetes valdīšanas laikā notika kaut kas neparasts. Mans vecvectēvs štabkapteinis Prokofijs Gadjuks, būdams iedzēries, sācis runāt nodevīgas runas, bet viņa dēls, Ar-tamons, par to nebūt neklusēja, savācis tēva nodevības skaidrus pierādijumus, paziņoja priekšniecībai. Šādas laipnas un lojālas rīcības dēļ Prokofiju izsūtīja trimdā uz Berjozovu, pirms tam sodot viņu ar pātagām un nogriežot mēli; bet Artamonam tika dota iespēja, atmetot agrāko iesauku «Gadjuks», it kā nodevības aptumšotu, turpmāk saukties par Očiščenniju. Lūk, no kurienes cēlies uzvārds Očiščennijs un nepavisam ne no šņabja, kuram ir līdzīgs nosaukums.

Očiščenniji novija sev ligzdu Ļebedjanas apriņķī, kura inteliģence kopš seniem laikiem slavena ar viesmīlību un tiecas spēlēt ar iezīmētām kārtīm, ko sevišķi veicināja Ļebedjanas gadatirgus un tuvā Ļipecka ar minerālūdeņiem. Pilnīgi dabiski, arī mans tēvs nespēja pretoties vispārējam noskaņojumam un kopā ar citiem iezīmētajās kārtīs sāka meklēt līdzekļus, ar ko uzturēt ģimenes spožumu. Laimes māte viņam bija labvēlīga. Ilgu laiku mūsu nams stāvēja tādos augstumos, ka pat tik tālos Tambovas guberņas nostūros, kādi ir Jelatomas un Šackas apriņķi, — arī tur lepojās ar Očiščennijiem. Plašā viesmīlība, nepieredzēts dāsnums un bruņnieciska augstsirdība — tādas bija īpašības, ar kurām mans nelaiķa tēvs saistīja visu sirdis. Lai gan viņam bija apbrīnojami veikli pirksti, taču viņš šo priekšrocību nekad neizmantoja pret saviem novadniekiem: dažiem viņš pat zaudēja nelielas summas.

Toties pret penziešiem un saratoviešiem viņš bija nežēlīgs. Es pat atceros laiku, kad Ļipeckā viņu citādi nesauca kā vien par vientiesīgo saratoviešu biedu.

Taču, sākot ar 1827. gadu, viss pārmainījās. Nemanot piezagās vecums, un tēvs kaut kā pēkšņi sabruka. Diemžēl viņu nepameta pašpaļāvība, un 1830. gadā viņš pēc paraduma devās ceļā uz Makarija tirgu. Ja viņš būtu palicis mājās, Ļebedjanā, tur viņam, protams, daudz ko piedotu par piemiņu agrākajiem nopelniem; taču Makarija tirgū nepiedeva. Tā paša gada septembrī saņēmu ziņu, ka tēvs nomiris no sitiena ar svečturi pa deniņiem, kad pirms tam bija izputinājis visu dzimtmuižu, atstājot vienīgi trīsdesmit dvēseles, kam tad arī bija lemts pienākums mani jaunībā lolot.

Man toreiz bija divdesmit gadu, un, junkurs būdams, es dienēju Beloborodovas huzāru pulkā ...»

Očiščennijs nokāra galvu un apklusa. Doma, ka 1830. gadā palicis bāreņos, acīmredzot viņu nomāca. Tiesa, asaras nebija redzamas, taču lūpas nervozi raustījās kā cilvēkam, kuram instinkts pauž, ka šādos apstākļos vienīgi glāze angļu rūgtā var dot atvieglojumu. Un patiesi, tiklīdz viņa vēlēšanos izpildīja, tūliņ godājamais sirmgalvis nomierinājās un turpināja:

«Izglītība man ir klasiskā, taču bez senajām valodām. Toreiz uzskati par klasicismu bija īpaši: ikviens, kas cienīja sieviešu dzimti un arī zināja, ka Veneru vēl sauc par Afrodīti, ar to pašu jau ieguva klasiķa nosaukumu. Visu citu, kas nopietnāks, proti: «o tempora, о mores!», «sapienti sat», «caveant consules» [14] utt., ar ko šobrīd tik bieži izgrezno «Demidrona Rotas» slejas, — to visu es vēlāk pasmēlu no «Maskavas ziņotāja».

Pēc tēva kapā aizgāja arī māte. Lai paliktu pulkā, nebija līdzekļu, un es nolēmu atvaļināties un apmesties uz dzīvi laukos. Taču trīsdesmit dvēseļu pat tai laikā nodrošināja tikai maizi un kvasu, bet klasiskā audzināšana mani tā bija izlutinājusi, ka nespēju apvaldīt savas kaislības. Muižā nenodzīvoju ne piecus gadus, kad sākās izmeklēšana, pēc tam tiesa un beidzot sekoja arī spriedums, pēc kura mani nodeva aizbildnībā un aizliedza ierasties muižā. Patiesībā šis beidzamais norādījums bija lieks, tāpēc ka visu šo nepatikšanu laikā manu muižu pārdeva ūtrupē par parādiem.

Kā šodien atceros: man palika tikai piecsimt rubļu asignācijās. Atcerējos tēvu un aizbraucu uz Bolhovas gadatirgu — nolūkā laist savu kapitālu apgrozībā. Bet — ak vai! Ilgais izmeklēšanas un tiesas laiks bija jau iedragājuši manu eksistenci! Mans prāts neuzrādīja nekādu atjautību, bet biklā sirds paralizēja roku veiklību. Mana nauda pazuda, bet partneri mani tā bija apstrādājuši, ka veselu pusgadu vajadzēja nogulēt pilsētas slimnīcā...

Par ko?!

Pēc tam es vairākus gadus pārtiku vienīgi no miesas bojājumiem. Neteikšu, ka cietu trūkumu, — vajadzība kropļot savu tuvāku tad pastāvēja lielos apmēros un par tās apmierināšanu maksāja labu naudu, taču pastāvīgas īstas nodarbošanās tomēr nebija. Vienu reizi tikai man uzsmaidīja cerība uz kaut ko ilgstošu — tas bija toreiz, kad mani iecēla par deju skolotāju kadetu korpusā, taču tur es biju spiests izdarīt viltojumu, tas ir, priekšniecībai noslēpt, ka iepriekš biju sodīts. Protams, viltojumu atklāja.

Tas jūs, kungi, protams, pārsteigs. Tagadējos laikos, kad atrisināti daudzi visai svarīgi jautājumi, reizē ar tiem izšķirts arī jautājums par deju skolotāju morālajām īpašībām. Mūsu brīvā prese pilnīgi skaidri ir pierādījusi, ka nekādi iepriekšējie sodi nevar būt par šķērsli to speciālo pienākumu pildīšanai, kādi uzlikti deju skolotājiem un klavieru spēlētājiem, un kopš tā laika šī patiesība iegājusi sabiedrības apziņā. Taču toreiz uz to skatījās stingrāk un no deju skolotājiem prasīja tikpat nevainojamu morāli, kādu tagad prasa tikai no dzertuvju īpašniekiem.

Tātad viltojumu atklāja, un es biju spiests valsts dienestu atstāt uz visiem laikiem. Ja negadījies tā, kas zina, kādas perspektīvas mani gaidītu nākotnē! Lomonosovs bija vienkāršs zvejnieks, bet nomira ar valsts padomnieka titulu! Tā kā liktenis neļāva man ieņemt augstākus amatus, tad es nolēmu kļūt par klavieru spēlētāju. Šai amatā es satiku savu Mālhenu, iepazinu jūs, kungi, un tas jau vien saldina manu atceru rūgtumu. Lūk, šai pašā zālē, tur, kur tagad stāv Balalaikina kunga klavieres ...»

— Tvan Ivanič! Mīļais! Nospēlē kadriļu no «Ķivuļa»! —

Glumovs nenocietās. — Un, pielūko, spele pa īstam ... tādā veidā kā toreiz!

— Ar prieku, — lāga sirmgalvis piekrita.

Viņš nosēdās pie klavierēm un ar drebošām rokām izvilināja no taustiņiem aizmirsto, taču vēl arvienu dārgo «Ķivu|a» melodiju. Spēlēja viņš «kā toreiz», tas ir, nepretendējot uz klavierspēlētāju virtuozitāti, bet tā, kā parasti spēlē pieklājīgos ģimenes namos, kur pulcējas daudz jautru jaunu cilvēku, tas ir, atmeties ar augumu pret krēsla atzveltni un galvu noliecis mazliet uz sāniem. Arī toreiz viņš taisni tā spēlēja, acīmredzot vēlēdamies «viesiem» parādīt, ka viņš ir kārtīgs cilvēks, lai gan klavieru spēlētājs. Mēs ar Glumovu arī atcerējāmies senatni un mazliet padejojām.

To paveicis, viņš turpināja:

«Ar Mālhenu es iepazinos te, pie Darjas Semjonovnas. Viņa bija kautrīga meitene, gaišmate, taču ne visai skaista, un tāpēc neviens negribēja ar viņu dejot. Bet es redzeju, ka viņai ļoti gribas dejot, un reiz, kad viesi jau bija izklīduši, piegāju pie viņas un teicu: «Mālhena! Dejosim mes abi!» Un viņa atbildēja: «Esmu ar mieru.»

Tas bija vislaimīgākais laiks manā dzīvē, jo izrādījās, ka Mālhenai iekrāti simt rubļi, turklāt Darja Semjonovna viņai iedavaja divas sidraba karotes. Atradās arī citi labi ļaudis: daži no viesiem — un to skaitā arī jūs, Glumova kungs! — sametāt naudu un nopirkāt man apģērbu — svārkus un bikses. Bez liekas greznības mēs dzīvojām tādā saticībā, ka mēnesi pēc kāzām mums piedzima meita.

Taču drīz vien nomira labā Darja Semjonovna, un tas aptumšoja mūsu laimi. Jūs, kungi, protams, atceraties, cik satriecošu iespaidu uz visiem viesiem atstāja šis pāragrais zaudējums, bet es to jutu divtik. Es reizē zaudēju kā draugu, tā vienīgo ienākumu avotu. Taču providence arī šoreiz man palīdzēja.

Pirmkārt, Mālhenai atkal atradās iekrāti simt rubļi; otrkārt, mana klavierspēlētāja reputācija jau bija tik cieši nostiprinājusies, ka no visiem Laternas sānielas namiem saka birt piedāvājumi. Un tai pašā laikā iecirknis mani pagodināja ar speciālu uzdevumu iekšējās politikas laukā.

Tas bija vispārējas eksaltācijas laiks, un iecirkņa priekšniecība bija stipri noraizējusies, ka sakarā ar februāra revolūciju* tiek grauti pamati. Un kur gan parocīgāk bija novērot noskaņojumu, ja ne deju klasē? Un kāds tiesnesis šai lietā varēja būt kompetentāks par klavieru spēlētāju?

Zinu, ka tagad klavierspēlētājus noniecina, iekšējās politikas lietās dodot priekšroku cittautības izcelsmes personām. Taču, manuprāt, tas ir nepareizi. Klavierspēlētājs, pirmkārt, mierā ar mazu atalgojumu (es, piemēram, saņemu tikai desmit rubļu mēnesī un biju visai apmierināts); otrkārt, viņam nepiemīt cittautībnieka niknums, un, treškārt, viņš ir tik bikls, ka tikai visļaunākajā gadījumā uzdrīkstas ko izdomāt un tātad nemaldina priekšniecību. Vismaz es piecu gadu laikā ziņoju tikai par divām propagandām un tad arī tāpēc, ka iecirkņa uzrauga rakstvedis to obligāti pieprasīja. Turpretī cittautībnieks, saņemdams gandrīz feldmaršala algu, cenšas parādīt, ka saņem to ne jau velti, un tāpēc visnotaļ apdraud priekšniecību ar ļaundarībām.

Manuprāt, tas nav godīgi!

Atkārtoju, dzīvoju bez liekas greznības, taču biju apmierināts. Bet mūsu laimīgās laulības divpadsmitajā gadā manas dzīves saule atkal aptumsa un šoreiz uz ilgu laiku. Vispirms Mālhena aizbēga ar leijerkastes spēlmani, paņemdama līdzi visus manus ietaupījumus, bet gadu vēlāk nomira mana meita. Viss sabruka reizē: gan ģimenes saites, gan cerība uz draudzīgu atbalstu vecumā, gan mīlestības saldums! Paliku viens kā pirksts ar savu klavierspē-lētāja amatu! Tiesa, man vēl palika mierinājums: iecirknis kā agrāk nemitējās mani pagodināt ar savu uzticību, taču pirms pieciem gadiem arī iekšpolitika aizgāja no manis. Uzskatīja, ka neesmu pietiekami acīgs, maz man veiklības un vispār neatbilstu laika prasībām, un manu vietu atdeva cittautībniekam Kšepšicuļskim ...»

— Kšepšicuļskim? Bet tas taču ir mūsu draugs! Mūsu kāršu partneris! Visbeidzot viņš ir tas, kurš vada mūs pa uzticamo pavalstnieku taku! — mēs ar Glumovu iesaucāmies vienā balsī.

— Jā, tas ir viņš, — Očiščennijs atbildēja, — un viņš vienmēr tā rīkojas. Sākumā piedāvā sevi par vadītāju, pēc tam pamazām apspēlē un beidzot — nodod! Ak, kungi, kungi! Maz jūs esat dabūjuši mācību; nezināt, cik uzmanīgiem jābūt šādās lietās.

— Jocīgais! No kā tad mums jābīstas, ja sirdis tīras!

— Arī ar tīrām sirdīm dažreiz var neatļauti kurnēt! Teikšu jums, reiz pirtī novēroju šādu gadījumu. Kopā ar citiem mazgājās kāds jauns cilvēks, bet turpat netālu sautējās arī iecirkņa uzrauga kungs. Nu, zināms, pirtī amatus atšķirt nav iespējams, tikai jaunais cilvēks — karsta ūdens, vai, viņam nepietika — un viņš ņem un nenoturas! Tā un tā — sak, kas tā tāda par valsti, kurā pat nevar kārtīgi nomazgāties! Vārdu sakot, palaida tādu propagandu, ka debesīm kļuva karsti! Un ko jūs domājat! Tiklīdz viņš to pateica, raugi, iecirkņa uzrauga kungs jau apaudzis ar mundieri! Kā uz parādi ar zobenu pie sāna un cepuri galvā: «Lūdzu, cienīts kungs,» viņš teica, «atkārtojiet!» Un ko jūs domājat! Pēc tam jaunais cilvēks kādus četrus gadus staigāja pa tiesām, pierādīdams savu nevainību.

— Vai dieniņ!

— Tāpēc es saku: ne jau par katru pazīšanos der priecāties. It sevišķi tagad. Agrāk, kad iekšpolitiku pārzināja klavierspēlētāji, bija drošāk. Jo spēlētājam — cik viņam vajag? Ja uzliek pudeli alus — viņš visu aizmirst! Un, ja arī neaizmirst, tad vēl labāk: pats uzsāk sirsnīgu sarunu. Sak, ir jau jums, kungs, taisnība! Gan tas pie mums nav labi, gan sitas nelāgi... vārdu sakot, slikti! Taču mums neklājas sacensties ar priekšniecību! Kāpēc neklājas? — nu, tāpēc, kungs, ka priekšniecībai ir līdzekļi, un ja, piemēram... Nu, vārdu sakot, esi kluss un maziņš, un — paskat — priekšnieks atmaigst! Biji nomaldījies, bet, kad izdzēri vienu, divas pudeles, — pats nokļuvi īsto jūtu varā. Un visiem labi: gan viņam labi, gan priekšniekam un man, klavierspēlētājam, labi.

— Bet arī mēs, draugs, to Kšepšicuļski jau kuro mēnesi barojam un dzirdinām, un arī kāršu spēlē pametam šo to ... Vai tad viņš to nesaprot?

Taču Očiščennijs par atbildi tikai skeptiski pagrozīja galvu.

— Nav viņam sirdī atzinības, — viņš teica, — nav, nav un nav! Un vislabākais veids, kā uz viņu iedarboties, tas ir — nolidināt pa kāpnēm lejā.

— Bet vai tu domā — par to mūs slavēs?

— Ja jums ir protekcija — tad nekas. Ar protekciju, es jums teikšu, tūkstoš astoņsimt trīsdesmit sestajā gadā kāds jauns cilvēks iepeldēja sieviešu peldētavā — un ari tas viņam noritēja gludi. Tikai nākamajā dienā ieradās pie dāmām atvainoties.

Mēs tā arī nolēmām: pirmā izdevīgā brīdī nolaist Kšep-•• it n|ski pa kāpnēm zemē un pēc tam viņam atvainoties. Očiščennijs turpināja:

«Iespējams, uz visiem laikiem es paliktu tikai klavier-spēlētājs, ja liktenis negatavojis man jaunus pārbaudī-jumus. Pasludināja grāmatiespiešanas brīvību. Ievajadzē-j;i• brīvlīguma redaktoru, un, jāpiebilst, arī tā jautrības lokāla īpašnieks, pie kura pa vakariem man bija pastāvīgs darbs, sadomāja nodibināt pastāvīgu orgānu baud-kārības interešu aizsargāšanai. Uzzinājis, ka man ir klasiskā izglītība, viņš, dabiski, griezās pie manis. Un diemžēl es ne vien pieņēmu viņa piedāvājumu, bet, arī sasaistījos ar līgumu.

Taču ar to manas nedienas nebeidzās. Drīz vien par mani ieinteresējās Matrjona Ivanovna. Es viņu pazinu jau sen — kādreiz viņa bija Darjas Semjonovnas sāncense pedagoģijas nozarē — pazinu viņu kā cienījamu sievieti, kura atstājusi savu uzņēmumu ar krietnu kapitālu un stingru nodomu atvērt oficiālu aizdevu kasi. Un te uzreiz šī sieviete mani uzrunā... sakiet, kas nepriecātos par savu labklājību!

Un tā nu sēžu es viendien «Eldorādo» maliņā, dzeru alu un pa vidu arī vācu materiālu nākamajam avīzes numuram — skatos, viņa atsēžas pie manis. «Sak, tā un tā, gribu atklāt oficiālu aizdevu kasi, ko jūs par to domājat?» — «Ja jau ir kapitāls,» saku, «tad ar dievpalīgu!» — «Kapitāls,» viņa teic, «ir, tikai lietu vajadzēs kārtot pie tiesnešiem, bet es, sievieša cilvēks, neko jēdzīgu nevaru pateikt!» — «Sim nolūkam, kundze, vajag vīrieti!» — «Jā, vajag vīrieti!»

Tik daudz vien bija mums tās runas. Apskatīja viņa mani un, šķiet, palika apmierināta; es arī viņu apskatīju: redzu, lai gan sieviete gados, taču īpašu bojājumu nav. Viņai iztecējusi labā acs — izcēlās pedagoģisks incidents ar kādu viesi —, bet man taču acu nevajag! Atnāku mājās un domāju: ne sapņoju, ne zīlēju un, paskat, kā ievirzījās!

Salaulājamies, atbraucam no baznīcas mājās, un te uzreiz mūs sagaida... «jauns cilvēks»! Tāpat tikai halātu mugurā, viens vaigs noskūts, otrs — noziepēts; vārdu sakot, nelietis, nebija gribējis pat saposties!

Kopš tā laika «jaunais cilvēks» visnotaļ piedalās mūsu ģimenes laimē. Laiku pavada dīkdienībā un interesējas par galantēriju. Kamēr viņš dzīvo pa māju, Matrjona Ivanovna apietas ar mani labi un ir iecietīga pret ieķīlātājiem. Taču palaikam viņš pazūd uz nedējām divām vai trim un obligāti paņem sev līdzi jenotādu kažoku. Tad Matrjona Ivanovna dzen mani meklēt un nelaiž dzīvoklī, kamēr «jauno cilvēku» neatved no iecirkņa... protams, bez kažoka.

Nupat akurāt pārdzīvoju vienu tādu smagu brīdi. Šorīt «jaunais cilvēks» nozuda un aiznesa nevis vienu, bet divus kažokus. Un tāpēc uz nenoteiktu laiku esmu bez pajumtes ...

Tāda ir manas dzīves ikdiena.»

VII

Glumovs, kurš vienmēr rīkojās trauksmīgi, nesavaldījās arī te. Nepaguva Očiščennijs pabeigt savu dzīves stāstu, kad viņš jau iesaucās:

— Ivan Ivanič! Nāc taču dzīvot pie mums. Ko tev vajag? Šķīvi skābu kāpostu? — būs! Glāzi šņabja? — atradīsies.

— Un, ja jūsu apstākļi iegrozās tā, ka vajadzīgi viltus liecinieki, jūs katrā laikā atradīsiet viņus šeit... un bez atlīdzības! — Balalaikins bija augstsirdīgs.

— Kungi! Noslēgsim četru vīru savienību! — es* sajūsmā iesaucos, ar pūlēm paspēdams izsekot augstsirdīgo solījumu plūdiem.

Lai kā cietās krietnais sirmgalvis, taču tik vienprātīga simpātiju izpausme viņu tā aizgrāba, ka viņš nenoturējās un sāka raudāt. Mēs saķērāmies rokās un, atbalstīdami un stiprinādami cits citu, zvērējām staigāt pa politiskās uzticamības taku. Mūsu zvērests bija tik sirsnīgs, ka, izsakot beidzamo vārdu, istaba tūliņ piepildījās ar laidara smaku.

— Mums jāsaka tev, mīļais Ivan Ivanič, — Glumovs uzskatīja par pienākumu izskaidroties par sevi un mani, — ka mums tavs atbalsts it sevišķi vērtīgs. Mēs, brālīt, esam liberāļi. Laukā spīd saule — mēs priecājamies, līst lietus — mēs arī tajā saskatām dieva žēlastību. Un katru priekšmetu obligāti apskatām no visām pusēm. No vienas puses — viss labi, no otras puses — teicami, bet, ja vēl ņem vērā, ka mēle ir lunkana, taču neko labāku nevar vē-

Ieties! Priecājamies, ceram, gavilējam, slavinām — un vairāk neko. Pat garāmgājēji brīnās: ko tie ļaudis trako? Un tas, brāl, nav labi. Saprati?

Tomēr Očiščennijs nesaprata.

— Atļaujiet jums jautāt, — viņš pamatoti teica, — kur ir vaina? Priecāties — tas taču, šķiet, nav aizliegts? Un ja, piemēram, es tai laikā, kad biju klavierspēlētājs, būtu nodarbojies ar iekšējo politiku ...

— Tā jau tā lieta, ka toreiz priecājās saprātīgi: godprātīgi papriecājas un met mieru! Bet kā mēs tagad priecājamies? Gan dienu, gan nakti! Gan dienu, gan nakti! Gan viesos, gan mājās, gan traktieros, gan ar mutvārdiem, gan presē — tik vien dzirdams: paldies dievam! tik tālu nu esam tikuši! Un tā nu iznāk — ar saviem priekiem esam nobaidījuši visu iecirkni!

— Taču galvenais — mūsu prieks kļuva tik neciešams, ka daudzi to uzskatīja par iejaukšanos, — es savukārt paskaidroju.

— Saprotu. Tas ir tas pats, ko jau ieteica nelaiķis Fa-dejs Benediktovičs *: ne atzinību, ne nopēlumu! Ed, dzer un priecājies!

— Tā jau tas ir. Labi, ka esam ātri atjēgušies. Redzējām, ka mūsu prieki vējā, un, ilgi nedomādami, nostājāmies uz politiskās uzticamības ceļa. Sākām pastaigāties, aizrāvāmies ar ēšanu, pildījām papirosus, bet spriedelēšanu atmetām. Pamazām, palēnām — skat, labi vien iznācis. īsā laikā tā esam sevi pilnveidojuši, ka tagad tikai sēžam un blisinām acis. Ko vēl labāku var vēlēties? Ko? Kā tu domā?

— Ko vēl var vēlēties! Blisināt acis — tas nozīmē, esat trāpījuši īstā vietā!

— Taču izrādās, ka tas par maz, un arī mēs paši, jāatzīstas, jau redzam, ka par maz. Labi jau, labi, taču viena vaina. Redz, esam vēl pārāk bikli; dzīvojam pa māju, neviena neredzam, papirosus pildām: vai īsti politiski uzticami ļaudis tā dara? Nē, īsti uzticams cilvēks blisina acis — tas pats par sevi saprotams, bet reizē ar to arī pauž kaut ko darbīgu ... Un tā mēs domājām, domājām, un arī nolēmām kādu pasākumu novadīt līdz laimīgām beigām, lai ne vien būtu vārdi un domas, bet arī darbība.

Glumovs pēkšņi aprāvās un, vērsdamies pie Balalaikina, apmulsināja viņu ar jautājumu:

— Balalaikin! Nemelo, atbildi tieši: tu esi precējies?

Balalaikins uz mirkli tā samulsa, ka nepaguva pat samelot.

— Esmu precējies, — viņš atbildēja biklā balsī un neizpratnē paskatījās uz Glumovu.

— Un ko tu domā par divsievību?

Balalaikins tūliņ atkal atplauka.

— Vispār runājot — varu! — viņš jautri iesaucās, taču turpat, dūšu nezaudējot, piebilda, — protams, tas atkarīgs no...

— Tad norunāsim galīgi. Divos vārdos... tūkstoš rubļu?

Balalaikins sarosījās.

— Mīlīši! Bet jūs taču ... Paramonova lietā?

— Jā.

— Apžēliņ! Man Ivans Timofejičs bez vārda runas sasolīja jau trīs tūkstošus!

— Tā bija viena cena, bet tagad cita. Toreiz maz bija gribētāju, bet tagad tik daudz, ka nekur likt. Un visi gribētāji neprecējušies, bez šķēršļiem. Tikai mums katrā ziņā gribas, lai būtu divsievība. Vairāk izskatīsies pēc romāna.

Balalaikins trīs četras reizes pagājās pa istabu. Cipars viņu bija pārsteidzis nesagatavotu, un viņš acīmredzot cīnījās pats ar sevi un rēķināja.

— Mazāk par diviem — nevar! — viņš beidzot stingri teica. — Kā tad tā, kungi! Tūkstoš rubļu! Vai tā maz ir nauda?

— Jel saproti, par ko tev to dod, — Glumovs centās viņu pārliecināt, — vai no tevis prasa kādu darbu! Pirms laulībām divas trīs reizes aiziesi viesos — vai tas ir darbs? Tevi taču ēdinās, dzirdinās un par vizīti vēl iedos divus trīs zelta gabalus — un tos nemaz neierēķinās! Vai tevi laulības biedē? Un vēl — vai tās būs īstas? Tu aizbrauksi uz baznīcu, apiesi trīs reizes ap kanceli, pēc tam Zavitajeva restorānā saņemsi laimes vēlējumus — un darīts! Tu uz vienu pusi, viņa — uz otru!

— Bet kas būs pēc tam ... jūs esat aizmirsuši?

— Kas tad būs pēc tam?

— Bet tiesa?

— Joks tāds! Pats esi advokāts un baidies tiesas!

Bet te arī es uzskatīju par pienākumu iejaukties.

— Balalaikin, — es teicu, — neko neredzējuši, jūs jau runājat par tiesu — atvainojiet mani, bet tā ir caur un emīri advokātu maniere. Pirmkārt, tiesas var arī nemaz nebūt, bet, otrkārt, ja vēlāk arī izceltos kāds pārpratums, lad šim nolūkam var paredzēt... nu, teiksim, piecsimt rubļu.

Piecsimt! Neviens viltus liecinieks neies uz tiesu liecināt, ja saņems mazāk par divsimt piecdesmit rubļiem. To es jums saku! Bet pēc lietas apstākļiem vajadzēs vismaz divus lieciniekus!

— Nu, bet tas taču piecsimt rubļu arī ir?

— Jā ... bet kas tad man ... par pūlēm?

— Taču jau tūkstoš rubļu, kurus jūs saņemsit nekavējoties pēc ceremonijas!

— Tūkstoš... tūkstoš! Bet morālie uztraukumi! Un laika zaudējums! Un cilvēka reputācija, kurš par tūkstoš rubļiem ... Tūkstoš! Jāsmejas, nudien! So tūkstoš rubļu dēļ man nebūs nekāda glābiņa no kolēģiem.

Un Balalaikins uztraukumā atkal sāka soļot pa istabu turpu un atpakaļ, nemitīgi un ne bez rūgtuma atkārtodams: «Tūkstoš! Tūkstoš!»

— Nu, piemet taču viņam piecus simtniekus! — iečukstēju Glumovam ausī.

Taču viņš nepaspēja sekot manam ieteikumam, kad viss ieguva gluži negaidītu pavērsienu. Palīgā mums nāca Očiščennijs.

— Atļaujiet man, — viņš kautrīgi mums atgādināja sevi, — es par pieciem simtiem ...

Sī labvēlīgā diversija tūliņ izšķīra visu mums par labu; Balalaikins kapitulēja, tomēr izkaulēdams sev par labu sešsimt rubļu, kurus pretējā puse apņemas izsniegt tai gadījumā, ja izcelsies tiesas process. Pēc tam pasniedza šampanieti un norunājām, ka mēs ar Glumovu divsievībā piedalīsimies par līgavaiņa brāļiem, bet Očiščennijs par vedējtēvu. Turklāt Očiščennijs bez pūlēm izlūdzās, lai viņam personīgi tiktu izsniegti desmit rubļi atlīdzības un tikpat daudz uzvalka nomai.

Kad par visu bija sīki jo sīki norunāts, Glumovs ieteica apspriest šādu jautājumu:

— Tagad, lūk, ko, kungi! Pieņemsim, ka mūsu pasākums laimīgi izdosies ... Balalaikins saņems nolīgtos tūkstoš rubļus, mēs — padzīrosim viņa kāzās un aizvāksimies katrs uz savām mājām. Bet vai tas pilnīgi pārliecinās Ivanu Timofejeviču, ka no agrākā liberālisma mums nav vairs ne smakas?

Domas dalījās. Očiščennijs, balstīdamies uz savu agrāko klavierspēlētāja praksi, apgalvoja, ka nekādu citu pierādījumu nevajagot; gluži pretēji, Balalaikins, būdams advokāts, uzstāja, ka vēl vismaz jāiztaisa kāds viltojums. Kas attiecas uz mani, lai gan es bažījos, ka ar divsievību vien nepietiks, taču, atzīstos, doma par viltojumu mani biedēja.

— Patiesību sakot, divsievība jau pati par sevi ir viltojums, — es kautri piebildu, — vai nebūs pārāk vienmuļi: non bis in idem \ — ja mēs, izdarījuši vienu viltojumu, tūliņ ķersimies pie cita, turklāt vienkāršāka?

— Teorētiski jums apmēram ir taisnība, — Balalaikins man atbildēja, — divsievība patiesi nav nekas cits kā sava veida viltojums; tomēr mūsu likumdošana šķiro ...

Un pēkšņi man iešāvās kas prātā.

— Kungi! Par ko mēs īsti runājam! — es iesaucos. — Zīdu! Žīdu nokristīt — lūk, ko mums vajag!

Šī doma itin visus sajūsmināja, bet Očiščennijam parādījās pat asaras acīs.

— Vai zini ko, — Glumovs teica, sirsnīgi spiezdams man roku, — šī ideja ... tā, brāl, ir ko vērts!

Un mazliet vēlāk piebilda:

— Viltojums tomēr nebūtu par lieku: kā nekā, taču bez viltotiem vekseļiem uz mūsu jaunā ceļa iztikt nevarēsim! Bet žīds ... Tā tik ir ideja! Tāda ideja! Un vai zināt: mēs izvēlēsimies baltu, lielu, treknu žīdu; tādu žīdu, kuram zarnu vietā — asignācijas vien, tikai asignācijas vien!

— Man jau tagad viens tāds ir padomā, — Očiščennijs paziņoja, — pat ļoti pievilcīgs.

— Un mēs viņu virzīsim uz labdarības darbiem, — Glu movs fantazēja, — kamzoļus, zeķes ...

— Tomēr neaizmirsti, mans draugs, arī apgaismības lietas! — es atgādināju.

— Protams! Tās pirmajā vietā. Stāsta, Sibīrijā dibinot universitāti — katra ziņa vajag, lai viņš uz sava rēķina uzturētu kaut vienu katedru. Tikai kādu?

— Domāju, ka salīdzināmās mitirognozijas* katedru — Sibīrijai tas būtu visai pieklājīgi! — es atteicu.

— Lieliski! Tieši salīdzināmās mitirognozijas katedru — jau sen pēc tas ir vajadzība. Nu un vēl: lai par saviem [15] līdzekļiem apgādā kādu zinātnisku ekspedīciju... to katrā zina! Katrā ziņā! Cik daudz pasaulē ir visādu kukaiņu, dažādu rāpuļu, kuri to vien gaida, lai tiktu apgaismoti ar zinātnes gaismu! Iedomājieties! Tagad pat dzelzceļu vagonos ieviesušās blaktis!

Atļaujiet paziņot, — Očiščennijs iesāka, — mums redakcijā ir kāds cilvēks, kopš mazotnes viņš raksta aprakstu «par polāro blakti», bet publicēties neuzdrošinās.

— Kāpēc ne?

— Novērojumi neesot pilnīgi precīzi. Ja viņš zinātniskos nolūkos varētu pabraukāt pa Krieviju, varbūt aizēnotu pat daudzus ārzemniekus.

— Lieliski. Bet kā tu domā, — tavam draugam ekspedīcijai desmit tūkstošu pietiks?

— Un kā vēl! Ar tādu naudu viņš pat aizbrauktu uz Permas guberņu pie radiniekiem!

— Lai brauc. Lietas labā mums svešas naudas nav žēl. Vai vēl būtu kāda vajadzība? Lūdz!

— Uzdrīkstos ... Jūs nupat teicāt par to zinātni... Par mitirognoziju... šo zinātni es pazīstu... Vai nevarētu man piešķirt to katedru?

— Ņemsim vērā.

Pēc tam Očiščennijs izteica vēl dažus pieteikumus un uz visiem no Glumova saņēma labvēlīgas atbildes. Beidzot mūsu ordre du jour^15 bija izsmelta, un Glumovs, slēdzot sēdi, uzskatīja par savu pienākumu pasacīt īsu secinājumu.

— Un tā, kungi, — viņš teica, — esam labvēlīgi atrisinājuši visus jautājumus, kurus vajadzēja apspriest. Lūk, kas mums tuvākajā nākotnē darāms. Pirmkārt, esam apņēmušies Balalaikinu, kaut arī sieva viņam dzīva, apprecināt ar tirgoņa Paramonova daiļavu (piekrišana visos solos). Otrkārt, mums jānokristī žīds, treškārt, lai cik tas bēdīgi, bez viltojuma iztikt nevaram ...

Viņš uz brīdi apklusa un pēkšņi, it kā spējas iedvesmas pārņemts, turpināja.

— Atļaujiet, kungi! Ja jau nu viltojums vajadzīgs, manuprāt, vislabākais — izdot par kādiem trīsdesmit tūkstošiem vekseļus uz Matrjonas Ivanovnas vārda par labu mūsu kopējam draugam Ivanam Ivaničam! Tas taču, kungi, ir mūsu pienākums, tā sacīt, mūsu morālais pienākums, kas veicams par labu lādzīgam cilvēkam un sabiedrotajam ... Vai ne? [16]

Par atbildi mēs aplaudējām. Očiščennijs klanījās un tencināja.

— Tas jau arī Matrjonai Ivanovnai atnesīs labumu, — viņš teica ar asarām acīs, — tāpēc ka liks viņai atjēgties!

— Jauki! Tātad atrisināts vēl viens punkts. Pasludinu sēdi par slēgtu.

VIII

No Balalaikina mēs atgriezāmies jau trijatā, turklāt vislabākajā noskaņojumā. Ja arī vēl neesam pilnīgi veikuši politiskās uzticamības diždarbu, tad tomēr ejam taisnu un pareizu ceļu uz to; un šī doma iejūsmoja mūsu sirdis. «Jā, tagad mūs no šīs pozīcijas vairs nevar izkustināt!» es pie sevis daudzināju un smaidīju tik platu, mirdzošu smaidu, ka policists, kas stāvēja uz Lielās Meščanskas ielas stūra, ieraudzījis mani, steidzīgi pieslēja āvu pie sienas, izvilka no kabatas tabakdozi un piedāvāja iešņaukt tabaku.

Tā mēs gājām no Laternas sānielas līdz Ļiteinajas ielai, un visā ceļa garumā policisti paslēja āvas, atdodami godu un it kā teikdami: «Apsveicam pareiza ceļa gājējus!» Dzīvoklī mēs Očiščenniju no rokas rokā nodevām sētniekam un, pavēlējuši aizvest viņu uz pirti, steidzāmies ar priecīgajām ziņām pie Ivana Timofejeviča.

Dežurējošais sarga palīgs teica, ka Ivans Timofejevičs aizņemts «komisija», kura tobrīd noturēja sēdi viņa kabineta. Taču, tā kā mēs bijām pašu ļaudis, tad mūs tūliņ pieņēma un uzaicināja arī piedalīties darbā.

Komisija sastāvēja no trim locekļiem: Ivana Timofejeviča (viņš arī prezus), rakstveža Prudentova un brand-meistara Molodkina. Viņi izstrādāja jaunus statūtus «Par iedzīvotāju pieklājīgu uzvešanos savā dzīvē», tāpēc ka agrakie «pagaidu noteikumi» izrādījās pārpilni ar visāda veida neskaidrībām un vārdu rotaļām, kuru dēļ piedauzības auga augumā.

— Ļoti labi, ka ienācāt; es jau posos sūtīt pēc jums, — Ivans Timofejičs mūs apsveica, — šekur uzvēluši mums plecos komisiju, iecēluši mani par priekšsēdi ... Tagadiņ jaraksta statūti, taču rakstītāji, jāatzīstas, esam vāji!

— Un vai var painteresēties, ar ko nodarbojas komisija?

— Grib ieviest pieklājību. Tas saprotams... daudz vēl las nekulturālības, it sevišķi uz ielām. Vieni pa labi, citi pa kreisi, vieni iet, citi nez kāpēc stāv uz vietas ... Nevar

aprast. Nu, un to vajag noregulēt...

— Tas ir, ja pa kreisi — tad lai visi iet pa kreisi, bet, ja apstājas, tad lai visi apstājas reizē? — Glumovs izteica minējumu.

— Tā gan, bet ne gluži. Patiesībā, protams, tas ir tā, tikai — kā tu tik tieši tā pateiksi? Nevar, draudziņ, tieši pateikt — nevar zināt, kā to uztvers ārzemnieki, vajag izdomāt situāciju. Sī doma jāizsaka uzmanīgi. Lai vainīgais zinātu, ka galvu viņam neglaudīs, un tā, lai piespiešana nebutu manāma. Tas ir, lai būtu bez pavēlēm, bet tā, it kā ikviens pats no sevis ievērotu pieklājību.

— Tas ir grūts uzdevums. Interesanti, kā jūs tiekat ar to galā?

— Vakar uzmetām «Vispārējos norādījumus», bet šodien pabeidzām arī «ielu». Esam uzrakstījuši gana, tikai, jāatzīstas, man ne visai patīk!

— Apžēliņ, Ivan Timofejič, kur nu vēl labāk! — apvainojās Prudentovs, kurš acīmredzot bija komisijas dvēsele un pīlārs.

— Kārtības, brāl, nav. Domas ir labas, taču tās izsvaidītas. Nesen lasīju avīzi, tur viss teikts pēc kārtas: no vienas puses — nevar neatzīt, no otras — vajag atzīt, bet tai pašā laikā nevajag izlaist no acīm ... tā, redz, vajag!

Ivans Timofejevičs skumīgi nogrozīja galvu un iegrima domās.

— Jā, mums neklausa ... — viņš turpināja, — mums neklausa spalva! Tik zināms priekšmets — visu mūžu esmu nodarbojies ar pieklājību, bet, kad to pašu pieklājību vajadzēja izlikt uz papīra, tad — čuš!

— Bet kā jūs esat iesākuši? Vai vēsturisko apskatu uzrakstījāt? — Glumovs interesējās.

— Kas tas par vēsturisko apskatu?

— Kā citādi? Bez tā nevar. Vispirms vajag vēsturisko apskatu: par to, kādi noteikumi senatnē bijuši par_ pieklājīgu uzvešanos; pēc tam — apskatu par to, kāda ārzemēs ir likumdošana par šo priekšmetu šais laikos; pēc tam — jāsniedz ielas posteņu un sargu domu apkopojums; pēc tam paskaidrojums un, beidzot, jau pats «nolikums» jeb statūti.

— Ak tad tā vajag!

— Katrā ziņā. Tagad vairs nav modē piesēsties un uzrakstīt. Nē, tagad par katru vārdu piestādi attaisnojošu dokumentu!

— Tāpēc jau likās, nav īsti, kā pienākas ... It kā nevar saprast, kāpēc mēs visu to lietu esam pasākuši...

— Atļaujiet piezīmēt, — Prudentovs iesāka, — mūsu pasākumā jūsu paņēmiens diez vai noderēs.

— Bet kāpēc ne?

— Nu, ņemsim kaut vai «Šolaiku likumdošanu». Labi, ja tā ir parocīga, bet ja nu priekšniecībai ar to rodas neērtības? ...

— Mīlīt! Taču tādu likumdošanu var arī nepieminēt! īsi un skaidri: sak, tādā un tādā zemē nav pieklājības. Un viss.

— Tā nevar; nez kas var gadīties: par izziņu atbildam mēs. Un vispār teikšu: diez vai svešzemju pieklājība var mums noderēt par paraugu. Krievija ar savu plašumu pati var pamacīt citus. Un māca arī.

— Ak, vai es par to runāju? Taču izskatam jābūt... jel saprotiet mani: izskats taču jārāda!

— Ja izskatam — iznāks pavisam nelāga. Apžēliņ, kāds tur var būt izskats! Nesen kāds mūsu iedzīvotājs atgriezās no siltajiem ūdeņiem un stāstīja, cik tur tīrīgi dzīvojot, tik tīrīgi, ka bail nospļauties! Bet vai pie mums tā var? Pie mums, kungs, es jums teikšu, šai ziņā jābūt pilnīgai brīvībai!

Izcēlās strīds, un, taisnību sakot, Glumovam drīz nācās piekāpties. Prudentovs ar veselu virkni faktu pierādīja, ka mūsu pieklājība tik tuva nepieklājībai, ka no tā izveidojas kaut kas pilnīgi īpatnējs un mums vieniem pašiem raksturīgs. Turklāt: svešzemju pieklājībai tīri ārējs raksturs (nerunā jēlības! neālējies! un tml.), turpretī mūsu pieklājība izpaužas ne vien labā uzvedībā, bet visnotaļ atgādina iedzīvotājiem, ka šī dzīve ir īslaicīga un ka viņš pats ir iznīcīgs pīslis. Tā, piemēram, spļaudīties pie mums var, taču izaicinošs izskats nav pieļaujams; ar mitiroloģiju nodarboties drīkst, taču pieskarties iekšējai politikai vai spriedelēt par pasauļu izcelšanos — nedrīkst.

— Vai zināt, draugi, viņš taču runā taisnību, — Ivans Timofejevičs vērsās pie mums, — patiesi, mums ir sava, īpaša pieklājība.

Vēl varu arī norādīt uz sekojošo, — Prudentovs uzvaroši teica, — šobrīd vajag, lai mēs sastādītu arī noteikumus, kā pieklājīgi uzvesties savos dzīvokļos. Es jautāju, kur, kādās zemēs jūs atradīsit attiecīgus norādījumus par (o? Bet pie mums bez tā nevar iztikt.

Patiesi gan! — Ivans Timofejičs svinīgi apliecināja.

— Patiesi gan! — mēs arī atsaucāmies.

— Svešzemnieks ir nekauņa! — Prudentovs attīstīja (alāk savu domu. — Viņš ielīdis savā dzīvoklī un domā, ka atrodas nepieejamā cietoksnī. Un kāpēc, atļaujiet jautāt! — nu, tāpēc, cienīts kungs, ka viņu priekšniecība, salīdzinot ar mūsējo, pret dienestu izturas vienaldzīgāk: pati nekur neiedziļinās un izlaiž pavalstniekus!

— Patiesi gan! — Ivans Timofejičs apliecināja.

— Patiesi gan! — mēs atsaucāmies.

— Viņi gan tur ir tā izlutināti, tā izlutināti — gluži dulni, — Ivans Timofejičs piebilda, — un, kad atbrauc pie mums, cik daudz laika, cik pūļu vajag, kamēr viņus ved pie prāta! Manā rajonā ir francūzis cimdu tirgotājs; nupat nesen es viņam saku: «Pielūko, Alfons Ivanič, es taisos ierasties pie tevis vizītē!» — «Veikala?» viņš jauta. «Nē,» es saku, «veikalā ne, bet gribu ieskatīties tur tai tavā dibenkambarī, kā tu tur dzīvo, kā tu saimnieko ... republique un tamlīdzīgi.. .» Un vai varat iedomāties, — viņš ieplēta platas acis. «Tas nevar būt!» viņš teic. Redzat, cik iesīkstējusi tauta!

— Un jūs ... vai patiesi jūs to tā pametāt? — mēs ar Glumovu sašūtām līdz sirds dziļumiem.

— Ko tad ... es!? Pagrozījos, pagrozījos — nopūtos un devos uz uteni ... tur gan izpildīju savu pienākumu... Ak, draugi, draugi! Mūsu stāvoklis taču ... pat ļoti kutelīgs ar tiem ārzemniekiem! Protams, es viņu tomēr brīdināju: sak, pieraugi, Alfons Ivanič, paklusām ar savu republique, taču, ja, nedod dievs, no sētas vai ielas ko dzirdēšu, tad ... saturies!

— Un ko viņš?

— Smejas — ko tu viņam padarīsi!

— Paskat, kādu varu saņēmuši!

— Patvaļnieki, vairāk nekas!

— Tad nu pēc šā parauga spriediet, ko mēs varam sagaidīt, — Prudentovs atsāka, — tagadiņ mūsu rajona šādu tirgoņu — uz katra soļa, cik uziet, un, ja nu katram ir tāda saprašana un sāks lēkt acis, — ko lai uzsāk? Nu, bet no mums taču prasa!

— Lai nekur ne čiku, ne grabu .. • dievs pasarg!

— Mums vajag, lai viņš kā pieklājīgs iemītnieks kurā katrā laikā uzrāda visu savu iedzīvi, bet šis atbild: «Tas nevar būt!»

— Patiesi gan! — Ivans Timofejičs apliecināja.

— Patiesi gan! — mēs atsaucāmies.

Gluži tāpat nekas nesanāca ar pieklājību vēsturiskā aspektā, lai gan Glumovs to enerģiski aizstāvēja.

— Atļaujiet jums jautāt, — Prudentovs iebilda, — kam mums vajadzīga vēsture? Kur, kādās vēsturēs mēs sev meklēsim derīgus norādījumus? Ja tagadiņ ņemsim romiešu vai grieķu vēsturi, — tās izpratnei atslēgu esam pazaudējuši, un, vai tā patiesi bija pieklājība, — neko nezinām. Spriežot pēc tā, kā mācību grāmatās tiek stāstīts par tiem laikiem, tad visi šie grieķi un romieši vairāk noņēmās ar bezvaldību nekā ar pieklājību.

— Bet pie mums tā nevar! Nē, nevar! — Ivans Timofejičs apstiprināja un turklāt paskatījās uz mums tik iespaidīgi, ka es, atzīstos, Glumovam pat pārmetu, kāpēc aiztiek šo jautājumu.

— Kas apgalvo, ka var! — Glumovs aizstāvējās. — Ja jau seno grieķu un romiešu paraugi neder, tad mums taču ir bijusi sava vēsture.

— Par tēvzemes vēsturiskajiem paraugiem varu teikt sekojošo: lielākā daļa dokumentu par tiem ir sadegusi ugunsgrēkos dažādos laikos, bet tajos, kas palicis pāri, var atrast tikai īsas un nepilnīgas norādes, kā, piemēram: vieniem izrauta bārda pa matiņam, citiem plēstas nāsis. Tāpēc spriediet paši, kāda senatnē mums bijusi tā pieklājība!

— Draudziņ! Taču ne jau visiem-.. Es un jūs... mēs taču no kāda esam cēlušies! Krievijā skaitās septiņdesmit miljoni iedzīvotāju, un visiem ir bijuši tēvi... Tātad viņi ir palikuši dzīvi!

— Tikai aiz žēlastības.

Vārdu sakot, arī vēstures jomā Prudentovs prata aizstāvēties. Un kas ļaunākais: ne tikai Ivans Timofejičs acīmredzot nosliecās uz veiklā rakstveža pusi, arī Molod-kins pašapmierināti un muļķīgi ķiķināja, priecādamies par mūsu sakāvi.

Palika beidzamais, pie kā ķerties: mutvārdu nostāsti, (autas gudrība, parunas, sakāmvārdi. Taču arī te Prudentovs uzvarēja bez pūlēm.

— Par tautas gudrību var teikt tā, — viņš atbildēja, prastiem ļautiņiem tā derīga, bet augsti stāvošajiem

nezi vai der no tās vadīties. Mutvārdu gudrība arī līdz šim ir zināma: «Cik lien!» — taču šī gudrība kā materiāls jau fiksēta, kur vajag. Bet parunas dažreiz mums nepavisam neder. Ņemsim, piemēram, kaut vai šo. Tautā saka: «Kāds tas Seņka pats, tāda viņa cepure,» — bet pēc apstākļiem iznāk, ka ši paruna jāsaprot otrādi.

— Kāpēc tā?

— Nu, tāpat vien. Priekšniecība ir priekšniecība, lūk, kur iemesls! Tādu Seņku ir daudz, un ja katrs sev prasīs īpašu cepuri ... Mums taču šai ziņā pieņemts tā: lai saīsinātu saraksti, visiem vienu mērauklu! Tāpēc mēs arī ap-cērpam. Un tas ir pareizi, es jums saku, tāpēc ka tauta, vaidzi, ir dumja.

— Un cik traki dumja! — Ivans Timofejičs iesaucās. — Pagalam, pagalam dumja!

Atgādinājums, ka tauta ir dumja, vērta mūsu sarunu vieglāku un jautrāku. Sākumā par šo tematu runāja komisijas locekļi, bet pēc tam pievienojāmies arī mēs, un kādas minūtes desmit korī visi skandējām: «Ak, cik dumja! Ak, cik dumja!» Bet Molodkins, izmantodams šo gadījumu, pastāstīja no tautas dzīves dažas ainas, kuras nudien nebija nemaz sliktākas par tām, ar kurām uzjautrinās publika Aleksandras teātrī.

— Un jūs vēl runājat par tautas gudrību! — Prudentovs pārmeta, vērsdamies pie Glumova.

— Un tomēr, atvainojiet, es to nevaru saprast, — Glumovs nemitējās, — kā tad tā? Nav ne vēstures, ne šolaiku likumdošanas, ne tautas paražu — gluži, gluži nekā? Tātad, kas jums iešaujas prātā, to arī jūs rakstāt?

— Jā, tieši no sevis. Prātā paturam vienu apstākli: lai priekšniecībai būtu jo mazāk raižu — tam pielāgojam itin visu.

Kaut gan šī teorija mums sen bija pazīstama, taču šoreiz to izteica tik klaji, tieši un kategoriski, ka mēs uz mirkli apklusām, it kā patīkama pārsteiguma iespaidā.

— Interesanti! — Glumovs beidzot teica, pirmais nopurinādams no sevis burvību.

— Ja ir interesanti, vai nevēlaties iepazīties ar mūsu sacerējumu? — Prudentovs piedāvāja. — Ļoti patīkami, ka izglītoti ļaudis interesējas par mūsu projektiem. Ivan Ti-mofejič! Atļausiet?

Protams, Ivans Timofejičs labprāt piekrita un Pruden-tovs sāka lasīt:

STATŪTI

Par iedzīvotāju pieklājīgu uzvedību savā dzīvē

Ievada daļa

«§ 1. Ikvienam iedzīvotājam jāpatur prātā, ka ir divi galvenie mērķi, pēc kuriem viņam jācenšas un kuri katrā ziņā jāsasniedz: šai dzīvē jācenšas pēc pieklājīgas uzvedības visās vietās, bet nākamajā dzīvē — pēc mūžīgas dzīvošanas.

§ 2. Abi šie mērķi, būdami sākums un beigas vienai un tai pašai ķēdei, kuru kopš laika gala noteikusi un par labu atzinusi priekšniecība, tomēr atrodas_ divu pilnīgi dažādu resoru pārziņā. Un proti: pirmo mērķi parzina parasta civilās priekšniecības iestādīta vara, otru mērķi pārzina reliģija.

§ 3. Pieklājīga uzvedība, par ko uzrakstīti šie nolikumi, pēc būtības dalās ārējā un iekšējā uzvedībā. Bet pēc iedzīvotāja atrašanās vietas tā ir pieklājība, kas izpaužas: a) uz ielas un laukumiem; b) publiskās vietās un c) paša iedzīvotāja dzīvoklī.

§ 4. Ārējā pieklājīga uzvedība izpaužas iedzīvotāja rīcībā un miesas kustībās; iekšējā — veido templi paša sirdī. Un tāpēc pirmo visizdevīgāk novērot ielās, laukumos un publiskās vietās; otro visērtāk novērot pašu iedzīvotāju mājokļos.

§ 5. Šie vispārējie noteikumi to nedalāmā kopībā ir pamatakmens, uz kura balstās visa pieklājības celtne. Tāds pats pamatakmens ir izteiciens: lai paklausām priekšniecībai, jo veltīga ir pavēle, ja to nepilda.»

— Šī ir ievada daļa, — Prudentovs teica, pārtraukdams lasījumu un pašapzinīgi noraudzīdamies uz mums, — vai jums labpatiktu izteikt kādas piezīmes?

Par atbildi mēs saņēmām Prudentova roku un ilgi, sirsnīgi spiedām to.

— Kādas var būt piezīmes, — Glumovs saviļņotā balsi teica, — bet taču... tas, dārgais, ir apbrīnojami, ka jūs dažās līnijās esat uzzīmējis patiesu laikmeta vajadzību! Tieši, tieši tā: «pašu mājokļi»! — lūk, kur meklējams sākuma pavediens! Pati providence, mans draugs, iedvesusi jums šo domu!

— Tātad turpināsim...

Par pieklājīgu uzvedību ielas un laukumos

« § 1. Zīmējoties uz pieklājīgu uzvedību ielās un laukumos, pilsēta dalās trīs rajonos. Pirmais rajons ietver Ņevas krastmalu no Angļu krastmalas sākuma punkta, beidzoties ar Lietuves pagalmu; pēc tam, ejot pa Ļiteina-jas ielu līdz tās galam, pagriezties uz Ņevas prospektu līdz Lielajai Jūras ielai, bet no turienes iet pa Gvardes jātnieku bulvāri un atkal iziet Angļu krastmalā. Otru rajonu veido pārējās pilsētas daļas Ņevas šai pusē, izņemot Rož-destvenkas un Narvas rajonus, tāpat arī Vasilija sala, 14. līniju ieskaitot. Trešajā rajonā ietilpst pārējās vietas un arī Siena laukums.

§ 2. Iekšējā pieklājīga uzvedība visos šais rajonos ir vienāda. Kas attiecas uz ārējo pieklājību, tad nolūkā sniegt iedzīvotājiem iespējamos atvieglojumus tikai pirmajā rajonā tiek prasīta bezierunu pieklājība; otrajā rajonā atļauta mazāka pieklājība salīdzinājumā ar pirmo rajonu; trešajā rajonā atļautas arī tiešas novirzes no ārējās pieklājības.

§ 3. Vispār visi laukumi, ielas, un sānielas nodotas publikas rīcībā; un tāpēc iedzīvotājiem nav liegta to apmeklēšana kā pastaigām, tā arī citām vajadzībām, protams, izņemot tādas, kas ieved kārdināšanā.

§ 4. Ikvienam, kas iznāk uz ielas vai laukuma, ir tiesības tur brīvi uzturēties, neierobežojot sevi ar vienu pusi vai vienu virzienu; pēc vajadzības var pāriet uz otru pusi, kā arī ieiet tuvējās sānielās. Taču bez vajadzības un jo vairāk ar acīmredzamu nodomu apgrūtināt uzraudzību šaudīties šurpu turpu aizliegts.

§ 5. Lai atrastos ielās un laukumos, vienveidīga apģērba forma nav vajadzīga. Ikviens lai ģērbjas, kā pats vēlas un kā pēc viņa mantas stāvokļa pieklājas. Taču pats par sevi saprotams, ka izteiciens «apģērbs» jāsaprot

tā tiešā nozīmē un nekādas vārdu rotaļas šai ziņā nav pieļautas.

§ 6. Atļauts, satiekoties ar paziņām, apstāties vai arī, pēc vēlēšanās turpinot kopīgu ceļu, iesaistīties pieklājīgā sarunā. Ar izteicienu «pieklājīga saruna» jāsaprot: a) atmiņas par patīkami pavadītu laiku; b) nodoms tuvākā laikā tāpat pavadīt laiku; c) iztaujāšana par priekšniecības veselību, kā arī ar tiesas spriedumu neaptraipītu radu un tuvinieku veselības stāvokli; d) atmiņas par dzirdēto un redzēto saviesīgos mielastos; e) anekdotes no cenzoru Krasovska un Birukova dzīves; f) stāsti no tautas dzīves; g) vispār dažādi nenopietni izteicieni, kurus nevar ačgārni iztulkot. Taču «kritika» kategoriski noliegta.

§ 7. Cits ar citu parunājušies, iedzīvotāji, ja viņi neko pretlikumīgu nav nodarījuši, var izklīst, nepabeiguši iesākto tematu; par to nekāds sods nedraud.

§ 8. Zagt, laupīt un vēl jo vairāk nogalināt nemaz nav atļauts. Personas ar tamlīdzīgiem nodarījumiem nekavējoši nogādājamas tuvākajā postenī, no turienes attiecīgā iecirknī, bet pēc tam nodaļā.

§ 9. Taču, ja kāds pamana, ka garāmgājējs apdraud viņa īpašumu vai dzīvību, tad to nevajag pieteikt, neganti kliedzot, bet, sagrābjot apdraudētāju pie rokas, turēt stingri, lai neizraujas.

§ 10. Ja tomēr cietušā persona, nespēdama noturēt pāridarītāju, neviļus to palaiž vaļā, tādu gadījumu pienākas uzskatīt par nerealizētu no cietušā neatkarīgu apstākļu dēļ.

§ 11. Satiekoties ar pazīstamām dāmām, pēc pieklājīgas paklanīšanās atļauts apvaicāties par veselību. Taču, ja gadās satikt nepazīstamu dāmu, tad tādai neklanīties, bet klusējot turpināt ceļu, nepieļaujot nekādas alegoriskas ķermeņa kustības.

§ 12. Vispār, lai ikvienam būtu zināms, ka sieviešu dzimtes persona ir vāja būtne, kas pelna iecietību. Tāpēc ne jau tas ir slavējams, kurš šo būtni no taisnā ceļa pavedina uz pazušanas ceļu, bet gan tas, kas apmaldījušos noliek atpakaļ šķīstības klēpī.

§ 13. Tā ka domāšanas veids uz āru neparādās, tad nekādi noteikumi nav paredzēti, kādā spēkā to uzturēt. Tomēr, lai nekādā gadījumā interesentus nepamestu bez pamācībām, posteņiem ieteikts garāmgājējus brīdināt saskaņā ar laika garu.

14. Taču, ja pēc iedzīvotāja sejas izteiksmes pamanīta tik acīmredzama ļaunprātība, ka par to šaubu nav, tad lads nekavējoties nogādājams aresta namā izmeklēšanai.

§ 15. Līgstot ormani, ja šāda vajadzība rodas pirmajā lajonā — katrā ziņā jāatturas no gānīšanās; otrajā rajona — pēc iespējas atturēties no gānīšanās; trešajā rajonā — atturēšanās vai neatturēšanās no gānīšanās atstāta katra paša ziņā, vienīgi ar to ierobežojumu, lai gānīšanas vārdi tiktu izteikti nevis pēc gānītāja patvaļas, bet pēc gānāmā nopelniem.

§ 16. Muižnieciskas izcelsmes personām jāiegaumē, ka bārdas valkāšana viņiem nav raksturīga, bet tiesības valkāt Osas piešķirtas tikai militārām personām. Tāpat aizrādāms arī par matu sukājumu, — mati nedrīkst būt ne pārāk gari, ne pārāk īsi. Vislabākais sukājums — vidējais.

§ 17. Dziedāt un svilpot (taču ne pilnā kaklā) nav aizliegts, jo tas nozīmē labpatiku. Priekšniecībai nekas nav tīkamāks par to, ja apakšnieki pavada laiku bez īgnuma un pilnībā paļaujoties uz priekšnieku gribu.

§ 18. Ejot gar pieminekļiem, pienākas, soļus gausinot, attēlot sejā sajūsmu. Bet, ja gadu nastas vai ilgas un smagas slimības dēļ sajūsma grūti sasniedzama, tā aizstājama ar parastu domigumu. Kā sajūsma, tā domīgums šai gadījumā kalpos par pierādījumu, ka iedzīvotājs stingri apņēmies līdzināties šiem varoņiem, lai turpmāk pavadītu laiku tā, kā šie varoņi, dzīvi būdami, pavadīja, par ko priekšniecība tos pagodinājusi ar monumentiem.

§ 19. Kad šādu iedzīvotāju, kas vēlas līdzināties monumentiem, salasās pietiekams daudzums, par tiem visiem jāsastāda sīks saraksts, kuru nosūta īpašai monumentu komisijai. Sī komisija pie sarakstu izskatīšanas vadās no domas, ka, jo vairāk tiks uzstādīti monumenti (kaut vai vidēju izmēru), jo labprātāk ikviens savā sirdī paturēs vēlēšanos sasniegt tik teicamu apbalvojumu un no tās smelsies ierosmi tikumīgai dzīvei.

§ 20. Ieejot pirtī, iedzīvotājam aizliegts novilkt drēbes, pirms tas nav iegājis ģērbtuvē.

§ 21. Satiekoties ar augstākām personām, jāizrāda pieklājīga izbrīna un neapšaubāma gatavība visu paciest; satiekoties ar līdzīgiem, jāizrāda viesmīlība un vēlēšanās izdarīt pakalpojumu; satiekoties ar zemākiem, jāizrāda labvēlība, taču ne pārlieka iecietība.

§ 22. Pasniegt ubagiem dāvanas nav liegts, tomēr viņiem der atgādināt, ka tikai tas kumoss salds, kas iegūts sūrā darbā.

§ 23. Jo uzplaukst tikai tāda tēvzeme, kura, dodama darbam ierosmi un virzienu, tai pašā laikā to apaugļo ar attiecīgu kapitālu, bet gadījumā, ja tāda nav, — ar kredītu, prasot garantiju laikā ar pienācīgiem procentiem atmaksāt patapināto, kas pilnīgi tiek apstiprināts arī pārrunās saviesīgajos mielastos.

§ 24. Līdzīgā veidā nav lieki parunāt par naudas vienību. Veltīgi mēs lietosim izteicienu: «rublis», kad patiesībā tā vērtība ir pusrublis, tomēr, ja priekšniecība to uzskata par pareizu, tad tās vēlēšanās pildāma bez ierunām. Gluži tāpat kā citos cilvēku pasākumos.

§ 25. Viss, kas šais nolikumos nav uzrādīts, it kā neaizliegts, ar to pašu jau tiek nolikts liegtā nodalījumā. Šaubu gadījumā vislabāk, neturpinot pastaigu, atgriezties mājās un tur pārdomāt.»

Prudentova balss apklusa.

— Viss? — Glumovs vaicāja.

— Pagaidām ir viss. Turpmāk būs par pieklājīgu uzvedību pirtīs un citās publiskās vietās un, beidzot, par pieklājību pašu dzīvokļos.

— Mīlīt! Flegont Vasiļjič (tā sauca Prudentovu)! Iedod man uz pāris stundām savus statūtus! Es tev «ievada daļā» piesviedīšu mazliet «ļaunas un kaitīgas gribas»! Bez tā, mans draugs, nevar! Iznāk nepilnīgi!

Šo priekšlikumu viņš izteica tik sirsnīgi, turklāt ar tik kvēlu līdzdalību, ka Prudentovs ne tikai neapvainojās, bet par atbildi sniedza Glumovam abas ar statūtiem bruņotās rokas. Un no šā brīža gluži nemanot mēs cits citu sākām uzrunāt ar «tu».

— Tas tik ir jauki! — Glumovs turpināja. — Pie viena atļauj arī izskatīt paragrāfu par ielu. Dažuviet vērojami stila negludumi; tur rakstīts: «ieejot pirtī» un tūliņ: «satiekoties ar augstākām personām» — iznāk, brālīt, nelabi!

— Jā, izlabo gan! Esi tik laipns, izlabo, — Ivans Timo-fejičs pievienoja savu lūgumu, — es jau arī pats ... Redzu, ka nav īsti... piemēram: «Līdzīgā veidā nav lieki parunāt par naudas vienību ... », bet kāpēc «līdzīgā veidā» un vai labi teikt «līdzīgā veidā» — nevaru saprast.

— Izlabošu! Visu izlabošu. Bet galvenais — vajag piesviest «ļauno un kaitīgo gribu»! Katrā ziņā jāpiesviež.

Тнрес ka bez tā, saproti, arī «dzīvokļos» ieiet ir neērti! liet, ja ir «ļauna un kaitīga griba», tev visur ceļš vaļā!

Glumovs salocīja statūtus četreniski un rūpīgi iebāza kabatā. Pēc tam ar viņam piemītošo laipni pārgalvīgo izteiksmi paskatījās uz Ivanu Timofejiču un turpināja: Ivan Timofejič! Mēs taču ... nē, uzmini, kālab mēs atnācām pie tevis!

Varbūt likt, lai pasniedz šņabi? — dabiski, vispirms iedomājās Ivans Timofejičs.

— Nekā, neuzminēji! Šņabis — pats par sevi, vai atceries, tu mums lūdzi par Paramonova daiļavu? Balalaikins taču ... pie—kri—ta!

— Nu, paldies dievam!

— Un vai zini, cik izkaulēju naudas? ... Vienu tūk— sto—ti sešsimt! Tikai! Un kopā ar tiesas prāvu, ja tāda

izceltos!

— Paldies dievam! Paldies dievam! Tas nu gan ... nu, paldies dievam! Pali—dies dievam! — Ivans Timofejičs nerimās un aizgūtnēm spieda mums rokas. — Jā, tagad jāskrien, vajag iepriecināt veco! Bet pievakarē paziņošu, kas un kā .. . drau—gi!

Mēs galīgi ielīksmojāmies, un Glumovs pat atļāvās pajokoties ar Molodkinu, vērsdamies pie viņa ar jautājumu:

— Nu, bet tu, Afanasij Semjonič! Ko tu klusē, ko skumsti? It kā tā pieklājība tev nebūtu pa prātam?

Uz to Molodkins ļoti jauki atbildēja:

— Man ir sava nozare — ugunsgrēki! Bet to pieklājību . atzīstos, es nepavisam nesaprotu! [17]

Mājās mēs atradām Očiščenniju jau pārnākušu no pirts. Viņš pastaigājās diezgan tuvu skapim, kurā glabājās karafe ar šņabi, taču draugam par godu vajadzēja atzīt, ka mūsu prombūtnē dzīvoklī nekas nebija pazudis.

— Jā, brāl, vai šorīt aizejot varējām domāt, ka viss tik labi nokārtosies? — Glumovs teica, — gan ar Balalaikinu tikām galā, gan ieguvām nomaldījušos draugu un beidzot uzdūrāmies arī «Statūtiem»! Kas zina, tā mēs abi ar tevi netiešā ceļā izpelnīsimies godu pakalpot mīļajai tēvijai!

Šie vārdi mūs noskaņoja uz labsirdību. Un, tā kā brīva laika mums bija aplam daudz, mēs nolēmām to ziedot tēvijai vajadzīgām filozofiskām pārdomām. Tas, ka nejauši esam iekļāvušies «Pieklājības statūtu» sastādīšanas darbā, šādām pārdomām sniedza visai noderīgu materiālu. Patiesi, vai tas nav dieva pirksts? Vajag tikai «Statūtos» piesviest ne vairāk par zvirbuļa triepienu «ļaunas un kaitīgas gribas» (un tas ir pilnīgi atkarīgs no mums), lai ieeja dzīvokļos kļūtu brīva uz visiem laikiem! Nevar jau nu teikt, ka šī ieeja agrāk arī nav bijusi brīva — nē, šai ziņā mēs neesam novatori! Taču agrāk šis nepieciešamais sabiedriskās drošības akts tika veikts visai rupji, tāpēc šķita nedabisks. Gribētājs klusēdams ienāca dzīvoklī, klusēdams atslēdza telpas un uz jautājumu: ko jūs meklējat? — nevarēja pat jēdzīgi atbildēt, kāda manta no dzīvokļa iekārtas tam iepatikusies. Vai tāda veida mājas pavarda aizsardzību var dēvēt par pietiekamu? Bet tagad, pateicoties mūsu kompetentajai līdzdalībai, šis gribētājs darīs to pašu, taču turklāt teiks: «Klīst baumas, ka šai dzīvoklī slēpjas ļauna un kaitīga griba — dodiet šurp atslēgas!» Kas gan uzdrošināsies šo prasību uzskatīt par nedabisku?

— Jā, kungi, — Glumovs teica, — nereti arī mazi avoti dod sākumu upēm, kas apaugļo neaptveramus plašumus. Tāpat arī mēs. Lai šī doma mūs pavada mūsu pūliņos un dod mums spēku paveikt pasākumu ne par kaunu, bet par slavu tēvijai!

Protams, man nebija iebildumu pret tādu novēlējumu, bet Očiščennijs, to dzirdot, pat pārmeta krustu un teica: «Ar dievpalīgu, laimīgi!» Vispār šis lādzīgais un pieredzes bagātais sirmgalvis bija ārkārtīgi noderīgs mūsu filozofiskajās pārrunās. Stāvot ar mums vienādos tēvijai vajadzīgas filozofijas augstumos, viņam bija tā priekšrocība, ka, pateicoties ilggadīgai klavieru spēlētāja praksei, viņam krājumā bija daudz visiem gadījumiem noderīgu faktu, kas ierosināja un sekmēja prāta darbību.

— Kaut ko nodarīt par kaunu tēvijai ļoti viegli, — viņš teica, — bet par godu, gluži otrādi, tik ārkārtīgi grūti, ka daudziem pat zūd spēki un tomēr viņi panākumus negūst.. Kad es dzīvoju Ielauztajā guberņā, tur bija viens priekšnieks — nu, viņš vienmēr visu ko darīja par kaunu. Pat sveši ļaudis brīnījās; gadījās, jautā viņam: «Kāpēc jūs, jūsdzimtība, visu par kaunu, par kaunu vien darāt?» Bet viņš: «Nevaru, sak, citādi: ar lielāko prieku gribētu ko paveikt par godu, bet iznāk par kaunu!»

— Ak tu velns ar ārā!

— Un es jums teikšu —- pēc tam pārgāja viņš uz citu i<‘M>ru, domā: vai te neiznāks kaut kas slavējams, taču nrkal Tā ar kaunu aizgāja mūžībā!

Ko tu neteiksi!

- Un, kad izvadot virsmācītājs teica: «Palūk, kur cilvēks, kurš visu savu mūžu centās kaut ko paveikt mīļās Ievijas slavai, taču kauns vien tikai iznāca,» — tad visi ļaudis, visi, kas vien tur bija, pārplūda gaužām asarām!

— Kā nu ne! Protams, žēl!

— Un toreiz daudzi priekšnieki to lika aiz auss!

— Lika jau, lika, tikai no tā maz labuma!

— Pats par sevi saprotams. Bet, lūk, tas gan ir taisnība, ko jūs atļāvāties izteikt par maziem avotiem, ka tie nereti dod sākumu lielām upēm. Avotam, pašam tam mazākajam, nemaz nav grūti iztaisīties par labu upi, tikai vajag vienu noteikumu: vajag iepatikties.

— Kāpēc tad tu pats ...

— Man neveicas, lūk, kāpēc. Tas, kungi, kā nu kuram. Dažs šķiet ne visai gudrs, bet, tiklīdz ieskatās priekšnieka sejā, tūliņ redz īsto vajadzību; cits turpretī skatās ilgi, taču neko nesaskata. Es arī reiz gribēju iepatikties, bet iznāca pavisam kas cits.

— Ak tu, nabadziņš!

— Jā, kungs. Toreiz es atrados izmeklēšanā par ļaunprātīgu muižnieka varas izmantošanu un sakarā ar to biju iebraucis guberņas pilsētā. Apstaigāju dažādas personas, un kāds cilvēks man saka: «Tavu lietu,» viņš teic, «var ļoti labi ievirzīt, tikai pacenties viņam iepatikties.» Un kā pa jokam pamācīja mani: «Sak, aizej baznīcā uz liturģiju, paņem uz veselibām vienu dievmaizīti un aizved: viņam tas ārkārtīgi patīk!» Tā es arī izdarīju. Ierodos pie viņa, lūdzu pieteikt, bet dievmaizīti turu rokā. Viņš iznāk. Paņēma manu dievmaizīti, pagrozīja rokās, pārlauza uz pusēm, tad vēl uz četrām daļām ... un pēkšņi: «Ak tad tu mani gribēji piekukuļot ar dievmaizīti ... Ārā!!»

— Tātad neiepatikies?

— Tā jau bija, ka es tā cilvēka padomu neizpratu, kā pienākas. Dievmaizītes viņam patiesi garšo, tikai ar pildījumu.

— Tas nozīmē, ja toreiz tu būtu uzminējis īsto vajadzību, tad varbūt tagad tev būtu pavēries ceļš un rokas pilnas ar vērtspapīriem.

— Katrā ziņā. «Iepatikties» — tā ir visa mūsu dzīves jēga. Ar citu manu paziņu, piemēram, bija šāds gadījums. Viņa priekšnieks bija tāds kā ķerts. Visas departamenta lietas pārvērta skaitļos, katram priekšmetam ieviesa īpašu veidlapas formu un stingri jo stingri uzmanīja, lai nevienā ailē nepaliktu nevienas tukšas vietas. Reiz viņam pasniedz veidlapu, viņš to groza šā un tā — augšup, lejup, šķērsām; trūkst ceturtdaļkapeikas! Sacēla kājās visu departamentu, meklē, pēta — nav ceturtdaļkapeikas! Taču mans paziņa zināja. Atnāca tieši pie priekšnieka un saka: «Palūk, kur tā ir!» Un patiesi, sāka pēc viņa norādījuma pārbaudīt — atradās! Tūliņ viņu aizveda uz pirti, uz kantora atlikuma rēķina nomazgāja, apģērba, apāva — un pataisīja par pirmo cilvēku!

Šis piemērs mūs uzvedināja uz domām, ka neatkarīgi no prasmes «iepatikties», krievu cilvēka dzīvē liela loma ir burvestībai.

— Ieskatieties kurā katrā «Krievu senatnes» vai «Krievu arhīva» numurā — un ko jūs tur atradīsiet? Vien tikai pārsteidzošus burvestības faktus! — savu domu izteica Glumovs.

— Ko nu, kungs, skatīties «Krievu senatnē» — tagad šīs burvestības visur pietiek, — Očiščennijs apliecināja, — tik daudz, ka dažreiz cilvēks ne par ko nedomā — un ar viņu notiek pilnīga pārvērtība. Atceros tādu notikumu: divi cilvēki mazgājās pirtī, viens — vecāks, otrs — jaunāks. Vecākais jautā jaunākajam: «Jauno cilvēk, kādi šobrīd, tavuprāt, izdodami likumi, kuri ir tie visvajadzīgākie?» Sis ņem un nosauc. Un ko jūs domājat! Nākamā dienā pie viņa kurjers! Dieva kalpu iesēdina ratos, atved. «Esiet tik laipns — uzrakstiet tos likumus, par kuriem vakar runājāt jums zināmā vietā!» Nu, šis apsēžas un uzraksta. Un kā uzraksta: visu pēdējo ietilpina trejās rindās! Un tagad, kungs, Saratovas guberņā viņam ir tūkstoš dvēseļu, nams pie Harlamova tilta un meita izprecināta kambarjunkuram ... Un viss tāpēc, ka notrāpījis īsto brīdi, kad aiziet uz pirti. Kā jums liekas: vai šī doma pati no sevis viņam ienāca prātā, vai arī tas bija liktenis?

— Kaut arī mums tā paveiktos ... — es iesāku, aizrāvies ar burvestības perspektīvām, bet Glumovs man neļāva pabeigt.

— Nevajag vēlēties, — viņš teica, — pirmkārt, tikai tas cilvēks ir patiesi laimīgs, kurš apmierinās ar likteņa piešķirto pieticīgo daļu; otrkārt, mans draugs, tam, kas cēlies no zelta vedējiem, nav viegli balansēt augstumos!

I iilil, j.i lev ir tik daudz rakstura, lai nesāktu lepoties un ч-ll degunu, taču posts, ja tu kaut uz mirkli aizmirsti to, K.i vel nesen sēdēji uz mucas! Burvestība, kas tevi paaug-\lināja, var tevi arī pazemot! Ivan Ivanič, vai pareizi?

Pareizi, kungs, tāpēc ka visa burvestība pasaulē nāk no priekšniecības. Bet priekšniecība, es jums teikšu, ir lada: šodien iedod, bet rīt paņem atpakaļ. Saņemt ir patīkami, bet atdot — rūgti. Tāpēc es domāju tā: tikai tas cilvēks uzskatāms par laimīgu, kurš savā ceļā izmanās nesatikt priekšniecību.

— Jocīgais! Kā tu no tās izvairīsies, ja tā vienmēr ir tavā priekšā?

— Ja nepavisam nevar izvairīties, neko darīt: tas nozīmē, ka liktenis tā lēmis. Bet, ja tikai kaut cik iespējams, vairies! Pieliec visas pūles un izvairies!

— Grūti, mīļais!

— Sevišķu grūtību nav, ja, kā pienākas, ietur politiku, Ja, piemēram, priekšniecība ierodas departamentā — piecelies un paklanies; ja tevi izsauc ar ziņojumu — ierodies; uzdod jautājumus — atbildi, ko vajag, bet sarunas neuzsāc. Izgājis no departamenta — aizmirsti to. Ja uz ielas ieraugi priekšnieku nākam pretī — ieej konditorejā vai pārskrien uz otru ielas pusi. Ja ar priekšnieku sadursies dzīvojamā telpā — novērsies, skaties sānis.

— Nu vai zini, brāl, tā ir vesela zinātne!

— Visa mūsu dzīve, kungs, ir zinātne, tikai ar to starpību, ka parastā, īstā zinātne māca iedziļināties, bet dzīve, gluži pretēji, māca novirzīties no iedziļināšanās- Un tikai tad, kad cilvēks apgūst dzīves zinātni, tikai tad viņš puslīdz droši var iesaukties: jā, varbūt arī man dievs kungs ļaus mirt dabiskā nāvē!

Očiščennijs uz mirkli apklusa. Varbūt tobrīd viņam iešāvās prātā, vai pats pietiekami apguvis dzīves zinātni, lai droši cerētu uz «dabisku» nāvi? Tomēr, tā kā skumīgas domas vispār ilgi neturējās viņa galvā, tad pēc brītiņa viņš sarosījās un turpināja:

— Pat mīlestībā uz priekšniecību — arī tur jāatturas no pārmērīgiem izteicieniem. Lūk, ko mums pavēl dzīves zinātne.

— Piemēru, mīļais, mini piemēru!

— Pastāstīšu jums, kungi, par kādu valsts padomnieku, kurš ar savu mīlestību iedzina kapā divus priekšniekus, bet trešā dēļ pats beidzot dabūja galu. Dzīvoja reiz valsts padomnieks un tā iemīlēja savu priekšnieku, ka iedomājās viņu esam nemirstīgu. Lai kur iet priekšnieks, valsts padomnieks seko viņam uz pirkstgaliem; lai kur gadās priekšniekam paskatīties — ikvienā vietā iepretī viņam valsts padomnieks: sēž, sakrustojis rokas uz krūtīm, un skatās acīs. Nu, sākumā ģenerālim šī padevība patika, tomēr ar laiku viņš kļuva domīgs: sak, ko tas varētu nozīmēt? Un vai te nav kāda sazvērestība? Jo taču ar tiem valsts padomniekiem ir posts! Iebērs kaut kur iemīlināmās zāles — un tad beigts un pagalam! Un sāka viņš valsts padomnieku no tās mīlestības atradināt. Visādi pūlējās: gan apgāja ar balvām, gan lika pie ķēdes un reiz pat nodeva tiesai. Taču šis nemitējās! Jo vairāk soda, jo valsts padomniekam kvēlāk un kvēlāk iedegas sirds. Un pēkšņi vai nu aiz šī iemesla, vai no kāda cita — tikai priekšnieks sāka nīkt. Nīka, nīka un nomira. Tad valsts padomnieks sāka kurnēt un ne vien departamentu, bet visu apkārtni piepildīja ar vaimanām: «Diez kad vēl mums iedos jaunu priekšnieku, bet līdz tam kas gan mūs turēs stingrībā?» Tomēr dievs viņam bija žēlīgs: nepaguva viņš nožāvēt asaras, kad jau iecēla jaunu priekšnieku. Departamentā ieradās jauns ģenerālis un, tā kā bija brīdināts par valsts padomnieku, ataicināja viņu pie sevis, un teica: «Mans priekštecis pārmācīja tevi ar pātagām, bet es tevi pārmācīšu ar skorpioniem.» Un ko jūs domājat! Arī te valsts padomnieks nemitējās. «Ja tā, lai būtu skorpioni!» viņš teica savā sirdī un iemīlēja jauno priekšnieku vēl vairāk nekā iepriekšējo. Un taču nobeidza viņu! Reiz skorpionu solītājs atnāk uz departamentu un valsts padomniekam saka tādu vārdu, ka pats ar to aizrijas: Un atkal valsts padomnieks ņemas kurnēt; iet pakaļ zārkam un dumpo ļaudis: «Redz še, liek paļauties uz providenci, bet kur ta ir?» Tad pamanīja, ka lieta kļūst nopietna un nekavējoties uz departamentu atsūtīja trešo priekšnieku. Ierodas viņš dienesta vietā svaigs un gaišs — laistas ka jauns pieckapeika gabals! Ataicināja valsts padomnieku un uzsāk šādu valodu: «Viens mans priekšgājējs pārmācīja tevi ar pātagu, otrs — ar skorpioniem, bet es, lai uz visiem laikiem iznīdētu tavu stūrgalvīgo garu, sastampāšu tevi piestā!» — un sastampāja arī.

— Bravo! — mums neviļus izlauzās. Taču, protams, mēs tūliņ sapratām, ka šis izsauciens ir nevietā un pat cietsirdīgs.

r.ikl.ni, draugs! — Glumovs steidzās izlabot. — Tas i/ii и к lads sižets, no kura var iztaisīt veselu romānu. Es i.'domaju arī virsrakstu: «Pak|auto izvirtība jeb Divu |u и к nieku nāve un pasākumi, ko veicis trešais». To vajag и /1.īkstīt un dot, lai iespiež «Demidrona Rotā»... Vai ne?

I a tu domā, tavi saimnieki pieņems?

— • Kā nu ne! Ar prieku!

— Man nu gan šķiet, ka šis sižets ož nevis pēc romāna, l>et pēc traģēdijas, — es iebildu. — Padomājiet! No vienas puses, tik liela nesavtīga mīlestība, bet no otras pučs — pātagas, skorpioni un, beidzot, .piesta! Viņu taču

apgāja ar dienesta pakapēm, lika pie ķēdes, nodeva tiesai, bet viņš joprojām mīlēja. Vai tā nav’ traģēdija?

Izcēlās strīds par estētiku. Glumovs savas domas galvenokārt pamatoja ar to, ka romānu var iztaisīt no visa kā, pat ja autoram nav nekāda īsta satura. Paņem četras piecas galvenās darbojošās personas (valsts padomnieks, divi nogalinātie priekšnieki, viens priekšnieks, kas soda, ir eksekutors, viņš ir arī kasieris), kā blakus personas pievieno viņiem dažus kantora ierēdņus, izsūtāmos un sargus, mīlestības elementam pieliek klāt pārīti lūdzēju, sakombinē vairāk mīlestības ainu (vienā pusē — valsts padomnieks un priekšniecība, otrā pusē — priekšniecība un lūdzējas), tad daži apraksti, to visu aplaista ar psihoanalīzi, ieliek vieglā siltumā un gaida, kamēr apcepas brūns. Turpretī traģēdija necieš nekādus līkločus, tai vajag darbības. Lai būtu gan sākums, gan vidus, gan beigas, lai viss būtu, kā pienākas, nevis tā: kur apnicis, tur arī pamests.

— Bet kādu traģēdiju tu vari izspiest no tā valsts padomnieka? — viņš paskaidroja savu domu. — Viņa mīlestība ir vienmuļa, tāda kā nemotivēta, tātad nav no kā veidot dramatisko ekspozīciju, nav arī iespēja izveidot kaut ko plašāku; mīlestība beidzas pārāk primitīvi un nejēdzīgi: piestā! No tāda materiāla, kaut plīsti pušu, vairāk par vienu cēlienu neizdabūsi!

— Taču, mans draugs, visa mūsu dzīve ir tāda! — es centos iebilst. — Vai patiesi no visas mūsu dzīves neko jēdzīgu nevar iztaisīt?

— Mūsu dzīve arī norit vienā cēlienā. Ekspozīcijas nav nekādas, turklāt arī priekšniecība ir modra! Ja vien kur kas iesākas — tūliņ rīkojums, un «aizkars nolaižas».

— Glumov! Nu atceries jel! Cilvēks iet pa ielu un pēkšņi — pagalam! Vai tā nav traģēdija?

— Es nemaz nesaku, ka tā nav traģēdija, tikai nav ko izrādīt. Viens cēliens — un tas pats ir beidzamais.

— Pareizi gan, — Očiščennijs bija vienis prātis ar Glumovu, — traģēdiju mums atliku likām, bet tāpēc, ka tās visas ir pēkšņas, cēlienos sadalīt grūti. Un turklāt atjaujiet piezīmēt: tā kā mēs, var teikt, kopš bērnības staigājam starp pēkšņām traģēdijām, tad ar laiku tā pierodam pie tām un, kaut arī redzam traģēdiju, taču klusībā domājam, ka «tāda jau ir tā dzīve».

Sī piezīme ierosināja jaunu tematu: «Pieradums pie traģēdijām». Kā pieradums pie traģēdijām ietekmē dzīvi? Vai tas atvieglo dzīves gaitu vai arī, gluži otrādi, piešķir tai jaunu traģisku nokrāsu un turklāt vēl rūgtāku, kas nospiež vēl vairāk? Es pieturējos pie beigās izteiktajām domām, taču Glumovs un Očiščennijs pretēji man apgalvoja, ka tikai tam dzīvot ir viegli, kas tā pierod pie traģiskām smakām, ka neko vairs neizšķir.

— Bet tā jau ir īstā traģēdija! — es iekarsu. — Padomājiet! Vai nav drausmīgi redzēt šos ļaužu leģionus, kuri visu mūžu staigā «starp traģēdijām» — un pat neapjauš to! Kā nu gribat, tā ir tāda traģēdija, turklāt nevis vienā, bet neskaitāmi daudzos cēlienos, par ko pat grūti domāt bez drebuļiem.

— Tur jau tā lieta, ka mūsu stāvoklī vajag nevis domāt, bet jo biežāk atcerēties, ka ūdens taukiem pa virsu nepeld, — Očiščennijs atbildēja, — tad arī dzīve ies savu gaitu un paši pat nepamanīsit, kā laiks pamazām aizritēs.

— Pareizi! — Glumovs viņu atbalstīja.

— Es, kungs, pazinu kādu cilvēku; kamēr viņš nesaprata — dzīvoja laimīgas dienas, bet, tiklīdz sāka saprast, — pakārās!

— Pareizi! Vai zini, Ivan Ivanič, tu taču esi varen gudrs! Tikai mazliet iepuvis ...

Očiščennijs sarosījās.

— Vai arī ņemsim dzeršanas kaiti, — viņš turpināja, — kāpēc tā rodas? Protams, arī te sava loma nolaidībai, taču tas, kurš nesaprot, dzert nesāks.

— Bet vai jūs kādreiz žūpojāt, Ivan Ivanič? — es painteresējos.

Bija laiks — mani māca drausmīgas skumjas! Bet l.11• i(I dievs sarga. Pamazām varu iedzert kurā katrā laikā, tīri la — trīs nedēļas nedzert, bet nedēļu uz velna parau-

111и, nē, tā nav! Dzīvoju klusu, iedziļināties nevēlos; ja hi ko redzu, cenšos neredzēt — tāpēc arī pamazām iz-I ļeku. Apžēliņ! Manos apstākļos un vēl iedziļināties — vai I.kI maz varētu palikt dzīvs! Esmu sevi tā norūdījis, lai 111;111i griež kaut gabalos, man maza bēda!

To viņš izteica ar tik bezgalīgu sirsnību, ka Glumovs nenocietās un nomutēja veco uz pieres.

Nav manī ne lepnības, ne pretenziju, bet no intrigām un prāvošanās bēgu pa gabalu, — Očiščennijs turpināja, acīmredzot Glumova laipnības mudināts. — Ja mani apvaino, no atlīdzības neatsakos, bet tiesāties neiešu. Tāpēc visi mani mīl. Gan pie Darjas Semjonovnas mīlēja, gan pie Marcinkeviča mīlēja. Un arī tagad: atnāku uz iecirkni, tūliņ dežurējošais palīgs pacienā ar tabaku!

— Tāpat kā mūs ... — es mehāniski teicu.

— Un jūs arī. Kamēr iedziļinājāties — neviens jūs nemīlēja, kad pārstājāt — visi jums uzticas! Nu, lūk, kaut vai pieklājības statūti...

— Hm ... jā, statūti! — Glumovs visai mīklaini nomurmināja.

Paskatījos uz savu draugu un, par lielu sarūgtinājumu, ieraudzīju milzu pārvērtību. Viņš, kurš vēl tik nesen dzīvi piedalījās mūsu lojālajās diskusijās par uzvedību, šoreiz rādījās noguris, gandrīz vai saērcināts. Turklāt viņš drūmi staigāja šurp un turp pa istabu, kas pēc maniem vērojumiem nozīmēja, ka viņam metas nelabi no sarunām. Taču Očiščennijs to nemanīja un turpināja:

— Un vispār es teikšu: jo vairāk mēs cenšamies iedziļināties, jo vairāk mums sadod pa degunu. Vai zināt, prāts traucas augšup, bet no turienes tam — pa degunu, pa degunu! Un pareizi. Nav ko pīties ar cilvēkiem, un arī tie, ja sāk rēgoties apkārt, iekrīt grāvī. Manuprāt, tā: ja esi paēdis, apģērbies, apautām kājām — labāk klusē. Ja tu uzvedies pieklājīgi, arī citi apietas ar tevi pieklājīgi. Ja tu neviena neaiztiec, tevi tāpat neaiztiks; ja tu ar visiem esi laipns, citi arī būs laipni. Pamazām, palēnām — un, skaties, dzīve pagājusi! Kungs, vai nav pareizi?

— Pa-rrrei-zi! — Glumovs iesaucās, acīmredzot noskaities.

— Nelaiķe Darja Semjonovna mēdza sacīt: «Mūsu šejienes dzīve līdzīga seļankai, kuru pasniedz Mazās Jaroslavas traktierī. Ja to ēd ātri — karoti pēc karotes, — nekas, tāpat ēdiens vien ir; bet, ja sāksi smalstīt un ieskatīties, — apšķebināsies dūša!»

— Pa-rrrei-zi! — Glumovs atkal iesaucās un apstājās tieši Očiščennija priekšā, izvalbīja acis un sakoda zobus. Tomēr Očiščennijs arī tagad nesaprata.

— Pazinu kādu īsteno valsts padomnieku, kurš pie Dar-jas Semjonovnas nāca no rītiem, viņš man stāstīja, kāpēc nāk tieši no rītiem, bet ne vakaros. Sak, no rīta pieceļos, nomazgājos ...

— Smird! Diezgan! — Glumovs pēkšņi iebrēcās un šoreiz tik pērkonīgā balsī, ka Očiščennijs instinktīvi pastiepa uz priekšu kaklu, it kā gatavodamies saņemt sitienu.

X

Glumovam par godu jāteic, ka viņš uz pirmo manu aizrādījumu ne vien pastiepa roku Očiščennijam, bet arī atvainojās, ka tūliņ nevar samaksāt, kas pienākas pēc cenrāža, atlīdzinot par apvainojumu ar vārdiem, tāpēc ka neesot klāt sīknaudas.

— Nu nekas, vēlāk visu atdosit reizē, — atbildēja labsirdīgais sirmgalvis, kuram acīmredzot labāk patika saņemt reizē lielāku summu nekā vairākos paņēmienos pa divdesmit kapeikām.

Tā miers bija noslēgts, un mēs vislabākajā noskaņojuma apsēdāmies ēst pusdienas. Bet kas vēl jaukāk: lai gan pie Balalaikina bijām ieturējuši pamatīgas brokastis, Očiščennijs ēda un dzēra gluži tā, it kā notikušais no rīta bijis ne vairāk, ne mazāk kā patīkams sapnis. Viņš nobaudīja katru ēdienu un par katru sniedza vērtīgus padomus, pa vidu tiem pievienodams domugraudus un aforismus no augstākās morāles jomas.

— Produkti jāiepērk ar jēgu, — viņš teica, — tāpat kā pie katra darba jāķeras ar stingrām zināšanām, tā arī te. Prasmīgais — iegūst, nejēga — zaudē. Piemēram, šķiņķi, mēli un vispār žāvētu gaļu var pirkt Miltu sānielā; zivis — Muitas ielā; dzīvus putnus, ja laika diezgan, — pie aiz-šķēršļiem no lauciniekiem. Daudzi lauciniekiem tos atņem pat par velti, bet es to neatzīstu.

— Tu neatzīsti?

— Nē, neatzīstu, tāpēc ka nav tāda likuma. Bet ietaupīt, nenodarot tuvākajam zaudējumus, tāds likums ir, un to ikviens dzīvē novērojis. Vēl varu pateikt: pat ārzemju vīnus, ja tie zagti, var nopirkt visai lēti.

— Ak, dārgumiņ! Vai nevar dabūt pudeles piecas nogaršot?

— Ar prieku. Atjaujiet paskaidrot, arī zagtu vīnu pirkt nav grēks, tāpēc ka tas no pārpilnības. Ja kādā namā pārpilnība — kalps atliek sānis to, kas lieks, un pārdod. Daži pat pērk noslēptu ga|u ...

— Vai patiesi arī gaļu?

— Pavisam viegli. Vajag tikai pazīties ar pavāriem — būs gaļa, būs putni. Vispār, ja kāds dzīvo ar prātu, tas arī Pēterburgā var iztikt ar saviem līdzekļiem.

— Piemēru nosaukt vari?

— Varu. Pazinu kādu atvaļinātu rotmistru, kuram kopš dzimšanas bija visai viduvēja turība, taču viņš katru dienu rīkoja viesības un, starp citu, aicināja pie galda pat kādu rumāņu karavadoni. Un kā viņš to varēja? — tāpēc, kungs, ka pazinās ar klubu pavāriem! Sestdienās klubā viesības, — nu, atlikumu, šo un to pa nakti aizskapē rot-mistram, bet otrā dienā jau pie viņa mielojas karavadonis.

— Vai tu nepazīsti kādu kluba pavāru?

— Kā nu ne, pat ļoti tuvu. Pajautājiet, ko tik es nepazīstu ... visus pazīstu! Salīdzinot ar citiem pircējiem, man katrs tirgonis nolaiž divdesmit trīsdesmit procentus — to es jums saku! Ieeju veikalā, prasu mārciņu ikru — man nosver mārciņu ar ceturtdaļu. Prasu mārciņu mandeļu — man ietin piedevām ceturtdaļmārciņas rozīņu! Ieeju traktierī — prasu trīs glāzes šņabja, man ielej četras. Par trim maksāju, ceturtā — cieņas apliecinājumam.

— Paklau! Tā taču ir burvestība!

Taču Očiščennijs nedzirdēja izsauciena. Iztēlojies uzkožamos, viņš acīmredzot iedegās, uz lūpām parādījās putas, un acis mazliet apmiglojās.

— Citreiz ieeju, teiksim, pie Dominika, — viņš turpināja, — ļaužu ka biezs, staigā, maisās, viens ienāk, cits iziet; apkalpotāji arī kur kurais — nav kas tevi uzmana! Apēdu trīs gabalus zivju pīrāga, saku, ka vienu!

— Un vienmēr tu izgāji sveikā?

— Reiz tikai iznāca pārpratums. Kādu mēnesi pēc tam negāju, bet tad atveseļojos un atkal sāku iet.

— Paklau! Vai tu neesi kalpojis Savstarpējā kredītā, ka tik labi pārzini komercoperācijas?

— Kalpojis neesmu, bet no tālienes vērojis gan esmu. Tikai tur tas rats ir liels, bet man — mazs. Bet ja būtu lielāks ...

Očiščennijs uz brīdi apklusa, vai nu kurnēdams uz dievu, vai arī apsvērdams, kas iznāktu, ja viņam ticis lielais rats.

— Kā tad citādi! — viņš beidzot teica. — Visur, jāsaka, lutauši vien, kā tur negūt labumu! Kaut vai Juhanceva* kungs...

— Nu, bet soļot pa Vladimiras^18 ceļu ar kārava dūzi uz muguras nav visai jauki!

— Toties tāds ir izpildījis visu savu programmu. Bet dūži, es jums teikšu, visi vienādi. Manis pēc, lai uzšuj visus četrus uz reizi, ka tikai gūstu prieku!

Vārdu sakot, pamazām apmainīdamies domām, mēs patīkami paēdām pusdienas. Pēc pusdienām sadomājām uzspēlēt tabulu, taču cienījamais sirmgalvis atteicās.

— Jaunībā biju liels spēlmanis, — viņš sacīja, — bet reiz Ļebedjanā par kārtīm man ielauza ribu, devu solījumu nolādētās neņemt rokās. Un, ko toreiz ar mani izstrādāja, vārdos neizteiksi! Slimnīcā divus mēnešus nogulēju pie miršanas.

Atteikums bija īsti laikā, mēs atcerējāmies, ka vēl jāpastrādā pie labas uzvedības statūtiem.

Vispirms bija jānoskaidro mērķis, uz kuru virzāmas mūsu pūles. Tā kā pie rokas nebija ne labas pieklājības vēsturiskā apskata, ne modernās likumdošanas apcerējuma šai jautājumā, ne pat posteņu policistu ieskatu kopsavilkuma, mums palika viena iespēja — izdomāt kādu «ideju», kura pasargātu mūs no ieslīgšanas sīkumos un dotu iespēju piešķirt mūsu darbam vajadzīgo vienotību. Pru-dentova projektētie statūti diezgan klaji norādīja uz tādas «idejas» iespēju. Viņš izsakās: «Iekšējo pieklājību visērtāk novērot iedzīvotāju pašu dzīvokļos.» Un tā, ieeja dzīvokļos zem iekšējās pieklājības karoga — lūk, mērķis, pēc kura jācenšas.

— Paturot acīs šo mērķi, — Glumovs formulēja, — vispirms es domāju Ievada daļas ceturto paragrāfu izklāstīt in.I lid citādi, apmēram tā: «Arēji laba pieklājība izpau-/.г. U'dzivotāja rīcībā un ķermeņa kustībās; iekšējā — \ <■ i<lo templi viņa sirdī, kur blakus pieklājībai vij ligzdu ari iekšēja nepieklājība, tas ir, cilvēka ļaunā un kailigā '•riba. Uz šā pamata par vislabākām vietām ārējās pieklājības novērošanai būtu atzīstamas: ielas, laukumi un publikas vietas; iekšējo pieklājību visērtāk novērot iemītnieku pašu dzīvokļos, tāpēc ka tajos ļaunā un kaitīgā griba f /ilvenokārt atrod sev patvērumu vai nu iecietības, vai ari visbiežāk tiešas līdzdalības veidā.» Vai piekrītat?

Piekrītam! — mēs visi atsaucāmies vienā balsī.

Nu, bet tagad vajag atbildēt uz jautājumu: kas ir Ieiešana dzīvokli? Ivan Ivanič, izklāsti savas domas!

— Manuprāt, ieiešana dzīvoklī — tas nozīmē ieiet tajā ...

— Bet ieiet tajā nozīmē ieiešanu dzīvoklī? Ak galva! (īalva! Vai tā raksta likumus? Tā, brālīt, nav vodeviļa, kur pieļauj vārdu rotaļu līdzīgu šai: «Nodaļas priekšnieks ir īpašs paragrāfs!» Šie te ir statūti! Kā tu domā? — Glumovs vērsās pie manis.

— Manuprāt, ieiešana dzīvoklī ir tāda darbība, kura, vienmēr norisinādamās rūpēs par iemītnieku augstu morāli, šā mērķa sasniegšanai prasa nepieciešamo ieskatīšanos un izmeklēšanu.

— Un mūķīzerus arī! — Očiščennijs kautri piebilda.

— Un mūķīzerus — tieši tā! Jauki! Pat no universitātes katedras labāk nepateiksi. Tikai vienu es piebilstu: «Iepriekš minētie (tas ir, mūķīzeri) galvenokārt vajadzīgi tāpēc, lai bez pūlēm atrastu ļauno un kaitīgo gribu viņas beidzamās slēptuvēs.» Atļausiet piebilst?

— Dārgais! Vai mēs jelkad esam likuši šķēršļus?

— Tātad definējums atrasts. Tagad šo ieiešanu nepieciešams tikai tā pamatot, lai neviens neko. nedabisku nesaskatītu. Un vai zināt, par ko es sapņoju? Vai nevarētu, draugi, tā iegrozīt rnūsu pasākumu, ka iedzīvotājam būtu pat patīkami? Lai viņš, tā sacīt, nāktu pretī ar visu sirdi? Lai viņam šis apmeklējums ...

Glumovs neatrada vārdus. Očiščennijs pateica priekšā:

— Būtu tikpat kā kad atnācis viesis ...

— Jā, jā, jā! Un lai šis viesis būtu dārgs, ilgots. Līgavainis.

— Bet ja darbība norisinās naktī? — es noriskēju iebilst.

— Un kas par to, ja nakti! Pamodīsies, pierādīs savu pieklājību un atkal aizmigs. Un kā vēl aizmigs, tūkstoš reižu saldāk nekā iepriekš.

— Tieši tā, kungs! — Očiščennijs arī apliecināja. — Mani ne vienu reizi vien tā modināja, kad biju ieķibe-lēts Zona nogalināšanas lietā* un atrados tiesas izmeklēšanā. Tā uzmodināts, tūliņ lieku šņabi, uzkodas galdā, parādu savu sirdsapziņu — un atkal guļu tālāk! Reiz mani pēc tam aizveda pat uz tuptūzi, es arī tur cieši jo cieši aizmigu!

— Tad tu arī cietumā esi bijis?

— Jūs, kungi, tikai pajautājiet, kur es neesmu bijis!

— Palūk, cik tas viegli, kad cilvēkam iekšējā pieklājība kārtībā! Un, ja tev tās nav, pats esi vainīgs. Tad, brāl, ja neizdodas aizmigt, vaino pats sevi! Vai zināt, draugi, ko es izdomāju? Kāpēc mums slēgt savus dzīvokļus ar atslēgām? Dzīvosim bez atslēgām... jauki, pieklājīgi!

— Bet ja nu zagļi?

— Hm ... Ja atnāk zagļi! Nu, tādā reizē mēs, lūk, ko darīsim: vienas atslēgas lai ir iemītniekam, otras — iecirkni!

Tomēr šis ieteikums izraisīja strīdu. Mēs iebildām abi, taču manus iebildumus galvenokārt izraisīja instinktīvas bažas, turpretī Očiščennija iebildumi balstījās uz reāliem pamatiem.

— Atļaujiet jautāt, ja nu dzīvoklī ir kase? — viņš protestēja.

— Nu, kas par to, ja kase? Mēs esam dieva ļaudis, un kase arī pieder dievam!

— Nu nē, atļaujiet tam nepiekrist. Mēs — tas nu tā! Bet kase!!

Atzīstos, es arī nobijos, atcerēdamies savus izpirkuma papīrus.

— Mēs — tas nu tā, — es atkārtoju. — Kas esam mēs? Bet... kase!!

Un, tāpat kā Očiščennijs, es cēlu gaisā rādītājpirkstu par zīmi neapgāžamiem argumentiem.

Strīds izcēlās ne pa jokam; mēs tā iekaisām, ka sacēlām kņadu un kņadā nemaz nedzirdējām kādu piezvanām un ienākam priekšnamā. Kādā mēs bijām sajūsmā, kad mūsu priekšā it kā no zemes izauga ... Prudentovs un Molodkins!

Par ko, draugi, disputējat? — mūs sveicināja_ Рги-ib nlnvs, pasniegdams man un Glumovam roku. — A! Arī in . i .iis kraķi, esi te? — viņš turpināja, labvēlīgi uzru-iuidains Očiščenniju.

Vai esat pazīstami? — es nopriecājos.

Ar viņu, vai? Viņš taču mums pie kratīšanas pastāvī-ral*. liecinieks. Pusrubli zobos — un marš! Mēs, draugi, la» и nācām pie jums pavadīt vakaru! — viņš piebilda, atkal spiezdams mums rokas.

Flegont Vasiļjevič! Afanasij Semjonič! Dārgiel Ar ko pacienāt? Vai uzlikt šņabi?

Šņabi, jā, tas pats par sevi skaidrs, bet, lūk, kas vēl: I vans Timofejičs ieradīsies pats personīgi. Viņš patlaban .и/brauca pie Paramonova, bet no turienes — pie jums. Norunās par kāzu ceremoniālu. Mēs pēc Balalaikina aiz-sūtījām ugunsdzēsēju, lai pēc stundas obligāti ir klāt.

— Ak kungs! Bet mēs! Mēs taču neko neesam sagādājuši!

— Nekas! Ivans Timofejičs piedos. Viņš ir lāga zēns, sirds cilvēks. Glāzīti šņabja, gabaliņu rupjmaizes uzkodām un galvenais, lai nebūtu aplamas idejas — tas ir

viss!

— Mēs tikko kā piesēdāmies pie statūtiem! Ak kungs! Vai patiesi neko nevajag? Vīnu? Kādas sevišķas uzkodas, kas garšotu Ivanam Timofejičam? Sakiet! Pavēliet! Varbūt viņam patīk nostāsti no krievu un ebreju dzīves? Var taču aizsūtīt pēc stāstītāja.

— Neko nevajag, draugi, neapgrūtiniet sevi! Ja kas ir mājā — lieciet pasniegt, mēs neatteiksimies. Bet kas attiecas uz stāstītājiem, nepūlieties. Šodien mūsu sarga palīgam sieva svin vārda dienu, un sakarā ar to visi stāstītāji saskrējuši viņu dzīvoklī pie pomeranču uzlieves.

XI

Protams, nevērojot Prudentova atrunas, mēs tūliņ izrīkojām, lai pienācīgi nosvinētu dārgo viesu apmeklējumu. Pēc tam informējām Prudentovu par tiem apsvērumiem, sakarā ar kuriem uzskatījām par lietderīgu grozīt dažas vietas statūtu «Ievada daļā» un saņēmām no viņa pilnīgu mūsu likumdošanas darbības atzinumu.

Šī draudzīgā domu apmaiņa ārkārtīgi pacilāja omu, un, lai mūsu savienību nostiprinātu stingri un uz visiem laikiem, Prudentovs un Molodkins sniedza mums īsas savu biogrāfiju ziņas, ar ko, protams, pamudināja arī mūs uz to pašu.

— Esmu vjatkietis, — Prudentovs teica, — sākumā mans tēvs bija virsdiakons, taču par izdarīto noziegumu atcelts no amata un notiesāts trimdā uz attālāku vietu Sibīrijā. Vēlēdamies tomēr palikt dzimtenē, viņš izteica gatavību pieņemt bendes amatu, ko arī apstiprināja guberņas pārvalde. Es vēl biju mazgadīgs, taču jau toreiz savā sirdī nolēmu nekur citur nekalpot kā vien policijā. Un tāpēc, izglītojis savu sirdi un prātu tik, cik vajadzīgs, lai ieņemtu pasu pierakstītāja amatu, mans radagabals Pēterburgā ieņēma šo amatu, no viņa par to arī dzirdēju — pēc pilngadības sasniegšanas devos uz Pēterburgu. Te mana biogrāfija izbeidzas un sākas dienesta veidlapa ar amatu ierakstiem. Gaidīdams uz pasu pierakstītāja vietu, gadus piecus nokalpoju par pārrakstītāju; pēc tam astoņus gadus biju pasu pierakstītājs un, beidzot, pirms divpadsmit gadiem iecelts iecirknī par rakstvedi. Pirms piecpadsmit gadiem paaugstināts kolēģiju asesora pirmajā pakāpē, bet pēc tam arvien kāpu augstāk un tagad esmu titulārpadomnieks.

— Un nekas — dzīvs esi?

— Kā redzat, draugi! Dzīvoju un nekurnu, lai gan nevaru neteikt, ka tagad salīdzinājumā ar agrāko dzīvot k|uvis daudz grūtāk.

— Kā tā?

— Patiesībā pārtiekam tikai no tā, ko iegūstam nogaršojot. Agrāk, tiklīdz izgāju uz ielas, lai kur apgriezos, visur bija redzami avoti, no kā pasmelt, bet tagad mūsu pārziņā atstāta vienīgi ledus skaldīšana uz ielām un dumpji, viss pārējais izmētāts pa dažādiem resoriem. Tomēr sevī stingri esmu nolēmis: lai tur vai kas, sakrāt desmit tūkstošus un atgriezties dzimtenē. Tagad spriediet paši: vai ātri tādu milzumu naudas var sakrāt pa kapeikām?

— Nu, piespiedies!

— Vienīgais, kas atliek ...

Prudentovs uz mirkli apklusa, bet tad pēkšņi paraustīja degunu un sāka nez ko ošņāt. Un, tā kā tieši šai istabā glabājās mani beidzamie izpirkšanas papīri, es ne pa jokam nobijos un pasteidzos mainīt sarunas tematu.

Nu, bet tu, Afanasij Semjonič? — es jautāju Mo-lodkinam.

Mani ugunsgrēka reizē atraduši groziņā pagalmā. I и, la kā ugunsgrēks izcēlies otrā maijā Afanasija Lielā •I" и ', lad nelaiķis daļas pristavs Semjons Ivaničs mani и*' nīcis par godu patronam — par Afanasiju, bet sev par C'»du - par Semjoniču. Par mani pat iesniegta prasība Konsistorija: vai vajagot mani kristīt? Tomēr nolēmuši: nevajagot. Un ta es īsti nezinu, vai maz esmu kristīts.

Ak, kāda nediena!

Un vispār dzīve man ir neparasta. Vārda dienu svinu, bet dzimšanas dienas nav.

Iznāk, tu nemaz nevari pateikt, vai es dzimis pa-i «īstā ceļā vai varbūt kaut kā citādi? — Glumovs pajokoja.

Tiesa gan. Zinu tikai, ka baudīju izglītību trešās Admiralitātes daļas ugunsdzēsēju komandā. Nelaiķis Sem-jons Ivaničs licis mani noguldīt uz ugunsdzēsības caurules un teicis: dievs dos, iznāks brandmeistars. Un iznācu

arī!

— Vai naudu krāj?

— Nē, man nevajag. Ugunsgrēkā esmu nācis pasaulē, ugunsgrēkā arī beigšu dzīvi. Kam man krāt?

— Joks tāds! Būtu precējies!

— Un precēties arī neredzu vajadzības, un vispār nav man ne uz ko sliecības, vien tikai uz ugunsgrēkiem.

— Tu, brāl, melo! Draugi, pajautājiet viņam par jaunkundzi! — Prudentovs teica.

— Reiz gadījās, tiesa gan. Reiz es izglābu jaunkundzi, izvilku no uguns, tikai laikam pats nenosargājos. Nākamā dienā aizeju uz viņu māju, lieku sevi pieteikt, sak, atnācis tas pats, kurš ... Un ko jūs domājat? Viņa man ar kalponi izsūta desmit rubļus. Ar to arī beidzās mans romāns.

Ar līdzjūtību mēs noklausījāmies šo stāstu un no sirds nožēlojām Molodkina grūto likteni, kuram ugunsgrēku dēļ nav lemti ģimenes prieki un viņš nevar augļoties un vairoties.

— Un tagad, draugi, — Prudentovs vērsās pie mums, — pastāstiet kaut ko arī par sevi!

— Kas nu mēs esam! Noklīdeņi, nekas cits! — par mums abiem atbildēja Glumovs. — Muižnieki... turklāt bez izpirkuma papīriem! Tāda ir mūsu biogrāfija.

— Vai nu būs gluži bez izpirkuma papīriem?

Prudentovs acīmredzot jokoja, taču es atcerējos, kā viņš

pirms brīža raustīja degunu un atkal nobijos. Par laimi, no atbildes mūs izglāba Balalaikins, kurš atnāca kā mūsu glābējs.

Viņš ieradās, ģērbies frakā ar baltu kaklasaiti un — nez kā kļūdīdamies — baltiem diegu cimdiem rokās. Vārdu sakot, kaut tūliņ var ņemt paplāti un iet kalpot pie Pal-kina. Turklāt tā sasmaržojies, ka Glumovs neviļus iesaucās:

— Un kas tev, Balalaikin, par pretīgu paražu pirms viesos iešanas katru reizi peldēties Katrīnas kanālī!

— Ko? Tās ir Violettes de Parme\ lūk, kādas smaržas! — Balalaikins meloja un tik negaidīti piedurknes atloku pielika Očiščennijam pie deguna, ka tas trīs reizes pēc kārtas nošķavājās.

Laikam jau Balalaikins tāpēc bija saposies, ka cerēja tūliņ tikt pie divsievības, un tāpēc, kad uzzināja, ka runa ir tikai par sagatavošanos, nekavējoties novilka diegu cimdus un sāka melot.

— Ir nu gan! — viņš žēlojās, — neko sakarīgu nemāk pateikt, liek uzvilkt baltus cimdus un skriet pa kaklu pa galvu ... Biju pat spiests atteikt konsultāciju vienai klientei, lai nenokavētos pie jums ... Kas man atlīdzinās zaudējumus?

— Kas nu tur! Sametīsim katrs pa divdesmit kapeikām — un še tev tavi zaudējumi! — Glumovs viņu mierināja.

— Nē, te nevar vis iztikt ar divdesmit kapeikām. Pirmkārt, par konsultāciju ņemu ne mazāk par simt rubļiem, bet, otrkārt, šī kliente... Tā ir tāda kliente, es jums teikšu, ka viņai pašai iedot simt rubļu par maz!

— Tātad no Laternu sānielas? — Molodkins pavaicāja.

— Lai no kurienes, bet ir tāda kliente. Turklāt man šodien miertiesa ... kā lemšu, tā arī būs!

— Zālamans!

— Vai nu esmu, vai neesmu Zālamans, bet tūkstoš rubļu par lēmumu kā likts!

Iespējams, ka Balalaikins tā melstu līdz rītam, taču Glumovs ar viņam raksturīgo strupumu šos vārdu plūdus pārtrauca pašā sākumā, uzsaukdams: [19]

Balalaika! Apnicis!

Ivanti Timofejiču gaidīdami, mēs apsēdāmies dzert tēju mi ucināmies pieklājīgi gānīties. Kas ir labāk: iecietība, l.iiii bez nolaidēm vai arī stingrība «bez personu izšķi-iibav>? — lūk, jautājums, kurš tobrīd uztrauca visu prā-ln • un, dabiski, noderēja mums par sarunu tematu. Pru-• icntovs nostājās iecietības pusē un pierādīja, ka tikai tā i' I eja politika plaukst, kas māk piesaistīt sirdis.

Man, draugi, savā mūžā daudz darīšanu bijis kā ar noklīdušiem, tā ar nenoklīdušiem, — viņš teica, — un varu foikl vienu: katrs savā ziņā. labs. Noklīdušais ir labs, ja I īdam patīk tērzēt. Nenoklīdušais, ja kādam kāre iedzert \ ai arī patīk trijjūgā izbraukāties zaļumos!

Tu saki: tērzēt? Bet vai šajos laikos tas nebūs lieki?

Kāpēc gan? Kāpēc gan nepatērzēt par ievērības cienīgiem tematiem, turklāt vēl iepriekš zinot, ka nekas no la neiznāks? Tērzēšana, draugi, var būt visāda! Daža tērzēšana ir tāda, ka no tās nav nekāda ļaunuma, vienīgi tā mird. Kāds ļaunums var būt no tādas? Tirgoņi, piemēram, tādā garā tērzē it teicami.

— Nu, bet no ceļa noklīdušu ar tādu tērzēšanu neiekārdināsi!

— Ja atsakās, var viņam piedraudēt. Vispār, šī ir tā īstākā sistēma: vispirms lēnprātība, bet tad pamazām var arī pievilkt grožus. Es jums teikšu, gluži tāpat ir ar nolikumiem un instrukcijām, ko izdod laiku pa laikam. Vienmēr jārīkojas tā: sākumā virzīt uz brīvu apiešanos, bet tad pamazām no tās atkāpties ...

Beidzot pulksten vienpadsmitos skaļš zvans paziņoja mums, ka ieradies Ivans Timofejičs.

Viņš staroja vien, kad ienāca pie mums, ģērbies formas svārkā ar īsām ielocēm, turēdams padusē pa vīna pudelei, ko uzlika galdā, teikdams:

— Tas jums, draugi, no līgavas! Bet rīt pulksten četros ielūdzam uz cienastu!

Pēc tam izvilka no kabatas tamborētu, ar zilām zīlītēm izrakstītu maciņu un pasniedza to Balalaikinam.

— Šis te, līgavaini, tev! Tu paskaties, kādas pērlītes ... Zilas, zilas! Tamborējusi pati līgava . .. rožu pumpuriņš! Nu, draugi! Tagad esmu jūsu rīcībā! Dariet ar mani, ko gribat!

Pēc šiem vārdiem mes ar ura saucieniem reizē satvē- j rām dārgā viesa rumpi un sākām to šūpot.

Kas pēc tam notika, atceros pavisam miglaini. Atceros, J ka piedzēros gandrīz acumirklī, ka Ivans Timofejičs de- I joja, ka Prudentovs deklamēja: «Ai tu, kas noskumšana ļ velti», bet Molodkins ar rokām rādīja, kā tornī uguns- I' grēka reizē izmet balonus.

Bija pavisam gaišs, kad dārgie viesi saposās mājup. Bet г ievērības cienīgs tas, ka Ivans Timofejičs, kuru ap pus- I nakti redzēju pavisam pilnā un kurš ne mirkli nepameta ] bez uzmanības karafi, uz rīta pusi pamazām sāka skaid-roties un ap pulksten septiņiem atskurba pavisam.

— Bet tagad laiks iet ar raportu! — viņš teica, likdams ļ galvā trijstūreni, un pavisam stingriem soļiem Prudentova ļ un Molodkina pavadībā nokāpa lejā.

XII

Pēterburgas nomalēs Narvas un Kariešu daļās vēl ta- ] gad redzami nelieli ķieģeļu savrupnamiņi, kuri ar savu mājīgumu un iekārtas saimniecisko raksturu garāmbraucējā izraisa skaudību. Parasti šiem namiem ielas pusē ne- ļ lieli dārziņi ar liepām un akācijām, iekšpusē — plaši pa- ' galmi, kur bez staļļiem, klētīm un pagrabiem nereti var : atrast nelielu iežogotu laukumu, kurā iestādīti daži ceriņu 1 krūmi un kaut kur kaktā piemetusies pīta lapene, kuru apvij pundurmandeļkoks, kas zied sarkaniem ziediem. So ēku izskats atgādina provinci, it īpaši Maskavas Aizupi, ļ no kurienes lielākoties arī ieradušies sākotnējie šo vietu apdzīvotāji. Garāmbraucējam liekas, ka šeit apēd neiedomājamu daudzumu pildītu pīrāgu un citus produktus, ka aizgaldos dzirda sniegbaltus sivēnus un ka uz atgavēni baro no taukiem nekustīgas cūkas, ka pagalmā pastaigājas vistu bari, bet kaut kur ar ūdeni pildītā bedrē plun-čojas pīles. Visi, kā cilvēki, tā dzīvnieki, šais leknajās vietās platumā padevušies vairāk nekā garumā. Saimnieki ar pūlēm var izpūst krācienus, kas sakrājušies iekšā; kučieris no pārēšanās neatšķir labo roku no kreisās; sētnieks — ar slotu rokā stāv pie vārtiem un gar stenderi kasa vēderu, virēja vienā laidā dzemdē bērnus, bet zirgi, nobaroti tik pamatīgi kā domeņu krāsnis, trakā ātrumā izdrāžas no

• Пт. л pilnīgā gatavība ietriekt dīsteli kurā katrā cie-Iiikšna sienā.

I и •.i vienā no šādiem savrupnamiņiem mājoja Faīnuška,

1 • 11•«иia Paramonova daiļava. Solīda un smagnēja izskatī-i * viņas māja ar saviem diviem stāviem aiz apcirpto i .u iju un liepu rindas, it kā garāmgājēju aicinādama pa-

• d un izgulēties, bet tai pašā laikā draudēdama tam ar •līvu suņu skaļajām rejām; suņi nikni lēkāja, pieķēdēti ab-l'ii . mūra saimniecības ēkām. Augšējo stāvu ar septiņiem Ingiem uz ielu aizņēma pati saimniece, apakšstāvā mā-l«»ļ;i apkārtceļojošs karavadonis Polkans Samsoničs Re-<li ģa, kurš pirms pusotra gada bija atgriezies no zulusu

••mes, kur komandēja karaļa Setivajo karapulkus pret angļiem, bet tagad no savstarpējiem kariem brīvajā laikā dīdzis par galveno viesmīli pie Faīnuškas, kura ar lie-l un pūlēm pārvilināja viņu pie sevis no tirgoņa Poļakova.

Faīnuška bija cēlusies no dievbijīgas saknes. Viņas levs — baznīcas sargs Moršanskas apriņķa Zjabļicinas riemā, māte cepa dievmaizītes. Taču draudze Zjabļicinas baznīcu neapmeklēja cītīgi. Visstiprākie un turīgākie draudzes locekļi atklāti piederēja pie naudas mietnieku seklas*, bet baznīcai uzticīgie sīkmaņi bija tik ietramdīti un trūkuma apspiesti, ka pat savās dabiskajās iepretim miet-niekiem priekšrocībās rada maz mierinājuma. Paramonovs arī bija cēlies no šī ciema un, lai gan sen jau kopš pārcēlis savu tirdzniecības darbību uz Pēterburgu, taču palaikam apmeklēja dzimto vietu un skaitījās turienes «kuģa» galvenais veicinātājs. Izmantojot Pēterburgas sakarus un vietējās policijas noziedzīgo nolaidību, mietnieku propaganda Zjabļicinā augstu turēja savu karogu, tā ka reiz galvenais arhiķeceris Guznovs pat visai nekaunīgi apgalvoja, ka drīz vien pavisam izbeigšoties cilvēku dzimums, palikšot tikai tie, kuriem pie aizšķēršļiem esot savas komandas un kuri, citiem par biedinājumu, ar viņa atļauju varot augļoties un vairoties uz likumīga pamata. Onufrija Paramonova ierašanos Zjabļicinā atzīmēja sevišķi svinīgi. Kā zelta lietus viņš nolija pār ciemu; par godu viņam noturēja īpašas rituālās sanāksmes, kurās Guznovs rībināja pērkonus un pareģoja, bet «baloži» virpuļoja un lēkāja, pa reizei iesaukdamies: «Gars nolaidies, gars nolaidies!» Mietnieku fanātisma upurus vervēja desmitiem, bet policijas pristavs, saņēmis kukuli, staigāja pa ielu un izlikās, ka viss ir labākajā kārtībā.

Vienā no šādiem braucieniem Onufrijs Petrovičs noskatīja Faīnušku. Meitene bija nadzīga un, lai gan tikai četrpadsmit gadu veca, nākotnē solīja tādus dotumus, ka vecais balodis pat mēli noklakšķināja, kad labi apskatīja viņu. Un tā, kad sargam un dievmaizīšu cepējai izteica priekšlikumu attiecībā uz meitu, viņi padevās. Tūliņ pieņēma lielo zīmogu* un pēc tam pasludināja trešo ģildi Moršanskā, kur apmetās uz dzīvi Paramonova pirktā namā. Bet Paramonovs Faīnušku aizveda uz Pēterburgu, vecākiem apsolīdams meitai iemācīt franču valodu un pēc tam apprecināt ar virsnieku no satiksmes ceļu korpusa, kurš šobrīd vairs neeksistē.

Acīmredzot sākumā Onufrijs Petrovičs no Faīnuškas gribēja iztaisīt mietotāju dievieti, kura vadītu rituālās sapulces, bet pats sauktos par viņas dēlu^20; taču, kad apskatīja meiteni tuvāk, viņam sagribējās panašķēties, un viņš nolēma izrīkoties citādi. Atdeva viņu pie madāmas, kura Aizbalkānu prospektā turēja meiteņu pansionātu, un, kad Faīnuška iemācījās teikt «bonžūr» un dejot padešalu, nopirka uz viņas vārda minēto namu, bet pašu paņēma sev par daiļavu.

Faīnuška bija gudra un tāpēc uz savu stāvokli skatījās nopietni. Jo koši uzplaukusi, viņa neaizrāvās ne ar virsniekiem, ne ar ierēdņiem, ne ar Apraksina ielas jaunekļiem, kuri bariem šaudījās gar viņas logiem, bet izmantoja savu jaunību solīdi. Nenopeldama mīlestības priekus, viņa uzticību dāvāja ne jau pirmajam vējgrābslim, kas pagadījās, bet izvēlējās tikai tādu vīrieti, kurš ar labu uzvedību un pamatīgiem ieskatiem to pilnīgi bija pelnījis, lai arī viņam vairs nebija pirmā jaunība. Un tad ar Paramonova piekrišanu izredzēto novietoja apakšstāvā galvenā viesmīļa lomā un visiem mājkalpotājiem todien izsniedza pa glāzītei šņabja. Veco «balodi» viņa nesaukāja ne par gānekli, ne mietotāju, bet gan iecietīgi izturējās pret viņa_ kroplību, baroja ar gardiem ēdieniem un pati savām rokām pasēja salvjeti zem viņa kailā zoda, jo vecais ēda nevīžīgi un varēja notriept savu puszīda puskaftānu. Arī Paramonovs bija iecietīgs pret viņas sievietisko vājību un neizteica ne mazāko pretenziju, kad viņa pirmo reizi

I» пи ша sev galveno viesmīli. Sākumā Onufrijs Petrovičs и.'uzdrīkstējās viņai dot daudz naudas, baidīdamies, ka iiia var aizšmaukt, taču pamazām pārliecinājās par viņas и ticību un kļuva tik devīgs, ka šobrīd Faīnuška jau pat-iavigi pasludināja pirmo ģildi. Pati viņa tomēr ar tirdziņ < 1 b и nenodarbojās, bet katram gadījumam Kalašņiko-

r piestātnē iegādājās noliktavu, uz kuras greznojās i kartne ar uzrakstu: «Pirmās ģildes tirgones Faīnas Jego-tija meitas Stjognuškinas lieltirgotava». Dažreiz viņas vārdā Paramonovs paveica kādu lielāku darījumu un, pro-lams, pasniedza viņai krietnu žūksni.

Tik teicama uzvedība pelnīja pienācīgu vainagojumu. Pasniegusi divdesmit piecus gadus, Faīnuška vēlējās aiz-vgties un sāka sapņot par likumīgām laulībām. Bet arī te, būdama prātīga, izvirzīja obligātu noteikumu, lai nākamā savienība nekādā gadījumā netraucētu ne viņu, ne veco balodi. Pretendentu saradās milzums — gan ar ieročiem, gan bez tiem, taču pagaidām neviens nebija saistījis viņas uzmanību. Tiesa, reiz gandrīz aizrāvās, kad pie viņas atveda parādīt grāfu Lompopo, kurš stādījās priekšā kā Dona Karlosa kambarkungs, bet, gaidīdams sava pavēlnieka kronēšanu, šobrīd kalpoja par deju izrīkotāju «Pāle de Kristai» (šņabja glāzīte 5 кар., alus pudele 8 кар.); taču Lompopo pašā pirmajā reizē izrādīja alkatību, pieprasīdams samaksāt važonim, un tā Faīnuška samaksāt gan samaksāja, bet no tālākām sarunām atteicās. Šādā notes gadījumā pie laulību izkārtošanas ķērās Ivans Timofejičs un, kā mēs redzējām, atrada advokātu Bala-laikinu, kurš, lai gan īsti nederēja šim mērķim, taču viņa ģerbonī bija attēlots ar lenti apvīts romiešu gurķis, uz kura varēja lasīt Balalaikinu dzimtas devīzi: «Praskovja man ir tante, bet patiesība — māte.»

Mēs abi ar Glumovu ieradāmies tieši pulksten četros, lai gan pie durvīm jau stāvēja divvietīga ormaņu kariete, kurā, kā mums paskaidroja važonis, atbraukuši vedējtēvi. Faīnuškas nama iekšējais iekārtojums arī atgādināja Maskavas Aizupi un provinci. Dzelteni nokrāsotas koka kāpnes ar koka margām un šauru celiņu pa vidu veda uz otro stāvu un nobeidzās ar nelielu telpu, ar dziļumā ierīkotu pieliekamo, no kura vēdīja vakardienas ēdienu smaka, bet sānos — durvis uz priekšistabu. Arī durvis bija senatnīgas kā Maskavas Aizupē: vienviru, masīvas, apsistas ar lētu vaskadrānu un slēdzamas ar senatnīgu atslēgu.

Priekšistabā oda gan pēc ogām, kuras acīmredzot te tīrītas ievārījumam, gan pēc apavu ādām, tāpēc ka te parasti uzturējās vecais Rodivoničs, istabas sulaiņa amata veicējs, kas brīva laika noņēmās ar zābaku taisīšanu, par ko liecināja uz loga pamestā lieste. Sagaidīja mūs tieši šis pats Rodivoničs, sirms, taču vēl dūšīgs večuks zilu vadmalas svārku mugurā, baltu kaklasaiti un ar brillēm vara ietvarā uz deguna.

— Atbraucāt līgavu izvadīt? — viņš jautri apvaicājās. — Mums te ir radusies neliela aizķeršanās: līgavainis sa niķojies.

— Kā, saniķojies?

— Parasti, kā jau līgavaiņi niķojas. Sak, vispirms liec naudu galdā, bet pēc tam ved kaut uz elli.

— Vai, cik tas nepatīkami!

— Nekas, gan iztiksim! Molodkins jau aizbrauca... Naudā aizveda divsimt rubļu un vēl zīda lakatu, ko aplikt ap kaklu. Tas, tā sacīt, piedevām. Gan būs klāt! Tikai varbūt, lūk, kas — apikāts būdams, viņš sagribēs izsist cenu savam titulam un vēl uzprasīs kādus simt rublēnus. Mēs jau sagādājām vedējtēvus. Paēdīsim pusdienas, bet pēc tam apvedīsim ap altāri...

Mēs iegājām zālē. Tā bija gara un šaura istaba, kuras trīs logi raudzījās uz ielu, bet divi uz kāpņu telpu, no kuras mēs patlaban ienācām. Zāles vidū bija klāts senatnīgs izvelkamais galds ar daudzām grīļīgām kājām. Laikam paņemti no tirgotavas, gar galdu, klusēdami un bez trokšņa staigādami, pūlējās divi jauni mietotāji ar vājām, bālām bezbārdu sejām. Sānis pie galda, apkrauta ar dažādām uzkodām, rīkojās vīrs baltos piķē svārkos ar spožām pogām. Tas tieši arī bija apkārtceļotājs karavadonis. Mums parādoties, viņš, žigli gāzelēdamies un veikli svārstīdams apaļo vēderu, nāca mums pretī.

Tas bija gadus piecdesmit vecs vīrs — ārkārtīgi kustīgs un gluži ovāls. It kā viss salikts no dažādiem ovāliem, kas sastiprināti saitēm, ko iedarbināja apslēpts mehānisms. Vidū atradās pamatovāls — vēders, un, kad tas sāka viļņoties, tad arī citi ovāli un ovālīši iesāka kustēties. Viņa sejas izteiksme pauda laipnību un labsirdību, un pirmā acumirklī šķita, ka uz mums raugās Spīsa desu veikalā dabūjamais pildītais glumnieks, kas ieguvis spējas smaidīt. Klīda gan baumas, ka kaujas laukā viņš pratis šim pildītajam glumniekam piešķirt skarbus un asinskārus

ill. Ins, lāču šobrīd, pateicoties dziļam mieram, kas ilga i .и divus gadus, varbūt bija pazaudējis šīs spējas uz vi-i. hi laikiem. Viņa lūpas bija pietūkušas un klātas ar tau-i и in no nemitīgās uzkošanas, kas nebūt nemazināja viņa - .l г.i ibu, bet, gluži otrādi, it kā uzgumdīja vēl vairāk. \. i . bija nelielas, mazliet aizplīvurotas, kas piešķīra tām • Uutnji sentimentālu izteiksmi. Deguns — mīksts, to ar diviem pirkstiem varēja pārveidot, kā vien patīk; balss — skaļa, ārkārtīgi piemērota, lai runātu neķītrības, kas nepieciešamas važoņu pamodināšanai, braucot uz kaujas I niķiem. Viņa svārķeļi bija sniega baltumā, bet uz pogām greznojās Zulusu zemes heraldiskās zīmes: zelta laukā izdējusies karaļčūska un tai abās pusēs — skorpions un uantuls. Pēc Rcdeģas skaidrojumiem, šī alegorija nozīmējot pašu zulusu valdnieku (čūska) un divus tā galvenos ministrus: sakņu atveseļošanas ministru (skorpions) un ministru, kas labi nomierināt prot, uz tālu malu izsūtot (tarantuls).

— Iepazīsimies! — viņš mūs sveicināja. — Polkans ' amsona dēls Redeģa. Kādreiz bijis pečeņegs, bet tagad visi zem vienas valdīšanas dzīvojam laimīgas dienas!

To viņš sacīja ar tik neviltotu padevību notikušajam faktam, ka tad, kad Glumovs izteica minējumu, ka, šķiet, senie pečeņegi mājojuši Dņepras un Donas lejtecē, Redeģa tikai atmeta ar roku, it kā klusībā teikdams: mājojuši!! Vai maz kur kāds ir mājojis! Šodien te mājo, bet rītu, cilvēk, ak, kur tu būsi.

— Palūk, te ir zivs mugura, — viņš balsī teica, — sākotnējā veidā tā peldēja Donas lejtecē, varbūt arī dižojās, bet tagad tā mums uz galda un mēs to uzkodīsim. Tīrais dzintars! Tikai pie mijējiem vien var sastapt šādu sižetu!

Pa to laiku viesistabā jau bija sapulcējušies viesi, taču līgavaiņa neierašanās acīmredzot uz visiem atstāja smagu iespaidu. Uz dīvāna pie apaļā galda sēdēja pati Faīnuška, ģērbusies baltā zīda kleitā ar briljantiem un oranža ziediem brīnišķīgajos, melnajos matos. Tā bija izcili skaista sieviete, glāsaini melnīgsnēja (tāpēc baltā kleita patiesībā viņai nepiestāvēja), slaida, ar lielām, tumšām acīm, biezām un garām skropstām, sārtiem vaigiem un sārtām, sulīgām lūpām, virs kurām trīsēja tumša pūciņa. Augums viņai bija kā dievietei; krūtis neatgādināja bezjēdzīgus paugurus, ne arī to nomācošo ceļa līdzenumu, kurš derīgs tikai ātrai braukšanai ar pasta zirgiem. Itin viss bija proporcionāli sava vietā un acij tik patīkami, ka tad, kad nejauši paskatījos uz sevi spogulī, ieraudzīju, ka manas lupas pašas no sevis savilkušās mazas mazītiņas. Acīmredzot viņa ari bija to pamanījusi, un tas viņai nebija nepatīkami.

Blakus viņai uz tā paša dīvāna sēdēja neauglīgais miet-nieks, mugurā garu melnu puszīda svārku, kas laistījās pie katras kustības, un, suniski lūkodamies acīs sarunu biedriem, smalkā balstiņā kūla tukšus salmus. Seja viņam bija piepampusi kā mazulim, kuram ir ūdens galva; miglainās acis asaroja; bārdā kā komati rēgojās četri balti sari, pa divi katrā pusē; uz virslūpas slējās ruda pūka. Un beidzot — pātie mati ar Faīnuškas gādīgo roku bija sapomādēti un sasukāti pār visu kailo pakausi no vienas auss līdz otrai ausij.

Abpus galdam krēslos sēdēja vedējtēvi — slepenpadom-nieki Perekusihins Pirmais un Perekusihins Otrais, no dienesta atvaļināti ar pateicību par teicamiem nopelniem. Abi bija bēdīgi. Viens — tāpēc, ka dabūjis zemi Ufas novadā* un pēc tam to atdevis; otrs — tāpēc, ka nebija dabūjis zemi Ufas novadā un tāpēc neko atdot nevarēja. Turklāt abi no rīta neko nebija ēduši, cerēdami uz mietnieku zivju pīrāgu, un tāpēc, kad valodas uz mirkli apklusa, varēja dzirdēt, ka viņu vēderi klusi kurkst. Vispār viņi bija ļoti nelaimīgi cilvēki, tāpēc ka avīzes katru dienu viņus saukāja par laupītājiem, lai gan Perekusihins Pirmais pilnīgi bija atdevis nolaupīto, bet Perekusihins Otrais nepavisam neko nebija saņēmis. Un tā — Perekusihina Otrā neapšaubāma nevainība netika ievērota, jo ikviens teica: nu, kas tos Perekusihinus var atšķirt!

Viņiem vienīgiem Faīnuškas jaukumi nesavilka lūpas ur-skulī, tāpēc šai ziņā viņi likās pat lielāki mietnieki nekā pats Paramonovs.

Pie sienas abpus kāršu galdiņam sēdēja Ivans Timofe-jičs un Prudentovs, bet pie loga — Očiščennijs, kas no «Demidrona Rotas» redakcijas bija atvedis līdzi mūsu speciālkorespondentu, gluži dulnu zelli, kurš sēdēja, acis izbolījis, un zelēja vijolīšu saknītes.

Iepazīstināja mūs Ivans Timofejičs.

— Mūsu darbinieki, — viņš īsi teica, — bija maldu ceļu gājēji, tagad kļuvuši derīgi pilsoņi.

Palūk, kā! — Perekusihins Pirmais bija patīkami

I’ и steigts.

Ak baloži, baloži! — Paramonovs nopūtās.

Kur tad jūs tā maldījāties? — Faīnuška laipni vai-

11a un tik jauki pasmaidīja, ka Glumovs sakoda zobus i n ar visu augumu (jāsaka gan — visai pieklājīgi) pastiepās uz priekšu.

- Nevar teikt, ka labā vietā, — Ivans Timofejičs paskaidroja, — runāja viņi tādas muļķības, ka atcerēties kauns. Tagad ir izlabojušies tā, lai dievs dod katram!

Mēs vēl nebijām izšķīrušies, kādas jūtas izteikt sakarā ar šo atestāciju, kad pie vārtiem norībēja rati un pēc mirkļa durvīs parādījās Redeģa, un ar pirkstu paaicināja lvanu Timofejeviču.

Visi apklusa un no zāles skaidri atlidoja pie mums čuksti. Vēl mirklis — un Ivans Timofejičs savukārt paaicināja mani un Glumovu.

— Nelietis tāds! Nebrauc! — viņš mums paziņoja pusbalsī.

— Kas noticis?

— Nu, tā, — Molodkins skaidroja, — es atbraucu, bet šis sēž fraku mugurā, baltiem cimdiem rokās un ar baltu kaklasaiti — kaut vai tūliņ laulājams! «Naudu!» Es viņam atdevu divsimt rubļu, viņš pārskaitīja, ielika atvilktnē, no-knakšķināja atslēgu: «Pārējos astoņsimt!» Es skaidroju — neko negrib dzirdēt! Un noņēma kaklasaiti. «Ja pēc pusstundas nebūs uz galda pārējā nauda, es pavisam noģērbšos un aiziešu uz pirti,» viņš sacīja.

— Tev, mīļais, vajadzēja viņam piedraudēt: sak, vara mūsu rokās — lūgtum, uz kādu attālāku vietu! — Glumovs ieteica.

— Teicu. Nepalīdz.

— Palūk, kāds neģēlis! — Ivans Timofejičs šķendējās. — Un mēs taču ciešam zaudējumus. Cik daudz ēdienu sagādāts, vedējtēviem samaksāts pa divdesmitpiecniekam, par uzvalka nomu Očiščennijam tāpat samaksāts, ziņotājs no avīzes nolīgts, viņam pašam, rupucim, noīrēta kariete uz līgavas rēķina, vēl līdz šim stāv pie lievenēm ...

Un tad uzreiz viņam iešāvās galvā gaiša doma.

— Draugi, cik gan mēs neapķērīgi! — viņš iesaucās, pastiepdams mums pretī rokas. — Nu, jūs taču ... nu, kas ir! Ko tur noņemties ar to rupuci! No jums taču kāds...

viens, divi, trīs ... Svētī, ak kungs! Un līgava — redzat, kāda odziņa!

vai ne

Es gandrīz vai paģību pie šiem vārdiem, bet, par laimi, Glumovs neapmulsa.

— Tas nebūs pareizi, Ivan Timofejič, — viņš prātīgi teica, — pirmkārt, Balalaikai jau iedoti divsimt rubļi, otrkārt, iepriekš mums norunāts, lai katrā ziņā būtu div-sievība. Lūk, ko darīšu: tūliņ braukšu pie viņa pats, un es nebūšu es, ja pēc divdesmit minūtēm saitē viņu neatvedīšu šurp.

Glumovs aizbrauca kopā ar Molodkinu, bet es pie Faī-nuškas paliku ķīlnieka lomā. Valodas nevedās, lai gan Ivans Timofejičs pūlējās tās atdzīvināt, teikdams, ka «šobrīd ogas tik lētas, tik lētas — ēd pat tie, kam kaitīgi! Bet, re, sēņu pavisam neredz!» Uz to mietnieks atsaucās: «Sēnes, ja tās ar krējumu,» — un Perekusihina Otrā iekšās sacēlās tāds tracis, ka visiem likās, blakus istabā kāds uzsāk griezt lejerkasti. Bet līgava tā nobijās, ka neviļus piecēlās, teikdama:

— Jūsu labdzimtības! Sņabīti! Laipni lūdzam kungus uzkost! Nenopeliet!

Visi vienā rāvienā atguva normālu omu. Slepenpadom-nieki aizmirsa Ufas novada zemes un, līgani soļus sperdami, devās līdzi namamātei; Ivans Timofejičs metās uz priekšu atbrīvot viesiem ceļu; Očiščennijs pastiepa kaklu kā kaujas zirgs un uzsita knipi pa rīkli; pat «mūsu korespondents», arī tas pakustināja mēli, it kā taisīdamies to zīst. Aizmugurē, nedzirdami soļus likdams, nāca nelaimīgais mietnieks.

Pie uzkodu galda mūs sagaidīja Redeģa, taču ne jau tūliņ laida pie šņabja, bet sākumā nobaudīja pats no katras šķirnes (turklāt viņš vienu aci aizmiedza, bet otru ieurba izplatījumā, it kā tālē saskatīdams dievs zina kādas perspektīvas) un beidzot, apstājies pie tīrītā, ar kapelmeistara žestu pamāja:

— Varat droši!

To pašu viņš nostrādāja arī ar uzkodām: katru šķirni nobaudīja, pie katra kumosa skaidrodams, kāda tā vērtība un kādi var būt trūkumi. Kādai jābūt siļķei, ja tā ir siļķe, un kadai jabūt zivs mugurai, ja tā ir zivs mugura. Un, tā kā savas piezīmes viņš vēl izdaiļoja ar stāstiem no ievērojamu krievu cilvēku dzīves, tad ēšana ieguva saprātīgi vēsturisku raksturu un nepagāja desmit minūtes, kad

in* . jau teicami zinājām visu astoņpadsmitā gadsimta iui. vu vēsturi un, tā kā nāca klāt jauni uzkodu papild-I и * к i, cerējām uzzināt, kas notika tālāk.

Kur jūs, Faīna Jegorovna, atradāt tik vērtīgu cilvēku? — sajūsminātais Perekusihins Pirmais jautāja, no-i adīdams uz Redeģu.

—- Pats atnāca, — līgava mīļi un atjautīgi atbildēja.

— Viņš mums, jūsdzimtība, ir bramanīgs karotājs, kas ilgi uz vietas nedzīvo, — vecais mietnieks atbildēja, — no vienām gaitām nāk, uz otrām iet... Nupat jau atkal vā-ravi aicina ...

— Ko jūs sakāt! Un vai ir izdevīgi? — Perekusihins Otrais vērsās pie Redeģas.

— Kā to ņem ... Reiz, kad devos pie zulusiem, ceļa naudas vien saņēmu par simttūkstoš verstīm, turpu un atpakaļ. Astoņpadsmit zirgi par trim kapeikām katrs — sarēķiniet, cik tur sanāks? Stacijās turpretī važoņi nemaz negrib ņemt braukšanas maksu, urā vien sauc .. . Tad vēl diennakts un pārcelšanās nauda atbilstoši stāvoklim, pa ceļam iegriešanās pie radiem ...

— Pazinu vienu kara priekšnieku, nu, tas saņēma gan braukšanas naudu, gan simts tūkstošus izdabūja priekš savas mīļās, — Očiščennijs savukārt piebilda.

— Tā arī gadās, — Redeģa piekrita.

— Pag ... Bet vai tā Zulusija ir laba zeme?

— Tā, cienītais, ir tāda zeme, tāda zeme! Par to var atdot visu un nebūs diezgan!

— Un ko tur var dabūt? Piemēram, vai ir ikri, zivs mugura, siļķes ... viss, kā klājas?

— Visa kā pietiekami. Un viss par velti, gluži tāpat kā pie mums bagātības zemes dzīlēs. To ir daudz, taču nezinām, kā ķerties klāt. Tāpat arī viņi. Stori neēd, sardīnes neēd, bet, lūk, čūskas, skorpioni, sikspārņi — tie viņiem lielākie gardumi.

Kamēr noritēja šī saruna, Faīnuška noveda mani sānis un pusbalsī pratināja:

— Vai tas ir jūsu draugs ... nu, tas, kurš nupat aizbrauca pēc Balalaikina?

— Jā, draugs.

— Kāds viņš jocīgsl

— Kāpēc tā?

— Nesen es tikai pāris vārdu pateicu, bet viņš jau izkūst: acis piemiedz, gandrīz krīt no kājām ... būtu jel |aužu kaunējies!

Viņa stāvēja manā priekšā, ar diviem pirkstiņiem turēdama gabalu zivs muguras un ar saviem baltajiem, līdzenajiem zobiem koda no tā mikroskopiskus gabaliņus. Varēja redzēt, ka Glumova izturēšanās viņu nebūt nekaitināja, drīzāk jau viņai patika; taču ar kādu nolūku viņa uzsāka šo sarunu? Vai tā bija gadījuma rakstura frāze, lai kavētu laiku viesim, vai arī tas nozīmēja pārmaiņu mana drauga liktenī?

— Bet tagad mūsu Polkans Samsoničs aizbrauc pie vā-raviem, — viņa turpināja, uz mani neskatīdamās.

— Šodien?

— Jā; nosvinēsim kāzas pie Zavitajeva, bet no turienes brauksim vadīt uz bāni.

— Un jums viņa žēl?

— Man, vai? Pārāk jau bieži viņš uzkož ... Apnicis.

— Bet jums vajag ...

— Neko man nevajag, tikai pasakiet savam draugam, lai viņš pie pusdienu maltītes sēž man blakus. Gribu viņam pie auss pateikt kaut ko ...

Viņa pacēla acis un nepabeidza. Perekusihins Pirmais atdalījās no ēdējiem un, melanholiski uz sāniem noliecis galvu, apšaudīja viņu ar skatieniem.

Norisinājās aina bez vārdiem.

— Ak, kaut es varētu ieņemt karavadoņa dzīvokli! ...— slepenpadomnieks bez vārdiem lūdza.

— Jau atdots! — arī bez vārdiem, taču stingri un skaidri atbildēja Faīnuška.

Tikai nu es sapratu, ka Glumovu gaida liela nākotne.

XIII

Redeģas militārā reputācija bija krietni pārspīlēta. Viņa biedri no muižnieku pulka gan apgalvoja, ka viņš sev piedēvē vairākas brašas sadursmes Taškentā, taču nekad pietiekoši skaidri nepasacīja, vai šīs sadursmes notikušas ģeogrāfiskajā Taškentā vai traktierī «Taškenta», kas atrodas aiz Narvas vārtiem. Priekšniecība tomēr ne visai vērtēja Redeģas varoņdarbus un diezgan gausi piešķīra viņam dienesta pakāpes, un tāpēc četrdesmit piecu gadu

vecurna viņam bija tikai pulkveža pakāpe. Būdams nemiera ar priekšniecības vienaldzību, viņš mainīja nodar-1'ilni un devās uz rietumu novadu par pārkrievotāju. Tur viņš ieguva slavu ar to, ka paveica pamatīgu izlūkošanu •Jarp žīdiem un, izsitis tos no pozīcijām, savā pusē atgriezās, apkrāvies ar trofejām. Taču arī šis varoņdarbs ivtika novērtēts. Tad viņš atvaļinājās «galīgi» un visās .1 vīzēs iespieda šādu sludinājumu:

Karavadonis!!!

«Veic izlūkošanu, ieņem ar viltību un uzbrukumā lielus un mazus cietokšņus, uzvar lielās un mazās kaujās, rīko slēpņus, seko ienaidniekam pa pēdām, bet vajadzības gadījumā arī atkāpjas. īpaši noderīgs savstarpējā karā. Miera laikā var noderēt arī par avīzes redaktoru. Nedzērājs. Jautāt pēc Polkana Redeģas, Aizbalkānu prospektā, nams nr. 4—105, sētā, teltī. Komisionieriem nenākt.»

Slepenībā Redeģa cerēja uz Donu Karlosu, kurš toreiz atbalstīja glābjošos savstarpējos karus Spānijas ziemeļos. Viņš pat uzsāka ar grāfu Lompopo (kas jau minēts iepriekš) sarunas par diennakts un braukšanas naudu; taču Lompopo par komisiju gribēja noplēst piecus rubļus, bet Redeģa varēja dot tikai trīs rubļus. Tā šis darījums nenotika.

Toties Āfrikā Redeģam palaimējās: viņš saņēma vairākus angažementus uzreiz. Vispirms viņu uzaicināja Etio-pijas ķeizars Amonasro (no «Aīdas»), kurš viņu apbalvoja ar Aligatora ordeni un tūliņ pēc tam pats krita gūstā. No Etiopijas Redeģa pārbrauca uz zulusu zemi, kuras valdnieks Setivajo (kurš šobrīd Londonā apgūst parlamenta kārtību) uzkāra viņam kaklā strofokamila^21olu un arī krita gūstā. Redeģa ceļā nesnauda un palīdzēja ekvatora patvaldniekiem viņu savstarpējās ķildās, pie kam akurāti nodeva viņus cits citam gūstā un visur saņēma braukšanas un dienasnaudu pēc aprēķiniem no Pēterburgas. Bet tagad pie viņa pēc palīdzības vērsās Arābi pašā, kurš pēc Redeģas vārdiem bijis viņa līdzgaitnieks muižnieku pulkā.

Lai gan Redeģa netika uzvarējis nevienā īstā kaujā, viņa karavadoņa slava nostiprinājās visai pamatīgi. Maskavas tirgoņi par viņu bija sajūsmā, un, vērojot tos, pamazām iedegās arī Pēterburgas patrioti — koncesionāri. Redeģa it sevišķi tirgoņu sirdis apbūra ar to, ka Krievijas uzdevumu Austrumos identificēja ar tām spožajām perspektīvām, kuras pavērsies lielāko Krievijas firmu kokvilnas samtam un katūniem. Kad viņš attīstīja šo ideju, attēlodams bezgalīgas karavānu virknes no Kremļa vārtiem līdz Madrasai, visi manufaktūrpadomnieki sauca urā, bet viņš šī trokšņa aizsegā iznīcināja tādu ēdamā un dzeramā daudzumu, ka tā vien pietika, lai uz visiem laikiem viņam pieliptu dižvaroņa un spēkavīra iesauka. Veselus divus gadus viņš pa daļai dzēra un uzkoda uz kokvilnas samta un katūnu patērētāju rēķina, pa daļai uz Krievijas dzelzceļu pasažieru rēķina, tā ka varbūt netieši piedalījās Kukujevas katastrofā*, tāpēc ka naudu, kas bija vajadzīga uzbēruma remontam, izlietoja Redeģas godināšanai. Šais divos gados viņš izlutināja sevi tā, ka smēķēja cigārus tikai ar zelta uzgali un turklāt to ārzemju nosaukumus nomainīja ar paša izdomātiem patriotiskiem un militāriem nosaukumiem. Piemēram, vienu šķirni viņš iesauca par «Aizbalkānu» cigāriem par godu Aizbalkānu prospektam, kur sākumā īrēja dzīvokli, citu par — «Sinopu» par godu «Sinopai», kurā viņš reiz rīkoja tik sekmīgus manevrus, ka nevienu glāzi, nevienu šķīvi neatstāja nesasistu.

Tajā brīvas dzīves laikā tad arī viņa āriene ieguva tās ovālās formas, kuras tik patīkami pārsteidza Faīnuškas mājokļa apmeklētājus. Taču, taisnību sakot, šis ovālums vairāk piestāvēja galvenajam viesmīlim, nevis karavadonim, tāpēc ka karavadonim, saki, ko gribi, tomēr jābūt gatavam kurā katrā laikā izliet asinis. Tāpēc arī cilvēki, kuri pret Redeģu bija noskaņoti labvēlīgi, uzzinot par Arābi pašā uzaicinājumu*, arī šaubās grozīja galvas, nākotnē negaidīdami ne uzvaras, ne iekarojumus.

— Vecais ir aptaukojies, kļuvis slinks! — viņi runāja savā starpā. — Paskatieties, visas krūtis viņam krokās, gluži kā vecam, pārbarotam Tiroles vērsim!

Daži pat mēģināja atrunāt no braukšanas, tie teica — ja angļi tagad viņu saņems gūstā, vairs laukā nelaidīs, bet ūtrupē pārdos kādam blēdim, kas vadās pa gadatirgiem, kur puikas viņu ķircinās; taču perspektīva saņemt

Iм i iramo naudu līdz Kairai un atpakaļ bija tik kārdinoša, l i smagais pečeņegs neklausījās nekādos brīdinājumos. 111r klāt arī Faīnuška šai gadījumā bija vainīga, jo ne vicu neatrunāja viņu no braukšanas, bet — gluži otrādi — vi adi kūdīja uz kara varoņdarbiem.

I'aīnuškas izturēšanās pret apkārtklejotāju karavadoni bija visai neskaidra. Līdz ar citām tirdzniecības firmām viņa jūsmoja par tā militāro reputāciju un, kā jau minēts, nežēloja izdevumus, lai pārvilinātu to pie sevis no Poļa-kova. Taču iepazinusi tuvāk, viņa ātri pārliecinājās, ka no agrākās drosmes neskarta palikusi tikai kaislība uzkost. Tomēr netaisni būtu domāt, ka Redeģa viņu pievīla apzināti. Iespējams, ka, vienmēr uzkozdams un izvēlēdamies ceļus, kā visvieglāk pārdot Maskavas samtus un katūnus, viņš vairs nemācēja kritiski novērtēt savus spēkus. Lai būtu kā būdams, taču viņš tūliņ tā iejutās galvenā viesmīļa lomā, ka Faīnuška pat mazliet apmulsa. Kādu laiku viņa cerēja, ka ziņa par precēšanos ar Balalaikinu pamodinās Redeģā karavadoņa instinktu, taču, kā par brīnumu, viņš tikai noklakšķināja mēli un jautāja, cik personām klāt kāzu galdu. Tad viņa galīgi samulsa. Sāka likt pie deguna ožamo spirtu un staigāt pie zīlniecēm. Ar šausmām viņa iedomājās, ka uz visiem laikiem nolemta dzīvei bez prieka mietnieku sabiedrībā, un viņas iztēli arvien biežāk un biežāk sāka mulsināt melnacainā Lompopo tēls ... Ne vienu reizi vien viņa apņēmās visu pamest un bēgt uz «Pāle de Cristal», taču neredzama roka viņu noturēja uz saprāta takas. Un ne velti. Viskritiskākajā brīdī viņai palīgā negaidīti ieradās Arābi pašā, aicinādams Rcdeģu uz kaujas lauku. Vienā rāvienā viņa notamborēja divus maciņus: vienu Balalaikinam, otru — ar uzrakstu zelta pērlīšu burtiem «no krievu dāmām» — atdeva Rede-ģam pasniegšanai slavenajam Ēģiptes patriotam.

Taču pievērsīsimies stāstam.

Balalaikinu beidzot atveda, un mēs varējām sēsties pie pusdienu galda. Līgavainis un līgava pa paradumam nosēdās blakus, Glumovs — līdzās līgavai (viņš pat neizrādīja izbrīnu, kad paziņoju viņam par Faīnuškas vēlēšanos), bet es — blakus līgavainim. Mums iepretī apsēdās nelaimīgais mietnieks ar vedējtēviem pie katra sāna. Pārējie visi izvietojās kur kurais, tikai Redeģa ieņēma vietu pašā galda galā, gandrīz nemaz neapsēdās, bet stāvēja kājās un, rokas izpletis, komandēja mietnieku armiju, kas apkalpoja galdu.

Balalaikins bija apģērbies švītīgi un izskatījās gandrīz pieklājīgi. Pat Ivans Timofejičs viņu uzlielīja, teikdams: «Nu re, tagad tu esi sevi attaisnojis!» Bet līgava, pirms sēsties pie galda, ieveda viņu buduārā un parādīja gaišzilu zīda rītasvārku un ar zeltu izšūdinātas Toržokas kurpes, sacīdama: «Tas — jums!» Saprotams, ka pēc tam priecīgā izteiksme nenozuda no Balalaikina sejas.

Bet arī šai svinīgajā brīdī Faīnuška nepameta savu «balodi». Kā vienmēr, viņa to nosēdināja, apsēja tam salveti un papliķēja pa vaigu, iečukstēdama ausī (bet tā, ka visi dzirdēja):

— Sēdi te, papuci, un negarlaikojies bez manis! Es skatīšos uz tevi, savu balodīti.

Pie pusdienu galda visi viesi atdzīvojās, un tas mums ar Glumovu it sevišķi glaimoja, tāpēc ka lielākoties mēs bijām kopējo sarunu un uzslavas priekšmets. Ivans Timofejičs pogoja kā lakstīgala, atstāstot sīki jo sīki mūsu brīnišķīgo atgriešanu uz politiskās uzticamības ceļa.

— Skatos, — viņš klāstīja, — Ļiteinajas prospektā aizsākas kaut kas nelabs; dzīvo jauni cilvēki dzīvoklī — ne paši kur iet, ne citus aicina pie sevis .. . Kāds tam var būt iemesls? Tomēr domāju: nebūs lāgā, ja uzreiz jaunos ļaudis iedzīšu izmisumā, — aizsūtīju pie viņiem mūsu diplomātu, saku: raugies, ja kas atgadās, tu atbildēsi! Un ko jūs domājat! Nepagāja ne divas nedēļas, kā dzirdu, apžēliņ! Viņi taču kaut vai tūliņ derīgi staigāt pa vajadzīgo taku! Tomēr es mazliet pagaidīju, pārbaudīju, bet tad redzu, nav ko kavēties — un atklāju sevi: būsim, draugi, pazīstami!

— Un tagad viņi mums iecirknī palīdz rakstu darbos,— Prudentovs apliecināja.

— Un man ugunsdzēsībā, — Molodkins piebilda.

— Un cik daudz slepenu labdarību veic! — no pilnas sirds iesaucās Očiščennijs. — Viena roka dod, otra — to nezina.

— Ak baloži, baloži! — vecais mietnieks iesaucās.

Uzslavu plūdus uz mirkli pārtrauca milzīgā zivju pīrāga aplūkošana; tā pilnīgi atbilda nupat kā apēstajai zivju zupai. Taču, kad bija norīti beidzamie kumosi, Ivans Timofejičs atkal un ar vēl lielāku dedzību pievērsās pārtrauktajai sarunai.

Nupat šais dienās pēc pieprasījuma mēs iecirknī sā-i uti sacerēt «Visādā ziņā pieklājīgas uzvedības statū-ln . , — viņš teica, — pūlējāmies, pūlējāmies — ne uz priekšu, ne atpaka|! Un te uzreiz — viņi! Tūliņ apjēdza, i. d/.iļinājās, parunāja savā starpā — un viss šķirtin paisītas! Paragrāfs pēc paragrāfa! Paragrāfs pēc paragrāfa!

Ak tad jūs nodarbojaties arī ar likumdošanas darbinu? — pie manis laipni vērsās Perekusihins Pirmais.

Es ar visu ko nodarbojos. Varu sacerēt likumu, varu iilrelt likumu. Skatoties pēc tā, kas attiecīgās sfērās vajadzīgs.

— Un iedomājieties, jūsdzimtība, ko viņi izgudrojuši l>K'klājības nolūkos, — Ivans Timofejičs joprojām mūs cildināja, — lai katram dzīvoklim būtu divas atslēgas un lai viena no tām glabātos iecirknī!

Dzirdot šo ziņu, pat Perekusihini iepleta mutes, lai gan abi bija krietni rūdījušies likumdošanas darbos.

— Tas ir, lai katrā laikā viesis tiek iekšā, paņem, ko vajag, un aiziet! — Očiščennijs skaidroja.

— Hm ... tas ... Tas, es jums teikšu ... Tas taču tikpat kā glumi ielīst iekšā! — Perekusihins Pirmais teica.

— Tomēr, atļaujiet, — Perekusihins Otrais uztraucās,

— bet ja nu kādam, par piemēru, ir nauda?

Atkal visi iepleta mutes, jo Perekusihina Otrā vārdi bija svarīgi un visus darīja bažīgus. Bet te iestājās Ivans Timofejičs.

— Ak, jūslabdzimtība! — viņš izjusti teica. — Kas ir nauda? Naudu var iegūt! Jums ir nauda, bet man vai viņiem (viņš parādīja uz Prudentovu un Molodkinu) tās nemaz nav! Un kāds labums no tās naudas — tikai kārdinājums.

— Vai tas var būt?

— Nē, es jums sacīšu, — Perekusihins Pirmais teica,

— kad biju dienestā, kāds atvaļināts feldjēgers iesniedza šādu projektu: visa pilsēta sadalāma pulkos. Kur nams — tur pulks ar vecāko sētnieku priekšgalā. Bez tam vēl skrejošie pulki... kaut kas līdzīgs rezerves pulkiem!

— Tas nu gan ir lieliski! — atskanēja no visām pusēm.

— Bet es izrīkotos citādi, — Redeģa teica, — divējas atslēgas, pulki — tas viss ir jauki; es pie katra nama noliktu pa lielgabalam. Ja kas atgadās: «Ei, sētniek! Pildi savu pienākumu!»

— Lieliski! Lieliski!

— Un kara gadījumā savs labums, — Perekusihins Pirmais pievienojās, — citur lai šā vai tā, bet mēs esam gatavi! Laipni lūdzam, cienītie kungi, nāciet šurpu!

Vārdu sakot, pusstundas laikā saradās tik daudz derīgu projektu, ka pat nelaimīgais mietnieks klausījās, klausījās un viņa sirds ietrīsojās.

— Ak baloži, baloži, — viņš nopūtās, — visnotaļ jūs uzņematies pūliņus, visnotaļ izdomājat, kā mums labāk un kā mums ērtāk... Vai maz viegli no lielgabaliem šaut, bet jūs arī no tā nebīstaties, kaut tikai būtu labums!

Taču lielgabalu un kara iespējamības pieminēšana nevarēja neievirzīt sarunas attiecīgā gultnē. Uzradās jautājums par gatavību karam.

— Bet kā jūs domājat, Polkan Samsonič, — Perekusihins Pirmais jautāja, — ja, par piemēru, tagad vācietis vai turks ... vai Krievija būtu gatava dot pretsparu?

— Tas ir, ja tūliņ... šobrīd... tad beigts un pagalam! — Redeģa noskaldīja.

— Kā tad tā . .. Tik pārlieku kategoriski! — Perekusihins Pirmais nobijās.

— Jā, vai zināt... Tiesa, karaspēks mums kārtībā; arī ieroči ir ... viduvēji, tomēr ir — ņemsim vērā arī to; un pulveris arī atradīsies, ja pameklēs ... Bet — kā nav, tā nav — karavadoņu nav! Nav, nav un navl

— Vai nu tā ir ...

— Bez šaubām. Un ne tikai pie mums, nekur nav karavadoņu! Un nebūs.

— Tomēr, ja ir vajadzība pēc karavadoņiem, tad jāat-rodas arī līdzekļiem šīs vajadzības apmierināšanai!

— Līdzekļi ir. Un piedāvāja arī.

Redeģa acīmredzot tā saniknojās, ka sāka tādā ātrumā smalstīt ar nazi mērci no šķīvja, ka šķīvis skanēja vien, bel naža tērauds zibsnīdams atspoguļoja uz sienas mazus zaķīšus.

— Un lieta pavisam vienkārša, — Redeģa turpināja, — organizējiet no apkārtceļojošiem karavadoņiem starptautisku korporāciju — un viss kārtībā. Ierobežojiet skaitli — kādus piecus sešus vīrus, ne vairāk, bet tikai lai viņi pastāvīgi būtu gatavi. Ja kādam ievajagas karavadoni — izvēlies pēc patikas. Bet, ja neesi izvēlējies, ja esi paļāvies uz pašaudzēto, — vaino pats sevi.

— Bet ko tai korporācijā iecels? Un kas iecels?

Gribētāji atradīsies. Ja jau kāds sevī jūt šo spēku,

I r. nesnaudīs. Pats atnāks, un pats sevi pieteiks... i Im ...

Projekts bija apbrīnojami dīvains, bet no pirmā acu uzniri jena pat muļķīgs. Taču, kad sāka apspriest un apskaiti. izrādījās, ka ir visai derīgs. Galvenais, kas vilināja,—

\ mglā karavadoņu ieguve. Ievajadzējies karot, Neuzva-uuiiais karavadoņa kungs! Še jums karaspēks, bet sausinu . apgādās «uzticams cilvēks» — gūstiet tikai uzvaras!

I и gūs arī. Šī ideja tā aizrāva Perekusihinu Otro, ka viņš tūliņ ņēmās fantazēt un meklēt tās pielietojumu cilos resoros. Izrādījās, ka mats matā tādas korporācijas \ īrēja visai ērti ierīkot finanšu, satiksmes ceļu, pasta un b legrāfa un citos resoros. Šai domai pievienojās arī Očiš-čennijs.

— Tagadiņās, ja nav naudas, ja kādam nav kārtībā bilance, — viņš sprieda, — tūliņ roku maisā iekšā: finansist Grizunova kungs! Esiet tik laipns, atrodiet naudu!

Mietnieks arī kļuva tik vaļsirdīgs, ka gandrīz vai izpauda savus komercijas noslēpumus.

— Ak baloži, baloži! — viņš teica, — kā jūs tā runājat: naudas nav — vai tas maz var būt! Nauda ir, tikai to nemeklē tur, kur tā paslēpta!

Tad sāka spriedelēt par to, kur nauda paslēpta un kā to no turienes dabūt laukā. Cerēja, ka Paramonovs virzīsies pa vaļsirdības ceļu, taču viņš jau bija apķēries un savieba tādu seju, it kā viņam nebūtu ne jausmas, kura gaļu kaķis apēdis. Tad ieteica paļauties uz dievu un pārgāja pie deviņpadsmitā gadsimta izgudrojumiem. Runāja par kuģiem un lokomotīvēm, par telegrāfiem un telefoniem, par stearīnu, par parafīnu, oleīnu un petroleju un visur saskatīja dieva pirkstu, kas labvēlīgs Krievijai.

— Vai sen, kad es pats ar diližansu Maskavā nokļuvu tikai ceturtajā dienā, — Perekusihins Otrais brīnījās, — bet tagad sēdies iekšā, brauc un klāt esi!

Bet Očiščennijs piebilda:

— Agrāk, jūsdzimtība, vēstules pastā ar matadatām ķibināja vaļā — cik tur neizšķieda laika! Bet tagad paņem, acumirklīti paturi virs tvaika un lasi, cik uziet!

Atkal pabrīnījās un gribēja jau apcerēt, vai te var saskatīt dieva pirkstu, kas labvēlīgs Krievijai, kad Perekusihins Pirmais ievirzīja valodas citās sliedēs.

— Kā tas ir tai Zulusijā ... vai finanses tur ir? — Viņš jautāja Redeģam.

— īstu finanšu nav, bet kaut kas finansēm līdzīgs — kā ne, ir!

— Un naudu arī kaļ?

— Kalt nekaļ, bet tāpat taisa. Piemēram, Setivajo ēd krokodilu, izspļauj mazu kauliņu — sudraba rublis! Lielāku — pieci, desmit rubļi; bet, ja gadās kauls ap desmit veršoku, — iznāk uzreiz simt rubļu. Bet ministri pa to laiku tāpat taisa sīknaudu. Dažreiz tā sasparojas, ka dienā uzdāvina miljonu.

— Jā, paskat tikai, kādi likumi un tikumi. Un cik vieglu paņēmienu izdomājuši.

— Un vai iekšpolitika viņiem ir?

^ —■ īstas iekšpolitikas nav, bet ir sakņu atveseļošana. Kopa gan policija, gan justīcija, gan tautas apgaismošana^ — viss! Saņem «putniņu» tā stingrāk un nelaiž laukā, kamēr visus apmelo.

— Jā, tas ir liels atvieglojums.

— Un satiksmes ceļi ir?

— īstu nav. Bet nesen ir nodibināta Kukujevas katastrofas ministrija. Tātad tagad tikai lai paspēj būvēt ceļus!

Vārds pa vārdam un zulusu dzīve mums atklājās kā uz delnas. Gan finanses, gan policija, gan justīcija, gan satiksmes ceļi, gan tautas apgaismība — viss viņiem pārpilnība, tikai tas nav īsts, bet labāks nekā īsts. Tātad atlika tikai izdibināt: kādā ceļā tik labierīkota un ziedoša zeme, turklāt ar tādu karavadoni kā Redeģa, tik viegli pakļāvusies saujiņai angļu? Taču arī uz šo jautājumu Redeģa atbildēja pilnīgi apmierinoši.

— Tāpēc jau pakļāvās, ka viņi nesaprot mūsu komandu, — viņš paskaidroja, — es viņiem komandēju: uz priekšu, zēni! Bet šie iet atpakaļ. Atkal saucu: stāviet, nelieši! Bet no viņiem ne vēsts! Toreiz es tikko, tikko paguvu aizlaisties, bet Setivajo palika lauka vidū, tronī sēžot!

Izsacījām nožēlu. Izdzērām pa kausam uz līgavas un līgavaiņa veselību, pēc tam uz vedējtēviem, tad uz Para-monova veselību un beidzot... par Setivajo, tāpēc ka pēc Redeģas vārdiem viņš Krievijai varēja būt derīgs atbalsts. Gribējām vēl šo to pārrunāt, taču bijām kļuvuši smagnēji.

Ib idzot pasniedza augļus un pusdienas beidzās. Protams, < . luliņ steidzos pie Glumova.

No sarunas uzzināju, ka viņš nodomājis rīt pat pārcel-li« uz Redeģas dzīvokli. Un kas visvairāk radīja iz-I i inu — informēdams mani par savu lēmumu, viņš ne vien neapmulsa, bet raudzījās uz mani ar daudz lielāku pašcieņu nekā parasti. Atzīstos, es negaidīju, ka viss no* risināsies tik viegli, bez cīņas, un tāpēc noriskēju pateikt viņam: ja tāds cilvēks, kas sevi daudzmaz ciena, nodomā iet par mīļāko pie sievietes, kura pati ir kāda blakussieva, viņš vismaz izskata pēc palauzītos. Taču arī uz to viņš atbildēja īsi, ka, reiz jau apņēmies nostāties uz politiskas uzticamības ceļa, tad vairs neuzskata sevi par tiesīgu lauzīties, bet iet tieši tur, kur nesekos nekādas aizdomas par viņa nodomu tīrību. Un beigās nosauca mani par mazticīgu.

Kamēr mēs tā polemizējām, Faīnuška, laimīga un starojoša, nospēlēja jaunu mēmo ainu ar Perekusihinu Pirmo.

— Tātad dzīvokļa nebūs? — slepenpadomnieks jautāja ar acīm.

— Nebūs! — tāpat ar acīm atbildēja Faīnuška.

— Taču tādā gadījumā ceru, ka vismaz būs dzīvokļa nauda ...

— Arī dzīvokļa naudas nebūs!

— Nu, vai zināt! Ha, ha, ha!

Viņš sāka skaļi un rūgti smieties, bet laimīgais Glumovs’ piegrūda man pie sāniem un iečukstēja ausī:

— Paskaties uz viņu, kas par sievišķi! Un tu vēl runā ... jocīgais! Palūk, kāda, ak tu viens ar ārā ... ak!

Neaprakstīšu svinību norisi; teikšu tikai, ka viss notika, kā vajag, un balle Zavitajeva restorānā pagāja tik jautri, ka dejas beidzās tikai pret rītu. Piedalījās visas Ļiteina-jas un Narvas daļas iecirkņu dāmas, kavalieri lielākoties bija «ercena kalpi», kuru salasījās kādi gabali divdesmit pieci, tāpēc ka arī Narvas daļas pristavs šajā vakarā atļāva piedalīties savam «korim». Taču visvairāk un vissirsnīgāk priecājās Glumovs, kurš pavisam negaidīti bija ieguvis talantu dejot. Tiesa, viņš šo uzdevumu veica ne visai pareizi: dažuviet palēnināja tempu, dažuviet mīdījās uz vietas, te pēkšņi kā negudrs virpuļoja pa zāli; taču

Faīnuška jūsmoja pat par viņa aplamībām. Viņa nenolaida no tā acu un uzplijās visiem un katram atsevišķi ar jautājumu: «Vai esat redzējuši ko jocīgāku un ... jaukāku?» Un, kad es, izbrīnējies un uztraucies par šādu pēkšņumu, pieprasīju no Glumova paskaidrojumu, viņa -nejāva tam bilst ne vārda, bet klusēdama man pasniedza konfektes papīrīti, uz kura es izlasīju:

Ir mīla salda, visu māca (,)

Ja asins verd un sirdi mīca (,)

Bet velti sargāsimies mēs (,)

Vienalga, jaukums uzvarēs (.)

Alea jacta est...[22]

«Apbrīnojami, cik dīvaini kļūst cilvēki, kad viņus pār- ļ ņem vēlēšanās patikt!» es domāju, kamēr Glumovs pie krāsns ar kājām taisīja nez kādas masonu zīmes. Nekādi j viņš nespēja atrauties no šīs krāsns, it kā neredzams spēks j būtu piekalis viņu pie tās. Viņa seja pārvērtās, uzacis saraucās, zobi žņirkstēja. Šķita, viņš ir aizmirsis, kur atrodas un kas ar viņu notiek, bet atceras vienīgi, ka rokās ir priekšmets, ko vajag saplucināt... Faīnuška ne] tikai nedusmojās, bet jautri un labsirdīgi smējās, redze-| dama, ka visas viņas pūles atraut Glumovu no vietas ir veltīgas. Beidzot atskanēja brīkšķis, sāka birt apmetums, un Glumovs aizdrāzās izplatījumā ...

Mani kremta doma, ka vēl šorīt man bija draugs, bet pret vakaru esmu to pazaudējis. Cik daudz gadu esam j bijuši nešķirami! Kopā «taisījām revolūciju», kopā pār- ! dzīvojām saldu satraukumu, glābdami paša ādu, un kopā arī nolēmām nostāties uz politiskas uzticamības ceļa. Un ] nu tagad vienam man jāiet pa ceļu, kurš ņudz no čūskām, ļ

Es nevīlu sevi: priekšā stāvošais ceļš pilns briesmu, no ļ kurām daudzas var saukt par nelietībām. Taču ir nelietība, ko rada apstākļi, un ir nelietība, kas ir nelietība ļ cauri un cauri. Izdarīt nelietību, lai ar tās palīdzību izceltos, — derīgi; taču izdarīt nelietību, lai iegūtu tikai nelieša slavu — aizvainojoši. Taču cik gan smalkai nojautai vajag būt, lai, izdarot derīgas nelietības, neapgrūtinātu sevi ar dumjām un nevajadzīgām nelietībām.

Šādos spaidīgos apstākļos it sevišķi vajadzīga drauga palīdzība un klātbūtne. Draugam visos šādos gadījumos 1.1.1 j urna ir gan padoms, gan mierinātājs vārds. Ņemiet, (nemērām, tādu gadījumu: jūs ejat pa ielu un pamanāt, I .1 gaidāma satikšanās, kura jūs var sakompromitēt. Jūs iiibāties, vaicājat sev: vai jāpārskrien uz otru pusi, vai .iri jāpaļaujas uz dieva gribu un jāsaņem pretī nākošā īliens? Te šādos gadījumos nāk palīgā draugs. Ja iespēja Iizbēgt vēl palikusi, viņš brīdinās: «Ātrāk laid Iekas vajā!» Ja laiks zaudēts, viņš brīdinās: «Neskrien, tu jau esi pamanīts, tātad bēgšana var tevi bez vajadzības ap-Iraipīt!» Un, beidzot, ja ar visiem brīdinājumiem bez aptraipīšanās iztikt nevar, — viņš mierinās, teikdams: Nekas! Citreiz mēs iešmauksim pavārtē!»

Tādi ir draugi... protams, ja tie nav spiegi.

Tomēr neslēpšu, ka manos pārmetumos Glumovam slēpās arī daļa skaudības. Mēs abi vienā un tai pašā laikā jozām gurnus vienam un tam pašam varoņdarbam, un, lūk, es stāvu pašā ceļa sākumā, bet viņš ne vien aizgājis līdz galam, bet pat saņēmis dzīvokli ar apsildīšanu. Viņam vairs nevajadzēs ne žīdu kristīt, ne rakstīt viltotus vekseļus. Iestājies pie cita blakussievas par mīļāko, viņš uzreiz tā izgreznoja savu personīgās lietas veidlapu, ka anulēja visu, kas radies starplaikā. Tagad viņš varēja kļūt kaut vai Marats — arī tad Ivans Timofejičs teiks: «Tas nevar būt!» Bet man viss mokpilnais zemiskošanās process jāiziet no sākuma līdz galam; man par katru soli jāpiestāda pierādījumi un attaisnojošs dokuments, un tas viss, tikai lai rezultātā saņemtu pat ne adoptēšanu, bet tikai iecietīgi izmestu atļauju: «Vari dzīvot!»

Jā, nav labi, kad veci draugi pamet; nelabi pat tai gadījumā, kad pēc izziņas izrādās, ka dezertējošais draugs patiesībā vienmēr bijis nelietis. Ja pamet labs draugs — rūgti par nākotni, ja pamet atklājies nelietis — rūgti par pagātni. Nodzīvot piecpadsmit—divdesmit gadus un nemanīt, ka divu soļu atstatumā no tevis — smird. Un ka, nevērojot šo smirdoņu, tu kā savas dvēseles pilis, tā savus dvēseles puvešus — visu esi plaši atvēris — kam? ... nelietim! Taču, sakiet, ko gribat, arī dzīvoklī ar apkurināšanu ir savs jaukums. Perekusihins Pirmais — slepenpa-domnieks! — lai kā pūlējās, bet Faīnuška nekādu uzmanību nepievērsa viņa lūgumiem. Glumovs, būdams kolēģijas asesora pakāpē, tūliņ dabūja bez vārdiem, bez lūgumiem, bez mazākās piepūles Un pēc tam būs pīrāgi, uzkodas, turklāt vēl mietnieks, kas zina, pieņems par dalībnieku savās baņķiera operācijās! Un tas viss tika nevis man, krietnam literatūras un publicistikas darbonim (no 10 līdz 15 kapeikām par rindu), bet viņam... «slaistam dīkajam»!

Taču pavisam esam aizmirsuši Balalaikinu. Tiklīdz atbraucām pie Zavitajeva, Ivans Timofejičs divu godprātīgu liecinieku klātbūtnē atdeva viņam pārējo naudu, paņemdams kvīti: «Par laulībām norunāto summu saņēmu pilnā mērā.» Pēc tam viņš iekrita kā akā; vēlāk, kad gribēja no viņa uzzināt, kur pazudis, viņš par atbildi melsa nedzirdētas blēņas:

— Es, vai? Es, mon cher, iesēdos tamborratos un aizbraucu uz Ozerkiem. Tikai braucu, braucu — brīnuma ērmi! — atbraucu Mustamjakos! Neko darīt — izpeldējos ezerā, izstrēbu porciju zivju zupas, nopirku no stacijas priekšnieka tabakdozi ar mūziku — šekur tā ir, pagājušogad man to uzdāvināja klients — un atpakaļ! Atbraucu mājās, skatos, esmu palaidis apelācijas termiņu ... Tūliņ — uz palātu. «Ko, vai nobijies?» tā viņi man. «Nu, dievs ar tevi, mēs tev ar atpakaļejošu datumu ...»

Pat Ivans Timofejičs klausījās, klausījās un beidzot neizturēja, un uzsauca:

— Ak tu viens... ak tu, ak!

Beidzot pulksten sešos no rīta, kad saule jau pieplūdināja ielu ar siltumu un stariem, mēs visā barā devāmies uz Nikolaja dzelzceļa staciju pavadīt mūsu bezgala dārgo karavadoni. Arābi pašā pasūtītais speciālvilciens bija pilnīgi gatavs, un uz perona Redeģu sagaidīja viņa nākamais galvenais štābs: divi ēģiptieši — Maizesdevējs un Vīnasmēlējs — un viens moris, kuru, kā man likās, reiz biju redzējis mākslinieku klubā apkalpojam pie galda. Mums parādoties, Maskavas katūnu fabrikantu dziedātāji nogrāva: «Ej kara ceļu droši» — tāpēc ka Ēģiptes tautas himnas viņiem nebija.

Redeģa brašā solī pielaida pie štāba un nokomandēja: Pa kreisi ap-kārt!

Nošķinda aukstie ieroči; vagonu virzienā nodimdēja soļi.

Kad viss apklusa, Redeģa pievērsās mums un, redzēdams, ka brāļi Perekusihini raud, satrauktā balsī teica:

— Nomierinieties, vecīši. Aizbraukšu uz Kairu, saņemšu ceļa naudu, nodošu Arābi pašā gūstā — žēl pulka biedra, taču neko darīt! — un būšu atpakaļ.

To pateicis, viņš iegāja vagonā, aiz viņa pa vagoniem izvietojās arī dziedātāji.

Vilciens aizjoņoja.

Mēs ilgi stāvējām uz tukšā perona un vicinājām nēzdogus, vēlēdami ēģiptiešiem uzvaru un sekmes.

— Gan jūs redzēsiet, — Glumovs teica pareģa balsī, - ja Redeģa pašķirs mūsu katūniem ceļu uz Indiju, viņam neies garām monuments Vozņesenskas pilsētciemā *.

— Un varbūt arī Maskavā, Dzelzs izstrādājumu pagalmā, — kāda balss atsaucās.

Tad Očiščennijs nenoturējās un svinīgi redakcijas «De-midrona Rota» vārdā paziņoja:

— Sapienti sat!

Kad pamodos, man uz galda stāvēja tikko kā atšķirts «Demidrona Rotas» numurs, kurā «mūsu korespondents» sīki aprakstīja vakardienas svinības. Citēju šo aprakstu vārds vārdā.

«Vakar kādā no mūsu galvaspilsētas necilajām nomalēm notika pieticīgas, taču ievērojamas svinības. Viens no mūsu juridiskās pasaules spīdekļiem, vienmēr uzvarošais advokāts Balalaikins salaulājās ar pazīstamā baņķiera audzēkni — bāreni Faīnu Jegorovnu Stjognuškinu, kura, starp citu, jau vairākus gadus patstāvīgi vada lieltirdz-niecību Kalašņikovas piestātnē. Vērojot jauno pāri, varēja tikai priecāties: abi vienādi mīlestības liesmas sasildīti, un abi vienādi jauni un spēcīgi! Un reizē arī drausmīgi bija domāt, kādai kaisles pilnai drāmai pēc dažām stundām vajadzēja norisināties Stjognuškinas namā, kurš vēl no rīta tik nevainīgi raudzījās Apkārtkanāla viļņos! Gan saldi, gan baismīgi...

Visiem pazīstamā Balalaikina kunga laipnība un sirsnīgā izturēšanās (vai maz ir klients, kas no viņa aizgājis bez papirosa!) ievērojami notušēja viņa fiziskos trūkumus; taču, kas attiecas uz līgavu, tad ar skaistumu viņa atgādināja dienvidu dedzīgo meitu, spānieti. Dodiet viņai kastaņjetes — un, lūk, jums kačuča! Gan kvēle un saltums, gan kaislība un lepna vienaldzība, gan kustība un miers — te viss savienojies vienotā harmoniskā veselā un izveidojies kaut kas neizprotams, atbaidoši pievilcīgs ...

Klātesošo vidū īpaši izcēlās divi ievērojami lielmaņi, no kuriem viens, dabūjis Ufas guberņā zemi, ar pateicību to atdeva atpakaļ, bet otrs neatdeva, jo nebija saņēmis. Ne mazāk izcila loma piekrita arī mūsu ievērojamam apkārt-ceļotājam dižvaronim spēkavīram Polkanam Samsonovi-čam Redeģam, kurš tieši no svinībām aiztraucās uz tālo vāravu zemi, kur viņu aicina dumpīgais Arābi pašā.

Balle Zavitajeva restorānā izcēlās ar vienkāršību un aizrautību. Dejoja, kā pagadās, jo, pateicoties dāsnajam cienastam, lielākā daļa viesu nometa augstākajās aprindās pieņemtās pieklājības normas un aizstāja tās ar burvīgu nepiespiestību. Tomēr arī tad neciešamu rupjību nebija. Jautrība beidzās pulksten piecos no rīta, taču, ļoti iespējams, tā turpinātos arī līdz šim brīdim, ja jaunlaulātais neizrādītu nepacietību (ļoti dabisku viņa stāvoklī), kas lika saprast viesiem, ka jaunajam pārim nav patikas ar viņiem noņemties. Pēc tam visi izklīda, bet jaunlaulātie devās uz savu māju, uz kuras sliekšņa viņus gaidīja mazs Amoriņš un, jādomā, aplika viņus ar pienācīgo muitu, pirms ļāva tiem aizmirsties Morfeja skavās.

Nevaram noklusēt vēl kādu ievērojamu faktu, ko izraisīja šīs svinības. Divi no mūsu viskaitīgākajiem nihilistiem, ievērojot jaunlaulāto lūgumu, bija ar mieru uz visiem laikiem atstāt liberālisma slideno ceļu un turpat visu klātbūtnē stingrā solī nostājās uz politiskās uzticamības takas.

Lai dievs viņiem palīdz uzturēt sevi tīrībā!»

Vēl pēc stundas saņēmu no Glumova depešu:

«Esmu septītajās debesīs. Pagaidi un kādu nedēļu nenāc.»

XIV

Palicis viens, uzreiz sajutos bezpalīdzīgs. Pazīdams savu vājo raksturu, es ne bez pamata baidījos tapt par paiju kaislību spēlē, ja kāds iedomātos pieteikt uz mani īpašuma tiesības. Iztēlē jau redzēju sev pievērstās sazvērestības acis, sajutu tās postīgo elpu, dzirdēju tās valšķīgas runas, paredzēju savu grēkos krišanu un nevarēju noteikt tikai vienu, kāda veida sazvērestība man uzbruks vispirms. Dīvainas, pavisam neticamas baumas toreiz klaiņaja pa pilsētu. Vieni stāstīja, it kā divi veci sazvērnieki — Kūdītājs un Jaucējs, kuri jau Annas Leopoldovnas laikā sekmējuši Elizabetes Petrovnas uzkāpšanu tēv-tēvu tronī, staigājot pa dzīvokļiem un piespiežot neaizsargātos iedzīvotājus dziedāt kopā ar viņiem trio no «Kārļa

I >i.. sirdīgā», kuru viņi nodevīgi dēvējot par «Vilhelmu l',llu». Citi turpretī apgalvoja, ka pa dzīvokļiem staigā-|"l nevis Kūdītājs un Jaucējs, bet Vižļatņikovs un Borzjat-iiiK<>vs *, Šeškovska radu radi, kuri patvaļīgi izniruši nez 11• > kurienes un prasot no ļaudīm ne vien pases, bet arī ii/iadīt uzskatus, un piespiežot tos dziedāt «Skaniet, zvani, uzvarai!».

Par to runāja gan zirgu tramvajos, gan sīkbodītēs, gan sētnieku istabās, vārdu sakot, — visur, kur šolaiku iekšpolitika smeļas iedvesmu. Un dīvaini! Lai gan es, cilvēks, Kas izgājis zinību kursu augstākā mācību iestādē, neticēju šiem stāstiem, tomēr kaut ko instinktīvi gaidīju. Domāju: atnāks, liks dziedāt... vai mācēšu?

Vispār cilvēki šobrīd vairs nemāk dzīvot mierīgi. Kurš katrs (arī neapšaubāmi āksti) noņemas ar iekšpolitiku un atkarībā no tā, cik daudz pīrāgu cer iegūt, pasludina sevi vai nu par politiski uzticamu, vai ne jau nu par neuzticamu (īpašs politisks termins, kas radies pēdējā laikā, kaut kas vidējs starp politiski uzticams īstā brīdī un politiski uzticams neīstā brīdī). Starpība gluži niecīga, taču cilvēki uzglūn un kropļo cits citu, apgrūtina priekšniecību un dzīvē ievieš nejēdzīgas jukas. Un to visu nolūkā, lai sagrābtu sev par labu tirdzniecību ar politisku uzticamību, vai nu to izkroģējot uz vietas, vai pārdodot promnešanai.

Jāsaka, te liela vaina arī priekšniecībai. Tā pārāk nopietni uzņēma šos strīdus un varbūt pat noticēja, ka pasaulē ir politiski uzticamo partija atšķirībā no ne jau nu politiski neuzticamo partijas. Kā vienai, tā otrai vajadzēja teikt:

Dusiet, dievs pār jums ir nomodā!

nevis iejaukties to savstarpējās ķildās, tās sekmēt, apspiest, just līdzi, brīdināt. Un «partijas», redzēdamas šo netiešo viņu eksistences atzīšanu, saniknojās arvien vairāk un vairāk, un tagad ķilda nonākusi tik tālu, ka draudi aizsūtīt katorgā ir pati parastākā mēraukla, ar kuru viena «partija» novērtē otras uzskatus un rīcību.

Diemžēl no šīm savstarpējām ķildām visvairāk cieš nevainīgie iedzīvotāji. Nolikti starp divām naidīgām partijām, no kurām katra draud ar katorgu, un nesaprazdami, [23] ko īsti šai gadījumā no viņiem grib, šie ļaudis atraujas no savas parastās nodarbības un noņemas ar nejēdzīgu mīklu minēšanu. Ciezdami no šā atminēšanas procesa, vieni svaidās no vienas malas uz otru malu, bet citi (to skaitā Glumovs un es) pat kļūst par noziegumu līdzdalībniekiem cerībā, ka vispārīgais kriminālkodekss aizsargās viņus no kriminālpolitiskā kodeksa. Patiesi, redzēt uz katra soļa pētošas un draudīgas sejas, dzirdēt jautājumus, kas implicite^23 satur solījumus izsūtīt katorgā, grozīties atmosfērā, kas piesātināta ar polemiku, kuras pamatos apsūdzība nodevībā, līdzdalība slēpšanā u. t. jpr.,— nudien, tas jelkuru var samulsināt. Un reiz nu cilvēks ir apmulsis, tad sākas svaidīšanās, pārbēgšana, nodevība, negods ...

To visu es pilnīgi skaidri apzinājos tagad savā vientulībā.

. Nekādi nebiju domājis, ka Glumova dezertēšana var radīt tādu tukšumu manā dzīvē. Un vēl, vai nu ar nodomu vai nejauši, līdz ar viņa nozušanu mani jaunie draugi ielīda kā zemē. Trīs dienas nedzirdēju nekādus citus vārdus, vien īso: «Ēdiens pasniegts!» Pat ne reizes man neprasīja pasi, kas gaiši liecināja, ka atrodos aizmirstības upes pašās dzīlēs.

Ne Ivans Timofejičs, ne Kšepšicuļskis, ne Očiščennijs — neviens nepainteresējās par mani. Un jāatzīstas, bez Glumova palīdzības diez vai es spētu viņiem ko pateikt. Ir cilvēki, ar kuriem var sarunāties tikai tad, ja biedrs palīdz biedram. Viens pasviež vienu vārdu, otrs šo vārdu uztver un pasviež citu — un, skaties, valodas sasaistās. Gluži tapat ka papīri uz grīdas: viens papīrītis nav nekas vairak ka papīrītis, bet daudz papīrīšu — mēsli. Reizes divas redzēju, kā Molodkins ar ugunsdzēsības cauruli aizlekšoja gar mūsu māju un katru reizi skatījās manos logos, un pat meta man gaisa bučas. Taču, lai kā vilināju ienākt — reiz pat ar stopu vienā rokā un glāzīti otrā —, par atbildi viņš tikai purināja galvu. Un — es neko nepanācu.

Jutu, ka pār mani kaut kas savelkas: vai traģēdija, vai komēdija. Patiesībā tas ir viens un tas pats, jo mēdz būt tik ļauni joki, kuri tālu pārspēj vistraģiskākās kolīzijas. Nak prātā, Očiščennijs reiz izteicās, ka mēs visu mūžu [24]

I 11 г. I jot starp traģēdijām un tikai tāpēc to nepamanot, I. i mušu traģēdijas esot pārāk īsas un pēkšņas. Laikam jau \ iiiš nepateica visu līdz galam. Mūsu traģēdijas patiesi ii viencēliena (paceļas aizkars un tūliņ arī nolaižas par nokautajiem), taču šī traģēdija saskaldījusies tik ne-'.Liitāmi daudzos cēlienos kā nekur citur. Turklāt sarežģī-jtīsies ar jokdarību. Mēs tām nepievēršam uzmanību ne |.ni tāpēc, ka pēkšņums noņēmis sāpes, bet tāpēc, ka no Iraģēdijām nekur nav glābiņa, un tātad — žēlojies vai nežēlojies — vienalga, jāpaciešas.

Saprotams, kuru katru brīdi gaidīdams ielaužamies savā dzīvē traģikomēdiju, nevarēju neuztraukties par visnejēdzīgākajām šaubām. Kas būs, ja tā uzbruks man pēkšņi? Kas būs, ja tā piespiedīs mani pie sienas un teiks: i/.saki visu, kas tev iekšā! Neizlokies, nepinies vārdos, neatsaucies uz citiem, nepārsakies, bet atbildi tieši, precīzi, noteikti!

Kā es izturēšos tādā gadījumā? Vai lūgšu atlikt? Bet tā taču būs izlocīšanās. Vai teikšu tieši, ka nevaru pievienoties jezgai, jo uzskatu to par aplamu sadzīves veidu? Taču jezga jau sevi nekad par tādu neatzīst, bet piesavina «kārtības» nosaukumu ... — Kas viņš tāds, ja runā par jezgu? — man sacīs un atbildēs: — Viņam atgādina par kārtību, aicina aizstāvēt kārtību, bet viņš piepinis «jezgu» ... blēdis, vairāk nekas!

Ak šī drebēšana par paša ādu! Katru brīdi tā rēgojas it visur un iespiežas dzīvē.

Nav nekā untumaināka par muļķību, kad tā ir uzbudināta un turklāt jūt, ka tās rīcībā ir cilvēka gļēvulība un pieglaimošanās. Tā nepiekāpjas ne soli, to neietekmē ne pārliecināšana, ne loģika, tā laužas un laužas uz priekšu. Tā visur gaida gatavu atbildi (iekšās ieliktu) un tāpēc prasa teikt nekavējoties, tūliņ: jā vai nē?

Beidzot pienāca rīts, kad manas nojautas pilnīgi piepildījās; sēdēju, iedziļinājies kalendāra lasīšanā, kad pēkšņi manā priekšā kā no zemes izauga nepazīstams vīrietis (jāteic, ka no tā laika, kad notika mana nostāšanās uz politiskās uzticamības ceļa, es savas dzīvokļa durvis turu vaļā, lai «viesis» varētu ienākt manā kabinetā un pārliecināties par manu nevainību).

— Pie kalendāra esat ķēries? — viņš mani sveicināja. — Teicami... ha, ha!

Es paskatījos. Mana priekša stāvēja gara auguma, tukls un acīmredzot jautras dabas vīrs. Uz īsa kakla starp platiem pleciem stingri turējās liela, mataina galva ar plakanu seju, uz kuras daba skaudri, taču bez kādas rūpības, izcirtusi vajadzīgos apaļumus un iedobes. Viss viņš bija stingri un vareni sanaglots, it kā ar savu augumu teiktu: veltīgi mocīt neņemšos, bet nosist — varu. Kājas kā degunradzim, feldjēgera rokas, balss nāk laukā kā no bez-dibens. Taču šai auguma nemanīja intrigas un tas at-staja zināmā mērā samierinošu iespaidu. Šķita, ja jau nu bez «viesa» iztikt nevar, tad labāk lai ir šitais, nekaunīgs, taču ne intrigants, nekā cits, kurš, savu nesodāmību izmantodams ka debesu balvu, tai pašā laikā iedur tevī intrigas dzeloni. Ļoti iespējams, ka šis neveiklais augums kādreiz pazinis labākus laikus. Sākumā dzīvojis enfant de bonne maison\ pēc tam bijis brašs kornets, tad — spožs uzdzīvotājs, tad — izputējis uzdzīvotājs, tad — taškentietis vai pārkrievotājs un, beidzot, — politiski uzticams sazvērnieks. Un patiesi, kad es ciešāk viņā ieskatījos, manā galvā kaut kas pazibēja, kāds fragments no pagātnes ...

— Esat nostājies uz politiskās uzticamības ceļa?... Ha, ha! — viņš turpināja, nekautrīgi nosēzdamies krēslā.

Taču es joprojām ieskatījos un pūlējos atcerēties. Noteikti kaut kas ir bijis.

— Ko skatāties — tas pats jau ir ... ha, ha!

— Vižļatņikovs! Bet jūs taču atrodaties zem tiesas! — man neviļus paspruka.

Tagad atcerējos pilnīgi. Patiesi, manā priekšā atradās izputējis kņazs, īsts Rjurika pēctecis, kurš kādreiz bija T—ā policijmeistars.

— Ak, mīļais, ko nu par to! Pēc tam vēl divas reizes biju zem tiesas. Vai gribat, es jums īsos vārdos izklāstīšu visu savu dienesta veidlapu? Kāpēc ne! Ar prieku! Taš-kentā — biju, pārkrievotājs — biju, zem tiesas — biju. Tirgoni — dauzīju, pilsētnieku — dauzīju, zemnieku — dauzīju. Šņabi — dzēru. Ha, ha!

Katru teikumu viņš pasvītroja ar skaļiem smiekliem, kuros jautās cinisms, dīvaini sajaukts ar labsirdību.

— Es, cienītais, esmu skeptiķis, — viņš turpināja, [25]

hei varbūt ari kiniķis. Tiesām neticu un to lēmumus neatzīstu. Ja ticētu, mani sen jau būtu pagalam notiesā-jti m, bet, kā redzat, esmu dzīvs. Bet runāsim lieti. Tātad ļus esat nostājies uz politiskās uzticamības ce|a... 11a, ha!

— Man šķiet, es arī agrak ... — es ierunājos.

Gan agrāk, gan vēlāk, gan tagad ... tas nemaz nav svarīgi! Par sevi nemaz īsti nezinu, vai patiesi esmu politiski uzticams vai arī tāpat vien... Bet paklau: vai negribat iestāties «pie mums»?

— Un pie kādiem sazvērniekiem jūs piederat? Pie graujoši neuzticamiem vai pie graujoši uzticamiem *?

— Atminiet!

— Kāpēc minēt? Nav vajadzības.

— Ja es jums nosaukšu ... nu, kaut vai «Statistikas amatieru pulciņu» * ... Ha, ha!

— Vai statūti apstiprināti?

— Joks tāds!

— Tādā gadījumā, atvainojiet. Lai gan cienu statistiku, taču neredzu ne mazākās vajadzības ķerties pie slepenības, ja var atklāti...

— Atklāti — arī var! Gan atklāti, gan slepeni — laipni lūdzam, var visādi! Lai tad arī notiek — sitiet saujā!

— Nudien nevaru.

— Padomājiet jel, kas ir jūsu dzīve? Nekas vairāk kā Kukujevas katastrofa — neko citu par to neteiksi! Vai jūs jel brīdi dzīvojat tā, kā jums gribētos? Nekad, ne mirkļa! Jums gribas lasīt, taču jūs lasāt nevis grāmatu, bet kalendāru; jums patīk sabiedrība? Taču jūs saejaties nevis ar cilvēkiem, bet ar Kšepšicuļski; gribas rakstīt — taču rakstāt nevis burtus, bet ķeburus! Vārdu sakot, visu laiku braucat pa Kukujevas uzbērumu. Un to visu tikai tāpēc, lai iecirknī par jums teiktu: «Vai tad tas maz ir bīstams cilvēks! Tas taču ir visparastākais slaists!» Nu, pēc kā tas izskatās?

Tiesa, es arī pats sapratu, ka tas ne pēc kā neizskatās, tomēr vēlreiz teicu: nevaru.

— Šai nolūkā nesen jūs sarīkojāt divsievību, — viņš turpināja, — bet nākotnē varbūt ievajadzēsies arī viltojuma ...

Pie šiem vārdiem man sāka kustēties pat mati uz galvas.

— Jā, arī viltojuma, — viņš atkārtoja, — tāpēc ka prasības arvienu pieaug un pieaug, un atbilstoši tām jāpieaug arī jūsu gatavības temperatūrai... Nu labi, pieņemsim. Pieņemsim, ka esat izpildījis savu programmu līdz galam — bet kāds rezultāts? Vai jums ticēs? Vai neteiks: viņš baidās par savu ādu, bet īsta patiesuma viņa rīcībā tomēr nav.

Es joprojām paliku pie sava.

— Nu, ja jums noticētu, ka patiesi... tā... tas būtu rezultāts! Taču īstenībā jūs šo rezultātu varat sasniegt bez kādas piepūles. No jums neprasīs ne sarunas ar Kšep-šicuJski, ne viltojumus — neko. Nāciet tieši, vienkārši, vaļsirdīgi, sak, te es esmu! Un viss jums kļūs skaidrs. Un jūs visam noticēsiet, un jums visi noticēs. Teiks: tas ir patiesīgs, īsts cilvēks; viņam var ticēt, tāpēc ka viņš domā nevis par ādas glābšanu, bet par tās izdaiļošanu ... ha, ha!

— Bet es taču tieši to negribu ... to izdaiļošanu! — es sadusmojos.

— Tādi jūs, liberāļi, esat! Gribat saglabāt ādu un vēl tīkojat, lai to iegūtu par velti! Taču, īsteni runājot, tā ir jānopelna!

— Paklau! Bet vai tad āda no dabas nepienākas par brīvu?

— Kā nu to ņem. Par to vēl diskutē. Tagad spriež tā: tu saki, ja jau neko neesi izdarījis, tad āda pieder tev. Nē, tas nav pareizi. Ir tādi, kuri var neko nedarīt, bet tev jādara — un jādara tā, lai tevi uzlieli!

— Kā nu gribat, tā patiesībā ir nelietība, un tas nemaz nav gudri!

— Es arī saku, ka dumji, bet vai es to esmu izdomājis? Man nospļauties — un vairāk neko. Taču pietiek par to. Tātad jūs nedomājat par ādas izdaiļošanu? Tātad dodat priekšroku nesavtībai? Jauki. Arī nesavtība ir laba lieta. Tāpēc ka no nesavtības dažreiz rodas tādas perspektīvas ... Nu tad sitīsim saujā, vai ne?

— Nē, nē un vēlreiz nē.

Tad viņš ņēmās mani pārliecināt vēl ciešāk. Teica, ka neko īpaši darīt nevajadzēs, ka pietiks vienīgi ar pamatu un stūrakmeņu zinātnisku novērošanu, tikai reizēm vajadzēs pārbaudīt pases... ha, ha! Ka tagad ir vasaras laiks un iespējas novērot itin ērtas, tāpēc ka vasarnīcās d/ivo va|īgi un pamet logus un balkonus va|ā. Ka patie-iba lur nav pat noglūnēšanas, bet vienīgi tikai statistika, l ina, bez šaubām, nākotnē var noderēt arī vēsturniekam. Mu, beidzot, ka man, kā šolaiku vērotājam, ne vien de-ngi, bet arī nepieciešami atsvaidzināt vērojumu krājumu ar jauniem datiem no sfērām, kas līdz šim man nebija pieejamas.

īsi sakot, viņš tā mani apvārdoja, ka es neizturēju un ieinteresējos.

— Interesanti, kādu statistiku jūs vācat? — es jautāju. - No kā? Ar kādiem paņēmieniem?

— Mūsu statistikas nolūks — izpētīt šolaiku noskaņojumu. Par ko katrs domā, ar ko un par ko runā, ko grib.

Jā.

— Jauki. Tātad statistisko ziņu vākšanai jums ir ari uzticības personas?

— Ziņu vākšana uzticēta pieredzējušiem statistiķiem (obligāts noteikums, lai ne mazāk kā divreiz bijis tiesāts... ha, ha!), kuri tās iegūst atkarīgi no apstākļiem. Piemēram, šovasar laiks ir karsts un tātad daudz peldētāju. Mūsu statistiķis — plunkš, ūdenī iekšā! — un sāk nirt.

— Vai dieniņ! Tāpēc es peldēdamies katrreiz redzu, kāds nepazīstamais riņķo ap mani!

— Tas pats jau ir. Vēl cits piemērs, pienācis ābolu laiks: mūsu statistiķis tūliņ grozu pie rokas un — projām, ievākt statistiku.

— Bet paklau! Tā taču jūsu «statistiķi» savāks tādus brīnumus, ka no viņiem nebūs nekāda glābiņa.

— Un par ko tad es runāju? Par to taču’ ka nevienam nebūs glābiņa!

— Bet vai neizcelsies ķildas?

— Es jau saku: izcelsies ķildas.

Acis iepletis, izbrīnā paraudzījos uz viņu.

— Un kas jums par to! — viņš iesaucās, sākdams skaļi smieties.

— Kā — kas? — es steidzos. — Bet es taču ... jūs taču ... mums taču ... ir tēvzeme, dzimtene ... mums taču vajag ... mums nav tiesību musināt...

— Ērms tāds! Ādu taupa, viltojumus grib taisīt, bet raud par tēvzemi!

Vižļatņikovs uzkavējās_ pie manis vēl kādu stundu un visu laiku kārdināja. Stāstīja, cik pie viņiem labi: visi sanumurēti, un visi pārģērbti — nu, gluži kā īsti sazvērnieki. Vadītāji lielākoties bez atlīdzības žagojoties un atbalstot cits citā spēju drebēt; apakšnieki saņemot noteiktu algu un izdarot statistiskus pētījumus. Uz manu jautājumu, kā ir, vai nedraud piekaušana, viņš atbildēja, ka šis apstāklis esot paredzēts un ikvienam statistiķim šim gadījumam izsniegta karte ar uzrakstu: «Brīvs no sitieniem.» Un, ja arī kāds nejauši dabūjot pa ausi, tad vajagot tikai paskatīties uz kartīti, lai remdētos.

— Un dīvaini, — viņš secināja, — lai cik reizes cilvēks bijis tiesāts, bet, tiklīdz iestājas pie mums, — tiek uzskatīts par nesodītu. Dažam labam sen vajadzētu atrasties kādā patālākā vietā, taču viņš ložņā starp pilsoņiem, kuri peldas.

Sev par godu tomēr jāsaka, ka es nepakļāvos. Reiz gandrīz man paspruka kaut kas lidzīgs solījumam padomāt un paskatīties, taču tobrīd, paldies dievam, Vižļatņikovs pats pielaida kļūdu. Piecēlās no krēsla un pameta mani, apsolījies drīzā laikā pienākt vēl un atkal atsākt valodas.

Todien man īpaši laimējās: «viesi» nāca cits pēc cita. Nepaguvu pavadīt Vižļatņikovu, kad uzradās sieviešdzim-tes persona. Jauniņa, maziņa, diezgan glīta, taču it kā mazliet apmulsusi. Acīmredzot viņa nebija pati ar savu ierosmi iekļuvusi sazvērniekos, sākumā brāļi vai brālēni aizrāvušies ar statistiku, bet pēc tam iekvēlinājuši viņu. Acīmredzot viņa bija aizmirsusi, kāpēc nākusi, tāpēc ka apsēdās man pretī un ilgi klusēdama uz mani skatījās. Man pat rādījās, ka viņai acīs sariesās asaras, vai nu tāpēc, ka kļuva manis žēl, vai arī tāpēc, ka «ak, cik es nelaimīga!». Beidzot es pats nolēmu palīdzēt tās misijā.

— Vai jūs no sazvērniekiem? — es jautāju.

Tad viņa atcerējās un teica:

-— Ak, jā ... Mīļais! Pārnāciet pie mums.

To viņa pateica tik jauki, it kā aicinātu pāriet no kabineta uz viesistabu. Visai iespējams, ka viņa tieši tā arī raudzījās uz savu misiju, jo, kad es izteicu pieņēmumu, viņa ne druskas neizbrīnījās un teica:

— Un kas par to? Pārnāciet!

Tad es, saņēmis viņu pie rokām, teicu: «Ak mans dievs!» — un apsolīju ...

Pēc tam ieradās vecum vecs vīrelis un stādījās priekšā:

lusu sirsnīgs labvēlis.» Viņš sāka bez aplinkiem:

— Nevar, kungs, nevar tā!

— Un kur, cienītais, būtu mana vaina?

— Itin visā. Pie mums ir slikti, pretīgi, nekur nederīgi — nestrīdos. Bet tā ... nevar!

Viņš uztraucās un raizējās, lai gan nevarēja pateikt, par ko. Acīmredzot kaut kas viņam bija skaidrs, tikai viņš nesaprata, kas īsti. Tāpēc ari viņš tik neatlaidīgi atkārtoja: «Nevar!» Jau viņa vecāki atkārtoja šo vārdu, un, tā kā liem patiesi bija viss skaidrs, tad viņš domāja, ka arī viņam kādreiz būs skaidrs, ja daudzinās vienu un to pašu vārdu. Taču, kad viņš redzēja, ka pats neko nesaprot un es neko nesaprotu, tad nolēma, tā sacīt, «iebāzt man mutē».

— Neredzu mērķa, jā! — viņš teica. — Neredzu mērķa! Visu var: gan kritizēt, gan aizrādīt, gan prasīt... bet tā ... nevar!

— Ak, cienītais!

— Mērķa nav — tas ir galvenais. Pretīgi pie mums, nelāga — to ikviens zina! Taču vajadzīgs mērķis, un es tā neredzu!

— Cienītais! Bet kam tad tagad ir kāds mērķis! Dzīvo, kā pagadās. Paiet diena, paiet nakts, tad atkal diena un nakts ...

— Jūs sakāt: kā pagadās? — jauki! Te jums ir mērķis. Labi, mierīgi paiet diena — un paldies dievam! Arī rīt būs 'diena, un parīt būs diena, un jūs dzīvojat! Arī ārzemēs nedzīvo labāk! Tur ir apmierināti, bet mēs esam neapmierināti!

To teikdams, vecais uztraucās vienā laidā un beidzot tā sāka klepot, ka es neviļus metos pie viņa un sāku berzēt krūtis.

— Redziet nu, — viņš teica nomierinājies, — principi jums ir labi! Gan tuvākajam esat gatavs palīdzēt, gan pret sirmu galvu jūtat cienību ... tad kāpēc jūs visā neesat tāds? Ak, jauno cilvēk, jauno cilvēk! Dodiet man vārdu, ka labosities!

— Bet ko es tādu esmu ...

— Neko «tādu», bet tikai: tā nevar! — viņš atkal sāka malt. — Nevar tā, mērķa nav! Arī ārzemēs dzīvo, un pie mums dzīvo; tur nekurn, bet pie mums kurn! Kāpēc tur nekurn? Tāpēc ka nav par ko kurnēt! Kāpēc pie mums kurn? Tāpēc ka nevar nekurnēt! Pag! Vai es ko tādu pateicu?

— Neko, cienītais, viss ir, paldies dievam!

— Jauki. Tad apsoliet man ...

Te atkal viņam piemetās klepošanas lēkme. Lēkme sekoja lēkmei, bet pa vidu viņš runāja:

— Trīsdesmit gadu... klepoju... visu laiku tāpat... Gubernators būdams, divdesmit gadu klepoju ... tagad senatora kārtā ... desmit gadu klepoju ... Ko, jūsuprāt, tas nozīmē? To, mans draugs, ka es vēl varu noklepot trīsdesmit gadu!

— Lai dievs dod! — es teicu.

— Un pat nelietoju sevišķus līdzekļus, tāpēc ka redzu mērķi! — viņš droši turpināja. — Redzu mērķi un zinu, ka nams, kuru ceļu, ir izturīgs! Bet jūs neredzat mērķa un būvējat uz smiltīm! Nav labi! Nevar!

Viņš piecēlās un ilgi skatījās man acīs, tēvišķi pārmetoši grozīdams galvu.

— Iepriecini, draugs, vecu vīru! — viņš izsaucās, pavērdams man skavas.

Es neizturēju un metos pie viņa. Nesapratu, ko īsti solu, bet solīju. Viņš turpretī glaudīja man galvu un teica:

— Vienmēr esmu sacījis, ka ar labu var panākt... visu!

Beidzot atnāca kāds tāls radinieks (no baltās ķēves trešajā augumā) un paziņoja, ka viņš visu vasaru ar sievām gājis mežā ogot un šādā veidā paguvis izsekot divus svarīgus satricinājumus. Par to viņš virs algas saņēmis 99 rbļ. 3 кар. un mellenes pārdevis Rambovā par 3 rbļ. 87 кар. Jā, un vēl mākslu veicināšanas biedrība apsolījusi viņam par labu sarīkot kolekti.

— Vai negribat, tēvocīt, iestāties?

Šoreiz es sadusmojos.

XV

Visu dienu es prātoju, kā pildīšu saistības, ko uzņēmos, jeb, pareizāk sakot, — kā izvairīšos no to pildīšanas. Vēl nesen mēs ar Glumovu pavadījām dienu Pēterburgā aiz pilsētas, satikām mežā statistiķi, kurš, maskējoties par sēņotāju, veica izlūkošanu. Un viņš man šķita tik pretīgs, ka apšķebināja doma vien, ka varu nokļūt peldētāja vai

MiHtiaja lomā. Bet ko lai dara, ja iegrozīsies tā: vai nu v .и statistiku, vai arī uz visiem laikiem paliec politiski iM ii/.licamo sarakstā un brauc pa Kukujevas uzbērumu?

I .ipēc saprotams, kā es priecājos, kad nākamās dienas iil.t pie manis atnāca Glumovs. Viņš bija jautrs un viss •.biroja, lai arī seja kļuvusi mazliet bālāka un deguns smailāks. Acīmredzot viņš bija atskrējis ar nodomu pa-■ (astīt man savas mīlas epopeju, taču es viņu pārtraucu pie pirmajiem vārdiem. Ja ne šodien, tad rīt Vižļatņikovs \ar mani brīdināt otrreiz, bet večuks un meitene droši vien šobrīd mani gaida. Bet radu rads jau būs nogādājis statistisko materiālu, kur pienākas. Ko lai dara?

— Vajag bēgt! — Glumovs tūliņ izlēma.

— Bet tu?

— Es arī pie viena. Un Faīnušku ņemsim līdzi... ak, kas par meitieti! Tīrais zelts!

— Uz kurieni tad mēs bēgsim?

— Pamazām virzīsimies tikai uz priekšu. Sākumā brauksim ar vilcienu, tad pārsēdīsimies uz kuģa, tad brauksim <ir trijjūgu vai atkal ar vilcienu. Apniks braukt, apstāsimies. Paņemsim līdzi pārtiku, uz laukiem dosimies etnogrāfiskā ekskursijā, pirksim pienu, rupjmaizi, pierakstīsim dziesmas, biļinas; ja atradīsim aklu kobzaru — aizvedīsim uz Pēterburgu parādīt.

— Jocīgais! Tas bija agrāk, kad pa ciemiem vāca biļinas, bet šobrīd par tādu vākšanu — rokas aiz muguras un marš uz tuptūzi.

— Ja jau visus ķers tāds liktenis, tad turēsimies kopā ar visiem. Es jau Faīnuškai jautāju: «Vai iesi ar mani tautā?» — «Kaut vai uz pasaules malu!» viņa atbildēja. Par labu zinātnei, mīļais draugs, var arī pasēdēt tuptūzī!

— Ak, Glumov, ar tevi runā nopietni, bet tu joko.

— Nemaz nejokoju. Kad tev saka: vajag bēgt — un bēgsim. Te nav ko gaidīt. Esmu ar mieru glābt ādu, taču to izdaiļot vai pielāgot — nu, paldies! Un turklāt varu tev pateikt ko tādu, kas mums noder pie bēgšanas. Iedomājies, Onufrijs taču veselu pusmiljonu izlicis universitātei.

— Vai Sibīrijas?

— Nē, jauno grib celt jaunajās zemēs. Samarkandā vai Margelanā — vēl nav izšķirts.

— Bet par Očiščennijam paredzēto mitirognozijas katedru neesi aizmirsis?

— Nē, Onufrijs taisni par to domāja. Satiksmē ar sveš-tautībniekiem par šo zinātni citas derīgākas neesot.

— Tad nu gan cienījamais večuks priecāsies!

— Mēs, mīļais draugs, arī Redeģu atcerējāmies. Tā kā tagadējos apstākļos vajadzība pēc politiskās ekonomijas nav paredzēta, tad viņš jaunajā universitātē lasīs zinātni par Maskavas plīšu un katūnu izplatību.

— Burvīgi! Margelanai šīs divas zinātnes atliku likām.

— Tāpēc mēs arī vidējā ātrumā dosimies uz to pusi. Vispirms iegriezīsimies pie tevis Nospļautajā, varbūt nams vēl nav gluži sabrucis; pēc tam aizlaidīsim uz Moršu pie Faīnuškas radiem; no turienes — uz Lejas Lomovu, kur Faīnuškas krustmāte ir par virēju pie bagāta skopca; pa ceļam kaut kur nokristīsim žīdu. Onufrijs par to jau uzsācis slepenas sarunas. Ar laiku viņš cer no žīda iztaisīt mietnieku.

— Bet, ja mēs aizbrauksim, kas gādās par universitāti?

— Atstāsim Balalaikinam pilnvaru. Viņš, brāl, izgādās, ko gribi!

— Glumov! Tad sūtīsim jel ātrāk pēc Očiščennija!

— Pēc viņa un pēc Balalaikina. Pārrunāsim visu, ko vajag, un tad visi kopā pusdienot pie Faīnuškas.

Pēc stundas Očiščennijs un Balalaikins bija pie mums. Cienījamais sirmgalvis, izdzirdis par to, ka Austrumos viņu gaida apgaismības misija, paraugam vēlējās pateikt dažus pārsteidzošus izteicienus, taču asaras neļāva pateikt ne vārda. Kad nomierinājās, lūdza: algu, kāda viņam likumīgi pienākas, sākt izmaksāt, negaidot universitātes atklāšanu, bet tūliņ no tā brīža, kad paziņota viņam šī prieka vēsts. Arī Balalaikins ļoti nopietni uzņēma jaunos pienākumus, un, kad Glumovs viņu brīdināja:

— Pieraugi, Balalaika! Pa vienu ausi ielien, pa otru izlien! — viņš pieņēma cienīgu stāju un droši atbildēja:

— Par mani, kungi, neraizējieties! Zinu tādu paņēmienu, ko neviens, nu, pats tas āķīgākais arī neuzdrīkstēsies pielietot. Bet es uzdrīkstēšos.

Tad mums radās pārliecība, ka krievu Austrumu apgaismība atrodas labās rokās, un jau pavisam bijām gatavi doties pie Faīnuškas, kad Očiščennijs mūs uzkavēja.

— Ja jau nu tā, — viņš teica, — tad es arī atklāšu savu noslēpumu. Esmu kaut ko izdomājis. Ne jau nu ko īpašu, bet derīgu gan. Kā jūs, kungi, domājat, ja tagadiņ ' I I Krievijā ieviestu obligāto dzīvības apdrošināšanu — v ill no ta celsies labums vai necelsies?

’’is jautājums mūs tā apmulsināja, ka mēs skatījāmies и/ Očiščenniju, acis iepletuši. Taču Glumovs ātrumā jau l'iļ.i kaut ko aptvēris. Viņš piemiedza vienu aci, bet ar • Iru ieskatījās: tā viņš vienmēr darīja, kad kaut ko ap-.vcra vai aprēķināja.

Cik pēc jaunākajiem aprēķiniem Krievijā ir iedzīvo-liju? — Očiščennijs jautāja.

- Pēc beidzamā Suvorina kalendāra 1879. gadā skaitīts 98 516 398 dvēseļu, — es atbildēju.

— Tātad, ja katru dvēseli apliek ar vienu rubli, iznāk — 98 516 398 rubļu. Labi. Tas ir ienākums. Tālāk, — ja katra dvēsele gadā iemaksā vienu rubli, kā jūs domājat, kādu prēmiju var noteikt nāves gadījumā? Nu, apmēram!

Paņēmām Suvorina kalendāru, sākām meldēt, vai nav kas rakstīts par iedzīvotāju kustību, taču tāda raksta nebija. Tad sākām atcerēties, kas šai ziņā teikts senās sta-tistikās, un atcerējāmies, ka, šķiet, vidējais cilvēka dzīves ilgums ir trīsdesmit viens gads.

— Trīsdesmit viens rublis, — Glumovs ieteica.

— Bet es iesaku trīsdesmit piecus! — Očiščennijs iesaucās, augstsirdības mudināts.

— Ko nu! — mēs metāmies viņam virsū. — Padomā, kas izmantos tavu apdrošināšanas prēmiju! Tas pats mu-žiks izmantos! Viņam arī trīsdesmit viens rublis atliku likām!

Taču Očiščennijs palika pie tā, ka jāpatur skaitlis 35, tāpēc ka, ievērojot tautas politiku, šis pielikums var būt laba rekomendācija.

— Tagadiņ, kāda mirstība, pēc jūsu domām, var būt ik gadus? — viņš atkal jautāja.

Atkal ņēmām rokā kalendāru un atkal neko neatradām. Taču aptuveni aprēķinājām, ka no 1870. gada līdz 1879. gadam iedzīvotāju vidējais pieaugums ik gadus sasniedzis 1 500 000 dvēseļu. Bet cik dvēseļu ik gadus piedzimis, cik nomiris? To uzņēmās aptuveni noteikt Očiščennijs pats.

— Pieņemsim, ka no 98 516 398 dvēselēm puse ir meitiešu, — viņš teica. — Skaitli noapaļojot, iznāks četrdesmit deviņi miljoni meitiešu. No tām pusi atskaitīsim vecu un mazu — paliks divdesmit četri ar pusi miljonu dzemdētspējīgu. No šīs puses atmetīsim nost kaut vai pusi neauglīgu un vecmeitās palikušu — atliek mazliet vairāk par divpadsmit miljoniem. Katra no šīm sievām lai dzemdē pa trim gadiem reizi — šķiet, pietiks? — būs četri miljoni jaunpiedzimušo. Atņemiet pusotra miljona pieaugumu — mirstība iznāks divarpus miljonu. Pa trīsdesmit pieci rubļi katram mirējam — cik naudas sanāk?

— Astoņdesmit septiņi ar pusmiljonu! — mēs droši atbildējām.

— Bet, ja šo izdevumu atņemt no ienākuma (no deviņdesmit astoņi ar pusmiljona), cik liela peļņa paliek apdrošināšanas biedrībai?

— Vien-pad-smit mil-li-o-nu!

— Tik vien!

Očiščennijs svinīgi apklusa. Uz mums vārdi «apdrošināšanas biedrība» iedarbojās nomācoši. Mēs nekādi to nebijām gaidījuši. Mēs domājām, ka večuks aiz gara laika niekojas ar statistiku, bet viņš, lūk, kādu joku izspēlē!

— Tas, brāl, ir tik vareni, — Glumovs pirmais atjē-dzās, — ka es iesaku no peļņas ziedot pa sudraba rublim par labu jaunpiedzimušajiem ... nu, kaut vai autiņiem!

— Bet es ņemu pusi akciju sev! — Balalaikins teica, taču Očiščennijs tā ierēcās uz viņu, ka tas bija mierā ar ceturto daļu.

— Bet, kungi, — es teicu, — tas viss ir ļoti labi, taču mēs neesam ņēmuši vērā parādniekus. Zināms taču, ka krievu zemnieks ...

Es jau biju gatavs nolasīt lekciju par krievu zemnieka īpašībām, kad Očiščennijs mani pārtrauca pašā sākumā.

— Mums jo labāk, — viņš vienkārši teica.

— Kā tā?

— Nu, tā. Ikviens, kurš kaut reizi laikā nav nomaksājis sudraba rubli, ar to pašu zaudē tiesības uz apdrošināšanas prēmiju — tādi ir noteikumi. Tālāk: cik būs tādu, kuri maksā daudzus gadus, bet tad pēkšņi pārstāj? Pirmās iemaksas taču pilnībā iet par labu biedrībai! Un, otrkārt, pieņemsim, ka parādnieku skaits pieaug līdz vienai trešdaļai; tādā kārtā biedrības ienākumi aptuveni samazināsies uz trīsdesmit trīs miljoniem rubļu. Bet tai pašā reizē samazināsies arī izmaksājamās prēmijas, un ne jau par vienu trešo daļu, bet uz pusi un pat vairāk. Kāpēc uz pusi? Aiz tā vienkāršā iemesla, ka mirstība starp parādniekiem vienmēr ir lielāka nekā starp kārtīgiem maksātājiem. Tātad, ja šis pieņēmums realizēsies, mūsu peļņa būs ы «Ir mit pieci miljoni, bet viena miljona trīssimt tūkstošu |r .miju samaksai vajadzēs četrdesmit miljonu piecsimt 1111. (ošus. Pārpalikums — četrpadsmit miljonu.

Bravo, Ivan Ivanič, bravo! — mēs saucām.

■ Saki, mīļais, kā tu nonāci pie tik apbrīnojamas kombinācijas? — Glumovs interesējās.

Dievs mani ar lielām spējām nav apveltījis, — cienījamais sirmgalvis pieticīgi atbildēja, — taču arī no mazuma cenšos izdabūt, kas iespējams. Staigāju starp ļaudīm, klausos. Nesen dzirdu, kāds gudrs kungs piedāvā projektu: dibināt apdrošināšanas biedrību dzelzceļu katastrofu gadījumiem. Lai ievāktu no katra braucēja neapgrūtinošu, taču obligātu nodevu, bet katastrofas gadījumā — i/.maksāt prēmiju. Labi, vai ne? Nu, es klausījos, klausījos — un pēkšņi man pazibēja: kā būtu, ja šo projektu realizētu plašākos apmēros? Un izdomāju.

— Un cik labi esi izdomājis, — Glumovs uztvēra, — arī bērnus neesi aizmirsis! Tu esi lāga vīrs, lūk, kas ir vērtīgi! Ņemsim tādu gadījumu: nomirst kāds vienu mēnesi vecs knēvelis, tūliņ ģimenei trīsdesmit piecus rubļus... saņemiet! Apaļi trīsdemit rubļi tīras peļņas! Bet zemnieks taču uz laukiem par trīsdesmit rubļiem var nopirkt govi! Tā ja!

— Un kādu vēl! — Očiščennijs apliecināja.

Atlika tikai izstrādāt paņēmienu, kā realizēt Očiščennija izdomu, taču es, todien būdams sevišķi kašķīgā noskaņojumā, uzskatīju par vajadzīgu sapulcei uzdot vēl vienu, beidzamo jautājumu.

— Jauki, — es teicu, — mani mulsina viens. Jūs minējāt tautas politiku. Pieņemsim, ar to jums būs viegli izdabūt atļauju tautai noderīgā pasākuma realizēšanai. Taču iedomājieties šādu gadījumu: rīt tautas politika iziet no apgrozības, tās vietā stājas netautas politika. Kā rīkoties šādā gadījumā? Vai jūs nedomājat, ka jums izdoto atļauju nekavējoties anulēs? Un tādā gadījumā — kāda vērtība būs jūsu akcijām un pajām?

Te pats Glumovs uzņēmās pūles izskaidrot manu iebildumu nepamatotību.

— Jocīgais! — viņš teica. — Vai tad mēs akcijas turēsim acu priekšā un skatīsimies uz tām? Mēs tūliņ laidīsim tās biržā — gan jau izķers! Un pārdevuši mēs tūliņ maliņā. Nu, varbūt skata pēc atstāsim kādas piecas gaba-las. Ivan Ivanič! Vai pareizi?

— Pareizi gan.

Tā visas neskaidrības tika novērstas un nekas vairs netraucēja izstrādāt pasākumu līdz galam. Vajadzēja noskaidrot trīs galvenos jautājumus: 1) kas šai pasākumā j ērtāks: akciju sabiedrība vai savstarpīgā kredītbiedrība? ; 2) cik vienā vai otrā gadījumā vajag izlaist akciju vai ļ paju? un 3) kādu nominālo cenu noteikt kā vienām, tā otrām?

Visus trīs jautājumus izšķīra vienbalsīgi. Priekšroka i tika dota akciju sabiedrībai, tāpēc ka šīs sabiedrības ir ; anonīmas, turklāt ar akcijām biržā iespraukties vieglāk \ nekā ar smagnējām biedru pajām (salīdzini vieglo kava- 1 lēriju un smago kavalēriju). Otrajā jautājumā atrada par iespējamu izlaist vienu miljonu akciju ar kuponiem, kas J līdzīgi Novotoržokas dzelzceļa akcijām (gaidi vien!), turklāt uz katras akcijas uzrakstīt: «pirmais izlaidums», lai publikai rastos cerība, ka būs arī otrais izlaidums un tātad pasākums ir solīds. Lai gan trešajā jautājumā pašla- \ buma instinkts kūdīja mūs akcijas cenu noteikt jo aug- ‘ stāku, taču par godu mums virsroku guva labvēlības jūtas ļ pret trūkuma cietēju cilvēci. Tā ka akcijas mums pašiem ! nemaksās ne kapeikas un, lai sekmīgāk realizētu, nepie- ; ciešams, lai tās būtu pieejamas maziem makiem, tāpēc mēs ! apstājāmies pie divdesmit pieciem rubļiem, pamatoti spriezdami, ka arī tad dibinātājiem sadalīšanai ienāks divdesmit pieci miljoni rubļu.

Bet kādi rubļi? Metāla vai asignācijās?

Sai jautājumā izcēlās domstarpības. Balalaikins tieši pateica: metāla labāk, jo ar tiem skaidra būšana. Es teicu: labi, ja ir metāla, bet nav slikti arī asignācijas. Glumovs un Očiščennijs nostājās_ asignācijas rubļa pusē, lūgdami ieverot, ka mūsu «lielā» publika pagalam pazaudējusi priekšstatu par metāla rubli.

— Nav mums laika noņemties ar metāla rubļiem, — Glumovs teica. — Kaut gan francūzis Bontū nozaga metāla naudu ...

Taču izteicis vārdu «nozaga», viņš instinktīvi apgriezās, it ka vēlēdamies pārliecināties, vai nav ienācis kāds svešs, kas izteicies tik asi?

— Kas teica «nozaga»? — viņš jautāja, neticēdams, ka pats ar savu mēli izteicis šo vārdu. Redzēdams, ka neviena sveša nav, secināja, ka viņam tā izlicies.

Ioiner šī epizode atgadījās īstā laikā, tāpēc ka jautājumu tūliņ izšķīra par labu asignācijas rublim.

lāču, kad lieta nonāca pie akciju dalīšanas, mēs pamaini tā saniknojāmies, ka visi jautājumi atkal uzpeldēja virspusē. Pirmkārt, Glumovs pieprasīja, lai Faīnušku atzilu par dibinātāju. Tas ievērojami samazināja katra daļu; !m ii, tā kā Glumovs piedraudēja pārtraukt attiecības, nā-«.i piekrist, tomēr ar noteikumu pie pirmā izlaiduma slepeni piedrukāt klāt simttūkstoš akcijas, kuras atdot Faī-liuškai. Pēc tam tas pats Glumovs ierosināja jautājumu par Paramonova līdzdalību, taču te gan bez vārda runas nolēma: piedrukāt vēl simttūkstoš rezerves akciju un atdot l.is Paramonovam par divdesmit pieciem rubļiem katru, bet divus miljonus piecsimt tūkstoš rubļu, kas radīsies no šis pārdošanas, ieskaitīt rezerves kapitālā. Kad nu akcionāru pamatkapitāls tādā kārtā izrādījās neskarts, mēs to sadalījām uz četrām līdzīgām daļām. Taču te uzreiz visiem likās par maz. Mēs sākām cits citam pārmest. Očiš-eennijam pārmetām, ka viņš izsviež svešu naudu, nosacīdams trīsdesmit pieci rubļu prēmiju, lai gan pietiek ar trīsdesmit vienu rubli lielu prēmiju; Glumovam pārmetām, ka viņš izsviež četrus miljonus jaunpiedzimušajiem; man pārmeta, ka es ar savu divkosību sekmējis atteikšanos no metāla rubļa. Visvairāk uztraucās Balalaikins, kuram pat acis pieplūda ar asinīm.

— Par ko man jācieš? Par ko tad man jācieš? — viņš brēca, kamēr Glumovs sagrāba viņu un iznesa kāpņu telpa.

Un, kad tas bija izdarīts un pamazām iestājās miers, mēs uzreiz atjēdzāmies, ka bez Balalaikina tomēr nekādi neiztiksim. Mēs visi braucam prom, kas tad rūpēsies par uzņēmuma dibināšanu? Skaidrs, ka šādā gadījumā Balalaikins vienīgais var ko panākt. Taču mums laimējās — tai pašā brīdī, kad Glumovs jau saņēmās iet viņu meklēt, Balalaikins, apskrējis apkārt, uzkāpa pa virtuves kāpnēm un atkal ieradās mūsu vidū.

— Es jums to lietiņu tā nostrādāšu, — viņš teica, pilnīgi aizmirsis notikušo, — es zinu tādu paņēmienu, ko neviens, nu, pats tas āķīgākais arī neuzdrīkstēsies pielietot, bet es uzdrīkstēšos!

Tā viss beidzās laimīgi, un mēs ar vieglu sirdi varējām doties pie Faīnuškas pusdienās. Šai ievērojamajā dienā bija likti pamati diviem spožiem pasākumiem: pirm*

kārt, nodibināta Zaravšanas-Ferganas universitāte un, otrkārt, krievu zemniekam sniegts ievērojams pabalsts. To visu itin teicami izsacīja Glumovs, kurš, norādīdams uz Očiščenniju, teica:

— Te jums, kungi, gan paraugs, gan pamācība! Cienījamais Ivans Ivaničs, tā sacīt, ir visu mūsu finansistu prototēls. Viņš neskatās apkārt, neblēžojas, nenoņemas ar statistiku, nestaigā līkumotus ceļus, bet saka skaidri un gaiši: pa rublēnam no dvēseles! Vai arī izsakoties citiem vārdiem: no plika pa diegam — veiklajam krekls! Bet muļķim — piga! Vai man nav taisnība?

XVI

No Pēterburgas mēs izbraucām pieci: mietnieks, Faī-nuška, Očiščennijs, Glumovs un es. Vēl mēs nolēmām paņemt līdzi uzticamu cilvēku, kurš ceļā pierakstītu visus mūsu darbus, sarunas un domas. Šī piesardzība mums nelikās lieka, jo gadījumā, ja ceļā mūs pārsteigtu «viesis», tad žurnāls noderētu par attaisnojošu dokumentu: lasi! Sākumā mēs domājām šim nolūkam izmantot Kšepšicuļski, taču izrādījās, ka viņš ir rakstītnepratējs, turklāt pārāk jau veiksmīgi spēlēja preferansu. Tad ar Ivana Timofe-jiča piekrišanu mēs izvēlējāmies «mūsu speciālkorespondentu» un, kā redzēsim, nekļūdījāmies šai izvēlē.

Mūsu ceļš veda tieši uz Moršu, kur mūs gaidīja Faīnuš-kas radagabali. Taču ceļā Glumovs izlēma citādi un pierunāja mūs izkāpt Tverā, lai dotos pa Volgu ekskursijā līdz Ribinskai.

— Pirmkārt, Volga pacilās mūsu jūtas, — viņš teica, — bet, otrkārt, ja esam nolēmuši nodarboties ar apgaismības lietām, neaizmirsīsim, ka agri vai vēlu, mums tomēr nāksies savu laiku nosēdēt tuptūzī un varbūt arī pastaigāties uz muguras sasietām rokām. Manuprāt, tas jāpaveic jo ātrāk: kas pienākas, jāizcieš un pēc tam, nodrošinājušies ar apliecību, ka visas apgaismības ceremonijas esam veikuši pilnībā, laimīgi ceļosim tālāk. Šo apliecību mēs uzrādīsim pie visiem aizšķēršļiem, un, tā kā tur būs teikts, ka savu esam dabūjuši, tad, lai vai atveram kaut simt universitātes, — neviens mūs neaiztiks. Tātad uzdevums ir: ciest pēc iespējas ērtāk. Un man ir pamats domāt, ka šīs klaušas visizdevīgāk pildīt Tveras guberņā. Tveras guberņa kopš seniem laikiem slavena ar

I ii liberālismu*. Tas ir pilnīgi pietiekami, lai ar cerī-I*.iiii dotos turienes uradņiku institūta patvērumā. Kungi! i' iosinu uzsaukt urā par Tveras guberņas uzplaukumu un labklājību vispār un par Tveras uradņikiem īpaši!

šo runu ar veselu politiskas programmas izklāstu mēs 11/ņēmām visai atzinīgi. Mēs uzsaucām trīskārtīgu urā un n.ikamajā dienā pulksten sešos no rīta jau ierīkojāmies I vērā uz kuģa, kurš devās uz Ribinsku.

Nebijām paguvuši ne nomazgāties, ne padzert tēju, kad oinūsu speciālkorespondents» vispārējam novērtējumam atnesa burtnīcu ar ierakstu titullapā:

CEĻA ŽURNĀLS EKSPEDĪCIJAI, ko Pirmās ģildes tirgonis Paramonovs rīkojis nolūkā atklāt Zaravšanas universitāti

Pirmā diena

«Aizbraukšana no Pēterburgas: « ... » augustā pulksten 3.30 pēc pusdienas ar pasta vilcienu.

Darbība. Iekāpuši vagonā, aizņēmām vietas, pēc tam ķērāmies pie pārtikas groza, no kura smēlāmies, līdz kamēr satumsa. Attiecīgās vietās izkāpām stacijā pusdienot, tēju dzert un vakariņot. Nakti — gulējām.

Sarunas lielākoties noritēja par apgaismības derīgumu un arī par to, kas ir īsti laimīgs cilvēks. Sakarā ar to Onufrijs Petrovičs Paramonovs pavēstīja, ka Perekusihins Pirmais atzinies viņam, ka vēlas pieņemt mazo zīmogu, uz ko tam atbildēts: «Ar patiesu labpatiku varu piešķirt šo prieku jūsu ekselencei.» Bet, tā kā Perekusihina Pirmā kungs par atsavināšanu noteicis desmittūkstoš rubļu, bet Paramonova kungs sirmā vecuma dēļ piedāvājis tikai piecsimt rubļu, tad vienošanās pagaidām nav notikusi. Pie sarunām pieskaitāms arī Glumova kunga izteiciens, kad viņš, vērsdamies pie Faīnas Jegorovnas Stjognuškinas, nosauca to par «karalieni». Tam sekoja paskaidrojums, ka šo izteicienu viņš nav lietojis nozīmē, ka būtu tīkojis uzcelt Faīnu Jegorovnu rumāņu vai serbu tronī, bet gan tas lietots tādā nozīmē, ka viņa ir Glumova sirds valdniece. Ar šo paskaidrojumu visi bija mierā, to skaitā arī pie sarunas neredzami klātesošais štāba virsnieks.

Nekāda domāšana todien nenotika.

Nākamajā dienā pulksten piecos no rīta iebraukšana Tverā un pārsēšanās uz kuģa.»

So redakciju visi uzskatīja par pilnīgi apmierinošu un pasteidzās apstiprināt žurnālu ar saviem parakstiem.

Taču laiks mums nebija labvēlīgs. Debesi visapkārt klāja svina padebeši, no kuriem sijājās smalks un pilnīgi rudenīgs lietus. Kā ar tīklu tas mūsu acīm aizvilka gan tāli, kurā Volga vēla savus viļņus, gan lēzenos krastus, uz kuriem vietām melnēja sērdienīgas mājeles gluži kailā vietā. Sakarā ar to cerētais jūtu pacēlums neradās. Uz klāja vairāk nebija kā divdesmit cilvēku, un arī tie klusē-j dami spiedās zem brezenta, ar rokām plucinādami kaltētu v voblu. Vienīgais izņēmums bija jaunais diakons bālganu seju, bālganiem matiem un tādām pašām bālganām acīm, izbalējušu garīdznieka apakšējo svārku mugurā. Viņš staigāja šurpu turpu pa klāju, brīžiem atbalstījās pret borlu (lielākoties mums kaimiņos) un skatījās tālē, samirkušos plecus rozīdams, it kā skaitīdams baznīcas, kas pagadījās ceļā. Man jau uzreiz likās, ka viņš «vāc statistiku». Kajītēs itin neviena nebija. Pavārs tik netīru svārku mugurā, ka šķita — ar to slaucīta grīda, bezdarbībā stāvēja virtuves durvīs, neko labu negaidīdams. Sulainis — samiegojies, ar satūkušu ģīmi, notraipītos svārkos spļāva pa labi un izberzēja ar kreiso kāju. Kuģis bija vecas konstrukcijas ar riteņiem un, mūža pēdējās dienas dzīvodams, elsa, klabēja, čīkstēja. Ausīs vienmērīgi atbalsojās riteņu lāpstu plīkšķi, kurus pavadīja braucamā ceļa mērītāja loča izsaucieni. Četri! pieci! pieci! četri! trīs! — viņš brēca it kā pa miegam, uz kapteini skatīdamies. Nomācošas skumjas uzvēdīja šīs skaņas un visa vienmuļā ainava.

Beidzot lietus sadzina mūs kajītē, taču te kļuva vēl skumjāk. Galvenais, mēs nezinājām, ko iesākt. Gribējām pasūtīt kādu ēdienu, bet atcerējāmies pavāra svārku un nobijāmies. Tematu sarunām arī neradās, taču sarunāties bija nepieciešami, jo citādi varēja sākties domāšana. Un tad mūsu žurnāls būs sabojāts uz visiem laikiem. Glumovs mēģināja ierosināt jautājumu: «No kā rodas garlaicība?», bet tūliņ atsauca savu jautājumu, jo tas varēja dot ieganstu ačgārniem skaidrojumiem. Es arī pieteicu jautājumu: «Kur mājo īsta laime, pilīs vai būdiņās?», un tūliņ to atsaucu, jo arī te varēja rasties iegansts ačgārniem skaidrojumiem. Un labi vien darījām, tāpēc ka «mūsu speciālkorespondents» jau ieurbās mūsos ar acīm un, šķita, to vien gaidīja, kas būs tālāk.

I ml Glumovs sāka runāt par Korčevu. Novojei (pirmā lv 111' 11 ])iestātne) mēs jau bijām pabraukuši garām, aiz tās и.i i Korčeva. Izrādījās, ka mēs zinām tikai vienu: ka l < eva ir Korčeva. Bet vai tur ir ādas apstrādāšanas un u pju vārīšanas rūpnīcas — nevienam īsti nebija zināms, iirsa, Očiščennijs teica, ka reiz «Demidrona Rotā» sa-miiita korespondence, kas liecināja, ka Korčevā dzīvo maiznieks, kurš katru dienu cep svaigas franču bulkas, taču ird.ikcija neuzdrīkstējās šo korespondenci iespiest, baidīdamas, vai te nav kāda alegorija. Tomēr ar to pietika, lai к dī gtos ēstgriba un rastos vēlēšanās apstāties Korčevā. Velti mēģināju pārliecināt, ka nesalīdzināmi vērtīgāk apstāties Ugļičā, kur taisa slaveno Ugļičas desu, — neviens mani neklausīja. Kuģis uzreiz tā apriebās, ka visi bija priecīgi par katru ieganstu, lai tiktu klusumā un siltumā projām no mitruma un nomācošajiem kuģa trokšņiem.

— Nu, kas par to, — Glumovs teica, — ja jau Korčeva, tad Korčeva. Padzīvosim divas trīs dienas, apskatīsim ievērojamas vietas, un tad varēs aizšaut arī uz Ugļiču!

Korčeva mūs saņēma nelaipni. Bija ne vairāk par pulksten pieciem pēc pusdienas, kad kuģis pietauvojās piestātnē; taču mākoņi klāja debesi un krēsla iestājās agrāk nekā parasts. Lietus pastiprinājās, augsne samirka, krastmala bija galīgi tukša. Un, lai arī līdz iebraucamajai vietai nebija tālu, bet, tā kā kājas mums slīdēja, tad līdz mājoklim mēs nokļuvām ar lielām pūlēm, izmirkuši un notašķījušies. Tikai nu mēs atjēdzāmies un izbrīnījušies paskatījāmies cits uz citu, it kā jautādami: «Kur mēs atrodamies?»

— Kāds nelabais mūs šeit atvedis! — pēkšņi un it kā dusmīgi «mūsu speciālkorespondents» uzdeva jautājumu.

Viņa balss skanēja pravietiski. Parasti viņš izturējās klusu un pat bailīgi, tāpēc mēs nepazinām viņa balss īpašības. Un nu pēkšņi izrādījās, ka viņam ir zvērīgs bass, radies no pārdzeršanās.

Neviens uz jautājumu neatbildēja, un Glumovs mūs atsauca īstenībā, teikdams:

— Kungi! velciet laukā pases! Lai tūliņ pēc pirmās teikšanas, tūliņ ...

Iebraucamā vieta bija veclaicīga, kādas var sastapt tikai visattālākajās nomalēs, kur neviens ne pēc kā nebrauc. Plašais, tumšais pagalms ar baļķu grīdu, izpuvušu un vircas notašķītu, tumšs priekšnams ar izņidrējušām kāpnēm un patvāri, kas nolikts tieši ceļā un visapkārt izplata garaiņus un tvanu. Pa labi — liela istaba, kurā mitinās saimnieks ar ģimeni un ielaiž prastos ļaudis, pretī — divas nelielas «tīrās» istabas tīrākiem iebraucējiem ar pusakliem, nozaļojušiem logiem, pa kuriem varēja redzēt laukumu un tālāk — Volgu. Te viss bija senatnīgs, pirmsre-formas laiku, kam kādreiz bija jēga un mērķis; taču sen kopš pamests, sakritis un neapdzīvots. Saimnieki acīmre-ļ dzot uzskatīja šo «namu» par vietu, kur pārnakšņot, un savu darbību bija pārcēluši uz nelielo piebūvi, kur atradās veikals ar visādām lētām precēm zemnieku ļaužu vajadzībām.

Sā vai tā, mēs tomēr izvietojāmies un, protams, vispirms paprasījām patvāri. Bet — ak vai! — nebija slaveno bulku, uz kurām likām tik daudz cerību. Pirms nedēļas maiznieks pārvilināts uz Kaļazinu, un Korčeva, kura līdz tam bija cepusi bulkas un lieldienu maizi par skaudību visai apkārtnei, galīgi pazaudēja katru pievilcību.

— Kas tad jums ir? — Glumovs jautāja.

— Baznīca.

— Hm ... baznīca ... Baznīca — tas, brāl, nav tas ... kas ir no ēdamā, — es jautāju.

— Var pameklēt olas ...

Saimnieks, Korčevas namnieks Raznocvetovs, runāja gausi un negribīgi. Tas bija vīrs ap gadu sešdesmit, pēc izskata veselīgs un drukns, bet iekšēji nomākts. Kādreiz viņš pazina labākus laikus. Viņa māja ņudzēja no iebraucējiem, apcirkņi bija pilni ar auzām un citiem graudiem; viņš turēja vairākus trijjūgus. Arī agrāk Korčeva sevišķi plaši izplesties nevarēja, tomēr kaut kas bija, vismaz smaržoja pēc maizes. Tolaik Raznocvetovs valkāja kokvilnas samta platbikses un raibaudekla kreklu pār biksēm; viņš nesteidzīgi pārdeva un pieņēma preci, pēc kapeikas nešaudījās kā apsvilis, bet mierīgi un ar cieņu audzēja vēderu, likdams naudas gabalu pie naudas gabala un ieslēgdams ienākumu kaltā lādē ar skanīgu atslēgu. Un pēkšņi piezagās izputēšana. Pienāca tā, ka neviens neticēja; visi domāja, tas tikai pa jokam. Sākumā iesvilpās uz Volgas kuģis, bet Raznocvetovs, stāvēdams uz krasta, vēroja, kā «Nāra» klaudzina riteņus, un pie sevis runāja: «Peldi vien, velna sile, peldi! Neko jau nesapeldēsi!» Taču pēc gada

/i11• us vajadzēja samazināt uz pusi, tāpēc ka braucēji de-\ i uz Novoji. Pēc tam uznāca emancipācija; sākumā muižnieki blēņojās ar izpirkuma papīriem, tad pēc neilga l.iikn pavisam izgaisa: zemnieki priecājās par brīvību un i klīda tālās pe|ņās. Mājās palika slimie, vecie un mazgadīgie. Tirgi panīka tā, ka pat misas pārdošana vairs ne-Mi'iia nevilināja. Zirgu pastu vajadzēja atmest pavisam. IVc tam pasludināja brīvību šņabim un Raznocvetovs uz i u laiku atplauka. Pirmais no visiem iebraucamajā vietā viņš ierīkoja šņabja pārdošanu dzeršanai uz vietas un promnešanai un domāja: «Tagad zemnieciņi dzīros!» Zemnieki, patiesi, dzīroja, bet, tā kā ciemos uz katra stūra parādījās savs, «vietējais» Raznocvetovs, kurš par šņabi ņēma gan ilksi, gan pakavu un vecu zābaku stulmus, tad, saprotams, ka uzplauka lauku kroģeri, bet — galvenais — Raznocvetovs panīka. Tad sāka būvēt dzelzceļus: no Bolo-gojes uz Ribinsku, no Maskavas uz Jaroslavļu, bet Kor-čevu galīgi aizmirsa, un pat no starpstacijām uz šejieni ceļi neveda ... Un Raznocvetovam no agrākās dzīves palika tikai ietilpīgs vēders, kuru nebija ar ko piepildīt.

— Nosvilināt vajag to mūsu Korčevu! — teica sašutušais Raznocvetovs, nervozi rozīdams plecus.

Taču, par spīti viņa pareģojumiem, tā vēl šobrīd stāv kā stāvējusi, lai arī ar katru gadu vairāk panīkst, it kā būtu kritusi nežēlastībā.

— Kā būtu, mīļais, ja liktu notvert vistu! — Glumovs pūlējās uzmundrināt Raznocvetovu ar laipnību.

— Notvert vistu var, tikai saujā jau to neizvārīsi, — saimnieks drūmi atbildēja.

Tomēr kaut kā nokārtojās. Notvēra veselas divas vistas, no mācītāja patapināja kastroli un nojumē uz ķieģeļiem izvārīja zupu. Turklāt saimnieks vēl nez kur sadabūja akmenī sakaltušu baranku saišķi un niecīgu sažuvušu citronu pie tējas. Mēs baidījāmies, ka visa Korčeva saskries skatīties, kā naudīgā šķira ēd vistas zupu un, ko var zināt, notiks vēl revolūcija; tomēr dievs novērsa. Paēduši visi kļuva rosīgāki un sāka interesēties par apkārtni.

— Saimniek! Kas jums te ir ievērojams?

— Baznīca, — Raznocvetovs atbildēja mazliet laipnāk, pārliecinājies, ka viņu gaida peļņa. — Evaņģēlijs ... altāra krusts...

— Bet bez baznīcas... piemēram, fabrikas, rūpnīcas ir?

— Nē, ari agrāk mums nekādu iestādījumu nebija un tagad jau nu nepavisam.

— Ar ko tad jūs nodarbojaties?

— Tāpat vien visi sitamies. Nemaz paši nesaprotam savus darbus.

— Varbūt pinat mežģīnes? Vai ari — nu, ko vēl izgatavojat? nu, paklājus, lentes, čaulītes?

— Mums, kungs, nav kas piešuj pogu, bet jūs par mežģīnēm!

— Ko tad jūs darāt?

— Patentēs maksājam. Patentēm vien dzīvojam.

— Ērms tāds! taču patentēm vajag kaut kur izraut.

— Tāpēc jau arī sitamies. Ja kādam pagadās lieka aita — pārdod aitu; citam vista izperē cāļus — tos pārdod uz kuģa. Saņem rublēnu — nopērk patenti.

— Ak baloži, baloži! — žēli iesaucās rnietnieks.

Tas bija pārāk neparasti — šie ļaudis, kas dzīvoja, tikai

lai nopirktu patenti —, ka Faīnuška klausījās, klausījās un sāka skaļi smieties: ak, cik jautri! Taču tūliņ ari apklusa, pamanījusi, ka Glumovs uzmet viņai ātru skatienu.

— Tātad pie jums nekā nav ko apskatīt?

— Baznīca, — Raznocvetovs atkārtoja, bet pēc brītiņa atcerējās: — vēl mums večuks dzīvo, tam simt septiņi gadi, varbūt gribat apskatīt...

Mēs saskatījāmies, un visās sejās izlasījām: bulku nav_, iestāžu nav, mežģīnes nepin, paklājus neauž — katrā ziņā jāapskata večuks!

Aiz valodām nemaz nepamanījām, kā aizritējis laiks. Atkal atstiepa patvāri, nosēdinājām pie sevis saimnieku un sākām otrreiz dzert tēju. Pie tējas uzņēmām sarunu par to, kā varētu pacelt Korčevas garīgo un ekonomisko līmeni.

— Jums vajadzētu turēt kapaunus. Palūk, kā Rostova — tepat kaimiņos un kā ar kapauniem uzplaukusi! — Glumovs ierosināja.

— Nekādi mēs to nevaram, — Raznocvetovs kautri atbildēja.

— Kāpēc ne?

— Nekas neiznāks no mūsu kapauna salīdzinājumā ar

Rostovas!

— Nu, kāpēc tad ne, mīļais?

— Tad re... Rostovā zina tādu «vārdu» — tāpēc arī liirienes kapauns slavens. Bet mūsu kapaunu, kaut vai p.irbaro — vienalga, to neviens neēdīs.

— Ak tu kungs!

— Palūk, Kimrā šuj zābakus, — es savukārt piebildu,

— jūs arī varētu mācīties no kimriešiem ...

— Tas pats ar zābakiem. Vieta vainīga. Ja kur ir dabas dota vieta — izdodas, bet, ja vieta nav īsta, — šuj vai nešuj, alga viena! Dievs nav lēmis, jā ...

— Ļautiņi mīļie! Ko jūs tā nolaižaties ... saņemiet jel dūšu!

— Ne mazums dūšojāmies. Gan paši saņēmāmies, gan priekšniecība saņēma. Te bija kāds muižnieks — apsviedīgs vīrs! — sadomāja vārīt cukuru. Iesēja bietes, fabriku uzcēla. Bet nekā — sēja bietes, izauga burkāni.

— Ko jūs sakāt!

— Taisnību runāju. Jādomā, te tāda zeme. Tā neaudzē, ko gaidi, bet, ko negaidi, — atliku likām.

— Tomēr, kā lai jums palīdz?

— Kā palīdzēt? Būtu jau palīdzība, tikai pagājušogad tā pabrauca garam!

— Kā tā?

— Pagājušogad tirgonis Vzdošņikovs pasludināja: ja kāds viņam piegādās sicīlistu — tam pateicības alga divdesmit pieci rubļi. Nu un sāka tvarstīt. Toreiz pie mums ikviens cits citu tvarstīja. Tikai ko tas nelietis izdarīja! Redz, tuvojas laiks, kad jāmaksā, tūliņ kāpjas atpakaļ: «Sak, 'šie sicīlisti nav īstie!» Tā neviens neko nedabūja. Vienīgi ļaudis, cilvēku trīsdesmit, samaitāja.

— Jums vajadzēja pieprasīt no Vzdošņikova.

— Kas no viņa, no tā blēža, ko var dabūt.Viņš tagad pie mums visus izrīko, pat policiju ar ispravņiku tura zem sava papēža. Ja kāds pasaka ko pretī — tūliņ: sicīlists. Ar šo vienu vārdu visus nolicis gar zemi. Visu tirgošanos saņēmis savās rokās, nevienam neļauj ne elpot!

— Un ko tad ispravņiks?

— Nevar, viņš saka, neko nevar darīt... Tāpēc, ka cilvēks stāv uz pareizas līnijas ... tas ir — tas Vzdošņikovs! Ak, kaut arī mēs tā mācētu!

— Un tad jūs arī?

— Kā ne ... katrs tīko ... Tikai vienu vārdu, un, skat, tas vairak vērts nekā cukurfabrika! Neko vairāk, tikai sauc: sicīlists! Un saņem naudu! Mēs arī mācētu

Raznocvetovs noslaucīja sviedrus no sejas un noraizējies pakasīja vēderu.

— Palūk, kāds vēders uzblīdis... Kam tas vajadzīgs? — viņš sašļucis teica, — vēders taču ēst prasa!

— Nu, ēdiet jel! — Faīnuška pajokoja.

— Tā jau gan, bet...

Viņš pamazām kļuva arvien niknāks. Paņēma no gaida akmens cieto baranku un tūliņ pārkoda to pušu, pārcirta gluži kā ar cirvi. Un parādīja rindu baltu, stipru un līdzenu zobu.

— Ak, kādi jums zobi! — Faīnuška brīnījās.

— Gan zobi ir ... gan vēders un zobi... tikai kādai vajadzībai?

Očiščennijs ņēma ļaunā, viņam šķita, ka Raznocvetovs kurn.

— Ak, Ņikifor Moseič! Kā jūs tā! Zobus devis dievs, bet jūs: kādai vajadzībai!

— To pašu es arī saku. Ar zobiem jākož, bet, ja velti tos šņakstināt, — kāda jēga! Tas pats ar vēderu: ja tajā vandās sausa garoza — nav ne glītuma, ne prieka ... maiss, vairāk nekas!

Raznocvetovs pārkoda otru baranku un apklusa. Klusējām arī mēs. Faīnuška bija aizvērusi acis aiz noguruma un spiedās pie Glumova; mietnieks alkatīgi urbās ar acīm saimniekā un, šķiet, cerēdams uz tā niknumu, apdomāja kādu kombināciju.

— Bet, manuprāt, saimnieciņ, priekšniecība vāji jūs uzmana, — Očiščennijs atkal iesāka, — ja tā pievilktu stingrāk grožus, gan tad rastos uzplaukums.

— Priekšniecība mums bijusi dažāda, — Raznocvetovs atbildēja, — dažs priekšnieks tirdīja ar lēnprātību, cits — ar stingrību. Vai maz bijis runu, kāpēc jums nav ne fabriku, ne rūpnīcu? Kāpēc nav uzcelts tirdzniecības pagalms? Kāpēc ugunsdzēsības caurule nav lietošanas kārtībā? Kāpēc nav torņa, ielu bruģa, laternu? Ak jūs, barbari!

— Vai patiesi ar to arī izbeidzās labie pasākumi?

— Ja jau būtu beigušies! Bet ir tā: mēnesi ļauj atvilkt elpu un atkal pie sava: kāpēc nav fabriku un rūpnīcu? Kāpēc laukums nebruģēts? ... Ak jūs, barbari!

Raznocvetovs pārkoda baranku, apgāza tasi, uzlika uz tās apgrauztu mazītiņu cukura gabaliņu un smagi uzrausās no sola.

— Piedošanu izlūdzam! Paldies par tēju, par cukuru! — viņš tencināja un gribēja jau aiziet, kad pēkšņi kaut ko .11cerējās un atkal saniknojās.

— Bet no kurienes jūs īsti esat? — viņš stingri jautāja.

— No Pēterburgas, — Glumovs par visiem atbildēja.

— Tātad — caurbraucot?

— Nē, tāpat... sagribējās paskatīties... Savākt dažādas ziņas . ..

— Ko savākt?

— Nu, piemēram, paražas... Rūpniecības, jūs sakāt, te nav, tad varbūt ir paražas ... Zīlēšanas dziesmas, kāzu, rotaļu dziesmas, paradumi, pasakas, nostāsti ... Dažās vietās, piemēram, laulības noslēdz ar «aizvešanu» ...

— Varbūt jums ir kāds variants par Mamelfu Timofe-jevnu, — es skaidroju, — vai varbūt ir kāds neredzīgs dziedonis ...

Taču Raznocvetovs nopietni noskatīja mūs un pārmetoši grozīja galvu.

— Bet vai pases jums ir?

«Kā tad ... sākas!» man pazibēja galvā.

— Pases mums ir, — Glumovs atbildēja.

Saimnieks gluži pārvērtās. Seja viņam kļuva skarba, balss asa, sausa.

— Pieraugiet man, — viņš teica gandrīz priekšnieka balsī, — tagad ar to ir stingri. Ja kāds kur atbrauc, jāpaziņo kādā nolūka. Bet, ja kāds velti braukā, — rokas uz mugu-ras un tuptūzī.

Viņš aizgāja, bet mēs palikām, domās iegrimuši. Pa-tiesj, mēs taču nemaz nepadomājām, ka vispirms jāpaziņo nolūks. Bet kāds nolūks? Ja paziņot, ka vācam statistiku — neviens neticēs. Teiks: kāda statistika var būt Kor-čevā! Korčevā kā jau Korčevā. Fabriku un rūpnīcu nav, sargtorņa nav, ielas nebruģētas, tirdzniecības pagalma nav, viss pārējais parasti kā citās vietās. Nu un statistikai esam pārāk lielā barā. Piemēram, kāpēc te gadījusies pirmās ģildes tirgone Stjognuškina? Kam ievajadzējies miet-nieks?

— Ja pateikt: ceļojam un vairāk neko — kas zina, iznāks vēl nejēdzīgāk. Jautās, kāpēc ceļojam? Un, tā kā mēs nekādas citas atbildes dot nevaram kā vien: ceļojam, tad atkal jautās: kāpēc ceļojam? Un jautās tik ilgi, kamēr mēs paši sevi atdosim tiesai.

Ja teiksim, ka tirgonis Paramonovs kopā ar tirgoni Stjog-nuškinu nodomājuši uzsākt komercuzņēmumu — atkal neviens neticēs. Kādu uzņēmumu var uzsākt Korčevā? Kas Korčevā aug? Burkāni? Ari tie tik tāpēc izauga, ka sēja bietes, bet, ja būtu iesēti burkāni, droši vien izaugtu rutki ... Te ir tāda vieta. Mežģīnes nepin, paklājus neauž, voiloku neve|, zābakus netaisa, ādu nemiecē, ziepes nevāra. Korčevā tikai asaras lej un zobus šņakstina. Skaidrs, ka uzņēmīgam cilvēkam rūpnieciskos nolūkos šurp nav ko braukt.

Ak kungs! Kaut jel ātrāk noskaidrotos! Ja jau tuptūzis, lai ir tuptūzis! Cik gadus jau esam nodzīvojuši, nekad vēl neesam bijuši tuptūzī — vienreiz taču tur jābūt!

Stāvoklis bija traģisks. Par laimi, es atcerējos, ka verstis trīsdesmit no Korčevas atrodas Nospļautā muiža, gar kuru man it kā daļa. Snauduļo tagad Nospļautā, aizmirsta, pamesta, nolaista, snauduļo un nenojauš, ka tās īpašnieks patlaban dzīvo pa Korčevu, vāc biļinas, klausās zīlēšanas dziesmas ...

— Nu, pateiksim, ka Faīna Jegorovna sarunājusi ņemt no manis Nospļauto! — es ieteicu.

Glumovs aizdomīgi paraudzījās manī. Acīmredzot viņam galvā pazibēja, vai tikai es neizmantoju šo gadījumu, lai iegrūstu Faīnuškai savu tēvtēvu īpašumu. Faīnuška izbrīnījās, it kā arī viņai kaut kas sakustējies galvā; bet «mūsu speciālkorespondents» iesaucās:

— Paskat, cik veikli!

Protams, es bez pūlēm attaisnojos, paskaidrodams, ka ne rokasnaudu, ne parādzīmi neprasu. Ka, protams, esmu gatavs pārdot Nospļauto katram, kurš gribēs pārvērst to par izpriecas rezidenci, taču varmācīgi uzbāzties arī tādā gadījumā nedomāju. To uzklausījuši, visi nomierinājās un atzina manu projektu par derīgu. Tāpēc norunājām tā: tūliņ pateiksim, ka esam atbraukuši apskatīt Nospļauto, bet pēc tam aizšmauksim uz kuģi, it kā nesalīguši par cenu.

Taču, kamēr mēs spriedelējām, atkal atnāca saimnieks un šoreiz pasludināja, ka tūliņ uz pēdām tiekam aicināti ierasties policijas pārvaldē.

Protams, mēs ar prieku steidzāmies izpildīt aicinājumu.

Viss nokārtojās itin jauki un vienkārši.

Pilsētā nebija ne ispravņika, ne tā palīga. Mūs pieņēma pastāvīgais loceklis, mūžsens večukiņš, un tūliņ laipni ve-īlināja sēsties.

Ak, kungi, kungi!

Viņš šūpoja galvu un skatījās uz mums, ne tik daudz pārmetoši, cik žēlodams. It kā teikdams: tik lieli izauguši, bet visvienkāršākās lietas nezināt! Mēs sēdējām un gaidījām.

— Labi zināt, kādi tagad laiki, bet ko darāt! — viņš teica, un pie šiem vārdiem viņu pārņēma arvien lielāka un lielāka līdzcietība.

Saruna noritēja pārvaldes kantorī. Istabas vidū stāvēja galds, apsegts ar zaļu vadmalu; kaktā cits, kur pie papīru kaudzes sēdēja sekretārs, vēl jauns cilvēks, kas arī nožēlodams raudzījās uz mums. Aiz stikla starpsienas bija redzama vēl viena, lielāka istaba, tajā salikti ar vaskadrānu apvilkti galdi, pie kuriem strādāja kāds desmits jaunu kantoristu. Lampas kūpēja; gaisu pildīja lētas petrolejas smirdoņa.

— Mihail Mihailič! Paskatieties ... tur! — Pantelejs Je-goričs uzrunāja sekretāru.

Sekretārs devās uz šķērssienas pusi, pavēra durvis, ieskatījās kancelejā un pateica, ka neviena pie durvīm nav, ka visi it kā strādājot. Pats Pantelejs Jegoričs pacēla vadmalu un paskatījās, vai kāds nav zem galda.

— Nu, kāpēc? — viņš iesāka, pārliecinājies, ka neviena nav. — Nu, kas tā Korčevā ir? Un tomēr paši sevi iegāžat un mums iegriežat... ak, kungi, kungi!

Mēs joprojām klusējām. Nebija jau tā, ka nesapratām, bet atrast attaisnojošus vārdus nevarējām.

— Taču jau zināt, cik tagad stingri, — un tomēr brau-kalējat! Labi zināt, cik visur uzradies nešķīsteņu, — un riskējat! Palūk, Vzdošņikovs to vien gaida ... kā likts — arī nupat glūn pa logu ... ak, kungi, kungi!

— Bet ko tad mēs ... — Glumovs iesāka.

— Zinu, ka neko, — Pantelejs Jegoričs pārtrauca, — jūs neko un es neko, un citi arī neko ... Par Vzdošņi-kovu esat dzirdējuši? Ak, kungi, kungi!

— Nu, dieva dēļ, piedodiet mums! — es apņēmos izbeigt visu uz reizi.

— Mani nav ko lūgt! Dievs var piedot, var nepiedot, bet ko es? Nu, sakiet, lūdzami, kāpēc? Kādos nolūkos? Kādēļ? Kādu medus podu cerējāt atrast Korčevā?

— Bet taču, šķiet, pases mums ir kārtībā? — Glumovs atkal iebilda.

— Pases. Kas tās pases ir? Pases vienmēr visiem ir kārtībā! Nesen, piemēram, kāds cilvēks staigā pa tirgu. Pase ir? — ir! Skatāmies — viss mats matā! Nu, ar dievpalīgu. Taču pēc nedēļas izrādās, ka šo pašu vīru jau meklē trīs gadus. Bet viņš staigāja pa mūsu tirgu, un mēs viņu kā kārtīgu cilvēku te pierakstījām. Jā.

— Bet no viena gadījuma taču nevar neko secināt...

— Arī to zinu. Vai tad es secinu? Es jau ar lielāko prieku, tikai, lūk ... Vzdošņikovs! Un Korčeva arī. Nu, kāpēc? Kāpēc tieši Korčeva? Ražošanas nav, tirdzniecības nav, mākslas darbu nav... nu, varbūt vienīgi baznīca! Bet Kimrā ir labāka baznīca! Mihal Mihalič, vai ne tā?

Mihals Mihaličs atžieba zobus.

— Patiesi gan, — viņš atjokoja, — pat zivis, arī tās cik jaudas drāžas garām Korčevai. Tverā un Kimrā tās ķer, bet pie mums — nav iemanījušies.

— Nekā mums nav, bet jūs — riskējat. Gan sevi iegāžat, gan mums iegriežat!

— Varbūt kungiem sagribējās atpūsties, — par mums iestājās sekretārs.

— Un atpūsties ... Kāpēc gan neatpūsties uz kuģa? Varēja taču braukt un braukt. Nu, Kaļazinā varēja izkāpt — tur svētie pīšļi, klosteris. Vai arī Ugļičā — tur cara dēla Dmitrija namiņš ... Bet Korčeva ... Kāpēc? Kāda iemesla dēļ?

Ar šausmām sapratu, ka Glumovs aizmirsis mūsu norunu par Nospļauto un pēkšņi izmeta:

— Nu, tāpat vien paskatīties.

— Par ko tad es runāju! Kāpēc? Ja ir iemesls — skatieties! Bet ja nav iemesla... nudien, nemaz nezinu! Es to ne jau no savas galvas... kas man! Manuprāt, jo vairāk skatītāju, jo labāk! Bet tagad tie laiki... un turklāt Vzdošņikovs.

— Kas tad beigu beigās tas Vzdošņikovs ir? Kas viņš par tādu spēku? — es gribēju zināt.

— Nu tā ... Vzdošņikovs — un vairāk nekas.

Pamazām viņš uztraucās vairāk un vairāk un beidzot

sāka šurp un turp staigāt pa istabu.

— Ko lai tagad daru? — viņš jautāja, apstādamies manā priekšā.

— Nudien, Pantelej Jegorič, mēs neko ...

— Zinu, ka neko. Līdz šim — neko, bet rīt varbūt — kaut ko? Ap to tagad viss grozās. Nu, kā tas iznāk? Braucāt, braucāt — un te uzreiz ... Korčeva!

Acīmredzot Korčeva viņam bija iesprūdusi rīklē un nekādi viņš to nejaudāja norīt.

— Pantelej Jegorič! Mēs tikai uz vienu dieniņu. Paskatīsimies ievērojamas vietas un atkal ceļā.

— Kādas ievērojamas vietas?

— Piemēram, baznīcu.

— Baznīcu? nu, baznīca... pieņemsim. Tas ir labi.

— Vēl stāsta, ka Korčevā dzīvojot simt septiņus gadus vecs sirmgalvis.

— Nu, varbūt arī sirmgalvis! Cienīt sirmus matus — tas patiesi...

— Var būt, ka vēl kas atrodas ...

— Nē, nē! Vairāk nekā mums nav! — viņš ātri ierunājās, it kā baidīdamies, ka patiesi vēl var kas atrasties.

— Pie namnieka Prezentova var apskatīt vēzriteni... esot līdzīgs perpetuum mobile, — sekretārs ieteica. — Pats izdomājis.

— Nav, nav ko skatīt. Tā tikai laika nosišana un dīkdienības veicināšana! — Pantelejs Jegoričs steidzīgi runāja. — Iesaku kungiem, lūk, ko: piecelieties rīt agrāk, aizejiet.uz baznīcu, pielūdziet dievu, nu, vēl varbūt var apskatīt večukiņu — un tad ardievpalīgu!

— Pantelej Jegorič! Atļaujiet apskatīt perpetuum mobile!

— Ak, kādi jūs esat! Vajadzēja jums, Mihal Mihalič, jaukt galvu! Ak, kungi, kungi! Un kas jums iešāvies prātā! Līst lietus, mitrs, dubļi... Kāds iemesls? Ja ispravņika kungs būtu pilsētā — tad patiesi... viņam šai ziņā ir pilnvaras, bet es ...

Viņam bija laba sirds un apgaismots prāts, taču viņu spieda nabadzība un viņš drebēja par algu. Vēlāk mēs uzzinājām, ka ispravņikam un tā palīgam arī ir labas sirdis un apgaismoti prāti, bet viņi tāpat drebēja par algu. Un tāpat visi Korčevas ierēdņi. Labās sirdis viņiem teica: «Liecies mierā!», bet alga brīdināja: «Ka tikai kas nenotiek!»

— Pantelej Jegorič! Vai jums ir bērni? — Glumovs jautāja, pēkšņa žēluma pārņemts.

— Tur jau tā lieta ... sešas meitas. Līgavas.

— Tad jau mēs rītu ... līdz ar gaismiņu ...

— Ak nē! Es taču ne par to... — viņš uzreiz sakaunējās. — Kāpēc gan neapskatīt — apskatiet!

— Nē, bet ja nu ...

— Ak nē, es ne par to! Mums ir tradīcijas... mēs atceramies! ... Jā, bija laiki, bija! Baznīcu, večuku... nu, varbūt perpetuum mobile ... Bet lieki uzkavēties ... Viņiem taču pases ir kārtībā, Mihal Mihalič? Ko jūs teiksiet ... ko?

— Pilnīgā kārtībā ...

— Nu, tad ardievpalīgu. Jūs nedomājiet... Agrāk mums nebija paraduma prasīt pases un, jāatzīstas, nebija jau kam — visi paši vien. Neviens svešs pie mums nebrauca ... Bet tagad — pasākuši!

Domas par algu atkal viņu samulsināja. Viņš vērīgi mūsos nolūkojās, pūlēdamies kaut ko uzminēt. Taču neko neuzminēja.

— Mihal Mihalič? — viņš skumīgi un jautājoši vērsās pie sekretāra.

— Man domāt, nekas ...

— Nu, tad ardievpalīgu! Apskatiet! — viņš apņēmīgi pateica un, pievērsies Faīnuškai, jautāja: — Bet jūs, kundze?

— Es arī.

— Jums nu gan... Bet lai, kāpēc ne... tagad tas modē ... Akušeres, stenogrāfistes, telegrāfistes ... Laimīgu ce|u, kungi!

Viņš labvēlīgi mums paspieda roku, atdeva pases un atlaida mūs.

Nākamajā dienā, tikko kā pieceļamies — skatāmies, divas vēstules: viena no Perekusihina Pirmā mietniekam, otra no Balalaikina — Glumovam [26]. Perekusihins piekāpās. Viņš atzinās, ka agrāk uzprasījis pārmērīgi, un bija ar mieru piekāpties uz pusi. Balalaikins ziņoja, ka intendantu pārvaldei iesniedzis lūgumus par abiem uzdevumiem, kas

viņam uzticēti. Ideju par Zaravšanas universitāti visi in-lendanti uzņēmuši atzinīgi, bet projektu par obligāto dzīvības apdrošināšanu — pat sajūsmīgi. Taču Balalaikinam vajadzējis «apsolīt». Pēc vārda «apsolīt» viņš bija salicis veselu rindu punktu un piebildis: «Skumīgi, bet neko nevar darīt!»

— Tas nu gan ir blēdis! — Glumovs bez kautrēšanās nolamājās, saburzīdams vēstuli.

Patiesi, visiem likās dīvaini, kāpēc Balalaikins ar jautājumu par Zaravšanas universitāti griezies intendantu pārvaldē? Ja grieztos pie Korčevas policijas pārvaldes — arī tad, šķiet, būtu lietderīgāk. Policijas pārvalde nosūtītu, kur pienākas, no turienes arī aizrakstītu, kur pienākas, bet ceļā viss atrisinātos. Taču tādu kombināciju, kur intendantu pārvalde varētu būt lietderīga apgaismībai, neviens nevarēja pat iedomāties.

Vienīgi tikai Očiščennijs nebrīnījās līdz ar mums.

— Es gan domāju citādi, — viņš skaidroja. — Manuprāt, ja ko lietderīgi grib veikt, katrā ziņā jāsāk ar intendantu pārvaldi. Tuvāk mērķim.

— Jocīgais! Kas intendantūrai kopīgs ar universitāti?

— Kopīga nav, taču intendantūrā kalpo pieredzējuši vīri. Та tas ir. Velti pie lietas neķersies, bet, ja ķersies, tad izdarīs.

— Kā viņi uzsāks, ja jautājums neskar viņu resoru?

— Tāpat vien uzsāks. Uzrakstīs. Ja ilgi nebūs atbildes, atkal uzrakstīs. Galvenais, uzsākt saraksti. Un varbūt izdomās kādas intendantūras zinātnes — tad bez sarakstes savā starpā apdarīs visu lietu.

Sākām spriest: vai var būt intendantūras zinātnes? Un vajadzēja atzīties, ka ne vien var būt, bet jau ir. Zinātne par zaldātu sausiņu cepšanu — profesors Kogans, zinātne par gaļas un šņabja porcijām — profesors Gorvics*, zinātne par kvīšu izsniegšanu par nepiegādātiem produktiem — profesors Makšejevs*. Tas tikai sākumam, bet, ja uzskaitītu vēl, kas zin, acis kļūtu raibas. Desmit fakultāšu par maz, un, kas vissvarīgāk, droši vien neviena katedra nekad nebūtu vakanta. Var jau būt, ka tāds universitātes raksturs gluži neatbilstu ziedotāja iecerei, taču sākumam arī tā ir labi. Universitāte un vēl Zaravšanas... vai tas nav teicami? Očiščennijs par savu katedru nebaidījās. Bez austrumu valodām Zaravšanas novadā nekādi nevar iztikt, bet mitiroloģija — tā taču austrumos galvenā valoda.

Lai gan obligātā dzīvības apdrošināšana nekādā ziņā intendantūras resorā neietilpst, taču apdomājuši arī par to var uzrakstīt. Bet ko, piemēram, uzrakstīt? Nu, tā: «Atzīstot par nepieciešamu, nolūkā sekmīgāk apgādāt armiju un floti ar pārtiku ...» Bet pēc tam jau viss ies pats no sevis. Un drošības labad katrā ziņā jāraksta ne uz turieni, kur vajag, bet kaut kur sānis. No turienes atkal rakstīs sānis. Un sāks dūkt visapkārt. Dūks pasti un telegrāfi, dūks finanses, satiksmes ceļi, svešzemju konfesijas... Tad arī īstajam resoram gribot negribot vajadzēs dūkt. Un, paskat, tā lieta ies.

Tāpēc nolēmām gaidīt no Balalaikina turpmākos varoņdarbus.

Par Perekusihinu mēs neko neteicām, atstādami viņa likteni Moršanskas mietnieka kuģa ziņā.

Bija jau rīta vienpadsmitā stunda, kad izgājām apskatīt Korčevu. Ar pašiem pirmajiem soļiem mūs gaidīja pārsteigums: bez mums Korčevā bija uzradies vēl viens ceļotājs. Švīts zirņu krāsas mētelī *, cilindru galvā staigā pa laukumu un vicina spieķīti. Ieskatos: šķiet pēc vakarējā diakona ... jā, tas pats jau ir.

— Glumov! Skaties! Vakarējais diakons ... lūk, tur! — es iesaucos izbijies.

Glumovs neatbildēja uz manu izsaucienu, bet savukārt satraukts iesaucās:

— Skaties! Skaties! Tur, tai stūrī!

Skatos un neticu savām acīm: laukuma malā staigā cits ceļotājs. Un arī zirņu krāsas mētelī un cilindru galvā. Tas nu gan ir joks!

Viņi brīdi pavīdēja un pēkšņi mūsu acu priekšā izzuda, it ka iegrima zemē.

Mēs instinktīvi apstājāmies un ar acīm sākām meklēt, vai nevar kur paslēpties kaņepēs. Taču Korčevā arī kaņepju nav. Sākām atcerēties vakarējo dienu, vai neesam sarunājuši ko lieku. Izrādījās, ka nekā tāda nav, bet tomēr ...

— Vai zini, tu nu gan, draugs, esi mūs ievedis! — es mazdūšīgi pārmetu Glumovam.

Bet Glumovs pats jau arī apzinājās savu vainu. Samulsis viņš skatījās uz Faīnušku, it kā domādams: par ko es [27]

vieglprātīgi esmu iegrūdis postā tik jaunu, jauku radījumu. Taču šis mīļais radījums ne vien neizrādīja ne mazāko grūtsirdību, bet — gluži otrādi — ar pašaizliedzīgu drosmi skatījās briesmām acīs.

— Pieņemsim, ka neko tādu neesam ne darījuši, ne runājuši, — es nelikos mierā, — bet ar to jau nepietiek. Pēc tagadējiem apstākļiem vajadzīgas siltas jūtas, darbīgs siltums, bet tā mums trūkst...

Tomēr Faīnuškas mundrums uz visiem iedarbojās labvēlīgi un manī neviens vairs neklausījās. Nez kā uzreiz visi apzinājušies savu nevainību, un tas jau zināms: ja cilvēks nav vainīgs, tad viņu var vai nokaut, vai sadedzināt, viņš tomēr nebūs vainīgs. Apbrīnojami, kā spārno šī apziņa, kādu drosmi un lepnumu piešķir. Pat mietnieks, arī tas sajuta sevi tik nevainīgu, ka apsolīja: ja laimīgi tiks cauri, tad viņš līdz pēdējai kapeikai Perekusihinam noskaitīs prasīto summu.

Saprotams, Glumovs to vien tikai bija gaidījis. Pēc viņa iniciatīvas mēs saķērāmies rokās un trīsreiz uzsaucām:

«Prieks censties, jūsu ek-se-len-ce-e!» Un, paskat, arī zirņu krāsas mētelis kopā ar mums sadevies rokās! Taču, tikko gribējām to saķert ciet, tas nozuda kā nebijis.

XVIII

Baznīca bija skaista: plaša, gaiša. Mēs visu jo sīki apskatījām — gan sienas, gan svētbildes, gan ģērbkambari. Viss bija teicams. Izcili skaists kvēpināmais trauks, masīvs evaņģēlijs, smalki apdarināts altāra krusts — cits par citu labāks. Un visur ziedotājs bija tirgonis Vzdošņikovs.

— Nākamajā gadā Vzdošņikova kungs sola apgādāt zvanu — tad droši vien Kimra mūs apskaudīs! — diakona tēvs mums stāstīja, izrādīdams baznīcas vērā liekamos priekšmetus.

— Un vēl pēc gada viņš atjaunos ārējo apmetumu.

Un tomēr — tirgonis Vzdošņikovs ne vien Korčevu, bet

visu Korčevas apriņķi tur gūstā. Ar vienu roku ziedo, ar otru izčamda iedzīvotāju kabatas un, protams, ievēro bilanci. Visos traktieros viņam ir daļa, un, ja Raznocvetovs ir bankrotējis, tad tikai tāpēc, ka negribēja padoties, ka sadomāja spēkoties. Ja nebijusi iecirtība, tagad viņš būtu

pie Vzdošņikova par izsūtāmo un kā atlīdzību ēstu kāpostus ar ērslakām. Vzdošņikovs brūvē arī vīnogu vīnus: madeiru, portvīnu, lafitu, reinvīnu. Un visus ar zelta etiķetēm un ar foliju apvilktiem korķiem. Kašinā šos vīnus darina pēc ārzemju parauga, bet Vzdošņikovs darina pēc Kašinas parauga. Taču kā vieni, tā otri ir ārzemju vīni. Viņš, tas Vzdošņikovs, tirgojas arī ar mežu un ar dievpalīgu asi malkas uzdzinis līdz pieciem rubļiem.

— Mūsu puse ir nabadzīga, — teica diakona tēvs, — ja visi gribēs baroties, tikai cits citam nelietderīgi atņems kumosu. Paēduši nebūs, vien ēdienu veltīgi izbārstīs. Bet, ja viens barosies ap visiem, — to var!

Kad uz lievenēm mēs jau bijām atvadījušies, viņš piebilda:

— Palūk, kur uzkalnītī viņa mūra māja — visas Kor-čevas rota. Aizejiet, apskatiet. Pie viņa patlaban divi ceļotāji ieturas.

Taču mēs aizsteidzāmies pie večuka, lai gan vajadzēja klausīt pašsaglabāšanās jūtām un iet pie Vzdošņikova, jo viņam ir sakari ar zirņu krāsas mēteļiem un, protams, mums nāktu tikai par labu tāda cilvēka apciemošana, kura mājā acīmredzot ir Korčevas politiskās uzticības štāba mītne.

Večuks patiesi izrādījās mūžsens: zobu nav, acis iztecējušas, galvaskauss gluži pliks. Un klāt Korčevas policijas pārvaldes apliecība, ka namnieks Oņisims Dadonovs aptuveni simt septiņi gadi vecs. Sēdēja Dadonovs lielā nodriskātā atzveltnī, kuru viņam bija dāvinājis nelaiķis vēsturnieks Pogodins «patīkami pavadītiem brīžiem par piemiņu»; mugurā viņam bija uzvilkts tīrs, balts krekls, bet uz kājām uzsegta ar katūnu pārvilkta vatēta sega; laikam jau mājnieki laikus brīdināti par mūsu apciemojumu. Istabā bija smacīgi; to arī vasaru reti vēdināja, jo vecais baidījās sasaldēties un nomirt. Vecajam bija liela auguma meita, kura pusguļus zvilnēja uz sola zem svētbildēm un arī nevarēja pateikt, kad dzimusi, atcerējās tikai, ka togad ņemti rekrūši, yinai tapat nebija ne matu, ne zobu, bet redze vēl saglabājusies, lai arī vāja, un tāpēc viņa bieži rijot mušas. Vecos cilvēkus kopa «jaunuve», kas žēlojas, ka viņai kājas esot lauzējs. Jaunuve mūs saņēma laipni un tūliņ paradīja apliecību.

— Apskatiet mūsu večukiņu, — lūk, te arī patente, mēs

nckrāpjam! Naudu par viņu maksājam katru gadu — četr-drsmit kapeikas!

Viņa parādīja uz četrdesmit kapeiku mārku, kas pielipinātā pie apliecības par zīmi, ka vecais ir kroņa cilvēks. Vel viņa no galda izņēma mušu notraipītu lapu, kurā slaveni apmeklētāji ierakstījuši savus vārdus. Starp parakstiem izcēlās šādi: «Nau ticāms, vai šitentas vecis sodu ar špicrūtenām izturējis. Grāfs Aleksijs Arakčejevs»; zemāk par to: «šito pašu apšaubu ģenerālmaijors Britijs». Beidzamais bija parakstījies Mihails Pogodins (1862. gada jūlijs), un kopš tā laika pie večuka vairs neviens nebija ieradies.

— Bet sešdesmit otrajā gadā viņam vēl nebija ne deviņdesmit gadu — kas tur ko skatīties? — es šaubījos.

— Bet, kundziņ, kas tad zina, cik viņam gadu! — jaunuve atbildēja. — Jau kādi četrdesmit gadi viņam ir tikai simt septiņi — it kā būtu apstājies novecoties!

Mēs sākām uzdot vecajam jautājumus; izrādījās, ka viņš tikai vienu atceras: sākumā piedzimis, bet pēc tam dzīvojis. Pat par Arakčejevu pazaudējis katru priekšstatu, kaut arī, pēc «lielās meitas» vārdiem, grāfs piedraudējis viņu ierakstīt Apšeronas pulkā par ierindnieku bez izdienas gadiem, ja nemitēsies dzīvot liekēža dzīvi. Un katrā ziņā būtu izpildījis šos draudus, ja pats drīz vien nekritis nežēlastībā ...

Tāds ir nepielūdzamais likteņa lēmums! Cik bieži cilvēks pārliecīgas lepnības karstumā sola noraut ādu visam dzīvajam — un pēkšņi... atveras lūka un pats iekrīt peklē... No gavilējoša kļūst par vaidētāju, bet tie, kuri vakar gaidīja ādas noraušanu, uzreiz izpleš spārnus un sāk ķircināties: ko panāci? krupi noriji! Ak kungs un dievs! Bet ja nu ...

— Bet vai jūs pati kaut ko atceraties? — Glumovs jautāja jaunuvei.

— Kā ne ... ugunsgrēks bija! Toreiz visi nodega ... Bet vēlāk, pēc desmit gadiem, tikko kā bijām sabūvējušies, — atkal ugunsgrēks!

— Ne jau par ugunsgrēkiem! Vai jums ir zināmi šejienes paradumi? Piemēram, dziesmas, dejas, rotaļas, pasakas, nostāsti...

Jaunuve sāka domāt. Laikam jau nesaprata jautājuma.

— Kā pavadāt laiku? — es skaidroju. — Vai dziesmas dziedat? Rotaļās ejat? Pasakas stāstāt?

— Tagadiņ ir stingri. Agrākajos laikos gan uz laukuma iepretī mājai gaja rotaļas..._ Bet tagadiņ pasakas nav prātā. Dzīvojam tikpat ka kapa ...

— Pēc jūsu domām, no kā cēlusies tāda pārmaiņa? Vai no tā, ka iekšējā politika mainījusi virzienu, vai arī tāpēc, ka vairs nav par ko dziedāt?

Vecā atkal neko nesaprata.

— Kā lai jums to pasaka? Nu, piemēram ... nu, piemēram, literatūra ._.. Agrāk literātu kungi gan dziesmas dziedāja, gan rota|ās_ gāja, bet tagad rukšķēšana pārmākusi visas balsis ... Kāpēc?

— Tagadiņ uradņiki... — jaunuve nedroši atbildēja, it kā šaubītos, vai uzminējusi.

— Jauki. Korespondent! Pieraksti! Uradņiki. Un vēl ko varat teikt? No kā, piemēram, dzīvojat? Kā pārtiekat?

— Tāpat ar šo un to. Dzijas vērpju: kad pārdodu, nopērku maizi. Sitamies kaut kā. Vecītis, re, vienādiņ prasa ko mīkstāku ...

— Bet kā jums rādās, kad vairāk bija pārticības: agrāk vai tagad?

— Ko tur salīdzinās! Agrāk mēs ...

— Mēs, kungs, agrāk ēdām kāpostus! — vecā sauca no kakta, bolīdama izdzisušās acis. Un gluži kā jukusi atkārtoja: — Kāpostus ēdām! Kāpostus!

— Kaut jel putriņu ... — iepīkstējās vecais it kā noža-godamies.

— Bet kāpēc uzreiz tā panīkāt?

— Kā lai pasaka... ne jau uzreiz... šodien slikti, rīt sliktāk ur) beigu beigās pavisam slikti...

— Nu, bet uradņiki, vai nedomājat, ka viņi šai ziņā ...

— Jādomā, ka viņi...

Te notika kaut kas dīvains. Nepaguva jaunuve ne lāgā paskaidrot, kad pēkšņi kā pērkons pār mums nokrita teikums:

— Uradņiki un uradņiki ... Runājiet jel skaidri un gaiši: tāpēc, vecīši, slikti dzīvot, ka netaisna iekārta... ha, ha!

Mēs pārsteigti saskatījāmies, taču izrādījās, ka neviens no mums to nebija teicis. Tai pašā mirklī mēs sajutām kaut ko uzvējojam kā spiritistu seansā. Un te pašmauca mums garām zirņu krāsas mētelis un tūliņ izkusa gaisā.

— Tas nav īstais mētelis ... tas ir viņa atstarojums, — Glumovs man pačukstēja. — Viņš ir mūsos iekšā ... mūsu

mlis.. .Tāpat kā izslāpušam rādās ūdens, tā ari mums... V.n visi redzēja?

I/.rādījās, ka mēs redzējām, bet no saimniekiem neviens nebija ne redzējis, ne dzirdējis.

— Agrāk mūspusē turēja gan vistas, gan pīles, gan zo-■ is, — jaunuve stāstīja. — Es gan vairs neredzēju, bet vectētiņš stāstīja. Bet tagad Korčevā ne vanagam nav medījuma!

— Kāpostus ēdām! Kā-po-stus! — atkal vecā nikni no-

ķērca.

— Bet kāpostu ēšanu — jūs vēl pieredzējāt? — Glumovs joprojām pratināja jaunuvi.

— Pašās beigās. Atceros, ka līdz divdesmit gadiem ēdu, bet pēc tam ...

Taču tobrīd atkal atskanēja noslēpumainā balss:

— Jūsuprāt, vajag tikai nodibināt taisnīgu iekārtu — un kāposti būs ... Liberāļi... ha, ha!

Zirņu krāsas mēteļa atstarojums uz mirkli parādījās gaisā un izkusa.

Mēs pasteidzāmies norēķināties un gājām prom. Mehāniski iztaujājām ceļu pie perpeiuum mobile izgudrotāja un tāpat mehāniski aizgājām līdz viņa istabai pilsētas nomalē.

Namnieks Prezentovs saņēma mūs ar klusu prieku: acīmredzot viņu liktenis nelutināja. Tas bija ap trīsdesmit piecus gadus vecs vīrs — vājš, bāls, ar lielām domīgām acīm un gariem matiem, kuri taisnās šķipsnās nokārās uz kakla. Viņa māja bija krietni paliela, taču pusi no tās aizņēma vēzritenis, un tāpēc mūsu sabiedrība tur izvietojās ar pūlēm. Ritenis bija ar spieķiem un caurskatāms. Diezgan palielā, tukšā kastē atradās iedarbinātājs mehānisms — autora noslēpums. Šis noslēpums nebija sevišķi sarežģīts, tur bija maisi ar smiltīm, kuri cits citu līdzsvaroja. Pie viena riteņa spieķa piestiprinātā nūja turēja riteni nekustīgā stāvoklī.

— Dzirdējām, ka jūs mūžīgās kustības likumu esat pielietojis praksē... — es iesāku.

— Nezinu, ko teikt, — viņš samulsis atbildēja, — šķiet, it kā ...

— Drīkst paskatīties?

— Ak, lūdzu! Būšu laimīgs ...

Viņš pieveda mūs pie riteņa, apveda apkārt. Izrādījās: kā no priekšas, tā aizmugures — ritenis un vairāk nekas.

— Griežas? — Glumovs jautāja.

— Šķiet, vajadzētu griezties ... It kā niķojas...

— Var noņemt bremzi?

Prezentovs izvilka nūju — ritenis nekustējās.

— Niķojas, — viņš teica, — vajag dot impetu.

Ar abām rokām viņš satvēra stīpu, vairākas reizes pagrozīja uz augšu un leju un beidzot ar spēku sašūpoja, un palaida — ritenis griezās. Dažas reizes tas apgriezās diezgan ātri un vienmērīgi — taču varēja dzirdēt, ka smilšu maisi iekšā gan atspiežas pret šķērssienām, gan atkrīt no tām — pēc tam apgriezieni kļuva lēnāki un lēnāki; atskanēja krakšķis, čīkstoņa, un beidzot ritenis apstājās pavisam.

— Kaut kas tur ķeras, — izgudrotājs mulsi paskaidroja, atkal saņēmās un iešūpoja riteni.

Otrreiz atkārtojās tas pats.

— Sakiet, vai pats jūs to izdomājāt? — Glumovs jautāja, cenzdamies piešķirt balsij jo mundrāku skaņu.

— Velk mani... Tikai, redzat, īsti nemāku uzķert.

— Varbūt neņēmāt vērā berzi?

— Berzi aprēķināju gan ... ko nu berze? Tas nav no berzes... Dažreiz iepriecina, bet tad uzreiz... saniķojas, iecērtas — un stop! Ja ritenis būtu no īsta materiāla, bet ir jau tikai šādi tādi klucīši... Trūkums ...

— Vai kāds ir apskatījis jūsu riteni?

— Ir bijuši...

— Nu, un?

Prezentovs stāvēja, galvu nokāris, un klusēja.

Neviļus pametu acis apkārt istabā un arī nokāru galvu: te viss bija tik nemājīgi, tukši, it kā izmiris. Kaktā vientuļa svētbilde, aiz tās aizsprausts laika gaitā gandrīz satrunējis pūpola zars; kails sols, kailas sienas, tukšs galds. Uz loga stāvēja māla krūze ar ūdeni, blakus — liels rupjas maizes klaips. Varbūt tās bija Prezentova brokastis, pusdienas, vakariņas. Nebija nekādu pazīmju, kas norādītu uz saimniecību, mājīgumu. Pat nekārtības, kas tik raksturīga šādās istabās, arī tās nemanīja, bet bija drūma pamestība. Un uz šīs nežēlīgās pamestības fona kaut kā neparasti skumīgi izcēlās šis cilvēks, pats nežēlīgi pamests. Kā viņš te dzīvoja? Patiesību sakot, ja jau ritenis uzstādīts, viņam nekas neatlika ko darīt. Vienīgi varbūt viņš šo telpu piepildīja ar savas fantāzijas rēgiem vai arī, mocošas bezdarbības nospiests, dienas pavadīja, nevarīgi v iodams apburto riteni, tvīkdams kvēlās dziņās pēc kaut I I neizmērojama, neaptverama, kas tieši ar apveidu ne-'•kaidrību viņu pak|āva sev.

Jums vajadzēja ķerties pie kaut kā vienkāršāka, — <ilumovs līdzjūtīgi ieteica.

Prezentovs joprojām klusēja.

— Pieņemsim, ka jūsu uzdevums ir paveicams; taču

ids pasākums ir sarežģīts, tāls... Ceļā uz to ir daudz

vieglāk veicamu uzdevumu, kuru atrisināšana, būdama pati par sevi derīga, varētu jums sniegt arī atbalstu ...

— Ko nu par mani! Kad tikai riteni varētu pienācīgi ... — viņš klusu atbildēja.

Šais vārdos skanēja tāda pārliecība, ka Faīnušku pēkšņi pārņēma skumjas.

— Vai saimniecīte jums ir? — viņa laipni jautāja.

— Esmu viens pats. Neesmu precējies. Māmuļa man pirms gada nomira, kopš tā laika dzīvoju viens pats. Nav ne kas istabu uzkopj, — viņš samulsis atbildēja un pasmaidīja.

Atzīstos, es domāju, ka Faīnuška izvilks no kabatas portfeļa simtrubļu gabalu un teiks: «Še jums... ritenim!» — tomēr mīļā madāmiņa mirkli pasēroja, bet tad atkal saņēmās.

— Un vai sen ar to nodarbojaties? — Glumovs joprojām pratināja.

— Nemaz vairs neatceros ... Velk ...

— Tomēr padomājiet. Cik gadus jau darāt vienu un to pašu darbu, bet kur ir rezultāti?

— Kas zina, var būt, ka iznāks ...

Tālāk runāt nebija iespējams. Pat Glumovs, no dabas apveltīts ar neremdināmu ziņkārību, — arī viņš saprata, ka izprašņāt šo cilvēku par prieku tūristu ziņkārībai ir nekaunīgi un gluži nevietā. Te pēkšņi Očiščennijs nez kāpēc satraucās.

— Vai nodokļiem daudz iziet? — viņš jautāja.

— Nodokļus tagad neņem, bet liek ņemt patentēs.

Viņš steidzīgi izņēma no galda mājamatniecības apliecību (cena 2 r. 50 k.) un parādīja mums. Var būt, ka viņam galvā pazibēja, ka mēs tieši tāpēc nākuši, lai pārliecinātos.

— Diezgan dārgi! — Očiščennijs teica, istabā neviļus pametis acis apkārt.

— Kāpēc jums apliecība? Jūs taču ar pastāvīgu mājamatniecību nenodarbojaties? — Glumovs brīnījās.

— Gadās. Nupat ispravņika kungam laboju tabakas dozi ar mūziku, bet pirms mēneša vienam muižniekam atveda vētījamo mašīnu, braucu salikt. Tāpat jau sanāk darbiņi.

— Bet kā jūs vispār dzīvojat?

Sākās īsta pratināšana. Kādas dziesmas, kādas pasakas; vai nav neredzīga dziedoņa ... Kur šī taujāšana mūs novestu — nezinu. Varbūt pie tā, ka darbs netiek pienācīgi atalgots, vai arī pie jautājuma par bagātību uzkrāšanu un sadali, bet no turienes pamazām, palēnām taisnā ceļā uz bezdibens malu. Bet zirņu krāsas mētelis arī šoreiz mūs nepameta.

— Nu, ko jūs taujājat? Vai var dzīvot zemē, kur nav likumīgas kārtības? Cilvēks ir nenodrošināts, rītdiena — nezināma ... Liberāļi... ha, ha! — mētelis skaidri un skaļi pateica.

Atkal mēs sajutām pazīstamo vēsmu, un atkal mums garām aizvēdīja zirņu masa ar cilindru galvā; pazibēja un izkusa.

— Atstarojums! — Glumovs iesaucās. — Taču šis atsta-rojums, kungi, mūs glābj! To sūta mums, lai mēs zinātu, ko drīkst un ko nedrīkst... Tad nu pateiksimies ...

Lai gan bijām solījušies Pantelejam Jegoričam pie pirmās izdevības doties tālāk, taču kuģis nenāca un mums gribot negribot nācās dzīvot Korčevā... Pārnākuši atpakaļ iebraucamajā vietā, uzzinājām, ka Raznocvetovs par parādiem kaut kur nopircis govi un tagad iztirgo gaļu. Daļu no tās viņš atdeva mums un izvārīja gardus kāpostus, pārējo pārdeva. Un par ieņemto naudu sapirka patentēs.

Lai nu kā, taču mēs paēdām. Un paēduši ļāvāmies sapņiem. Iestājās krēsla — kaut kā vajadzēja īsināt vakaru. Mēģinājām apcerēt: kas ir Korčeva? Taču atbilde bija pārlieku īsa: Korčeva ir Korčeva. Tad Glumovs mums piedāvājās nolasīt lekciju par vēsturi, kam mēs ar prieku piekritām. Cik nu tas bija iespējams iebraucamās vietas pieticīgajā apkārtnē, viņš pakavējās pie varjagu ataicināšanas, tad steidzīgi pārskrēja periodiem: dalienas, tatāru, Maskavas, Pēterburgas un stājās pie šolaiku perioda. Taču,

Ilkko bija pateicis ievadvārdus: «Tagadne, kuru mēs pat-biban pārdzīvojam, līdzīga Kamarinskas zemniekam, Kurs ... », kad pēkšņi kāds negaidīti teica:

Lūdzu atkārtot, ko jūs nupat teicāt!

Mēs atskatījāmies: durvīs stāvēja zirņu krāsas mētelis. Vai tas bija atstarojums vai nebija atstarojums? Acumirklī mēs nodzēsām sveci un, aizlavījušies garām neaicinātajam viesim, izgājām uz ielas.

XIX

Mēs skrējām visu nakti. Lietus mūs vajāja, dubji nošķaidīja no kājām līdz galvai. Kurp mēs cerējām aizskriet? — uz $o jautājumu diez vai kāds spēja atbildēt. Ja mēs ko apjēgtu, tad, protams, saprastu: lai cik plaša ir dieva pasaule, bet no atstarojumiem, kas to apdzīvo, tomēr nav kur paslēpties. Nikna, tīri dzīvnieciska panika dzina mūs tikai uz priekšu.

Dzirdēju, ka Faīnuška iestenējās no sāpēm, pūlēdamās neatpalikt, kā «mūsu speciālkorespondents» elsa, būdams neglābjami slims, kā mietnieks, nonācis ekstāzē, sauca: «Gars nolaidās, gars nolaidās!» Bet lietus kļuva arvien niknāks un niknāks un mākoņi arvien biezāk un biezāk aizvilka debesi. Mēs nesastapām neviena mājokļa; kā gan mūs neapēda vilki — nesaprotu. Droši vien viņi šo to bija dzirdējuši par mums no uradņikiem un baidījās mums atņemt dzīvību, tāpēc ka ar mūsu bojā eju varēja pazust pavedieni un saknes, par kurām interesējās zirņu krāsas mētelis. Lai nu kā, taču, pateicoties šiem apsvērumiem, mēs palikām dzīvi.

Beigu beigās mēs pazaudējām spēkus. Šķiet, bija jau rīta piektā stunda; sāka svīst gaisma, un no visu apņēmušās pelēkās krēslas pamazām izdalījās silueti. Mūsu-priekšā pletās dīķis, aiz kura kaut kas melnēja.

Ieskatos un neticu savām acīm — manā priekšā Nospļautā! [28]

Jā, patiesi, tur tā ir. Tur jau arī ceļš, kas ved uz kungu namu. Vienā pusē liels dīķis, bērzu ieskauts, otrā pusē — vecs augļu dārzs. Un tur jau ir kungu nams, pelēks, samircis, tikko saredzams krēslā, bet aiz mājas atkal tumša masa — tas ir otrs dārzs pie pašas mājas. Bet kur tad tīrais pagalms? Kur piebūves, staļļi, kūtis?

Kopš katastrofas^29 es nebiju apmeklējis Nospļauto. Toreiz es steigā atbraucu, steigā kaut ko pabeidzu, steigā kaut ko izrīkoju un steigā aizbraucu. Iecēlu veco Averja-niču par kungu mantas glabātāju un uzticēju saņemt «renti» par virsnormas zemi. So «renti» — trīssimt rubļu es saņēmu tik akurāti, ka pat sētnieks, kurš nesa uz iecirkni pavēsti apstiprināšanai, priecīgi sauca: «Saņēmām renti no dzimtmuižas!» Laiku pa laikam no turienes saņēmu arī denuncējumus, kas vainoja Averjaniču zādzībā, laupīšanā, vardarbībā un citos krimināli sodāmos noziegumos, bet, tā kā es uz denuncējumiem neatsaucos, tad pamazām viss noklusa. Un es droši vien būtu aizmirsis, ka vispār eksistē tāda senču dzimtmuiža, ja katru gadu to neatgādinātu trīs simtrubļu naudas zīmes, — ka kaut kur atrodas ar kupicām aizsargāta vieta, kura atzīst mani par savu valdnieku.

Prieks par Nospļautās atklāšanu bija neaprakstāms. Faīnuška apraudājās; Glumovs svētlaimīgi smaidīja un runāja: «Redz, kā! Redz, kā!» Očiščennijs un mietnieks apsēdas uz celmiem, novilka zābakus un priecīgi lēja no tiem ārā ūdeni. Pat «mūsu korespondents», kurš ticēja vienīgi šņabim, arī tas atcerējās dievu un pārmeta krustu. Visi iedomājās, ka beidzot atrastas zālainas ganības, kur silti un mājīgi un kuras neaizsniegs ne aizdomas, ne apmelojumi.

— Diez vai te maz ir uradņiki! — Glumovs pašpaļāvīgi iesaucās, taču tūliņ arī atjēdzās, māņticīgi piebilda: «Tpū, tpū, atkāpies, nešķīsts gars!»

Aizvedu savus ceļabiedrus pie kungu lievenēm, bet pats devos meklēt Averjaniču. Taču tāda jau laikam ir «zemes varas» iedarbība: soļojot pa man piederošo platību, sāku just, ka iekšā iekvēlojas saimnieka instinkti. Gāju meklēt un skatījos visapkārt. Dīķis — vesels, bet vai nav izķertas karūsas? Tīrais pagalms — lūk, kur; taču agrāk tam apkārt bija režģu sēta — kur tā palikusi? Tur tai stūrī stāvēja dārza māja, bet tagad sagāzta gružu kaudze, virs

I,Iи.is brīvi sazēlušas nātres. Te stāvēja kupls bērziņš — lo stādījusi krustmāte Varvara Ivanovna — bet tagad n gojas celms. Kur staļļi? Kur palikušas kūtis? Bija zirgi! I’.ija govis! Aitas! Atcerējos denuncējumus, un saimnieka irds iesmeldzās. Pats vainīgs! Prātā radās secinājums, loreiz vajadzēja pa kaklu pa galvu skriet uz Nospļauto, i/.sekot, pieķert un, ja vajag, iesūdzēt tiesā. Dārza māja alu galā maksāja rubļu piecdesmit, bet ja kādam iepatiktos... Taču prātā nāca arī tas, ka Averjaničs laiku pa laikam ne vien sūtīja renti, bet arī nez kādu citu naudu. Kādu? Kā pa miegam atceros, viņš sākumā rakstīja: «Pārdevām gaiši bēro zirgu, ādinieku»; tad: «Pārdevām zilgano zirgu»; tad: govi, otru govi... un, šķiet, arī dārza ināju? Nāk prātā, ka par kūtīm pats kaut ko rakstīju ... šķiet, uzdāvināju atraitnei Marjai un pārceltajai Akuļinai |)ar uzticīgu kalpošanu? Nāk prātā, viņas abas žēlojās par likteni: «Esam kalpojušas jūsu tētiņam un māmiņai, asaru maizi ēdušas, tagad palikušas asaras, bet maizes nav . ..»

Un tomēr, kad braucu toreiz projām, nams bija vesels. Pirmais iespaids izstūmis vēlākos sīkumus. Tīrais pagalms bija apstādīts ar bērziņiem un iežogots ar režģi; tagad bērzi izauguši lieli, bet režģa nav un pagalms sabraukts vienās grambās. Ap dārziem bija sēta, bet tagad tie saplūduši ar braucamo ceļu; katrs var nākt un braukt, kur vien patīk. Vai ābeles ir dzīvas? Un ķirši? No siltumnīcas, palūk, rēgojas tikai dūmenis, un puse ķieģeļu jau aiz-vazāta. Atceros, pa labi no mājas stāvēja liela vecinveca liepa — cik daudz ziedu no tās ievāca, un kādi bišu bari dūca tās biezajā lapotnē! Kur tā ir tagad? Bet aiz liepas stiepās veca bērzu aleja. Atceros kā šodien: malējam bērzam tuvāk pie zemes viens sāns bija it kā ar asinīm notriepts, tāpēc ka pavasarī no tā tecināja sulas ... kur ir tā aleja? Tiesa, tai pusē arī tagad vēl no tālienes redzami milzeņi, taču nu jau vairs ne vienlaidu masā, bet pa vienam. Un galotnes viņi šūpo dusmīgi, it kā atgaiņātos no koku jaunaudzes ...

Visas šīs atceres un ainavas juku jukām šaudījās pa galvu, kavējot meklējumus. Ļoti iespējams, ka drīz vien viss noskaidrosies un atradīsies, taču saimnieka instinkti tik spēcīgi, ka es ar pūlēm apvaldīju sevi. Tomēr — kur gan mājo Averjaničs? Visapkārt bija tukšums, un nekas cits nebija dzirdams — vien pamodušos zvirbuļu čivināšana. Pusversti attālu melnēja ciematiņš, virs kura jau plīvoja dūmi no iekurinātajām krāsnīm, taču es zināju, ka Averjaničam ciematā nebija radu, pie kuriem apmesties. Beidzot atcerējos, ka dārzā kādreiz uzcēla pirti, un devos turpu.

Dārzs bija pagalam aizaudzis, nemanīja ne puķu dobju, ne celiņu. Tikai kada taciņa veda dziļumā no veciem vārtiņiem, kuri vēl turējās vienā virā, atspiedušies pret stabu — nozudušā režģa daļu. Kādreiz dārzā iedēstīja dažādu šķirņu papeles; tagad šīs papeles bija izpletušas savas saknes pa visu dārzu un saaugušas pie pašas mājas. Agrāk te bija veselas dobes ar ziemcietējām rozēm, bija gaisīgu jasmīnu, sausseržu, pliederu puduri; bija liela gareniska aleja no ceriņiem un vairākas sānu alejas no akācijām — tagad tas viss izzudis, papeļu pārmākts. Vienīgi neskaitāmi zvirbuļu bari brīvi mājoja šai biezoknī, kurā viss tā savijies un sāpinājies, it kā dārzs gribētu aizsargāt sevi no svešu ielaušanās. Pazīstu daudzus, uz kuriem šāda pamestība atstāj valdzinošu iespaidu, taču mani tā aizvainoja. It kā no visa šā biezokņa un brikšņiem atskanētu vārdi: «Tev nav te ko meklēt! Nav ko meklēt! Nav ko meklēt!»

Averjaničs sēdēja uz pirts lieveņu pakāpiena un gremoja. Bet, ieraudzījis svešu, nobijās un steidzīgi paslēpa azotē rupjmaizes gabalu. Viņš vēl bija dzīvs, lai arī tā novecojis, ka viņa seja it kā apsūnojusi. Izdzirdušas troksni, pa durvīm iznāca atraitne Marja un pārceltā Akuļina, kuras acīmredzot dzīvoja tepat. Atraitnei Marjai bija meita Poļka, kropla, bailīga, stostīga, ar kaķa redzokļiem un izspiestu vēderu; šī Poļka no laika gala dzīvoja mājā par «izsūtāmo skuķi» — arī viņa izskrēja uz lieveņa. Un, lai gan Poļkai bija jau pāri piecdesmitiem, — vēl arvien viņa izskatījās pēc skuķēna.

— Poļka! Kad tu iziesi pie vīra? — es pajokoju pa kunga vīzei.

Tikai tad visi atjēdzās.

— Vai dieniņ, tas taču mūsu lielskungs!

Un visi kļuva tik ļoti priecīgi, ka apraudājās un metās tvarstīt manu roku. Izskatījās tā, it kā šie ļaudis vakarvakarā būtu apēduši pēdējo maizes klaipu un, nenokritis es kā no mākoņiem, tūliņ rītu viņiem draudētu nenovēršama nāve.

— Vai esat dzīvi? — es joprojām jokoju.

Kas nu mums! Tagad esam kroņa ļaudis. Ne uguni nedegam, ne ūdenī neslīkstam, — viņi atjokoja tāpat kā

cs.

Un, uz mirkli noskumuši, viņi kā vienā balsi iesaucas:

— Ak, mūsu skaistuli!

Beidzot atslēdza mājas durvis un atvēra slēģus. Pie pirmajiem soļiem mūs apņēma smaga dvaka. Zālē grīdas dēļi viegli līgojās, apmetums gabaliem mētājās pa grīdu, het griestos rēgojās brūni plankumi — jumts tecēja; istabas vidū stāvēja apaļš viesību galds, uz kura vecinvecs «Maskavas Ziņotāja» numurs. Viesistabā bija pavisam tumšs no papelēm, kuras plītēja logus ar slapjiem zariem. Māmiņas guļamistabā bija ieviesusies kāmju saime, kurai, šķiet, nebija nekāda priekšstata par cilvēku un tā īpašībām, tāpēc ka kāmji ne druskas nesamulsa, mums ienākot, un joprojām skraidīja cits pakaļ citiem. Vārdu sakot, lai kur mēs ienācām, itin visur tūliņ mūs apņēma mitrums, pamestība.

Tāds manā acu priekšā nostājās šūpulis, kurš mani jaunībā bija ieaijājis zelta sapņos. Te viss atgādināja pagājību. Nebija šai mājā loga, no kura neskaitāmas reizes es nebūtu vērsies ar jautājumu izplatījumā neskaidras burvības gaidās; nebija šai dārzā krūma, kurš nebūtu vērojis acīm slēpto jaunrades procesu, kas norisa jauneklī, kad tajā kā saulstars rīta krēslā uzaust nākamais cilvēks. Nebija zemes pēdas, kura savās dzīlēs neslēptu pierādījumus, kura nevarētu liecināt...

Nu tas viss: gan māja, gan dārzs, gan zeme — stāvēja aizmirsts, pamests, gandrīz nonievāts ...

Daudz netrūka, ka būtu atmaidzis; taču pēc nakts piedzīvojumiem mūsu stāvoklis bija tāds, kas noslāpēja katru juteklību. Vispirms mums vajadzēja sausu drēbju un veļas, bet pēc tam — ēdiena. Atnesa atslēgu saišķi, un pēc neilgas meklēšanas atradām veselu kaudzi veļas un sieviešu jaciņu. Tikai neatradās neviena vīriešu apģērba gabala, vien tikai četri muižnieku mundieri, kuros tēvs un vectēvs kādreiz bija greznojušies vēlēšanu laikā. Mundieri bija ārkārtīgi dīvaini: ar īsiem vidukļiem un garām šaurām ielocēm mugurpusē. Vadmalu vietām bija saēdušas kodes, bet vienam mundierim pat izgriezts gabals; izšū-dinājums noskapstējis un oda pēc vara. Izvēles nebija, vajadzēja apvilkt mundierus, bet, tā kā to bija tikai četri, tad mietniekam kā atlīdzību par teicamiem pakalpojumiem piešķīrām blūzi. Pēc stundām divām jau bijām apžuvuši un apsiluši, bet, kad atraitne Marja mūs pabaroja ar olu kulteni, aizmirsās visas nakts likstas un mēs jutāmies tik labi, it kā visu mūžu būtu pavadījuši, ģērbti mundieros, gatavi aizstāvēt savas muižnieku tiesības.

Pa to laiku mūsu ierašanās ciemā bija sacēlusi rosību. Pirmais kungu namā ieradās mācītājs un kaunīgi nolaida acis, ieraudzījis mani tēva biksēs ar atlokāmo klapi. Taču, kad uzzināja, ka Nospļauto no manis pērk tirgone Stjog-nuškina, kura te dzīvos, noturēs aizlūgumus un dievkalpojumus, sadūšojās un uz pirkstiem sāka skaitīt: viens divdesmit kapeiku gabals, vēl divdesmit kapeikas un divdesmit piecas kapeikas ... Pēc tam atskrēja ciema stārasts un pavēstīja, ka atvaļinājumā ieradušies divi zaldāti; viens sakot: drīz atkal nākšot atpakaļ dzimtbūšana; otrs sakot: gan zeme, gan ūdens, gan gaiss — viss būšot kroņa, bet kronis no sevis visu dalīšot. Kuram zaldātam ticēt?

— Kā tas ir ... «kroņa»? — es nesapratu.

— Nu, pilnīgi viss, viss no vienas vietas! — stārasts skaidroja.

Jautājums bija āķīgs; to varēja saprast ačgārni. Ja sacītu, ka abi zaldāti muld, kas zin, teiks vēl, ka grauju armijas un flotes autoritāti. Ja nosliektos uz viena vēstītāja pusi, nav zināms, kurš no viņiem aplamāks.

— Vajag lūgt dievu! — es teicu, beidzot paskatīdamies uz mācītāju.

— Es viņiem to pašu saku, — mācītājs atbildēja, — neceriet ne uz kņaziem, ne cilvēka dēliem, bet paļaujieties uz dievu to kungu!

Tad stārasts plati pārmeta krustu un jautāja:

— Bet vai pases jums ir?

Un, izskaidrodams savu prasību (tomēr kādreiz es viņam biju «tēva vietā»!), sāka diez ko tādu murkšķēt, no kā varēja tikai saprast: «tāpēc ka» un «pasarg dievs!», un beigās: «tagadiņ stingri!».

— Pavej, Marijas debesbraukšana jau klāt, — viņš teica, — bet mēs, dievs žēlīgs, sēt neesam sākuši!

— Kāpēc tā?

— Visu laiku ķeram sicīlistus. Nupat šekur ar visu draudzi divas dienas un naktis mežā gulējām, meklējām, bet šis, razbainieks, aizbēga visu acu priekšā.

— Vai tas sicīlists?

— Kā tad. Redzam, skrien ... Ak tu mūžs! Ak tu kungs!

Pavej, kur! Brālīši, ķer ciet! Kur nu, izspruka starp pirktiem, aizlocījās gluži kā zutis!

Pēc stārasta atnāca meiča no ciema un paziņoja, ka meičas lūdz at|auju mājas priekšā iet rotājās ungodināt jauno muižnieci (ziņa par Faīnuškas ierašanos, lai pirktu Nospļauto, zibens ātrumā bija aplidojusi visas sētas).

Beidzamais atnāca vietējais krodzinieks ar ieganstu, vai nevajagot tēju un cukuru, bet patiesībā tāpēc, lai izlasītu Faīnuškas acīs, vai viņa nav nodomājusi Nospļautajā atvērt savu traktieri.

Taču visiem, pat kroplītei Poļkai galvā grozījās slepens jautājums: kāpēc mēs, kas dēvējam sevi par «inteliģentiem» un «valdošo šķiru» pārstāvjiem, esam tik nepiedienīgi atskrējuši kājām, lai gan mums pienāktos svinīgi atbraukt vairākos trijjūgos ar zvārguļiem.

Turklāt varēja uzrasties vēl cits jautājums, kas attiecas personīgi uz mani, un proti: vai ir atbraucis īstais kungs, vai nav viltnieks, kas pieņēmis viņa izskatu?

Es arī pats sapratu, cik svarīgi un pat dabiski ir šādi jautājumi, un ne bez bailēm gaidīju brīdi, kad tie nobriedīs tiktāl, ka ne mācītājs, ne stārasts, ne krodzinieks nebūs spējīgi turēt mēli aiz zobiem. Liktens, patiesi, bija netaisns pret mums. Ne tas, ka mūsu gaitās piedalījās miet-nieks, ne arī tas, ka te bija klāt tik neapšaubāmi negodīgs cilvēks kā Očiščennijs, — nekas neaizkustināja niknos apmelotājus, kuriem šolaiku izbīles atļāva privilēģiju izsniegt kā politiskās uzticamības, tā neuzticamības patentēs. Mēs nestrīdējāmies pretī valdošajam spēkam; gluži otrādi: bez vārda runas pakļāvāmies tam un sastādījām tādu programmu, kurā bija gan divsievība, gan viltojumi — šķiet, ko vēl vairāk! Un kas iznāk? Mums neizrāda vis līdzjūtību, mūs vis neatbalsta, mums nesaka: kāpēc noņemties ar viltojumiem! Var arī bez viltojumiem stāvēt uz pareiza ceļa! Mūs uz katra soļa sagaida milzums nejaušību, kas ievieš mūsu sirdīs melanholiju un nedrošību ...

Ko īsti no mums gribēja nejēdzīgais zirņu krāsas mētelis, pateicoties kuram mēs tik negaidīti ieradāmies Nospļautajā? Ja viņš patiesi nodarbojās ar statistisku ziņu vākšanu, tad taču vajadzēja saprast, ka cilvēkiem, kuri iecirknī apmeklē dejas, spēlē kārtis ar iecirkņu diplomātiem, sacer statūtus par pieklājīgu uzvedību un dibina universitātes ar nolūku izplatīt mitirognoziju, vajag ļaut pilnu

vaļu, nevis sekot katram viņu solim un nepavisam jau viņus nevajag biedēt. Kas bija nosodāmi revolucionārs mūsu vakardienas sarunā ar večukiņu un namnieku Prezentovu? Kas sevišķi bīstams bija Glumova (turklāt nepabeigtajā) salīdzinājumā ar Kamarinskas zemnieku? Nepavisam tur nebija nekā ne revolucionāra, ne nosodāma. Un pat ja ari būtu kaut kas nosodāms un bīstams, vai nevajadzētu uz to skatīties kā uz nejaušu novirzīšanos, pie kā jaunatgrieztais ķeras, lai atvieglotu sirdi par zaudēto kaunu? Vajag taču arī viņam atstāt kādu mierinājumu.

Nē, kā nu gribat, pat apmelojumu sfērā triumfējošā tagadne parāda sevi ne vien kā «maksātnespējīgu», bet arī muļķīgu. Zinu, ka sistēma, kura pieļauj izmantot apzinātu neliešu pakalpojumus, kas noder par savaldītāju spēku pret cilvēkiem ar pārliecību, nepastāv kopš vakardienas, taču noilgums šādā lietā ir nelietderīgs precedents. Patiesībā tā nemaz nav sistēma, bet ļaundarība. Cilvēku, — pieņemsim, ka viņš nomaldījies; idejiskā ziņā tomēr paceļas pāri vispārējam līmenim, — šādu cilvēku pataisa par mīklu, kuras atminējumu uztic nelietim ... vai patiesi ta nav ļaundarība? Iedomājieties tikai, kā šis kļūmīgais nejēga, gaisu ošņādams, stājas pie cilvēka dvēseles un sāk to pa zilbēm boksterēt: а-be—ab, c-e—c, d-e—d ... Ko viņš sapratīs? Labākajā gadījumā viņš plātīs muti un mirkšķinās acis. Taču, ja tāds centīsies izkalpoties un ja viņam turklāt vilka ēstgriba, tad viņš neapstāsies pie sīkumiem, bet, uzķēris kādu asu vārdu, sāks ar tā palīdzību tvarstīt visu pasauli. Nē, kā nu gribat, taču tas nav nekas cits ka ļaundarība.

Pārliecību pasaule un slaistu pasaule ir divas pilnīgi dažadas pasaules, kurām nav neviena saskares punkta. Tā ir patiesība, kura nav apstrīdama un obligāta visiem. Pieņemsim, ka pārliecības sfērā klīst vismaldīgākie maldi, taču arī tad vispirms vajag mācēt noteikt, kur īsti slēpjas maldi un kāpēc domā, ka tie katrā ziņā kaitēs tagadnei, kas šobrīd izveidojusies. Vai tad nelietīgs analfabēts spēj pacelties tik augstu, ka sapratīs šīs sarežģītās un grūtās parādības? Nē, viņš tikai izkliegs absurdus vārdus un to aizsegā sagāzīs vienā kaudzē visas cilvēka domas dažādās izpausmēs. Iedomājieties, cik grūti uzklausīt šo cilvēku vērojumus, kuri jauc Prudonu ar Juhancevu un Garibaldiju ar Redeģu.

Senatnē apmelotāji bija it kā gudrāki. Viņi tīkoja pēc noteikta, saprašanai aptverama mērķa un tikai tā robežās ii/slādīja savas prasības. Visu lieko, kas neietilpa šais robežās, viņi atmeta, it kā teikdami: man pietiek sava darba, bet ar pārējo lai tiek galā apmelotāji, kas nāks pēc manis! Iespējams, ka tas koncentrēja cietsirdību, taču reizē arī novērsa ākstīšanos un zaimošanos. Šobrīd tik pārmērīgi savairojušies slaisti, viss tā sajucis, ka pat grūti noteikt, kas nemitīgi augošā tenku masā ir reāls, bet kas bez vārda runas metams suņiem par barību. Aiz šī jucekļa vissvarīgākie un grūtākie dzīves uzdevumi nonāk rokās brīvprātīgajiem, kas ir galīgi analfabēti, un pēc tam nesaprašana un pat acīmredzams absurds kļūst par galveno apsūdzības izejpunktu, pret kuru pat iebilst ir pretīgi... Skaidrs, ka tā pat nav apsūdzība, nav vajāšana, tā nav nekas cits kā ākstīšanās un zaimošana.

Apzināties, ka tevi no visām pusēm appin ākstības tīkli — vai tas nav visrūgtākais apvainojums? Redzēt, ka ākstība ielaužas visās dzīves sfērās, redzēt, ka šī ākstība izošņā, pēc kā ož cilvēka dvēselē, redzēt to pa zilbēm lasām cilvēka sirdī un just, ka sāpīgais sašutuma vārds nededzina neviena sirdi, bet, gluži otrādi, bezspēcīgi pamirst uz mēles — vai maz var būt smagāka, nospiedošāka aina? Atkārtoju, apmelotāji pastāv no laika gala kā palīglīdzeklis, taču tie apgrozījās zināmā sfērā, aprobežojās ar kādu noteiktu parādību loku un reti kad pārkāpa savas specialitātes robežas. Tagad tie iepletušies pa visu pasauli, izplūduši, izklīduši, pazaudējuši katru priekšstatu par robežām un apmēriem un, kas vissvarīgāk, sagrābuši savos žņaugos «vidusmēra» cilvēku, kuram visas dzīves uzdevums — saglabāt savu ādu veselu.

Bet varbūt tieši tas viņus pazudinās.

— Kā tu domā, vai apmelotāji izzudīs? — jautāju Glu-movam.

— Katrā ziņā, — viņš atbildēja, tūliņ uzminējis manas domas. — Pirmkārt, tie pārlieku izsvaidījušies un visus savus uzdevumus noslīcinājuši sīkumos, kas nepieder pie lietas; otrkārt, tie nāvīgi aizvainojuši «vidusmēra» cilvēku, kuram vissvarīgākais dzīvē ir paša ādas saglabāšana.

— Kā, piemēram, mūs ...

— Nu jā, mūs; tieši mēs esam «vidusmēra» cilvēki. Padomā, cik mēs satraukumu esam pārdzīvojuši vienā pašā dienā! Pirmkārt, cik jaudas, skrējām trīsdesmit verstis; otrkārt, mūs varēja apēst vilki, varējām iekrist bedrē, iemukt purvā; treškārt: neesam paguvuši apžūt, kad atkal šis derdzīgais jautājums: vai pases ir? Bet pagaidi vien: sasies mums rokas uz muguras un valgā aizvedīs uz Kor-čevu ... Un kāpēc? Ko esam izdarījuši?

— Labi; taču kā vidusmēra cilvēks spēs uzvarēt apmelotājus?

— Tieši ar šo jautājumu, ko nupat uzdevu. Kā mājās, tā uz ielas, ce|a krustojumā gan čukstus, gan pusbalsī, gan skaļi viņi jautās: «Ko esam izdarījuši?» Vairāk neko. Augstākās pakāpes inteliģents nepazemosies līdz šim jautājumam, mazs cilvēciņš nepacelsies līdz tam, bet vidusmēra cilvēkam šis jautājums pašā reizē. Vidusmēra cilvēks ir slimīgi jūtīgs pret tiem labumiem, kas veido dzīves komfortu. Viņam vajag ne vien ēdienu, ne vien labi pašūtu apģērbu, bet komfortu vispār un turklāt — brīvi domāt un izteikt savas domas cilvēcīgi. Un, kad viņš pamana, ka viņa domās ielien slaists, kad viņš pārliecinās, ka slaists uz katra soļa pārmeklē viņa dvēseli, kaitina viņu un saindē viņa eksistenci ar tenkām — viņš sāk svaidīties un uzbudināties. Kādu laiku viņš, protams, sevi savalda un izlokās — nu, piemēram, kā mēs: vai tā kāda joku lieta — sapinušies ar Očiščenniju! — bet pēc tam viņš iepleš muti un brēc: «Par ko? Ko esmu izdarījis!!»

— Bet pēc tam?

— Jocīgais! Bet pēc tam arī citi vidusmēra cilvēki pleš vaļā mutes; un patiesi, ko viņi ir izdarījuši? Un kā «Revidentā» norisinās mēmā aina, kuras uzvešanai jāgriežas pie baletmeistara pēc palīdzības.

Glumovs brīdi klusēja, tad turpināja.

— Augsti inteliģentu cilvēku viegli izolēt, tāpēc ka pret sīkumiem viņš izturas vienaldzīgi. Viņu var izraut no cilvēku vidus un sakropļot, tāpēc ka vidusmēra cilvēks neiestāsies par viņu, vien tikai kaunīgi aizbāzīs ausis un aizmiegs acis. Sīkais_ cilvēciņš — tas pats pastieps rokas: «Sieniet, mīļie, mēs esam pie tā pieraduši!» Bet vidusmēra cilvēks — tas sacels troksni. Viņam, lai kur sper kāju, — visur «savējie», kam žēloties un rādīt rokas: «Paskat, kā nobrāztas rokas! Man nobrāzuši! man, muižnieka dēlam, man, valdošajai šķirai ... rokas nobrāzuši!»

Izrunādams pēdējos vārdus, Glumovs pēkšņi saniknojās un padraudēja pat ar pirkstu izplatījumā. Acīmredzot uz viņu iedarbojās muižnieku mundieris, kas mugurā.

Tad arī es, sajutis mugurā mundieri, saskaitos savukārt.

— Un kas tie tādi, kas zaimojas par mums! — es iesaucos. — Beidzamie salašņas zaimojas! Atkritumi, kas nezina savus radu rakstus! Zaimo mūs, muižnieku bērnus! Par ko? Ko esam izdarījuši?

Un pēkšņi abi, it kā būtu viens otram uzminuši uz tulznām, pielēcām kājās, atvērām logu un saucām:

— Par ko? Ko mēs esam izdarījuši?

Skatāmies, uz ceļa pie pašas mājas kāds stāv.

Tas bija uradņiks; galvā — cepure, pie gurna — zobens; ūsas — saziestas melnas. Viņš stāvēja, domās nogrimis, un raudzījās uz bērziņiem, ar kuriem apstādīts tīrais pagalms, it kā rēķinādams, cik asu malkas te var iznākt.

— Un tu vēl šaubījies, vai Nospļautajā ir uradņiks! — es čukstus pārmetu Glumovam.

— Paskat! Paskat! Nevis viens, bet veseli divi! — viņš iesaucās, neatbildējis uz jautājumu.

Patiesi, no nātrēm, kas auga vecās dārza mājas vietā, izlīda otrs uradņiks, tāpat cepuri galvā un zobenu pie sāna. Nepaguva viņi piemest pirkstus pie cepures naga, kad no dažādām pusēm pienāca vēl kāds desmits uradņiku. Viens no viņiem pa ceļam bija noķēris klaiņājošu sivēnu, otrs — no vistas apakšas izvilcis nupat kā izdētu olu; pārējie nenesa neko un bija noskumuši.

Sākās apspriede. («Varbūt aizdomas, ka kungs nav īstais, jau ir nobriedušas un tiek noformulētas,» neviļus man pazibēja galvā.) Sākumā viņi sadalīja novērošanas punktus; tad apspriedās, no kuras puses parocīgāk iet uzbrukumā: no meža puses vai no purva puses. Bet nekas nesanāca, tāpēc ka notvertais sivēns aizņēma visas viņu domas. Tad viņi nolēma: ziņot priekšniecībai, lai tā visžēlīgi atļauj pasludināt Nospļauto aplenkuma stāvoklī, bet, kamēr atnāks atbilde, noķert vēl vienu noklīdušu sivēnu (un, ja iespējams, izsutināt ar griķiem), kā arī vistu, kas izdējusi olu.

— Es jau teicu! — Glumovs izbijies sacīja. — Teicu, ka no valga neizbēgsim!

XX

Mūs pārņēma grūtsirdība, tā trulā, urdošā grūtsirdība, kas uzbrūk cilvēkam neizprotamu, nekādi nemotivētu draudu nojautā. Gadās laika posmi, kad tāda veida nojautas sagrābj lielas ļaužu masas un kā ļaundabīga migla nosedz kādu vietu, pārvēršot to par Apburto ieleju. Šai sakarībā man sevišķi atmiņā palikusi kāda vasara. Dažreiz sēžu istaba — dzi, gluži kā aiz durvīm tumsā kaut kas čabinās, tad Jausta durvju rokturi; izeju ārā — šķiet, no katra loga kāds draud ar pirkstu. Pieņemsim, ka tas viss tikai izliekas un ka patiesībā nekas neparasts nedraud, bet arī rēgi var izmocīt, ja neatlaidīgi uzmācas.

Tieši tādi rēgi mūs apstāja pēc uradņiku apspriedes.

Iestājās jau krēsla, un nakts tuvošanās mūs biedēja. Očiščennijam un «mūsu speciālkorespondentam», kad viņi bija uzbudināti, nakti rādījās velni; lai gan citiem velni nerādījās, tomēr likās, ka cilvēku vieglāk var sagrābt, kad tas guļ, nevis kad ir nomodā. Tāpēc mēs nolēmām būt nomodā pēc iespējas ilgāk, un, kad es ieteicu laika īsināša-nai sarīkot «literāru vakaru», visi ar prieku pieķērās šai domai.

Vispirms mēs vērsāmies pie Očiščennija. Tas savā ziņā bija Odisejs, kura dzīvē tik dažādi bija sapinies reālais ar fantastisko, ka veselu mēnesi varēja nodzīvot kādā nostūrī, klausoties tā stāstus, kuriem nebija gala. Cienījamais sirmgalvis labprāt piekrita mūsu lūgumam, un patiesi viņš pastāstīja tik neapšaubāmi fantastisku pasaku, ka es nolēmu to izklāstīt te burts burtā, neko nepielikdams un neko neatņemdams. Te tā ir.

PASAKA PAR NADZĪGO PRIEKŠNIEKU, un kā viņš ar savu dedzību augstāko priekšniecību apbēdināja

«Kādā zemē, kādā cara valstī dzīvoja nadzīgs priekšnieks. Atgadījās tas sen, vēl tai laikā, kad priekšnieki pieturējās pie šāda likuma: censties jo vairāk darīt ļauna, bet no tā pats par sevi radīšoties labums.

— Iedzīvotāju vispirms vajag novārdzināt, — toreizējie ģenerāļi teica, — pēc tam saliekt ragā un visnotaļ apstrādāt, turēt stingri grožos. Un, kad viņš tā izskolosies, tad pats no sevis atžirbs un uzplauks.

Šo likumu nadzīgais priekšnieks bija labi iegaumējis. Un tāpēc, kad viņš vēlāk pārvaldāmo zemi saņēma kā balvu par apķērību, programma viņam jau bija gatava. Vispirms viņš iznīdēs zinības, pēc tam nodedzinās pilsētu un, beidzot, izbiedēs iedzīvotājus. Un katrreiz pie tam lies asaras un teiks: «Dievs mans liecinieks, ka es šo postu daru viņu pašu labā!» Vienu otru gadu tā pasvilinās, un, raugi, uzticētais novads pamazām kļūst rāmāks un rāmāks un aprimst tā, ka iznāk katorga!

Katorga, tas ir tāds dzīves veids, kurā iedzīvotāji nebāž degunu, kur neklājas, biszāles neizgudro, ievadrakstus neraksta, bet dzīvo rāmi un bauda laimi. Darbdienās dara savu darāmo, bet svētdienās lūdz par priekšniecību dievu. Un tāpēc viss iet kā pa taukiem. Zinību nav, bet viņi kaut vai tūliņ gatavi eksāmenam; šņabi nedzer, bet ienākums no dzertuvēm aug un aug; preces no ārzemēm nesaņem, bet muitnīcās muitas nodoklis ienāk. Bet viņš, šis nadzīgais priekšnieks, tik noraugās un priecājas; sievām dāvina pa lakatam, vīriem — pa sarkanai jostai. «Lūk, tāda ir mana katorga!» viņš saka. «Lūk, kāpēc esmu iznīdējis zinības, kropļojis ļaudis, pilsētas ar uguni svilinājis! Vai tagad saprotat?»

— Kā nu ne — saprotam.

Ar šādu cerību viņš atbrauc savā vietā un sāk postīt. Posta vienu gadu, posta otru. Tautas pārtikas krājumus — likvidē, veselības aizsardzību — likvidē, rakstus — sadedzina un pelnus izkaisa vējā. Trešajā gadā ņems pārbaudīt — kas par brīnumiem! — pārvaldāmajai zemei vajadzēja jau plaukt, bet tā vēl nav nākusi pie prāta! Ka priekšnieks sākumā iedzīvotājus dullus pataisījis, ta tie staigā vaļējām mutēm ...

Nadzīgais priekšnieks kļūst domīgs, ņemas izdibināt .iemeslu.

Domā, domā, un pēkšņi ataust gaisma. «Domāšana» — lūk, kur iemesls. Sāk atcerēties dažādus gadījumus un, jo vairāk atceras, jo stingrāk pārliecinās: lai gan daudz ko izpostījis, taču līdz īstam postam, līdz tādam, kas visus uzreiz piežmiegtu, viņš tomēr nav nonācis. Un iemesls tas, ka tam pretī nostājusies domāšana. Cik reizes bija gadījies: iešvunkojas, atvēzējas, iekliedzas: «Izputināšu!» — bet te uzreiz uznāk domāšana: ak, brāl, kāds tu ēzelis! Nu un apstājas šā sprieduma priekšā. Ja nebijušas tādas domas, viņš jau sen visu novestu līdz katorgai.

— Jūs man sen būtu tupējuši! — viņš iebrēcas pārvērstā balsī pēc šī atklājuma.

Un padraud ar dūri izplatījumā, domādams ar to atnest kaut jelkādu labumu novadam, kas viņam uzticēts.

Viņam par laimi, tai pilsētā dzīvo burve, kura kafijas biezumos pareģo nākotni un māk atņemt prātu. Aizskrien viņš pie tās un sauc: «Atņem!» Vecā redz, ka lieta steidzama, tūliņ uz vietas viņam galvā atrod caurumu un paceļ vārstuli. Uzreiz kaut kas no cauruma izšaujas ar svilpienu ... beigts un pagalam! Mūsu dēlietis paliek bez prata ...

Viņš, protams,_ par to priecīgs. Sāk ēst — gabalu mutē nevar ielikt, garām vien tiek. Smejas.

Tūliņ aizskrien uz iestādi. Nostājas istabas vidū un grib kaut ko izputināt. Gribēt grib gan, taču, ko īsti izputināt un kā to paveikt, — nesaprot. Bola acis, čāpstina lūpas — vairāk neko. Tomēr ar savu negudro izskatu vien viņš tā visus nobiedē, ka uzreiz visi pamūk kur kurais. Tad viņš triec dūri galdā, pārcērt to un aizskrien.

Atskrien uz lauku. Redz — ļaudis ar, ecē, pļauj, grābj sienu. Zina gan, ka ļoti vajadzētu šos ļaudis ieslodzīt raktuvēs, bet, kā to izdarīt, — nesaprot. Izbola acis, atņem kādam pļāvējam izkapti un sasit to lupatās, bet, tiklīdz pieskrien ecētājam, lai sasistu ecēšas, tā visi nobīstas un acumirklī lauks tukšs. Tad viņš izārda tikko kā sakrauto siena kaudzi un aizskrien.

Atgriežas pilsētā. Zina, ka to vajadzētu aizdedzināt no visam četrām pusēm, bet, kā to izdarīt, — nesaprot. Pēc paraduma izvelk no kabatas sērkociņus, švīkstina, bet ar nepareizo galu. Uzkāpj zvanu tornī un ņemas zvanīt trauksmi. Zvana vienu stundu, zvana otru stundu, bet kāpēc — nesaprot. Pa to laiku saskrien ļaudis, vaicā: «Kur deg, kur deg?» Beidzot zvanīt pagurst, noskrien lejā, atkal izvelk sērkociņus, visus uz reizi aizdedzina, un, tiklīdz grib mesties barā iekšā, kā acumirklī visi pajūk kur kurais un šis paliek viens. Tad viņš aizskrien uz māju un ieslēdzas.

Sēž vienu nedēļu, sēž otru nedēļu; nekādu ļaunumu nedara, vien tikai neko nesaprot. Un iedzīvotāji arī nesaprot. Te viņiem vajadzētu atjēgties, kamēr priekšnieks nekaitīgs sēž ieslēdzies, bet viņi ir nobijušies. Un kā lai nenobīstas. Līdz tam ir bijis posts posta galā, ļaudis gaida kuru katru brīdi labu; bet, tiklīdz kaut kas pagriežas* uz labo pusi, kā uzreiz visapkārt klusums: nav ne ļauna, ne laba. Un ko gaidīt no tāda klusuma — nav zināms. Tāpēc arī ļaudis samulst. Pamet darbu, salien alās, ne lasa, ne raksta, sēž un gaida.

Pa to laiku viņam atkal sāk uzkrāties prāts. Reiz paskatās pa logu un it kā saprot.

— Šķiet, ar savu negudro izskatu vien esmu nodarījis īstu postu! — viņš iesaucas un gaida: nupat iedzīvotāji sapulcēsies pie mājas un lūgsies katorgu.

Gaida, gaida — nekā, neviens nenāk. Viss it kā būtu jau gatavs: lauki aizauguši, upes izžuvušas, ganāmpulkus nopļāvis Sibīrijas mēris, rakstu zīmes pazudušas; vēl tik mazliet piespiest — un katorga gatava! Taču rodas jautājums: ar ko viņš to katorgu ierīkos? Lai kur skatās, visur tukšums; vien tikai nelieši kā odi bariem sijājas saulītē. Bet ar tiem katorgu neierīkosi. Tāpēc ka arī katorgai vajadzīgs nevis dīkdienis apmelotājs, bet rāms un strādīgs pamatiedzīvotājs.

Viņš noskaišas. Iziet uz ielas, ņemas līst iedzīvotāju alās un velk viņus no turienes laukā. Izvelk vienu — tas brīnās, izvelk otru — tas arī brīnās. Bet atkal nelaime. Nav vēl aizgājis līdz malējai alai — skatās: agrākie atkal salīduši atpakaļ.

Nu atceras, ka bērnībā audzinātājs francūzis (no emigrantiem) teicis: «Ja gribi izāzēt tēvzemi — aicini palīgos neliešus.»

Priecīgs viņš sasauc neliešus un saka tiem:

— Nelieši, rakstiet denunciācijas!

Un visā novadā sākas jezga. Ļaudīm bēdas, neliešiem prieki. Tie dižojas, vāvuļo, lēkā; dzīro no rīta līdz vakaram. Vieni raksta sūdzības, citi sacerē kaitīgus projektus, treši sauc pēc sanācijas. Mums nav vajadzīga maize, bet rīkste.s! — viņi brēc. Un visas viņu nemākulīgi uzskribe-lētās, smirdošās brēkas saplūst nadzīgā priekšnieka kabinetā. Šis lasa un neko nesaprot: «Vispirms jāsit bungas un iedzīvotāji pēkšņi jāuzmodina no miega.» ... Kāpēc? «Iedzīvotājus vajag turēt nemitīgā pārsteigumā.» ... Kādam nolūkam? «Vajag atkal aizklāt Ameriku» ...bet, šķiet, tas no manis nav atkarīgs? Vārdu sakot, priekšnieks salasās un saostās līdz nelabumam, bet nevienu rezolūciju nevar uzlikt!

Posts tai pilsētai, kuras priekšnieks bez jēgas izbārsta rezolūcijas, bet vēl lielāks posts, kad priekšnieks nekādu rezolūciju nevar uzlikt!

Atkal viņš savāc neliešus un saka tiem:

— Sakiet, nelieši, kā, pēc jūsu domām, nodarīt īstu ļaunumu?

Un nelieši vienbalsīgi atbild:

— Mūsuprāt, īsts ļaunums nesanāks, kamēr mūsu programma daļa pēc daļas netiks izpildīta. Mūsu programma ir šāda: mēs, nelieši, runāsim, bet visiem pārējiem jācieš klusu. Lai mūsu — neliešu pasākumi un priekšlikumi tiktu nekavējoties pieņemti, bet visu citu vajadzības jāpamet neizskatītas. Lai mums, neliešiem, dzīvot būtu jauki, bet visi citi lai izput. Lai mūs, neliešus, koptu un lolotu, bet visus citus turētu važās. Lai posts, ko mēs, nelieši, nodarām, tiktu uzskatīts par labumu, bet, ja visi citi paveic ko labu, uzskatīt to par ļaunu. Lai par mums, neliešiem, neviens ne vārda nepīkstētu, bet mums, neliešiem, lai būtu brīvība apriet visus, ko vien gribam! Un, kad tas viss stingri tiks izpildīts, tad arī iznāks īsts ļaunums.

Priekšnieks uzklausīja, ko saka nelieši, un, lai gan viņu nekaunība tam nebija pa prātam, tomēr redz, cilvēki stāv uz pareiza ceļa — neko nevar darīt, piekrīt.

— Labi, neliešu kungi, — viņš saka, — pieņemu jūsu programmu. Domāju, ka no tās celsies prāvs ļaunums, bet, vai pietiekošs, lai man uzticētais novads no tā plauktu, — to vēl nevar zināt!

Priekšnieks izrīko uzrakstīt neliešu runas uz dēļiem un visu zināšanai izkārt laukumos, bet pats nostājas pie loga un gaida, kas būs. Gaida vienu mēnesi, gaida otru mēnesi; redz: nelieši vazājas apkārt, gānās, laupa, cits citam ķeras pie rīkles, bet uzticētais novads kā neplaukst, tā neplaukst! Un tas vēl nav viss. Iedzīvotāji tā ielīduši alās, ka nekādi dabūt tos laukā. Vai tie ir dzīvi vai miruši — ne čiku, ne grabu.

Tad priekšnieks izšķiras. Iziet pa vārtiem un iet taisni vien uz priekšu. Iet, iet un nonāk lielā pilsētā, kurā ir rezidence augstākajai priekšniecībai.

Skatās — un netic savām acīm. Vai sen, kad nelieši šai pašā pilsētā uz katra soļa izkliedza savas programmas un ļautiņi slēpās alās — un nu viss ir otrādi! Ļautiņi bez kavēkļiem staigā pa ielām, bet nelieši salīduši alās!

Lai kur skatās — visur labs gaiss un zemes augļu pārpilnība. Ieiet traktierī — «nekad, kungs, tik rosīgi neesam tirgojušies!». Ieskatās maiznīcā — «nekad tik daudz veģu neesam cepuši!». Ieiet pārtikas preču veikalā — «ikrus, kungs, nevaram vien apgādāt! Cik atved, tik uz vietas izķer!».

— Kāds tam iemesls? — viņš jautā paziņām un svešiem.

— Kāds īsts ļaunums jums nodarīts, no kura jūs tā sarosījušies?

— Tas nav no ļaunuma, — viņam atbild, — bet gluži otrādi. Mums tagad ir jauna priekšniecība; tā likvidējusi visus ļaunumus. Tālab mums tik labi.

Nadzīgais priekšnieks iet pie augstās priekšniecības. Redz: nams, kur dzīvo priekšnieks, no jauna nokrāsots; durvju sargs — jauns, izsūtāmie — tāpat. Un beidzot arī pats priekšnieks — gluži jauns. Agrākais priekšnieks oda pēc ļaunuma, bet no jaunā nāk labuma smarža. Agrākais priekšnieks šņāca, jaunais — pogo kā lakstīgala. Smaida, spiež roku, lūdz apsēsties, jautā par uzticētā novada labklājību. «Kā jums tur iet... ceru, ka ir fabrikas, rūpnīcas, biškopība, lopkopība.» ... Nu, eņģelis!

Neko darīt, nadzīgais priekšnieks sāk ziņot. Un jo tālāk, jo iznāk pretīgāk. Sak, tā un tā, lai cik kaitēju, taču labuma ne par kapeiku. Uzticētais novads nejaudā at-žirbt — un vairāk nekas!

— Atkārtojiet! — jaunais priekšnieks nesaprot.

— Tā un tā. Nekādi nevaru un nevaru nonākt pie īsta ļaunuma!

— Ko gan jūs sakāt?

Abi reizē pieceļas un skatās viens otrā. Un te jaunais priekšnieks atceras, ka pats nez cik reižu savam priekšgājējam izgatavojis šādus apkārtrakstus.

— Ak tad jūs par to! — viņš smejas. — Bet mēs jau šo veidu esam atmetuši. Tagad mēs ļaunumu nedarām, darām tikai labu. Jo nevar taču upē gāzt netīrumus un gaidīt, ka no tā ūdens kļūs saldāks. To nu lieciet aiz auss.

Nadzīgais priekšnieks atgriežas uzticētajā novadā, un kopš tā laika viņam aiz auss divas zīmes. Viena (vecā) pauž: «Panāc labumu ar ļaunumu»; otra (jaunā): «Ja gribi tēvzemei labu, tad...» — pārējam tekstam aiz auss nebija vietas.

Taču dažreiz viņš zīmes sajauc. Tad iznāk: labā vai kreisā — viss viens.»

Očiščennija pasaka visiem patika. It sevišķi visus iepriecināja, ka uzticētā novada liktenis izšķīrās diezgan labvēlīgi. Vienīgi Faīnuška savā naivumā izteica šaubas. Sākumā uztraucās par to, kā varēja gadīties, ka nadzīgais priekšnieks tik ilgi nav zinājis, ka galvenajā pilsētā jauns priekšnieks ieviesis jaunu kārtību? Uz to Glumovs pamatoti atbildēja: «Tāpēc jau gadījās, ka tas viss noticis kādā zemē, kādā cara valstī, bet, kur īsti, — atmini!» Pēc tam viņa izteica nožēlu, ka jaunā priekšniecība ne tikai nav izdzēsusi nadzīgajam priekšniekam agrāko zīmi aizausī, bet it kā paturējusi to spēkā. Uz ko Glumovs pamatoti paskaidroja: «Tāpēc jau atstāja, ka varbūt ievaja-dzēsies.»

— Mēs te, mans draugs, neesam sanākuši, lai kritizētu, — viņš solīdi piebilda, — bet lai lietderīgi pavadītu laiku. Es jau arī sākumā domāju: sak, kāds lempis tas nadzīgais priekšnieks, ko viņš izdomājis! Bet tagad pats redzu: tādi kā viņš nevar iztikt, lai nenodedzinātu vienu otru pilsētu. Valdīt taču vajag, bet kā to paveikt, ja tev nav ne uguns, ne zobena? Tā ja. Nu, labi; kura kārta tagad stāstīt? Onufrij Petrovič! Šķiet, tu gribēji sākt savu dzīves stāstu ... sāc, draugs!

Taču neveiksmīgais mietnieks nesāka vis stāstīt, bet izvilka no kabatas notaukotu papīru, līdzīgu tirgotavas rēķinam, un pasniedza to mums, teikdams:

— Lūk, kur mana dzīve!

Pirmās ģildes tirgoņa Onufrija Petroviča Paramonova DZĪVES STĀSTS

1818. gada 15. januarijā, piedzimstot maksāts itin kā par nepareizu piedzimšanu:

Rbļ. кар.

1826. gada 30. jūlijā, kad vecāki pieņēma lielo zīmogu, itin kā tas noticis miegā, maksats visiem

kopā.................. 5 000 —

Toreiz arī ispravņika kungam nopirkts:

No 1818. līdz 1838. g. maksāts:

Par neapmeklēšanu [30] 100 rbļ.

ik gadus mācītājam............ 2 000 —

RbJ. кар.

.Par «dzīvošanu» zemes tiesai....... 7 350 —

1829. gadā par uzvaru karā ar turkiem iedots . 750 —

Maksāts asignācijās.

1838. gadā sakarā ar asignāciju pārlikšanu sudrabā visiem kopā. Ak, svētī, kungs!...... 1 000 —

sudrabā

1839. g. 15. januarijā sakarā ar pilngadību un

mazā zīmoga pieņemšanu, kas itin kā noticis miegā 5 000 — Atbrauca ierēdnis no guberņas uz revīziju šai

pašā lietā; iedoti............. 7 000 —

1857. gadā sakarā ar pārtikās sadārdzināšanos alga palielināta uz 10 000 r. gadā, turklāt uz jautājumu: «bet vēl bez tam?» — atbildēts: «redzēsim»

1862. gadā sakara ar reformas pabeigšanu . . 10 000

1863. gadā ģenerālis ieaicināja un cienāja ar

tēju. Iedots vispārderīgai ierīcei........ 25 000 —

Sudrabā................ 1 167 465 77

Beigas

— Tas tikai ir dzīves apraksts! — Glumovs sajūsmā iesaucās. — Iznāk, ka tu sešdesmit divu gadu laikā «par dzīvošanu» pavisam kopā esi samaksājis sudrabā vienu miljonu simt septiņdesmit vienu tūkstoti astoņi simti astoņdesmit septiņi rubļi trīsdesmit vienu kapeiku. Ne kapeikas vairāk, ne kapeikas mazāk — visa dzīve kā uz delnas! Patiesi, nav iznācis dārgi!

— Tāpat vien dzīvoju, — Paramonovs kautrīgi atbildēja.

— Pareizi. Citā cara valsti no tevis noplēstu kādus piecus miljonus. Un vēl turklāt vadātu pa tirgiem būri, ļaudīm ko skatīties. Bet pie mums priekšnieki tevi aicina ciemos. Nudien, lai dievs katram tā dod! Bet ko tu darīji pa starpām?

Paramonovs uzreiz nesaprata.

— Nu, piemēram, tūkstoš astoņsimt septiņdesmit otrajā gadā Puškina piemineklim iedevi piecpadsmit kapeikas, bet nākamajā gadā «līdzekļu pastiprināšanai» iedevi sešpadsmit tūkstoš rubļu. Kas bija pa starpu?

— Dzīvoju.

— Jauki. Dzīvo arī turpmāk. Korespondent! Tava reize!

«Korespondents» piecēlās un kautrīgi teica:

— Stāsts man nav sagatavots; bet, ja vēlaties, varu nolasīt feļetonu, ko uzrakstīju «Demidrona Rotai»...

— Tas vēl labāk. Kopā paklausīsimies, bet varbūt arī dosim kādu padomu ... Jauki. Lasi, brāl.

«Korespondents» iesāka:

DOMU VALDONIS

«Nelietis ir šolaiku domu valdonis. Radījušas viņu šolaiku morālās un garīgās duļķes, audzinājusi, briedinājusi un spārnojusi šolaiku mazdūšība un pašlabuma meklēšana.

Negribu teikt, ka viņš pasaulē nācis tikai vakar, bet apgalvoju, ka tieši vakar viņš apvilcies tās spožās drānas, Luras nekļūdīgi ļauj uz viņu norādīt barā un teikt: lūk, nelietis! Kā senatnē, tā jaunākos laikos — allaž ir bijis nelietis (jo citādi, kur mēs rastu priekšstatu par negodu?), taču viņš slēpās cilvēknīšanas amata tumšajos izlokos un tur ķēzīja, šai ziņā sekodams sava prototipa sātana piemēram.

Kas tad ir sātans? — tas ir visgrandiozākais, visnicināmākais un visaprobežotākais nelietis, kurš nespēj atšķirt ne labu, ne ļaunu, ne patiesību, ne melus, ne kopīgo, ne privāto un kuram skaidras tikai gluži personiskas intereses. Tāpēc viņu sauc par cilvēces dzimtas ienaidnieku, gā-nekli, denunciantu. Un šā paša iemesla dēļ darbības lauks viņam ierādīts apakš zemes, tumšā vietā, ellē.

Līdzīgi tam tumsā līdz šim darbojās arī sātana sirdsdraugs — nelietis. Par viņu zināja, taču viņš nebija redzams, viņš bija sajūtams, bet nebija taustāms.

Tagad tā nav. Tagad nelietis pats sevi ir apzinājies un uz jautājumu: «Kas ir nelietis?» — droši atbild: «Nelietis esmu es!» Līdzīgi savam tēvam, sātanam, viņš pat nejūt vajadzību noskaidrot sev nelieša amata būtību, bet turpat visu acu priekšā dara nelietīgus darbus un, visiem dzirdot, runā nelietīgas runas.

Redzat, cik stingri viņš soļo pa nelietības ceļu un ar kādām neizsakāmi nekaunīgām acīm noraugās uz visu dzīvo! Paklausieties, cik pašapzinīgi skan viņa balss, kad viņš saka: «Jā, es esmu nelietis!» No aprobežotām domām ir cēlusies viņa nekaunība; nekaunība savukārt nodrošinājusi viņu pret katru satricinājumu, kas vien var gadīties. Paskatījušies uz viņu, jūs nemaldīgi teiksiet: tas ir nelietis! Un viss jums būs skaidrs. Nekad nav bijis nekā tik vienkārša, skaidri redzama, pilnīga. Viņš uzreiz atspīd no tumsas un pats sevi apliecina.

Un ir iespiedies visur. Visos tā saucamās sabiedrības slāņos, visos amatos, visās vietās. Visur viņš ierodas ar atklātu seju, visur paziņo par sevi: «Jūs mani pazīstat? —• es esmu nelietis! Es esmu slogs, kam jānospiež dzīvība. Es esmu kauns, kas aicināts iznīdēt pārliecību, godīgumu, taisnību, pašuzupurēšanos. Es esmu izvirtība, kas spraudusi mērķi piepildīt pasauli ar nodevības, pērkamības, krāpšanas, zvēresta pārkāpšanas puvešiem.»

Jūs viņu satiksiet gan aristokrātiskā salonā, gan pie tirgoņa vārdadienas svinībās, gan pie ierēdņa pieticīgā mielastā, gan teātrī, gan traktierī, gan zirgu tramvajā. Un visur viņš sludina: bez nelietības nekur nevar tikt! Visi būs nelieši, visi! būs! būs! Jo viņš grib noslīcināt negodā ne tikai pats sevi, bet arī visu dzīvo, ne tikai to, kas tagad ir, bet arī to, kas būs.

Un viss apklust, viņam parādoties, viss gaida, kādu jaunu negodu pasludinās viņa negodīgās lūpas. Viņš neapmierinās ar insinuāciju kā viņa nelietīgie priekšteči, bet atklāti pauž melus, paļas un apmelojumu. Atklāti paziņo: nelietība — lūk, vienīgais pamats, uz kura cilvēks var stāvēt stingri, uz kura viņš var nevis sapņot, bet darīt īstu darbu.

Pajautājiet viņam, ko viņš saprot ar istu darbu, — viņš arī uz to dos skaidru atbildi. īsts šolaiku darbs, viņš teiks, tā ir nodevība; tā ir nāve, atgriešanās pie tumsas laikiem. Jūs viņam iebildīsit: cilvēku sabiedrība taču nevar iztikt ar nodevību vien, ar savstarpējām ķildām vien: lai jāsēj nākamības sēkla... viņš arī te atbildēs: nākamība var interesēt tikai bīstamus sapņotājus; bet nelietim pietiek ar to, ka viņš ir šīsdienas būtība!

Viņš to pateiks tik autoritatīvi, tik svarīgi, ka strīds beigsies pats no sevis ...

Vai jums, lasītāj, gadījies būt klāt šādos strīdos? Sākumā jūs dzirdat kopēju balsu murdoņu un troksni, pēc lam šai troksnī sākat atšķirt kliedzošu, spalgu skaņu; pamazām šī skaņa kļūst arvien dzirdamāka un beidzot (Izirdama tikai tā vien. Strīdnieki apklusuši; istaba pildās ar čukstiem, starp kuriem laiku pa laikam ieskanas klusi, it kā izmocīti smiekli . ..

Ak šie smiekli! Kas tajos dzirdams? Vai verdzisks uzmudinājums vai kautrīgs protests, vai gluži vienkārši nespēks.

Es tais smieklos saklausu brēcienu. Nav zem kājām pamata! Nav kur atbalstīties! Nav ar ko aizsargāties! Acu priekšā ņudz pūlis, kurā ikviens jūtas vientuļš, aizdomās turēts, bezspēcīgs, neaizsargāts, ikviens redz sevi pamestu paša ziņā. Ne darbs, ne varonība — nekas nevar aizsargāt, tāpēc ka starp viņa darbu un viņa objektu vesels bezdibenis. Un vai tas ir tas īstais darbs vai īstā varonība? Vai te nav kļūda, neizpratne?

Nesen es viņu satiku. Viņu, nelieti.

— Vai jūs patiesi domājat, ka sabiedrībai var iedvest naidu pret dzīvību, pret attīstību, pret virzību? — es viņam jautāju.

— Noteikti, — viņš atbildēja. — Laiks darīt galu rēgiem un darīt galu tā, lai tie vairs nekad neatgrieztos un netraucētu pareizu dzīves gaitu.

— Ak, nē! Tas, ko jūs saucat par rēgiem, ir cilvēces domas būtiska vajadzība.

— Samaitātas domas, domas, kas pazaudējušas priekšstatu par robežām, — jā. Tādām domām nepieciešami rēgi. Taču tādas domas nav jāveicina, bet gan jāsavalda, jāierobežo.

— Bet kā jūs to ierobežosit un kādās robežās iežņaug-sit, reiz jau tas pašā būtībā ir viņiem svešs?

— Hm ... līdzekļi atradīsies.

— Salieksit ragā? Turēsit dzelzs maiglēs?

— Arī to. Lai gan jateic, ka šie līdzekļi ne vienmēr ir pietiekami.

— Tātad — ņemsiet palīgā uzpirkšanu? nodevību?

— Ak, mans mīļais! Cik daudz baismīgu vārdu uzreiz! Taču, ja lieto nevis tos, bet gan saka: «obligāta, svarīga šīsdienas vajadzība», tad nudien būs gan saprotami, gan pilnīgi pietiekami.

— Un jūs esat pārliecināts, ka tie ir sinonīmi?

— Pilnīgi.

Viņš sniedza man roku un jau gribēja iet savu ceļu, kad es pēkšņi uz viņa sejas ieraudzīju kaut ko dīvainu. Ieskatos — cilvēka plaukstas nospiedums.

— Kas jums uz sejas? — es jautāju.

— Plauksta. Tā palikusi no pagājušo laiku liberālās neķītrības. Pāries. Un turpmāk nebūs ... galvoju!

Un, galvu lepni pacēlis, viņš devās tālāk; bet es, asti piežmiedzis, atgriezos savās mājās.

Šos pašus ieteikumus par rēgu iznīdēšanu izlasīju avīzes ievadrakstā, kas tur bija sistemātiski izklāstīti. Ievads bija uzrakstīts veikli un autoritatīvi. Visai pārliecinoši tas apgalvoja, ka cilvēka doma uz visiem laikiem zaudējusi jēgu un ka tagad cilvēkam jāvadās nevis no prāta un sirdsapziņas patvaļīgām prasībām, kas to aizrauj pa ceļu pakaļ manīgiem ideāliem, bet vajag vadīties no tiem pieticīgajiem pašaizsardzības instinktiem, kuri notur to uz veselīgas īstenības augsnes. Šie instinkti cilvēkam liek ēst, pārvietoties, nomierināties, un tie, bez šaubām, ar visiem līdzekļiem apmierināmi, un tiem ļaujama visplašākā brīvība. Šai plašajā brīvībā atradīsies vieta arī domas darbībai, jo nekāda, pat viselementārākā cilvēka organisma prasība nevar iztikt bez tās līdzdalības. Tāpēc runa nepavisam nav par to, lai pazudinātu domu, bet gan par to, kā un kur to pielietot. Patiesībā brīvība ir vēlama, un lai tā valda visur ... tikai ne sapņu novadā.

To izlasījis, atcerējos, ka vēl neesmu pusdienojis. Un, tā kā kabatā man bija pavisam tikai divi divdesmit kapeiku gabali, tad manām domāšanas spējām tūliņ atradās darbs: izmanīties tā, lai par šiem diviem divdesmit kapeiku gabaliem iznāktu kā pusdienas, tā tēja un kaut gabals desas vakariņām. Un, kad es patiesi izmanījos, tad vakarā, liekoties gulēt, sajutu, ka esmu savas tēvijas dēls un pilsonis.

Korespondents.

Sis feļetons atstāja visai dažādu iespaidu. Mietnieks gluži neko nesaprata. Faīnuška saprata to vietu, kur runāts par diviem divdesmit kapeiku gabaliem («ak, naba-dziņš!»). Očiščennijs, būdams «Demidrona Rotas» brīvlī-guma redaktors, apsvēra: ies cauri vai neies cauri? Es visdrīzāk tiecos uzslavēt, lai gan šķita mazliet dīvaini, kāpēc uzreiz «mūsu speciālkorespondents» sadomājis runāt par «nelieti». Bet Glumovs feļetonu galīgi nopēla.

— Tā, brāl, ir lirika un vairāk nekas, — viņš teica, — bet ar liriku tagadējos laikos nevienu nepārliecināsi. Lasītājs izlasīs, varbūt pat nodeklamēs, teikdams: «// у a la dedans un joli mouvement aratoire» \ un turpinās savu. Nelietis paliks nelietis — kā bijis, nodevējs — kā nodevējs bijis, bailulis — kā bailulis bijis. Es rīkotos citādi; nelieti nemaz neaiztiktu (ko no viņa var prasīt?), bet sistu to mīkstmiesi, aiz kura žēlastības uzplaukst nelietis un kurš izpauž savu protestu tādējādi, ka, parādoties nelietim, slēpjas pavārtē.

— Var arī tā, — «mūsu speciālkorespondents» bija vienis prātis.

— Pareizi. Es zināju, ka tu esi saprātīgs zēns. Tāpēc savu nākošo feļetonu iesāc tā: «Sak, pagājušoreiz es jūs iepazīstināju ar nelieti, bet tagad, sak, atļaujiet iepazīstināt jūs ar to vidi, kurā viņš jūtas kā zivs ūdenī.» Un gāz virsū! Sak, vai esat aizmiguši? Apdulluši no bailēm? Un dod pa galvām: tuk, tuk! Jo citādi — kas iznāk? To mīkstmiesi gods godam lūdz: «Atmosties!» — bet viņš tikai šņāc.

— To var, — korespondents atkal apliecināja.

— Un labi darīsi. Bet tagad turpināsim. Kam kārta?

Bija Faīnuškas kārta. Taču viņa sāka nevis stāstīt, bet

izvilka no kabatas lapiņu un pietvīkusi pasniedza to Glu-movam. Glumovs izlasīja:

OĻEŅKA

jeb

visa sievietes dzīve dažās stundās

«Kādā ielā kopā ar saviem vecākiem dzīvoja meitene Oļeņka, bet pretī pašu namā dzīvoja jauns cilvēks Pjotrs. Viņi tikai vienu reizi baznīcā bija redzējušies, kad Pjotrs [31] nomas Oļeņku aicināt: «Atnāc, OJeņka, pēc pusdienām meža pastaigat.» Sakumā Oļeņka atteicās, bet pēc tam gaja. Un, kad pastaigājusies pārnāca mājās, saprata, ka uzzinājusi daudz, ko agrāk, mežā nebijusi, nezināja. Tad viņa teica: «Lai zinātu vēl vairāk, es rīt atkal iešu uz mežu pastaigāties. Nāc, Petjeņka, arī tu. Un tā viņi pastaigājas jo bieži, bet pēc tam Petjeņku nodeva zaldātos.»

Beigas

Sī stāstiņa panākumi pārsniedza visu gaidīto. Visi sauca Faīnušku par gudrinieci un apsveica literatūru ar jaunu, svaigu talantu. Glumovs neizturēja un iesaucās: «Ak, mīļā!» Lielākoties visus aizgrāba doma, — ja visi tā rakstītu, tad cenzoriem nebūtu ko darīt un tātad arī cenzūru varētu atcelt. Bet, atcēluši cenzūru, atkal varētu ...

Tagad pienāca mana kārta. Taču, tikko iesāku lasīt «Vēsturisko minējumu: Kas bijuši Kamarinskas zemnieka vecāki?»’, kad atskanēja klauvējiens pie ārdurvīm. Sākumā klauvēja viegli, pēc tam stiprāk un stiprāk, un es iztrūcies atveru logu, lai uzzinātu, kas tur ir. Tai pašā acumirklī, kad es atbalstījos uz palodzes, kāds no ārpuses satvēra manas rokas un sažņaudza tās kā spīlēs. Un, gandrīz mani no kājām notriekdams, pa logu ielēca vīrs cepuri galva un zobenu pie sāna.

Tas bija uradjiiks.

XXI

Sensenais Tveras liberālisma valdzinājums parādījās arī te. Visos rīkojumos izpaudās mēra sajūta un labestība. Pienākumu izpildīja bez atlaidēm, taču tika pieņemts, ka mēs neesam notiesāti un tātad — varam būt nevainīgi. Mūs izkratīja, bet, kad neko citu, vien tikai valkājamās drēbes, neatrada, uz mums nebrēca: «Nemelo, atzīsties!» — it kā mēs spētu pēc iegribas uz vietas radīt proklamāciju saiņus. Mūs nedzina prom tumšā naktī, bet ļāva atpūsties, atjēgties, padzert tēju un pat atļāva ceļa gabalu līdz Kor-čevai nosoļot muižnieku mundieros, jo apģērbs, kurā atskrējām Nospļautajā, vēl īsti nebija izžuvis. Vispār nevajadzīga nežēlība pieļauta netika, bet vajadzīgā — pēc iespējas mīkstināta.

I'olies, tiklīdz Aurora ar zelta pirkstiem austrumos izbārstīja pirmos liesmu kūļus, vietējais uradņiks stājās pie savu pienākumu pildīšanas.

Kad izgājām no mājas, pagalmā stāvēja diezgan prāvs ļaužu bars. Man šķita, ka visi cieši uz mani noraugās, it kā pūlēdamies uzminēt: ir vai nav mūsu kungs? Acīmredzot veids, kādā biju ieradies Nospļautajā, sācis iedarboties un jautājumam: vai patiesi atskrējis īstais muižnieks vai arī kāds viltvārdis, mūsu dēkās bija ļoti liela loma. Baru pārņēma dalītas jūtas: no vienas puses — prieks, ka, mus notverot, valsts izglābusies no draudošām briesmām, no otras puses — krievu cilvēkam piemītošas žēluma jūtas pret cietumnieku, kuru nez kāpēc iedomājas ciešam veltīgi. Bet, vai kāds no tā visa cerēja iegūt balvu, — neņemos teikt.

Mūs gaidīja otrs uradņiks (pazinu viņā to pašu, kurš notvēra klaiņājošo sivēnu); viņš bija ceļa drēbēs un kopā ar viņu divi simtnieki un seši desmitnieki. Šim konvojam vajadzēja mūs pavadīt uz Korčevu. Desmitniekiem rokās bija auklas, taču rokas mums nesasēja (kā tas būtu darīts, piemēram, Orlas vai Kurskas guberņā), bet tikai brīdināja: ja kaut viens no mums mēģinās bēgt, pie visiem nekavējoties tiks pielietots aiz sprandas ņemšanas likums. Tomēr, jāteic taisnība, ka, izsakot šo brīdinājumu, uradņiks bija uztraucies, bet daži desmitnieki raudaja: Atnāca arī mācītāja tētiņš un pateica dažus izjustus vārdus par tematu: «Kur meklējama ļaunuma sakne?», bet noslēgumā viņš vērsās pie manis ar jautājumu: «Dieva vārdā svinīgi jūs, atnācēja kungs, lūdzu, — atbildiet man: vai jūs esat savu tēvu pēctecis vai neesat?» Taču, kad es gribēju vērsties pie tautas ar paskaidrojumu, ka neesmu vainīgs, tad simtnieki un desmitnieki laida vaļā tarkšķus un nomāca manu balsi. Nevērojot to, daudz līdzcietīgu sievu pieskrēja pie mums un pasniedza daža vārītu olu, daža gabalu pīrāga, cita pāris vārītu kartupeļu. Un uradņiks acīmredzot tikai izskata pēc saukāja tās par plukatām un maitasgabaliem.

Beidzot mēs devāmies ceļā. Rīts bija gaišs, saulains un solīja karstu dienu. Zāle, rasas noskalota, mirdzēja slīpajos saules staros matētā spožumā, it kā ar sarmu nobirusi. Ceļš bija raibs no peļķēm.

— Ar dievpalīgu! Ceļā! — konvoja uradņiks deva signālu.

— Laimīgi! — viņam atsaucās no bara.

Cita guberņā droši vien atrastos važas vai vismaz zirgu pinekļi, taču Tveras guberņā par šiem spīdzināšanas rīkiem pat priekšstats bija izzudis uz visiem laikiem. Citā guberņā mums droši vien laiku pa laikam «uzskaitītu», bet Tveras guberņā neviens pat nejuta vajadzību pēc «uzskaitīšanas». Redziet, kāda ir šī guberņa. Pienākums, vienīgi pienākums! — bez atlaides, taču arī bez piedevām! — tāda bija Tveras guberņas devīze jau tajos laikos, kad Tvēra cīnījās ar viltīgo Maskavu un Maskava viņu par to apēda. Tāda pati viņa bija palikusi arī tagad. Un urad-ņiks pie tā piebilda: «Gan jau izmeklēs!», kas arī liecināja par legalitāti, jo citās guberņās uradņiki saka: «Gan jums velnu parādīs!»

Mēs gājām brīvā solī un spriedelējām, kas ir labāk: labvēlīga legalitāte bez atlaidēm vai labvēlīga patvaļa arī bez atlaidēm? Un mums tā vien iznāca, ka tas ir vienalga.

Taču patiesībā nebūt nebija vienalga un Glumovs pilnīgi pamatoti piebilda, ka legalitāte bez atlaidēm ir jau it kā tiesiskas kārtības rītausma. Un, kad mēs apskatījām jautājumu no visām pusēm, tad bija vien jāpiekrīt Glu-movam. Un tas mūs mierināja.

Tāda ir Tveras guberņa. Kopš seniem laikiem tā sauc: «Sodiet! Spiediet no mums sulu! — taču pēc likuma.» Un viņu soda.

Uradņiks arī uzsāka ar mums sarunu un nostiprināja mūsos ticību Korčevas taisnajai tiesai. Tas bija brašs zēns, pēc izcelšanās muižnieks, bet pēc pārliecības piederēja pie liberālās nometnes. Viņš kalpoja par uradņiku tiesiskas kārtības gaidās un viņu nomāca šis amats. Un, ja viņš pacieta šo jūgu bez redzamas kurnēšanas, tad tikai tāpēc, ka, pēc viņa vārdiem, mājās neesot ko likt uz zoba, bet šim esot nosliece uz ēšanu. Tāpēc, kad es viņam iedevu pāri vārītu olu no ziedotajām, viņš jūsmīgi paspieda man roku un palūdza arī gabalu pīrāga.

— Par Korčevu jūs neraizējieties, — viņš teica, — pie mums viss pēc likuma. Ja ir likums — beigts un pagalam, ja nav likuma — laipni lūdzam uz tuptūzi.

— Tātad ja ir likums, ja arī nav likuma ...

— Nu jā, tas jau nu katrā ziņā.

Un pēc brīža piebilda:

— Kad iestāsies tiesiskā kārtība, tad arī uradņikiem būs priecīgāk dienēt. Tagadiņ ir tā: tu, cilvēks, atnāc un paņem «viņu»... bet par ko? Kāds iemesls? Nāc tikai • urpu! Gan jau tur noskaidros!

— Nu, bet tagad jau arī jūs sakāt, ka tur noskaidros.

— Noskaidros, bet ne tā. Tagad noskaidros, bet tad — i/lems. Tagad bez tiesībām iegriež, bet tad iegriezīs uz liesību pamata. Ne par daudz, ne par maz — virsu ne kripatas! īsti tā, kā vajag.

Kājām mums vajadzēja noiet vairāk nekā trīsdesmit verstis. Lielākoties ceļš gāja pa smilšainu pamatu, lietus bija smiltis pieplacinājis, un kājas cilājās diezgan viegli. Dažuviet pagadījās ieplakas ar ūdeni, kas krietnu gabalu šķērsoja ceļu, tad mēs bijām spiesti noauties un basām kājām pārbrist līdz sausumam. Taču pēc divu stundu soļošanas saule sāka kārtīgi cepināt un mēs visos locekļos sajutām neizsakāmu nogurumu. Tāpēc kļuvām priecīgi, kad sānis pamanījām sādžiņu, kuras nomalē stāvēja paliela māja.

Šo sādžu es pazinu. Sen, bērnībā, es te baroju zirgus, braukdams no skolas brīvdienās un no brīvdienām uz skolu. No mūsu muižas sādža bija divpadsmit vai trīspadsmit verstis, taču te dzīvoja zemnieks Kuzma, kuru toreizējie muižnieki saukāja par ministru un ar kuru mani vecāki labprāt aprunājās. Tāpēc te noteikti stādināja zirgus, lai gan ceļa gabals neliels. Jau toreiz Kuzmam bija gadu piecdesmit, tātad tagad viņam ir ap simt gadu. Kad braucu te beidzamo reizi, viņš bija vēl dzīvs, taču maz vairs noņēmās ar saimniecību, vienīgi tikai glabāja ģimenes naudu un staigāja apkārt pa savu māju, vērodams, vai nav kas jāpielabo. Dzimtbūšanas atcelšana viņu pārsteidza nesagatavotu un viņš nezināja — priecāties vai ne. Tā ka muižniekiem pirmajā laikā vēl turējās nauda un viņi nemitīgi valkājās šurp un turp ar sūdzībām, zemes gabalu piedāvājumiem utt., tad šai burzmā arī Kuzmam šis tas atlēca par auzām, par «siltumu», par apēstajiem olu kulteņiem. Tās bija prieku dienas. Taču pēc pāris gadiem nogurdinošā braukalēšana aprima, pa ceļu nebrauca un reizē ar to arī Kuzmas mājā tīrā istaba stāvēja tukša. Vecais sāka kurnēt.

Kuzma savā labklājībā jau stāvēja tik stingri, ka viņa māja arī tagad izskatījās tikpat turīga un solīda kā pirms divdesmit gadiem. Izrādījās, ka viņš vēl ir dzīvs un pat staigā pa istabu, lai gan ne bez pūlēm; vienīgi slikti redz un nekādi nevar iegaumēt vārdu «sicīlisti», kas uz laukiem ieguvis pilsoņa tiesības un tika lietots visdažādākās nozīmēs. Izrādījās, ka par mūsu notveršanu te jau zināja no vēstneša, kurš brauca uz Korčevu ar vēsti, ka Nospļautajā uzradušies ļaudis, kuri izturas «visnotaļ dīvaini» (ziņojumu uradņikam rediģēja mācītājs). Un tāpēc, tiklīdz mūs atveda, visa sādža — gan vecs, gan jauns — izskrēja uz ielas. Un, kā tas mēdz būt, interese par iedomāto ļaundarību (varbūt tāpēc, ka šo jēdzienu jauca ar jēdzienu par priekšniecību) bija tik liela, ka, mums parādoties, tie, kuriem uz galvas bija cepures, instinktīvi tās noņēma. Protams, es vispirms steidzos pie Kuzmas ar nolūku izmantot gadījumu un atcerēties pagātni un pajūsmot. Taču vecais saņēma mani bargi.

— Uz ko tu roku pacēli? — viņš negaidīti man uzbruka, plati iepletis muti, kurā vairs nebija neviena zoba un kura tāpēc izskatījās pēc atvērtas tumšas bedres, nevis pēc mutes.

Viņš to uzsauca tik skaļi un autoritatīvi, ka mājnieki, kas pulcējās istabā, izbijušies skatījās uz mani un, krustus mezdami, čukstēja: «Kungs apžēlojies! Svētā dievmāte!» Bet Kuzmas mazdēls, gadus četrdesmit vecs vīrs, kurš mums no skapja ņēma ārā tējas traukus, vēl pastiprināja iespaidu, pusbalsī piebilzdams:

— Neaiztiec, vectēv! Kungs, re, apmainīts!

— Uz ko tu roku pacēli? — vecais atkārtoja. — Kādi tev bija vecāki, bet tu ... a-a-ak! Tētiņš! Māmiņa! Kaut viņu kaunējies ... a-a-ak!

Beidzot uradņiks darīja galu šai ainai, teikdams:

— Vectēv! Neaiztiec arestantu. Nav tava daļa, ja viņš sev ko padarīs.

Tomēr vecā izlēciens darīja savu iespaidu; turklāt vārds «arestants» arī bija izteikts un uz mums iedarbojās ļoti rūgti. Kamēr mēs atpūtāmies, istabā nāca un gāja kaimiņi. Ienāk, pārmet krustu pret svētbildēm, paskatās uz mums, paklausās un aiziet. No ielas arī līdz mums atklīda neskaidras skaņas, kas liecināja, ka «veselais tautas saprāts» sāk iekaist. Uradņiks nemitīgi gan nāca iekšā, gan gāja ārā, tāpēc ka arī viņu sāka vainot slēpšanā un saukāt par izdabātāju. Kāds apķērīgs večuks tieši uzstādīja jautājumu: «Ja jau viņi ir arestanti, tad kāpēc nav saslēgti važās?» Lai gan Kuzma vairs nebļaustījās, taču pie sevis purpināja:

- Ko es tagadiņās lai daru ar savu istabu? Kas te sēž? Kādi ļaudis? Uz ko viņi roku pacēluši? Ja jau pa īstam, lad jānodedzina šī te istaba — neko vairāk!

Un tūliņ pavisam negaidīti piebilda:

— Vai sava tēja jums ir? Varbūt mūsējo dzersit? Mums ir laba, hanu tēja!

Vārdu sakot, situācija arvien vairāk sarežģījās un beidzot kļuva tik draudoša, ka mūsu uradņiks nenoturējās uzdevuma augstumos. Un, kad pienāca laiks iet tālāk, viņš samulsis teica man:

— Jūsu labdzimtība! Atļaujiet sasiet rokas! Ka vēl kas nenotiek!

Protams, mēs ar prieku piekritām.

Un, kad mēs izgājām uz ielas un uradņiks, norādīdams uz mums, sasaistītiem, jautāja pūlim: «Jauki, vai ne, bērni?», — tad pūlis priecīgi atbildēja: «Jauki! jauki!» — un kāda jauna sievele, aizskrējusi priekšā, izdarīja nepieklājību. Bet visvairāk jūsmoja puikas. Ar šim vecumam piemītošu cietsirdību viņi lēkāja un meta kūleņus mūsu priekšā, saukāja mūs te par sicīlistiem, te nodevējiem, bet mani par apmainīto kungu. Kādu versti viņi mūs pavadīja ar saviem plosīgajiem kliedzieniem, kamēr beidzot uradņiks izrāva kādu no bara un sadeva tam ar rīksti. Tātad arī te liberālā priekšniecība bija mūsu aizstāve pret tautas Nemezīdu, kuru gan pati ar savu nemākulību bija izaicinājusi.

Visu atlikušo ceļu mēs gājām ar sasietām rokām, tāpēc ka tuvojoties pilsētai ļaužu kļuva arvien vairāk un, redzēdams uzbudināto pūli, uradņiks neuzdrošinājās pieļaut kādus atvieglojumus. Visur skrēja uz mums skatīties, visur, mums parādoties, kliedza: «Sicīlistus ved!», bet kādā sādžā mūs pat gribēja tiesāt tautas tiesa, tas ir, noslīcināt dīķī...

Vārdu sakot, tā bija inteliģences likvidēšana par labu tautas veselīgajam saprātam, tik klaja un neapstrīdama likvidēšana, ka pat simtnieki, arī tie saprata, ka vēl solis šai virzienā — un nevarēs atšķirt, kur beidzas «nodevība» un kur sākas tautas veselīgais saprāts.

Korčevā mēs atnācām pēc pulksten astoņiem vakarā, kad jau bija iedegtas ugunis. Mūs taisnā ceļā aizveda uz policijas pārvaldi, taču, tā kā tas bija divdesmit piektajā augustā, apustuļa Tita dienā un tirgoņa Vzdošņikova vārdadienā, tad pie viņa par godu šim gadījumam bija viesības; pārvaldē, tāpat kā pirmo reizi, atradās Pantelejs Jegoričs viens pats.

— Ak, kungi, kungi! — viņš mūs saņēma. Brīdināju taču jūs! Brīdināju! Lūdzu! Kas tas... arī rokas sasietas? ... Redz, pie kā esat nonākuši!

— Lieciet taču atraisīt rokas! — beidzot Glumovs neizturēja.

— Rokas... nemaz nezinu ... kā pēc likuma! Ak, kādā stāvoklī jūs mani nostādāt! Šodien ir tāda diena ... Is-pravņiks pie gaviļnieka, palīgs — tāpat... nav pat rakstveža ... aizgājis un aiznesis skapju atslēgas ... Un lieta par jums ieslēgta viņa galdā ... Ak, kungi, kungi!

— Nu, aizsūtiet pēc ispravņika — un viss! — Glumovs neatlaidās.

— Tur jau tā lieta ... Kā jūs tik viegli varat par visu runāt. Sūtiet pēc ispravņika! Bet kā jūs domājat: isprav-ņiks ir cilvēks vai nav cilvēks? Vai viņš drīkst vienu vakaru pavadīt sev par prieku vai nedrīkst?

— Neko mēs nezinām, zinām tikai, ka rokas mums sasietas un ka vajag kādu, kas izrīkos tās atraisīt.

— Bet kas vainīgs? Kas atbrauca Korčevā bez vajadzības? Būtu braukuši uz Kaļazinu, nu, uz Ugļiču, uz Ribnu, taču paši izmeklējāt vietu, uz kurieni! Labi zināt, kādi tagad laiki, bet braukājat.

Droši vien šai liberālajai runāšanai nebūtu gala, ja uradņiks, kas mūs atveda, pats neietu meklēt ispravņiku. Pec pusstundas mūsu priekšā stāvēja jauns zēns, aristokrātisks un liberals, un nepagāja ne desmit minūtes, kad viss noskaidrojas. Izrādījās, ka esam paņemti bez vajadzības un ka_ priekšniecība tikusi maldināta — ne vairāk, ne mazāk. Tāpēc, atvainojies mums par traucēšanu un pabāris uradņiku, ka tas mums sasējis rokas, kas Ķorčevas apriņķi nekad neesot noticis, ispravņiks beidzot ļoti jauki pajokoja, teikdams:

— Šobrīd, vai zināt, mēs vadāmies ne tik daudz no likuma, cik no maldiem ...

Pēc tam, noskandinājis piešus un novēlējis, lai dievs svētī mūsu pasākumus, viņš norīkoja desmitnieku aizvest mūs uz iebraucamo vietu.

Tā kā kuģim vajadzēja pienākt tikai nākamajā dienā, tad mēs_ nolēmām vakaru veltīt tai mūsu programmas daļai, kurā teikts par viltotu vekseļu rakstīšanu. Očfščennijs bez pūlēm uzrakstīja ar atpakaļejošu datumu uz sava vārda desmit vekseļus, katru par divdesmit pieci tūkstoši rubļi, uzrādīdams par žiranti S.-Pēterburgas 2. ģildes tirgoni, no muižniecēm cēlušos Matrjonu Ivanovnu Očiščen-niju. Vienu no šiem vekseļiem cienījamais sirmgalvis turpat uz vietas ziedoja Zaravšanas universitātei.

Taču tai pašā vakarā mūs gaidīja bēdīga ziņa. Balalai-kins atsūtīja telegrammu, kura pavēstīja sekojošo:

«Universitātei ziedotā nauda izšķērdēta. Piesavinātājs aizbēdzis, veikti attiecīgi pasākumi. Simt rubļi atrasti.»

Atbildei uz šo ziņu mēs savukārt telegrafējām:

«Paceļam kausus par uzplaukumu ... lai dzīvo!»

Nākamajā dienā, kad mēs gājām uz kuģu piestātni, pie manis pienāca Prezentovs un teica:

— Jūsaugstdzimtība! Atļaujiet ziņot... vai neieteiksiet man sākt putnu?

— Kādu putnu?

— Kas lidotu... Stāsta, Kašinā ārštata diakons jau uztaisījis putnu ...

— Un laižas?

— Jā, kādu veršoku no zemes ... Palec un atkal apsēžas ... Bet es ceru, ka man viņš pilnīgi laidīsies.

— Ak, mīļais! Jā, protams! Ko jūs vēl gaidāt! Taisiet putnus, izgudrojiet lidojošus paklājus ... Kas zina, varbūt tiešām laidīsies!

XXII

Korčevā teica, ka Kašinā mēs atradīšot taisni tādu žīdu, kāds mums vajadzīgs. Turklāt gribējās redzēt arī tosvīna-dārzus, kuri dod materiālu slavenajiem Kašinas vīniem. Un, tā ka, spriežot pēc Balalaikina telegrammas, Zaravšanas universitātes dibināšana acīmredzot aizkavējas un tāpēc uz Samarkandu nebija ko steigties, tad mēs devāmies uz Kašinu.

Uz kuģa mēs sastapām tik lielu sabiedrību, ka arī apkalpotāji acīmredzot bija izbrīnījušies. Korčevā viņi nopirka visu baltmaizi, visus cāļus un izdzēra visu misu, tā ka vietējās tirgones todien ieņēma lieku rublēnu patentu pirkšanai. Vienīgais kuģa sulainis ar apsietu vaigu un satūkušu seju bez mitas skrēja no augšas lejā un atkal atpakaļ, šķindinādams karafes un glāzītes. No aršīnu lielas virtuves, kuras ieeju aizsprostoja pavāra mugura, nāca skāba smaka, oda vai nu pēc kāpostu zupas, vai arī saskābušām samazgām. Mājās brauca vesels «kompetentu ļaužu»* ganāmpulks. Gan tie, kuri bija pateikuši «izšķirošo vārdu», gan tie, kuri bija atnākuši, paoduši un aizgājuši. Pirmās klases kajītē ritēja skaļas valodas, kas galvenokārt skāra iekšpolitiku, un informācija, kuru mēs te saņēmām, bija visai bēdīga. Pēc braucēju atsauksmēm, reakcija, kura uz laiku nokāra galvu, atkal bija to izslējusi. Sabiedrībā valdīja tumsa, grūtsirdība un ķildas; ta dēvētās «valdošās šķiras» sadalījušās divās naidīgās nometnēs. Partija, kuras priekšgalā stāvēja liberālais sle-penpadomnieks Gubošļepovs, bez cīņas bija nolikusi ieročus — un pēkšņi iekritusi kā zemē; pats Gubošļepovs aizbraucis uz savu muižu un šobrīd uradņikam kristī bērnus. Pretēji tam — valsts padomnieka Dolbņas partija svin uzvaru visos punktos un deg nepacietībā cīnīties, ar to noteikumu, ka šī uzvarēs, bet pretinieki tikai ar nožēlu cietīs sakāvi. Dolbņa staigā pa ielām un dzied dziesmu par antikristu:

Visur staigā antikrists,

Visu zemi pieviesis,

Ieročus viņš šķindina ... —

un klaji sludina cilvēku dzimuma izzušanu. Un policijas ierēdņi neved vis viņu uz tuptūzi, bet satiekot militāri sveicina.

Taču vissāpīgākais, ko dzirdējām: Ivans Timofejičs bijis spiests atvaļināties, tāpēc ka projektējamos (pat ne publicētajos, bet tikai projektējamos) statūtos par «Caur un cauri pieklājīgu uzvedību» Maskavas Ohotnijrjada tirgoņi saskatījuši ļaunprātīgo jakobīniešu indi. Te neiztika ari bez nodevības, kurā galvenās darbojošās personas loma — ak vai! — bijusi Prudentovam. Sadomājis iegriezt Ivanam Timofejičam, lai pats iesēstos tā vietā, viņš slepeni aizsūtījis uz Maskavas Ohotnijrjadu korespondenci, kurā iegalvojis, ka iecirknī projektējamo «Statūtu» indīgās īpašības ceļoties no tā, ka statūtu rakstīšanas laikā iecirkņa priekšnieka kungu ietekmējuši revolucionārās partijas barveži, kuri novijuši ligzdu Ļiteinajas ielā. Un, ka viņš, Pru-dentovs, ne vienreiz vien uz to norādījis priekšnieka kun gam un pat ieteicis «Statūtos» ielikt īpašu paragrāfu ar šādu saturu: «Ikviens, kas vēlas noturēt sarunas vai pārrunas savās mājās vai arī citā vietā, apņemas priekšvakarā par to paziņot iecirknī, pieliekot klāt jautājumu un .ilbilžu programmu, un, saņēmis atļauju, ataicinājis sarunai vajadzīgo personu, var realizēt sava nodoma izpildi.» Taču pret šā paragrāfa ievietošanu pretojušies minētie revolucionārie barveži, kuriem vājā rakstura dēļ piekritis arī iecirkņa priekšnieks ...

Un kas iznācis? Ivans Timofejičs dabūjis ciest, taču Prudentovs arī nav palicis ar veselu ādu, tāpēc ka viņu savukārt nosūdzējis Kšepšicuļskis, ka šis Mirušo piemiņas sestdienā bliņas necepot un ar to pašu arī izrādot ļaunprātīgu jakobīniešu garu. Un tagad abi, kā Ivans Timofejičs, tā Prudentovs, mieru salīguši, dzīvojot Narvas daļas sakņudārzu rajonā un esot opozīcijā. Bet Kšepšicuļskis pieņēmis pareizticību un esot Uzbudināto dienaszagļu dienderis.

Taču, kas noticis ar Molodkinu, to neviens nezināja pateikt. Laimīgais Molodkin! Tu esi tik niecīgs savā ugunsdzēsēju specialitātē, ka pat apmelojuma dzelonis nespēj tevi sadzelt! Bet mēs uztraucamies, jautājam sev: kas ir īsteni laimīgs cilvēks? Te taču viņš ir — tas ir Molodkins!

— Jā, Pēterburgā tagad — oi-oi! — piebilda kompetentais cilvēks, kurš to visu mums stāstīja.

Taču, atkārtoju, šim stāstam priekš mums bija arī cita, visai svarīga nozīme: acīmredzot revolucionāri, kurus šai gadījumā domā Prudentovs, bijām .. .

Tā mēdz būt. Tu, cilvēks, esi atnācis pavisam svešā vietā, saticis svešus cilvēkus, neko negaidi, tev nav nekādu aizdomu, un te pēkšņi auss uztver nez kādas skaņas, kas vēstī, ka kaut kur vārās putra, pie kuras izstrēbšanas tev agri vai vēlu, bet noteikti būs jāņem dalība ...

— Galvenais, kas apvaino, — Glumovs žēlojās, — ka to visu nelietis Prudentovs samelojis. Ja viņš toreiz būtu ieteicis paragrāfu par sarunām, es taču ar abām rokām parakstītos zem tā, patiesi! noturēt pārrunas pēc programmas, ko apstiprinājis iecirknis, un varbūt vēl iecirkņa deputāta klātbūtnē — tā taču ir tik slavējama uzvedība, ka nekādus «Statūtus» rakstīt nav vajadzības. Pirmais un vienīgais paragrāfs, tas arī viss.

Pa to laiku kajītē no visu lūpām atskan žēlošanās, vienīgi žēlošanās.

— Vai tādu sabiedrību kā mūsējo var saukt par sabiedrību! — kāds kompetents vīrs no Krasnijholmas apkaimes žēlojas. — Nav ne druskas uzņēmības, ne iniciatīvas — nekā nav! Es ieteicu ierīkot īsu dzelzceļa līniju no

Krasnijholmas līdz Bežeckai — neko nesaprot! Pirmais jautājums: «Ko pārvadāsit?» — nu, vai tā nav dumjība? Apžēliņ, es saku, uzbūvējiet tik mums dzelzceļu, gan jau vedamais radīsies pats no sevis... bet viņi nesaprot! Nesaprot, ka dzelzceļi paši rada pārvadājamo materiālu! Es prom pie Gincburga — tas tāpat nesaprot. Uzskaitu viņam pārvadajamas preces: olas, putnus, sēnes, kaltētas avenes — tas viss jau tagad zināms, bet vēlāk radīsies daudz kas cits ... Nesaprot! Es pie Rozentāla — tas ne bū, ne be! Visus apskrēju, nevienam nav nekāda daļa! Dzīvo nu tādā sabiedrībā!

— Tagad jau mūs, advokātus, arī tur aizdomās par politisku neuzticību, — stāsta kāds Ugļičas advokāts. — Esam gatavi dzīvam noraut ādu — ko vēl vairāk! — bet viņi paliek pie sava: politiski neuzticīgie!

— Tagad par mums, par tiesnešiem, to vien tikai dzird, ka mēs graujot pamatus, — piebalso «nenomaināmais» no Pošehonjes, — katru dienu no rīta līdz vakaram to vien tikai darām, ka strostējam, par vienu tikai domājam, kā to grāvēju tā pamatīgāk saņemt, bet, pēc viņu domām, iznāk, ka mūsu pamati tāpēc neturas, ka paši tiesneši tos graujot... Mēs — graujot!

— Nelabais_ zina kas tas ir! — zemturis no Mologas kurn. — Gribēju ierīkot sierotavu — saka: sociālists! Es esot... sociālists! Dragūnos kalpoju... iedomājieties!

— Ņemsim tos pašus pamatus — kā tie jāsaprot? — savas šaubas pauž Ribinskas labības tirgonis.

— Tagadiņ, ja zeme vairs neaudzē labību, — vai tas ir pamats vai nav pamats?... Vai tā pārstājusi audzēt tāpēc, ka pārņēmis slinkums, vai tāpēc, ka tai dievs devis tādu karakteri? Kā tas ir? Ko? No kā šai reizē gaidīt paskaidrojumu? Bet mēs nepazīstam ne to slinkumu, ne to karakteri, zinām tikai, ka mūsu vecāki ir ražojuši un mums arī vajag ražot. Bet mums saka, pagaidi, zeme neražo! Un kā paliek ar uzdevumu, — atļaujiet jautāt. Vai tie ir vai nav pamati? Vai arī: tā pati ūdens sistēma... Esam iekrāvuši, braucam — paldies dievam! Un uzreiz: stop, ūdens nav!... Vai tie ir vai nav pamati? Mums ir kontrakts ar englenderi. Plīsti vai lūsti — viņam jāsaņem. Kā es, Arhip Albertič, braukšu ar laivu bez ūdens? Viņš mūsu kārtību nezina, viņam vienalga, kā brauksi... Man iznāk zaudēt vienā vasarā trīssimt, četrsimt tūkstošu — vai tie ir vai nav pamati? Atjaujiet jautāt: ja jums šodien vienreiz iegriež makā, rīt — divreiz, parīt — trīsreiz, bet vēlāk varbūt vairāk... Un vēl saka «pamati»... kā to saprast?

Tirgonis uz brīdi apklust, lai atvilktu elpu, un pēc tam

jautā tieši man:

— Atjaujiet, kungs, jums jautāt. Tagadiņ tā pati zivs, kas šobrīd peld Volgā: vai viņa gaida vai negaida, ka reiz tiks mūsu zupā?

— Bez šaubām, negaida, tāpēc ka zivs, kura reiz pabijusi zupā, upē atgriezties vairs nevar. Tātad nav kas paziņo citām zivīm, kādas sekas rodas no pazīšanās ar cilvēku.

— Bet mēs zinām, kas ir zivju zupa, un atkal lienam

zupā iekšā. Kā to saprast?

— Vajag pielāgoties. Bet vēl labāk, ja dzīvosim, it kā zivju zupas nemaz nebūtu. Mēģiniet zupu aizmirst.

— Nevar aizmirst. Jau vectēvi par to zupu runāja. Palūk, kā zivis ūdenī lēkā, — un kāpēc? tāpēc ka viņas neparedz zivju zupu! Bet mēs... Vai man prātā lēkāšana, ja vesela karavāna uzsēdusies sēkli? Un kāpēc dievs kungs pret radību ir žēlīgs, bet pret cilvēku — nežēlīgs? Radībai devis vieglumu, bet cilvēkam to laupījis. Vai patiesi radība vairāk pelnījusi?

— Bet man, lūk, kas atgadījās, — tīrie kumēdiņi! — stāsta kompetentais cilvēks no Kostromas. — Sēžam mēs ar Ivanu Pavliču Volfa restorānā un runājamies. Par tranzītu, par rubli, par budžetu — vārdu sakot, par visu ko. Par dažu ko esam vienis prātis, bet kam citam piekrist nekādi nevaram. Skatāmies — nez kur cēlies, kur ne — nepazīstams vīrietis! Nostājies mums blakus, rokas uz muguras, it kā visu mūžu ar mums pazīstams. «Ko jums vajag?» Ivans Pavličs jautā. «Nu, viņš teic, klausos, par ko runājat.» Un tik dabiski, it kā darītu darbu ... «Vēlu esat apķēries,» Ivans Pavličs saka, «mēs jau visu esam izrunājuši.» Labi. Izejam laukā no restorāna, bet šis mums pakaļ. Mēs taisni — šis taisni; mēs sānis — šis arī sānis. Aizgājām līdz iecirkņa uzraugam. Viņš klāt tam; palūk, kur viņi — rāda uz mums — runā par valdīšanas formām. Aizved uz iecirkni. Iecirkņa priekšnieka nav, aizgājis norīkojumā. «Esiet tik laipni, pagaidiet.» Sēžam stundu, sēžam divas; rakstveži ar papirosiem skraida garām, sargi priekšnamā pīpē mahorku, no pagalma nāk smirdoņa, uz

grīdas — netīrumi, pa dīvānu rāpo blaktis. Sēžam. Pirms pašām pusdienām dzirdam — priekšnamā kustība. Tiek ziņots: «Atvesti, jūslabdzimtiba, politiskie.» Ienāk iecirkņa priekšnieks. «Vārds, tēvavārds, uzvārds? ar ko nodarbo- ; jaties?» — «Esam tādi un tādi kompetenti ļaudis. Esam izsaukti uz galvaspilsētu, lai apspriestu.» Viņš brīnās: V; «Par ko?» — «Nezinām.» — «Volfa kafejnīcā viņi runāja par valdīšanās formām!» Pielec kājās rakstvedis. «Ak, ļ kungi, kungi!» Palaida mūs vaļā un pat pajokoja: «Lai tas noder jums par mācību!»

— Tik vien?

— Mums pietiek.

— Vajadzēja sūdzēties.

— Žēloties negājām, bet izskaidrošanās notika. Izrā- S dās, ir pamats. Protams, viņi, teic, šie brīvprātīgie slaisti, visiem apnikuši līdz kaklam, taču nevar neņemt vērā, ka ■ viņi stāv uz pareiza ceļa. Tad mēs atmetām ar roku un aizbraucām no Pīteras.

— Bet, manuprāt, — citā stūrī plātījās kompetentais cilvēks no Romanovas, — visas tās akcīzes vajadzētu savākt vienuviet un sadalīt līdzīgi uz galviņām. Tad vai nu dzer, vai nedzer, pīpē vai nepīpē, bet savu — atdod!

— Kā tad tā ... viens — dzer, otrs — nedzer, bet lai nedzērājs maksā par dzērāju!

— Kāpēc tā! Dzērājs lai samaksā īpaši pēc brīvas ce- i nas. Ja šņabis ir bez akcīzes, cik tas maksā? — grasi tas maksā. Bet te atkal konkurence. Kā rūpnieki, tā krodzinieki — cits citu konkurēs laukā. Tad jau tas šņabis ies par velti! Izdzer vienu glāzi, izdzer otru — un kabatā nemaz nemana, vai ir vai nav mazāk. Un kronim viegli. Nevajag ne uzraudzības, ne dividendes, ne tiesu — neko nevajag. Ņem naudiņu, pagrāb tikai!

— Bet kā ar parādiem?

— Arī pret parādiem ir līdzeklis: lai tikai biežāk paceļ kreklu. Agrāk, kad laikā uzskaitīja, — nebija nekādu paradu; bet tagad jau ceremonējas, noņemas ar filantropiju — un rodas parādi.

— Tas jau nu tā.

Man šīs valodas briesmīgi nepatika. Domāju, pirmkārt: palūk, kur cilvēki, kuri žēlojas, ka viņiem elpot neļauj, bet, re, kā runā! Viens par diviem: vai nu viņi melo, vai arī visa tā izokšķerēšana, kurai pēc tam seko staigāšana pa iecirkņiem, nesasniedz mērķi un nevienu nebiedē. Vi-inis pabar, pēc tam atlaiž, bet viņi atkal savu — vai to var nīkt par rezultātu? Otrkārt, bija ari bail: ja nu galu galā sak runāt par budžetiem? Kur tad likties? Iesi uz klāja — ari tur runā par budžetiem; nokāpsi otrā klasē — tur tre-as ģildes tirgoņi pie dižās blašķes gaida antikristu; ieiesi trešajā klasē — tur zemnieki dzer šņabi un izšķir zemes jautājumu ...

Par laimi, kāds pieminēja «Annu Ivanovnu» un kajītes sabiedrības doma pārsviedās uz šo pusi. Diezgan liela daļa kompetento ļaužu pazina Annu Ivanovnu personīgi; citi — ja arī nepazina tieši to Annu Ivanovnu, taču pazina Kleopatru Ivanovnu, Darju Ivanovnu, Nataļju Ivanovnu un citas, kuras bija vienas un tās pašas Annas Ivanovnas neskaitāmi nospiedumi. Un tā, piemēram, Kleopatra Ivanovna bija Ugļičas Anna Ivanovna, bet Anna Ivanovna bija Kaļazinas Kleopatra Ivanovna utt. Visas šīs Annas Ivanovnas bija nebēdnīgas, viesmīlīgas, runātīgas, dažreiz neglītas, bet vienmēr patīkamas un draiskulīgas. Visas viņas cienī vienīgi vīriešu sabiedrību, labprāt ņemas vadīt trijjūgu — pie kam uzvelkas plīša bezroci un sarkanu zīda kreklu — un bez šķobīšanās izdzer glāzi šampanieša uz tubrālībām. Vienas no viņam ir atraitnes, citām, lai gan ir vīri, taču maza auguma un gandrīz vienmēr pavieglāki (Annas Ivanovnas vecākus bieži vien kārdinājusi viņu diezgan pamatīgā materiālā labklājība); dažkārt gadās arī jaunavas, kas vienmēr dzīvo pie mātēm, kuras pašas kādreiz bijušas Annas Ivanovnas. Dažiem kompetentiem ļaudīm, kuri iestrēguši savas nomales kaktos, apriņķī izvietotā pulka virsnieku kungiem un tiesas izpildītājiem — tādas Annas Ivanovnas ir tīrais zelts. Gan garāmbraucot, gan tāpat iegriežoties — vienmēr pie Annas Ivanovnas durvis plaši atvērtas, vienmēr gan silti, gan gaiši un uz galda stāv uzkodas. Arī vīrs turpat sēž, aicina pārgulēt. Un kalpi izsteidzas uz lievenēm saņemt atbraucējus — istabenes sarafānos, sulaiņi — kamzoļos, rosās ko nagi nes, lai izdabātu, tāpēc ka arī kalpiem patīk jautri padzīvot, bet kur vēl citur jautri padzīvosi, ja ne pie Annas Ivanovnas. Cauru dienu pie Annas Ivanovnas pavardā kuras uguns, cauru dienu vāra, cep, patvāri mutuļo, pasniedz kafiju. Bet ar kādiem līdzekļiem viņa to visu cep un vāra,— diez vai pati maz zina. Stāsta, pagājušogad viņa pārdevusi mežu, taču iznāk, ka viņa to pašu mežu pārdod visai bieži. Stāsta arī, ka viņa esot parādos

līdz ausīm — pat ganam parādā! Divus gadus nemaksājot par ganīšanu! — šausmās izsaucas kaimiņu muižnieces, kuras, nobijušās no ubaga tarbas, visādi knapinās ... Un tā Anna Ivanovna nemaksā, nemaksā, bet pēkšņi kaut kā izgrozās un visiem samaksā. Tiesa arī, lai kas pie viņas atbrauc, vienmēr kaut ko atved, un viņa jau pati arī to neslēpj. Sagaidot tā arī jautā: «Ko atvedāt? Nesiet šurpu!» Un turpat visu atvesto izdzirda un izēdina. Vārdu sakot, Anna Ivanovna dzīvo sev par patiku, bet, kā viņai tas izdodas, nav viņas daļa ...

Tāda Anna Ivanovna lielākoties pārkāpusi pat četrdesmit gadu robežai vēl joprojām mundri tur rokās apriņķa lauvienes karogu, bet dažreiz gadās arī tā: kamēr viņa dižojas savā Sansusī, blakus kaimiņos Monplezīrā uzrodas cita Anna Ivanovna. Tikpat nebēdnīga un vilinoša, taču jauna, darbīga, nepacietībā degoša iekarot visas sirdis. Tad vecajai Annai Ivanovnai sākas dienas, kas pilnas bēdu un smeldzošu sāpju. Iesākas cīņa. Vecā Anna Ivanovna drāžas trijjūgā ar saviem kavalieriem garām Mon-plezīram, jaunā Anna Ivanovna ar savu trijjūgu un saviem kavalieriem drāžas garām Sansusī. Trijjūgā auro dziesmas, bļaustās, skrējienā nosit pudelēm kaklus. Vecā Anna Ivanovna pīpē papirosus desmitiem; jaunā Anna Ivanovna vienā dienā izpīpēs veselu simtu. Vecā Anna Ivanovna dīķos un upītē izķer visas karūsas un ēdina ar tām savus kavalierus; jaunā Anna Ivanovna saka majoram Oglašennijam: «Oglašennij! Kad jūs atvedīsiet ster-letus?» — un trīs dienas pēc karūsu bakhanālijas baro savus kavalierus ar sterletu zupu. Vecā Anna Ivanovna lieto izteicienus, no kuriem kavalieriem kļūst silti; jaunā Anna Ivanovna palaiž tādus vārdiņus, no kuriem ausis svilst... Mazpamazām stāvoklis kļūst arvien skaidrāks. Pirmie no vecās Annas Ivanovnas nometnes aizbēg augstākie štāba virsnieki, pēc tam kompetentie ļaudis; visilgāk uzticību viņai saglabā tiesas izpildītāji. Beidzot arī viņi, saklausījušies par izpriecām, kādas valda Monple-zīra, pēkšņi pazūd. Anna Ivanovna paliek viena pati, div-vientulībā ar mazā auguma cilvēku, kuru viņa dēvē par vīru ...

Sansusī panīkst. Meži, kas to ielenca, izcirsti, noras — pārdotās. Kalpi, pieraduši pie mūžīgās drūzmas, sāk kurnēt un prasa aprēķinu; gans arī ilgāk negrib gaidīt, bet iznēsātājs Foka, kurš tik ilgus gadus apgādājis Annu Iva-

novnu uz kredīta ar siļķēm un Meščeras sieru, draud viņai nr miertiesnesi un izsaka nez kādus nejēdzīgus mājienus. Namā, kuru kādreiz pildīja troksnis un klaigas, pamazām palēnām ievācas apkārtējie krodzinieki un garīgās jomas ļautiņi. «Bet iedomājieties, Anna Ivanovna... ar mācītāja brāli!» vai «Anna Ivanovna... taču ar Razuvajevu!» jautri zviedz Monplezīrā, kad stāsta par vecās apriņķa kūkas dēkām. Un kādas mokas pie šīs metamorfozes pārdzīvo Annas Ivanovnas mazā auguma vīrs — lai to attēlotu vajadzīga īpaša etīde. Vajadzīga īpašu krāsu kombinācija, kādas diemžēl nav manā rīcībā.

Lai nu kā, taču mūsu kajītē iegrozījās saruna par tematu — Anna Ivanovna. Visādas neķītrības gāja vaļā spraigi, jautri, skaļi — visi runāja reizē. Ikviens centās padižoties, pateikt kaut ko īpašu, taču nekas īpašs neiznāca, jo visiem bija viena un tā pati Anna Ivanovna ar vienām un tām pašām pazīmēm. Visi mazliet par viņu zobojās, bet varēja redzēt, ka ikviens, atbraucis mājās, tūliņ pa kaklu pa galvu dosies uz Monplezīru. Un itin visi bez izņēmuma Annai Ivanovnai bija pagādājuši Pēterburgas dāvanas, sākot ar cepuri un beidzot ar Strasburgas pastēti.

Beidzot apnika tenkot; uz brīdi visi apklusa, visus pārņēma tāds kā apstulbums. Izsīka nostāsti, sāka aprimt smiekli, vēl tikai atkārtoja amizantākās vietas. Pa to laiku krēsla galīgi sabiezēja un kuģis tuvojās Kimrai, kur pēc saraksta paredzēts nakti stāvēt. Iededza visā kajītē vienīgo lampu, kura žēli šķindināja matēto kupolu un kuras liesma vīdēja kā duļķains gaismas punkts tabakas dūmu mākoņos. Kāds iesaucās: «Kungi! Vintu! Kas vēlas spēlēt vintu, kungi?» Un tūliņ sanāca divi galdi. Kajītē iestājās klusums. Spēlētāji iegrima spēlē; nespēlētāji izvietojās pa kaktiem un pusbalsī atsāka valodas par Annu Ivanovnu un viņas īpašībām. Daži agri aizgāja gulēt.

Arī mēs posāmies sekot gulētājiem, taču, kamēr saposāmies, atgadījās kaut kas cits. Kimrā kajītē iezvēlās jauns braucējs, virsnieks (protams, atvaļināts), un Paramonovu tūliņ sāka uzrunāt par tantiņu. Piesēdās blakus un sāka: «Ak, tantiņ! Veselu mūžību neesam redzējušies! Kā bērni? Ko dara krusttēvs? Vai patiesi līdz šim neesat kļuvusi prātīga ... ak, tantiņ!» Patiesībā šī iesauka tik trāpīgi padarīja Paramonovu par radības pērli, ka man šķita pat dīvaini, aiz ko agrāk nebiju pamanījis, ka Paramonovs ir

tantiņa; taču virsnieks sabojāja visu ar to, ka, pamanījis savas iesaukas efektu, pārāk uzmācīgi ar to dižojās. Kādu pusstundu viņš neatkāpās no Paramonova un mocīja to visnejēdzīgākā veidā, piepinot te gan Gogoli (virsnieks bija baudījis izglītību), gan trinīša lindrakus, gan klasisko «Obmokņi»[32]. Nelaimīgais mietnieks sākumā smaidīja, bet pēc tam samulsa un bailīgi skatījās apkārt. Mēs ar Glumovu sēdējām kā uz adatām un domājām: tad nu gan būs joki, ja mietnieka dēļ ar virsnieku vajadzēs iet duelēties! Faīnuška vairījās un, šķiet, saprata, ka virsnieks to visu uzsācis nolūkā paspīdēt viņas priekšā; «korespon- j dents» apdomāja feļetonu ar nosaukumu «Inteliģentie mežoņi», kurā vērsās pie sabiedrības «Samoļot» ar jautājumu: vai tā atbild par tās kuģos braucošo pasažieru mieru un drošību vai neatbild? Vienīgi Očiščennijs atrada izeju. Viņš paprasīja pudeli Jamaikas ruma un sāka pacienāt. Rums vispār iedarbojas ātri un nopietni, bet Ka-šinas — it sevišķi. Šoreiz rums tik stipri smirdēja pēc blaktīm, ka visi braucēji instinktīvi sāka kasīties, bet virs- | nieks, dzerdams glāzi pēc glāzes, drīz vien sajutās rēgu ielenkumā. Turklāt, ieraudzījis spogulī savu augumu, iedomājās, ka tas ir ienaidnieks, kurš izaicina viņu uz cīņu, un izvilka zobenu. Tad arī citi braucēji uzskatīja par savu pienākumu iejaukties: izcēlās īsa, bet ietekmīga drūzma, un pēc minūtēm desmit labdarīgais miegs jau slēdza plosīgā varoņa acis.

Nākamajā dienā, izkāpuši agri no rīta Sergijevkā, mēs ap pulksten septiņiem bijām Kašinā.

XXIII

Kašina ir Tveras guberņas apriņķa pilsēta; pēc kalendāra tai ir ap septiņi tūkstoši iedzīvotāju, un tā atrodas pie Kašinkas upes, kura cauri pilsētai zaļos krastos rāmi veļ savus viļņus. Kādreiz Kašina bijusi rosīga pilsēta un sacentusies ar Tveru, bet tagad tā neuzdrīkstas sacensties pat ar Bežecku. Kādreiz Kašinas upē dzīvojuši grunduļi, tagad palikušas tikai vardes un kurkulēni. Par to, ka Kašina kādreiz bijusi plaukstoša krievu mazpilsēta, šobrīd liecina daudzās baznīcas, taču dažai labai draudzei ir ne vairāk kā trīs četri nami, bet pastāvēt tās var, pateicoties agrākajiem dāsnajiem noguldījumiem. Atceros vēl, kā Insdesmitajos un pat vēl četrdesmitajos gados ne vien K.išinas apriņķa, bet arī blakus apriņķu muižnieki brauca и/. Kašinu izklaidēties un iegādāties pārtiku un modes preces. Un Kašinas muižnieki bija jautri un viņu muižas jautras, un brauca pie viņiem jautri viesi, taču, vai jautri šais jautrajās vietās bija dzīvot vergiem, — nemāku sacīt. Man Kašinas apriņķī bija vairākas māsīcas, un bērnībā es kāri klausījos nostāstus par to, cik lielisks Kašinā ir kaviārs, kādas lapenes^1 un vītenīši^33 [34] un cik jautri dzīvo turienes muižnieki, braukādami cits pie cita ar visiem māj-niekiem; pa dienu ēd, našķējas ar ievārījumu un pastilu, iet rotājās: spēlē ķīlas, aklās vistiņas, kaimiņus un dejo kadriļas un ekosēzes, un, tā kā trūkst atsevišķu istabu, nakti viesi guļ vienā strīpā. Man likās, ka Kašina ir līdzīga gaišai muižnieku paradīzei, un es rūgti pārmetu liktenim, kurš licis man piedzimt nevis Kašinā, bet nomaļā Kaļazinas kaktā Meščorā, kur muižnieki vienā strīpā negulēja, vistiņas neķēra, ekosēzes nedejoja, bet dzīvoja drūmu dzīvi, kaudamies ar blaktīm un apskauzdami laimīgos kašiniešus.[35]

Šobrīd Kašina ir pamirusi pilsēta, vēl drūmāka nekā Korčeva. Jo arī agrāk Korčeva neizcēlās ar lepnību — tajā oda tikai pēc lopkautuves —, bet Kašina smaržoja pēc garšvielām, konfektēm un sieviešu tualetes piederumiem. Un tā — Kašina šobrīd tikpat panīkusi kā Korčeva un laiks to aizvilcis ar zirnekļu tīkliem, kuri, kā zināms, izplata asu pelējuma smaku, kas parasti turas pamestās ēkās.

Iebraucamajā vietā mēs uzzinājām, ka mūsu meklētais žīds dzīvo greznā kņaza namā kādas desmit verstis no pilsētas un pārvalda muižu. Vai arī — pareizāk — nevis pārvalda, bet nomā to, izcērt mežu, moka zemniekus ar soda naudām un pamazām izpārdod mēbeles, lopus un citu kustamo mantu. Kristīties viņš sagudrojis, lai iegūtu no-metnības tiesības, un viņu pamāca un stiprina ticībā mūžsens, no amata par dzeršanu atcelts diakons, kurš aiz vecuma neko nesajēdz, bet šņabi vēl dzer.

Nolēmām braukt uz turieni nākamajā dienā un pagaidām ņēmāmies apskatīt, kas Kašinā ievērojams.

Protams, vispirms mūs interesēja Kašinas vīndarīšana. Kopš seniem laikiem tās apgrozību rēķināja miljonos un tā ienesa miljoniem lielu turību un visā Tveras guberņas austrumu daļā iedvesmoja muižnieku patriotismu. Atceros laiku, kad visa Kaļazinas Meščora pašapzinīgi sauca: «Neko no ārzemniekiem mums nevajag! Ratnieki mums ir savi, galdnieki — savi, pavāri — savi, liellopu gaļa, medījumi, saknes — viss ir pašu! Nebija vīnogu vīnu, bet tagad tos iemācījušies taisīt Kašinā!» Vienīgi Meščora neko neminēja par to, ko pati prot, tāpēc ka dzimtbūšanas laikos arī bez prašanas dzīvoja labi.

Un Meščora dzēra Kašinas heresus, kas maksāja rubli (asignācijās), dzēra un slavēja. Sākumā šie heresi šķebināja, vēlāk pieradums un patriotisms darīja savu.

Šobrīd Kašinas vīndarība mazliet panīkusi, iespējams, ka tikai uz laiku. Pirmkārt, no skatuves nogājuši galvenie dibinātāji un šā pasākuma vadītāji; otrkārt, Jaroslavļā uzradusies stipra konkurence. Tomēr joprojām Kašinas vīnam vairāk uzticas nekā Jaroslavļas, bet Kašinas rein-vīni, īpaši tie ar zelta etiķetēm, arī tagad noder par greznojumu guberņas banketos.

Izrādījās, ka Kašinā nav nekādu vīnadārzu, bet vīnus taisa vīndaru pagrabos. Darināšanas process apbrīnojami vienkāršs. Katrai šķirnei ņem mucu, kurā glabājies attiecīgas šķirnes īsts vīnogu vīns. Sai īsta vīnogu vīna mucā noteiktā proporcijā salej Astrahaņas čihīru un ūdeni. Vajadzīgo ūdeni piegādā Kašinkas upe, taču pēdējā laikā noskaidrojies, ka Kotorosļas upes (Jaroslavļā) ūdenim arī bagātīgi piemīt heresa un lafita īpašības. Kad atšķaidītais čihīrs no mucas piesūcas ar vajadzīgo smaržu, ķeras pie brūvēšanas. Mucai čihīra pievieno spaini spirta, pēc tam,

skatoties pēc vīna īpašībām, pievieno: ja tā ir madeira — zināmu daudzumu sīrupa; ja malaga — degutu; ja rein-vins — tam pievieno citu sastāvdaļu utt. So kupāžu maisa, kamēr tā kļūst vienveidīga, tad aiztaisa mucu ciet. Kad vīns nostāvējies, atnāk saimnieks vai galvenais vīndaris un šķiro. Vienreiz nospļaujas — iznāk parastā madeira (cena 40 k.), nospļaujas divreiz — iznāk cveima-dcira (cena no 40 кар. — līdz rublim), nospļaujas trīsreiz — iznāk dreimadeira (cena no 1 r. 50 k. un augstāka, ja madeira, piemēram, ir simt gadu veca). Tāpat ar ma-lagu: var būt parastā malaga, malaga vieuxx un malaga ires vieux^36 [37] vai arī reinvīni: var būt Liebļrauenmilch, Hoch-heimer un Johannisberger. Taču, ja gadās nospļauties augsti stāvošai personai, iznāk Cabinet Auslass, tas ir, labāk nevar vēlēties. Tādi ir Kašinas vīni^38.

Kad vīns nogatavojies, to iepilda pudelēs, uz kurām uzlīmē etiķetes un vispirms dzirda Veselības pārvaldes locekļus, pēc tam gubernatoru. Un, kad tie apliecina, ka neko labāku nav baudījuši, tad vīnu sāk dzert apriņķa tiesas un zemstes pārvaldes locekļi. Tad visu saražoto aizsūta uz Ņižņijnovgorodas gadatirgu, bet no turienes to rau. tin izrauj visai Krievijai. Dzer tiesas izpildītāji, dzer miertiesneši, dzer muižnieki, dzer tirgoņi, un neviens nezina, kādu brūvējumu viņš iebauda.

Protams, vīndari arī mums laipni piedāvāja nogaršot. Daži no mums dzēra, taču iekšas neņēma pretī, bet «korespondents» un Očiščennijs palūdza uz otru kāju, teikdami: «Ka tik slapjums un cērt kaklā!» — un viņiem ne vien pasniedza uz otru kāju, bet iedeva arī ceļam līdzi pa pudelei no augstākajām šķirnēm.

Sakarā ar to galvā tā vien līda augsta ekonomiska un politiska rakstura apsvērumi. Sākās debates, kurās dzīvi piedalījās arī vīndari. Ekonomiskais viedoklis bija pilnīgi skaidrs. Pirmkārt, izspiežot no iekšējā tirgus dārgo ārzemju preci un aizvietojot to ar līdzīgu pašmāju darinājumu preci (kura turklāt nav ne apperēta vanckara vērta), Kašinas vīndari līdz ar to kāpina zemes ražošanas spēkus.

Otrkārt, tie paši vīndari, dodot pienācīgu peļņu tiem, kam tā vajadzīga, līdz ar to zemē izplata apmierinātību un sniedz līdzekļus pārticīgai dzīvei daudzām ģimenēm, kuras bez šā pabalsta būtu spiestas nodoties peļamiem amatiem. Treškārt, beidzot, izspiežot no apgrozības svešzemes produktu, vīndari saglabā zemē veselus blāķus asignāciju, kuras, novietotas viņu kabatās, dos iespēju tirdzniecības bilanci pavērst par labu Krievijai.

Ievērojot visu minēto, vīndari vienbalsīgi secināja: svešzemju vīnu ievešanu Krievijā aizliegt uz visiem laikiem. Par ko arī aizsūtīt telegrammas uz Maskavas Ohot-nijrjadu publicēšanai visos izdevumos.

— Pag! — es viņus apstādināju. — Bet kā jūs tiksit galā ar muitas nodokli? Jums taču jāzina, ka ārzemju vīni tiek aplikti ar nodokli zeltā ...

— Muitas nodoklis pats par sevi, — viņi atbildēja nekavējoties. — Muitas nodoklim jāienāk, citādi nemaz nevar būt... dievs pasarg, ja neienāk! Atļaujiet ziņot: muitas ienākumiem vienmēr jābūt. Mēs to ļoti labi saprotam.

Un turpat spilgtos, uzskatāmos tēlos parādīja savu izpratni.

— Skatieties, jūsu augstdzimtība. Šai vietā, piemēram, ir caurums — tātad ūdens te neturas. Bet te cieta grunts — tātad ūdens te būs vienmēr. Tāpat arī šai lietā: vienā vietā ūdens tek cauri, bet citā — uzkrājas.

— Bet ja visur caurumi?

— Ak, jūsu augstdzimtība! Tas nav iespējams.

Protams, es nomierinājos, un tā valsts kases finanšu

grūtības nokārtojās bez pūlēm.

Politiskais viedoklis bija vēl skaidrāks. Vispirms Kaši-nas vīndarība atraisa rokas krievu diplomātijai: kamēr tās nebija, diplomātu lēmumus varēja ietekmēt tādi jautājumi: kas būs, ja franči nedos mums lafitus, vācieši — reinvīnus, spāņi — heresus un madeiras? Ko mēs dzersim? Ar ko cienāsim viesus? Tagad šie jautājumi atkrīt paši no sevis: mums pašiem ir savi lafiti, reinvīni un heresi Un jo labāk tāpēc, ka «viņu» vīni ir kaitīgi, bet mūsu — derīgi. Vai lieku esi apēdis vai lieku izdzēris — no «viņu» vīna sāp galva, bet no Kašinas vīna vienīgi šķebina. Dodiet tikai brīvību Kašinas vīniem, tad viss nokārtosies pats no sevis. Ja vācietis kļūst rupjš vai iedomīgs — nevajag mums tavu reinvīnu, temp pats! Un atbildi skaidri, kāds tam iemesls.

Taču galvenokārt Kašinas vīnam jāsekmē austrumu jau-lajtimu nokārtošana. Ko tagad Vidusāzijā dzer? — ārzemju vīnus vien un visus dārgus. Pārdzeras un lien ar mums kauties. Bet paļaujiet tikai Kašinas vīniem ceļu — mēs iespiedīsimies gan Afganistānā, gan Beludžistānā, t'.an Kabulā — visus applūdināsim ar savu madeiru!

— Tāpēc ka mūsu vīns ir nopietns, — vīndari runāja ' Kā vienā balsī, — un iznāks lētāk, jo mēs to varam taisīt

visur. Anglis, piemēram, par savu pudeli prasa rubli, bet mēs — pusrubli; viņš septiņdesmit kapeikas, bet mēs — (etrdesmit kapeikas. Mēs, kungs, labāk savā mājā uzmetī-im virsū liekas desmit kapeikas, bet anglim nepadosimies. Lai tikai viņš nāk ar savu malagu — mēs viņu iebāzīsim maisā! Par velti atdosim preci, bet savējos kaunā neliksim!

Pēc tam sarunas tonis arvien pieņēmās un ieguva tādu patriotisku nokrāsu, kurā noslīka kā ekonomiskie, tā politiskie apsvērumi.

— Mēs, cienītais, veselu pulku apbruņosim! — sajūsmā iesaucās galvenais vīndaris. — Vai nu serbiem, vai bulgāriem palīgā — tikai pačuksti Maksimam Ļipatičam: sak, Maksim Ļipatič, palīdzi! — tūliņ vienā rāvienā, puiši, uz priekšu!

— Un nevar nemaz izteikt, cik mūsu pilsēta saņēmusi no Maksima Ļipatiča labdarības! — kā atbalss atsaucās cits vīndaris. — Kas Maksimam Biktstēvam uzcēla jaunu zvana torni? Kas Fjodoram Stratilātam ziedoja jaunu zvanu? Un kā zvana! Un cik daudz kvēpināmo trauku, sveču, svētlampiņu — ne saskaitīt...

— Ik svētdienas pie katras baznīcas stāv zellis ar maisu vara naudas, izdāļā nabaga brāļiem! — vēl cits pavēstīja.

— Un kas par lietu, jūsu augstdzimtība! — citi vīndari brīnās. — Visas citas tautas varot nez ko izdomāt un tikt galā ar saviem uzdevumiem, vienīgi tikai krievi neko un nekā! Taču mēs, cienītais, ja tikai mums paļaus vaļu, — visus pārspēsim! Lai izputam uz vietas, ja nepārspējam!

Vārdu sakot, Kašinas madeira, kā atzinās paši brūvē-tāji, šķebina, toties kašiniešu jūtu pacēlums neapšaubāmi Lija labas kvalitātes un uzslavas cienīgs. Tikai nav saprotams, kāpēc vīndari piebilda: «Ja paļaus?» Kas neļauj? Šķiet, pie mums reinviniem ceļi brīvi...

— Paklau! Mums taču heresiem un madeirām brīvs ce|š? — es jautāju Glumovam, kad bijām beiguši apskatīt vīna darītavu. — Kā tu domā?

— Protams, brīvs.

— Kāpēc tad Kašinas vīndari līdz šim nav iespiedušies ne Afganistānā, ne Beludžistānā, bet gaida savam vīnam nez kādu brīvu ceļu?

— Jādomā tāpēc, ka iztiek ar tuvāko apkārtni. Pagaidi tik, — kad savējiem kabatas būs iztukšojuši, tad brauks uz Beludžistānu ar pilniem vezumiem.

Beigās Očiščennijs mums paziņoja patīkamu vēsti. «De-midrona Rotas» redakcijā esot drošas ziņas, ka Kašinas vīndaru paraugs jau atradis atdarinātājus. Nemaz nerunājot par Jaroslavļu, kuras lafiti, uzlaboti ar mellenēm un sandālu, var droši sacensties ar firmu «Oldekopp Maril-lac», — daudzās sīkās apriņķa pilsētās (piemēram, Kra-pivinā, Saranskā, Lukojanovā un citās), kur līdz šim ražoja tikai mēslus, tagad likti stingri pamati vīnu ražošanai, kuri jau zināmā mērā konkurē ar Kašinas un Jaros-lavļas vīniem. Šo pilsētu paraugam, bez šaubām, sekos Sacka, Laiševa, divas Ardatovas, visas Spaskas un pārējās — un tad latks, kāds vajadzīgs, lai iztirgotu uz vietas, samazināsies pats par sevi. Un, kad tuvumā vairs neko nevarēs pārdot, gribot negribot kravās ores uz Beludžistānu. Un, ja jau Kašinas heresi iekaros Beludžistā-nas tirgu, tad mūsu vīndariem atliks tikai attaisnot priekšniecības cerības, bet mums visiem citiem — augsti turēt krievu karogu.

— Tad būs viegla dzīve, — Očiščennijs labprāt viņam piekrita.

Pēc vīndarītavām gribējām apskatīt Kašinas ievērojamākās celtnes un baznīcas, bet atcerējāmies, ka Kašinā ir apriņķa tiesa, un devāmies turpu. Turklāt iebraucamās vietas turētājs brīdināja mūs, ka šorīt sākšot iztiesāt ievērojamu politisku prāvu*, kuras iznākumu visa Kašinas inteliģence gaidīja jo nepacietīgi К

Kā jau iepriekš minēju, Kašinkas upē kopš sen seniem laikiem dzīvoja grunduļi. Taču nupat to palicis arvien mazāk, un, kā tas pie mums vienmēr gadās, policija nogulējusi šo vērā liekamo parādību. Apķērusies tad, kad atlicis [39] neliels bars, kurš klaji ņirgājies par visām pilsoņu pūlēm iedabūt to zupā. Saposušies nozvejot — bet kas to deva: grunduli paluncina astes un visu acu priekšā pazūd. Grūti, protams, attaisnot policiju, bet grūti arī vainot. Tā nu iznācis, ka notverts tikai viens vārgs grundulis, kuram ārsti ieteikuši gulēt dūņās, bet policija viņu no turienes izvilkusi. Uzsākta izmeklēšana; prokurori un izmeklētāji divus gadus no vietas nekāpuši laukā no Kašinkas upes, meklēdami saknes un pavedienus, pratinājuši vardes un kurku-lenus un pēc neiedomājamām pūlēm nonākuši pie šāda secinājuma: noķerts vārgs grundulis, bet pārējie nezin kur pazuduši. Šādā veidā lieta nodota tiesai, kurai tad arī vajadzēja visu pienācīgi novērtēt. Nozudušos grunduļus nācās sodīt aizmuguriski, inkriminējot viņiem patvaļīgu tēvzemes pamešanu, bet notverto grunduli apsūdzēt par to, ka viņš zinājis un nav ziņojis par to attiecīgam varas orgānam. Lieta bija skandaloza un solījās pievilkt daudz publikas.

Mēs ieradāmies tiesā pēc pulksten vienpadsmitiem; taču sēdei vajadzēja sākties ne agrāk par vieniem, tāpēc vēl neviena cita bez sargiem un zemu atalgotiem pārrakstītājiem nebija. Tiesa atradās diezgan impozantu apmēru, taču diezgan nolaistā ēkā. Iekšā dvesmo drūma atmosfēra un pamestība, kā visur Kašinā. Durvju sargs, vecs, apsūnojis vīrelis parķa svārku mugurā, sēž un nesteigdamies spodrina zizli; bet viņa sieva kambarītī vāra skābus kāpostus, kuru smarža ēkai piešķir apdzīvotu telpu raksturu. Acīmredzot vecais pavisam jucis no bezdarbības, tāpēc ka viņš mūs saņēma nelaipni un novilka caur zobiem: «Nelabais attriecis tādā agrumā!» Taču, kad mēs, novilkuši virsdrēbes, iedevām viņam pa desmit kapeikām par glabāšanu, viņš uz mirkli atmaiga, kapeikas noglabāja aiz vaiga, bet mums parādīja uz solu: «Sēdiet!»

— Vai daudz jums, vecotēv, tiesā prāvu? — Očiščennijs sāka ar viņu laipni runāties.

— Nekādu prāvu mums nav, — vecais dusmīgi atbildēja, — lai kas iet, lai kas brauc — visi garām. Agrāk, kad bija muižnieki, tad gan brauca tiesāties, bet tagad — klusums.

— Kāds tam iemesls?

— Nu, pabeiguši. Manta pārdota, bet paši aizlaidušies uz siltajiem ūdeņiem. Bet tie, kas palikuši, — tāpat bez tiesas rauj cits no cita.

— Jā, bargi laiki! — Očiščennijs nopūtās un jūsmīgi nodomāja: «Ak, ja arī Matrjona Ivanovna tā rīkotos: bez tiesas izņemtu naudiņu un samaksātu par vekseļiem . . . jauki, pieklājīgi!»

— Tagad daudz duraku uzradies, — durvju sargs filozofēja, — gudrie_ viņus aptīra. Tāpēc, ja duraks ies tiesāties, ko viņš panaks? Kāda durakam var būt taisnība? Vel no viņa piedzīs visu soda naudu: nepīksti, ja esi duraks!

Un, tādā veidā pabeidzis ar civillietām, piebilda:

— Mums tagad arī krimināļi tiek cauri bez tiesas. Vienīgi ja gadās godkārīgs zaglis, kas pieprasa tiesu, bet ar visiem citiem zagļiem paši izdarās. Piekauj vai arī sakropļo — ej tad sūdzēties! Mūsu prokurori visas acis izskatījuši, pie loga gaidīdami, vai kādu nevedīs, bet neved. Mūsu tiesa ir pavisam trūcīga. Gluži tāpat kā mācītājiem draudzes: dažam draudzē tūkstoš dvēseļu, tirgoņi vien un bagātnieki, bet citam nav ne simt dvēseļu, un arī tiem uz desmit galviņām viena govs. No kā lai pārtiek mācītājs?

Vārdu sakot, vecais nikni šķendējās un uzskatīja, ka arī viņu pašu netaisni pazemo panīkusī tiesa, kuras durvīs viņam liek stāvēt bez kādas vajadzības tresainu svārku mugurā, lentu pār krūtīm un izrīkoties ar zizli, kad nāk iekšā tiesas locekļi un prokurori, kuri iet uz tiesu tikai tāpēc, ka citur nav kur likties.

— Savākta vesela ganība tiesas skrīveru, — vecais joprojām rūca, — bet viņi tikai papirosus pīpē, grīdu pie-rūso un spalvas zīž. Vai atkal zirnekļu tīkli — cik to sakrājies pie griestiem! Bet kā tu tos dabūsi zemē? Vajag tikai pieskarties, kā sāk karāties skrandas; viena vieta atklājas pie griestiem balta, bet viss cits noziests kā ar sodrējiem. Nu, nabaga, pavisam nabaga mums tā tiesa!

Bet man tieši tāda tiesa šķita ideāla: tieši tādu tiesu vajag. Lai neviens tajā netiesājas, lai kāpnes nebūtu slaucītas, lai zirnekļi aizvelk griestus ar tīkliem, lai durvju sargs ir neskuvies, un sarga sieva lai vāra kāpostus. Un lai ikviens, vērojot šo neslaucīto tiesu, saprastu — lūk, kur izpaužas dieva griba. Un prokurori lai katram gadījumam raugās pa logiem, bet lai neskrien uz ielas, ja kādu ved valgā, un lai nejautā: ar ielaušanos vai bez ielaušanas? Mani neapbēdinātu, ja tiesas personāls paliktu pat agrākā sastavā un joprojām saņemtu algu, kāda paredzēta ļur štatiem. Pirmkārt, kamēr tiesa nav atcelta, nevar at-к. isl tās kalpotājus («vai mēs esam vainīgi, ka pie mums netiesājas?»); bet, otrkārt, vajag tak kalpotāju, kam izdāļāt kroņa naudu, tad jau lai labāk saņem tie, kas neko nedara, bet no darba nebēg, nekā tie, kuri skraida apkārt ka rūkdami lauvas un meklē, ko aprīt.

Un pamazām varbūt izdotos pilnīgi tiesu atcelt. Nevienam nedarot pāri, neatlaižot un neatceļot, bet neaizvietojot trūkstošos. Vienīgi tā nav ierasts un tāpēc šķiet, ka bez liesas ne mirkli nevar dzīvot; es turpretī atļaujos domāt: ja ļaudis pārstās tiesāties, tas nemaz nedarīs viņus nelaimīgus. Zinu, ka šī ideja nav praktiska un ka cerēt uz tas realizāciju — tikpat kā gaidīt, kad atvilksies gliemezis (kā teikts sakāmvārdā: velkas kā gliemezis), bet tomēr es ceru. Protams, ja man teiktu: izvēlies starp agrāko Kašinas apriņķa tiesu un tagadējo Kašinas apriņķa tiesu, — es bez apdomas uzsauktu tagadējai: vivat, cres-cat et floreat^40. Jau tas vien ko vērts, ka tagadējās apriņķa tiesas durvīs stāv durvju sargs ar zizli, bet Kašinas apriņķa tiesas priekštelpā sēž zaldāts pakulu kreklu mugurā ar mācībās sakropļotu vaiga kaulu un mūžīgi klaudzina kurpnieka liesti.

Taču šī diena, kā jau teicu, Kašinas apriņķa tiesas praksē bija izņēmums.

Tiesāja grunduļus, mūžsenus Kašinas iemītniekus, turklāt par tik interesantu noziegumu, kurš ar savu nepa-rastību mulsināja visus Kašinas konservatīvos (Kašinas vīndari un veģu cepēji konservatīvi pēc būtības, jo zina, kura gaļu kaķis apēdis). Ap pusdivpadsmitiem jau sākās kustība tiesas apkārtnē. Durvju sargs tresotā svārkā ar dzeltenu lenti pār plecu un zizli labajā rokā stāvēja militārā stājā pie durvīm, gatavs izpildīt visus militārās sveicināšanas paņēmienus, kādi paredzēti tiesas praksē. Vispirms sāka plūst mazie ļautiņi, kuri ienākot ticīgi krustījās, it kā atlūgdamies no cietuma un no ubaga tarbas, bet īsi pirms vieniem sāka pulcēties amatpersonas. Pirmie atnāca prokurori. Mūs ieraudzījuši, viņi apstājās durvju sarga telpā un skaļi sāka apspriest jautājumu: ja zaglis lādītei salauž atslēgu un paņem no turienes trīs kapeikas — tā, bez šaubām, būs ielaušanās zādzība; bet, ja viņš atslēgu

Lai dzīvo, aug un zied. (Latiņu vai)

neuzlauž, bet aiznes visu lādīti, —kā saprast šādu rīcību?’ Un, izklāstījuši šo tēzi, sāka raudzīties uz mums: sak, vai daudz tādu prokuroru esat redzējuši? Bet, tā kā mēs nekādi nereaģējām, mēles noklakšķinājuši, viņi sāka kāpt pa kāpnēm augšā. Pēc prokuroriem ieradās tiesas locekli. Viņi solīdi kāpa augšā un risināja solīdas valodas, kas nemainīgi sākās ar vārdiem: «Kašinas apriņķa tiesas praksē izveidojies precedents ...» Sākumā šos vārdus pasaka viens, pēc tam cits atkārto, tad trešs, bet durvju sargs skatās uz viņiem un nevar vien nopriecāties. Acīmredzot šie ļaudis teicami saprata, ka katra mēneša divdesmitajā dienā nekas neliegs viņiem saņemt kroņa nolikto algu. Kašinka var izkāpt no krastiem un noslīcināt renteju, uguns to var iznīcināt, bet viņu nauda ne ugunī deg, ne ūdenī slīkst. Beidzot, pēc izskata steidzīgi, bet patiesībā vainīgi, ieslīdēja kādi divdesmit advokāti, kuri, mūs ieraudzījuši, briesmīgi nopriecājās, iedomādamies, ka esam atnākuši tiesāties. Taču viņu prieks nebija ilgs, un, kad mēs paskaidrojām, kāpēc ieradāmies, viņu sejas pauda tik patiesas bēdas, ka Glumovs pasteidzās viņiem piedāvāt papirosus. Pēc tam viņi visā barā drāzās augšā, it kā baidīdamies pazaudēt svaigās pēdas, ko atstājuši tiesas locekji un prokurori.

Mums šie nabagi šķita līdzjūtības vērti. Viņiem bija laba ēstgriba, un kādu laiku viņi cerēja šo ēstgribu apmierināt, kad pavisam negaidīti Kašinas apriņķa tiesā iedibinājās precedents: nekādas lietas netiesāt, bet sanākt tikai likumu lasīšanai ...

No pulksten pusvieniem sāka plūst tīrā publika. Ieradās tiesas izpildītājs, elegants, jauns cilvēks ar galvvidū uz celiņu pāršķirtiem matiem; izvilka mazu suku ar spogulīti, ieskatījās un uzkāpa lievenēs, gaidot dāmas. Viņam pievienojās kāds desmits virsnieku no pulka, kas izvietots apriņķī. Dāmas arī nekavējās. Pirmā pieripoja grezna līnij-droška, kurā it kā uz izpriecu za|umos no pilsētai tuvās muižas ar veselu dāmiņu baru atbrauca šejienes pirmā dāma. Līnijdroškai sekoja virkne ekipāžu, atvezdamas jaunus un jaunus barus. Skanēja sarunas, smiekli; izrādījās, ka visām dāmiņām tualetē kaut kas nav kārtībā; vienām kaut kas atraisījies, citām — atpogājies. Visas [40] skaļi smējās un sauca: «Ak, cik jautri!» Tiesas izpildītājs kā pirmais (pēc prokurora) pilsētas kavalieris nejaudāja vien sasiet un sapogāt. Virsnieku kungi čakli palīdzēja.

Uzkāpām augšā arī mēs.

Zāle bija jau pilna. Kā militārā, tā civilā resora dāmas juku jukām sēdēja pirmajā rindā un jautri sarunājās franču dialektā. Aiz viņām drūzmējās vietējo kompetento personu un darboņu zieds pārmijus ar virsniekiem. Tālāk drūzmējās sīkāki ļaudis. Tiesas pristavi, spīdinādami nupat kā nospodrinātās važas, jaunos mundieros, skaisti izliekdami kaklus, teica dāmām «bonžūr» un piebīdīja tām krēslus. Daudzi no viņiem bija līgavaiņu sarakstā un mācēja dejot mazurku. Tiesājamais grundulis tikko dzīvs gulēja lēzenā šķīvī uz apsūdzēto sola un smagi elpoja ar žaunām. Viņam aizmugurē stāvēja divi žandarmi ar kailiem zobeniem; blakus bija izvietojušies aizstāvji — divi advokāti: Šestakovs (izkropļots Chaix cTEstange) un Per-jevs (izkropļots Berryer). Apsūdzības katedru aizņēma prokurors Gromobojs, kurš ienāca tiesas zālē, sapņaini gorīdams vidukli, noliecis galviņu uz labā pleciņa. Viņa graciozi atvēztajā rokā mirdzēja zelta pensnejs; sulīgās lūpas (radītas skūpstiem) viegli trīsēja; acis (sapņaini maigas) raudzījās skumji. Viņš sērīgi uzmeta acis dāmu puķudārzam, it kā laikus izlūgdamies piedošanu par asinskārību, ar kādu prasīs nāvi tiesājamam grundulim un atveseļošanas pasākumus visai sabiedrībai. Pie šā skatiena dāmas instinktīvi sakārtoja tērpus, tāpēc ka Gromobojam Kašinas tiesas trupā bija premier amoureux^40 ampluā, līdzīgi, piemēram, Bertonam vai Vormsam Mihaila teātrī Pēterburgā. Starp lieciniekiem visvairāk izcēlās veca varde (apsūdzības puses aicināta), tā pati, kura kādreiz

...pļavā, kad vērsi ieraudzīja, bija iedomājusies pati resnumā ar

viņu sacensties... —

taču, pretēji vectētiņa Krilova liecībai, nepārplīsa (vardes ir apbrīnojami elastīgas), bet ieradās šai prāvā par galveno denuncianti. Aiz viņas bija redzami vairāki desmiti sīku kurkulēnu, no kuriem lielāko daļu aicinājusi aizstāvība, un, beidzot, īpašā toverī, plaši žaunas iepletusi, nervozi plunčojās līdaka, par kuru Gromobojs ilgi nevarēja izšķirties: vai aicināt viņu kā liecinieci, vai arī nosēdināt

uz apsūdzēto sola par slēpšanu, tāpēc ka lielāko daļu tēviju pametušo grunduļu viņa bija aprijusi. Uz lietišķo pierādījumu galda gulēja: pirmkārt, karūsa, kurai vajadzēja atrasties uz apsūdzēto sola, bet kura kļūdas dēļ bija izcepta krējumā; otrkārt, precīzs fotogrāfisks uzņēmums ar straumi, kura izveidojusies upē, grunduļiem steidzīgi bēgot. Aiz režģa nebija neviena zvērinātā piesēdētāja, tāpēc ka tas bija politiskais process, bet zvērinātie piesēdētāji politikā neko nesajēdz.

Tieši pulksten vienos visbrašākais tiesas pristavs paziņoja: «Tiesa nāk!» — un pēc šī izsauciena zālē ienāca Ivans Ivaničs, Pjotrs Ivaničs un Semjons Ivaničs. Taču, ta kā viņi bija mundieros un ar važām, tad viņi saucās nevis par Ivaniem Ivaničiem, bet par tiesnešiem. Iespaids, ko radīja viņu parādīšanās, bija visai nomierinošs. Visiem šķita, ka kopā ar viņiem ieradusies arī Praskovja Ivanovna un ka viņa tūliņ teiks: «Laipni lūdzam pie galda!» Bet, ja arī uzkodu nebūs, tad Ivans Ivaničs katrā ziņā pastāstīs, kas viņam vakar atgadījies. Viņš esot spēlējis vintu: tā viņš ar Semjonu Ivaniču, bet šitā Pjotrs Ivaničs ar Jefremu Ivaniču. Tikko viņš piesaka trīs stiķus ar pīķa trumpi, kad Semjons Ivaničs pārsola: «Tādā gadījumā es piesaku trīs stiķus ar ercenu!» Bet viņam, Ivan Ivani-čam, nav neviena ercena, bet Semjonam Ivaničam nav neviena pīķa. Viņš redz nenovēršamu nelaimi, piesaka četrus stiķus ar pīķa trumpi, bet Semjons Ivaničs atkal pārsola: «Tādā gadījumā es piesaku četrus stiķus ar ercenu!» Un pietrūka viņam šo četru stiķu ...

Protams, Ivans Ivaničs neko tamlīdzīgu nestāstīja (viņš tik dziļi slēpa savas bēdas, ka pat neatriebās Semjonam Ivaničam, kaut arī kopš vakardienas ienīda to no visas sirds), taču sabiedrība bija tik stingri pārliecināta, ka tāds stāsts ir neizbēgams, ka tad, kad sākās apsūdzības raksta lasīšana, visi izbrīnījušies saskatījās, it kā teikdami: «Vai dieniņ! Tas nepavisam nav tas!»

Apsūdzības raksta saturs bija šāds. Kopš seniem laikiem Kašinkas upe ir bijusi slavena ar saviem grunduļiem. Visos laikos pilsētas iedzīvotāji ķēruši grunduļus ar visiem atļautiem līdzekļiem un vārījuši no tiem it teicamu zivju viru, par ko jau XIV gadsimtā vēstī Kašinas hronists. Reiz par visām reizēm nolikts uz stingriem pamatiem, šis paradums ritējis savu gaitu, neradīdams pārspīlētas cerības un arī nemodinādams nevienā trauksmainas bažas. Taču 1723. gadā Kašinkas upe gandrīz iztukšojums, tāpēc ka visi grunduļi pieprasīti uz Pēterburgu pie palma sakarā ar upes Mja (tagadējā Moika) pārkrievošanu. Tomēr lielākā daļa toreizējo grunduļu sabēguši ceros un pēc diviem trim gadiem zudums bez pūlēm atjaunojies. Atskaitot šo īslaicīgo negadījumu, grunduļu trūkums nekad nav bijis jūtams, vienīgi dažu gadu grunduļi bijuši lielāki, bet citu gadu — sīkāki. Taču ar sešdesmito gadu sākumu, reizē ar reformu laikmeta iestāšanos, starp grunduļiem sākas nemieri. Viņi nav vis pateicīgi par dāvāto brīvību, bet gudro visādus niķus, lai izvairītos no tīkliem un vadiem, un tai pašā laikā lielos baros emigrē no dzimtās upes. Uz kurieni viņi emigrē — tas līdz šim palicis noslēpums, taču pašu emigrēšanas faktu jau toreiz ievērojuši daži pareizi domājoši pilsoņi. Baidīdamies, ka garšīgā un barojošā zivju vira, ar kuru viņi paraduši stiprināties, drīz vien var kļūt par leģendu, viņi neatlaidīgi norāda attiecīgajai varai uz draudošajām briesmām, taču, tā kā toreiz visa valdība bijusi uz vienu roku ar grunduļiem, tad saprotams, ka arī vietējā policijas vara neuzskata sevi tiesīgu pielietot stingrus līdzekļus, lai ļaunumu novērstu pašā tā iedīglī. Un tā ļaunums izplatās. Visā pagājušajā gadā nav notverts neviens grundulis, bet šogad, upei atbrīvojoties no ledus, atkārtojusies tā pati parādība. Tagad policijas vara uztraucas un nolemj iejaukties. Trīsreiz skaļi brīdinot dumpiniekus, ka obligāti jāierodas virā, tai pašā reizē tiek izmesti vairāki vadi; taču, velkot tos pilsētas robežās pa upi no viena gala līdz otram, nekas cits neķeras kā vien kurkulēni un šķīvī gulošais slimais grundulis. Tādā veidā šī lieta ienāk pie prokurora izlemšanai, kurš uzskata par nepieciešamu to rūpīgi izmeklēt. Izmeklēšana, kura notiek Kašinas tiesas prokurora personīgā uzraudzībā, piedaloties visiem Kašinas apriņķa prokuroriem un tiesas izmeklētājiem, devusi sekojošus rezultātus: A. Attiecībā par grunduļiem kopumā. Nav šaubu, ka te bijusi sazvērestība un pretošanās varas pārstāvjiem. Pēc likuma viņu pienākums ir ierasties virā uz pirmo pieprasījumu, taču viņi ne vien nepievērš vajadzīgo uzmanību policijas pārstāvju brīdinājumiem, bet tīši nepaklausa tās aicinājumam, neapšaubāmi turklāt rīkodamies pēc iepriekš apdomāta kopīga plāna. Lietā ir vairāk nekā vajadzīgs pierādījumu, ka tāds kopīgs plāns patiesi pastāvējis. Pirmkārt, grunduļi no upes pazūd tieši tobrīd,

kad priekšniecība viņu notveršanai izgatavojusi tīklus un vadus. Acīmredzot viņi tikuši brīdināti. Un patiesi, ir ziņas, kas pierāda, ka par veiktajiem pasākumiem viņus brīdinājusi karūsa, kas dzīvo tiesas izpildītāja dīķī, kuru ar Kašinkas upi savieno atteka. Pati karūsa vaļsirdīgi atzinusies šai noziegumā, attaisnodamās ar to, ka it kā darbojusies uz kāda apkārtraksta pamata. Taču, kāds resors, kad un ar kādu numuru izdevis šo apkārtrakstu, — nav varējusi uzrādīt. Diemžēl aiz pārskatīšanās šī karūsa izcepta krējumā, kādā veidā arī šobrīd atrodas uz lietišķo pierādījumu galda (sekretārs pieiet pie galda, paceļ pannu ar mušām apsēstu karūsu un saka: «Te viņa ir!»); taču, ja viņa būtu dzīva, tad, bez šaubām, pašas vainas mīkstināšanai sniegtu skaidrību par šo apstākli, kas patiesībā tāpat skaidrs. Tātad grunduļi zināja; un, ja zināja, tad viņiem vajadzēja mierīgi peldēt un paļāvīgi gaidīt. Taču viņi to nedara, bet apdomā kopīgu plānu, kuru arī izmanto izšķirošā brīdī. Otrkārt, pats bēgšanas process liecina par tīšu nodomu. Bēgšana notikusi steigā, kas grunduļiem nepavisam nav raksturīga, ko pierāda precīzs fotogrāfisks uzņēmums, kur redzama straume, ko pametuši bēgošie grunduļi. Vajag tikai paskatīties uz šo uzņēmumu (sekretārs paņem to no galda un saka: «Te tas ir!»), lai pārliecinātos, ka tādu sakrustotu pēdu jucekli var atstāt tikai būtnes, kuras nešaubīgi zina, kas viņas gaida, un tāpēc viņām pilnīgs pamats steigties. Runā, it kā grunduļi tāpēc tik steidzīgi pajukuši uz visām pusēm, ka nobijušies no līdakas, kura tobrīd no Volgas iepeldējusi Kašinkā; taču par to jautātā līdaka izmeklēšanai piestādījusi policijas apliecinātu izziņu, no kuras var redzēt, ka viņa arī agrāk ne vienu reizi vien ieradusies Kašinkas upē un vienmēr ar vislabākajiem nodomiem. Turklāt aizstāvības pieaicinātie kurkulēni — arī tie liecina, ka labu laiku pirms grunduļu nozušanas viņiem bijušas skaļas sanāksmes, kurās grauti pamati un sludināta propaganda un ačgārni skaidrojumi; bet varde, kas pļavā redzējusi vērsi, tieši liecina, ka ne vien zina par sanāksmēm, bet arī pati ne vienu reizi vien, ielīdusi dūņās, slepeni tajās piedalījusies un savām ausīm dzirdējusi, ka reiz nolemts: virā nelīst. Tātad, no vienas puses, nozušana noritējusi ātri, bet, no otras puses, — lēni un apdomāti. Tālāk: kaut arī izmeklēšana droši nav noskaidrojusi, kur palikuši dumpīgie grunduļi, vai viņi tēviju pametuši uz visiem laikiem, vai ari līdz šim brīdim slēpjas tās viļņos, taču šis apstāklis tiesu neinteresē. Viņi nav ieradušies pēc priekšniecības aicinājuma, un tas ir vairāk nekā tēvijas pamešana. B. Kas attiecas tieši uz apsūdzēto solā sēdošo slimo grunduli, lad, kaut viņš arī apgalvo, ka neko nav zinājis un nezina par šo notikumu, tāpēc ka bijis slims un pēc ārstu ieteikuma gulējis dūņās, taču diez vai viņa liegšanos var uzskatīt par ticamu, jo sena pieredze liecina, ka slimi ļaundari visai bieži ir kaitīgāki nekā tie visveselākie.

«Un tāpēc, ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, apsūdzības rakstā secināts: krimināltiesai tiek nodotas šādas personas: A. Aizmuguriski — visi no Kašinkas upes izbēgušie grunduļi kopumā, inkriminējot viņiem: 1) neatļautu tēvijas pamešanu vai arī noziegumu, kas tam līdzīgs; 2) tīšu pretošanos augstākstāvošai varai, neierodoties zivju virā pēc varas pārstāvju aicinājuma, un 3) sazvērestības izveidošanu ar nolūku nepildīt priekšniecības likumīgas prasības, kaut arī bez nolūka to gāzt. Šie noziegumi paredzēti Krievijas Ķeizarvalsts visos likumu kodeksos 666. paragrāfā. B. Grundulis bez vārda un tēvvārda, tā dēvētais Ivans Vārgais — tiek apsūdzēts, ka zinājis iepriekš minētos pārkāpumus un darbību un nav par tiem ziņojis attiecīgai varai; un, ja arī viņš nav aktīvi piedalījies sazvērestībā, taču tas nav noticis pēc viņa gribas, bet to kavējusi viņa slimība un ārstu priekšraksti. Šie noziedzīgie darījumi paredzēti sodu likumu kabatas formāta izdevumā.»

XXIV

Apsūdzības raksts uz klausītājiem atstāja dažādu iespaidu. Visi pienācīgi novērtēja prokurora uzraudzības modrību, taču tai pašā reizē izjuta neviļus līdzcietību pret nabaga slimo grunduli, kurš veselus divus gadus nīcis šķīvī (pat ūdens katru dienu nav atsvaidzināts), kurpretī galvenie ļaundari peldējuši brīvībā, ņirgādamies par visām tiesas pūlēm. Apsūdzēto īpaši žēloja viens no konvoja žandarmiem, ierindnieks Tarara, kurš divus gadus kopa ar viņu bija staigājis no viena izmeklētāja pie otra un iemīļojis viņu kā dēlu. Katrā ziņā visus mazliet nomierināja, ka grunduli tiesās ne pēc lielā likumkodeksa, bet pēc kabatas formāta likumkodeksa. Tikai dāmiņas joprojām palika vieglprātīgi indiferentas pret apsūdzētā likteni un, salīdzinādamas viņa niecīgo novājējušo augumiņu ar veselībā ziedošajiem Kašinas kompetentajiem ļaudīm, deva priekšroku viņiem.

Pēc tam, kad uztraukums pamazām aprima, Ivans Iva-ničs pašķindināja zvanu un sākās izrāde ar nosaukumu:

NELAIMĪGAIS GRUNDULIS

jeb

drāma Kašinas apriņķa tiesā divās ainas

Uz skatuves redzama sēžu zāle. Sl zāle ir tāda, kādas mēdz būt tiesas zāles Kašinas, Belozerskas, Ustjugas apriņķos. Darbojošās personas un iekārtojums aprakstīts iepriekš.

Pirmā aina

Ivans Ivaničs. Apsūdzētais Ivan Vārgais! Pastāstiet, kas jums zināms šai lietā?!

Apsūdzētais (ārkārtīgi nopūlas, lai atbildētu, taču nekādi nevar izteikt savu gatavību citādi kā vien ar tikko manāmu astes pakustināsanu).

Ivans Ivaničs (nesaprot). Man jāsaka jums, apsūdzētais, ka, jo vairak jūs liegsities ... (Pjotrs Ivaničs paliecas uz priekšu.) Jūs vēlaties uzdot jautājumu, Pjotr Ivanič? (Publikai.) Kungi! Pjotrs Ivaničs vēlas uzdot jautājumu!

Pjotrs Ivaničs (solīdi, izrunādams vārdus caur degunu). Kašinas apriņķa tiesā iedibinājies precedents... (Apklust un ieklausās, it kā šos vārdus nebūtu teicis viņš, bet Semjons Ivaničs.)

Ivans Ivaničs. Apsūdzētais! Jūs dzirdējāt? (Grundulis klusē). Vēlreiz jums saku, grunduli...

Žandarms Tarara (žēluma pārņemts). Viš i slims. Naiki jau slims, jūsdzimtība.

Ivans Ivaničs (sačukstējies ar Semjonu un Pjotru IvaniČiem). Ja jau tā... prokurora kungs! Vai jums labpatiktu par šo apstākli dot slēdzienu?

Prokurors (steidzīgi šķirsta kabatas formāta likum-kodeksu, taču neko noderīgu neatrod). Mm ... mm ... man domāt... man domāt, ka, ievērojot apsūdzētā slimīgo stāvokli, var aprobežoties uzdodot viņam īsus un nesarežģītus jautājumus, uz kuriem viņš varētu atbildēt, ķermeni viegli pakustinot. Domāju, ka aizstāvju kungi, kuriem vajag saprast grunduļu valodu, neatteiksies tiesai paskaidrot šo ķermeņa kustību nozīmi.

Advokāti Šestakovs un Perjevs (aizraudamies ar vieglprātīgu vēlēšanos iedzelt prokuroram un tai pašā laikā nodrošinādamies ar kasācijas ieganstu). Mēs turpretī domājam, ka grunduļu valodu prokurors saprot labāk nekā mēs; jo viņš taču veselus divus gadus nodzīvoja pa upi, meklēdams šīs lietas saknes un pavedienus.

Ivans I v a n i č s. Ko tagadiņ darīsim?

Balss no publikas. Vislabākais būtu iedzert un uzkost. (Vispārēji smiekli.)

Ivans Ivaničs (dusmīgi meklē ar acīm un tai pašā laikā neviļus sāk braucīt ar roku pakrūtē). Brīdinu, ka turpmāk necietīšu kārtības traucējumus. Jo, ja arī būtu jūtama vajadzība uzkost, tad tur nekā nosodāma nav. Visam jānotiek savā laikā. Tiesas pristavu kungi! Lūgtu uzmanīt kārtību! (Publika atkal skaļi smejas.) Nav ko smieties! Kauns! Atkārtoju savu iepriekšējo jautājumu: ko tagadiņ darīt? (Semjons Ivaničs paliecas uz priekšu.) Jūs vēlaties izsacīt savas domas, Semjon Ivanič? (Publikai.) Kungi! Semjons Ivaničs vēlas teikt dažus vārdus!

Semjons Ivaničs (lielīgi pieceļas, it kā gribēdams teikt, ka viņš ne tādās vien sprukās bijis). Kašinas apriņķa tiesā iedibinājies precedents... (Pietvīkst un apsēžas.)

Ivans Ivaničs (atcerēdamies vakardienas vintu un vēlēdamies iedzelt Semjonam Ivaničam). Nu, nu ... «precedents»! Prokurora kungs! Lūgtu jūsu secinājumu!

Prokurors (drudžaini tver kabatas formāta likumko-deksu, bet te tiesas debatēs negaidīti iejaucas žandarms Tarara).

Tarara. Lūgtum atļaušanu, jūsdzimtība, viņa vietā runāt. Es visu saprot.

Ivans Ivaničs. Tas ir jauki. Tātad mēs varam turpināt tiesas izmeklēšanu ... Atbildiet, apsūdzētais! Vai jūs atzīstat sevi par vainīgu?

Tarara. Kur mana vaina, jūsdzimtība?

Ivans Ivaničs (pārmēda). Kur vaina?! Itin visā!

T а г а r a. Piedošanu, jūsdzimtība.

Ivans Ivaničs. Nu, redz. Apsūdzētais! Jūs dzirdat?

Tarara. Tieši tā, jūsdzimtība.

Ivans Ivaničs. Tātad apsūdzētais ir atzinies. Taga-diņ tātad var sākt noklausīties lieciniekus. Sekretāra kungs! Vai visi liecinieki ieradušies?

Advokāts Sestakovs. Man ir iebildums. Apsūdzētais nemaz nav atzinies, bet viņa vietā atzinusies gluži sveša persona. Lūdzu to ierakstīt protokolā.

Ivans Ivaničs (šūpodams galvu). Ai, ai, ai! Vienmēr jūs tā, Šestakova kungs! Tiesa norit pareizā gaitā, bet jūs liekat šķērš|us. Ko mums tagad iesākt? Prokurora kungs, jūsu slēdzienu!

Prokurors (šķirsta kabatas formāta likumkodeksu un izliekas, ka atradis). Uzskatu, ka aizstāvības tīkojumi atstājami bez ievērības... pamatojoties uz 1679. pantu.

Advokāts Perjevs (dzēlīgi). Pants, par ko runā prokurors, attiecas uz vecticībniekiem, kuri neatzīst mācītājus, un nepavisam neattiecas uz politisko prāvu procesuālo pusi.

Ivans I v a n i č s. Ai, ai, ai! Kā tad jums, Fjodor Pav-lič, misējies... Ko? (Ķurkuleni smejas.) Ko jūs tur smejaties! Gaidiet savu kārtu! Fjodor Pavlič, jums vārds!

Prokurors (ne druskas nemulsdams un urbdamies Perjevā ar acim). Pēc viena izdevuma ir tā, bet pēc otra izdevuma šis pats 1679. pants...

Ivans Ivaničs. Es tāpat domāju. Bet jūs allaž, Perjeva kungs! Tiesa norit savu gaitu, bet jūs pārtraucat! Brīdinu, ja tas atkārtosies vēlreiz, nedošu jums vārdu. Esmu labs, taču necietīšu, ka tiesa sastop šķēršļus savā ceļā!

Advokāts Perjevs. Atļaujiet, Ivan Ivanič!

Ivans Ivaničs. Te nav nekāds Ivans Ivaničs, bet ir tiesneša kungs.

Perjevs (nepievērsdams uzmanību). Ak, Ivan Ivanič!

Ivans Ivaničs (stingri). Jūs ietiepjaties, Perjeva kungs? Atņemu jums tiesības runāt. Lūgtu nekavējoties atstāt aizstāvības solu!

Pjotrs Ivaničs un Semjons Ivaničs (reizē). Kašinas apriņķa tiesas praksē iedibinājies precedents...

Ivans I v a n i č s. Nu jā, precedents. Sestakova kungs. Jums vienam pašam tiek uzticēta jūsu klienta interešu aizstāvība. Tagad noklausīsimies lieciniekus.

Perjevs steidzīgi savāc papīrus no pults un priecīgs aiziet publikā. Tobrīd durvis aiz tiesnešu muguras parādās Praskovjas Ivanovnas galva. Tiesas pristavs steidzīgi šķērso sēžu zāli un, sačukstējies pie durvīm, pusbalsī ziņo Ivanam Ivaničam, ka Praskovja Ivanovna atvedusi četru šķirņu pīrādziņus.

Ivans Ivaničs (pieceldamies). Tiesas sēde tiek pārtraukta uz divdesmit minūtēm! (Prokuroram.) Fjodor Pav-lič! Laipni lūdzam! (Aizstāvim.) Bet jūs es neaicinu: jūs tiesu traucējat! (Tiesa aiziet.)

Zāle atdzīvojas. Kavalieri acumirkli steidzas pie dāmi-ņām ar konfekšu kārbām; dāmiņas bez iemesla skaļi smejas. No apspriežu istabas iznāk trīs tiesas pristavi, nesdami katrs pa traukam ar Praskovjas Ivanovnas pīrādziņiem, kurus uzreiz izķer. Advokāts Šestakovs izvelk biezpienrausi un ēd. Lieciniece varde, ieraudzījusi dāmu ar pārmērīgi attīstītām formām, sāk piepūsties ar acīmredzamu tieksmi «tuklumā ar viņu Ildzināties», bet tiesas pristavs viņai uzsauc: «Css.. . riebekle!» Daži no mazākajiem ļautiņiem izvelk no kabatām voblu un grib ēst, taču tiesas pristavs brēc uz viņiem: «Kungi! Te nav atļauts smirdināt! Kas grib ēst voblu, lai iet uz lievenēm: kad būs laiks, zvanīšu!»

Otrā aina

Ivans Ivaničs (nāk laukā no apspriežu istabas, murminādams lūgšanas beidzamos vārdus)... un neatņem mums arī savu debesu valstību... Pjotr Ivanič! Semjon Ivanič! Sēdieties, lūdzu! Fjodor Pavlovič! Lūdzu! Jā! Pie kā tad mēs apstājāmies? Pie liecinieku pratināšanas ... Jauki. Kurkulēnu kungi! Pastāstiet, kas jums zināms šai lietā? Nekautrējieties! Lai gan jūs aicinājusi aizstāvība, bet varat liecināt arī pret apsūdzēto!

Advokāts Šestakovs. Atļaujos ziņot tiesai, ka pēc likuma lieciniekus pratina katrvi atsevišķi...

Ivans Ivaničs. Ak, jūs atkal kavējat tiesu! Es izsaku vārdu, bet viņš — divus vārdus! Es — divus, bet viņš — desmit! Ai, ai! Nu, pagaidiet! Gan, kad jūs teiksiet runu, es ari... Ne vārda neļaušu izsacīt! (Draud ar pirkstu.)

Balss no p u b 1 i ka s. Ko nu tā, Ivan Ivanič, nevar jau pieķerties pie katra sīkuma.

Ivans Ivaničs. Kas tur runā? Kas atļaujas? Tiesas pristava kungi! Ko jūs skatāties! (Tiesas izpildītājam.) Ak, kā jūs, Mihail Mihalič, esat izlaiduši ļaudis ... Kā izlutinājuši! Kā izlaiduši... nelabi skatīties! (Ķurkūleņiem.) Nu, kurkulēnu kungi, ko jūs apklusāt! Atbildiet! (Nemanot pabāž zem mundiera roku un vestei atpogā dažas pogas. Pusbalsī.) Nu, tagad ir labi.

Kurkulēni (visi reizē; bērnu balsis). Esam vainīgi, jūsdzimtība!

Та r ara (atcerējies, kā viņš pirms stundas atbildējis). Iekš kam vainīgi? Stāstiet!

Ivans Ivanič s. Apsūdzētā vietniek! Jums nav tiesību traucēt tiesu! (Ķurkulēniem.) Pagaidiet! Kādā nodarījumā tad jūs sevi atzīstat par vainīgiem? Šķiet, jūs taču neviens neapsūdz... Jūs dzīvojat rātni, nenovirzāties; ne jūs kādu aiztiekat, ne jūs kāds aiztiek ... bez naida, bez ķildām — vai pareizi? (Sānis.) Tie pīrāgi tomēr... (Paslepšus atpogā vēl dažas pogas.) Nu, stāstiet: kas jums zināms šai lietā?

Kurkulēni (kori). Ne mēs ko zinām, ne mēs ko jaušam!

Ivans Ivaničs. Nezināt?... Nu, tā jau es domāju! Velti tikai jūs traucēja ... Bet es jau neko, tas ir viņš ... (Norāda uz Sestakovu.) Citus mūžīgi pārtrauc, bet pats ... Daudz jums to grēciņu, Šestakova kungs! Ak, cik daudz! (Ķurkulēniem.) Jūs, kungi, esat brīvi! (Skatās uz prokuroru.) Šķiet, es varu ... atlaist?

Prokurors. No apsūdzības puses iebildumu nav.

Advokāts Š e s t a ko v s. Bet varbūt vēlāk...

Ivans Ivaničs (autoritatīvi). Jūs esat brīvi, kurkulēnu kungi! Tiesa jūs atbrīvo — jā! Un neviens tai šīs tiesības nevar atņemt — jā! Ne advokāti, ne apikāti... neviens! Kur jūs gribat izvietoties? Dīķī vai upē? Par jūsu vaļsirdību tiesa ļauj jums izvēlēties... Jā!

Kurkulēni. Mums, jūsdzimtība, patiktos dīķī.

Ivans Ivaničs. Ja labāk patīk dīķī — ejiet uz dīķi. Taču, ja jums patiktu atgriezties upē, — sakiet! Nekautrējieties! (Kurkulēni klusē.) Tātad dīķī labāk? Tā jau domāju. Tiesas pristava kungs! Savāciet viņus un ievietojiet dīķī... Tas ir tiesas rīkojums, bet, ko citi šādi tādi domā, — lai patur pie sevis!

Tiesas pristavs (savāc kurkulēnus maisā un atdod sargam, pusbalsī). Izber viņus... kaut kur tepat!

Ivans Ivaničs. Lieciniece varde! Pastāstiet, kas jums zināms šai lietā?

Varde (kurkst sakarīgi un pat literāri; patētiskās vielās piepūšas, un tad uz muguras viņai parādās rubīnsar-kani plankumi). Esmu veca varde, dzīvē daudz ko pieredzējusi. Šejienes upē dzīvoju vairāk nekā četrdesmit gadu un zinu visu pēdējo. Agrāk mums te bija ļoti labi un dzīvojām mēs ne sliktāk par Kašinas muižniekiem. Visa kā bija diezgan, un galvenais — viss par velti. Tos pašus ikrus grunduļi sagādāja pietiekami — lai cik mēs kāras uz tiem, tad arī pusi neapēdām. Toreiz domājām, ka mūsu priekiem nav ne gala, ne malas. Un nebūtu arī, ja paši pie visa nebūtu vainīgi. No kurienes pie mums sāka ierasties modernas idejas — netieku gudra, bet pamazām palēnām — skatāmies, vej, mūsu vidū jau uzradušies nodevēji. Jo tālāk, jo ļaunāk. Es jau toreiz brīdināju, par simt gadiem paredzēju uz priekšu. Jau toreiz teicu mūsu vecajiem: tiesāsim paši tos gudriniekus, bet mani neklausīja: «Sak, ko nu, viņi vēl jauni, gan aprimsies, kad kļūs pilngadīgi.» Pēc tam gan apķērās, bet bija jau par vēlu. Sākās ar to, ka mūsu gudrinieki pārvilināja savā pusē gārni. Un, kad nu vecīši sasēdās krastā un kurkstēja par savām darjšanām, — skat, virs viņiem sāk riņķot gārnis. Metas no augšas lejā kā bulta no stopa, paķer vecīti un aiznes knābī. Nodomājām — sākusies administratīva izsūtīšana, vēlāk uzzinājām, ka patiesi tā arī ir. Nu, un nobijāmies. Pa to laiku sākās mūsu upē dumpošanās. Mūsu upē agrāk dzīvoja ne vien grunduļi, bet arī šmerliņi — viņi bija tie, kas uzsāka pirmie. Pirmie, kas negribēja ierasties zivju virā, pirmie, kas visā barā aizgāja no upes — tas bija reformas pašā sākumā —, bet pēc viņiem arī grunduļi saposās. Grundulis ir tramīga zivs, jūsdzimtība! Aizgāja ne jau uzreizi, bet nelielos baros; lūk, kāpēc ilgu laiku nevarēja pamanīt, ka viņi sākuši dumpoties. Tomēr pamazām pamanījām gan: šodien aizpeld viens bariņš, pēc nedēļas — otrs, vēl pēc nņdēļas — trešais. Agrāk taču ikri bija par baltu velti, vēlāk, reformas sākumā, uzlika cenu četrdesmit kapeikas un tad uzreiz — divarpus rubļa mārciņā! Bet pēc ikriem arī viss pārējais gāja tādā pašā vīzē.

Notika tā, ēd kaut dūņas vien, un tad arī diez vai visiem pietiks. Skatāmies: slikti pavisam, kungi! Pamati — satricināti, autoritātes — iedragātas, varas pārstāvji — nedarbojas, tiesas — atbalsta ... nelabi noskatīties! Nu un tad mēs sākām kurkstēt. Kurkstējām, kurkstējām un beidzot izkurkstējām. Tiesas izpildītāja kungs uzklausīja mūsu kurkstēšanu un sāka gādāt vadus ...

Advokāts Šestakovs (pārtrauc). Bet sakiet, lieciniece, vai no jūsu kurkstēšanas ikri kļuva lētāki?

Varde (visa kā nosēta ar rubīnsarkaniem plankumiem, aiztrūkstošā balsi). Tie ikri... ikri... nē, ikri nekļuva lētāki ... nē, nekļuva lētāki. Un tas viss tāpēc, ka jūs ... un, lūk, viņi (grib mesties virsū mazajiem ļautiņiem) ... kaut jel jūs ... un, lūk, viņus ... (Aizelšas un kādu laiku plāta tikai muti. Dāmas sajūsmā māj viņai ar nēzdodziņiem.)

Ivans Ivaničs (atcerēdamies, ka ari viņa dzivē ga-dijies kaut kas analogs, līdzjūtīgi). Nomierinieties, kundze! Atpūtieties. Jūtas, ko jūs paužat, ir tik slavējamas, ka tiesa var arī pagaidīt.

Varde (britiņu atpūtusies). Reiz kādā vakarā sēžu un pa paradumam pilnā rīklē kurkstu: sagrauti! iedragāti! satricināti! Te uzreiz dzirdu: ūdenī kaut kas noplunkš; paskatos — līdaka. Un viņa, jūsdzimtiba, jau sen uz mani cīrē, jo, lai gan esmu politiski uzticama, līdakas to neatšķir, ja vien var nokampt ko ēdamu. Piepeld pie manis līdaka un saka: lec, mīļā, ūdenī, es tev kaut ko pastāstīšu! Es viņai kā apburta skatos acīs un domāju: lēkšu un lēkšu! — nez kā dievs paglāba! Apdomājos tomēr: labs ir, es saku, tu labāk ūdenī runā savas runas, es krastā klausīšos. Sī redz, ka no manis nav ko ņemt, un saka: «Tu, vaidzi, sastāvi uzrādītājos, cauru dienu bez jēgas kurksti, bet neredzi, kas tev notiek deguna priekšā, — drīz jau beidzamie grunduļi no mums aizpeldēs.» — «Kā tā?» jautāju. «Nu tā,» šī saka, «es jau kādu nedēļu viņiem uzglūnu: tiklīdz piepeldēs pie Volgas, — tur viņus gaida mans lēmums!» To pateikusi, līdaka pasita ar asti un aizpeldēja. Bet es — tupus rāpus — upē iekšā! Pielienu pie šī te grunduļa, kuru tagad tiesā, un ieraušos dūņās. Guļu vienu stundu, guļu otru stundu — dzirdu: nāk kopā. Apstāj šo pašu Vārgo un ņemas tērgāt. Un ko tik es tur nenoklausījos, jūsdzimtība, — metas nelabi. Viss pie mums esot slikti, viss nelabi, visu vajagot pārtaisīt un sagraut. Upi vajagot sadalīt vienlīdzīgi; visiem lai būtu brīva pārtika; bagātos un nabagos, kā tagad, — to nevajagot; vajagot, lai būtu tikai nabagie; priekšniecību vajagot atcelt, un visiem lai būtu patvaļa — lai dzīvo, kā grib, bet, kas grib, — lai lec virā ... Bet viens — risuni leneatis amici![41] — pat ieteica tādu numuru: vardes, sak, katrā ziņā jādabū laukā no mūsu upes, tāpēc ka upe vienmēr bijusi mūsu, te dzīvojuši mūsu vectēvi, un mēs arī gribam dzīvot...

Prokurors (pārtraukdams). Lieciniece, vai jūs noteiktāk nevarētu pateikt, kāda loma šai sanāksmē bija apsūdzētajam Vārgajam?

Varde (nikni). Vai viņam? Viņš, jūsdzimtība, ir pirmais kūdītājs. Ja nebijis viņa pamācību, tad mēs tagad ... nekādu uztraukumu mums tagad nebūtu! Tas ir tas viskaitīgākais grundulis! Pasaka kāds to vislielāko nejēdzību, bet viņš uzķer un izpušķo divtik! To jūs varat pajautāt vienalga kam, katram kurkulēnam paprasiet: vai pazīsti Ivanu Vārgo? Ikviens pateiks, kas tas par grunduli. Nošņāc tik, ko viņam vajag, izlaiž savu indi, visus sarīda, bet pats ielien dūņās! Tas ir tāds... nu, tāds, ja nebūtu noķerts, nemaz nezinu, vai mēs būtu palikuši dzīvi! (Grib stāstit anekdoti no Vārgā dzīves, bet Ivans Ivaničs pārtrauc, baidīdamies, vai nedzirdēs kādu nepieklājību.)

Ivans Ivaničs. Domāju, ka prokurora kunga jautājums pietiekami noskaidrots. Turpiniet, lieciniece, savu stāstu, neaizraujoties ar apstākļiem, kas neattiecas uz lietu.

Varde. Nu, tērgāja viņi, tērgāja — dzirdu, atnāk vēl kāds. Tā bija karūsa. «Glābieties, kungi,» viņa sauc. «Tūliņ jūs zvejos! Man teica tiesas izpildītāja virēja, ka vadi jau gatavi!» Nu, tiklīdz viņa to pasaka, — visi grunduļi pajūk kur kurais! Bet Vārgo aizmirsa! Gribēja likties viņiem līdzi, bet kur nu! Nu, nekas, domāju, tālu netiksit: līdaka tepat priekšā. Pēc tam dzirdēju ...

Ivans Ivaničs. Sēdieties, varde. Tas ir viss, ko tiesai no jums vajadzēja uzzināt. Tālāk jūs gribat liecināt pēc baumām, bet Kašinas apriņķa tiesā iedibināts precedents: «Ne jau visām baumām var ticēt.»... Kungi, vai tā nav? (Semjons Ivaničs un Pjotrs Ivaničs apliecinādami māj ar galvām.) Jūs, varde, esat pildījusi savu pienākumu, ar ko jūs apsveicu. Tagad dzīvojiet rāmi, nevienu neaiztieciet, un jūs neviens neaiztiks; bet, ja ko pamanīsit kaitīgu, — nāciet pie mums: tagad jūs ceju zināt. Un mēs rīkosimies, tapec ka tas ir mūsu pienākums. Ja dzirdēsim ko slavējamu — uzmudināsim; ja nosodāmu — galvu neglaudīsim. Palūk, kur grundulis sēž! Bet par ko sēž? Par to, ka darīja nosodāmus darbus! Ja uzvedies kārtīgi — nesēdētu žandarmu apsardzībā, bet varbūt saņemtu subsīdijas; bet viņš. sadomāja trokšņot un ālēties — neņem ļaunā, sēdi! Un sēdēs visi. (Balss no publikas: «Pareizi!» Ivans Iva-ničs meklē ar acīm.) Es to rupjo tēviņu, kas manf pārtrauca, tūliņ grābšu aiz auss un izvilkšu saulītē... Tātad atkārtoju: ja ko pamanīsit — nāciet pie mums, bet pati nerīkojieties, tāpēc ka tas nav jūsu pienākums. Šobrīd daudz saradies tādu gudrinieku, kuri domā: kāpēc iešu uz tiesu? — labāk pats izrīkošos. Un tāpēc mums tiesā mēnešiem nav sēžu. Bet jūs tā nedariet. Sēdieties; vēlreiz apsveicu jūs. Līdaka! Turpiniet vardes stāstu. Kāda bija jūsu loma šai lietā?

Līdaka (atvāž žaunas, lai sniegtu viltus liecības, taču, redzot viņas atvāzto rīkli, apsūdzēto pārņem šausmas. Viņš izmisis šļakstinās un pat palecas ar acīmredzamu nodomu pārlēkt pār malu. Līdakai sariešas acīs asaras no aizkustinājuma, pie kam viņas žaunas instinktīvi gan paveras, gan aizveras. Pamazām grunduļa kustības kļūst rāmākas; viņš vairs nelēkā, bet tikai dreb. Vēl nodreb vienu, divas, trīs reizes un ...).

T a г a r a (paņem apsūdzēto aiz astes un rāda tiesai; svinīgā balsī). Viš i pagaalam!!!

Ivans Ivaničs (uztraucies). Lai tas noder mums par mācību! Par biedinājumu tiem, kas vairās no tiesas, bet citiem zināšanai! Zēl grunduļa, bet nevar neteikt: pats vainīgs! Ja neietu maldu ceļus, varbūt vēl tagad būtu sveiks un vesels! Un mūs nebūtu apgrūtinājis, un pats nodarbotos ar ko derīgu. Bet ko nu par to runāt: miris — un tur vairs neko nevar darīt! Prokurora kungs! Jūsu slēdziens?

Prokurors (runā, ātri bērdams vārdus, līdzīgi tam, kā dievkalpojuma beigās saka ķesteris: «Lai slāv’ tēvs ... lai slāv’ dēls!). Uzskatu, ka nāv’s ... gadīj... spried...

netais.

Ivans Ivaničs. Tā jau domāju. Bet par citiem, par tiem, kuru nav klāt... vai turpināsim?

Prokurors. Par citiem jataisa aizmugurisks spriedums.

Ivans Ivaničs. Tā jau domāju. Semjon Ivanič! Pjotr Ivanič! Kā jūs domājat? Kā aizmuguriski jārīkojas ar dumpiniekiem?

Prokurors (pieceļas, lai atgādinātu, ka ir apspriedes istaba, kur taisa spriedumus; bet tobrid tiesas izmeklētājs pasniedz viņam telegrammu. Lasa). «No Kazaņas prokurora Kašinas prokuroram. Kazankas upē notverta Kašinkas grunduļu banda. Acīmredzot dumpinieki. Sīkāk vēstulē.»

Ivans Ivaničs. Tomēr krietnu gabalu nosukājuši! Cik tas verstu no šejienes?

Prokurors. Ņemot vērā saņemto telegrammu, spriedumu Kašinas grunduļiem par pretlikumīgu tēvijas atstāšanu pagaidām netaisīt.

Ivans Ivaničs (ar visu mierā). Ja jau pagaidām netaisīt, tad netaisīt. Kamēr bija apsūdzētie, arī mums bija spriedums, bet, ja nav apsūdzēto, — nav par ko spriest. Ja nav ko tiesāt, tātad nav arī... (Atmostas.) Ko es runāju? (Raugās pulkstenī un jūtas patīkami pārsteigts.) Ceturtā stunda jau tuvojas beigām! Cik ātri aizskrējis laiks! Semjon Ivanič! Pjotr Ivanič! Laipni lūdzam!

(Aiziet. Ļaudis lēnām atstāj zāli.)

Mēs arī steidzāmies mājup. Tiesa uz mums atstāja vislabāko iespaidu, lai gan grunduļa traģiskā nāve mūsu gaišajām atmiņām jauca klāt daļu rūgtuma. Galvenokārt patika Ivana Ivaniča maniere. Lūk, kāds cilvēks: runā stingrus vārdus, bet visiem patīkami. Pat advokāts Ses-takovs, arī tas tikai izliekas, ka baidās, bet patiesībā itin labi saprot, ka Ivans Ivaničs lūdz. Grundulis — tas gan patiesi nomira, taču viņš nomira ne Ivana Ivaniča vainas dēļ, bet tāpēc, ka pats maldījās. Un, ja nemaldītos, — vēl tagad būtu dzīvs.

Taču tur jau tā lieta, ka tas viss ir utopija. Ivans Ivaničs saka: nemaldies! Semjons Ivaničs teiks: nezodz! Bet Pjotrs Ivaničs teiks: nepārkāp laulību. Kuru lai klausa? Tā jau visi sāks runāt — un runāšanai nebūs ne gala, ne malas. Un pēkšņi izlēks no stūra Deržimorda un uzsauks: kas tās tādas par propagandām!

Ikvienā labi iekārtotā sabiedrībā pēc štatiem jābūt zagļiem, nolaidīgiem nomniekiem, denunciantiem, «Samazgu» izdevējiem, laulības pārkāpējiem, asinsgrēka piekopējiem, liekuļiem, apmelotajiem, laupītajiem. Viss pārējais ir utopija.

Jasaka taisnība, ka kopš kada laika mani ar Glumovu saka_mocīt nojautas. «Droši vien mūs nodos tiesai!» mēs domājām, bet neredzams spēks tā vien grūda mūs pazušanas bezdibenī. Pārliecība, ka beigās mūs gaida tiesas sēde ar zvērinātiem piesēdētājiem, it sevišķi skaidri notēlojās tagad, kad mēs savām acīm redzējām, ar kādu nepārspējamu stingrību tiesa izturas pat pret tādu pārkāpumu kā neierašanos zivju vira. Ja jau Vārgajam vajadzēja ar nāvi izpirkt savus miniatūros maldus, kas tad draud mums par viltojumu, divsievību, nodomu dibināt Zaravšanas universitāti?

—■ Kā tu domā, vai mūs tiesās par visu kopā? — es jautaju Glumovam.

— Neapšaubāmi.

— Un, ja noziegumi izdarīti dažādās vietās, tad tiesās tai vietā, kur tika izdarīts beidzamais noziegums?

— Kur ātrāk uzķers, tur tiesās.

— Kaut jel pie Ivana Ivaniča!

— Jā, draugs, pie Ivana Ivaniča — tas ir ...

— Ko vēl labāk, ja pie Ivana Ivaniča, — atsaucās Očiš-čennijs, ieklausījies mūsu sarunā. — Bet Matrjona Ivanovna — viņa taču pēc dzīves vietas ...

Vārdu sakot, lai jnūs tiesātu pie Ivana Ivaniča, mums vajadzētu izdarīt kādu nelietību, lai tūliņ mūs ieliktu cietumā un sāktu izmeklēšanu. Un tad pie šīs izmeklēšanas pamazām pievienos pārējās vainas.

Domīgi mēs iegājām iebraucamās vietas paspārnē, taču te mūs gaidīja priecīga vēsts. Uz mana vārda bija pienākusi vēstule. Atplēšu un neticu savām acīm ... no Uzbudināto Dienaszagļu kluba*! Uzzinājis par mūsu pūlēm nostāties uz politiskās uzticamības ceļa, klubs pēc savas ierosmes ierakstījis mūs visus sešus par saviem biedriem, apliekot mūs ar attiecīgu nodokli dzerekļu papildināšanai (pārrakstīšanās kļūda, vajag: «līdzekļu papildināšanai»). Un proti: tirgonim Paramonovam uzlikts par pienākumu ik gadu iemaksāt divdesmit piecus tūkstošus, tirgonei Stjognuškinai — desmit tūkstošus, bet visiem pārējiem pa desmit rubļiem. Turklāt mums paziņoja: a) ka visi noziegumi, kurus esam līdz šim pastrādājuši, mums tiek piedoti uz visiem laikiem; b) ka biedru maksas varam kārtot ar viltotām kredītzīmēm, jo dienaszagli, kuriem ir cieši sakari visos sabiedrības slāņos, apņemas tās pārdot par īstām.

— Glumov! — es sajūsmā iesaucos. — Skaties! Dienaszagļi mums piedevuši! Bet mēs bēdājāmies ... ak, mazticīgie!

XXV

Nakti Glumovs redzēja sapni: it kā viņa priekšā stāvētu Kauns. Par laimi, tieši tai brīdī Glumovs pagriezies uz otriem sāniem un tā nav paguvis pat apskatīt, kāds tas īsti ir. Atceras tikai, ka atnācis kauns, — un vairāk neko. No rīta to man pateicis, viņš kļuva domīgs.

— Jā, brāl, ja tas pasāks nākt... — viņš ierunājās, taču, teikumu nepabeidzis, atmeta ar roku un posās tālākam ceļam.

Kņaza muiža, kuru nomāja mums vajadzīgais ebrejs, atradās kādas četrdesmit verstis uz ziemeļiem no pilsētas Bežeckas virzienā. Verstu desmit atstatumā no muižas sākās kņaza īpašums, par ko liecināja abpus ceļam stāvošie stabi, greznoti ar izbālējušiem kņaza ģerboņiem. Pēc tam kādas septiņas verstis stiepās klajs lauks, segts ar sūnu un nosēts ar celmiem, no kuriem ceļam tuvākie jau bija nomelnējuši un sākuši trūdēt. Pirms kādiem piecpadsmit gadiem te auga lielisks priežu mežs, taču ebrejs to bija izcirtis, bet ar laiku cerēja izlauzt arī celmus, lai te vairs nekas nepaliktu, vien tikai sūnas. Kādas verstis trīs stiepās lauki, tad priekšā parādījās liels ciems, bet sānis dažas sīkas sādžiņas. Aiz ciema melnēja kņaza muižas ēkas.

Kādreiz šī bijusi bagāta vieta. Zemnieki muižā dzīvoja labi, nebija ne pārlieku klaušu, ne nodevu nomocīti. Muižnieka saimniecība arī plauka, tāpēc ka īpašnieks bija prātīgs vīrs, kas saprata, ka ikvienā lietā vajadzīgs kopīgs plāns; viņš mācēja arī šo plānu sastādīt un uzraudzīt tā izpildi. Tomēr nekādus jauninājumus viņš muižā neieviesa un viss bija apzīmogots ar stingru senatnības zīmogu. Pa vecam lauki dalījās trejās daļās; zāļaugus nesēja, mežus sargāja kā savu acuraugu. īpašnieks nebija mantkārīgs un pārtika ar to — jāsaka, gan diezgan prāvu — ienākumu, kurš pats no sevis nāca viņa rokās, prasmīgi izmantojot dzimtļaužu darbu.

Kņazs Spiridons Jurjevičs Rukosujs Pošehonskis bija ļoti senas dzimtas pēctecis un atcerējās to visai stingri. Viņš zināja, ka senči bijuši vadoņi tiem pošehoniešiem, kun savu vēsturisko eksistenci sāka ar to, ka apmaldījās trijās priedēs, bet pēc tam meklēja cimdus, kuri aizbāzti aiz jostas. Daudzi no viņa senčiem bučoja krustus, daudziem tika nogrieztas mēles; ne mazums bija arī tādu, kurus ieslodzīja Pelimā, Berezovā un citās vairāk vai mazāk attālās vietās. Vispār tā bija stūrgalvīga dzimta, kura nemācēja notvert labvēlīgu brīdi vēsturē un tāpēc visai jūtami dabūja ciest krievu vēstures Pēterburgas posmā. XVIII gadsimtā Rukosuji bija pavisam pazuduši no Poše-honas, atbrīvojot vietu daudz laimīgākiem galminiekiem, bārddziņiem un krāsnkuriem, un tikai vienam no viņiem izdevās saglabāt siltu kaktu, taču arī ne Pošehonā, kur zaļoja kņazu Rukosuju ciltskoks, bet Kašinas pārvaldnie-cībā. Te kņazi Rukosuji uz visiem laikiem aprima: atmeta tīkojumus pēc darbības galmā un pilnīgi nodevās zemes kopšanai.

Šīs muižas īpašnieks kņazs Spiridons Jurjevičs piederēja pie patriarhāliem muižniekiem, kuri centīgi uzmanīja katru zemnieka saimniecību, iedziļinājās visos viņu dzīves sīkumos, mīlēdams viņš tos sodīja un mīlēdams uzmudināja, un visos gadījumos stāvēja un krita par saviem zemniekiem, neatlaidīgi tos aizstāvot pret vietējās varas tīko-jumiem. Zemnieks, tā sacīt, viņam bija iecienīta nodarbība, kas neļāva apklust viņa domai un tai pašā reizē noteica viņa personīgo nozīmi uz sabiedriskās hierarhijas kāpnēm. Jeb, citiem vārdiem runājot, kņazs uzskatīja, ka viņš visos gadījumos ir atbildīgs par zemnieku. Tāpēc viņš neatļāvās nevienu no tām necilvēcībām, kuras bija tik pieejamas un kuras zēla un plauka dzimtlaikos; viņam patika, ka viņa zemniekus uzskatīja par izglītotiem un viņa pārvaldīšanu par saprātīgu aizgādību, kas, protams, «nepieļāva nekādas nolaides». Viņš arī prasīja, lai zem-nieciņi cienītu viņa gādību, un necieta neko izcilu. «Iz-lēcējus» un «lielībniekus» viņš uz karstām pēdām nodeva rekrūšos, taču kvītes neievilka sev par labu, bet atdeva tām ģimenēm, kuras, pēc viņa domām, vajadzēja atbalstīt. Viņš nepieļāva pat turību, bet vadīja visus vienādi, it kā turēdams rokās svarus, kuros laiku pa laikam svēra visus zemniekus nolūkā nolīdzināt pārpalikumus un trūkumus. Un priecājās, kad pārliecinājās, ka visiem zemniekiem ir pilns komplekts dzīvā un nedzīvā inventāra, kad redzēja, ka ikviens zemnieks ierodas klaušās tīru, nelāpītu kreklu mugurā. Un priecājās visvairāk par to, ka šāds rezultāts panākts nevis ar stingrību, bet gan ar viņa aizgādniecisko līdzdalību.

Dodams priekšroku aizgādniecības idejai, kņazs necieta peļņās iešanu, dēvēdams to par blēņošanos. Pasi viņa muižā dabūt bija ļoti grūti, tika jautāts, uz kurieni, kāpēc un aiz kāda iemesla ievajadzējies iet projām, bet pēc atgriešanās prasīja sīku atskaiti, cik gājējs nopelnījis, cik iztērējis un cik atnesis mājā. Kņazs bija pārliecināts, ka zemnieks radīts zemei, un šo domu sludināja diezgan apnicīgi. Ar tādu pašu cītību viņš uzmanīja arī zemnieku tikumību un to, kā viņi pilda reliģiskos pienākumus. Ķildas viņš necieta, nepaklausību ne vien sev un saviem ieceltajiem priekšniekiem, bet arī ģimenēs viņš nepieļāva. Miesas kārībā nepalaidās, lai gan atraitņos palika jaunos gados, vienīgi saimniecības pārzine Marfuša, būdama viņam uzticīga ar miesu un dvēseli, varēja liecināt par viņa kundziskajām un cilvēciskajām vājībām. Taču ne skolas, ne slimnīcas kņaza muižā nebija. Kņazs visus sādžas zēnus un meitenes vienīgi mācīja baznīcas kora dziesmām un savai meitai atļāva turēt divus trīs skolēnus no zēniem, kuri viņai nejauši bija iepatikušies ar savu ņiprumu. Parasti šos skolēnus vēlāk ieskaitīja saimē un tādam nolūkam sūtīja uz Maskavu apmācīt dažādos derīgos amatos. Slimnīcu aizstāja labā kņaze; viņa apstaigāja visas zemnieku istabās, kurās gadījās slimnieki, un sniedza tiem palīdzību pēc Jengaličeva ārstniecības grāmatas. Un, tā kā ļaudis bija vienkārši un slimības viņiem arī bija vienkāršas, tad dziedniecība sekmējās.

Vai zemnieķeļi mīlēja kņazu — nav zināms; taču, tā kā neviens nekad neizteica neapmierinātību, tad ar to pietika. Sādžas ielas izskatījās pieklājīgas un it kā garlaicīgas, lai arī kņazs neliedza zemniekiem priecāties un svētku dienās pat gāja uz ciemu skatīties, kā meitas iet rotaļās. Bet varēja gan redzēt, ka viņa sirds galvenokārt tomēr priecājas nevis par rotaļām, bet gan par to, ka visur smaržo svaigi cepta maize un vietām arī gaļa. Tāpēc zemnieku ekonomiskais stāvoklis likās spožs (nebija trūkumcietēju jau tāpēc vien, ka nebija fiziskas iespējas nokļūt trūkuma cietēja stāvoklī), nu, bet ar jautrību te neizcēlās. Un tāpēc varbūt kaimiņu zemnieki, kurus muižnieks tik cītīgi

neaprūpēja, Blagoveščenskas ciema (kņaza muižas) zemniekus saukāja par koka dieviem, un nevar teikt, ka kņaza zemnieki labprāt atsauktos uz šo vārdu.

Laikā, kad atskanēja pirmie attālie emancipācijas pērkoni, kņazam jau bija ap piecdesmit. Bērni viņam bija divi. Meita Varvara, gadus divdesmit piecus veca, kuru viņš nez kā aizmirsis izprecināt, bet dēls Jurijs, gadus divus par māsu jaunāks, dienēja Pēterburgā kavalērijā. Varvara bija ārkārtīgi pieticīga meitene, karsti mīlēja tēvu un bija neparasti laba pret zemniekiem un saimes meitām. Viņa arī saprata, ka senči bučojuši krustus, un tāpēc centās izturēties tā, kā pēc viņas mīluļa Valtera Skota liecības tālajos rietumos izturējušās piļu īpašnieces: palīdzēja, dziedināja, baroja ar buljonu, gāja bērniem par krustmāti, dāvināja tiem krekliņus utt. Dēls pagaidām bija tikai virsnieks, bet, kas no viņa iznāks vēlāk, kad būs sataisījis parādus, — to vēl neviens nevarēja uzminēt.

Vēl viena īpatnība: vietējie muižnieki nemīlēja kņazu. Viņš dzīvoja izolētu, darbīgu dzīvi, viesos nebrauca, ne-kuplināja ar savu klātbūtni apriņķa sanāksmes un izbraukumus zaļumos un arī pats viesības nerīkoja, lai gan ienākumu saņēma labu un turēja teicamu pavāru. Atdarot par šādu nedraudzēšanos, viņu pastāvīgi ievēlēja par labības magazīnu kuratoru, lai gan viņš pats nekad muižnieku sapulcēs neieradās. Un viņam vajadzēja daudz pūļu un līdzekļu, lai tiktu vaļā no uzspiestā amata.

1862. gadā kņazs saskaitās uz saviem zemniekiem par to, ka viņi palaisti brīvībā. Reforma uz viņu iedarbojās tik apdullinoši, ka, šķita, viņa smadzenes pēkšņi sagriezušās ačgārni. Viņš vairs nesaprata visvienkāršākās lietas. Kad viņš izdzirda, kā viss ciems reizē auro urjavas (nevarēja neaurot: kā mācītājs, tā stanovojs lika), viņš sajuta, ka iekšā kaut kas it kā pārtrūkst. Tomēr viņš neņēmās ķircināties un uzplīties kā vairākums viņa kaimiņu, bet uzskatīja, ka ar visu pagātni vienā rāvienā ir beigas. Lai ar zemniekiem nenodibinātos nekādas attiecības un nenonāktu ar viņiem nekādos nolīgumos, viņš no Kašinas izrakstīja divus strikulistus^42 un nodeva viņu ziņā nolikuma ruļļus*, bet pats tūliņ pameta kunga tīrumus, pārdeva trīs ceturdaļas dzīvā inventāra, aiznagloja vairākumu saimniecības ēku un atlaida saimes ļaudis, paturē-dams vien tos, kuri paši negāja projām, un tos, bez kuriem sākumā nevarēja iztikt. Un noslēgumā uz visām vietām aizsūtīja ziņojumus, ka sakarā ar uzbudinājumu, kādā nonākuši zemnieki, viņa eksistence ir apdraudēta.

Kādu laiku viņš tomēr palika uz vietas muižā. No Pēterburgas atbrauca divdesmit divus gadus vecais dēls — poručiks un pūlējās mierināt veco, iestāstīdams, ka grāfs Ivans Aleksandrovičs cerot visu pagriezt atpakaļ vecajās sliedēs; kņazs uzklausīja, uz mirkli atmirdzēja smaidā un nenoticēja. Galvenais, viņš bija zaudējis ticību muižniecībai, kura, pēc viņa domām, uzvedusies pārlieku vieglprātīgi: sākumā nostājusies opozīcijā, tad samierinājusies un beidzot nu tiesājas ar nekauņām pie miertiesnešiem ... Pu-gačova emisāriem! Savu pārliecību, ka muižniecībai valstī pienākas liela loma, viņš paspēja iepotēt arī meitai, un, tā kā nodarbošanās ap zemnieciņiem bija atkritusi, tad valodas par to, ka jānāk muižniecības renesansei, kļuva vienīgais materiāls, kas aizpildīja brīvo laiku, kura nu bija pārpārēm. Viņi šais pārrunās mēģināja ievilkt arī jauno poručiku, taču viņš labprātāk spriedelēja par ķēvēm un to īpašībām, un tāpēc, tiklīdz aizkustinātais tēvs virs tā, kas pienākas, noskaitīja vēl krietnu žūksni, viņš uzskatīja sevi par gandarītu un aiztraucās uz Pēterburgu. Vecais kņazs palika divatā ar kņazi un saimniecības vadītāju Marfušu, kura gan lielākoties noņēmās ar to, ka dzina projām zemniekus, kuri nāca uz kungu namu sūdzēties.

Strjkulisti pa to laiku darīja savu darbu bez atlaidēm. Nogrieza mežus un pļavas, bet no pārējā taisīja zemnieku streijgabalus (tādus kā lamatas): ar nolūku, lai daudzmaz vieglprātīga zemnieka vista vairākas reizes dienā obligāti tiktu pieķerta kunga īpašuma bezmaksas lietošanā un tātad — pamatu satricināšanā.

Kad viss bija nodarīts — jāatzimē, ka zemes ruļļu pieņemšanai tomēr vajadzēja izsaukt karaspēka daļu —, iesākās cīņa. To vadīja tie paši strikulisti, taču darīja viņi to uzmācīgi un nemākulīgi, tāpēc brēkas un pārmetumi, kas norisinājās ik dienas, atbalsojās arī kņaza namā, nevērojot piesardzību. Kņazs skaitās arvien vairāk un vairāk, un jo ciešāk viņā iesakņojās pārliecība, ka dzīvot kaimiņos ar «nepateicīgajiem» ir bīstami. Viņš tramīgi ieklausījās katrā čabienā, turēja gatavībā revolveri, pa nakti nenodzēsa uguni, slikti ēda, slikti gulēja. Beidzot viņā nobrieda dīvaina apņemšanās: iznomāt muižu ebrejam un pašam

ī

apmesties uz dzīvi pilsētā. Viņam nez kāpēc likās, ka ebrejs labāk nekā visvisādi strikulisti pratīs atriebties par viņam nodarītajām pārestībām; ka ebrejs veiklāk izzvejos zemnieka paslēpto pieckapeiku; pamatīgāk izsūks zemnieku un vispār veiklāk izputinās to zemnieku labklājību, kuru viņš, kņazs Rukosujs, tik daudz gadu nemitīgi cēla. Tiesa, tolaik vēl nebija uzradušies ne Kolupajevi, ne Ra-zuvajevi un kņazs nezināja, ka sulas izsūkšanai no zemniekiem īpaši ļaundarīga veiklība nemaz nav vajadzīga, bet vajag tikai no rīta izmest tīklu un aiziet pie sava darba, bet vakarā tīklus savākt ar visiem, kas tur ieķērušies, sasiet sainī un iemest klētī, lai glabājas vienuviet ar citiem tādiem pašiem saiņiem.

Vārdu sakot, ne ar ko nemotivētais kņaza niknums pret zemniekiem ar laiku izvērtās par bezgalīgiem karsoņa murgiem, kas vienādi mocīja kā pašu murgotāju, tā arī šo murgu priekšmetu — zemniekus.

Ebrejs atradās. Kāds no dzelzceļa būvuzņēmējiem, kas iedzīvojies naudā, valsts padomnieks Voozs Davidovičs Ošmjanskis, jaunajam kņazam ieteica savu brāli Lazaru, kurš sen jau ilgojās pēc patstāvīgas šeftes. Izskatījās Lazars visai pieklājīgi. Tas bija jau kultivējies ebrejs, kurš saprata, ka šais laikos vispirms jātiek vaļā no ebrejiskā izskata. Ieradās viņš Blagoveščenskā elegantu zirņu krāsas žaketi mugurā, ar spilgtu kaklasaiti, zelta pensneju uz deguna, apcirpies ā la mal content \ bez jebkādām peisaku pazīmēm. Viņš kautrīgi nosauca sevi par Mozus ticības krievu un krieviski runāja piesardzīgi, gandrīz pareizi, kaut arī nespēja tikt galā ar burtu «r» un kļūdaini izrunāja dažus krievu vārdus. Vēl viņš, kad noskuma, — pie-tupās, bet, kad jūsmoja, — sāka vēcināt rokas. Viņš bija vēl jauns cilvēks, labi nobarojies, sārtām lūpām, tuklām rokām, izvelbtām vēža acīm, ar sliecību uz noapaļotu vidukli. Visvairāk viņš kņazam iepatikās tāpēc, ka, runājot par zemnieķeli, viņam lūpu kaktiņos sakrājās siekalas, kuras viņš visai kāri nosūkstīja.

Ilgi nevilcinādamies, kņazs noslēdza ar Ošmjanski nejēdzīgu līgumu, pilnu ar visādām neprecizitātēm, un aizbrauca no Blagoveščenskas. Taču galvaspilsētai viņš izrādījās pārlieku atpalicis, bet Kašinu — neieredzēja, uzskatīdams, ka šī pilsēta vainīga pie viņa katastrofas. Tāpēc [43] viņš apmetās Bežeckā. Tur uzcēla māju, iestādīja pie tās dārzu un dzīvoja ar meitu izmirstošu večuku sabiedrībā, arī pats pamazām novecodamies un ieslīdēdams bērna prātā. No svešiem viņš baidījās un noslēdzās pilnīgā vientulībā. No rīta kņazs ieslēdzās kabinetā un rakstīja sacerējumu par to, ka vajag dibināt «Ceļojošu muižnieku biedrību», kurai par pienākumu viņš uzlika tautā iešanu ar nolūku izplatīt veselīgus uzskatus par muižnieku lomu valstī. Ap pulksten diviem nāca laukā pie pusdienu galda fraku mugurā, ar baltu kaklasaiti un ēda smalkus ēdienus ar smalkiem nosaukumiem kā, piemēram, «bombes de pom-mes de terre ā la Sardanapal», «Puree de carrottees ā la Jean le Terrible», «Oeuļs sur la plat orne de soukharis ā la Souwaroļļ»[43] utt. Vakaros viņš kopā ar meitu dancināja galdiņu un izsauca garus. Un arī garus izsauca tādus vien, kuriem bijusi dalība reformā: grāfu Lanskoju un Ros-tovcevu, slepenpadomniekus — Ļevšinu, Miļutinu, Solov-jovu u. tml. Viņš centās tos pārliecināt un apkaunināt, taču bez sevišķiem panākumiem. Lanskojs un Rostovcevs patiesi it kā atzinās, ka pārsteigušies; Ļevšins neatzinās un teica: «Kur tad mana vaina?»; Miļutins un Solovjovs uz aicinājumu ieradās nelabprāt, bet ieradušies saukāja kņazu par «veco mūlāpu» un citu neko nepateica.

Tāds dzīves veids šķita tik dīvains, ka Bežeckas varas vīri uztraucās. Patiesi, kņazam vajadzēja dzīvot vai nu galvaspilsētā, vai Kašinā, bet viņš apmeties Bežeckā, dzīvo noslēdzies, ne ar vienu netiekas, pat baznīcā neiet; pa dienu raksta nez ko, bet vakaros izdara noslēpumainas manipulācijas. Pat dzeršanā nav palaidies, kas tomēr būtu mīkstinošs apstāklis. Protams, radās vēlēšanās ieskatīties noslēpumainajā dzīvē, uzzināt, cik tā saskan ar priekšrakstiem, kas izdoti par to. Šo misiju uzņēmās vietējais iecirkņa uzraugs Terpjonkins, kurš uz vietas izlielījās: lai gan apliecībās rakstīts, ka viņa tēvs ir Pritikinas^44 [45] stacijas uzraugs, taču patiesībā tēvs toreiz braucis par pasta izvadātāju uz Kaļazinu, bet māte palikusi mājā viena, kad pēkšņi Pritikinā ieradies kņazs, caurbraucot uz savu muižu ...

Kādā jaukā rītā kņaza namā ieradās jauns cilvēks gadu trīsdesmit, stādījās priekšā kā vietējā iecirkņa uzraugs un, pilnīgi negaidot nomutējis kņazam roku, tūliņ sāka uzrunāt viņu par «tētiņu». Kņazs bija pārsteigts.

— Kas tā par valodu? — viņš stingri jautāja.

— Kā tad ne, jūs taču esat mans tētiņš ... Atcerieties, četrdesmit trešajā gadā Pritikinā ... Te nu es esmu! — i Terpjonkins atbildēja neiztraucējamā dvēseles skaidrībā, j

Kņazs pietvīka un neko neatbildēja. Viņš atcerējās, ka Pritikinā patiesi kaut kas atgadījies, taču nekādi nevarēja iedomāties, ka no tā varēja iznākt iecirkņa uzraugs. Kņaze, ' kas nejauši bija klāt šajā ainā, ari pietvīka («Bet mamuti taču toreiz vēl bija dzīva!» viņai pazibēja prātā) un divas dienas bozās uz tēvu. Bet pēc tam ne vien piedeva, bet pat sāka izturēties pret viņu maigāk («Palūk, kāds man tas papā»\).

Terpjonkins tomēr panāca savu. Sāka apmeklēt kņazu svētdienas un svētkos un, lai gan lielākoties tālāk netika par priekšnamu, kur viņam izsūtīja glāzi šņabja un gabalu pīrāga, tomēr paguva no grīdas paķert melnraksta lapu, kurā īsi bija izklāstītas «Ceļojošo muižnieku biedrības» biedru tiesības un pienākumi.

So atradumu Bežeckas varasvīri pasteidzās nogādāt priekšniecībai; taču uzmudinājumu viņi nesaņēma, bet gan norādījumu, no kura izrietēja: ja visi Tveras guberņas iedzīvotāji, līdzīgi kņazam Rukosujam-Pošehonskim, nodarbotos ar projektu rakstīšanu apkārtceļotājiem muižniekiem, tad šai guberņā sen viss būtu labākajā kārtībā.

Kopš tā laika kņazu lika mierā ...

Bet viņa muiža panīka arvien vairāk. Ebrejs nesnauda: cirta mežus, pārdeva kustamo mantu, pat izķēra dīķī visas lielās karūsas. Tikai muižas ārējais izskats palika neskarts, tas ir, neskarts palika parks, kungu nams, siltum-nīcas un oranžērijas, jo kņazs prasīja, lai februārī viņam obligati būtu galdā savi svaigi gurķi (salade de concom-bres ā la Roukossouy ]). Pat jaunais kņazs ne reizes neapmeklēja muižu, lai gan draudēja «izrevidēt žīdu». Taču Ošmjanskis vienmēr laikus uzzināja par šiem draudiem un briesmu novēršanai pats devās uz Pēterburgu, tur viņš veikli izmantoja jaunā kņaza naudas grūtības un par niecīgām summām izdabūja no tā atļauju pārdot mežu. Pa- [46]

r

šām par sevi šīm atļaujām nebija likumīga spēka, bet Lazars zināja: ja vecais kņazs arī uzodīs, taču tiesāties negribēs. Turklāt viņš labprāt jaunajam kņazam aizdeva naudu, tā kā beigu beigās viņam sanāca krietns žūksnis vekseļu, kurus rakstīja un pārrakstīja no gada uz gadu. Beidzamos vekseļus pat greznoja paraksts: ģenerālmajors kņazs Rukosujs-Pošehonskis. Acīmredzot jaunais cilvēks (laikā, kad mēs to rakstām, viņam bija mazliet pāri četr-desmitiem) kāpa uz augšu.

Taču spiest sulu no zemniekiem Ošmjanskim izdevās tikai pāris pirmajos gados, jo vēlāk prātā pieņēmās pašu ebreji, tādi kā Astafjičs, Finagejičs un Rrohoričs, kuri viegli atkaroja nekaunīgajam atnācējam izzīšanas praksi, tāpēc ka prata darboties un aprunāties ar zemnieciņu no sirds un dievbijīgi.

Kad mēs atbraucām Blagoveščenskā, tur vairs nebija ne vēsts no kādreizējās turības. Istabas nomelnējušas, sašķiebušās, pagalmā ēkas sakritušas, ar cauriem jumtiem un citām vainām. Attālāk uzkalniņā bija redzams zemnieku lopu bars ar nedaudzām mazām gotelēm. Pa tukšo ielu klaiņāja vientuļi gaiļi un veltīgi sauca vistas. Tikai kādas piecas vai sešas veselas mājas saulē spīdināja jaunus dēļu jumtus; laikam jau tās piederēja minētajiem Finagejičam, Prohoričam un vēl kādam ciema varasvīram. Ciemā bija trīs krogi: viens — pie iebrauktuves, otrs — pie izbrauk-tuves, trešais — centrā uz tirgus laukuma. Ne pa labi, ne pa kreisi cilvēks nevarēja iziet un arī vidū noturēties grūti: visur uz vietas dzeršanai un promnešanai — kā vēlies.

Vienā no šiem krogiem (centrālajā), kur bija tā saucamais «kungu» gals, mēs arī apmetāmies.

XXVI

Atstājuši biedrus ciemā, mēs ar Glumovu devāmies uz muižu. Rentnieks stāvēja uz kņaza nama lievenēm (viņš apdzīvoja apakšējo stāvu) un visai saprotami klāstīja zemnieciņam, kāpēc tam izdevīgāk, ja šo apēdīs viņš, ebrejs, nekā Astafjičs, kurš arī kārstīja zobus pēc zemnie-ciņa. Zemnieciņš kasījās un atkārtoja: «Ko nu par to! Saprotams, ka izdevīgāk!» Taču no viņa kasīšanās bija redzams, ka viņš tikai tāpat vien aiz pieklājības piebalso ebrejam, bet patiesībā perina nodevību. Ošmjanskis, izprazdams zemnieka domu, teica: «Jūsējie ļautiņi arī nav ar pliku roku ņemami...»

Uzzinājis par mūsu ierašanās iemeslu, Ošmjanskis sākumā nesaprata un pietupās. Bet, kad mēs viņam paskaidrojām, ka esam apkārtklejotāji muižnieki, kas uzņēmušies savas ādas glābšanas misiju, un šai nolūkā piedāvājam pakalpojumus visiem ebrejiem, kuri vēlas nostāties uz pareiza ceļa, un kad Glumovs it kā nejauši pavicināja viņam pie deguna zilo asignāciju, tad viņš izslējās un priecīgi sāka māt ar rokām. Bet asignācija tai brīdī pazuda kā nebijusi.

Izrādījās, ka Ošmjanskis uzsācis veselu kombināciju. Tās objekts nebija viņš pats, bet kāds viņa nabaga radinieks Mošķa, kuru viņš aiz līdzcietības mitināja pie sevis. Pasākums bija visai samezglots, un vēlāk kāda avīze pilnīgi pamatoti par to izteicās šādi: «Lūk, kur ir rūgts, taču pilnīgi dabisks rezultāts, kas izriet no kļūmīgā stāvokļa, kādā ebreji atrodas Krievijas iekšienes guberņās!»

Lieta tā, ka Lazaram, nekristītam ebrejam, nebija tiesību patstāvīgi dzīvot Kašinas apriņķī un, ja viņu līdz šim nevajāja, tad tikai aiz nolaidības. Taču cerēt uz mūžīgu nolaidību nevar, jo vairāk tāpēc, ka Astafjičs, Fina-gejičs un Prohoričs bija paspējuši šo to uzost un tāpēc sākuši lielīties un draudēt. Ošmjanskis sāka šaudīties un ņēma talkā visu sava prāta attapību; taču, lai kā viņš klanījās, lai kādus knifus izgudroja, nākotnē perspektīva bija viena: obligāta izraidīšana, tikko viens no Finagejičiem pamanīsies paziņot. Tiesa, viņš jau bija pieēdies līdz kaklam un arī pats tīkoja doties plašākos ūdeņos, taču vēl palika kāds neizcirsts meža gabals, un viņu apņēma nāvīgas skumjas, iedomājot vien, ka tas izslīdēs no rokām. Aizbrauca viņš uz Kašinu pie strikulistiem, un tur viņam deva padomu. Izrādās, ja viņam būtu kāds radagabals, kurš ar mieru pāriet kristīgā ticībā, tad vajag tikai nodarīt šo lietu un Lazars iegūs tiesības dzīvot pie šī rada viesos uz visiem laikiem bez kādiem ierobežojumiem. Dabiski, Ošmjanskis tūliņ atcerējās Mošķu un, ilgi nekavēdamies, apņēmās ar Moškas palīdzību nokārtot šo ticības zaimošanas šefti.

Mošķa piekrita ar prieku, taču pielīga, lai viņam bez pupiņu viras, no kuras vienīgās viņš kā nabaga radagabals pārtika, vēl ik dienas dod klāt divus ķiplokus. Tas vēl nebija viss; viņš tik pārlieku iedegās centībā, ka uzplijās strādniekiem, lai tie, viņu satiekot, rādītu cūkas ausi, ko tie labprāt arī darīja.

Lai Moškas entuziasms neatdzistu, Ošmjanskis Kašinā salīga vecu, no amata par dzeršanu atstādinātu diakonu — Minu Prazdņikovu. Diakons dārgi neuzprasīja: divarpus rub|a par visu apmācību un vēl klāt pa pusstopam putojošā dienā, jo sirmā vecuma dēļ vairāk ieņemt nespēja. Taču, tā kā viņš no vecuma un degvīna bija tiktāl prātu pazaudējis, ka pats visu aizmirsis, tad pie apmācības viņš ķērās ārkārtīgi dīvaini. Pirmkārt, sākumam viņš lika Moškam apēst Ugļičas desu un, otrkārt, teica: bet tagad sauc: urā! Mošķa desu apēda un paprasīja vēl; pēc tam sauca urā vienreiz, otrreiz — un tas arī viņam iepatikās. Tā ka sakarā ar pārmaiņām liktenī viņš bija atbrīvots no darba kantorī, tad caurām dienām kopā ar padzīto diakonu slaistījās pa parku, plēsa ar zobiem desu un sauca urā.

Kad Mošķa pavisam aprada ar desu, padzītais diakons, kurš viņu bija iemīļojis kā paša dēlu, teica:

— Mošķa! Pirmīt redzēju, ka Lazars zālē uz galda atstāja piecpadsmit kapeiku gabalu. Ej un paņem to, bet paņēmis aizskrej pie Finagejiča un nopērc mēriņu putojošā. Gribu tevi pieradināt pie sīvā.

Tā Mošķa arī izdarīja. Pusi mēra Mina Prazdnikovs izdzēra pats, bet otru pusi gandrīz ar varu ielēja Moškam rīklē. Un, kad vēlu vakarā viņi no parka atnāca mājās un Mošķa gluži kā negudrs auroja, tad Mina, pamanījis Oš-mjanska sejā pārmetumu, paskaidroja:

— Tas nekas. Tas no jūtu pārpilnības!

Pēc mēneša, kad Ošmjanskis apvaicājās Prazdņikovam, kādas sekmes uzrāda viņa skolnieks, padzītais diakons, uzbliezis ar delnu Moškam pa pieri, īsi, bet saprotami atbildēja:

— Galviņa!

Protams, Ošmjanskis vispirms par krusttēvu un krustmāti uzlūdza kņazu un kņazi. Taču kņazs tobrīd bija tā nogrimis ķildā ar slepenpadomnieka Solovjova garu par to, ka zemnieku reforma notikusi pārāk agri, ka diez vai maz saprata, ko Lazars no viņa grib. Kņaze sākumā bija ar mieru un pat sāka piegriezt un šūt kristāmo krekliņu, bet, kad uzzināja, ka Mošķa ir liels un ūdenī mērcēs viņu, pietvīka un pagalam atteicās. Sakarā ar šo neveiksmi Lazars bija ķezā un jau domāja, vai kūmās neaicināt Pro-horiču un Finagejiča sievu. Sperdams šo drosmīgo soli, viņš cerēja panākt samierināšanos ar abiem ciema magnātiem, bet vēlāk pat noslēgt savienību ar viņiem, lai kopīgiem spēkiem dotu triecienu Astafjičam un noslīcinātu to karotē ūdens.

Tāda bija situācija, kad mēs ieradāmies Blagoveščenskā. Mina Prazdnikovs jau sešas nedēļas dzīvoja muižā un arvien norādīja, ka Mošķa vēl neesot gatavs. Lazaram šī vilcināšanās nepatika. Tiesa, vecais neprasīja honorāra paaugstināšanu, taču pārtiku viņš apēda vismaz par divdesmit kapeikām dienā un pa virsu katru dienu izdzēra pielīgto pusstopu, kas arī maksāja naudu. Un Mošķa tāpat bija pie viņa izlaidies, sācis zagt, dzert, ālēties un vispār uzvedās kā brīvprātīgais rekrūtis, kamēr tam neuzsauc: «Noskūt galvu!», «Ak, kaut jel ātrāk nodarīt šo lietu,» Lazars runāja pie sevis, «gan jau tad es Moškam pievilkšu grožus! Es viņam, nelietim, pieminēšu katru ķiploku! Es uz viņa izgāzīšu dusmas, es viņu ...» Pēkšņi viņa galvā pazibēja pārsteidzoša doma: kas būs, ja Mošķa ņemsies un pateiks: «Diezgan jūs, Lazar Davidič, esat viesojies! Gribu, lai jūs tagad brauktu atpakaļ uz Ošmja-niem!» No šādas varbūtības Lazars ne vien pietupās, bet arī aizmiedza acis. «Un ko es viņam tad padarīšu?!» viņš skumīgi domāja, uz pirkstiem rēķinādams, cik Mošķa kopš dzimšanas viņam maizi vien apēdis, nerunājot nemaz par pupiņām un ķiplokiem.

Vispār Ošmjanskim bija daudz raižu, kas sagandēja viņa dzīvi. Vispirms milzīgā ģimene. Viņa sieva Rahila, nez kāpēc saukta par Francovnu (viņš to sauca par Raeli), sadzemdēja veselu kaudzi bērnu. Katram vajadzēja sagādāt šefti, bet tam vajadzīga nauda. Nauda, protams, atradīsies — viņš to zināja ... bet ja nu viņam to atņem! Ne jau ar ielaušanos, ne jau ar laupīšanu — dievs pasargi — bet tāpat vien pateiks: esi iekrājis naudu, tagad atdod!... «Oi, vei, un kas tad ar mums notiks!» Kas būs ar Ēveli, Rubeni, Boruhu, Zelmanu, Leibu, Iceku, Saru, Agari, Rebeku un beidzot ar mazo Esteri, kuru par viņas kuplajiem rudajiem matiem jau sauca par Urija sievu? Protams, lielāko daļu kapitāla viņš bija noslēpis, bet gadās taču arī tā, ka esi gan noslēpis, bet pēc tam nezini, kā dabūt rokā. Piemēram, noslēpj viņš to bankā, bet pats pēc ģenerālmajora Otčajannija mājiena tiks aizlidināts uz Ameriku ... dabū nu laukā! Cik tur nav jāraksta! Cik tur nav jāpierāda!

Sl doma viņu briesmīgi mocīja. Pat nakti viņam kā dzīva rādījās nelaime, viņš lēca augšā no gultas, pārplūda aukstiem sviedriem un nolādēja ... Viņš atcerējās, kā virsnieki, kas brauca pie viņa brāļa, finansu dūža, aizņemties naudu, runāja: «Kā būtu, Vooz Davidič, ja jūs... aizlaistos? ... Ko?» Un Voozs Davidičs viņiem neuzbrēca, bet tikai kautri iebilda, ka «pagaidām» vēl nav vajadzības ... Pagaidām! Tātad kādreiz vajadzība var rasties? Viņš atcerējās arī, ka viens no virsniekiem, pirmo reizi viņu ieraudzījis pie brāļa, teica: «Bet tevi, kraupainais, vai gribi, tūliņ aizvedīšu pie Tatjanas Borisovnas?» Viņš to visu atcerējās un nolādēja, nolādēja bez gala. Un, jo vairāk lādēja, jo rijīgāk metās uz šeftēm, sūca, grauza, rāva ...

Viskarstākā vēlēšanās bija dabūt savās rokās dzelzceļu. Sākumā ... kaut šaursliežu. Kašinas patrioti jau sen kurn, ka viņiem neļauj izvērsties — tas būtu pašā reizei Bet, ja ne to, var vilkt līniju no Ugļičas. Kapitāls Lazaram ir; tiesa, ne jau pārāk liels, taču ne.jau kapitālā spēks, bet lai pie rokas būtu muļķu bars. Un šai ziņā Voozs palīdzēs. Naudu nedos, bet ceļus norādīs un muļķus sameklēs ... Bet ja nu viņš, uzzinājis projektu, ceļu pievāks sev? Un viņš, Lazars, paliks ar garu degunu ... «Ak brāli, brāli! Vai patiesi tu tā darīsi? Vai tev vēl nav gana?»

Dzelzceļu būvniecību viņš pārzina: vēl pusaudzis būdams,'vairākus gadus no vietas kalpoja uz dzelzceļa sākumā par izsūtāmo, tad par pārrakstītāju un beidzot par desmitnieku. Toreiz dzelzceļu būvēja jauns inženieris, kurš viņu dauzīja ar nūju pa galvu, — to viņš ņems par savu dzelzceļu galveno pārvaldnieku. No tā viņš apguva «zinības», pieņēmās prātā, tagad var arī pats uzbūvēt visu ko.. Un strādniekus viņš lēti salīgs, bet, ja prasīs daudz, piekrāps ... nē, labāk salīgs lēti. Kaut gan piekrāpt varbūt ir izdevīgāk. Ja vienu pašu piekrāpt — kas zina, piespriedīs samaksāt, bet, ja visi reizē prasīs norēķinu, iznāks dumpis, un tā jau ir nepaklausība varai ...

«Un kur mums te ir tiesas izpildītāja kungs?»

Un tā viņš ir uzbūvējis vienu ceļu, uzbūvējis otru ceļu un beigu beigās apmeties uz dzīvi Pēterburgā. Nopircis Lielajā Jūras ielā namu pretī Vooza namam; abi algo pa divām francūzietēm, abi ziedo patversmēm. Un ciemojas

viens pie otra: «Es pie viņa, viņš pie manis.» Vasaru viņš apmeklē Emsu, lai vieglāk atklepotu, septembrī brauc uz Truvilas peldvietu, tad uz Parīzi, Nicu ... Un visur viņam garlaicīgi. Visur viņu vajā iedoma par nez kādu fantastisku ēdienu, kas viņam jāēd, bet, kā to sauc, viņš nezina, par nez kādu sievieti ar brīnumainu noslēpumu, par kuru viņš dārgi samaksātu, bet kuru pati daba pagaidām vēl nav apķērusies radīt... Bet inženieris pa to laiku būvē viņam ceļus. Pa reizei viņš iegriežas Pēterburgā un pārrevidē rēķinus. Tad sarīko ģenerāļiem glaunas pusdienas, bet pēc pusdienām baksta zobus. Un atkal uz Nicu, uz Parīzi... Un pēkšņi atkal... šī drausmīgā doma! Mielojas pie viņa ģenerāļi, sumina viesmīlīgo mājastēvu, slavē vīnu, cigārus; bet te viens panākas nost un draudzīgi uzsit pa ceļgalu: «Kā būtu, Lazar Davidič, nu ... ja jūs aizlaistos? ... Ko?» Lazars dusmās nobālē, taču pat iztēlē nevar sameklēt pieklājīgu atbildi. Tādu atbildi, kura būtu drosmīga. Un pārliecinās, ka pat labklājības kalngalos viņam nav citas izejas kā vien nolādēt...

Par jūdu valsts atjaunošanu viņš nesapņoja, tam viņš bija pārāk liels reālists. Pat nevarēja iedomāties, ko tur darītu. Jeruzālemi taču droši vien neatdos; varbūt vienīgi Sihemu — tad jau labāk dzīvot par viesi pie Moškas Kašinas apriņķī. Protams, arī uz Sihemu var izrakstīt mamzeli Zidiku ... Nekad viņš Zidiku nebija redzējis, bet, būdams baudkārs, iekaisa iztēlē. Sen jau viņš saprata, ka ar Raeli kopā nesader. Turklāt viņa pārāk bieži dzemdē. Tāpēc viņš sapņos par plašo dzīvi Pēterburgā iedomātajā paša namā vienmēr nodalīja īpašus apartamentus sev. Raeli ar bērniem, mājskolotājām un mājskolotājiem viņš novietos otrā stāvā; izvēlēsies kādus trīs valsts padomniekus, kuri spēlēs ar sievu vintu, bet pats apmetīsies rez de chaussee^1 un pieņems Zidiku. Zidika kā negudra pļāpā franču mēlē, bet viņš ar jaunieceltiem ģenerāļiem sēž un skaļi smejas. Bet, par ko smejas, — pats nezina.

Dažreiz viņa priekšā nostājas tālā bērnība. Ak, kas tur bija .. . fui!! Piedzima viņš Ošmjanos pussagruvušā būdā, kuras četri logi raudzījās uz mēslu piegāztu ielu. Viņa tēvs bija godīgs vecs ebrejs, pēc amata alvotājs, un burtiski mira badā, tāpēc ka alvotāju pilsētā bija savairojies milzums, bet ko alvot nebija. Taču vecais rādīja dūšu.

‘ Apakšstāvā. (Franču vai.) 2GC

Viņš nepārkāpa senču bauslību, neņēma no galvas nost benīti, nenovilka no pleciem garstērbeļaino paltraku, nenogrieza peisas un caurus vakarus, asaras liedams, dziedāja psalmus, kas pareģoja gan Jeruzālemes slavu, gan tās krišanu. Viņš bija no tiem nabadzīgajiem, jūsmīgajiem ebrejiem, kuri māk sev izveidot mokoši cēlu mirāžu, kura reizē novārdzina un dod spēku dzīvot. Lazars vēl tagad kā dzīvu redzēja šo sauso večuku, kurš līdz pašai nāvei klaudzināja lodējamo veserīti, pelnīdams maizes riecienu ģimenei, kas viņam bija uz kakla.

Taču pret atmiņām par tēvu viņš izturējās kaut kā mīklaini, it kā teiktu: kas gan viņam lika nolaisties. Arī Voozs zēna gados bija alvotājs un viņš, Lazars, tāpat. Un vēl tagad Ošmjanos viņam divi brāļi ir alvotāji un viņš pošas tiem sūtīt piecdesmit rubļu, tikai vienmēr aizmirst. Taču Voozs agri apķērās un pēc Vooza dažus gadus vēlāk arī Lazars. Voozs uzreiz sāka kāpt uz augšu; izkopa sevi, aptīrījās, uzrādīja izcilas spējas, sāka frizēties ā la Capoul^47un iepatikās baņķierei. Pagadījās labs veikals, viņš ienira... un iznira; pēc tam atkal ienira. Tagad dzīvo gandrīz vai desmit pilīs — visās Eiropas pilsētās, kas daudzmaz ko vērtas, pa vienai pilij; apgādājies ar lišķiem un par velti jau nenospļausies — kur nu! Lazars, kaut arī ne tik daudz ieguvis, tomēr ticis vaļā no tā ārējā izskata, kurš ebrejam liedz ieeju dzīvē. Viņš valkā žaketi, matus sukā ā la malcontent, bet, ja gribēs, audzēs garākus matus uņ izveidos celiņu pa galvas vidu. Vispār par likteni sūdzēties viņš nevar. Lai gan brālim līdzi netiek, tomēr...

Kamēr šādā veidā mūsu gara acu priekšā norisinājās Ošmjanska dzīve, viņš ieaicināja mūs namā. Veda viņš mūs nevis pirmajā stāvā, kur mitinājās viņa ģimene un no kurienes atskanēja sirdi plosoši mazo ebrejēnu brēcieni, bet augšā, istabās, kuras kņazs bija aizrunājis sev, ja gadītos atbraukt. Mēs iegājām īstās un plašās kungu dzīvojamās telpās, kurās mēbeļu tomēr bija palicis pavisam maz. Augstās parādes istabas ar logiem vērās uz saules pusi; gaiss bija sauss, tīrs, viegls, lai gan te daudzus gadus neviens vairs nedzīvoja. Lazars mūs izvadāja visur un nepārstāja sūdzēties.

— Malkas vien šo šķūņu apkurināšanai gadā iziet kādas simt asis, — viņš stāstīja, — un cik vēl oranžērijām

un siltumnīcām! Un tas viss man jāapkurina ar savu malku! Pūlējos iestāstīt jaunajam kņazam, ka daudz izdevīgāk būtu augšstāvu nojaukt un pat piedāvāju labu naudu, bet viņš baidās no vecā. Domā, ka te gribēšot nomirt, bet kur nu! Ķieģeļu vien te vesels lērums — padomājiet! Arī uz apakšstāvu negultos tāds smagums, un, lai tur priecīgāk būtu dzīvot, es parku izcirstu — palūk, kaut vai līdz tai vietai (ar pirkstu viņš parādīja kaut kur tālu). Padomājiet, kādi koki — ozoli, lapegles, ciedras! Cik te mantas! Un viss veltīgi pazūd. Un īpaši oranžērijas — tās man līdz kaklam! Dārznieki pagalam izlaidušies, bet algu — maksā ragā. Kas maksā? — es, kas tad cits. Bet nojauciet šos nevajadzīgos krāmus — cik tur nebūs ķieģeļu! Vecais neko negrib dzirdēt, bet man jāatbild!

Nogaudies viņš pastāstīja mums iepriekš minētās ziņas par veco kņazu un izteica cerību, ka pēc tā nāves ar mantinieku būšot vieglāk. Viņš, Lazars, mīlot tagadējo jaunatni — cik gan spirgta tā esot un saprotot lietu. Nekādu sentimentu: liec naudu galdā — un nav ko runāt.

— Bet vecajam, es zinu, kapitāls ir, — viņš piebilda, — tikai lielāko tiesu atdos meitai, — bet viņa — klosterim. Tas nu gan, vai zināt... (viņš skumīgi nopurināja galvu). Ja es būtu valdīšana, es gan...

— Un tā kā jūs nekad valdīšana nebūsit... — Glumovs viņu stingri pārtrauca, taču nepabeidza, tāpēc ka Lazars, tikko izdzirdis viņa balsi, tik zemu pietupās, ka mēs uz mirkli domājām, ka viņš pavisam saplaks. Tomēr pēc brīža viņš atkal parādījās.

— Bet muiža pāries dēlam, — viņš turpināja, — un tad ...

Un sajūsmā sāka vēcināt ar rokām, atgādinot pirmsre-formas telegrāfu.

Pa atvērtajiem logiem no virtuves augšup plūda ēdiena smaržas. Oda pēc ceptiem sīpoliem, pēc kacēniem un it kā pēc mazgātas veļas. Šo smaržu izplatīja ceptā zoss, kurai sirmā vecuma un kaišu dēļ bija atlicis dzīvot pavisam tikai divdesmit četras stundas un kuru Ošmjanskis ar smagu sirdi lika nokaut. Tāpēc varbūt lejā tā brēca mazie ebrejēni, nezinādami, ka Lazars nolēmis ar zosi apveltīt ne jau visus, bet tikai tos cienīgākos. Mirkli mēs domājām, ka laipnais mājas tēvs arī mūs aicinās nogaršot mielastu, un viņš pats jau arī iesāka:

— Varbūt jūs darīsit man to patikšanu...

Taču tūliņ nobijās un, lai vairs nepavisam neatgrieztos pie šīs sarunas, izskrēja uz balkona, kur kādu laiku apvē-dinājās ar lakatu, lai atžilbtu. Beidzot viņš pasauca strādnieku, lai sameklē Mošķu un Prazdņikovu, un kļuva za|š no dusmām, uzzinājis, ka abi jau vakar devušies uz divdesmit verstu attālajām dzirnavām zivis ķert un pārnāks ne agrāk kā rītrītu.

Mums vajadzēja gaidīt ciemā. Patiesībā tas mums patika. Nekādas darīšanas mūs negaidīja; vienīgi varbūt mūs nodos tiesai, un uz to jau mēs vienmēr laikus paspēsim. Bija iestājušās gaišas, sausas dienas, ar kādām septembris dažreiz apveltī mūsu ziemeļus. Lai gan dienu saule vēl krietni sildīja, taču ēnā jau juta tuvā rudens svaigumu. Gaiss bija neparasti dzidrs, skanīgs un pilns ar gatavo augļu un smaržīgo diļļu aromātu. Zālē, kas bija ataugusi pa vasaru, joprojām sisināja sienāži, bet pie krūmiem un kokiem stīgoja tīmekļi, kas liecināja, ka ilgi noturēsies sauss laiks. Lapas vēl stingri turējās pie koku zariem un tikai mazliet metās brūnas; dālijas, kāršrozes, rezēdas, puķuzirnīši — tas viss mazliet nobālējis saltajos rītos, taču vēl koši zied; visur dūc bišu miriādes, kuras kā ierēdņi pirms reformas steidz ievākt pēdējo, ko var. Visapkārt — plašums, klusums; krūtis elpo ar baudu. Debesīs redzams katrs putns, rijā dzirdams katrs spriguļa sitiens; balta baznīca uzkalnā mirgot mirgo; ūdens dīķī — kristāldzidrs. Jauki, jauki, jauki. Bet Pēterburga varbūt šai brīdī gaisā lidinās sarma un ielas pilnas ar to nejauko šķīdoni, kas vienā mirklī gājēju pārvērš suķī. Ierēdņi jau pārbraukuši no vasarnīcām; katra Joga rosās pa sievietei, kas tīra rūtis ziemai; sāk kurināt krāsnis, ieliek dubultlogus. Valsts padomnieks Diba jau sācis kāsēt un krecelēs visu ziemu, bet viņa kaimiņš valsts padomnieks Udavs visu ziemu brīnīsies, kā tas Diba nepārplīst, bet pats visu laiku brēks: «Vai dieniņ, hemoroji!»

Pārliecinājies, ka mēs itin nemaz nepretendējam uz cepto zosi, Ošmjanskis kļuva priecīgs un ar prieku piekrita mūs pavadāt pa parku. Parks, bija liels un krāšņs, tieši tāds, kādi reizēm rādās sapnī un par kādu nomodā saka: lūk, kur dzīvot un dzīvot! Nevar teikt, ka Ošmjanskis koptu parku, bet, tāpēc ka tā galvenais košums bija varenie koki, to ēnā zāle uz celiņiem arī bez tīrīšanas neko neauga. Lapene liela dīķa malā bija viena pati, toties bez portikiem un bez uzrakstiem. Nebija ne mākslīgi uzbērtu

pauguru, ne gravu, ne tiltiņu, ne tiltu, ne statuju ar nosistiem deguniem un rokam. Vispār nebija manāma nekādā izdoma, ne sentimentalitāte; tikai uz viena veca, dobumaina bērza bija izgriezti franču burti: D. S. Pēc Oš-mjanska nostāstā, šos iniciāļus izgriezusi kņaze un tie nozīmēja: Dementijs Savoskins — tā sauca mērnieku, kas Blagoveščenska pārlūkojis robežas. Savoskinam bija melnas cirtas, kuras viņš ļoti kopa, lai gan priekšniecība ne vienu reizi vien par tam viņu sēdināja virssardzē un tās īsi apcirpa. Kņaze bija redzējusi mērnieku tikai iztālēm un nekad nebija pārmijusi ar viņu neviena vārda. Un viss sirds uztraukums, ko izraisīja Savoskins, izpaudās tā, ka kņaze visai piesardzīgi uzzināja mērnieka vārdu un uzvārdu un maigāk nekā citreiz todien nomutēja tēvu. Pēc tam aizgaja uz tālo aleju, iegrieza bērzā svētos burtus un sāka skumt...

Pārējo dienas daļu mēs nodarbojāmies ar statistiku. Staigājām pa zemnieku sētām, skaitījām lopus un mājputnus, pētījām pārtiku, amatus, tikumus, paražas, bet visvairāk centāmies uzzināt, vai var paļauties uz iedzīvotāju politisko uzticamību un uz viņu gatavību aizstāvēt pamatus.

Pētījumu rezultāti izrādījās šādi:

Iedzīvotāju Blagoveščenskas ciemā bija 546 vīriešu dzimtes dvēseļu, no tām puse aizgājusi peļņās. Sievietes neviens nav skaitījis un to daudzumu izsaka vārds: pietiekoši.

Sētu — 123. Iedzīvotājiem laucinieku miesas būve bez cerībām uz tuklumu. Māju, kurām apdzīvojams izskats un kārtīgs pagalms, — septiņas; pārējās zemnieku istabas pussagruvušas; pagalmi bez žogiem, vārti salauzti. Ticība — parastā.

Lopkopība un putnkopība. Zirgu ciemā 57; 23 no tiem pieder vietējiem Finagejičiem, bet 34 pieder 110 pārējām sētām. Govju 124, no kurām 26 pieder Finagejičiem. Aunu 10 gabali — visi pieder Finagejičiem. Vistu un gaiļu 205 gabali, no kuriem 50 pieder Finagejičiem.

Nodarbošanās. Puse iedzīvotāju aiziet uz Maskavu un Pievolgas pilsētām, kur pelnās pa traktieriem un visam ciemam maksā kroņa nodevas. Zagļu ciemā rēķina divdesmit četrus cilvēkus.

Tirgojas zemnieki ar naglām, kuras izvelk no savu māju sienām, ar dēļiem, kurus izlauž no savu klēšu sienām un vārtiem, tirgojas vēl ar savu spīļarklu lemešiem, kā arī ar pakaviem, kurus atrod uz ceļa. Visas šīs preces viņi pārdod vietējiem Finagejičiem apmaiņā pret degvīnu.

Uzturs. Iedzīvotājiem ir tieksmes uz ēšanu. Labprāt ēd liellopu, cūkas un aitas gaļu, aizdarotu biezputru un pīrā-gus. Taču līdzekļu uztura iegūšanai nav. Un tāpēc pārtiek no maizes un surogātiem, kas to aizstāj. Un jāatzīmē arī, ka Finagejiči, kuriem līdzekļu pietiek, dod priekšroku galvenokārt vienkāršam un mazvērtīgam uzturam, ka tikai vēders pilns. Patvāru ciemā astoņi, to skaitā mācītājam viens.

Paražu nav nekādu, tāpēc ka dzimtbūšanas laikā tika iznīdētas, bet sakarā ar to, ka brīvestību ieguva degvīns, tās vēl nav paspējušas ieviesties. Dažas paražu pazīmes tomēr jau sāk izpausties, un pie tām jāpieskaita, pirmkārt, cenšanās pavairot valsts ienākumus, cītīgi apmeklējot krogus, un, otrkārt, paradums, uz kura pamata cieminieks, kas pavasarī patapinājis no Finagejiča puspuda miltu, rudeni atdod pudu un vēl pa virsu svētku dienās nokopj viņam pusdesetīnas pļavas.

Politiskā uzticamība iedzīvotājiem, bez šaubam, laba, ko sekmē skolu trūkums uz laukiem. Par valdīšanas formām nav dzirdams, par revolūcijām zināms tikai viens: kad ieviesa likumu rulli, tad katru piekto vīru pēra. Pamatus aizstāvēt ir gatavi.

Statistika iznāca īsiņa, ar trūcīgiem skaitļiem, varbūt pat nepareiza, un, patiesību sakot, ikviens no mums to varētu ' uzrakstīt, dzīvojot kaut kur pilsētā, neapmeklējot Blagoveščensku. Nu, tā jau laikam arī lielāko tiesu raksta statistiku, bet publicisti taisa no tām nepareizus slēdzienus un raksta nepareizus ievadrakstus. Lūk, kāpēc cenzūras resors brīdina: par to neraksti, par šito noklusē, bet par trešo pavisam aizmirsti. Tāpēc ka jāraksta tā, lai būtu pareizi.

Tomēr, kad mūsu statistiku izlasīja Prohoričs (pie kura apmetāmies), viņš bija tik apmierināts, ka iesaucās: «Pareizi! Tieši tā! Vajag, vajag mūsējos biežāk patramdīt!» Un to uzskatu par savu pienākumu ziņot cenzūras resoram.

Mūsu darbā, vācot statistiku, lielu palīdzību sniedza Oš-mjanskis, un to uzskatu par savu pienākumu te apliecināt, izsakot cienījamam Lazaram Davidovičam savu un savu biedru vissirsnīgāko atzinību par viņa kompetento un nesavtīgo līdzdalību.

Nakti Glumovam sapnī atkal parādījās Kauns. «Un pat teica kaut ko, taču — sit mani vai nost — neatceros!» Glumovs man stāstīja. Un ar mani arī kaut kas notika: acumirklī es jutu, ka mani it kā apsvilināja. Laikam tas bija brīdinājums.

— Vajag, brāl, pasteigties! — Glumovs mani mudināja.

Kur steigties? To mēs paši nezinājām. Uzsākuši cīnīties par savu ādu, kur vienīgais vadonis bija nobīlis, mēs drīz vien nonācām tādā pašlabuma meklēšanas virpulī, ka vairs nesapratām, kur atrodamies. Instinktīvi mēs zinājām vienu: «Vajag glābties! Vajag steigties!» Un bez apdomas kaut kur ienirām un nekādi nevarējām sataustīt dibena ... Taču zem kājām jau teju, teju bija dibens, no vienas vietas bruģēts ar kriminālkodeksa pantiem ...

Pamodāmies mēs |oti agri. Gans dzina pa ielu ganāmpulku; izpūrušas, nomiegojušās sievas ar vicu rokā skrēja paka| govīm, kuras apstājās visur, kur vien manīja kādu zāles stiebru. Putekļi biezā mākonī stāvēja virs ciema, va-ravīkšņaini zvīļodami saules staros, kas tikko bija iemirdzējusies austrumos. Mēs devāmies uz parku. Ošmjanskis acīmredzot vēl gulēja, bet pie dīķa jau rosījās kādi stāvi. Mums par lieliem brīnumiem, tie bija Prazdņikovs un Mošķa. Abi, bikses uzrotījuši, bradāja gar dīķa malu un ar brideni ķēra mazās karūsiņas.

Prazdņikovs bija gara auguma plecīgs vīrs ar lielu galvu, uz kuras pakauša lej galā saglabājušies sirmi mati. Pasaulē viņš bija nodzīvojis astoņdesmit gadu, taču pēc izskata viņam varēja dot ne vairāk par sešdesmit, lai gan viņš dzēra pārmērīgi. Viņš izskatījās pēc ārprātīga savu neredzīgo acu dēļ, vienu jau bija aizvilkusi katarakta un otru — pa pusei. Runāja viņš zemā basā, bet ar nepatīkamu pieskaņu, kas rodas no ilgstošas žūpošanas. Vaigi — sarkani, deguns — gaļīgs, plankumains, rokas — milzīgas, spalvainas, ar ziliem dzīslu mezgliem. Ģērbies.viņš bija garā apakšējā svārkā kā ķesteris, lai gan šāda apģērba valkāšana no baznīcas izstumtam aizliegta.

Mošķa bija pilnīgs pretstats Prazdņikovam. Tas bija gluži niecīgs cilvēciņš, sīciņš, vājiņš, šauriem pleciem, durstīgām ačelēm un bālu, vecišķi saburzītu seju. Ar savu izskatu viņš atgādināja cāli, kurš pielaists svešai saimei un kuru vista — viņa neīstā māte — pagalam noknābājusi. Un balss viņam bija tā kā bērnam, tā kā putnam. Tikai uzmetot acis, varēja redzēt, ka viņš ir izsalcis, bet,

lai kā viņu barotu, nekāds ēdiens viņam labumā neietu. Prazdņikovs apgalvoja, ka viņam iekšā esot perēklis.

— Kur citiem kuņģis, Moškam perēklis, — viņš teica, — un tas ēdienam neļauj izplatīties.

Un patiesi, niknums, ar kādu viņš rāva laukā tīklā sapinušos zivteli, bija pārsteidzošs. Viņš raustīja zivi, burzīja to, izgrieza žaunas un, ja tūliņ neēda, tad tikai tāpēc, ka steidzās jo vairāk noķert, baidīdamies, ka Lazars var uznākt un atņemt.

Mūs ieraudzījis, Mošķa sāka drebēt un bezmaz noslīka.

— Zivis ķerat? — es jautāju, lai uzsāktu valodas.

— Jā, vajag pabarot nākamo Kristus bērnu, — Prazdņikovs atbildēja, — jāatzīstas, es neēdu. Man nav ēstgribas, tā sen zudusi. Bet viņam iekšās ir perēklis, un viss pazūd kā caurbira maisā ... Drusku saķersim un iesim uz mežu izcept.

Mēs bez pūlēm ieskaidrojām, kāpēc esam ieradušies Bla-goveščenskā, bet, kad uzzinājām, cik dīvaini šai ziņā rīkojas Prazdņikovs, bijām pārsteigti.

— Vai jūs zināt, kas jums par to draud? — es ātrumā uzbruku. — Ko jūs esat izdarījis? Vai tādi ir noteikumi, pēc kuriem šai ziņā jārīkojas?

Bet Prazdņikovs acīmredzot pat nesaprata, kas par lietu.

— Kas tie tādi par noteikumiem? —,viņš brīnījās. — Ja jau viņš būtu cilvēks, bet viņš taču ... žīds! Un žīds ar... tīrā blakts! Mošķa! Ģērbies nost!

Sākumā Mošķa vairījās; taču liktenis acīmredzot jau bija' izstiepis pēc viņa roku, un viņš ģērbās...

— Nu, re, kāds viņš ir! — Prazdņikovs iesaucās, iebikstīdams Moškam ar pirkstu. — Bet jūs runājat nez par kādiem likumiem ... likumi!

Ar šiem vārdiem viņš atvāza labās rokas sauju un, satvēris Mošķu aiz ribām ar īkšķi un rādāmo pirkstu, pacēla viņu gaisā.

Tas bija liktenīgs tvēriens. Vai nu tāpēc, ka vecā vīra roka pagura, vai tāpēc, ka Mošķa tirinājās starp pirkstiem, — lai kā bijis, taču viņa ķermenis acumirklī izslīdēja no saujas un, skaļi plunkšķot, iekrita ūdenī. Nepaguvām mēs atjēgties, kad nelaimīgais Mošķa nelabi iebrēcās, tad divas trīs reizes krampjaini ūdenī notirinājās... un apklusa.

Tas bija kriminālnoziegums.

Es palūkojos uz Glumovu, un mūsu skatieni sastapās. Mēs sapratām viens otru. Klusēdami gājām projām no dīķa, taču ne uz māju, bet tālāk. Prazdnikovs joprojām kaut ko purpināja, acīmredzot pat nenojauzdams drausmīgo^ patiesību. Nonākuši parka malā, mēs nokļuvām klajā laukā. Ak vai! Tobrīd mēs pat aizmirsām, ka pametam četrus uzticīgus biedrus ...

Mūsu priekšā pavērās trīs ceļi kā pasakā: taisni, pa labi un pa kreisi...

XXVII

Vērā liekams: ja reiz cilvēks nostājas uz politiskās uzticamības ceļa, viņš kļūst darbīgs kā pats nelabais. Skrien uz priekšu ko nagi nes, un nekādi liberālisma valgi, lai tie būtu cik viltīgi būdami, viņu nenoturēs. Aizlieciet vi-ņam priekša kāju, viņš pārlēks; uzceliet ceļā žogu — viņš pārrāpsies; nometiet šķērseniski upi — pārpeldēs; uzceliet cietokšņa sienu — ar pieri izlauzīs.

Ap pusdienām mēs bijām jau Bežeckā ...

Tas mūs pašus pārsteidza. Nu jau šī ir trešā Tveras guberņas pilsēta, kur mūs aizved liktenis. Kāpēc? Vai tas grib likt mums nojaust, ka esam sūtīti pasaulē, lai izdotu Tveras guberņas pilsētu statistisko aprakstu? Taču pastāv doma, ka ikviens piedzimst, lai veiktu kādu uzdevumu. Viens — lai ar uguni un zobenu izpostītu zemi; cits — lai ar uguni un zobenu izpostīto zemi no jauna apbūvētu un iekoptu; vēl cits — lai uzrakstītu Cerepovecas pilsētu statistisku apcerējumu. Es pazinu kādu cilvēku, kurš ar izcilību pabeidza zinātņu kursu un pēc tam divdesmit sava mūža labākos gadus vazājās pa arhīviem, pārvarēja visādus šķēršļus, pacieta arhivāru rupjības — un beigu beigās izdeva sacerējumu ar virsrakstu «Tirgoņu Golubjatņikovu dzimta». Un tai pašā dienā, kad cenzūras komiteja izdeva atļauju grāmatas klajā laišanai... nomira. Citiem vārdiem sakot, — paveica visu, kas veicams šai pasaulē.

Lai nu kā, taču es kategoriski atteicos apskatīt Bežec-kas ievērojamās vietas un pārliecināju Glumovu doties uz dzelzceļa staciju, lai ar pirmo vilcienu brauktu uz Pēterburgu. Taču arī šoreiz atgadījās kas tāds, kas mūs nelaida laukā no agrākās fantastiskās vides.

Stacijas zālē mēs satikām lielu sabiedrību, kura ēda, dzēra un skaļi tērzēja. Bufetnieks paskaidroja, ka tie esot

Vesjegonskas inteliģenti, kuri kādu pavada. Nepaguvām mēs iztukšot ne glāzīti šņabja, kad sākās tosti. Dārdēja krēsli, dzīrotāji piecēlās, un viens no viņiem skaļi un svinīgi uzsauca:

— Uz mūsu — krievu Garibaldija veselību!

Mēs neviļus apgriezāmies un — varat iedomāties mūsu izbiles! — galda galā ieraudzījām... Redeģu, kuru te sumināja.

Ēģiptes karagaitu grūtības nemaz nebija viņu^48 pārvērtušas. Tāpat kā agrāk, viņa seja izskatījās pēc pildīta glumenieka, kas smaida; tāpat kā agrāk, saulē laistījās viņa plikais pauris un jautri viļņojās ovālais vēders; tāpat kā agrāk, lūpas bija pietūkušas no nemitīgas uzkošanas, bet acis kļuva sapņainas pie pirmā mājiena, ka jāēd. Vārdu sakot, joprojām viņš izskatījās tā, ka nevienam visā pasaulē nevarēja ienākt prātā, ka šis cilvēks ir izputinājis daudzas valstis, bet citas pavisam pazudinājis...

Protams, mēs tūliņ pievienojāmies suminātāju pulkam.

Pāris vārdos Redeģa pastāstīja mums par savām dēkām. Arābi pašā pasākums izgāzies. To jau viņam Redeģa teicis pirmajā karaspēka parādē. — Iedomājieties, izved karaspēku parādē, bet tas trīs dienas nav ēdis: apģērbs — noplīsis, zoles — no kartona, šautenes — kramenīcas, un kramu arī trūkst, to vietā — klucīši, kas nokrāsoti, lai atgādinātu kramus. Arābi man saka: «Tici vai netici — viss bija: gan sausiņi, gan apģērbs, gan šautenes, bet inten-dantūras ierēdņi nozaguši!» Nu tad atļauj, es saku, iebiedēšanai kaut vienu pakārt! «Nevar,» viņš saka, «nav likuma!» Padomā, kara laikā viņam jāmeklē... likums!! Un tas arī vēl nebūtu nekas, bet kas pavisam slikti: dresūras nemaz nav. Viņus komandē: «Zēni, uz priekšu!» — bet viņi: «Mums, jūsu labdzimtība, zābaku nav!» Nu, dabiski, sāka atkāpties. Atkāpās, atkāpās, beigās skatos: kur karaspēks? Neviena nav! Ar pūlēm pats aizbēgu ... — Bet tagad Redeģa atgriežas no brauciena pa Vesjegonskas apriņķi, kur vietējā inteliģence viņu ieaicinājusi, lai godinātu kā krievu Garibaldiju.

— Lai dzīvo krievu Garibaldijs! — vienā balsī iesaucās Vesjegonskas inteliģenti.

Viņi izskatījās aizgrābti. No iekšas kveldināti ar dabas dotu liesmu un nerazdami šai liesmai barību Vesjegonskas apriņķa robežās, viņi gribot negribot pārnesa savu sajūsmu uz tāliem, gandrīz pasakainiem pasākumiem un ar iztēles palīdzību prata sevi apmānīt. Pat tagad, kad Redeģa neapšaubāmi bija cietis sakāvi, viņi joprojām paļāvās uz to un cerēja, ka gan jau viņš kādreiz iepriecinās. Un, visādu murgu un pretmurgu vārdzināti, viņi nekavējās par pēdējiem grašiem izrakstīt Redeģu, lai kaut vai sakarā ar Ēģiptes gaitām izpaustu to jūtu pārpilnību, kas nav radusi apmierinājuma ne zemstes slimnīcu apgādē ar veļu, ne vienveidīgu, neapgrūtinošu nodevu noteikšanā uz tiltiem un pārbrauktuvēm ...

Viņi neražo ne kokvilnas samtu, ne katūnus, tāpēc ceļu atklāšana uz Indiju viņus tieši ieinteresēt nevar. Taču viņus moka elles garlaicība, un tāpēc Redeģa, kurš visu mūžu ir dīdījies un nekad nav nokāris galvu, izraisa viņos sajūsmu. Tātad viss vēl nav pārpurvojies; tātad ir iespēja par kaut ko domāt, kaut kam citam veltīt spēkus, ne tikai zemstes zirgu uzturēšanai ierīkot punktus... Un tā nu viņi alkatīgi ieskatās šai juceklīgajā «parādībā» un brēc: «Lai dzīvo mūsu — krievu Garibaldijs!»

— Vai pārcelšanās naudu saņēmi? — Glumovs raizējās par Redeģu.

— Pārcelšanās naudu turp un atpakaļ man Arābi pašā laikus samaksāja, tāpat arī pusgada algu, — Redeģa atbildēja, — bet uztura naudu laikam nāksies saņemt viņpasaulē oglīšu veidā.

— Ak, Polkan Samsonič, Polkan Samsonič! Kad tu aprimsies!

Izrādījās, ka viņš aprimsies tikai tad, kad dabūs zem papēža blēdīgo angli, kurš viņam, «lūk, kur iestrēdzis».

— Kāda velna pēc viņš tev ievajadzējies? ... — Glumovs iesāka, taču vesjegonskieši tā uz viņu saniknojās, ka prātīgāk bija apklust.

No turpmākās sarunas noskaidrojās, ka Redeģa ienīst angli, pirmkārt, par to, ka tas ir tirgonis un tam nav cēlu jūtu, bet, otrkārt, par to, ka tas liek šķēršļus Maskavas samtu un katūnu noietam un tā kavē austrumu jautājuma atrisinājumu. Taču vēl bija apstāklis, kas skāra Redeģu personīgi. Vēl kadets būdams, viņš reiz nopircis kabatas nazīti, kuram uz asmeņa iespiests «angliešu», bet pēc pāris dienām šis nazītis salūzis — «te nu jums ir pierādī-

jums!». Pēc tam viņš pircis Zavjalova nazīšus, un tie nav lūzuši — «lūk, jums otrs pierādījums!». Kopš tā laika krājās: te noplūk «angliešu» lakats, te «angliešu» vadmalai radušies traipi. Un tagad viņam ir tāds projekts: ar saujiņu drošuļu iezagties Indijā un pierunāt turienes vasaļu valdnieķeļus gāzt apkaunojošo angļu jūgu. Šajā nolūkā viņš tagad steidzas uz Kašinu, kur viņam nolikta apspriede ar turienes vīndariem, bet no Kašinas brauks uz Maskavu, kur tā lieta jau iet vaļā. Maskavā viņš nopirks Smirnova ģeogrāfiju un pa pirmo ziemas ceļu caur Sara-tovu, Kandaharu un Kašmiru aizlaidīs uz to vietu, kur vārna ar karieti brauc.

— Ak, kādas tur vietas: Kašmira, Gulistāna! — viņš sauca, vēderu kratīdams. — Kādas tur sievietes! «Tavas krūtis — balti kazlēniņi! Tavs klēpis...» Oh!

Vārdu sakot, visus tā uzbudināja, ka iekaisušie vesjegon-skieši korī rāva vaļā: «Lūk, auļo trijjūgs nebēdīgais!» — bet Glumovs nomutēja gaviļnieku uz plikā paura un satrauktā balsī teica:

— Lai dievs dod! Jāatzīstas, necerēju, ka atrisinājums tik tuvu, bet tagad redzu ...

Saprotams, sāka runāt arī par Ēģipti. Interesanta zeme. Katru gadu tajā pārplūst Nīla, un, kad ūdens noplok, rodas augsne, kurā vajag iemest graudus, bet pēc tam jaudā tikai novākt. īstie ēģiptieši ir aristokrāti, kuri pieder pie Muhameda ticības, bet vienkāršie ļautiņi — fellahi tic visam, kam pavēl ticēt. Senatnē zemē valdījuši vāravi, bet tagad valda hedīvi, kuri maksā nodevas turku sultānam un pastāvīgi ar viņu kasās. Vāravu laikos uzceltas piramīdas un obeliski, hedīvu laikā nekas nav uzcelts. Viens no vāraviem noslīcis Sarkanajā jūrā, vajādams ebrejus, un Redeģa šo vietu ir redzējis pats savām acīm. Vecie iemītnieki stāstījuši, ka senatnē te, mazliet pa kreisi, bijis brasls, bet vāravs kļūdījies, pagriezies pa labi un ar visu karieti — budūc! — atvarā iekšā. Taču lielākais Ēģiptes košums un cerība ir krokodili. Izcilākos no tiem hedīvs ieceļ par gubernatoriem attālākajās provincēs: Darfurā, Sudānā utt. Un, tā kā krokodili Ēģiptē vairojas neierobežoti, tad nekad uz gubernatoru vietām netrūkst kandidātu, par ko Ēģipti apskauž daudzas ārzemju valstis.

— Bet ko Ēģiptē ēd? — Glumovs interesējās.

— Uzturs ir viduvējs. Fellahi — tie pārtiek no ķirzakām; bet pilsētu priekšnieki un karavadoņi, lai gan rij

labumus, taču visu ar pirkstiem. Un obligāti nosēdušies krustkājiski.

— Ko jūs sakāt!...

— Toties sieviešu ziņā īsta paradīze! Neesi paspējis pamirkšķināt raitniekam: sak, vai nevar sameklēt bajadēru— ka, paskat, tā šķelme jau klāt! Miesa melnīgsnēja, it kā ieziesta ar eļļu, krūtis — zābaku stulmi, bet rokās tamburīns! «Ei, griezies, virpuļo!» Gluži tāpat kā Maskavā, Gruzīnos.

No uzkodām Ēģiptē sardīnes vien tikai var ēst. Siļķēm ir smaka, bet ikrus un zivju muguras nedabūsi ne par kādu naudu. No finansēm tur nav ne miņas; rubļus nemana, ir tikai pusrubļi, un arī tie izskatās pēc divdesmit-pieckapeikām. Un tā zaldāti pastiprināti jādresē, lai tie aizmirstu algu. Te tirgojas vienīgi ar sfinksām un mūmijām, bet vai daudz par tām ieņemsi? Tiesu nav, bet ir noteikums: ko pelnījis, to saņem! Tāpat nav ne zinātņu, ne literatūras un tātad nav arī ačgārnu skaidrojumu. Cerību ēģiptiešiem arī nav, tikai viena doma: kad krievi no Indijas izdzīs angļu tirgoņus, tad ari viņiem klāsies labāk. Bet, kāpēc un kādā ziņā klāsies labāk, — nav zināms. Zināms tikai viens — katru reizi, kad viņš, Redcģa, klāstījis savus nodomus par Indiju, tad krokodili — arī tie raudājuši.

Vēl daudz ko interesantu Redeģa stāstīja par Ēģipti, taču dažreiz nez kāpēc likās, ka viņš stāsta nevis par Ēģipti, bet par Vesjegonskas apriņķi. Piemēram, gan ves-jegonskiešiem gribas dabūt Indiju zem sava papēža, gan ēģiptiešiem gribas to pašu, bet kāpēc — ne vieni, ne otri nezina. Vai arī: Ēģiptē stingri piedzen parādus, Vesjegonskas apriņķī arī stingri piedzen, bet naudas nav ne te, ne tur.

Visi šie nostāsti izklausījās fantastiski, bet mēs tomēr klausījāmies un likām aiz auss. Kas ir Redeģa? No kurienes uzradies? Kāpēc svaidās? Vai patiesi viņš pats ar savu prātu izdomājis kādu uzdevumu vai arī uzdevums ne aiz šā, ne tā uzkritis viņam virsū? Varbūt tas nemaz nav uzdevums, bet nekas cits kā — niezulis. Vai arī varbūt viņš bērnībā salasījies pasakas un, līdzīgi muļķa īvanuš-kam, tagad meklē ugunsputnu, braukā pašgājējās ragutiņās un lido ar paklāju. Glumovs nenocietās un formulēja šīs aizdomas.

— Es klausos tevi, mīļais, — viņš teica, — un nevaru

vien nobrīnīties. Tu tā runā, tā runā, ka cits šādus vārdus nemūžam neatradis ... It kā tu būtu izskrējis no galīgas tumsas un pēkšņi apžilbis. Un kopš tā laika tu nevari uz vietas ne nostāvēt, ne nosēdēt...

— Un nesēdēšu ari, — Redeģa cieši noteica, — kamēr kaut viens angļu tirgonis būs Indijā, nesēdēšu!

Vesjegonskieši klausījās šis runas un plaukšķināja. Un sauca: «Bravo, krievu Garibaldij! Lai dzīvo! Urā-ā-ā!» Bet kāds no jaunākajiem pat sāka dziedāt: «Allons, enfants de la patrie ...» [49]

Plaukšķinājām arī mēs ar Glumovu, pirmkārt, tāpēc ka pamēģini tādā reizē neplaukšķināt — akurāt iekļūsi nodevējos bet, otrkārt, arī tāpēc, ka īstenībā tā bija sava veida beletristika, bet uz beletristiku, jāatzīstas, mēs visi esam kāri. Un Glumovs ļoti trāpīgi formulēja mūsu noskaņojumu, teikdams:

— Kāto tikai uz priekšu, brāl! Tāds nu reiz ir tavs liktenis ... Bet Smirnova ģeogrāfiju tomēr iegādājies, citādi tu, līdzīgi senajam vāravam, nošķiebsi pa labi, un tad — beigas tev būs!

Sī saruna kopā ar izsaucieniem un pārtraukumiem ilga tepat vai stundu, bet viss, ko varēja pateikt, bija jau pateikts. Iestājās klusums. Sākumā nožāvājās viens, pēc tam — visi. Tomēr tūliņ samulsa. Lai glābtu situāciju, atkal uzsauca tostu: «Uz krievu Garibaldija veselībām!» Un sāka skūpstīties. Taču arī tas aizņēma ne vairāk par desmit minūtēm. Tad kādam iešāvās prātā laimīga doma: paprasīt tēju — un visu domas acumirklī aizlidoja uz Ķīnu.

— Kaut arī mēs varētu laisties uz turieni! — kāds no vesjegonskiešiem teica.

— Mēs jau ar vienu kāju esam tur! Bet, pagaidi vien, būsim arī ar abām kājām! — Redeģa drošināja un piebilda, ka ķīnieši tirgojas ar tēju, porcelānu un tušu, bet pārtiek no putnu ligzdām.

Atkal iestājās klusums. Pēkšņi kāds vesjegonskietis nikni sāka kasīt jostas vietu, un uz viņa sejas tik skaidri atspoguļojās doma par Dalmācijas pulveri, ka man neviļus šķita: nupat, nupat sāks runāt par Dalmāciju. Tomēr viņš tikai pietvīka un neko neteica: varbūt sametās kauns, bet varbūt arī kasīties vairs nevajadzēja.

Izmantodams šo atelpu, es nosēdos uz attālāka sola un iesnaudos. Sākumā redzēju sapnī «Kašmiras ieleju», pēc tam «Gulistānas rozi», pēc tam «Tavas krūtis kā divi balti kazlēniņi», pēc tam esmu it kā atbraucis Vesjegonskā un nezinu, uz kurieni no tās bēgt — uz Ustjužnu vai uz Ce-repovecu ... Un pēkšņi man kaut kas iedūra. Atveru acis, skatos ... Kauns!! Tas neraudzījās nosodoši un pat ne pārmetoši, bet neizpratnē. Taču šās neizpratnes pietika, lai man samestos neizsakāmi baigi.

Milzums jautājumu pēkšņi sāka drūzmēties manā galvā. It kā es nupat būtu atmodies no ilga miega, kas pilns ar nejēdzīgiem murgiem. Šie murgi stāvēja manu acu priekšā kā dzīvi, ar visiem sīkumiem, kurus gandrīz varēja sataustīt; un, tā kā tie iemiesoja vakardienu, tad es ne vien nekādi tos nevarēju noliegt, bet arī nevarēju šaubīties par to patiesumu. Tomēr es biju neizpratnē. Es sapratu šo sapņu faktisko pusi: kā tie radušies, kā pēc tam tajos pavīdējusi vesela virkne seju, pilsētu, vietu (Ivans Timofejičs, Bala-laikins, Očiščennijs, Korčeva, Samarkanda utt.), taču, kāds sakars šīm mainīgajām formām varēja būt ar manu iekšējo būtību, ar manu apziņu, — tam es nekādi nevarēju izsekot. Acīmredzot es dzīvoju drausmīgu morālu spaidu ietekmē un šie spaidi mani padarīja par automātu. Atcerējos, ka iepazinos ar JParamonovu, Prudentovu, Redeģu, ka biju Korčevā, Kašinā, bet, kāpēc esmu iepazinies ar šiem cilvēkiem un kāpēc ceļoju, — nevarēju saprast. Acīmredzot pat tagad, šobrīd es biju nospiests. Jutu, ka man pamirst sirds, ka visu manu būtni piepilda mulss nemiers un ka manas acis gandrīz instinktīvi vairās no sveša skatiena ...

Tā uz mani iedarbojās satikšanās ar Kaunu.

— Uz krievu Garibaldija veselībām! Lai dzīvo! Urā-ā-ā! — atkal un atkal man skanēja ausīs.

Šoreiz krēsli dārdēja sevišķi stipri. Visa zāle sakustējās. Pa telegrāfu paziņoja, ka vilciens iznācis no kaimiņu stacijas un pēc divdesmit minūtēm būs Bežeckā. Tai pašā brīdī zālē iedrāzās bars citu braucēju. Sacēlās parasta ceļa burzma. Ļaudis steidzās paņemt biļetes, uzkoda, iedzēra. Kauns nozuda. Mēs ar Glumovu atvadījāmies no Redeģas un izsteidzāmies uz perona. Un pēkšņi manu dzirdi pārsteidza saruna:

— Zini, pašā seklākajā vietā, — kāds garsvārcis teica otram garsvārcim, — tikai purns iemērkts, pakausis pat sauss palicis!...

— Nosprādzis?

— Turpat sācis mest burbuļus. Diakons, redz še, ir akls: stāv un murmina, bet no tiem vairs ne smakas!

— Cik gan daudz tagad saviesies to draņķu! Katrā ziņā šito lietu vajag noskaidrot!

— Viņu biedri jau saņemti ciet. Četri gabali. Un sievišķis kopā ar viņiem. Šodien pat aizsūtīti uz Kašinu. Bet pēc tiem, pēc tiem diviem, uz visām pusēm izsūtīti ķērāji ...

Mēs ar Glumovu stāvējām viens otram pretī un klusēdami klausījāmies.

— Sākas! — beidzot es teicu.

— Un cik nejēdzīgi esmu rīkojies! — viņš atbildēja.

— Aizmirsu pat Faīnušku ... aizbēgu!

— Paklau... bet mums taču vajag braukt uz Kašinu! — es ieteicu.

— Un katrā ziņā kopā ar Redeģu, — Glumovs piebilda.

— Arī viņu meklēs, tāpat Balalaikinu, Prudentovu ... visus!

— Tātad tu domā, ka tagad viss... visi mūsu darbi nāks gaismā?

— Noteikti visi. Esmu pārliecināts, ka Ivans Timofeje-vičs un Prudentovs, un Balalaikins — katrā ziņā visi sapulcēsies Kašinā. Gan redzēsi. Kas ir žīda nāve pati par sevi? Tā ir viena no tautas politikas izpausmēm — un vairāk nekas. Nav svarīgs fakts par sevi, bet tas, ka laiks ir pienācis. Atliek nodziedāt noslēguma kupleju un atvadīties.

Es klausījos Glumova pareģojumu un salīdzināju to_ ar neseno Kauna parādīšanos. Un, jo vairāk par to domāju, jo skaidrāk saskatīju sakarību, jo vairāk pārliecinājos, ka laiks patiesi pienācis.

Pāris vārdos mēs paskaidrojām Redeģam par smagajām aizdomām, kurām nevainīgi esam krituši par upuri. Taču viņš mūs uzklausīja ar savu parasto vieglprātību un, šķiet, pat neaptvēra, kas par lietu.

— Žīdu noslīcinājuši, — viņš iesaucās, — un nobijušies! Es taču viņus bariem ... bariem ... uz Rietumu Dvi-nas dambi cēlu no viņiem ...

Jau kādu stundu pie durvīm gaidīja trijjūgs, kuram vajadzēja viņu aizvest uz Kašinu, kur paredzēta apspriede ar vīndariem. Vēlreiz uzsauca tostu — beidzamo! — un pēc desmit minūtēm mēs jau bijām laukā no Bežeckas.

XXVIII

Bet nu es vēršos pie lasītāja iecietības.

Man vajag pabeigt šo stāstu, kaut ari sasteigt, bet pabeigt. Pats negaidīju, ka vārds «beigas» uzrakstīsies tik ātri, jo cerēju izvadāt varoņus pa visām dzīves nedienām, kas ir dabiskā vide savas ādas glābēju karjerai. Nezinu, vai tiktu galā ar šo sarežģīto uzdevumu; taču zinu, ka man jaatsakas no šī uzdevuma un uz ātru roku jāsavelk kopa gali.

Visā savas literārās darbības gaitā esmu bijis kā slīcējs, kurš ķeras pie salmiņa. Kamēr salmiņi bija, kaut kā turējos, bet, tiklīdz salmiņu pietrūka, — skaidrs, ka jā-laižas dibenā.

Ceru, ka lasītājs būs pret mani iecietīgs. Taču, ja viņš atgādinātu man par rakstnieka atbildību lasītāju priekšā, es teiktu viņam, ka šī atbildība ir abpusēja. Vismaz esmu pilnīgi pārliecināts, ka no lasītāja ir atkarīgs, kādā līmenī atrodas literatūra.

Doma par literatūras un lasītājas publikas solidaritāti nav pie mums populāra. Pie mums labprātāk rakstniekam atjauj nastas nesēja dzīvnieka lomu un viņam par visu ir jāuzņemas atbildības nasta. Taču šķiet, — nav tālu tas laiks, kad lasītājam kļūs skaidrs, ka labu tiesu šīs nastas jāuzņemas arī viņam.

Bet tas ir plašs temats, un ko teikt tur ir daudz ...

īsuma mušu turpmākās dēkas norisinājās šādi: Atbraukuši Kašinā, mēs nekavējoties ieradāmies pie Ivana Ivaniča. Taču viņš, uzteicis mūs par to, ka nevairāmies no Kašinas tiesas, paziņoja, ka tiekam jau meklēti. Un ne tikai žīda noslīcināšanas lietā, bet par visiem noziegumiem, ko esam izdarījuši dažādās vietās dažādos laikos. Meklējot arī Redeģu, kuru apsūdzot par sakariem ar Ēģiptes aģitatoriem un kaitīgu tīkojumu izplatīšanu Maskavas katūna fabrikantu vidū. Mūsu identificēšanai uz Kašinu sarga pavadībā esot atvests viens no kaitīgākajiem ļaundariem (vai tikai tas nav Ivans Timofejičs? — man pazibēja prātā), kurš jau ticis konfrontēts ar četriem mūsu līdzdalībniekiem, kuri notverti Blagoveščenskas ciemā un esot visā vaļsirdīgi atzinušies. Tagad atlicis konfrontēt

mūs, un rit pat sargu pavadībā mūs vedīšot uz Pēterburgu, kur arī tiesāšot.

Un, tā kā tobrīd, kad bijām pie Ivana Ivaniča, pie viņa pulcējās vinta spēlētāji un starp tiem bija arī prokurors, tad, lietu nenovilcinot, mūs tūliņ aizsūtīja uz cietumu. Tur mēs atradām savus ceļojuma biedrus un Ivanu Timofejiču, kurš, mūs ieraudzījis, tūliņ iesaucās: «Tie paši jau ir!» Tā konfrontācija bija notikusi.

Pēterburgā mūs tiesāja. Prokurors teica spožu runu, no kuras es citēšu tikai to, kas attiecās uz mani un Glumovu. Mūs abus apsūdzēja vienos un tai pašos noziegumos, un proti: 1) mēs esot izrādījuši slepenu labvēlību pret ačgārniem skaidrojumiem, kura (t. i., labvēlība) izpaudusies tais paņēmienos, kādus mēs lietojuši, lai šī līdzjūtība nekādi neizpaustos; 2) jutuši līdzi brīvlīguma karavadoņa Redeģas fantastiskajiem pasākumiem; 3) ar savu rīcību pavedinājuši Ļiteinajas daļas policijas ierēdņus, un šīs pavedināšanas rezultātā radusies policijas varas pārstāvju bezdarbība; 4) mēģinājuši nodibināt Samarkandas universitāti un uz to kūdījuši arī tirgoni Paramonovu; 5) zinot likumus par laulības nešķiramību, sekmējuši advokāta Ba-lalaikina, kam dzīva sieva, laulības ar tirgoni Faīnu Stjog-nuškinu; 6) neņemdami personīgu dalību viltotu vekseļu rakstīšanā uz aizdevu kases īpašnieces Matrjonas Očiš-čennijas vārda, neesot kavējuši šādu rakstīšanu, lai gan bijusi pilnīga iespēja to darīt; 7) apmetušies Korčevas iebraucamajā vietā, nodarbojušies ar šaubīgām sarunām un, starp citu, kūdījuši namnieku Raznocvetovu sacelties pret tirgoni Vzdošņikovu; 8) pieņēmuši no tirgoņa Para-monova rēķinu ar nosaukumu «Dzīves apraksts» un to nelaikā publicējuši, un 9) daudz ko citu.

Mums par laimi, prokurors pāri mēram aizrāvās ar daiļrunību, un tāpēc viņa runa bija pārliecīgi spoža. Jo sparīgi viņš pastāvēja uz apsūdzības devīto punktu, un, tā kā šis punkts prasīja absolūtu brīvību daiļrunai, tad_pamazām prokurors patiesi atbrīvoja sevi no visam saitēm, paturot vienīgi mundieri. Faktiskā puse ne tikai atvirzījās pēdējā plānā, bet pilnīgi izzuda. Radās aina, kurā bez pērkona un zibens bija vēl arī zemestrīce. Bet, tā kā pret zemestrīci cilvēka tiesa neko nevar iespet, iznaca lieta bez kāda pamata.

Mēs aizstāvējāmies paši, un varu ar lepnumu teikt, ka vadījām šo lietu ļoti veikli. Prokurora zemestrīcināšanai

mēs nostādījām pretī vaļsirdīgu un aizkustinošu stāstu par to, kā nostājāmies uz sevis glābšanas ceļa. Mēs nenoliedzām, ka neesam bez grēciņiem. Mēs pat tieši atzināmies, ka, audzināti kroņa mācības iestādē, mēs labprāt ļāvāmies prāta maldiem, taču tai pašā laikā visai pārliecinoši pierādījām, ka šos maldus mēs laikā sapratām un pilnīgi izpirkām ar turpmāko uzvedību. Tā nu iznāca, ka darbi, kuri, tā sacīt, ir apsūdzības kodols, nepavisam mūs neapsūdz, bet, gluži otrādi, attaisno un pataisa baltus. Nevis nolūkā slēpt kaitīgas domas mēs uzsākām pazīšanos ar Kšepšicuļski, Prudentovu, Očiščenniju un citiem, bet nolūkā apliecināt visai pasaulei, ka esam nobrieduši un gatavi. Mēs nemānījāmies un neizlikām lamatas policijas ierēdņiem, un skavas, kuras mēs viņiem papletām, nebija viltus skavas. Bet, ja tomēr mūsu rīcībā šķiet kaut kas šaubīgs, tad tas radies, vienīgi trūkstot pieredzei un vadošiem norādījumiem.

— Līdzīgi nedrošai laivai, — Glumovs runāja no satraukuma lūstošā balsī, — bez stūres un airiem mēs klīdām pa viļņiem, un vienīgi debesu zvaigznes raudzījās uz mums no augstuma. Nevainība, kaut kur teicis nemirstīgais Šekspīrs, ir kā tukša pudele, kuru var piepildīt vienalga ar kādu šķidrumu. Lūk, tāda tukša pudele bijām mēs, jo, lai gan sākotnējo nevainību mēs bijām zaudējuši, taču mūsu pievēršanās atdzimšanas ceļam dāvāja mums otru nevainību, vēl noturīgāku nekā pirmā. Taču velti sniedzām mēs savu tukšo pudeli, lai tā taptu piepildīta — mēs bijām spiesti piepildīt to, ar ko pagadās, paši uz savu atbildību. Mēs papletām skavas, taču mums sarīkoja lamatas; mēs tiecāmies nokļūt dabas klēpī, bet nokļuvām — biezoknī! Vai maz var iedomāties satriecošāku ainu! Jūs, tiesnešu kungi, te redzējāt Kšepšicuļski, redzējāt viņu tikai īsu brīdi, kamēr viņš nodeva liecību ... Mēs ne vien redzējām, bet veselu mēnesi ar viņu spēlējām kārtis ... vienīgi lai pierādītu savu gatavību! Un viņš dalīja kārtis spēlēm, kurās solītājs laimīgā gadījumā palika ar divu stiķu iztrūkumu. Lūk, elementi, kuri mūs pārbaudīja un kuru acu priekšā notika mūsu atdzimšana ... Taču ar to visu mūsu apņēmība nebūt nesašķobījās, bet ar katru dienu kļuva lielāka un lielāka ...

Es no savas puses piebildu, ka, lai gan apsūdzība mums inkriminē, ka esam kūdījuši tirgoni Paramonovu dibināt Zaravšanas universitāti, taču no lietas apstākļiem skaidri var redzēt, ka Paramonovs to _apņēmās_ darīt nepavisam ne tāpēc, ka mēs viņu pierunājām, bet tāpēc, ka mietnieki jau pēc savas dabas ir nadzīgi uz universitāšu dibināšanu.

Un tā procesā atkrita politiskā puse. Kas attiecas uz kriminālo pusi, tad mums nekādu pūļu neprasīja pierādīt, ka notikumā ar Balalaikinu ne vien nekādas divsievības nebija, bet pat nebija gatavošanās uz to, jo ne rītasvārka pirkšanu Balalaikinam, ne brāļu Perekusihinu_ ieaicinā-šanu, ne vakariņas Zavitajeva restorānā nekādā ziņā nevar uzskatīt par noziegumu. Tāpat nebija arī piedalīšanās viltotu vekseļu rakstīšanā, jo taču nebija paša rakstīšanas fakta, bet bija tikai mēģinājums, turklāt zīmogpapīrs tika lietots nevis ar ļaunu nodomu, bet tāpēc, ka Korčevā cita papīra nebija. Tālāk — žīda Moškas nāve — mēs pat neuzskatījām, ka vajag par to runāt. Bija žīds — un nu viņa nav. Bet, kur tagad lidinās viņa dvēsele un vai tā maz ir nemirstīga, — mums nav zināms.

Vārdu sakot, no tiesas mēs iznācām nomazgāti balti, ieguvuši visas publikas simpātijas. Vīrieši mūs apsveica, dāmas raudāja un vicināja nēzdogus. Reizē ar mums par nevainīgiem tika atzīti arī citi mūsu biedri, izņemot Re-deģu un «korespondentu». Redeģu par to, ka izplatījis kaitīgus sapņus starp Maskavas katūna fabrikantiem, notiesāja ar ieslodzījumu pārmācības namā, bet «korespondentam» par to, ka Nospļautajā uzrakstījis feļetonu par «nelieti», — piesprieda drebēt visu mūžu.

Taču īstie panākumi mūs vēl gaidīja. Nākamajā dienā mūs apmeklēja pazīstamais mecenāts un manufaktūras padomnieks Kubiškins un izteica mums visai glaimojošus priekšlikumus. Pamanījis mūsos veselīgus uzskatus un vēlēdamies izmantot šīs mūsu spējas, lai paplašinātu savu katūna fabriku, viņš bija iecerējis nodibināt personīgu — Kubiškina literāri politisku orgānu, kurš izplatītu viņa — Kubiškina idejas. Šo ideju būtību viņš mums neizklāstīja, bet parādīja katūnu paraugus (tur bija gan «priecīgi» jaunavām, gan «drūmīgi» večām), un pie tam viņš tik izteiksmīgi noglaudīja bārdu un noklakšķināja mēli, ka mēs sapratām visu bez vārdiem. Avīzei vajadzēja iznākt ik dienas stundu pirms citām avīzēm. Honorāru mums noteikšot, raugoties pēc rezultātiem, un viņš jau mums pāri nenodarīšot. Virs honorāra svētdienās mēs pie Kubiškina saņemšot pusdienas «vienlīdz ar ģenerāļiem». Rakstīt un rediģēt rakstus mēs varot pēc saviem ieskatiem, Kubiškins mūs tikai virzīšot un iedvesmošot. Atcerējās arī Re-deģu, kam piešķīra iespēju sūtīt no pārmācības nama rakstus austrumu nodaļai. Kas attiecas uz nodaļu «Mūsu Pēterburgas, high life»[50], tad tās vadību uzticēja Očiščenni-jam. Šādā nolūkā viņam Apraksina pasāžā nopirka fraku un bikses, vairākus pārus diegu cimdu un algoja kādu no Boreļa tatāriem, lai tas iemācītu, kā rokās turēt paplāti. Vienīgi «korespondentam» neatradās avīzē vieta, bet te neko nevarēja darīt, tāpēc ka «korespondents» deva priekšroku Morozova katūniem un ne viņš, ne Kubiškins nebija ar mieru ne par sprīdi piekāpties savos uzskatos.

Saprotams, mēs ar prieku piekritām šiem noteikumiem un tūliņ izdomājām avīzei nosaukumu: «Literārais Mēslojums».

Pēc mēneša iznāca pirmais «Mēslojuma» numurs, un, tā kā avīze parādījās stundu pirms pārējām, tad visas virējas, iedamas uz tirgu, iegādājās to.

Mēs sacerējām rakstus par to, ka katram laikam ir savi īpaši uzdevumi un ka šie uzdevumi jāizpilda, kaut arī tie runātu pretī stingras morāles prasībām. Mēs sacerējām arī rakstus par to, ka, no vienas puses, mums visa kā diezgan, bet, no otras puses, — nekā nav. Mēs sacerējām rakstus, ka visi ārzemju katūnu ievedumi noteikti jānoliedz, bet mūsu katūni vezumu vezumiem jāved, kur acis rāda. Mēs sacerējām rakstus par to, ka domāt nav liegts, bet jāzina, kā domāt. Dīvainā kārtā rūpes par labierīcību un kārtību savijās mums ar rūpēm par katūniem tādējādi, ka šo katūnu panākumi vai neveiksmes it kā liecināja par šādu vai tādu kārtības līmeni. Vēl vairāk: tā kā katūni bija kulminācijas punkts, kura paspārnē mitinājās visas «Mēslojuma» cerības un ilgas, tad dažreiz mums nekas nebija pretī pieļaut pat graujošu elementu iejaukšanos, lai tikai izvietotu katūnus. Un tieši Kubiškina katūnus. Iedami pa šo ceļu un pamazām iekvēlodamies, mēs, beidzot, sākām sludināt ar īstu patosu. Neapmierinādamies ar to, ka no iekšējiem tirgiem vajadzēja izdzīt ārzemju katūnus, mes pieprasījām tādu pašu aizliegumu Morozova, pēc tam — Cindeļa un, beidzot, — visiem citiem katūniem, paturot vienīgi Kubiškina katūnus. Vienīgi Kubiškins, vienīgi viņš par labu sev (aiz kļūdas mēs rakstījām: «par

labu valstij») katūna kreklos spēja apģērbt kā krievu pavalstniekus, tā ari persiešus, buhāriešus, hiviešus, indiešus un citus citticībniekus. Tāpat ar mums vienas ticības ļaudis — bulgārus un serbus.

Sai katūna propagandā stipri palīdzēja Redeģa. Katru rītu konvoja pavadībā viņu atveda no pārmācības nama uz redakciju; te viņš ar cirkuli uz kartes izmērīja taisnāko ceļu no Maskavas uz Indiju, un iznāca ārkārtīgi tuvu. Pēc tam viņš sēdās un rakstīja rakstus, kuros plūstošām smiltīm pretstatīja smaidošas oāzes; ja kur trūka ūdens, viņš notēloja tā labdarīgo pārpilnību, turklāt teicamo kvalitāti. Izmantodams šo gadījumu, viņš kamieļus dēvēja par «tuksneša kuģiem» un ieteica vienmēr turēt rezervē vairākus kamieļus, jo tuksnesī tie esot atspaids («ir zināms, ka kamieļi» utt.), un tādā ceļā novērst ūdens trūkumu. Sai nolūkā der arī kokosa rieksti, kamēr tie nav pārgatavoju-šies un tajos daudz piena.

Očiščennija kronika bija divkosīga rakstura. Meteņa nedēļā viņš rakstīja, ka nekad mūsu high life nav bijusi tik rosīga un ka šais dienās notikušas grāfa Fjodorova kāzas ar kņazi Grigorjevu un pēc tam pie jaunā pāra bijušas dejas. Kāpnes bijušas noklātas ar grezniem austrumu paklājiem un izgreznotas ar tropu augiem, kuru pavēnī uz katra pakāpiena stāvējis pa sulainim Ludviķa XV laika kostīmos. Sulaiņu parūkas vien, pēc burvīgās namamātes liecības, maksājušas piecdesmit rubļu gabalā, bet, cik maksājušas kurpes un zeķes, — vēl neesot iesniegts rēķins. Gavēnim iestājoties, Očiščennijs sauca: «Bet tagad, mes-darnes, vajag ķerties pie sēnēm!» — un klāstīja, ar kādu pašuzupurēšanos burvīgā kņaze Zizi Prokofjeva ēd marinētas rudmieses, bet viņas cienījamie vecāki noraugās uz viņu un daudzina: «Mums šis ēdiens jacieni, jo tas mums atgādina, ka šai pasaulē ceļinieki esam ...»

So pūļu rezultāti pārsniedza visu cerēto. Sākumā^ avīzi pirka tikai virējas, pēc tam sāka pirkt arī sulaiņi, sētnieki un, beidzot, krodzinieki. Krodzinieks Razuvajevs taisni pateica: ja viņam izdotos atrast veselīgi domājošus cilvēkus, kuri ar tādu pašu pašuzupurēšanos ik dienas pierādītu, ka Kolupajeva un Vzdošņikova šņabjus vajag aizliegt, bet viņa — Razuvajeva šņabi visiem veselīgi domājošiem ļaudīm noteikt par obligātu, tad viņš, «rādās, ij taukšķi nežēlotu». Lai gan šai ziņā mēs saņēmām vilinošus priekšli-

kumus, tomēr noturējāmies un palikām uzticīgi Kubiškinam.

Jo tālāk, jo vairāk. «Mēslojums» pamazām iespiedās arī birokrātijas pasaulē. Sākumā mūs lasīja tikai kantora ieredņi, pēc tam sāka lasīt galda priekšnieki un beidzot arī noda|u priekšnieki. Un te mēs saņēmām vilinošus priekšlikumus no Izdalīšanas un Dividendu departamenta, pret kuru laiku pa laikam mēs atļāvāmies diezgan indīgas piezīmes; taču arī šoreiz mēs noturējāmies un palikām uzticīgi Kubiškinam.

Beidzot pienāca senilgotā diena: «Mēslojumu» savās daiļajās rokās paņēma grāfiene Fjodorova — dzimusi kņaze Grigorjeva! Sekoja neatlaidīgi piedāvājumi. Pats grāfs Fjodorovs apmeklēja mūs un izteica piedāvājumu. Taču mēs palikām uzticīgi Kubiškinam.

Jo Kubiškins bija karogs!

Un daudzi turējās pie šī karoga!

Bet viņš (tas ir, Kubiškins) tikai tusnīja un priecājās, uz mums noraudzīdamies. Ievadrakstus viņš pats nela-sīja — garlaicīgi! — bet lika ziņot un pēc ziņojuma katru reizi uz malas uzrakstīja: «Pareizi.» Bet Očiščennija rakstus viņš lasīja pats no pirmās līdz beidzamajai rindai un, kad bija īpaši apmierināts, tad tūliņ pirmajā svētdienā pirms uzkodām savam favorītam ar savu roku pasniedza glāzīti saldā šņabja, teikdams:

— Tas tev... par pateicības zīmi!

Noteiktu honorāru viņš mums nemaksāja, bet laiku pa laikam to «piešķīra» un katru reizi teica: «Nav ko atgādināt, pats zinu jūsu vajadzības.» Gala rezultātā mēs bijām paēduši. Un, jo vairāk paēduši, jo vairāk trakojām.

Beidzot tā satrakojāmies, ka skrējām laukā uz ielas un stīvām mēlēm, aplietām ar čūskas indi, gāzām ārā pajas un apmelojumus. Mēs nolādējām cilvēka saprātu un norādījām uz to kā uz ļaunumu, kas mūs nospiež; pareģojām visādas nelaimes, viesām sirdīs bailes, sējām naidu, ķildas, savstarpēju karu un sludinājām vispārīgu galu. Un beidzot — kurnējām, ka mūs neuzklausa.

Bet pēc tā visa, mājās pārnākuši, ēdām, dzērām, gulējām un vispār pildījām visas cilvēka organismam piemītošās funkcijas.

XXIX

Noslēgums

Sīs drudžainās darbības karstumā mēs gluži aizmirsām par Kaunu.

Taču viņš mūs neaizmirsa.

Atceros, ka vakarvakarā ar kopīgiem spēkiem mēs uzrakstījām graujošu rakstu, kurā pierādījām, ka sabiedrība atrodas bezdibeņa malā. «Galvenais uzdevums nebūt nav noķert tā sauktos sabiedrības likvidētājus,» mēs dārdinājām, «kuri, lai cik bīstami, patiesībā ir tikai ierocis veiklu cilvēku rokās, bet gan galīgi likvidēt pašu domu, domu, cilvēka domu. Kamēr tas nav izdarīts — nekas nav izdarīts; jo viņā, viņā, viņā, šai samaitājošā, kūdītājā domā ir visa ļaunuma sakne. Un, ja šai ziņā netiks pielietoti enerģiski līdzekļi, turklāt nekavējoties, tad šīs neizdarības sekas vispirms atsauksies uz mūsu rūpniecību. Kubiškina fabrika pirmā būs spiesta uz pusi samazināt katūna ražošanu ... Jājautā: kas notiks ar daudzajiem strādniekiem, kurus šī ražošanas samazināšana atstās bez peļņas? Un uz kā gulsies atbildība par tām jukām, kas var izcelties?»

Kauns sākās ar to, ka nākamajā dienā no rīta, lasot «Mēslojumu», mēs neticējām savām acīm. Doma, ka šo rakstu esam paši izdomājuši un paši izklāstījuši, bija tik tāla no mums, ka, to izlasījuši, mēs kā vienā balsī iesaucāmies: «Nu, vai zini! Kādus rakstus tagad raksta!» Un pie tam jūtas bija tik svelošas, itin kā mūs kāds līdz sirds dziļumiem būtu apvainojis.

Vārdu sakot, mēs bijām aizmirsuši...

Taču atcerēties tomēr vajadzēja, un mēs atcerējāmies. Atcerēšanās darbs sākās pilnīgi nejauši. Atnāca Očiščen-nijs un atnesa feļetonu, kurā tika stāstīts, ka šais dienās baronese Marja Karlovna trijjūgā vizinājusies pa Salām grāfa Sergeja Fjodoriča pavadībā. Katru nedēļu pie mums nāca Očiščennijs ar kārtējo feļetonu un vienmēr sastapa laipnu uzņemšanu; taču šoreiz mums likās dīvaini: kādā ceļā pie mums nokļuvis šis ļaundabīgais vecis? Un mēs sākām viņā ieskatīties. Skatījāmies, skatījāmies, un pēkšņi kaut kas apgaismojās mūsu acīs ... Sākumā viens punkts, pēc tam tālāk, tālāk — un uzreiz vesels ugunsgrēks! Viss, kas rādījies sapņos, viss, kas redzēts nomodā, — viss reizē uzliesmoja.

— Tas «Mēslojums» taču ir mūsu roku darbs!... — Glumovs apmulsis teica.

— Un tas raksts, kuru nupat lasījām ... arī ir mūsu roku darbs! — es atsaucos kā atbalss.

Mūs apņēma izbīles. Tās bija svelošas bezizejas jūtas, kas gandrīz robežojās ar apstulbumu. Acīmredzot mēs nupat tikai sākām apjaust un pat nejautājām sev: ko tālāk? Mēs nedzinām Očiščenniju laukā no dzīvok]a, un, kad viņš uzstāja, lai viņa rakstu sūtām uz tipogrāfiju, mēs klusēdami skatījāmies viņam acīs. Beidzot no tipogrāfijas atnāca metieris un sāka mūs steidzināt, taču, neko nesaņēmis, bija spiests aiziet.

Kaut kā tomēr lieta ar avīzi nokārtojās. Traktierī «Ķīsis» atrada divus publicistus, atveda pie Kubiškina un mūsu vietā nosēdināja pie darba. Pēc stundām divām ievadraksts jau bija gatavs. Tajā pierādīja: ja dzērājiem visai svarīgi zināt, tieši ar kuru glāzīti viņi sāk reibt, tad vēl svarīgāka tāda informācija ir dažādām administratīvās darbības jomām. Jo visur cilvēks sastopas ar šo liktenīgo glāzīti, bet tikai to var saukt par viedu, kurš prot to paredzēt un atturēties.

Tas bija kā naglai uz galvas, bet Kubiškins to saprata tikai tad, kad lasītāji pieprasīja no viņa paskaidrojumus. Tad, neko darīt, vajadzēja šiem publicistiem dot aprēķinu un sūtīt pēc citiem uz «Maskavas» viesnīcu.

Arī tur atrada divus ... Tie uzrakstīja no redakcijas paskaidrojumu, kurā apliecināja, ka viss iepriekšējā numurā teiktais par glāzītēm ir pārpratums un ka jaunā «Mēslojuma» redakcija (mani un Glumovu Kubiškins jau bija atlaidis) līdzību par liktenīgo glāzīti ņems sev par pamācību. Pēc tam sekoja garš ievads, kurā tika attīstīta doma, ka sakarā ar tuvējiem lieldienu svētkiem paredzams pastiprināts olu pieprasījums, kas, bez šaubām, dos jaunu ierosmi visai tautsaimniecībai. Un, ja šeit vēl pievieno lieldienu maizes un raušus, tad, lūk, divās trijās dienās jūs saņemat veselu lieku miljonu, kas ieplūst tautsaimniecības apgrozībā!

Pa to laiku mēs joprojām palēnām nācām pie atmaņas. Mēs pat nerunājām viens ar otru, it kā baidīdamies, ka izskaidrošanās tuvinās brīdi, kuru mēs tiecāmies attālināt. Un mēs laipojām un mānījāmies, un cerējām, ka kauns pāries pats no sevis, tā sacīt, — nomērdēsies ...

Tad mūs pēkšņi sagrāba grūtsirdība. Nevis dīkdienības grūtsirdība, kuru izjūt cilvēks, kas nezina, kā nosist brīvo laiku, kurš tam uzmācies, un ne to neapzināti skurbo spēku prostrācija, kura cilvēku noved cilpā, āliņģī, pie pistoles stobra. Nē, šī bija pilnīgi apzināta, skaidra grūtsirdība, kas prasīja ari apzinātu, nevis nejaušu atrisinājumu. Sāpes, kuras tā atnesa sev līdzi, bija jo mokošākas, tāpēc ka katrs sāpju dūriens likās ne vien tik stiprs, cik stiprs tas īstenībā ir, bet tam piemita trīskārtīgs, desmitkārtīgs spēks, kuru uztver slimīgi jūtīgais organisms. Tas nebija nāves sods, bet tās četras stundas pirms soda izpildīšanas, kad lasa spriedumu un notiesātais ar stiklainām acīm raugās uz bluķi, kas viņu gaida.

Vārdu sakot, tās bija mokas, kuras sagādāja pamodies kauns ...

Mēs nejautājām sev, kas ir Kauns, bet vienīgi jutām tā klātieni. Mēs to jutām sevī, visā, kas mums apkārt, uz ielas — visur. Kauns bija rakstīts mūsu sejās, un pretimnācēji izbrīnā noraudzījās uz mums...

Kas notika tālāk? Kādu izeju mēs radām? — lai iedomājas lasītāji paši. Mēdz teikt, ka Kauns apskaidro cilvēkus, — es labprāt tam ticu. Bet, kad man teic, ka Kauna iedarbība sniedzas tālu, ka Kauns audzina un uzvar,_ — es raugos apkārt, atceros tos vientuļos Kauna aicinājumus, kuri laiku pa laikam izlauzās cauri Bezkaunības biezoknim un pēc tam tomēr nogrima nebūtībā ... un izvairos no atbildes.

M. SALTIKOVA-ŠCEDRINA ROMĀNS «ŠOLAIKU IDILLE»

«Šolaiku idille» ir viens no pēdējiem izcilā satīriķa sacerējumiem. Pirmās nodaļas (I—XI) uzrakstītas 1877.—1878. g. Pēc četru gadu pārtraukuma rakstnieks atkal atsāk darbu un 1882.—1883. gadā pabeidz visu ciklu. Grāmatā notēlotais laika posms ietver ķeizara Aleksandra II valdīšanas beidzamos gadus un Aleksandra III valdīšanas sākumu.

Savus literāros tēlus ščedrins vienmēr smēla no dzīves, tāpēc arī tie ir tik konkrēti. Politiskās tēmas aktualitāte un cenzūras noteikumi spieda rakstīt visai piesardzīgi, maskēt domu izteiksmi, lietot līdzības, vārdu sakot, rakstīt tā sauktajā Ezopa valodā. Tomēr laikabiedri labi saprata, par ko ir runa un ko rakstnieks gribējis teikt. Mākslinieciskajos tēlos lasītājs saskatīja valdības nometnes un liberālo aprindu redzamākos darboņus. Tāpat lasītājs saprata daudzos mājienus Ščedrina sacerējumos.

Mūsdienu lasītājam viss nebūs saprotams šai satīriskajā romānā un tāpēc nepieciešami daži paskaidrojumi, ščedrina satīras jēga un tās revolucionārā drosme atsedzas tikai tad, ja lasītājs paturēs vērā to laika posmu, ko rakstnieks notēlojis.

Dzimtbūšanas atcelšana deva spēcīgu ierosmi kapitālisma attīstībai Krievijā. Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados notiek strauja rūpniecības attīstība, tiek būvēti dzelzceļi, dibinātas bankas, attīstās ārējā tirdzniecība. Kapitālisma straujā attīstība saistās ar zemniecības masveida pauperizāciju. Bezzemnieki aizplūst uz pilsētām. Veidojas plaši rūpnieciskā proletariāta kadri, kas pakļauti nežēlīgai ekspluatācijai. Uz neatgriešanos aizgājis Krievijas vēstures muižnieciskais periods, dodams vietu buržuāziskajam periodam. Sociālie kontrasti saasinās. No tirgoņiem un lauku budžiem veidojas jaunā buržuāzija, kura tiecas pēc politiskās varas, bet tā joprojām gandrīz vai pilnībā atrodas muižniecības un ierēdniecības rokās. Liberālā buržuāzija tīko pēc tālākām reformām, taču cara valdība pēc sešdesmito gadu reformām kāpjas atpakaļ, pastiprinot politisko reakciju.

Cara valdībai nav pa spēkam tikt galā ar jaunajiem uzdevumiem, kas izriet no kapitālistiskās attīstības. Izveidojas vienas daļas rūpnieciskās un finanšu buržuāzijas, kā arī izputējušās muižniecības opozīcija.

Liberālās buržuāzijas inteliģence nedroši ierunājas par reformām un par to, ka nepieciešams «vainagot celtni», tas ir, dot kādu nekādu konstitūciju pēc Vakareiropas parlamentārisma parauga.

Taču arī šī vārgā opozīcija apklust, kad ekspluatētajās tautas masās sāk briest revolucionārā kustība. Pilsētās notiek pirmie, vēl neorganizētie streiki, rodas pirmās nelegālās strādnieku organizācijas. Uz laukiem vairojas zemnieku dumpji. Veidojas revolucionāra situācija, kas dzen panikā cara valdību, kura Aleksandra II laikā sāk svaidīties no vienas puses uz otru. Melīgiem reformu solījumiem, īslaicīgiem liberāliem preses noteikumu atvieglojumiem tūliņ seko reakcijas uzplūdi, nikna izrēķināšanās ar revolucionārajiem darbiniekiem un demokrātisko presi.

Revolucionārā kustība gan pieaug, taču tobrīd nav politiskas partijas, kas spētu to vadīt. Narodņiki par revolucionāru spēku atzīst tikai zemniecību, ignorējot strādnieku šķiru. Taču zemniecību narodņiki nesaprot, tāpat kā zemnieki nesaprot viņus.

Vīlušies zemniecībā, narodņiki savu politisko nespēku aizsedz ar individuālo teroru. Aleksandra II nogalināšana pirmajā brīdī atstāj spēcīgu iespaidu sabiedrībā. Tomēr pēc cara nogalināšanas nekas nemainās. Tronī uzkāpj cits cars. Reakcija pastiprinās. Buržuāziskā sabiedrība, revolūcijas rēgu iebiedēta, metas carisma skavās. Uzrodas slepena reakcionāra muižnieku organizācija «Svētā draudze», kuru vada galma augstmaņi. Šīs organizācijas uzdevums ir nogalināt un terorizēt revolucionārus. Notiek tiesas izrēķināšanās ar revolucionāriem, tiek vajāta demokrātiskā prese. 1884. gadā slēdz žurnālu «Ote-čestvennije zapiski», kuru rediģē Ščedrins.

Apbrīnojama ir Ščedrina drosme, ar kādu viņš atmasko reakciju; viņš netaupa ne valdības aprindas, ne buržuāzisko sabiedrību, ne liberālo inteliģenci. Cara valdība uzskata Ščedrinu par aktīvu revolucionāru darboni, un tikai rakstnieka lielā popularitāte, viņa slava, kas sniedzas pāri Krievijas robežām, glābj viņu no aresta un trimdas.

Visvairāk Ščedrinu pārsteidz liberālās inteliģences bailīgums un pielāgošanās reakcijai. Liberālā inteliģence gandrīz pilnīgi pārsviedās reakcijas nometnē, ar visiem spēkiem centās pielāgoties policejiskā režīma prasībām. Vārdu sakot, darīja visu to, ko rakstnieks tik spilgti parādījis «Šolaiku idillē».

Ščedrina satīra ir konkrēta. Policijas iecirkņa uzraugs Ivans Timo-fejičs izturas un runā kā ministrs. Iecirkņa rakstvedis Prudentovs noņemas ar «Pieklājīgas uzvedības statūtu» izstrādāšanu, tāpat kā cara augstmaņi toreiz rakstīja dažādus projektus Krievijas pārveidošanai, tas ir, patiesībā izstrādāja nolikumus cara varas nostiprināšanai Krievijā.

Ščedrins savā romānā parāda slepenpoliciju, kas izseko visus iedzīvotājus. No tās nav nekāda glābiņa, tā ir pārvērtusies par gaisu, kas visiem apkārt.

Romānā redzami arī buržuāzijas pārstāvji. Piemēram, tirgonis Pa-ramonovs — tas saglabājis vēl pirmsreformas augļotāja kapitālisma paliekas, viņš vēl neapzinās savu politisko varenību, vēl viņš netiecas pēc varas. Visu savu mūžu viņš atpērkas no ierēdņiem kukuļņē-mējiem. Citāds ir tirgonis Vzdošņikovs. Viņš gan dod kukuļus ierēdņiem, taču policija jau baidās no viņa. Viņš ir vara savā apriņķī. Tirgonis Kubiškins tīko pēc varas. Viņu neapmierina iekšējais tirgus, viņš meklē ārējos tirgus austrumos — Āzijā. Viņam vajadzīga sava kultūra un sava avīze. Viņš pat uztur ceļojošu karavadoni Redeģu, kurš iekaro Kubiškinam ārzemju tirgu. Voozs Lazarevičs Ošmjanskis ir liclrūpnieciskā un bankas kapitāla pārstāvis. Viņš necieš no cariskās antisemītisma politikas. Toties no tās cieš ebreju nabadzīgā daļa, pret kuru rīko grautiņus vai kuru tīko kristīt (sk. XXVI nodaļu par Moškas kristīšanu).

Ievērību pelna tāds personāžs kā Očiščennijs. Viņš ir žurnālists, avīzes «Demidrona Rota» brīvlīguma redaktors, pēc tam avīzes «Literārais Mēslojums» reportieris, kurš apgaismo notikumus aristokrātiskajās aprindās. Pēc izcelšanās viņš ir izputējis muižnieks, tad klavieru spēlētājs publiskajā namā, šantāžists. Vārdu sakot — Očiščennijs ir īsts pērkamās kapitālistiskās preses pārstāvis.

«Demidrona Rotā» nav grūti saskatīt avīzes «Jaunais laiks» literāro portretu.

Visai kolorīta figūra ir advokāts Balalaikins. Liberālā buržuāzija augsti cēla krievu advokatūru, melīgi notēloja to neatkarīgu, izglītotu un demokrātisku. Kādi bija tiesas procesi, kuros uzstājās Bala-laikina tipa advokāti, parādīts satīrā «Nelaimīgais grundulis jeb Drāma Kašinas apriņķa tiesā». Te spoži notēlota cariskās tiesas izrēķināšanās ar politiskajiem pretiniekiem.

Ščedrins bieži vien savos sacerējumos izmantoja personas no krievu klasiskās literatūras. Jaunos apstākļos rakstnieks šīm personām piešķir jaunus vaibstus, parāda viņu tālākās attīstības līniju.

Glumovu Ščedrins aizņēmies no A. Ostrovska komēdijas «Arī gudrinieks pārskatās». Viņa tēlu jau 1873. gadā sastopam aprakstos «Pompadūri un pompadūres», kā arī ciklā «Mērenības un akurātības vidē». Taču šais sacerējumos Glumovam ir epizodiska loma. «Šolaiku idillē» viņam pieder viena no pirmajām vietām, un te viņš notēlots kā paraugtips, kas pielāgojies reakcijai un atteicies no saviem agrākajiem liberālajiem uzskatiem.

Glumova līdzgaitnieks un domubiedrs ir Stāstītājs. Viņš romānā figurē kā «es». Šā «es» personā redzam žurnālistu, kas reformu laikā paudis demokrātiskus uzskatus, bet tagad reakcijas laikā nobijies un mēģina glābt savu ādu. Klusībā viņš zobojas par carismu un kabatā rāda tam dūri, bet atklātībā pielāgojas un zemojas carisma priekšā.

Savus varoņus — Glumovu un Stāstītāju — autors pamet pusceļā. Viņiem parādās Kauns. Nav zināms, kas no viņiem izveidosies pēc garīgās krīzes, kad pamodusies sirdsapziņa. Autors ir humānists un tic cilvēkiem. 1876. g. viņš raksta P. B. Aņņenkovam: «Smagi šobrīd dzīvot krievu cilvēkam un pat mazliet kauns. Kaut gan — kaunu jūt vēl nedaudzi, bet vairums un arī tā sauktie kultūras ļaudis kaunu nejūt. Kauna pamošanās šobrīd ir visvajadzīgākā tēma, kas jāattīsta literatūrā, un šo tēmu es pēc iespējas cenšos skart.»

M. Šūmane

PIEZĪMES

10. lpp. ... Ovsjaņņikovu ķēra likumīgs sods... — komercpadom-nieks Ovsjaņņikovs, kuram Pēterburgā piederēja dzirnavas, tās nodedzināja, lai saņemtu apdrošināšanas prēmiju, par ko viņu 1875. g. notiesāja ar izsūtīšanu trimdā uz Sibīriju.

12. lpp. ...lepnā Tauridas kņaza ēna... — domāts G. A. Potjom-kins (1739—179...), Katrīnas II favorīts.

... daži desmiti anekdotu «Krievu senatnē»... — Sčedrins nosodīja divus žurnālus: «Krievu senatne», kuru izdeva vēsturnieks M. I. Se-mevskis, un «Krievu arhīvs», kura izdevējs bija P. I. Bartenevs. So žurnālu materiāli, kuri bija maznozīmīgi, bieži vien anekdotiski, sa-tīriķi kaitināja, un viņš tos nosauca par «slepenpolicejisko vēstures skolu».

13. lpp. ...man Trjapičkins teica... — domāts HJestakova draugs Gogoļa komēdijā «Revidents».

15. lpp. Daņi[evskis G. P. (1829—1890) — konservatīvā virziena rakstnieks. Saltikovs izsmējis vairākus viņa vēsturiskos romānus un stāstus.

16. lpp. Baimakovs F. P. (1831 —1907) — baņķieris un avīzes «S.—Pēterburgas ziņotājs» izdevējs. Bankrotēja 1877. g.

17. lpp. ...ar Boreļa un Tanti jautrajiem mājokļiem____— resto

rāni Pēterburgā.

Dolgorukijs — J. F. Dolgorukijs (1659—1720), Pētera I senators, kurš ievērību guva ar to, ka teica «cariem taisnību acīs».

21. lpp. ...nejutām lidzi ne slāviem, ne turkiem un pavisam aizmirsām, ka pasaulē ir tāds Maks-Maons... — šeit Sčedrins uzskaita tos starptautiskos notikumus, kuri šīs grāmatas rakstīšanas laikā' (1877) krievu sabiedrībā izraisīja ļoti asu reakciju, tas ir, paredzamo karu ar Turciju un Francijas prezidenta maršala Maka-Maona ciņu pret republikas buržuāzijas grupu, kuras priekšgalā atradās Gambeta.

22. lpp. ... reiz manā klātbūtnē tā gadījās ar Zagorecki. — Runa ir par personu no Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» — krāpnieku un blēdi.

24. lpp. ... 1863. gadā «skraidījis pa mežu»... — tas ir, bijis poļu sacelšanās dalībnieks 1863. gadā.

26. lpp. ... ercena kalpiņi, kas izlaisti no krātiņa... — afēristi, kuri izlaisti no arestantu telpas.

31. lpp. ...vai neesot tulkojumā Poldekokcis... — Pols de Koks Saris (1794—1871), franču buržuāziskais rakstnieks, bulvāru romānu autors.

36. lpp. ... kā lugā «Ernāni» kādreiz darījis Graciātii... — «Er-nāni» — franču rakstnieka Viktora Igo (1802—1885) drāma, kas uzrakstīta 1830. gadā; tās sižets izmantots operā ar tādu pašu nosaukumu; Graciāni Frančesko .— itāliešu dziedonis.

41. lpp. Seškovskis S. /. (1727—1793) — slepenās ekspedīcijas virs-sekretārs; KatrīnasII laikā pārzināja visu politisko lietu — Pugačova, Radiščeva, Novikova utt. — izmeklēšanu. Vēsturē iegājis kā cara cietumu un slepenpolicijas bende.

42. lpp. ... viņa sejā bija sagūlušas Raspjujeva ēnas. — Raspļu-jevs — ne vienu reizi vien par blēdību sodīta persona no Suhovo-Ko-biļina komēdijām «Krečinska kāzas» un «Tarelkina nāve».

43. lpp. ... Steidzos uz konkursu! — Tas ir, uz Konkursu pārvaldi, kas aizstāvēja kreditoru intereses komercuzņēmuma vai bankas kraha gadījumā.

46. lpp. Tarasovka — Pēterburgas cietuma nodaļa, kur kreditori sēdināja maksātnespējīgos parādniekus.

50. lpp. ... jauca gerundiju ar suplnu... — gerundijs, supīns — latīņu valodas gramatiskās formas.

Atvēra pansionātu jaunavām, taču, protams, bez senajām valo-dām... — tas ir, atvēra publisko namu.

51. lpp. Keseniha — kāda no Pēterburgas deju skolas īpašniecēm.

52. lpp. Bello Ādolfs (1829—1898) — franču dramaturgs un bulvāra romānu autors.

56. lpp. Jegarevs un Malafejevs — lētu izpriecu lokālu īpašnieki Pēterburgā. Jegareva iestādi «Demidova dārzs» apmeklētāji bija iesaukuši par «Demidronu».

62. lpp. Zels — V. P. Bureņina avīžu «S.—Pēterburgas ziņotājs» un «Jaunais laiks» līdzstrādnieka pseidonīms. Bureņins šo avīžu slejās ievietoja apmelojošus feļetonus, kas vērsti pret Ščedrinu.

64. lpp. Marcinkevičs — dejas zāles īpašnieks Pēterburgā.

67. lpp. Ņemirovičs-Dančenko V. I. (1848—1940) — rakstnieks, daudzu ceļojuma aprakstu autors. Krievu-turku kara laikā (1877— 1887) bija avīzes «Jaunais laiks» korespondents. Viņa korespondencēs daudz kas safantazēts, neatbilst īstenībai.

69. lpp. Prokopijs Ļapunovs (miris 1611. g.) — Rjazaņas vojevoda. Ļapunova politiskā svārstība visai spilgti izpaudās juku laikā, kad pēc Borisa Godunova nāves uzradās vairāki pretendenti, kas tīkoja pēc krievu troņa. Ļapunovs šos pretendentus sākumā atbalstīja, pēc tam nodeva. Ļapunovs atbalstīja arī Bolotņikovu un vēlāk to nodeva.

71. lpp. ...pieder ievērojamam Maskavas vēsturniekam... — domāts Pogodins M. P. (1800—1875), reakcionārais vēsturnieks.

73. lpp. Mikešins M. O. (1836—1896) — gleznotājs un skulptors, pieminekļa «Krievijas tūkstošgade» autors. Piemineklis uzcelts Nov* gorodā 1862. g.

Averkijevs D. V. (1866—1905) — konservatīvā virziena dramaturgs, lugu «Kaširas senatne» un «Frols Skobejevs» autors.

75. lpp. Rcdeģa — Kosogas hans (X gs. beigas — XI gs. sākums). Karamzins savā «Krievijas valsts vēsturē» raksta, ka Redeģu divcīņā uzvarējis kņazs Mstislavs.

78. lpp. ... sakarā ar februāra revolūciju. — Domāta februāra revolūcija Francijā 1848. gadā.

83. lpp. ... nelaiķis Fadejs Benediklovičs... — runa ir par F. B. Bulgarinu (1789—1859), reakcionāro rakstnieku un žurnālistu, slepenpolicijas aģentu.

86. lpp. ... salīdzināmās mitirognozijas katedru... — Sčedrins lieto vārdu «mitirognozija» kā apzīmējumu rupjām lamām.

110. lpp. Juhancevs — Savstarpējās kredītbiedrības kasieris, kurš 1879. gadā izšķērdēja vairāk nekā divus miljonus rubļu.

112. lpp. ... iekibelēts Zona nogalināšanas lietā... — atvaļinātais ierēdnis N. H. Zons 1869. gadā tika noslepkavots un aplaupīts netiklības namā.

119. lpp. ...piederēja pie naudas mietnieku sektas... — šeit runa ir par skopcu sektu; skopci, starp kuriem bija daudz bagātnieku, lielākoties nodarbojās ar augļošanu.

«Kuģi» — skopcu kopienas.

120. lpp. ...pieņēma lielo zīmogu — pakļāvās pilnīgai kastrā-

cijai.

124. lpp. ...dabūjis zemi Ufas novadā... — Sčedrins te runā par Ufas guberņas auglīgo zemju izdāļāšanu dažādām personām «par īpašiem nopelniem», šo zemi izdāļāja valsts īpašumu ministrs P. A. Valujevs.

130. lpp. ... netieši piedalījās Ķukujevas katastrofā... — Maskavas—Kurskas dzelzceļa īpašnieku noziedzīgas nolaidības dēj

1882. gadā netālu no Ķukujevas sādžas notika vilciena katastrofa, kurā bija daudz upuru.

...uzzinot par Arābi pašā uzaicinājumu... — 1882. gadā Ēģiptes kara ministrs Arābi pašā vadīja nacionālo kustību pret angļiem. Viņa organizētā sacelšanās tika apspiesta. Krievu avīzes šiem notikumiem veltīja lielu uzmanību.

141. lpp. Vozņesenskas pilsētciems — tekstilrūpniecības centrs Vladimiras guberņā.

147. lpp. ...pie kādiem sazvērniekiem jūs piederat?... pie graujoši uzticamiem? — Tā Sčedrins sauca «brīvprātīgās» slepenās organizācijas cīņai pret revolucionāro kustību. Viena no šādām reakcionāri teroristiskām organizācijām bija «Svētā karadraudze» (1881 — 1882).

... «Statistikas amatieru pulciņu» ... — Sčedrins domājis dažādās «brīvprātīgās» spiegu organizācijas.

161. lpp. Tveras guberņa kopš seniem laikiem slavena ar savu liberālismu. — Sčedrins šeit domājis Tveras muižniekus, kuri zemnieku brīvlaišanas laikā valdībai sūtītajā adresē ierosināja nolīdzināt kārtas un sasaukt vēlēto pārstāvju sapulci.

175. lpp. Ķogans, Gorvics — pārtikas un uniformu piegādātāji armijai krievu-turku karā (1877—1878). Viņi kjuva slaveni ar to, ka izšķērdēja un zaga valsts un sabiedrisko naudu.

Makšejevs — īstenais valsts padomnieks, kurš 1882. gadā tika nodots kara tiesai par nelikumībām, ko intendantūra pieļāvusi krievu-turku karā.

218. lpp. Mājās brauca vesels «kompetentu ļaužu» ganāmpulks. — Par kompetentiem ļaudīm sauca zemstes darboņus, kurus valdība 1881. g. izsauca uz Pēterburgu, lai apspriestos par dažādiem jautājumiem, kas saistījās ar izpirkuma maksājumu pazemināšanu, vietējās pārvaldes reformu utt.

232. lpp. ... sākšot iztiesāt ievērojamu politisku prāvu. — Šeit un tālāk Saltikovs parodē astoņdesmito gadu sākumā valdības organizētos politiskos procesus, kuros tiesāja ievērojamus organizācijas «Tautas brīvība» darbiniekus (tāda, piemēram, bija «Divdesmitu prāva» 1882. gada februārī).

252. lpp. Uzbudināto Dienaszagļu klubs — par uzbudinātiem dienaszagļiem Sčedrins dēvēja spiegus no «Svētās karadraudzes».

256. lpp. ... nodeva viņu ziņā nolikuma ruļļus... — runa ir par muižnieku un zemnieku zemju sadalīšanu, kas atzīmēta īpašos aktos — «regulatīvu grāmatās».

E. Pokusajevs

Šolaiku idille

M. Šūmane. M. Saltikova-Sčedrina romāns

«Šolaiku idille» Piezīmes .

Mihails Jevgrafa d. Saltikovs-Sčedrins ŠOLAIKU IDILLE

Redaktore T. Jarmolinska. Māksi, redaktors A. Galeviuss.

Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore I. Rudusa. Nodota salikšanai 1975. g. 10. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 27. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1. formāts 84X108/32. 9,58 fiz. iespiedi.; 16.09 uzsk. iespiedi.; 18 iz-devn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 80 кар. izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 145/27712-, D593. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Pasūt. Nr. 3473-Ļ.

1

Vārsmas no Deržavina odas «Varšavas ieņemšana». (Tulk.)

2

«Rudens Očakovas aplenkuma laikā». (Autora piezīme.)

3

Ievadu. (Latiņu vai)

4

Maskavas universitātes profesora Moroškina runa «Par likumiem un to tālāku attīstību». (Autora piezīme.)

5

«Patiesība par Krieviju, ko uzrakstījis diplomāts». {Franču vai.)

6

Piedodu visiem. (Itāliešu vai.)

7

Mans dārgais. (Franču vai.)

8

Balalaikins, advokāts. (Franču vai)

9

Letes. (Franču vai.)

10

Ak, mana daiļā! Klausies! Te dzied un raud tavs mīļotais. {Franču vai.)

11

Alibi — juridisks termins, kas nozīmē nepieskaitāmību pie lietas, jo apvainotais nozieguma izdarīšanas brīdī nav atradies nozieguma vietā.

12

Lai to saprastu, jāatgādina lasītājam, ka Balalaikina māte ir kādreiz Maskavā pazīstamā čigāniete Stjoška, kurai pirms apprecēšanās ar provinces sekretāru Balalaikinu bijuši intīmi sakari ar Repetilovu, tāpēc jau Balalaikins arī saka, ka «Repetilovs viņam vēl kāda rada» (sk. «Ieskats mērenības un akurātības jomā»). (Autora piezīme.)

13

Mo salām. (Franču vai.)

14

«Ai laiki, ai tikumi!», «gudrajam ar to pietiek», «lai konsuli ir modri». (Latiņu vai.)

15

Nevienam nav jāatbild divreiz par vienu un to pašu. (Latiņu vai)

16

Dienas kārtība. (Latīņu vai.)

17

18

Pa Vladimiras ceju trimdā uz Sibīriju dzina notiesātos. (Tulk.)

19

Parmas vijolītes. (Franču vai.)

20

Uzskatu par vajadzīgu aizbildināties: pietiekami labi nepazīstu mietotāju sektas ceremonijas un dogmas, tāpēc varu kļūdīties. (Autora piezīme.)

21

Strausa.

22

Kauliņi ir mesti. (Latiņu vai.)

23

Tulkojumā: Vižļatņikovs — kvekšu piķieris, Borzjatņikovs — kurtu piķieris. (Tulk.)

24

Slēpti. (Latiņu vai.)

25

Zēns no labas ģimenes. (Franču vai.)

26

Lai lasītājs ne par ko nebrīnās šai dīvainajā notikumā. Es pats arī saprotu, ka nekādu vēstuju Korčevā nevarēja pienākt, bet ko lai dara, ja tā gadījies. Patiesību sakot, arī Korčevā neviena no mums nav bijis, tomēr iznāk, ka esam bijuši. (Autora piezīme.)

27

Zirņu krāsas mētelis — mundieris, kādā, pēc nostāstiem, kādreiz staigājuši statistikas vācēji. (Autora piezīme.)

28

Muižas oficiālais nosaukums — «Zelta bedre». Par «Nospļauto» tā bija iesaukta tāpēc, ka senāk tās agrākais īpašnieks paspēlēja muižu un mans vectēvs to ieguva par spļāvieniem. (Autora piezīme.)

29

«Katastrofa» — ironisks nosaukums 1861. g. 19. februāra reformai, kas atcēla dzimtbūšanu. (Tulk.)

30

T. i., — baznīcas neapmeklēšanu. (Tulk.)

31

Te ir redzams skaists oratora žests. (Franču vai.)

32

Gogoļa dramatiskā darba «Prāva» fragmentā stāstīts par muižnieka Burdjukova krustmāti, kura, labi rakstīt neprazdama, pirms nāves novēlējumā vārda «Евдокия» vietā uzrakstījusi «Обмокни». (Tulk.)

33

Cepumi no sviesta mīklas vai rauga mīklas, skatoties, kā nu kuram garšo. Cepumi izskatījās pēc dārza lapenes (līdzīgas lielai, ar akācijām apvītai kulbai) un bija izveidoti no daudzām tievām mīklas nūjiņām. Cepumus izrotāja pēc patikas vai nu ar zeltainu glazūru, rozīnēm, vai mandelēm. (Autora piezīme.)

34

Arī cepumi: tie bija iegarenas formas, izskatījās pēc sapītas bizes. (Autora piezīme.)

35

Es vēl pieredzēju laimīgo muižnieku dzīvi un atceros to diezgan labi. Kašinā bijis neesmu, bet arī mūsu samērā drūmajā Kaļa-zinas apriņķī izveidojās jautrības centri, piemēram, Hotčā un īpaši Voskresenskas ciemā, kur dzīvoja kādas septiņas muižnieku ģimenes, kuras, lai gan trūcīgas, tomēr ne ar ko citu nenodarbojās kā vien ar viesošanos. Kādreiz ceru visos sīkumos atmodināt savā atmiņā šo neseno pagātni, kura nozuda mūsu acu priekšā, neatstājusi nekādu pēdu. (Autora piezīme.)

36

Veca. (Franču vai.)

37

Ļoti veca. (Franču vai.)

38

Protams, es aprakstu Kašinas vīndaribu pēc mutvārdu nostāstiem, par kuru ticamību negalvoju. Tikai viens ir neapšaubāms: ne Kašinā, ne Jaroslavļā vlnadārzu nav, bet vīnogu vīnus taisa lielos apmēros un dažādu šķirņu. (Autora piezīme.)

39

Pats par sevi saprotams, ka šim apriņķa tiesas aprakstam nav nekā kopīga ar reālo Kašinas apriņķa tiesu; aprakstā notēloti tipiski vaibsti, kādi piemīt trešās šķiras tiesām, no kurām daudzas jau laimīgi slēgtas, bet citas gaida savu kārtu. (Autora piezīme.)

40

Pirmā mīlētāja.

41

Vai jūs, draugi, varat atturēties no smiekliem? (Latiņu vai.)

42

Mērniekus. (Tulk.)

43

īsi apcirpies. (Franču vai.)

44

Kartupeļu bumbiņas ā la Sardanapals, burkānu biezenis ā la Ivans Bargais, ceptas olas sausiņos ā la Suvorovs. (Franču vai)

45

Pritikinā — stacija uz pasta trakta starp Tveru un Kaļazinu. (Autora piezīme.)

46

Salāti no Rukosuja gurķiem. (Franču vai.)

47

Kapuls — slavens franču dziedonis, sieviešu mīlulis.

48

Atgādinu lasītājam, ka Redeģa ir apkārtklejotājs karavadonis, kurš nupat kā karojis Ēģiptē pēc Arābi pašā aicinājuma. (Autora piezīme.)

49

«Uz priekšu, tēvu zemes dēli...» («Marseljēza»),

50

Augstākā sabiedrība. (Ang\u vai.)

Content

Saltikovs-Sčedrins Mihails Jevgrafa d. Šolaiku idille

I

II

IV

V

VI

VII

VIII

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

M. SALTIKOVA-ŠCEDRINA ROMĀNS «ŠOLAIKU IDILLE»

PIEZĪMES

1