Mirnijs Panass

Staigule

Panass Mirnijs

Staigule

Romāns no tautas dzīves

I LAUKOS

I

Tik bargu un negantu ziemu ļaudis vēl nebija pieredzējuši. Rudens bija lietains: kopš Marijas patvēruma un aizlūguma dienas kā sākās lieti, tā gāza katru mīļu dienu līdz pašam ziemsvētku gavēnim. Zeme tā piesūcās ar ūdeni, ka vairs neņēma pretī. Veselas upes un ezeri vilnīt vilnīja pa laukiem un gravām; ceļi vienās dangās — ne kājām izbrienami, ne braukšus izbraucami. Ne tikai ciems ar ciemu — pat kaimiņi cits ar citu neredzējās veselām nedēļām; dzīvoja kā gūstā. Rudens lauku darbi apstājās. Ja kādam bija piedarbs — pamazām kūla, nokopa, ko devis vasaras sūri grūtais darbs. Bet vai daudz piedarbu ir Marjanivkā? Nodokļu piedzinējam Gricko Suprunam — viens, mācītājam — otrs, kungam — trešais, bet visiem citiem labība puva stirpās. Un raža jau arī tovasar nebija diez kāda; tagad rudens to pašu pūdēja kopā. Sāpēja zemes rūķu sirdis, raugoties uz saviem ar ūdeni pārplūdinātajiem kuļamkloniem, uz nomelnējušajām, sakņūpušajām gubiņām. Demidenkam samestie rudzi jau bija sākuši dīgt, Knuram divas kaudzes peles sagrauzušas; ķirpas bija pavisam sašķiebušās, apgāzušās — pārvērtušās mēslos. Ostapenkam jumts caurumains — ūdens tecēja istabā; gribēja šoruden salāpīt, bet pārsteidza slapjdraņķis. Ļaudīm uzbruka sērgas: drudzis, karstum-guļa ... Peļņas nekādas; naudas ne kapeikas. Citiem pat maizes aptrūkās, — bet no kā tu aizņemsies! Posts, dieva sodība! Baznīcā lika dziedāt slavas dziesmas, noturēja dievkalpojumus, taču nekas nelīdzēja.

Un tā tas ilga līdz pašai Pilipa dienai. Nakti pirms aizgavēņa sāka pūst ziemelis; pret ausmu uzkrita neliels sniedziņš. Kādu nedēļu pieturējās sals, zeme pārvērtās kramā. Ļaudis nopriecājās par to pašu; tūliņ stājās pie labības. No agra rīta līdz vēlai naktij kaudžu vidū rībēja spriguļi, skrapstēja lāpstas — visi jo naigi rosījās. Pēc nedēļas melno stirpu vietā balsnīja augstas

salmu kaudzes. Graudus nokopa, būtu jāved uz pilsētu vai arī kur uz gada tirgu, taču kukuržņi tādi, ka netiek laukā no pagalma. Dažs karstgalvis aizbrauca un rūgti nožēloja; viens vērsi nomocījis, cits — abus divus. Kam bija zirģelis, tas vēl kaut kā pamazītēm aizkūlās. Bet vai ciemā daudz to zirgu? Marjanivkas ļaudis kopš laika gala arāji: nevis zirgs, bet vērsis ir spēks pie lauku darbiem. Viņi audzēja vēršus, nevis zirgus; bēris ir labs, lai kaut kur aizbrauktu, padra-sētu, taču ar vērsi jāstrādā. Žēl lopiņa, bet te sāka galvasnaudu piedzīt: aitas, cūkas, govis — viss bija jāatdod par pusvelti, aizdzina uz pagastu un tur pārdeva . . . Ļaudis žēlojās, gaudās par likteni: ko samaksāt iznāca tikai par pirmo pusi, — kur lai ņem otrajai? Visi nokāra degunus. Vēl bija cerība uz Mikolas dienas gada tirgu pilsētā; ja nu tur neizdosies pārdot, tad gals klāt. Ļaudis ilgojās, lūdza dievu, lai kaut mazliet uz-snigtu sniegs un nosegtu ceļu: tomēr ar ragavām labāk nekā ar ratiem — vilcējam vieglāk un vairāk arī var uzkraut...

Nauma dienā sametās siltāks. Saule paslēpās zaļganajos mākoņos; kopš pusdienas sāka pūst vējš; iestājās atkusnis. Noturējās tā dienas trīs. Pirms Varvarām sāka putināt, pret rītu jau bija krietni sakritis. Ļaudis steigšus posās uz tirgu: kam bija savs braucams lopiņš, tas ar savu, bet, kam nebija, — ieprātojās piemesties pie kaimiņa. Visi devās projām gan braukšus, gan kājām: ikvienam kas pārdodams vai pērkams.

Pilips Pritika arī sarunāja ar savu kaimiņu un kūmu Karpu Zdoru. Iecēla viņa ragavās kādus piecus maisus rudzu, vienu kviešu, pusmaišeli prosas — visu lieko, ko varēja sagrabināt, un tā abi ar kaimiņu Varvaras dienas rīta agrumā brauca prom uz pilsētu. Izvadīja viņus Zdora ģimene; izvadīja arī Priska — Pilipa sieva, vēl pajauna, taču pēc izskata novecojusi; no tēva atvadījās arī Pilipa meita Kriste — jaunava gadu septiņpadsmit. Priska vīram lika nopirkt sāli, vismaz pus-pudu. Kriste lūdzās, lai no pilsētas tēvs atvedot ciemkukuli — kaut gredzentiņu, kaut auskariņus, kaut jel kādu lenti...

— Labi jau, labi! Visu atvedīšu! — Pilips rūgti al-smej, vairāk domādams par galvasnaudu, kuru Gricko Supruns ne vienu reizi vien prasījis, nekā par meitas tīkojumiem.

Pilsēta no Marjanivkas kādas divdesmit verstis. Ja pirms gaismas izbrauc, akurāt ap pusdienu tiek galā. Tā viņi aprēķināja, tā arī devās ceļā. Sniedziņš no rīta birdināja pamazām, tad sāka krist arvien vairāk un arvien biezāks. Bija kluss, nu sacēlās vējš un ņemas griezt vērpetes. Ap pusdienu gāja vaļā, ka gaismas neredzēja! Ko nu putenis, tur plosījās vētra, pa zemi trenkādama veselus sniega kalnus un gaisā tos maisīdama kā putraimu biezeni. Neredzēja vairs ne zemi, ne debesis — viss bija sagriezies vienā necaurredzamā jūklī . . Kļuva tik baigi, tik skumīgi! Tāda bija Varvaras diena kopš pusdienas un tāda visa Savas diena. Pagalmos sadzina milzu kupenas, ka bail skatīties; dažas mājas gluži aizputināja, apraka. Marjanivka bija izpletusies uz diviem pauguriem, starp kuriem ieplakā biezu kārklu ielokā gulēja dīķis. Tagad šo ieplaku vairs neredzēja; garo vītolu galotnes rēgojas cauri sniegam ka vībotņu ceri, ielas piedzītas, aizpūstas; pagalmos līdz ar jumtu stāv baigi sniegavīri — un tikai vējš jauc to smailās cepures. Pritikas sētā, pēdējā pie olnīcas, visi aizgaldi un gubeņi sniega pilni; visapkārt mājai ka sardzē nostājušās piecas kaudzes, no kuru virsotnēm vējš rauj sniegu un met pāri jumtam. Ap dūmeni sa-virpuļotas tik viļņotas kupenas, ka nevar saprast, vai tur apakšā cilvēku mājoklis vai sniega kalns vien... Mikolas dienā no gaisa vairs nekrita, toties sals ņēmās zēvelēt, ka rāva elpu ciet, un vējš šaustīja un gāza gear zemi... Neviens tik briesmīgi aukstu dienu neatcerējās! Kovārņi sasala kokos un krita zemē kā ledus gabali. Zvirbuļi stinga paspārnēs ... Lai gan svētki, baznīcā nedz zvana, nedz notur dievvārdus; uz turieni nemaz nevar aizbrist. Ļaudis kopš agra rīta ar lāpstām mēģināja izrakt kaut taciņu, bet, neko nepaveikuši, izklīda... Lopi trešo dienu nedzirdīti: dīķis aizputināts, un tie kā aplenkumā, cilvēki tikai ar pūlēm var aizkļūt turp, lai nomestu priekšā salmu kušķi.. . Aitas, teļi sāka beigties nost... Vēl pāris tādu dienu — un ciemā nepaliks sīklopu! Iznāca, kā teikts sakāmvārdā:

«Varvara piedraudēs, Sava aizputinās, bet Mikola ragā sasaldēs!»

No rīta Priska rīkojās iziet laukā, bet durvis nekādi nevar izkustināt. Priekšnama nav, Pilips bija uztaisījis tādu kā vējtverīti, no ārpuses apmetis to ar kleķi. Tagad vējtverītis sniega pilns! Un vēl — še tev! — beidzies kurināmais, aptrūcies pārtikas, nav ar ko sasildīt māju, nav no kā izvārīt boršču. Ar lielām pūlēm Priska ar Kristi atvēra durvis, izgrābdamas sniegu: ko nevarēja izmest laukā, sasvieda istabā. Sniegs kusa, peļķes tecēja zem lāviņas, zem krāsns, apakš soliem; istabā kļuva auksts un mitrs kā pagrabā .. . Kaut kā durvis atdarīja. Nu ņēmās sniegu šķūrēt priekšiņā, no turienes pagalmā. Abas bija pagalam nokusušas un nosvīdušas. Iztīrīja arī vējtverīti un aizslēja ar pīto grozu, kas tukšs stāvēja kaktā. Tagad nu vajadzēja aizcīnīties līdz salmiem: nevar taču dzīvot nekurinātā istabā! Kriste, jauna būdama, metās izdarīt, bet līdz kaklam iegrima sniegā. Priska skrēja glābt, abas klaigāja, sacēla troksni. Kaimiņu sētās arī valdīja kņada: tur gāja tāpat. Uz ielas kāds kliedza, bārās ... Kāds smējās ... Gan smiekli, gan asaras! ... Ar pūlēm Kriste izķepurojās no kupenas, vēlreiz pamēģināja un atkal iestiga.

— Nē, tā ne, — Priska saka. — Ņemsim sili un nesīsim sniegu projām!

Paņēma sili. Gar māju bija brīva eja; starp sniega kaudzēm vīdēja spraugas; turp arī nesa sniegu un izgāza. Drīz vien ap māju izauga vesels valnis ... Beidzot tomēr tika pie salmiem. Kriste sanesa istabā kādas piecas nastas. Māte gan bija pavisam spēku zaudējusi, gulēja gultā un vaidēja ... Kurināmais nu bija, vajadzēja vēl tikt pagrabā. Kriste atkal mēģināja, bet kur nu, nebija ko domāt!

— Lai nu stāv pagrabs! Te vēl mazliet bietes, vārīsim boršču, prosa arī ir — būs biezenis, — Priska izlēma. — Nav kartupeļu, nu, gan jau iztiksim!

Kriste aizkurināja krāsni; salmi tūliņ uzliesmoja, bet te dūmus sāka dzīt atpakaļ.

— Dūmvads arī aizsnidzis... Nu gan ir slikti! — tikko Kriste tā pateica, kad vesela kaudze sniega nobūkšķēja krāsns priekšā. Meitene veicīgi iznesa to

I.inkā. Dūmi ložņāja ap krāsns muti, meklēdami^ izeju, tad atkal nogāzās vesels blāķis: un nu jau rāva uz augšu... Paldies dievam! Salmi uzliesmoja karsti un gaiši.

Kamēr māte gulēja un atpūtās, tikmēr meitene va-īIja. Veikla gan ir Kriste, zelta rokas viņai. Ātri vien izkurināja krāsni, izvārīja ēdienu. Kad aiztaisīja jušku — istaba kļuva silta ... Bet laukā atkal viss saka griezties, ka bail!

Saule, no rīta parādījusies, drīz vien aizlīda aiz mākoņiem; zaļgani un drūmi tie aizsedza visu debesi. Vējš ar katru stundu kļuva stiprāks, rāva sniegu, grieza to un svaidīja uz visām pusēm. Ap māju it kā joņoja zirgu bars, kaut kas grandēja bēniņos, žēli gaudoja dūmvadā. Labi tam, kas tagad mājās, siltā istaba! Bet kā tiem, kas ir laukā, uz ceļa? . ..

Priskai smeldza sirds. Viņa šodien gaidīja Pilipu. Droši vien viņš būs no rīta devies ceļā. Nedod dievs, ja nu netiek līdz kādam mājoklim! Sniegs pavisam ieputinās, apbērs, būs pagalam, nosals.

Nobālējusi, sadrūmusi Priska tikko vilkās pa istabu un visu laiku vaidēja. Māte un meita ilgi nesēdās pie pusdienām, visu laiku gaidīja — nupat, nupat pārbrauks ... Paēda, taču Pilipa nebija. Jau metās vakars — nekā. Skumīgas domas jaucās Priskas galva.

— Nez kāpēc tēva nav? Nedod dievs tagad atrasties klajā laukā ... — Kriste pateica.

Māte gandrīz vai iekliedzās. Meitas vārdi kā ar nazi ietriecās sirdī... Vējš ņēmās tā, ka jumts brīkšķēja vien, drebināja logus, smalkā, žēlā balsī gaudoja dūmenī, — sirds Priskai stinga.

Pār zemi nolaidās nakts, pelēka, drūma nakts. Pa logu cauri aizsalušajām rūtīm tikko spraucās gaisma; istabas kaktos pulcējās ēnas; viss tinās biezā tumsā.

— Iededz kaut uguni! — Priska bēdīgi teica.

Kriste iededza mazu gaismeklīti un nolika to uz

krāsns malas. Tas dega, blāvi kūpēdams; vējš staigāja pa istabu; zilganpelēkā uguntiņa plandījās uz visām pusēm, it kā mirējs vērdamies apkārt ar dziestošām acīm. Kriste paskatījās uz māti un nobijās: dzeltena, gandrīz vai melna viņa sēdēja uz lāviņas malas, kāja pierāvusi, rokas sažņaugusi, galva viņai neturējās taisni, tā bija smagi noslīgusi uz krūtīm, micīte nošķiebusies uz sāniem — kā sažuvusi kūla no tās spraucās sirmu matu šķipsnas; gara ēna šūpojās uz mitrās sienas.

— Māmuļ! — Kriste iesaucās.

Māte pacēla galvu, sāpju pilna cieši paskatījās uz meitu ... Kristei kļuva salti no šā skatiena.

— Palūk, kāds vējš pa istabu staigā! Vai nevajadzētu iekurināt? — Kriste jautāja.

— Kā gribi, — Priska atbildēja un atkal nolaida galvu uz krūtīm.

Kriste iekurināja . . . Gaišas uguntiņas jautri skraidīja pa tievajiem salmu stiebriem, mazas dzirkstelītes lidinājās melnajā krāsns mutē; augšup uzšāvās liesma — noplaiksnījās pa visu istabu, atspīdēja aizsalušajā rūtī un tūliņ arī apdzisa. Kriste meta salmus . . . vēl... un vēl. . . Atkal sacēlās liesma, gaisma apmirdzēja visu istabu. Šās gaismas vidū spocīgi melno Kris-tes augums; jaunā, apaļā seja sārtojas kā zieds, acis mirdz . .. Liesmas atblāzma, krītot no krāsns, slīd pār lāviņu, stiepjas pret siju ... Kaktā pār guļvietu uz kārts saliktie apģērba gabali — svārki, lindraki, jakas — met melnu ēnu; šo ēnu aizsegā Priska sēž, kā sēdējusi; gaisma skraida pa viņas seju, drēbēm — viņai vienalga: salīkusi, sakņupuši viņa, šķiet, klausās vētrā, kas tik briesmīgi rēc un gaudo ap māju . . . Un viņai šķiet, tur kāds čabinās. . . krekšķina, skrāpējas, laužas iekšā. Nu jau var sadzirdēt arī cilvēka balsi.

— Kāda vētra, ak kungs! — Kriste saka.

— Apklusti! — Priska iesaucas, galvu paceldama. Viņas seja atdzīvojusies, acīs mirdz prieks.

— Ei! . . . Vai dzirdat? ... — no āra atskan balss.

Priska nolēca no lāviņas un metās uz priekšiņu.

— Vai tu, Pilip? — viņa jautā, skatīdamās caur groza pinumu uz apsnigušu cilvēku.

— Kas te jums nolikts priekšā? — balss pētī.

— Kas tur ir? — Kriste atsaucas.

— Nu, es taču.

— Kurš — es?

Gricko Supruns, nodokļu ievācējs. Laidiet jel iekšā ... Ir gan vējš! Tad nu gan plucina!

Ar Gricko palīdzību grozu nobīdīja priekšiņā un istabā iegāja reizē. Gricko jau tā liela auguma un nu vēl mētelī ar kapuci sniedzas ar galvu līdz griestiem.

— Labdien! — viņš sveicināja, kopā ar kapuci noņemdams arī cepuri un atsegdams sirmu matu kodaļu, iegarenu, skarbu seju, sarauktas uzacis, garas, apledojušas ūsas.

— Labdien! •— Priska atņēma.

— Vai Pilips mājā?

— Nav vis.

— Še tev nu bija! Velns rāvis, tad nu gan neveicas! . .. Man viņš vajadzīgs. Kur viņš ir?

— Kā aizbrauca uz gada tirgu Varvaras dienā, tā nav atgriezies, — Priska atbildēja nopūzdamās.

— Velns rāvis, tad nu gan neveicas! — Gricko atkal savu.

— Kas tad ir?

— Kas? Galvasnauda! — Gricko bargi nograndīja, paiedamies pa istabu un padauzīdams vienu kāju pret otru.

— Nezinu, — Priska sacīja vilcinādamas. — Kad pārnāks — pateikšu . . . Paņēma mazliet labību ko pārdot, ja jau būs pārdevis ...

— Šito dziesmu ne no tevis vien dzirdu! — Gricko pārtrauca. — Nelabais viņu trenkā pa tirgiem... Bet man liek nazi pie rīkles: ej . . . Pa šitādu ceļu . . . H-he!

— Kas tad nu deg? — Priska jautāja.

— Velns viņus zina! ... Ir gan posts! — Gricko šķendējās, pakausi kasīdams. — Šie staigā pa tirgiem, dzer šņabi, bet man jānoņemas ar nodokļu ievākšanu ...

Priska klusēja. Viņa labi pazina Gricko; ciemā nebija otra tik nesavaldīga cilvēka. Nokaitināt viņu — tīrais nieks, bet, ja saskaitīsies, pielips kā dadzis. Labāk klusēt. Gricko arī klusēja, staigāja pa istabu, pūta uz rokām, sita vienu zābaku pret otru.

— Bet nu vēl jāstampā pie Gudza! ... It kā tas tik tuvu! — Gricko dusmojās. — Galu var dabūt ar šiem nolādētiem! ... Nu, būtu kaut naudu devuši.

— Ko lai dara, ja naudas nav, — Priska viņam klusu iebilda. — Vai ar prieku neatdotu?... Un nav kur nopelnīt.

— Melšas! — Gricko noskaldīja. — Sliņķu niķis, velna paradums! Iesākuši, lai staigā ap viņiem desmitiem reižu, lai lūdzas un klanās! ... Neviens nedomā par to, ja esi parādā — maksā, kas pienākas. Kur nu: labāk krogā nodzeršu nekā kronim atdošu.

— Ja jau būtu ko dot, — Priska rūgti pasmējās, — kurš gan nesīs uz krogu... Rādās, kas vien kādam bijis, viss atņemts. Cik ilgi domā plēst?

— Nav mūsu darīšana ... Ja sacīts — dod, tad vajag dot.

— Došanai jau arī reiz pienāk gals ... Nu jau viss, kas vien bijis, paņemts... aitiņas pārdotas, cūkas pārdotas, tāpat dažs lieks apģērba gabals, kas vēl glabājies ... Kaili un tukši esam palikuši. Cik ilgi tā var ņemt, un kur to raut? Palūk, cik daudz kungiem zemes — neviens to nav mērījis! No viņiem būtu ņēmuši.

— Vai gan no viņiem neņem? Tu domā žēlo — nekā, tāpat ņem!

— Ne jau tik, cik no mums. No viņiem ņem par zemi. Bet no mums? Gan galvasnaudu, gan izpirkumu, gan zemstes, gan kopienas daļu! ... Ak kungs, kādi laiki pienākuši — savam ienaidniekam arī tādus nenovēlētu.

— Neizrunājies! Vai ar to būs līdzēts? Meitēn, dod uguni, ko pīpi aizkurināt, — Gricko teica, pie krāsns piegājis.

Kriste izvilka sprikstis.

— Kā to var saņemt? — Gricko iesaucās, ar roku parādījis uz pelniem, kur gailēja dzirkstis. — Uz puišiem, kas zina, esi nadzīga, — viņš ļauni izmeta. — Dod grīsti!

Kriste sagrieza salmu kušķīti, aizdedzināja un pasniedza Suprunam.

— Tā ka pasaki Pilipam, lai katrā ziņā atnes naudu, — Gricko teica, pielikdams grīstīti pie pīpes. Uguns noplaiksnījās gar seju, apspīdēja sarauktās uzacis, pelēkās, dusmīgās acis, ar kurām viņš raudzījās uz Kristi... Šķiet, spalgs ziemelis neuzpūstu tādu salu ka Gricko, paskatīdamies uz meiteni.

— Pateikšu jau, pateikšu ...

- Pa-teikšu! — Gricko pārmēdīja, nospļāvās, uzmauca kapuci un izgāja no istabas.

— Pieklājīgs tēvocis, nav vārdam vietas. Aizgāja, ne ardievas nepateicis! — Kriste piebilda.

— Gaidi no Supruna pieklājību — akurāt sagaidīsi! Aiz lielības viņš jau ļaužu paražas aizmirsis, — Priska teica nopūtusies un atkal ielīda kaktā uz lāviņas savā vietā.

Smagas, dedzinošas skumjas bija sagrābušas viņas sirdi, grūtas domas jaucās pa galvu. Garais mūžs nostājās acu priekšā ... Kur palicis prieks, kur jautrība? Diendienā darbs, diendienā rūpes — nav_ laika ne pastaigāt, ne elpu atņemt. Un trūkums — kāds bijis, tāds palicis; no mazotnes kā piesities, tā ari vairs neatkāpjas. .. Visu, kas sirdī bijis labs, kas dvēselē dzīvs, trūkums kā ķirmis sagrauzis: bija skaistums — nepamanīja, kā novīta; bija spēks — kas zina, kur palika; bija cerības — arī tās zudušas; un palikusi viena rūpē — meitai dzīvi iekārtot, tad var arī mirt... Bez nožēlas, bez skumjām, drīzāk priecīgi viņa pamestu šo pasauli: tik rūgta tā, tik apnikusi, tumša un nemīlīga ... Tur būs kaut mūžīga atpūta, bet šeit nav ne miera, ne gaiša brīža... Viņa jau tā ilgi nodzīvojusi; kādu citu tāds posta un bēdu slogs būtu nospiedis vai arī licis galu padarīt, taču viņa visu pārcietusi, visu pārvarējusi. . . Nav brīnums, ka četrdesmit gadu vecumā nosirmojusi, dziļas grumbas izvagojušas augsto pieri, sagraizījušas kādreiz apaļo, sārto seju, vispirms to izkaltējušas un novītinājušas; tagad tā ir dzeltena kā vasks, slaidais augums saplacis, taisnā mugura saliekusies lokā, bet acis, kādreiz tik mirdzošas, nu ir apdzisušas, izbalējušas, kā salā nobāl ziedi... Niknas ciešanas aizdzinušas dzīvību no Priskas sirds, ar briesmīgu salu apņēmušas dvēseli! Kā šausta tagad viņa sēdēja uz lāviņas malas; netikās ne uz ko paskatīties, negribējās elpot; acis nodūrusi, viņa smagi pūta... Vētra gaudoja un sāpīgi atbalsojās dvēselē un sirdī, lauzīja kaulus.

— Jūs, māmuļ, labāk būtu gājusi gulēt, — nokopusies pie krāsns, Kriste sacīja.

— Viņa vairs šodien nebūs, — Priska dobji teica. — Jāiet vien pie miera ... — un, pastiepusi zilās, sastrādātās rokas, uzkāpa uz krāsns. Kauli nobrakšķēja, pati viņa vaidēja.

Kriste paskatījās uz māti, pavadīja to ar acīm uz krāsnsaugšu, un sirds viņai sažņaudzās. Māte ir tik veca, izkaltusi, nevarīga .. . Vai patiesi arī viņa kādreiz būs tāda? Nedod dievs!

Naktī Kristi vairākkārt pamodināja mātes smagās nopūtas; ne vienu reizi vien viņa dzirdēja apspiestas raudas.

— Māmuļ, vai jūs raudat? — meita prašņāja.

Kā raudas, tā nopūtas uz kādu laiku aprima .. . Vējš tās pārspēja ar savām žēlabainajām gaudām.

и

Ne jau velti Priska bēdājās, ne jau velti cauras naktis negulēja — gan raudot, gan smagi pūšot: nu jau trešā diena pagājusi pēc Mikolas dienas, bet Pilips arvien vēl kavējās. Šodien viņa bija aizskrējusi pie Zdora sievas, sak, vai šās vīrs neesot atbraucis? Kamēr Zdora nebija, vēl cerība mājoja viņas sirdī, slēpās tās dzīlēs, sildīja, bet, tiklīdz Karps atbrauca un pateica, ka Pilips, pārdevis atvesto, aizgājis projām un vairs viņš to nav redzējis, — Priska ne dzīva, ne mirusi atgriezās mājās ... Galvā viņai šalc, ausīs zvana, ap acīm griežas dzelteni riņķi. . . Viņa nespēja vārdu izrunāt; kā nolikās gultā, tā arī nogulēja līdz otrai dienai kā koka gabals.

Nākamajā dienā gāja paklaušināt ciemā — kas atbraucis? Iztaujāja, vai nav kur redzējuši viņas Pilipu. Ivans Knurs melsa, ka redzējis to krogā; Gricko Ho-menko stāstīja, ka manījis to kopā ar Ulasu Zagņibidu; Dmitro Škarubkis teica, ka saticis to pašā Mikolas dienā, kad Pilips posies mājup. «Uz kurieni nu?» Dmitro vaicājis. «Uz māju.» — «Vai visu pārdevi?» — «Pārdevu,» Pilips atbildējis un uzsitis pa kabatu ar roku.

«Vai no puteņa nebaidies?» Dmitro jautājis. «Ko mums putenis var padarīt!» Pilips smiedamies atteicis. «Kam Ind var kaitēt?» — «Tādiem, kas braukā karietēs, kas no sala baidās,» un pasmējies aizgājis projām.

Citi, kurus Priska iztaujāja, teica, ka viņas Pilipa nav ne acīs redzējuši, lādēja laiku, lādēja sniega aizputināto un piedzīto ceļu, teicās, ka nemūžam nebraukšot uz šo tirgņ, sastāstīja, ka daudz ļaužu nosaluši; tos, kas kājas, rokas vai degunu nosaldējuši, neesot nemaz ko rēķināt... gan policija, gan stanovojs braukājot riņķī apkārt, atrokot sniega kupenas un velkot laukā nosalušos ... «Gluži kā malka tie sakrauti policijā!» Petro Usenko piebilda.

Priska atnāca mājās noraudājusies un nobēdājusies. Kriste arī raud, viena otrai vārdu nebilst. Turklāt vēl Gricko plijas virsū: katru dienu nāk pēc galvasnaudas — šodien nāks un rīt arī būs klāt.

— Kur lai es ņemu? Tu taču redzi — Pilipa nav mājās, — Priska raudādama atbild.

— Droši vien šņabi tempj! — Gricko ņirgājas. — Visi atgriezušies, bet šā nav.

— Varbūt nekad arī vairs nepārnāks ... — tā Priska.

— Pats nelabais viņu neraus! Tādam nekas nelēcās! — Gricko bļaustās un, pagriezies pret Kristi, ņemas viņu piezobot. . . Uzvelk par puišiem. Kriste zina, kurp Gricko tēmē, bet klusē, lai nenokaitinātu to vēl vairāk.

Gricko ir bagātnieks, īsts trans: viņam ir trīs pāri vēršu, divi zirgi, vesels simts aitu, divas mājas — vienu iznomā, otrā dzīvo pats ar neprecētu dēlu. Viņa dēls Hvedors ir kluss, glīts puisis, strādīgs un paklausīgs, šņabi nedzer, pa krogiem nestaigā. Viss būtu labi, bet... rudeni Gricko gribēja Hvedoru saprecināt ar Rjabčenko Hivru, lai gan neglītu, toties bagātu meitu, taču Hvedors ņēma un atteica — neparko neprecešu Hivru. «Kuru tad tev vajag? Mācītāja meitu?» — «Redz,» Hvedors saka, «Pritikam ir jauka meita — Kriste.» Gricko paskatījās uz dēlu tā, it kā gribētu tam izurbties cauri. «Pritikam? ... Jauka gan, bet kas viņai ir?» bargi pajautāja. Un vairs Hvedoru nespieda.

Kopš tā brīža Gricko nekad nepalaida izdevību ar

17

2 Staigule

kaut ko Pritikam sariebt. Bet Hvedors, kā par spīti, arvien vairāk līp pie Kristes; ne tik daudz šī puisim, kā viņš tai tinas apkārt. Ļaudis ciemā sāka mēļot: Kriste piebūrusi Hvedoru un nu ņirgājas par viņu. To uzzināja Gricko un kļuva vēl trakāks: izlamāja Hvedoru, gandrīz vai piekāva un piedraudēja, ka šis Pritiku ar visu ģimeni izdeldēšot no pasaules; un tagad, kad vien sastop Kristi, tūliņ ņemas kaunināt par puišiem. Tā arī tagad ne vienu dzelksni vien iedzina meitenes sāpošajā sirdī. . . Kriste klusēja. Un ko lai viņa teiktu? Vai viņai maz prātā puiši, kad mājās tādas bēdas? Priska sāka meitu aizstāvēt.

— Ko tu, Gricko, esi uzēdies? — viņa jautāja. — Tiklīdz ieraugi Kristi, tā puiši un puiši . . .

— Vai tu maz pieskati savu meitu? — Gricko bargi uzsauca.

Mātes sirds sažņaudzās, sāka sāpēt. Jau tā spieda to smagas bēdas, bet šie apvainojumi durstīja kā ar īlenu.

— Labāk jau pieskati savus bērnus, nenāc citu mācīt ... — viņa sašutusi atbildēja.

— Nekā, mācīšu gan, mācīšu! — Gricko uzbrēca.

— Ko tu vari mācīt? Uztaisi lielāku dūšu, tad vairāk redzēsi, — Priska neizturēja, iedzēla par to, ka šis atnācis iedzēries.

— Tu nu labāk nerunā ... Tu esi burve, un tava meita tāda pati! To vien tik zināt kā puišus valšķināt un pieburt.

— Kādus puišus? — Priska brīnījās.

— Nezini? Iztaisies par svētu? Kas manu Hvedoru dulnu pataisījis? Kas viņu apdzirdījis, kas apsvēpējis? ... Domā, ka nezinu? Labāk jau apklusti!

Un, nozibsnījis ar acīm kā ar asiem nažiem, viņš aizcirta durvis un devās projām.

Nelaime nekad nenāk viena; jau tā ļauni, nē, vajag vēl ļaunāk ...

— Kriste, ko viņš sarunāja? Par ko tādas valodas? — ar pārmetumiem un asarām viņa vērsās pie meitas.

Meitene stāvēja mēma un sastingusi, gluži balta nobālusi. Viņu bija nobiedējis tracis, ko sacēla Gricko: viņu bija nobiedējušas tā briesmīgās acis, tā spalgā

ImIss. Viņa ne vārda neteica mātei, asarām pārplūzdama.

Ak tad taisnība? ... Taisnība? ... — māte iesaucas tik žēli, it kā sirds pušu plīstu.

Māmuļ, māmuļ! ... Nav ne kripatiņas taisnības! — Kriste atbildēja, skaļi raudādama.

Priska nezināja, kam lai tic, kam lai klausa. Domas viņai galvā juka, šaudījās: te viņa dzirdēja baigo vētru, te rādījās putenis, kāds sauca, tad apklusa, ausīs skan Pilipa balss, viņa redz to bezspēcīgu noliekam stingstošo galvu sniegā . . . Sirds vai pušu plīst, te atkal acu priekšā ķilda ar Gricko, nāk prātā vārdi, kurus tas bija izmetis par Kristi... Dievs zina! Vai meita mātei atzīsies? ... Un viņas sirds jau pamirusi, pārstājusi pukstēt; smagums uzgūlies dvēselei, melna sega aizklājusi acis. Ak kungs, kādas mokas! Kādas negantas, gaužas mokas!

īsā diena pagājusi, iestājusies ziemas nakts, gara ziemsvētku gavēņa nakts. Ko gan visu tādā naktī nevar izdomāt? Kas neienāk prātā, kas neiziet caur sirdi? Un Priska taču ne mirklīti neaizmiga: kā nolikās vakarā, tā cauru nakti tik vien bija dzirdams kā viņas grūtās nopūtas, viņas rūgtās elsas. Kriste arī ilgi nevarēja aizmigt: šoreiz viņa neuzdrīkstējās kā pagājušo un aizpa-gājušo nakti māti mierināt. .. Gricko zinājā, kad viņai atriebties . . . Līdzcietības viņam ne druskas! ... Kā lai viņa tagad pārliecina māti, ka nav vainīga! Vai atklat visu, ko slepeni runājusi ar Hvedoru? Bet kura meitene visu var pastāstīt savai mātei? Varbūt arī bijis kaut kas tāds, par ko māte uzzinājusi aiz matiem paplucinātu; bet, ja nezina, mierīgs prāts ... Kā lai to pasaka — un vēl tagad, kad mātes sirds jau ta asiņo, kad viņai varbūt tikai tēvs rādās, kad viņa tikai tēva balsi dzird, kā toreiz, pavadot to uz tirgu? Sāpes un žēlums pildīja sirdi, durstīja to kā ar nazķ Kriste klusēja, klausīdamās mātes skumjajās nopūtās; dzirdēja, kā māte slauka asaras, kas plūstin plūda no acīm. Jauna dvēsele ilgi nevar izturēt tādu smagumu, tādu bēdu; tā pagurst zem pārmērīgā spiediena. Neizturēja arī Kriste; it kā miegs, it kā snaudiens, it kā nogurums sāka viņu ieaijāt, vēra ciet saraudātās acis.

2*

19

Kriste pamodās, gaismiņai svīstot, un pabrīnījās, ka māte vēl nav piecēlusies. Ja kādreiz agrāk Kristei gadījās aizgulēties, māte vienmēr modināja; un nu jau gaisma ar pelēkām acīm raugās logā, bet māte vēl arvien klusu guļ uz krāsns un nekustas: «Lai jau māmuļa paguļas,» Kriste domā. «Lai kaut mazliet atpūšas, kamēr apkopjos.» Kriste staigā uz pirkstgaliem, lai netraucētu klusumu, kas valda istabā; bet nekā — salmi čaukst un pat brīkšķ. Kriste pūlas būt vēl uzmanīgāka. Jānomazgājas, taču istabā nav ūdens. Meitene kā kaķe aizzagās uz priekšiņu; kad ienāca iekšā, pirmais, ko ieraudzīja — māte pamodusies, tumšajā kaktā pret balto sienu vīdēja viņas pelēkais augums ... Tā nav māte, tas nav dzīvs cilvēks, tas ir rēgs no viņpasaules. Viņas kaulainajos plecos pelēksnē krekls — platin plats, it kā viņai nebūtu šūdināts; kakls dzeltens, izstiepies kā mirušai, kauli izspiedušies, iegrimušie vaigi vaska krāsā, acis plaiksni kā alvas naudas gabaliņi, zem tām nokarājas zili maisiņi, lejāk sarkani plankumi. Pati bēda, pati nelaime neizskatītos tik baigi kā tobrīd Priska! Viņa visa drebēja, lūpas kustējās, it kā kaut ko čukstētu... Kriste gandrīz vai izmeta no rokām krūzīti, ieraugot māti.

— Nav atgriezies? ... Vēl nav? — Priska sašķiebusies jautāja, kā sausa zālīte nočabēja. Viņa, šķiet, gribēja raudāt, taču nejaudāja; acis dega, kvēloja, un, lai kā viņa mirkšķināja plakstus, nenāca neviena asariņa.

Ap pusdienu atkal parādījās Gricko.

— Ak kungs, ko tas tēvocis tā skraida! — Kriste iesaucās, ieraudzījusi Gricko.

— Kur māte? — tas jautāja, istabā ienācis.

— Uz krāsns, — Kriste atbildēja. Priska vēl nebija kāpusi lejā.

— Ko gulšņā? Celies un posies uz pilsētu pēc vīra! — Gricko iesāka.

— Ko es iešu pēc viņa? Vai tad pats neatnāks? — Priska novaidējās sakustēdamās.

— Atnāks ... Gaidi vien ... Sagaidīsi... Nosalis! — vārdus skaldīdams, Gricko beidzot pateica.

Pie šiem vārdiem Priskai it kā ar nazi kāds iegrūda sānos; viņa saslējās, sarosījās... un tā arī sastinga uz v lr|,is kaut jel vārdu teikusi, kaut jel nopūtusies! I ik.ii ,ii neprātīgām acīm cieši raudzījās uz Gricko.

К liste paskatījās uz ļaunās vēsts atnesēju, paraudzī-I■ i. uz māti, satvēra seju ar rokām, piespieda galvu pie кiasns ...

Ak manu tētiņ, ak manu mīļo! — viņa nemaņā iesaucās, drebēdama pie visām miesām.

Suprunam auksti drebuļi pārskrēja no šā Kristes kliedziena, bet vai nu šo aizkustinās asaras: pastaigāja pa istabu un atkal ņēmās stāstīt:

— Redz še, biju pagastnamā... aiznesu galvasnaudu ... Redzēju, atnāca papīrs: pavēstīt sievai vai bērniem, vai kādiem radiem, lai ierodas pilsētā apskatīt... Uzgājuši sniegā nosalušu . . . Zagņibida it kā pazinis... Un lai ņemot apglabāt, ja gribot... Tur pie viņa atraduši arī jaunus zābakus un vēl kaut ko . .. Pagasts gribēja pēc tevis sūtīt ziņnesi, bet es teicu: tāpat būšu tai pusē — ieiešu un pateikšu.

Pabeidzis Gricko paskatījās uz Prisku, uz Kristi... Priska klusēja, Kriste raudāja. Viņš atkal pastaigāja pa istabu, tad vēl un vēl, atkal pavērās mātē un meitā... Neviens neuzminētu, kas vīdēja viņa acīs: vai tas bija prieks, vai rūgta nožēla? Viņa seja bija sašķiebusies . .. Kriste joprojām skaļi vaimanāja.

— Jūs taču dzirdējāt? — viņš dobji jautāja un apgriezies izgāja no istabas. Viņam pakaļ noskanēja Kristes neprātīgais kliedziens un izgaisa pagalmā. Gricko nodrebinājies iegriezās ielā.

— Ai bēdas! ... Ai māmiņ! — Kriste sauca, pieiedama pie mātes. — Ko mēs, nabadzītes, tagad darīsim? ...

Viņa skatījās uz māti ar saraudātām acīm, bet māte uz viņu ar sausām, ugunīgi kvēlojošām.

— Ai bēdas! Ai posts! — Kriste vaimanāja, mātei pieplakusi.

Priska joprojām skatījās uz meitu ar neprātīgām acīm un drebēja. Un tad it kā no pazemes ... Briesmīgs dobjš kliedziens izlauzās no Priskas krūtīm un izplūda ārprātīgās raudās ... Māte piekļāvās pie meitas, aptvēra tās galvu ar rokām un baigi baigi sāka gaudot.

— Mana meitiņa, mana cielaviņa, pagalam mušu dzīvīte!

Laukā savilkās mākoņi, iekšā kļuva tumšāks. Un šinī nokrēslī gluži kā pūces saucieni atskanēja mātes un meitas žēlabas . .. Meitas smalkā un bēdu pilnā balss saplūda ar mātes aizsmakušajām vaimanām, piepildīja istabu, sitās pie sienām, plaka pie grīdas... Posts un bēdas raudzījās no tumšajiem kaktiem.

Līdz pašam vakaram vaimanāja meita un māte. Aizmirsa ēdienu, aizmirsa visu pasaulē. Odarka, Zdora sieva, no sava pagalma izdzirdusi viņu briesmīgās vaimanas, nāca raudzīt, kas tur ir, — un ar pūlēm no Kristes izdabūja, ka šās apraudot tēvu. Kaimiņiene ņēmās mierināt Prisku — varbūt tās tikai baumas — vai ļaudis mazums ko izrunā! — taču vēl gaužāk ievainoja nelaimīgās sirdi, vēl vairāk asaru sāka plūst no vecajām acīm. Aiz asarām Priska nevar ne vārda izteikt; tiklīdz sāk, tā tūliņ jāraud. Sadrūmusi, nobēdājusies Odarka devās uz māju.

Satumsa. Laukā tāda kā migla, tāda kā dūmaka plandās virs zemes. Istabā melni melns, vienīgi aizsalušie logi blāvo kā acs, ko aizvilkusi nagata, un kļuvis tik kluss kā kapā. Apklusušas abas — māte un meita. Ir jau arī laiks, jo reiz taču pienāk gals asarām, pienāk gals vaimanām: balss aizsmok, asaras izsīkst, nogulsni sirdī, dvēseles dziļumos. To vietā rodas domas, uzmācas nojautas — cita par citu bēdīgāka, cita par citu smagāka. Tumsā tās izplešas, kļūst skaidrākas; pagājušais nostājas acu priekšā, it kā nupat noticis; staigā ļaudis — dzīvi cilvēki, skan viņu valoda — dzīvas balsis ... Viņu bēdas, smiekli, prieki, asaras.

Arī Kristes un Priskas galvām nepagāja garām šīs mokošās domas. Meita, ielīdusi gultas kaktiņā, sēž, izmisīgi pievērsusi skatienu pelēkajām rūtīm, un to bālganajā laukumā redz tēvu ... savu tēvu — pamaza, drukna auguma vīru ar apaļu seju, rudām ūsām, labsirdīgām, brūnām acīm. Kāds viņš pats, tādas arī viņa acis; ne jau velti mēdz teikt: acis — dvēseles spogulis. Viņš patiesi bija labs: ne vien viņai nekad pāri nedarīja, bet reizēm arī māti apvaldīja, kad šī ņēmās bār-

и» . . Un ar svešiem bija tāds: labāk savu atdos nekā

i Ha ,uztiks. Māte, kad noskaitās, teica: kas tu esi par cilvēku? Tīrais lempis, sevi nevari aizstāvēt! Bet tēvs vii.ia i - no traka labāk pa gabalu, un tāds viņš bija vienmēr; iedzēries ātrāk liekas gulēt, nevis tā kā citi: I><11 kapeiku izdzer, bet, mājās pārnākuši, visu apgriež i iņķi . .. Un tagad tēva vairs nav... Kur viņš ir? Vai dzird mūsu žēlabas, vai redz mūsu asaras? ... Dvēsele, stāsta, kopš devītās dienas lidinoties pa pasauli — varbūt arī tēva dvēsele ir pie mums? Kā Kriste gribētu redzēt viņa dvēseli, parunāties ar to! ... Pajautāt, vai viņsaulē tāpat kā šinī... Stāsta — nāve visus padarot vienlīdzīgus; viņpasaulē viss esot otrādi: kas te cietis badu un salu, tas tur esot paēdis un sasildījies; šeit alkusi tava dvēsele, tur sirds priekā atplaukusi; kas_ te bijis zemnieks, tur tiekot kunga kārtā ... Vai arī tēvs tagad ir kungs? ... Viņai gribētos paskatīties, kāds tēvs ir kunga kārtā ... Palūgtu, lai viņu, Kristi, arī pārvērš par kundzēni. Bet nē, labāk ne! Viņi ir tik nelaipni un lepni — tā var dvēseli pazudināt; labāk lai paliek viņpasaule ... Bet šinī? Kaut mazliet vairāk rocības, nu, kādu svētku kārtu: tagad kā svētdienā, tā darbdienā — viena un tā pati! Vajadzētu jaunus zābaciņus, sudraba auskariņus — tādus, kā viņa redzējusi Marinai, kad tā pārnāk mājās no pilsētas, kur kalpo pie kungiem. Labi būtu arī gredzentiņš, tāpat no sudraba, un lai būtu laikā, nevis tāds kā Gorpinai — sudraba gan, taču stīpas lielumā: lai nekristu nost vajadzēja aptīt pirkstu ar pakulām ...

Un tā jauniņā Kriste sapņos ņēmās pārcilāt savu nabadzību, izklāstīja apslēptos vēlējumus: nav jau tie lieli, gaužām mazi, bet arī to mazumiņu nevar sasniegt — un sirds smeldz, ka tagad, kad tēvs miris, viņa ne pie kā netiks.

Bet ko domā Priska, uzkāpusi uz krāsns un satvērusi galvu ar abām rokām? Gar acīm slīd pagājušās dienas: viņas liktenis, viņas rūgtais liktenis, kas dzenājis viņu pa plašo pasauli, kamēr atvedis Marjanivkā ... Viņa ir kazaka meita, kopš mazotnes palikusi bārene, kad tēvs un māte nomiruši koleras laikā... arī radi, kādi bija, nomira, bet viņa palika... palika pie svešiem, ganīja ciema ļaužu zosis, ganīja cūkas, teļus, kamēr izauga. Un pēc tam atkal darbs, darbs pie svešiem, tikai sev ne. Kalpoja viņa pie savējiem, kalpoja pie ebrejiem, kalpoja pie tirgoņiem . . . Kāda tirgoņa atraitne beidzot salīga viņu par vēdera un apģērba tiesu, lai ceļojumos vienmēr būtu līdzi kalpone. Bagāta, vēl pajauna — atraitne nevarēja rimties dzimtajā vietā un ik gadus mētājās apkārt gan pa Harkovu, gan Kijevu, gan Odesu. Priska, uzticīga kalponīte, brauca visur līdzi, uzposa un aptekāja savu kundzi. Reiz tā nodomāja doties uz Kijevu. Pirms izbraukšanas Priska bija savārgusi: sāpēja rokas, sāpēja kājas, sāpēja galva — tā, ka pat grūti bija acis atvērt. Taču,.ko tu darīsi, vajadzēja braukt. Aizkļuva līdz Marjanivkai — un Priska pavisam nolikās . . . Kas noticis tālāk — viņa nezina; atjēgusies tikai Gricko Supruna mājā. Toreiz tas bija muižas stārasts, un pēc vācieša — pārvaldnieka ieteikuma kundze pie tā bija pametusi savu kalponīti. Atspirgusi viņa visu laiku gaidīja pavēlnieci, ka tā taču atbrauks un ņems līdzi. Bet, redzams, kundzei viņa ne visai rūpēja, jo tā ilgi kavējās. Priska gribēja salīgt pie kāda no ciema ļaudīm, taču Gricko neļāva — sak, atstrādā vispirms to maizi, ko gulēdama esi apēdusi. Priska palika. Tur viņa satikās ar Pilipu: viņš bija stārasta kalps. Vienāds liktenis, vienādas bēdas saved cilvēkus kopā... Gricko ir tik nejauks, tāds bļauka; viņa sieva Hivra — tīrā ragana, tik vien dzird, kā Hivra rāj Prisku vai Gricko kliedz uz Pilipu . . . Kalpone un dzimtcilvēks sadraudzējās, žēlodamies viens otram par savu likteni. Priska ātri vien bija pamanījusi gan Pilipa brūnās acis, gan viņa zīžainās ūsas. Pilipam arī neizgāja no prāta Priskas smuidrais augums, viņas lēnais raksturs, viņas jaukā balss .. . Biežāk un biežāk viņi sāka satikties. Paskat, Pilips dzen lopus dzirdīt, bet Priska paķer spaiņus — un arī skrien pēc ūdens ... Vai atkal Priska iet pagalmā pēc kurināmā, bet Pilips, kur gadījies, kur ne, klāt gan! Priska apēsto maizi jau atstrādājusi, bet no Gricko mājas projām neiet un vienmēr sūdzas Pilipam, cik Hivra nikna. Reiz naktī viņi satikās dārzā zem ābeles. Pilips sargāja ābolus, bet Priska . .. kā Priska tur gadījās — līdz pat šim laikam viņa to ne-

m ,, he! vai hut ir aizmirsusi... Vienīgi nav aizmirsies, i i innukl Pilips skūpstīja viņas jau tā kvēlo seju, ka ■ m|.i, ka viņš šo mīlot un visu mūžu mīlēšot, kā solī-likiīdz. viņi apprecēšoties, šis uzcelšot jaunu māju ..и .ihi varēšot dzīvot savā saimniecībā. Priska nebija и minu, jo Pilips taču dzimtcilvēks. «Vai tad dzimt-ļ.niilis nav cilvēki?» viņš jautāja. «Arī dzimtļaudis .1 ivo virs zemes, nevis pazemē ...» Priska domāja, pārlika pagātnē bārabērna liktenis — dzīvojusi kaila, Ii.i hi, ne lakatiņa uz galvas, bet nākotnē . .. trūkums un nabadzība, mūžīgs darbs svešiem, mūžīgas pūles... i abi, kamēr ir veselība, kamēr spēki klausa, bet, ja nu '.uslimst, kā nupat gadījās! Bez savējiem, bez mājvietu-, - nomirsti kaut vai žogmalē. Taisnība Pilipam: arī dzimtļaudis dzīvo virs zemes, nevis pazemē ... Un viņa bija ar mieru. Devās pie pārvaldnieka, tas ne vien neliedza, pat uzlielīja par to, ka meiča nav baidījusies nebrīves. Teica, ka varbūt pie citiem kungiem gan ne-bnve esot briesmīga, bet ne pie šā . . . Šis došot viņiem ļaunu mājiņu un zemi gan sakņu dārzam, gan tīrumam. Pirmajā svētdienā viņi salaulājās. Lai gan pārvaldnieks bija samelojis, dodot tādus solījumus, bet vai tad nav vienalga, kur Priskai jāstrādā? Agrāk strādāja tirgoņiem, ebrejiem, tagad strādās kungam: iebraukts zirgs savu ceļu zina. Un pārvaldnieks gluži arī nepiekrāpa: lai gan sakņu dārzu un jaunu māju neiedeva, toties ierādīja vietu Suprunam kaimiņos; tomēr pašiem sava saimniecība. Tiesa, Gricko šķendējās: lai kur gadoties slaisti, šim visus grūžot uz kakla! Hivra lād Prisku no panckām ārā pa visu Marjanivku: gan šāda, gan tāda, gan netīrīga, gan nejēga! ... Bet alga viena: kā Pilips, tā Priska pie lamām pieraduši. Dzīvo viņi divatā klusi un mierīgi... Pēc gada viņiem piedzima dēls Ivasis, nākamajā — meitiņa Kriste. Ivasis neizturēja — nomira, bet Kriste izveseļojās un pamazām auga. Mātei mierinājums: izaugs — dienās būs palīgs. Tā pagāja trīspadsmit gadu; četrpadsmitajā viņus iepriecināja ziņa par brīvi. Tās nebija tukšas valodas, kas vienmēr klīda dzimtļaužu vidū, bet tīra patiesība, to pašu arī mācītājs baznīcā bija teicis. Pilips un Priska atvilka elpu: tagad nu gan viņi padzīvos. Pēc diviem gadiem

atnāca brīvība. Pilipam iedeva gruntsgabalu un divas desetīnas tīrumam. Uzcēla Pilips arī mājiņu, — nu bija pašiem sava! ... Ak kungs, kāds Priskai par to bija prieks! Kā viņa nežēloja rokas, apmezdama un posdama istabu, lai ziemu aukstums nelīstu iekšā un vasarā lietus netecētu cauri.. . Lai gan par to visu bija jāmaksā, tomēr vieglāk, ja savs mājoklis, nav jāklausās ne Gricko lamas, ne Hivras pārmetumi. Pati kopj mazo dārziņu; Kriste viņai palīdz. Mātes sirds priecājas, vērojot, kā brīvībā aug meita. Mums klājas sūri un grūti, Priska toreiz domāja, varbūt bērniem būs labāk? Un sirdī loloja cerību: dievs dos — viņas bērnam gadīsies labs cilvēks — ņemsim iegātni pie sevis. Pilips jau kļuvis vecs, un pašai arī nav daudz spēka, — lai nāk iegātnis, lai jaunie veco acu priekšā mācās saimniekot: atdosim viņiem visu.

Tā Priska domāja, bet kas iznāca? ... Kā lai tagad dzīvo pasaulē, ko lai dara? Kas sēs, kas druvu kops? Kas maksās izpirkumu, galvasnaudu? Grūti viņiem bijuši šie maksājumi... Pagājušo gadu sakrāja naudu govij — Priska nopriecāties vien nevarēja par savu mazo telīti. Gads padevās neražīgs, tikko pašiem pietika maizes, bet pārdot — ne domas. Kur lai nopelna? Citos ciemos gan alus darītavas, gan degvīna dedzinātavas, gan cukura vārītavas, bet viņu ciemā kaut jel kas bijis ... Un neliek miera — maksā galvasnaudu! Pavasari palika parādā par pirmo pusi, rudenī jāatdod par visu gadu. Lamājās Pilips ar piedzinējiem, lamājās arī Priska. Atbrauca stanovojs, paņēma telīti un pārdeva par grašiem ebreju miesniekam. Viņa aiz bēdām un asarām gandrīz vai saslima. Nu, tas bija toreiz; lai cik rūgti, tomēr smagums gūlās uz Pilipa pleciem; viņš bija saimnieks, no viņa arī prasīja ... Bet tagad? Tagad atnāks un māju pa baļķēnam vien izvazās... Ko viņa teiks, ko padarīs — viņa taču nevarīga, neko nesaprot! Tagad Gricko viņu dzīvu aprīs! ... Sirds pamira, pārplūda asinīm. Tad būtu jel miris kā visi cilvēki — savās mājās; taču nē — gribēja izdarīt labu, bet atrada nāvi. Tagad nu viņai atlicis tikai doties pēc nomirušā. Kā lai tādā salā iet uz pilsētu? Nav ne siltu drēbju, ne lāga apavu. Nu, kaut kā varbūt arī aizies: bet ko tur darīs — rokās

in. ins un mājās atnesīs? Vajag arī apglabāt — samak-,i Mi.intajam ... Ak kungs! Viņai taču nav ne kapei-K i beidzamo rublēnu paņēma līdzi, kad gāja projām, I... ih nopirkt... Pamest tāpat? Lai ņem un sagraiza, un iegrūž bedrē kā suni bez mācītāja, bez baznīcas ce-m-ик mijas? Kā tad tā? Vai viņš pēc paša gribas nomira, v ,ii hsi gāja nāvē? ... Tā dievs nolicis, tāda, redzams, viņa griba!

1^1 n Priska sāk lūgt dievu, izklāsta tam savas bēdas ... I .Mīl velti viņa istabā lauza rokas, ceļ acis pret debe-.nu: tur saltajā, skaidrajā jomā tikai zvaigznes atplaik-mii vārgu gaismu. Tām vienalga, kas notiek uz zemes; Klusu kā dziestošas dzirkstis to gaisma nogulstas uz sadilušajiem kukuržņiem, zilgani atspīd sniega putekļos; zvaigznes, šķiet, kaitējas ar savu gaismu ... Bet debess — mēma un salta kā akmens, tukša un klusa ple-šas pār zemi, salā sastingusi, un spiež, it kā nospiest gribēdama... Kas tur uzklausīs Prisku?... Varbūt < iema ļaudis? Arī ciems apklusis: nekur neatspīd uguntiņa, suņi nerej — visi aizmiguši cietā miegā. Ļaužu mājokļi kā kapenes melno sniegu vidū ... Mēmi un klusi tie neizpauž, kas notiek zem jumtiem. Vai laimīgs liktenis sarga iemītnieku miegu, vai rūgtas bēdas liek tiem grozīties no vieniem sāniem uz otriem... Briesmīgais sals mājeles pieplacinājis pie zemes — vienīgi no skursteņiem slij dūmu strūkliņa par zīmi, ka tur iekšā vēl nav izgaisis siltums, vēl gail cilvēku dzīvības.

Tikai virs Priskas jumta nestīdz garaiņi. Tiklīdz Kriste, pusdienu vārīdama, uzzināja par tēvu, tā aizmirsa visu pasauli. Uguns krāsnī gruzdēja, gruzdēja, kamēr noslāpa; siltums izgāja pa neaiztaisīto dūmeni; pusdiena krāsnī atdzisa. Durvis Zdora sieva pametusi neaizdarītas; pa spraugu no priekšiņas plūst aukstums; istabā tikpat salti kā laukā. Bet Priskai un Kristei vienalga. Tās sildās bēdu kveldinošajā ugunī, asaru rūgtajā versmē ... Galva deg kā ugunīs, acis kvēlo, elpa karsta, pat lūpas sasprēgā no tās, mute kļūst sausa.

Nakts paiet. Cauri zaļganzaļiem mākoņiem balsnī debess mala; gaisma raugās uz zemi blāvām acīm ... Kāpēc? Kādu mierinājumu tā atnesīs, kādu padomu dos?

«No laimes un bēdām šķetinās likteņa pavediens,» mēdz sacīt.* Vienīgi Priskas liktenis nav veidojies kā citiem labiem ļaudīm. Bēdu viņai — gan aiz muguras, gan priekšā — ar acīm neaptversi, ar prātu neapsvērsi ... Bet laime? Bija domas par laimi, bija veltīgas cerības, kuras arvien viņu piekrāpa, sašķīda pret apnikušās dzīves asajām šķautnēm, pret tās nabadzību un trūkumu ...

Līdz šim arī tā bija labi. Līdz šim kaut veltas cerības bija; lai gan tās krāpa, tomēr vērta ļauno likteni skaistāku. Bet tagad? Kaut varētu iedomāties, uz ko cerēt nākotnē, — taču nē, arī to nevar. Klusi kā ogle pelnos gruzd viņas dvēsele, tikko likdama samanīt, ka viņa vēl ir dzīva, pēc kaut kā tiecas, kaut ko vēlas ... Tā satrūd koks: jau zari nokaltuši un serde izčākstējusi, bet tas vēl joprojām stāv; vējš un slapjdraņķis nobrāž sausos zarus, bet vidu izgrauž ķirmis; no vienas vietas caurumi, no vienas vietas dobumi, tikai stumbrs, kaut arī vidū tukšs, vēl stāv. Ar vēju vien nepietiek, vajag vētras, lai to nogāztu, — un tas čīkstēdams gaida vētru.

Arī Priska gaida savu vētru. Taču tā nenāk! ... Bet domas kā tārpi ņudz pa galvu, grauž viņas slimo sirdi, dragā vājos spēkus.

Nu jau trešo dienu viņa domā, kā aizkļūt līdz pilsētai. Gulēt iedama, nolemj: rīt... rīt katrā ziņā iešu; lai kas, bet rīt saposīšos ... Taču nākamajā rītā dzīve atkal liek šķēršļus priekšā: ar ko lai dodas ceļā, ko lai velk mugurā? ... Un atkal mokošas domas grauž viņu līdz vakaram; augu dienu tur ciešās knaiblēs, lai vakarā izvārdzinātajā sirdī modinātu cerību rītdienai.

Tā viņa posās un nesaposās. Trešajā dienā no pagasta aizelsies atskrēja stārasts un ņēmās bārties.

— Mums vien tikai viss jāizdara! — viņš klaigāja. — Bet kuram te vairāk daļas — sievai vai stārastam? Kauna nemaz! Pašam tik daudz darīšanu, ka ne sajēgt: katru mīļu dienu mani jūsu — velnu dēļ izsauc uz pagastnamu, nu uz pilsētu jāiet, jāapskata visādi dzērāji, kas nosalst mēslainē! ...

I vr I г nu dienām viņš atkal atnāca: atnesa jaunus /• 11»«iк us, sals maisiņu un lakatu.

Nauda arī, — teic, — pieci rubļi bijuši, tikai tie IMiiiieti par galvasnaudu.

Tur jau tikai trīs rubļi pienācās, — Priska iebilst.

Nav mana darīšana. Pagastnamā paturēja. Ej pati un uzzini#

Slarasts aizgāja. Priska noraugās uz atnestajām mantiņām, — lūk, kas palicis no viņas Pilipa!... Bet Kriste nrviļus vēl vairāk uzplēš mātes brūces, — apskatīdama nlnesumu, viņa saka mātei:

Tēvs nopircis jaunu lakatu un zābaciņus ari... < ik maziņus un skaistus! Kam tie domāti? Un te ir \als! Arī sainītī kaut kas ir.

Kriste izvilka kaut ko papīrā ietītu un ņēmās apsk'a-tit. Meitenei acis iemirdzējās, kad viņa ieraudzīja trīs garas zīda lentes un mazus auskariņus ar krustiņiem piekariņos. Tas taču viss viņai pirkts, viņai! . . .

— Paskatieties, māmuļ, ko tētis man nopircis, —-viņa rāda mātei.

Priska nodrebēja un novērsās ... Rūgti viņai bija klausīties meitas priecīgajā čalošanā, sāpīgi skatīties pirkumos . . . Cik dārgi viņai tie tagad iznākuši! Cik tie tagad nemaksā! Viņu pārņēma stingums, visu to redzot, iztēlojoties, kur un kā tie atrasti. ..

Aizritēja vēl nedēļa. Diena pēc dienas, nakts pēc nakts, aizvilkās kā tārpi, kam nav kāju, arvien tālāk un tālāk aiznesdami sev līdzi baigo notikumu. Tiesa, tas vēl arvien bija tepat, ieskatījās viņai sejā ar savām mirušajām acīm; taču arī dzīve nedeva mieru: arī tā skaļi sauca, dziedāja savu nebeidzamo dziesmu.

Un svētki jau degungalā: svētvakars ar saldo biezputru, ziemsvētki. .. Lai cik grūti, bet ik gadu bija vēl ari zivis un pīrāgi; un ziemsvētkos, lai nu ko, taču desas, kaut arī pirktas, katrā ziņā ēda. Bet tagad? Kur lai visu to ņem?... Un, ja nav, kā vienmēr bijis, — labāk lai nav nemaz! No vērmelēm Priskai nebūtu tik rūgti kā no šīm smagajām un grūtajām domām ... Viņa atcerējās pagastnamā palikušos divus rubļus. Kāpēc viņi tos paturējuši? Vai visu, ko vajadzēja, nav paņēmuši no mums? ... Iešu, iešu gan ... un savu atprasīšu. Par

desmit kapeikām nopirkšu desu: Zdors kauj suķi — par desmit kapeikām iedos desu . .. Varbūt viņš vai kāds cits brauks uz pilsētu, palūgšu, lai nopērk sālītas zivis tāpat par desmit vai visām piecpadsmit kapeikām . .. Paliks vēl arī nebaltai dienai.

Nākamajā rītā saposusies viņa aizvilkās uz pagastnamu.

— Ko tev vajag? — pagastvecākais jautā.

— Nācu pēc naudas, — Priska atbild klanīdamās.

— Pēc kādas naudas?

Priska pastāstīja.

— Naudu paņēma Gricko. Viņš teica, ka tik daudz pienākoties no tevis. Ej pie viņa.

Kā pēc tā rūgtā apvainojuma Priska lai iet pie Sup-runa? Nē, viņa neparko neies. Kālab viņai jāiet pie tā, ja nauda atsūtīta uz pagastnamu.

— Bet varbūt Gricko pats būs pagastnamā; iet pie viņa ... vai es maz jaudāšu? — kaudamās ar savām domām, Priska skaļi prāto.

— Varbūt atnāks arī. Pagaidi.

Priska atsēdās uz lievenēm. Pagastnamā drūzma un kņada: viens iet iekšā, otrs nāk ārā, citu ved ... Lepni soļo Priščenko un, acis zibinādams, uzvelk: «Nu, vai dabūji?» Aiz viņa, zemu saliecies, Komars, kas dobji murmina: «Sagrūdis naudu un vēl jautā! Lielīties vēl par agru ... Nevar zināt, ko teiks starpnieks.» — «Lien tikai, lien pie starpnieka,» Priščenko kliedz. «Viņš teiks to pašu! ...» Un abi aizgāja. Pēc tam iznāk Lucenko sieva, pietvīkusi gluži sarkana un dusmīgi šķendējas: «Kas tā par tiesu? Tā esot tiesa? Trīs dienas noturēja, vēl trīs jāsēž! Māja put laukā, bet šis — sēž! ... Kur tas redzēts — veselu nedēļu cilvēku noturēt krātiņā? ...» — «Paskat, paskat, cik kāra uz vīriešiem; pati nākusi atbrīvot... Nav varējusi nociesties!» barā atskanēja. Lucenko sieva uzmeta apkārtējiem nievājošu skatienu un nospļāvusies nokāpa no lievenēm; smiekli viņu pavadīja ...

«Katram savas bēdas,» Priska domāja. «Bet svešiem, ko pasmieties.»

— Re, kur Gricko ved sev līdzi veselu plēni! — kāds izsaucās.

Pi i.ska paskatījās. Pa ceļu, nūju vicinādams, pirmais . • 11.1 Gricko, bet aiz viņa — kāds desmits sabozušos vim.

Tos visus arī ved uz atpūtu, — otrs piebilda.

Kā tad! — trešais piebalsoja.

Pūlī sāka smieties.

Gricko tuvojās lievenēm. Priekšējos nācējos Priska pazina Očkuru, Garbuzu, Sotņiku, Volivodu. Pienācis pie lievenēm, Gricko sasveicinājās.

— Kur pagastvecākais?

— Tepat jau ir.

Viņš iegāja pagastnamā un drīz vien atgriezās ar vecāko.

— Ei, kāpēc nemaksājat galvasnaudu? — tas uzsauca.

— Apžēlojieties, Oļeksijevič! Vai tad nezināt, kāds šogad bija rudens? Nekādas peļņas!

— Bet šņabim ir? — vecākais nemitējās.

— No kroga nemaz laukā nenāk, — Gricko klusām piebilda.

— Krātiņā viņus! — vecākais nolēma.

Desmitnieki visus aizveda uz aresta telpām. Priskai

sirds sāka dauzīties un sāpēt. «Par ko, par ko gan ar viņiem tā darās?» doma neatkāpās. «Vai viņi vainīgi, ka nav kur nopelnīt? Ak kungs! Cik ilgi viņi tā plēsīs?... Un no kā plēš?... Ko tas līdzēs, ka tie sēdēs cietumā?» Agrāk viņa nebija ticējusi, kad Pilips stāstīja, ka šo gandrīz iesēdinājuši, ar pūlēm atlūdzies. Tagad viņa to redzēja pati ar savām acīm, pati dzirdēja. Tātad arī Lucenko sēž par to pašu ... Viņa dzirdēja, kā Gricko lielījās, ka ietupināšot. Laikam par to Lucenko sieva žēlojusies, taču nekas nebija iznācis, vienīgi ļaudis izsmīdinājusi ... Arī par šiem smejas; atskanēja nikni smiekli. Nepazīst viņi žēluma, nav viņiem sirds!... Ak kungs! Suņi, vairāk nekas.

Domās iegrimusi, viņa nemaz nedzirdēja, kad vecākais sāka iztaujāt Suprunu.

— Kāpēc tu no tās tur sievas ieturēji divus rubļus?

— No kuras? — Gricko it kā nesapratis savukārt pārjautāja.

— Ei, sievel! Kā tevi sauc? Par tevi runā, — kāds vīrs piebikstīja Priskai.

Priska piecēlās un piegāja pie vecākā.

— Vai no šis, vai? — Gricko jautāja.

— No šīs.

. Gricko pasmīnēja.

— Jūs taču zināt, ka man iedeva piecus rubļus vienā gabalā: nebija ko izdot. Pie manis palika divi rubļi, gan jau atdošu.

— Tad nu zini, sievel, pie viņa ir tava nauda, — pa-gastvecis noteica un iegāja iekšā.

Gricko devās līdzi; Priska satvēra to pie rokas.

— Kad tu, Gricko, atdosi? — viņa klusu jautāja.

— Tpī! Pielipusi kā dēle! — Gricko lādējās. — Kad būs, atdošu. Es aizmirsu un atdevu par galvasnaudu.

— Kā tad tā, Gricko! No manis pienācās trīs, bet tu paņēmi piecus?

— Zinu, ka trīs. Trīs arī aprēķināju, bet atdevu piecus.

— Kas tad man atdos?

— Kas atdos? Skaidrs, nāksies pašam dot.

— Dod tūliņ, Gricko, man taču vajag.

— Dod tūliņ! Kur es tev tūliņ ņemšu? Man naudas nav līdzi. Atnāc uz māju, tur arī dabūsi.

— Kad atnākt?

— Nu, uz svētkiem vai arī pēc tiem.

Priskai sametās tumšs ap acīm.

— Kā — pēc svētkiem? Man vajag pirms svētkiem.

— Ko nu ar tevi runāt! Kur es tev raušu? — Gricko skaļi iesaucās, atmeta ar roku un pazuda pagastnamā.

— No viņa izplēsīsi gan, ja lieku paņēmis! Viņš tev atdos! — ļaudis sarunājās. — Re, man pusrubli noblēdīja... — Bet no manis rubli un vēl ielika aiz restēm... — Uz to viņš ir nadzīgs! Vēl klaušu laikos iemācījies ļaudis aplaupīt!...

Sadrūmusi, bēdīga Priska atgriezās mājās. Vēl tikai sākums, bet, palūk, ko dara Gricko. Šodien viņš... ļaužu priekšā... par dēli nolamāja, teica — kā dēle! Ak vai!... Par ko? Par to, ka savu prasīju? Ne jau velti viņu saukā par asinssūcēju. Apvainojums tik dziļi bija skāris dvēseli, tik sāpīgi žņaudza sirdi, ka Priska to nemūžam neaizmirsīs... Tas iesēdies galvā un neiet un' neiet laukā no prāta ... Nē, to es tev tā neatstāšu. Kāpēc

nmn jātaujā, kad nākt pašai pēc savas naudas? Zināji, no kā ņēmi, tad nu atdod! Neesot. Kam neesot? Viņam neesot? ... Nē, nē... Šodien pat iešu. Paēdīšu pusdienas un tūliņ iešu. Nekustēšos laukā no tavas mājas, kaunināšu visa ciema priekšā, kamēr atdosi.

Un Priska, paēdusi pusdienas, devās pie Gricko. Tas patlaban pusdienoja. Viņa acis nez kāpēc nemierīgi šaudījās no vienas puses uz otru pusi, seja drūma, mati saslējušies gaisā — pazīme, ka Gricko jau ieķēris.

— Ātri atnāci! — viņš dobji noteica, ieraudzījis Prisku savā priekšā.

— Taču jau pēc sava nācu, — Priska atcirta.

— Pagaidi vismaz, kamēr paēdīšu, — Gricko teica it kā pasmiedamies, it kā pikti draudēdams.

Priska atsēdās uz lāvas malas, gaida... Istabā kluss, dzirdams, ka atsitas karote pret bļodiņu, kā Hivra čāpo no galda pie krāsns, kā tusnī Gricko. Neviens ne vārda nepārmij, nedzird ne skaņas, — it kā visi būtu kļuvuši mēmi. No malas skatoties, var redzēt, ka šis mēmais klusums viņus nospiež, ka ikvienā tas gailē kā ogle... Šķiet, vajag tikai vienu vārdu — un šī liesma šausies ārā kā vējš, un sāksies vētra...

Priska sakņūpusi sēž. Klausās rūgto klusumu, paskatās uz Hivru, kā tā bola zaļās acis, kā Gricko, šis stulbi-ķis, blisina ar savējām no pieres apakšas, un atkal noliecas ...

Nu jau arī pusdienas paēstas. Gricko pieceļas, pārmet krustu, sāk bāzt pīpē tabaku.

— Pagaidi, kamēr uzpīpēšu, — viņš indīgi smejas, iziedams ārā.

Priskai sirds kāpj pa muti laukā... Viņa sež, klusē, gaida. Ne jau ātri atgriezās Gricko, tomēr atnāca gan.

— Ak tad tu vēl arvien sēdi? Nu tad pagaidi vēl, kamēr izguļos, — Gricko izmet nosmīkņādams.

Priska nenocietās ... Viņa salēcās, it kā tai visā spēkā kāds būtu iesitis ar pātagu: asaras kā krusa sāka birt no acīm.

— Gricko! Bīsties jel dieva! — caur asarām viņa iesāka. — Vai maz esi zaimojies par mums, kad vēl nelaiķis bija dzīvs? Vai maz vārdzināji mūs, kamēr dzīvojām pie tevis? Un nu tu apsmej un nopulgo nelaimīgu atraitni, vaiduli bāreni! ... Dievs visu redz, Gricko. Ja ne tev — taviem bērniem atmaksās!

Kā skaidra debess apklājas ar tumšiem mākoņiem, tā Supruna seja sadrūma, acis iekvēlojās, iedegās.

— Ko, vai esi nākusi lādēties! — viņš iebrēcās.

— Dievs ar tevi, Gricko! Nenācu tevi zākāt, nācu savu atgūt. Apžēlojies, dieva dēļ... Tuvojas ziemsvētki ... Tu taču ēdīsi un dzersi, bet man ne graša nav pie dvēseles.

— Naudas, tu saki, neesot, — Hivra iespraucās vidū, katlus grūstīdama, — bet svētkus gribi svētīt!

— Ai Hivra, ja mēs esam nabagi, tad mums arī ēst nevajag? — Priska jautāja.

— Vai. zini, ko es tev, Priska, uz to atbildēšu? ... Pliki un traki!... Ja visu ar savu nelaiķi nebūtu noēduši, nodzēruši, tad jums arī būtu nauda.

— Labi tam runāt, kam tā ir. Bet, ja to vajag, ja tās trūkst... gan galvasnauda, gan izpirkums jāmaksā... Kur mums to ņemt? Viens pats strādnieks vien jau bija.

— Bet meita? Vai meita nav tīrā ķēve? Kam tu to turi mājā? Kam neliec, lai iet strādāt pie ļaudīm? Vai nebūtu nopelnījusi kā citi? Sēž tikai mājās un velti maizi ēd.

— Viegli tev, Hivra, par citiem runāt. Ja pašai tā būtu jādzīvo un posts jācieš — nez kādu dziesmu tad dziedātu.

— Ja galvā prātiņa nepietiek, tad arī kājām klājas slikti! — Hivra atbildēja.

Priska klusēja. Viņa saprata, lai ko teiktu, neviens līdzi nejutīs, bet ikviens Hivras vārds — dūriens sirdī, labāk klusēt.

Pārmetumu un nievu pilnā runa pārtrūka. Visi atkal drūmi apklusa.

— Kā tad būs, Gricko? — Priska uzsāka pēc klusuma.

— Es jau tev teicu pagastnamā. Nedzirdēji? — Gricko iesaucās.

— Kā tad nedzirdēju? Neesmu jau kurla, nebaidies! ... Tagad dod kaut rubli, to otro pēc svētkiem.

—■*• Nezi vai i pēc svētkiem atdošu? — Gricko atbildēja žāvādamies.

— Nerunā muļķības, Gricko! Ja neatdosi, sūdzēšos! —• Priska piedraudēja.

— Sūdzies ... ko nāci? Ej sūdzies! — acis zibinādams, Gricko atteica.

Hivra nogrozīja galvu un smagi nopūtās.

— Vai dieviņ! Cik gan īsa atmiņa ļaudīm! — Viņa uzbruka Priskai. — Kur tad tu tik gudra kļuvusi? Vai nupat, kad paliki atraitne? Kad pie mums dzīvoji un mūsu maizi ēdi, nekādas tiesas nezināji... Aizmirsusi, ko mēs tev labu darījām.

— Vai es velti jūsu maizi ēdu? Vai nestrādāju, nekalpoju jums? Apprecējos — tāpat jūsu klaušās gāju. Lai nu kas, Hivra, to teiktu, tev gan grēks!

— Та tad grēks!... Bet kad tu pie mums trīs nedēļas gulšņavāji... kas tevi kopa? Kura rokas miera nezināja, gar tevi noņemoties? Vai esi aizmirsusi, no kurienes un pie kā tu izgāji par sievu?

Priska atkal sakņūpa. Tā jau bija. Hivrai laba atmiņa, neko nebija aizmirsusi no tām dienām, tikai vienu Hivra neatcerējās: kad Priska bija izveseļojusies, kā tad viņu saimniece dancināja — nedeva mieru ne dienu, ne nakti... Priska klusē, bet Hivra ņemas strostēt:

— Vai arī kad brīvestību pasludināja ... kurš cits, ja ne Gricko palīdzēja jums būvēties? Viņš jurtis pakšiem deva kokus un arī spārēm. Lai nu gan nav pašu, bet kungu mežs, cits nebūtu devis. Un jumtam, kad vajadzēja, iedeva savus žagarus ... Aizmirsi?

— Ko lai dara, Hivra? — Priska atbildēja, klusu šņukstēdama. — Jūsu palīdzību neesmu aizmirsusi. Paldies jums. Taču pažēlojiet jūs arī mani: svētki tuvojas, lieli svētki... Man nav nekā. Tie divi rubļi beidzamie, uz tiem vienīgā cerība.

— Kur lai ņem, ja nav? Aizņemies no kāda, — Hivra ieteic.

— Kas man aizdos? — Priska jau raud, asaras neslēpdama.

— Ko nu pinkšķi? — Gricko bargi uzsauc. — Nu tik abas ņemas, mēles trīdamas! Šī solās sūdzēt... Nu, tad ej un sūdzi arī... Briesmīgi jau bail no šās, vai dieniņ! Nav ko sēdēt un puņķoties. Ej sūdzi!

Priska redzēja, ka viņu dzen projām. Vēl gan tikai grasās, vēl Gricko nav īsti noskaities, bet, kad saskaitīsies, patiešām izgrūdīs laukā. Un vai daudz vajag, lai viņu nokaitinātu?

— Lai dieva rokā! — Priska atbild, asaras slaucīdama. — Negribat atdot — lai jau tiek jums! Jums vairāk vajag ... Vai es varu ar jums tiesāties...

Un salīkusi izgāja no istabas.

— Tā jau zināju, atnāks, velna ragana! — Gricko teica Priskai nopakaļ.

— Pastaigās, pastaigās, gan jau mitēsies, — Hivra atbildēja. — Labāk lai uz svētkiem man tiek lakats.

Smagas domas, neveiksmes, dziļš aizvainojums dzina Prisku mājup; viņai sāpēja sirds, asaras aizmigloja acis... Ko lai tagad dara? Iet sūdzēties pie pagastvecākā? Viņa jau reiz bija žēlojusies, bet ko panāca?... Visi viņi turas cits pie cita kā velns pie purva, visi viņi vienā maisā bāžami...

Sadrūmusi, noraudājusies viņa atnāca mājās. Kriste priecīgi sagaidīja māti.

— Kur jūs, māmuļ, bijāt, kur tik ilgi kavējāties? Gaidu, gaidu — ne sagaidīt nevaru!

Vecā, smagi elsdama un uz meitas vārdiem neatsaukdamās, apsēdās uz lāviņas malas.

— Un jūs nemaz neredzat, ka esmu jaunos zābakos? — meitene čaloja. — Palūkojiet — tieši pēc kājas, it kā uz pasūtījuma šūti... Otrus tādus visā ciemā neatradīs: no juhtādas, nevis no zirgādas. Verieties taču!

Priska paskatījās, īgnums iedūrās sirdī.

— Jau paspējusi uzvilkties! Gribi uzreiz notriekt! Pagaidi, velc nost un noglabā... Kamēr jauni, vairāk dabūs par tiem.

— Kā? Vai patiesi jūs gribat tos pārdot? — Kriste satraukti jautāja.

Māte klusēja.

— Tos taču man tēvs pirka... Vecie jau novalkāti, izmīdīti... drīz būs cauri, — Kriste purpināja noauda -mās.

Vēl nesen ap sirdi bija tik priecīgi, kad viņa tos pielaikoja, kad tie kā uzlieti aptvēra kāju: maziņi gan, taču nekur nespieda!... «Lai tagad Gorpina iet gulēt ar savējiem pēc pasūtījuma taisītajiem,» viņa bija domā-jiisi, iztēlodamās, kā visi brīnīsies, kad viņa svētkos apausies tos, kā visi apskaudīs!... Bet nu atnāca māte un, tiklīdz ieraudzīja, lika vilkt nost — iedomājusies pārdot... Žēlums ar asiem nagiem sakampa sirdi, priecīgās domas pagaisa; dusmas un asaras aptumšoja tās.

— Kādēļ jāpārdod? Tie ir mani... Nu, pārdodiet vecos. Kāpēc bija jāpērk, ja grib pārdot? — Kriste nemitējās.

— Apklusti! — Priska iesaucās. — Kaut jel tu mani nekaitini, man jau tā visi dara pāri.

Kriste gandrīz vai ar asarām novilka zābaciņus, nolika tos uz krāsns malas un saīgusi piesēdās pie darba. Priska atpūtusies un noģērbusies paņēma vērpjamo. Sēž Priska pie sprēslenīcas, velk un šķetina gariņ garu pavedienu; Kriste urbina cauro vīli... Dzirdams, ka vienai vārpsta dūc, otrai šujamais čaukst. Priska šūpojas pār vērpjamo; Kriste saliekusies pār kreklu. Grūtas domas moka māti; arī meitai uzgūlies smagums... Istabā skumīgi, mēms klusums, pamestība ... Nav neviena, kas aizdzītu šo klusumu, kas aizvēdītu smagās skumjas... Klau, nočīkstēja priekšiņas durvis. Ne Priska, ne Kriste neceļ galvu, neskatās. Kas pie viņām nāks, ko te meklēs?

— Labu dienu! — pie sliekšņa atskanēja jaunas sievietes balss.

— Kaimiņiene Odarka! Sveiki! — Kriste pirmā atsaucās.

— Sveika, Odarka! — arī Priska dobji sasveicinājās.

— Ienāku priekšiņā, klausos — klusums; domāju, neviena nav, un tā nedroši eju tālāk. Bet šīs, paskat, sež un skumst.

— Tā jau ir: sēžam un skumstam, — Priska atbildēja.

— Mēs nupat kā paēdām pusdienas. Mazais aizmiga, Karps kaut kur aizgāja. Vienai garlaicīgi. Iešu, sak, paskatīšos, ko krustmāte Priska dara.

— Paldies, Odarka, — Priska nopūtusies tencina. — Tu vienīgā esi laba un laipna ar mums, visa pasaule, šķiet, novērsusies. Sēdies, lūdzama, parunāsimies. Šodien es arī pirmo reizi biju laukā.

— Kur tad gājāt?

— Kur tikai nestaigāju! Biju pagastnamā, biju arī pie stulbiķa.

Un Priska izstāstīja Odarkai, kur un kāpēc gājusi un ko panākusi.

Drūmi plūda viņas dobjā valoda; klusēdamas klausījās Odarka un Kriste; nekā priecīga nebija Priskas stāstā, skumīgas bija arī beigas ...

— Tādas dusmas mani sagrāba, Odarka, tādas bēdas uzmācās!... Kriste raud, bet sirds man gluži sastingusi, asaru vairs nav... Kaut zeme pavērusies, tā ir būtu tanī iegrimusi.

— Dievs pasarg, šomāt! — Odarka iesaucas. — Jums taču ir meita, vajag viņu uzaudzināt, tautās izlaist. Kas par viņu rūpēsies, kad jūsu nebūs?

— Labi ļaudis, Odarka, parūpēsies, ja tādi vēl ir, bet, ja nav, ļaunāk nebūs!... Mūžu esmu svešos ļaudīs nodzīvojusi, pazudusi, redz, neesmu; pratīs godu — arī viņa nodzīvos, nepratīs — kā nu zina... Bet man pietiek valkāties šinī pasaulē, negribas tai ne virsū skatīties.

Odarka, šī jaunā un jautrā sieva, klausoties skumjo valodu, arī sadrūma, nokāra galvu. Viņai šķita — pati nelaime dobji purpina savas žēlabas; tā nav šīs pasaules iemītniece, kas te gaužas par savu postu. Vēl varbūt mazliet pažēlosies, vēl mazliet parunās un apklusīs, sastings ar rūgtu pārmetumu uz lūpām!... «Tāda ir mūsu dzīvīte, tāds mūsu liktenis!» viņa domā, dziļi nopūzdamās ... Bet Kriste noliekusies vēl zemāk, vēl ciešāk pieplakusi pie sava darba. Vienīgi Priska nemitas, neapklust ...

— Kas tā mūsu dzīve, Odarka, ir, ka vērts to žēlot? Vienīgi rūgtas asaras, ļaužu pārmetumi, nabadzība un ļaunums... Palūk, svētki tuvojas: citi priecājas par to, varēs padzīrot un atpūsties, bet kādēļ lai mēs līksmojam? Ar ko tos sagaidīt, kā pavadīt?... Nav ne žāvētu ķiršu, ne zivju svētvakaram, nav par ko desu atgavē-nim nopirkt. Domāju, Gricko atdos kaut rubli; saka — neesot, bet zinu, ka ir... Ko lai dara? Vecais nopirka Kristei jaunus zābakus, meitēns priecājas... bet tagad vajadzēs zābaciņus pārdot vai ieķīlāt... Te nu ir tas prieks!

Un Priska sāka raudāt. Kriste ari šņukstēja līdzi mātei.

— Nu, neraudiet, paklausieties, ko es jums teikšu,— Odarka iesāka. — Kādas zivis jūs gribat? Sālītas? Redz, rīt vai parīt Karps brauks uz pilsētu; es viņam iedošu no savas naudas, teikšu — tā jūsējā. Lai nopērk. Gan jau atdosiet.

— Odarka mīļā! — Priska tencināja. — Dievs tev atlīdzinās par to labu, ko tu mums dari!

— Klausieties jel, nepārtrauciet, — Odarka atkal atsāka. — Par cik jums zivis? Par septiņdesmit vai par piecdesmit kapeikām?

— Pietiks par piecdesmit.

— Nu, lai iet par piecdesmit. Ķirši man ir. Pupiņas vai zirņus — ņemiet, cik gribat: mums tikpat neviens tos neēd, bet jums varbūt noderēs pīrāgiem. Lai Kriste nāk līdzi un paņem, cik vajag. Man laiks iet mājās — bērns būs pamodies.

Kriste nezināja! kā pateikties Odarkai, iedama tai līdzi.

— Paldies jums, krustmat, lielais paldies! Jus man it kā dzīvību atdevāt: tagad māte zābaciņus nepārdos... Padomājiet jel, nāk svētki, vecie apavi pavisam nošķiebti, bet jaunos grib pārdot. Man bija tik rūgti, asaras birtin bira, kad māte pateica: velc nost uņ noliec, kamēr jauni — vairāk dabūs par tiem . . . Man sirds tā sažņaudzās... Citi uz svētkiem visu šuj jaunu, bet man nopirkti zābaciņi un tos pašus atņem! — Kriste čivināja.

Klausoties Kristes jautro valodu, Odarka atcerējās savu jaunības laiku, savus jaunos gadus. Arī viņa toreiz priecājās par jaunām drēbēm. Bet tagad? ... Māņi, viņa domāja, viss ir māņi... Viss paiet un aizmirstas, kad dzīve ar skarbām acīm ieskatās sejā. Nez kur paliek jautrība, nez kur pazūd prieka pilnās domas... Bet laimīgā laikā ir tā: bēdas ātri atkāpjas, asaras rit īsu brīdi... Un Odarka priecājās, Kristes tērzēšanu klausoties.

Ne mazāk priecājās arī Priska, viena pati istaba palikusi ... No sirds kā akmens novēlās, asaras mitējas... Domas tādas vieglas klaiņā pa galvu... «Kad tikai labs cilvēks atrastos, kad tikai atrastos...» Priska klusu čukst.

Jau svētki pie durvīm, jau svētvakars. Lai dievs dod veselību Odarkai, Zdora sievai, Priska svētvakaru sagaida gods godam: gan ēdiena, gan pīrāgu pietiek, vēl arī nopirkusi kortelīti šņabja. Pa druskai no visa kā — taču nav kas ēd, nav kas dzer, nav kas ciemiem durvis ver. Ēzdama pīrāgu, Priska atceras Pilipu un raud... Vai tad ēdiens ies pie sirds, ja asaras līst no acīm?... Līdzi Priskai raud arī Kriste. Vairāk ar asarām nekā ar ēdienu abas ieturēja maltīti un skumīgas nolikās gulēt.

Nu jau paši ziemsvētki pienākuši. Kamēr ģērbās un posās uz baznīcu, kamēr stāvēja un lūdza dievu, likās, viss, kā nākas. Diena jauka, saulaina; gaisma līst no debesīm, atspoguļojas uz sniega klātās zemes, pat acis sāp skatoties — tik daudz spožuma. Un nav arī pārāk auksts: sals, taču nekniebj... Pagalmos, uz ielas, pie baznīcas ļaužu kā skudru, un visi glīti saģērbušies svētku drānās, visi balti nomazgājušies... Svētki jūtami cilvēkos un saules sasildītajā gaisā, elpot šķiet vieglāk, sirdī aprimst sāpes, dvēselē iestājas prieks un miers. Kopā ar visiem priecājas arī Priska un Kriste. Priska ilgi stāv baznīcā, lūdz dievu, bet Kriste triec ar meitenēm, skraida pa baznīcas pagalmu. Viņa tik sen nav redzējusies ar tām: pēc Mikolas dienas negāja ne vakarēt, ne pulciņā vērpt, kā piesieta nodzīvoja blakus mātei gandrīz vai trīs nedēļas. Meičas viņu apbrīno, uzlieli lentes, krelles, auskarus, jūsmo par zābaciņiem, stāsta, kas bez viņas atgadījies vakarējot: kā melnā Ivga sastrīdējusies ar Timofiju, tad skrējusi pie zintnieces, lai samierina, kā Hvedors katru mīļu vakaru prašņājis, vai kāds viņu, Kristi, nav redzējis.

— Viņš tevi tomēr stipri mīl, lai gan tēvs par to viņu bar, — teica Gorpina Pedjkivna, Kristes draudzene, gara gaišmate, pirmā smējēja ciemā.

— Man tas gluži vienalga, — Kriste atbildēja.

— Re, kā nelabo piemin, tā šis klāt gan, — Gorpina smiedamās iesaucās.

Kriste atskatījās. Tieši uz viņas bariņu nāca slaids gaišmatis puisis zilā vadmalas garsvārkā, apjozies ar linu

nlīduma joslu, pelēku jērādiņu cepuri galvā. Tas bija I Ivedors Supruns.

Veselas! Priecīgus svētkus! — viņš sveicināja, pienākdams klāt.

— Vesels! — citas meitenes atņēma, bet Kriste klusēja.

Kamēr sasveicinājās, Kriste mazliet pastaveja, tad atgāja nost, pēc tam pavisam pazuda baznīcā. Hvedors sabozies paklausījās, kā meitenes čalo un sačukstas, un, nevienai ne vārda neteicis, klusu aizvilkās aiz baznīcas. Meitenes pavadīja viņu ar jautriem smiekliem; puisis neatskatījās, likās neko nedzirdam ...

— Palūk, tā vajag puisi apmāt un vadāt sev nopakaļ! — teica mazā, mūsainā Pedora.

— Viņš jau pats gluži kā ķerts lien acīs! — Gorpina atbildēja. — Kriste, tiklīdz viņu pamana, tā mūk projām, bet šis pielipis kā dadzis.

— Ko jūs te par mani tenkojat? — Kriste jautāja, atkal pienākdama.

— Redz še, Pedora tevi apskauž, ka Hvedors nav viņai piesities, — Gorpina smējās.

— Tā vien liekas, viņš drīz pēc visām kā šunelis skraidīs, — Kriste sadrūmusi atbildēja.

— Uzkrīt tāda indeve! — Gorpina jokojās. — Kaut uzreiz ar visiem puišiem tā gadījies.

— Kas tad būtu? — kāda gribēja zināt.

— Varbūt tad mūsu melnā Ivga ātrāk pie vīra tiktu,— Gorpina sprieda. — Šodien pat — atnākusi baznīcā dievu lūgt un ierauga Timofiju... Puisis dod kājām ziņu, iedrāžas līdz pusei sniegā, bet šī — šķērsām pretī. Notvērusi spraugā starp koku un sētu un vēl tagad nelaiž vaļā.

— Dievu lūdz, vai?... — kāda jautāja. Lieli smiekli apsveica minētāju.

— Klusējiet jel, nezviedziet... mācītāja tētiņš baznīcā izdzirdēs, — cita meitene mēģināja apvaldīt.

— Tas nekas, ja mācītāja tētiņš. Kad vecais psalmo-tājs padzirdēs, — Gorpina saka, — liks dziedāt līdzi, tad gan būs posts!

Meitenes smejas locīdamās par Gorpinas jokiem, bet šī triec bez mitas. Kriste smejas līdz ar visām. Kā lai noturas, ja Gorpina, šķiet, pat akmeni sasmīdinās.

Diena rit ātri un jautri. Kriste nemaz neattapās, kad no baznīcas sāka nākt laukā un māte, satvērusi pie rokas, pateica: laiks mājās!

— Neaizmirsti, Kriste, — Gorpina uzsauca, — es ieskriešu pēc tevis, iesim ziemsvētku dziesmas dziedāt.

Priska un Kriste pārnāca mājās, taču labāk nebūtu nākušas!... Kristei vēl ausīs skan meiteņu smiekli, viņu jautrie joki, nostāsti... bet šeit istabā klusi, pat skumīgi, māte tik sadrūmusi. Nosēdās pie svētku mielasta, bet Priskai atkal birst asaras.

Jautri paiet svētki laimes dienās, kad visa kā diezgan, bet, ja bēdas spiež dvēseli, ja nelaime grauž sirdi, — tad svētki nav svētki! Laiks velkas kā kroplis, kam nav kāju, skumjas un bēdas kā čūska žņaudz sirdi, grūtas domas jaucas pa galvu. Darbdienā kaut ikdienas rūpes tās atvaira, bet svētkos nav nekādu kavēkļu — tām vaļa un plašums. Priecīgs atgadījums izraisa sāpīgas atmiņas; tā kādreiz bija, kādreiz tas ielīksmoja, bet tagad?... Nekad vairs agrākais neatgriezīsies... Un cilvēks raud rūgtas asaras... Raudāja arī Priska.

Pēc pusdienas uz brītiņu atskrēja Odarka, Zdora sieva. Jauna un veselīga viņa kā putns piečaloja pilnu istabu un kā putns aizlaidās.

«Laimīga, veselīga,» Priska domāja. «Bet man nav ne laimes, ne veselības...»

Viņa likās pagulēties, taču miegs nenāca.

Kriste arī skumst, nezina, kur likties. Brītiņu pasēž istabā, paraugās uz kluso un drūmo māti un izskrien laukā uz ielas, pavērot ļaudis, kas staigā šurp un turp gan pāros, gan pa vienam: citi iet viesos, citi nāk no viesiem... Kaut kur tālu skan meiteņu dziesma, dzirdamas puišu klaigas... Būtu viņa tur aizskrējusi, nemanītu, kā paiet laiks, bet māte jau nelaiž. Vēl labi, ka solījās — atļaušot, lai meita iet svētku dziesmas dziedāt. Vai sen tas bija, kad viņa teica: kādēļ tu iesi? Vai tev klājas iet? Vēl sēras nav beigušās, bet tev galvā joki un smiekli... Kā neass nazis šīs aprautās runas graizīja Kristes sirdi; paslepen, paklusām tās atgādināja viņai tēva nāvi, bāreņu likteni... Jautās arī ļaužu pārmetumi: palūk, nav paspējusi vēl tēvu paglabat, jau i/.nakusi bļaustīties!... Nu sērīga un apnicīga šķita meiteņu dziesma. Te, kā par spīti, atvilnī skanīga dziedāšana ... plūst viņas pazīstamā, mīļotā dziesma ... Tā trīs viņas sirdī, aicina dziedāt līdzi, piebalsot... Viņa novēršas, lai nav jāklausās, uztver ļaužu čalu — daži, jau svētkus nosvinējuši, velkas mājup, skaļi izpauž, ko domājuši klusībā... Gājēji pazūd — un atkal skumīgi. — Ak kungs! Kaut jel diena ātrāk beigusies! — viņa žēlojas, iedama uz istabu.

Pievakarē Gorpina atskrēja pēc Kristes.

— Ātrāk, Kriste, ģērbies; visi mūsējie jau sanākuši!

— Kur tad nu? — Priska jautā.

— Svētku dziesmas dziedāt, māmuļ.

— Labāk, meit, nebūtu gājusi.

Kriste paskatījās uz Gorpinu.

— Kaimiņien mīliņā, — tā sāka lūgties. — Laidiet viņu. Lai jel drusku izklaidējas. Jūs taču redzat, kada viņa panīkusi.

Priska tikai atmeta ar roku.

— Ej jau arī... Ko lai ar jums iesāk? Neblēņojies tikai.

Draudzenes priecīgas, rokās sadevušās, nevis gāja — skriešus aizskrēja no mājas.

Priska palika viena. Skumīgi viņai un smagi istabā, domas tādas vien bēdīgas jaucas pa galvu. Viņa izgaja pagalmā.

Metās tumsa. Mazo dziedātāju balsis jau atskanēja ciemā; viesos gājēji atgriezās mājās; varēja sadzirdēt sieviešu ātro tarkšķēšanu un vīriešu gauso runu. Ciems novakarē sarosījās, atdzīvojās, it kā zinājis — drīz vien nakts visus apklusinās — un tāpēc steidzās runāt: tur kāds sauca cūkas pie siles, tur māva lopi aizgaldas, pagalmos sievas šaudījās ar slaucenēm. «Noņemas ļaudis, bet man nav ko aprūpēt, nav ap ko nopūlēties,» Priska domāja, izejot pa vārtiņiem. Pie Zdoru sētas stavēja Odarka un raudzījās uz ielu.

— Labdien, šomāt!—viņa uzsauca Priskai. — Iznācāt svaigu gaisu ieelpot?

— Nu jā, kā redzi... Kriste aizgaja, bet mani vientulība izdzina no istabas. Iešu, sak, kaut vai paskatīšos uz ļaudīm.

— Būtu jel jūs, šomāt, ienākusi pie mums pasēdēt. Karps kā pēc pusdienas nez kur aizgāja, tā līdz šim nav pārradies. Bērni neliek mierā: kur tēvs? Tāpēc jau izskrēju paraudzīties. Kaut kur aizkavējies ... Paciemojieties pie mums, šomāt! Mikolka pēc jums jau noilgojies ... «Māmuļ, kāpēc vecmāmiņa nenāk pie mums?» visu laiku taujā.

— Paldies tev, Odarka. Būtu jau iegājusi, bet nav kam māju pamest.

— Nu, aizslēdziet durvis. Kas te nāks? Iesim iekšā, šomāt: pasēdēsim, parunāsim.

Priska ilgi nekavējās. Istabu nebija ar ko aizslēgt, labi vēl, ka lādei atslēga priekšā, ko nu slēgs istabu. Un no kā? Ciemā visi savējie, visi kā viens pazīstami, zināmi, turpat acu priekšā, bet §veši? Neieklīdīs jau neviens no citurienes. Aizbāza Priska durvis ar sprunguli — un pietiek.

Bērni neizsakāmi priecājas, veco Prisku ieraugot.

— Vecmāmuļa, vecmāmuļa nāk! Vecmāmuļa atnākusi! — Mikolka līksmi iesaucās un ierāpās Priskai klēpī.

— Ve-ve, ve-ve-ve... — mazā meitenīte Olenka neveikli vāvuļoja, pastiepusi Priskai rociņas.

Bērni ļoti mīlēja Prisku. Viņa vienmēr prata ar tiem apieties; te, paskat, maizes gabaliņu atnesusi un iedod: «To zaķim atņēmu,» — saka. Un bērni tik garšīgi ēd sausu maizi, it kā tas būtu nez kāds gardums. Arī šoreiz Priska atnesusi divus pupiņu pīrādziņus, un bērni, priecīgi par ciemkukuli, ņemas tos notiesāt. Odarka pati ne mazāk priecīga: apklususi bērnu činkstēšana un apnicīgie jautājumi par tēvu, un ir ar ko vārdu pārmīt, parunāt.

Valodas sasaistījās. Odarka pārcilā savu dzīvi, Priska savējo. Nebija jau nekādi jautri nostāsti, taču nepamanīja, kad un kā satumsa vakars. Bērni noņēmušies aizgāja gulēt. Priska posās mājup, bet Odarka nelaida.

— Pasēdiet, šomāt. Parunāsimies vēl. Es uzcepšu desu, uzkodīsim, pa to laiku atnāks arī Karps.

Priskai iesmeldzās sirds, tiklīdz Odarka pieminēja

г

Kiiipu. Kāpēc? Viņa atcerējās Pilipu, kuru tāpat bija pildījusi pārnākam kā Odarka savējo... Tagad nu viņa l<> vairs nemūžam nesagaidīs! Sirdi sažņaudza kā ar knaiblēm.

Odarka ātri vien uzcepa desu ar olām un aicina ja Prisku ieturēt maltīti. Tikko Priska bija paņēmusi gabaliņu, kad aiz durvīm kāds sāka grabināties.

— Tas būs Karps, — Odarka iesaucās un nebija maldījusies. Tas patiesi bija viņš.

Karps vēl jauns vīrs pazema auguma, platiem pleciem, stingriem kauliem, galva prāva, apaļa kā ķirbis, acis pelēkas un vienmēr skaidras, mierīgas: šķiet, nekādas bēdas nav tās aizmiglojušas. Arī balss viņam mierīga, un pats vienmēr lādzīgs, ar visu apmierināts.

— Labu dienu, šomāt! — viņš sveicināja. — Kur tas laiks, kopš neesam tikušies! Sen sen jūs neesat pie mums rādījusies. Es jau Odarku bāru, varbūt, saku, esi ar ko sariebusi?

— Dievs pasarg, Karp! Vai tava Odarka ir tada kā citas? Ar viņu vien tikai var atvieglot sirdi. Un, ja nenācu, tad tu jau pats labi zini, kāpēc. Ja tāda nelaime uzbrūk, tad arī ļaudīs iet netīkas: labāk tupi viena mājās kā akmens... varbūt prātīgāk būtu, ja uzreiz akmenī sastingtu!

— Lai dievs pasarg! Es nupat jūs aizstāvēju, par jums aizliku vārdu, — Karps teica.

Priskai acis iepletās, tā viņa skatījās uz Karpu.

— Kas tad noticis? — Odarka jautāja viņas vietā.

— Pagaidām vēl nekas. Gricko dulns. Ko viņš uz jums ieēdies?

— Supruns? — Priska minēja. — Neko nesaprotu. Nezinu nekādu savu vainu. Taču nē, ēd vienā ēšanā... Laikam jau viņš mani nāvīgi ienīst. Ja piesiesies, tad nedabūs nost, kā dadzi no kažoka... Grauž kā ķirmis koku, kā rūsa dzelzi.

— Iesācis klaušu laikos ļaudis grauzt un nevar vien mest mieru, — Odarka piebilda.

— Tas nu gan ir! Ne dieva bīstas, ne cilvēku kaunas! Ko tagad sadomājis — lai zemi jums atņemot... Ieeju krogā, šis sēž ar mūsu bagātniekiem: Gorobecu, Verbu un Mazo. Sēž, iedzer. Gricko, kā ierauga, tūliņ man klāt: «Redz, Karp, par tavu kaimiņieni runājām.» —* «Par kādu kaimiņieni?» jautāju. — «Par ko citu. par to pašu Prisku.» — «Kas tad ir?» jautāju. — «Vai tu,» saka, «negribētu ņemt viņas zemi sev?» — «Kāpēc tā?» jautāju. — «Kāpēc?» Un ņēmās klāstīt, ja zemi jums neatņemšot, tad par to citiem būšot jāmaksā. «Bet no kā tad viņa,» jautāju, «dzīvos, ja zemi atņems?» — «Gan iztiks, ir diezgan dūšīga! Nav vis slima. Un meita viņai, — palūk, kāda ķēve — jūdz kaut vezumam priekšā! Puišus ierauga — zviedz vien, bet, kad darbs jādara, nekā.» — «Nabagu ikviens spaida! Es labi zinu, ka bez Pilipa Priskai nebūs salda dzīve. Ja vēl zemi atņem, tad viņai jākar kaklā ubaga kule ...» Kā salēcas mans Gricko, kā iekliedzas: «Ak, tad tu ar viņu uz vienu roku? Nu labi! Mēs, šeku, nolēmām to zemi tev atdot, bet, ja negribi, es pats paņemšu. Maksāšu, tad arī vismaz zināšu — par ko.» — «To nu,» saku, «kā lems kopiena.» — «Kopiena?! Tu zini, ka tava kopiena mūsu rokās? Šiten te dūrē sažmiegta! Ja gribēsim — ļausim dzīvot, ja negribēsim — nožņaugsim. Ko tava kopiena spēj?' Lūk, tur ir Panass,» norādot uz Gorobecu, «visai kopienai jākrīt pie viņa kājām un jātencina par to, ka viņš jūsu vietā visu galvasnaudu samaksāja līdz pēdējai kapeikai. Piecus simtniekus atdeva. Bet kad jūs, velna plikatas, atdosiet? Sava nauda uzreiz jāizliek, bet no jums jāievāc pa kapeikai ... Ja jau tā, tad mēs tavu kopienu aii restēm ieliksim, lai tur paklabina zobus!...» Uzbruka man, ka ne vaļā tikt!... Nelabais tevi rāvis!... Paņēmu cepuri, no kroga laukā un tieši uz mājām.

Priska, jo vairāk klausījās, jo zemāk saliecās. Kā — viņai atņems zemi? Kas to atņems? Vai tā var? Kas tad viņai paliks? Būs jāmirst badā? Grūtas un bēdīgas domas maisījās pa galvu, cita aiz citas grauza sirdi, melnā mākonī tina dvēseli. Viņa sēdēja pie galda, bija gribējusi ēst, taču puspīrāga stinga rokā, neliels kumosiņš kā akmens nogūlies mutē uz mēles un neļāva bilst ne vārdu.

— Nebēdājieties, šomāt! — Karps mierina. — Lai tikai viņi aiztiek kopienu... Pats pirmais pacelšu balsi. Ne jau nu tos naudiniekus klausīs. Kas šiem nekaiš — plēš no mums un kļūst bagāti; mēs jau gan zinām, ka klajas tukšiniekam... Kopiena naudiniekus neklausīs. Nekad! Skurbulī iedomājušies ar kopienu izdarīties! Vai l<i var ar ļaudīm apieties? Vēl redzēsim, kurš kuru! Viņu trīs, bet mūsu— sihits. Lai neaiztiek, ja grib mierā dzīvot... Nebēdājieties!

Priska neklausās, ko viņai saka, nedzird mierinājuma. Viņai rēgojas draudīgais Gricko. Tam ir spēks — kā gribēs, tā arī izdarīs; gribēs kādu apēst — apēdīs.

Bāla kā nāve, tumša kā ēna Priska piecēlās no galda, atvadījās un devās mājup.

Vēl smagākas, vēl melnākas domas uzbruka mājā; urda veco galvu, moka jau tā nogurušo sirdi. Viņa viena istabā, Kristes nav. Uz krāsns malas uzlikts gaismeklītis, tikko mirguļo nelielā dakts idras eļļā, vieglas ēnas plandās ap pelēkajām, mitrajām sienām, nokvēpušajiem griestiem... Noliecas Priskas vecā galviņa uz krūtīm, bet acu priekšā viņas rūgtais atraitnes liktenis: nabadzība, trūkums, ļaužu nenovīdība ... Pēkšņās nelaimes pārsteigta, Priska nevaimanā, neizkliedz savas gaužās sāpes, karstas asaras neveldzē sakritušos vaigus, — mēmas un klusas šīs sāpes stindzina kā sals, veco, dzelteno seju padara gluži zaļu, ar rūgtām vērmelēm dzirda dvēseli un sirdi... «Te nu bija svētki! Stāsta, šai dienā Kristus piedzimis... jauna dzīve sākusies ... bet man — jaunas bēdas!» viņa domāja.

v

Kur Kriste kavējas? Kāpēc nenāk veco māti mierināt, dalīties viņas bēdās?

Kriste priecīga, ka tikusi laukā... Skraida ar meitenēm pa ciemu nomājas uz māju. Saltā ziemsvētku nakts neko nekait jauniešiem, tikai liek ātrāk kustēties. Veiklās kājas skrakšķina balto sniegu, kas apklājis zemi; jaunās asinis sakarsušas, silda, sitas sejā; kņada, balsis pilda tukšās ielas; visās ciema malās skan ziemsvētku dziesma «koļada»[1]... Priecīgi un jautri pukst Kristes sirds, acis mirdz kā zvaigznes saltajās debesīs. Bēdas, kas tās aizēnoja, kas bija uzgūlušās dvēselei kā smags akmens, novēlās, tiklīdz viņa pārkāpa savas mājas slieksni.

— Nu gan šodien iztricināšu balsi! — Kriste saka Gorpinai. — Ilgi cietos, bet nu esmu izsprukusi... Jūs gan esat ļaunas meitenes: kaut jel viena būtu atnākusi, pastāstījusi, kas notiek ciemā, kas jums jauns, — Kriste čivina, steigdamās ar draudzeni pie māmuļas, kuras mājās visi pulcējas uz vakarēšanu.

Vakarēšanas saimniece — vecā Vovku māte Kristi saņēma laipni.

— Sveika, meitiņ! Sen neesi pie mums bijusi! Ziemsvētku gavēņa laikā neatnāci... Nav labi, meitēn ... Jums nelaime gadījusies... Kam nu tā negadās? Ja cilvēks dienu nodzīvojis — labi: šodien sveiks un vesels, bet rītu, skaties, tevis vairs nav. Viss dieva ziņā. Viņa svētā griba! ... Pag, es tevi vismaz apskatīšu. Nāc tuvāk pie gaismas.

Un vecā strupdegune, pūcei līdzīgā Vovku māte ņēmās Kristi grozīt no vienas puses uz otru, skatījās sejā, acīs:

— Tu, meitēn, esi bāla palikusi, sakritusies... Bēdājies? Nekas: jaunībā daudz ko var pārciest... Man puiši neliek miera: kāpēc, krustmāt, Kriste vairs nenāk pie jums? Vai es zinu — kāpēc? Ejiet paši pie viņas. Šodien arī viens bija atnācis... Vai Kriste vismaz nākšot koļadas dziedāt?

— Es zinu, kurš tas bija, — Gorpina iejaucās.

— Nezini vis.

— Tad saki — kurš? — Kriste jautāja.

— Ahā, gribas zināt... Gribas? Neteikšu, tāpēc ka nenāci.

— Kā lai nāk? — Kriste taisnojās. — Grēks, un māte ari nelaida.

— Cik nu tā grēka... Mātei pajautā: vai viņa nav bijusi jauna?

Sarunu pārtrauca vairākas meitenes, kuras aizelsušās ieskrēja istabā.

— Paskat! Viņas jau te, bet mēs, dumjās, šās meklējām. Aizejam pie Gorpinas, saka — esot pie Kristes.

Ejam pie Kristes — viņas istaba jau ciet. Nobučoja Himka sprunguli un gāja projām.

— Nemels! Pati bučoji, negrūd citiem virsū, — Himka dusmojās.

— Tā bija Marusja, kas bučoja, — piebilda trešā meitene, vēl pusaudzlte, rādīdama uz savu māsu.

Marusja tikai uzmeta lūpu. Meiteņu tērgāšana uz mirkli apklusa.

— Vai daudz mūsējo trūkst? — Gorpina jautāja, apskatīdama pulciņu. — Nav Oniskas un Ivgas. Zināt ko? Kamēr viņas atnāks, uzdziedāsim koļadu šā vakara saimniecei.

— Jā! Jā! — visas uztvēra.

Gorpina iznāca priekšā.

— Svētījiet dziesmu! — viņa teica.

— Dziediet! — Vovku māte atbildēja.

Meitenes sastājās lokā, dažas jautāja: «Kādu?» — citas nokremšļojās. Gorpina sāka.

Viņas balss spēcīgi plūda istabā, līdzīgi skanīgai stīgai vai zvana piesitienam... Šķita, tur klostera māsa aicina savas biedrenes uz lūgšanu. Meitenes apklusa, klausīdamās iesākumu.

Tad uzreiz visas balsis uztvēra:

Slavēts esi,

Ai, slavēts esi!

Mūsu mīļais dievs,

Kas debesīs miti!

Un atkal ievadījums — un tad «slavēts» ... Dziedāja ilgi ilgi. Beidzot atnāca gaidītās: sīkaļa Oniska un resnule Ivga.

— Tik tikko izsprukām! — Ivga taisnojās. — Ieskrienam pie vienas — aizgājusi, saka, uz turieni; pie otras—-aizgājusi uz citu pusi. Ka ņēmāmies meklēt, ka ņēmāmies skraidīt, ar pūlēm uzzinājām. Ejam pie jums — pretī puiši. — Uz kurieni, skuķi, sukājat? — Mēs jožam no viņiem, šie — mums pakaļ... Tik tikko izmukām!

— Bet Timofiju it kā nebūtu redzējusi? — Gorpina jautāja pasmiedamās.

Platā, melnīgsnējā Ivgas seja kļuva vēl melnāka, acis iezibējās.

— Lai jau viņš tev kaklā pakaras! — Ivga sirdīgi atcirta.

— Ak tu dumjā! Es jokoju, bet viņa — pa nopietnam, — Gorpina taisnojās.

— Nu vēl sāks vicoties ... Grēks taču! — Vovku māte iejaucās. — Tuvinieces, bet ķildojaties ... vai, vai, vai! — Un vecā nogrozīja sirmo galvu.

_— Ko viņa man acīs baksta Timofiju? — Ivga nemitējās.

— Ivga, rimsties! — dažas iejaucās.

— Pietiek ecēties, laiks posties! — citas teica.

— Iesim, iesim... Palieciet sveika, māmuļ!

— Ar dievpalīgu, bērni, laimīgi! Bet svētku cienastu nāciet pie manis notiesāt.

— Pie jums! Pie jums! —un viss bars izgruva no istabas laukā.

Nakts skaidra, salta. Pusmēness augstu peld un kvēlo pie tīrās debess, apkārt tam drūzmējas zvaigznes: kā spiets ap karalieni, kā sīkmaizītes ap prāvu klaipu — tās dejo un spīguļo, bet šis iejūsmojies: tik vareni ņemas apgaismot visu jomu, tik koši izrotājis ar savu spožumu baltā sniega segto zemi, ka vienā vietā deg zilas ugunis, otrā zaļas, citā sarkanas vai ari tik spilgti dzeltenas, ka šķiet — kāds izbārstījis dārgas krelles.

Vēja nav, auksts, gaiss rāms, sasalis tas stāv un nekustas, tikai spiež ar saltumu, ka grūti elpot, neļauj uz vietas stāvēt. Ciemā dzirdama klaudzoņa, kņada. Atskan balsis . . . Tur nodip vairāk nekā desmit kāju, pārskrienot pāri ielai; pie mājas izsauciens: «Svētījiet koļadu!» — bet no tālas nomales atplūst arī pati ziemsvētku dziesma... Augstu balsu pulciņš lidinās virs ciema, modina sastingušo, auksto gaisu, atnes prieku līčloču ielās, kaitina suņus pagalmos... Marjanivka dzīvo, līksmo! Ugunis deg katrā mājā; ikvienam ciemiņi, bet, ja nav ciemiņu, svētki tomēr ir.

Meitenes, izspurgušas no Vovku mātes sētas, sadalījās nelielās grupās. Gorpina un Kriste abas blakus.

— Par kuru māmuļa uzvilka? — Kriste jautāja.

— Par kuru? Protams, par Hvedoru! — Gorpina atbildēja un pieskrēja pie citām.

Kriste mazliet atpalika. «Vai patiesi Hvedors tā ieķēries manī?» viņa domāja. «Jautājis, vai es būšot. Pagaidi vien, satikšu tevi kaut kur un uzzināšu patiesību, un vel aiz deguna pavazāšu!... Ja jau tavs tēvs saka, ka esot tevi traku pataisījusi — tad vismaz, lai velti nerunā!» Kriste draudēja. Viņai tik labi, tik priecīgi un viegli ap sirdi... Arī pēc viņas kāds ilgojas, mīl viņu ... Viņa ta nedarīs kā melnā Ivga; tā vēl skaišas, kad uzbilst par Timofiju. Nē, pati viņa puisim ap kaklu nekritīs, bet saņems to stingri. Kriste pasmējās, domādama, ko tādū varētu izdarīt, kad satiks Hvedoru. Viņai iegribējās draiskoties, uz ko sen prāts nebija nesies.

— Meitenes, vai iesim pie Supruna koļadas dziedat vai ne? — viņa jautāja, panākusi baru.

— Iesim. Kāpēc ne? Apiesim šo malu, tad uz otru pusi.

— Ejiet vien, es neiešu, — Kriste teica.

— Kāpēc?

— Vai baidies, ka Gricko var sadot pa kaklu? — Ivga iedzēla.

— Ej vien, ej! Nez vai pati tiksi sveikā cauri?

— Par ko tad mani kaustīs?

— Par to pašu, par ko mani.

— Runā taču, ka tu viņa Hvedoru esot piebūrusi, — Ivga pļāpāja.

— Ko gan nesarunā. Par tevi jau arī melš.

— Ko par mani?

— Vai nu visu var izstāstīt! — Kriste atbildēja, lai neizceltos ķilda.

Un nu jau arī Gricko māja parādījās aiz klēts.

Meitenes piegāja pie vārtiem.

— Iesim iekšā! — Gorpina iesaucās.

— Ja nu patiesi sadod pa kaklu un vēl uzrīda suni? No tā visu ko var sagaidīt. Paskat, varbūt jau nolikušies gulēt — gaismu neredz, — kāda no meitenēm teica.

— Aklā! — Gorpina iesaucās. — Redz, kur spīd!

Meitenes rāpās uz sētas.

— Spīd, patiesi spīd!

— Iesim iekšā! — Gorpina nokomandēja un iesteidzās pagalmā. Raibs, liels suns, piesiets pie klēts, sāka riet.

— Ko tu ņemies! Saimnieks par tevi niknāks un tad arī nerej! — Marusja teica, skriedama aiz Gorpinas.

Citas sāka smieties un arī skrēja. Priekšējās bija jau pie loga, kamēr pēdējās vēl mīņājās pie vārtiņiem, lauzdamas vicu no žoga.

— Svētījiet koļadu! — Gorpina iesaucās, raudzīdamās pa logu. Tas bija aizsalis, iekšā neko citu nevarēja redzēt kā vienīgi dzeltenu lampas uguni.

— Svētījiet koļadu! — Gorpina otrreiz, nesagaidījusi atbildi, iesaucās.

— Kas tur ir? — no istabas atskanēja balss.

— Koļadas dziedātāji. Svētījiet dziesmu!

— Ka es jums koļadu nesadodu pa kaklu! Velna bērni! Gulēt vajag, bet viņi dauzās apkārt un kaitina suņus.

Dažas meitenes sāka smieties, citas metās projām, palika Gorpina ar trijām.

— Klusu taču! — Gorpina uzsauca, ieklausīdamās, kas notiek istabā.

— Tūliņ, tūliņ! Pagaidiet mazliet!—atskanēja Gricko balss.

— O-o, redziet: liek gaidīt. Viņš tomēr mūs ielaidīs, — Gorpina drošināja meitenes, kuras taisījās mukt.

Klau, durvis ieklaudzējās, kāds grābstījās priekšnamā.

Piesietais suns raujas vai pušu! Metas uz vienu pusi, lec uz priekšu, ka tikai nesarauj saiti.

Priekšnama durvis atvērās un... izlīda krāsns bigulis. Meitenes, to ieraudzījušas, dod kājām ziņu, — i nepamanīja, kā izspruka laukā; citas — bailīgākās skrēja projām pa ielu. Tikai Kriste stāvēja ielas vidū un skaļi smējās.

— Nu, vai dabūjāt?

— Es jums! Es jums, velna ubagi, parādīšu! —Gricko bļaustījās... — Dievs devis svētkus, tu, cilvēks, pa dienu izlīksmojies, gribi atpūsties, bet šīs staigā, bļaustās un godīgiem ļaužiem miera nedod. Raibuļi! Ņem ciet!

— Raibuli! Ņem ciet plikpauri! — meitenes savukārt klaigāja.

— Nu, vai dabūjāt? — kāda sauca.

— Dabūjām tā, ka tarba plīst pušu! — cita atsaucās.

— Dabūjām tā, ka tikko izsprukām! — trešā piebilst.

— No tāda bagātnieka ne to vien dabūsi! — Gorpina dusmojas.

Melnā Ivga pārmēda Gorpinu:

— Svētījiet koļadu! Svētījiet koļadu! — viņas balss skan pa visu ielu.

Tobrīd Gricko palaida vaļā Raibuli. Niknais suns ka vējš metās gar sētu, lēca uz žoga un spalgi rēja.

— Cui! Cui! — meitenes cuināja, skriedamas projām.

— Svētījiet koļadu! — Ivga to vien tikai zina.

— Rauj jūs nelabais! Man koļadu uzdziedās Raibu-lis, — Kriste klaigā dobjā balsī, atdarinādama Gricko.

Sacēlās nevaldāmi smiekli un kā negaiss virpuļoja pa ielu: — Ha-ha-ha! Ha-ha-ha!

Nu jau tālu aizskrējušas un jau iegriezušās citā ielā, bet, Kristes jocīgo vārdu sasmīdinātas, meitenes nemitējās. Jautras klaigas un izsaucieni skanēja saltajā gaisā, tracināja pagalmos suņus.

No Supruna pagriezās uz bagātā kazaka Očkura pusi. Vecā Očkura māte ar godu saņēma dārgās viešņas, pasniedza medus šņabi, cienāja ar pīrāgiem un vel slavinātājām iedeva divdesmit kapeikas. Dūšu sataisījušas, jautras — meitenes iznāca no Očkura sētas un devās pie mācītāja. Tur vajadzēja dziedāt kādas sešas reizes: pašam, pašai un bērneļiem. Kaut arī cienīgtēvs naudu par to nedeva, toties cienīgmāte labi pacienāja un padzirdīja; dažas iznāca laukā ar siltu galviņu. Ivga gandrīz pameta plācenīti, ko viņai bija iedevusi cienīgmāte; būdama dūšīgākā, Ivga nesa tarbu. Tagad to vajadzēja paņemt citai, bet melnīgsnējo Ivgu meitenes jokodamās ņēmās berzt ar sniegu, lai pārietu skurbulis... Smiekli, skaļi izsaucieni, joki... un atkal smiekli, klaigas.

Priecīgi ir ziemsvētki. Ne jau velti ikviena meitene tos gaida kā nezin ko: dabū gan izdziedāties, gan izlīk-smoties, gan izsmieties ...

Bet Kristei nez kas lēcies: nebija tādas mājas, no kuras iznākot viņa neizsmietu saimniekus, nezobotos par draudzenēm, nekaitinātu suņus, dauzot ar rīksti pa žogu.

— Tas, Kriste, nav uz labu. Tev kaut kas notiks, — meičas teica.

— Raugies, ka nakti kas nenotiek, pārlieku jau smejies, — Ivga ļauni piebilda.

— Man nav tavu paražu, — Kriste nemitējās.

— Vai arī, kad mājās pārnāksi, māte sabārs, — mazā Priska sprieda.

— Lai bar, toties izlīksmošos! — Kriste atbildēja un atkal ņēmās skaļi smieties.

No blakus ielas atskanēja puišu balsis.

— Meičas! Puiši nāk... — kāda iesaucās.

— Puiši nejaucēni! Kam cepure galvā, tam pa muguru ar milnu!

— Cui!... — puiši atsaucās.

— Cui-ī-ī! — Kriste kliedza.

— Kriste! Neaiztiec, varbūt tie sveši! — Gorpina brīdināja.

— Un, ja sveši, kas tad ir? — un sauca vēl skaļāk: — Cui-ī-ī!

— Tpr-r-r-r!... — pa visu ielu atskanēja spalga un skaļa tprūināšana. Kriste gribēja pārmēdīt, taču mēle sametās... Tprūināšana atskanēja vēl un vēl. Ielā parādījās vesels puišu bars — lieliem, baltiem kažokiem mugurā, pelēkām cepurēm galvā, viņi aizņēma visu ielu, skrapšķinādami sniegu ar zābakiem. Meitenes metās kur kurā.

— Ķer ciet, ķer ciet! — puiši sauca. Sacēlās kņada un skriešanās. Viņi tvarstīja meitas, sasveicinājās, jokojās. Tie visi bija pazīstami puiši — savējie: Timofijs, Ivans, Gricko, Onisko, Hvedors... Hvedors acumirklī bija Kristei klāt.

— Kur tu tā triecies, mūlāp? — viņa iesaucās.

— Pie tevis. Un kur tu bēdz?

— Kur man jābēg? Jeb vai tu esi tāds pats kā tavs tēvs? Aizgājām pie viņa ar koļadu, bet šis uzrīdīja suni... Tādi ir tie bagātnieki, naudinieki!

— Kriste! Nepiemini māju, nerunā par tēvu. Kas tad viņu nepazīst? — Hvedors žēli iesāka.

— Bet ko viņš par mani saka? Kā nav grēka tenkot!

— Lai saka ... Muti nevienam neaizbāzīsi.

— Neaizbāzīsi! Bet kur sirdsapziņa? Nekrietnie! — Kriste iesaucās un ieskrēja barā. Hvedors sadrūmis devās pakaļ.

Tur jau bija iestājies miers; puiši un meičas jokojās.

— Vai iesim kopā koļadas dziedāt? — puišijautāja.

— Nevajag, negribam! Jūs pārlieku bļaustāties, — meitenes raisījās vaļā.

— Bet jūs ne?

— Tomēr ne tā kā jūs.

— Kā tad! Raugieties, ka nepārkliedzat mūs.

— Lai nu kliedzam, taču jūs negribam. Vienas pašas iesim.

— Mēs jums līdzi. Kur jūs, tur ari mēs.

— Aizbēgsim.

— Noķersim.

— Nekā! Saplsieties savās stērbelēs un pakritīsiet.

— Redzēsim.

Strīdējās, kamēr visi bija sanākuši bara. Tas bija parastais strīds; meitenes patiesībā priecājās, ka puiši ar viņām — gan jautrāk, gan drošāk: ja piesienas kāds piedzēries vai suns uzbrūk — ir kas aizstāv un aizsargā. Visi devās tālāk — vieni barā, citi pāros. Ivga liptin pielipa Timofijam, lai gan tas vairāk runāja ar citām meitenēm. Hvedors sašļucis vilkās Kristei nopakaļ. Tā viņi gāja pa visu ciemu, iegriezdamies vai katrā sētā.

Ciema otrā pusē jau apklusušas koļadas dziesmas, jau reti kur dega ugunis, bet māsu jaunieši vēl arvien skraidīja un meklēja, kur vēl varētu padziedāt.

— Meitenes, vai bijāt pie māmuļas?

— Bijām.

— Paskat kā! Mēs nebijām.

— Aiziesim gan vēl pie māmuļas, — Gorpina vedi-nāja.

— Vēls. Palūk, jau mēness riet, — Kriste atbildēja.

— Lai riet. Vai tāpat ceļu neatradīsim? Ja baidies, pavadīsim, — puiši solījās.

Kriste pretojās — kāpās atpakaļ.

— Ja Kriste neies, mēs arī negribam! — meitenes tiepās.

Divi puiši pieskrēja pie Kristes, saņēmuši aiz rokam, pievilka pie bara.

Mēness pavisam bija noslīdējis lejup, tagad tas kā pusklaips gulēja apvāršņa malā; agrāk skaidrs un mirdzošs, tagad duļķaini sarkans; pie debesīm mirdzēja tikai zvaigznes, un zeme balsnīja ar sniega segu. Ne vien ļaudis — ari suņi bija apklusuši, tikai tais ielās, kur gāja koļadas dziedātāji, atskanēja rejas.

Kamēr aizgāja pie Vovku mātes, mēness pavisam pazuda, un večiņas māja stāvēja tumša un drūma.

— Re, es teicu, neiesim, — māte jau guļ, — Kriste iesaucās.

— Vai nevar uzmodināt? — Timofijs devās uz pagalmu.

— Timofij! Timofij! — meitenes sauca. — Nemodini! Nāc atpakaļ!

Timofijs apstājās. Puiši palika pie sava — vajag modināt māti, meitenes atkal, ka ne.

— Lai večiņa kaut svētkos paguļas. Mēs viņai jau tā miera nedodam, — meitenes aizrādīja.

Puiši padevās, lai gan projām negāja.

— Pietiek! Laiks mājup, — Ivga teica. — Tu iesi, Timofij?

Timofijs klusēja.

— .Vai Timofij am maz pa ceļam ar tevi? — atsaucās kāda attāla Timofija radiniece — Priska.

— Kas tev par daļu? — Ivga saskaitās.

— Es pavadīšu Kristi, — Timofijs teica.

— Negribu ar tevi. Ej ar Ivgu, — Kriste noraidīja.

*— Timofijs ar Ivgu! — meičas sauca.

— Labi! — puiši piekrita. — Timofijs pavadīs Ivgu, Gricko — Marusju, Onisko — Gorpinu, Hvedors — Kristi, — puiši dalīja savā starpā meitenes.

— Stājas pāros!

Ikviens, piegājis pie savas meitenes, pagriezās atpakaļ. Vieniem vajadzēja iet pa kreisi, otriem — pa labi, trešiem — tieši uz priekšu. Gorpinai ar Kristi līdz baznīcai pa ceļam, un tad Kristei līdz mājām vēl jāpāriet pāri lielam laukumam. Bars izjuka, sadalījās, un atvadījušies pārīši devās katrs savu ceļu.

Gorpina un Kriste blakus; abām pie sāniem — puiši. Onisko, maza auguma jauneklis, uzvilcies garu kažoku, kas gandrīz vai vilkās pa zemi, smīdināja meitenes: pasaka kādu joku, izspēlē kaut ko. Smiekli un joki ne-mitas. Toties Hvedors sakņūpis velkas Kristei līdzi mēms un kluss. Viņam patīk būt kopā ar meiču, bet reizē ari bail; gribētos kaut ko pateikt, pasmīdināt ar kaut ko meitenes, bet, kamēr sadomā, paskat, Onisko jau smīdina. Vai jāraud, cik viņš, Hvedors, neapķērīgs. Ne jau velti tēvs saka — stulbs. «Stulbs arī ir,» Hvedors domā^klusu soļodams.

Nu jau baznīcu var redzēt, tā melno pelēkajā nakts tumsā; visapkārt klusi, skumīgi.

— Nez kāpēc man bail, — Kriste saka nodrebēdama. — Tu, Gorpina, jau esi mājās, bet man vēl tālu. Varbūt tu pavadīsi?

— Ai nē, mīļā, miegs nāk. Tevi taču Hvedors un Onisko aizvedīs līdz mājām.

— Ko nu Onisko, es pats! — Hvedors atsaucās.

Meitenes atsveicinājās, izšķīrās. Onisko, pagriezies

uz baznīcas pusi, apstājās.

— Tu, Hvedor, viens pats?

— Kā tad.

— Tad sveiki! Ar labu nakti!

— Sveiks! Ar labu nakti!

Kriste un Hvedors palika divatā. Kādu brītiņu gāja klusēdami. Hvedors domāja, ko lai saka Kristei; Kriste klusēja un laiku pa laikam nodrebinājās.

— Vai tu, Kriste, esi nosalusi? — Hvedors attapas.

— Nez kas man ir: drudzis krata.

— Ja vēlies... — Hvedors nedroši iesāka, — man ir silts, liels kažoks.

— Ko, vai gribi vilkt nost? Pats kreklos paliksi?

— Man ir svārki... Ja vēlies — malas platas, ar malu apsegšu.

Un acumirklī paplēta kažoku.

Kriste pasmaidīja. Hvedors ieraudzīja, kā meitenei acis iemirdzējās ... Viņa sirds sāka dauzīties ... Nemaz neatjēdza, kad Kriste jau bija zem kažoka viņam pie sāniem. Hvedoram kļuva tik silti, priecīgi. Abi soļo klusēdami.

— Ko tad, ja ieraudzītu tavs tēvs, ka mēs tā ejam? — Kriste jautāja un iesmējās.

— Kriste! — Hvedors iesaucās, pievilkdams meiteni sev klāt.

— Nespied tā, — Kriste mīļi atsaucas. Hvedors nodrebēja.

— Kamēr saule spīd, — viņš iesāka, — kamēr zeme stāv, kamēr pats esmu dzīvs, — to, Kriste, neaizmirsīšu.

Meitene skaļi iesmējās.

— Ko tu tā? — viņa jautāja.

Puisim elpa aizrāvās krūtīs, uguns apsvilināja sirdi.

— Tu smejies, Kriste... Tev vienalga, — viņš atkal atsāka, — bet es? Es... Tēvs mani lamā: tu stulbais — viņš saka. Pats jūtu, ka esmu dulns. Bet tev vienalga, tu smejies... Mīļā mana! — Hvedors klusu nočukstēja un spēcīgi piespieda meiteni pie savas sirds.

Viņa juta, cik tā neprātīgi dauzās, kā puiša karstā elpa silda seju.

— Neblēņojies, Hvedor, — viņa skarbi teica.

— Bez tevis man saule nespīd un ļaudīm virsū skatīties negribas! — viņš iesaucās caur asarām. — Nezinu, kāpēc manam tēvam tu nepatīc... Kaut gan — kas viņam patīk? Visi viņam vai nu muļķi, vai ienaidnieki... Tāds nu viņš ir, — Hvedors gaudās.

Kriste grūti nopūtās... Patiesi, Hvedors viņu mīl — un stipri mīl. Grēks arī teikt, ka viņš būtu kāds vējgrābslis. Arī glīts un lādzīgs, viņa domāja. Tas bija brīdis, kad Kristes sirds atsaucās. Sirsnīgā un žēlabainā Hvedora balss aizkustināja to. Viņi ilgi gāja klusēdami. Meitene juta, ka Hvedora roka ciešāk un ciešāk apvijas ap augumu, spiež sev klāt... Viņa nepretojās. Abu pleci saskārās, pie Kristes sāniem pukstēja Hvedora sirds.

— Kaut visu mūžu tā varētu soļot, Kriste, — viņš čukstēja. — Tad varētu arī mirt.

Viņi apstājās. Kriste klusēja.

— Tā, nu arī tava sēta, — Hvedors bēdīgi teica. — Ak kungs, cik ātri!

Meitene nopūtās un atsvieda kažoka malu. Hvedors ieskatījās viņas bālajā, domīgajā sejā.

— Paldies tev, Hvedor, — viņa klusi tencināja. — Ardievu! — un devās uz vārtiņiem.

— Kriste! — viņš pasauca.

Viņa atskatījās. Hvedors piesteidzās.

— Kaut vienu vārdiņu... Mīļotā mana, dārgā!

Hvedors apskāva meiteni, gribēja noskūpstīt. Kriste

atrāvās nost un acumirklī bija aiz vārtiņiem. Viņa pati

nesaprata, kāpēc pēkšņi kļuvis jautri jautri... Atskanēja klusi smiekli.

— Tu smejies, Kriste?... Tu smejies?... — Hvedors jautāja drebēdams.

— Ej taču mājās, — vārtiņu otrā pusē teica Kriste.

— Dievs ar tevi! — Hvedors iesaucās, kā piedzēris pagriezās un aizgāja.

Žēlums tā sagrāba Kristes sirdi, ka acīs sariesās asaras. Viņa jau gribēja uzsaukt Hvedoram, lai nak atpakaļ, taču savaldījās. Noliekusies pār vārtiņiem, viņa raudzījās, kādā gausā gaitā puisis gāja projām, iegrimdams nakts pelēkajā tumsā. Viņa baltais kažoks reizem pazibēja, tad atkal izgaisa. Nu jau vairs neko nevarēja redzēt, saltajā gaisā atskanēja tikai soļu čirkstoņa. Tad arī soļi apklusa.

Kriste vēl pastāvēja, paskatījās apkārt, pavērās debesīs un zvaigznēs... Tās mirkšķināja klusu un dzidri. Kriste smagi un dziļi elpoja un sagumusi pagriezās uz mājas pusi. [2]

Skumīgi ritēja svētku dienas, smagi vilkās garās ziemsvētku naktis, atnesdamas un aiznesdamas domas, kas nesagādāja prieku. Taču vienu domu tās nenesa projām no Priskas apdullušās galvas: kā nagla tā bija iedūrusies dvēselē, iestrēgusi sirdī. Ja nu patiesi viņai atņem zemi? Viņa nevar ne iedomāties, kas tad notiks! Uz zemi visas viņas cerības, tā viņas manta, viņas dzīvība; bez zemes —^ada nāve. Bet Gricko ir tāds. Ja reiz ko ieņēmies, tad izdarīs, Karps saka, lai nebēdājoties, — mūsu pusē esot kopiena. Bet kas tā kopiena ir — pāris simtu trūcīgo. Ko šie izdarīs, ja bagātnieki uznīdēsies? Kopiena neļaus atņemt zemi, — kas tad bagātniekiem? «Ņemiet zemi,» viņi teiks, «bet tad negaidiet no mums nekādu palīdzību. Līdz šim mēs gan ar šo, gan ar to kopienai pakalpojām, bet no šā brīža — ne mūsu cūka, ne mūsu druva!... Katrs lai atbild pats par sevi.» Un ļaužu vidū sāksies strīdi, nesaskaņas. Vai šī nieka Priska ar savu niecīgo vajadzību maz vērta tādu ķildu? Un kopiena pateiks — kas mums tā Priska ir, kādu labumu viņa mums dara, ka mēs līdīsim no ādas ārā viņas dēļ. Pašiem mums posta pietiek... Ak kungs! Kā lai iztiek bez zemes? Kungiem labi: ne apart, ne izmērīt jaudā, mums tikai tā mazā strēmelīte, bet cik daudz acu pēc tās tīko. Katram to gribas sagrābt, jo zeme ir zemnieka spēks.

Galva Priskai griezās no šām domām, un visas tās par vienu un to pašu: kas būs, ja viņai atņems zemi? Neprazdama ar tām tikt galā, viņa kurnēja uz ļaudīm, pārmeta Kārpām: kāpēc viņš jau aizlaikus bija pateicis? Varbūt nemaz neatņems, bet, ja atņems, — lai tak ņem uzreiz, tad viņa zinās, ka zemes vairs nav. Tad arī izdomātu, kas darāms, kas iesākams. Bet tagad — jāmokās neziņā, jauna posta nojautā... Ak dzīvīte, dzīvīte! Labāk tumšais kaps nekā tāda neziņa — viņa sprieda, diendienā gaidīdama ciema sanāksmi, raudzīdamās, vai nenāk viņu aicināt.

Pagāja nedēļa. Klāt Jaunais gads. Ko viņai tas atnesīs? Sirds nemierīgi dauzījās. Jaunā gada trešajā dienā rīta agrumā atskrēja Karps un pateica, ka pēc ūdens svētīšanas būšot sapulce.

— Varbūt arī par jums runās. Atnāciet pēcpusdienā, — viņš piebilda.

«Vai iet vai neiet?» Priska domāja. «Aizies, bet par viņu nerunās, teiks: kāpēc nākusi? Ja neies — izlems bez viņas. Būs klāt — taču kādu vārdu par sevi pateiks.»

Gluži zaļa aiz uztraukuma Priska klaiņāja pa istabu, nezinādama, ko uzsākt. Viņa atcerējās visus sapņus, kādi vien tikai rādījušies kopš tā brīža, kad izdzirda to nolādēto ziņu, — vai tie bija uz labu v^ uz ļaunu?... LJn sapņi, tāpat kā dzīve, bija baigi un bez prieka: miroņi vien rādījās un draudēja ar jaunām nelaimēm ... Ko tie nozīmē, ko tie pareģo? Nevar viņa ar savu galvu izprast, nevar aptvert ar iztvīkušo dvēseli, sāpošo sirdi...

Pienāca sapulces diena. Kriste agrāk izvārīja pusdienas, lai māte nekavētos. Meita, raudzīdamās mātē, arī pati bēdājās un nezināja, ar ko to iepriecināt. Priska neēda. Kā lai dabū kumosu lejā, ja rītdien varbūt nebūs ko likt uz zoba? Priska paņēma mutē karoti biezeņa, gribēja norit, bet kumoss iesprūda. Tā ari piecēlās no galda.

Klaigas un kņada sagaidīja Prisku laukumā pie pagastnama, kur pulcējās kopiena. Pagastvecis, piesēdētāji, rakstvedis, stārasts stāvēja uz lievenēiū un klusēdami noraudzījās cepuru jūrā, kas viļņoja acu priekšā. Ļaudis stājās bariņos, aprunājās un atkal izklīda. Vieni sauca: «Negribam tā! Vai pasaulē taisnības vairs"nav?» Citi vicināja rokas un vēl skaļāk sauca: «Nebūs jau nu pēc jūsu gribas!» Katrs palika pie sava, un laukumā valdīja tāds troksnis, ka nevarēja saprast, kurš ko grib, kurš kuru aizstāv. Priska, ieraudzījusi nomalē sievu bariņu, pagriezās uz to pusi. Tur bija Hveska Lazorči-šina, Kilina Čopivna, Gorpina Tkaļeva, Marja Bubirka —* visas savējās, pazīstamas.

— Sveicinātas! — Priska uzbilda.

— Sveika! Ari tu, Priska, atnāci paskatīties? — Marja Bubirka, tukla sārtvaidze, jautāja.

— Atradusi, par ko brīnīties, — Priska atbildēja. — Vai manos gados būtu jānāk, nebijusi vajadzība?

— Kas tev tā par vajadzību?

Priska pastāstīja. Sievas v tatījās savā starpā.

— Mēs gan nācām paraudzīties, — Marja jautri uzsāka.— Tkaļeva grib redzēt, kā viņas vīru vēlēs pagastvaldē; Hveska atnākusi sūdzēties par savējo, sak, lai uz nedēļu ieliek aiz restēm, tad zinās, kā sievu kaustīt; Čapivna grib iesūdzēt puišus, ka^neviens nebildina viņas piecus gadus veco meitu.

Sievas smējās par Marjas jokiem. Priska nodomāja: jaunas, veselība laba, nekā netrūkst... Kāpēc lai nesmietos? Un, smagi nopūtusies, atgāja nost no viņām.

Priska ieraudzīja Zdoru, kurš savācis krietnu baru, kaut ko aizrautīgi stāstīja un pierādīja, pamanīja Suprunu, kas, atgrūdis cepuri pakausī, skraidīja pa laukumu no viena bariņa pie otra; tur viņš satikās ar Perepeļicu: «Raugies tu man!» — uzsauca tam, tad Vasjutam: «Tā ka nu atbalstiet!» — bet nu jau vārdoja Kibecu un Mazo ... Viņš šaudījās kā apsvilis un katram kaut ko īsi pateica. Tie klusēdami atmāja ar galvu — būs jau labi! — un vai nu gāja projām, vai palika stāvam.

«Laikam jau par mani runā, laikam jau Gricko izdomājis ko darīt ar manu zemi. Ak kungs! Ir gan nekrietns tas Gricko. Kas viņam tiks no manas zemes? Pašam tik daudz, ka izdod ļaudīm, nē, vēl uztīkojis manu. Kur gan cēlies tāds ļaunums, kur radies tāds izdzimums?» Priska gandrīz vai raudāja.

— Nu, kas būs, vai iztērgājāties? — pagastvecis uzsauca no lievenēm. — Izlemsim ātrāk, darīšanu vēl daudz, un ir jau vēls.

Tie, kas stāvēja tuvāk pie lievenēm, kaut ko noņurdēja; Priska nesadzirdēja — ko.

— Kā tad paliks, atstāsim Omeļkam? — vecākais jautāja.

— Omeļkam! Omeļkam!

— Lai tikai par to izsauc spaini degvīna! — dažas balsis aizrādīja.

— Par ko īsti? — Omeļko Thirs, kurš pagastā turēja zirgu pastu, atsaucās.

— Kā — par ko? Vai tu mazo naudu grāb?

— Bet vai ceļa gabals īss? Nav vis kā Svinaras pagastā, kur stanovojs iegriežas trīsreiz gadā; bet šeit, lai kur brauc, — visi caur' jlarjanivku. Jūgt vien nejaudā... Pagājušajā gadā zirgu pāri saskrēja — še tev peļņa! — Omeļko taisnojās.

Tikai tad Priska aptvēra, ka runā par zirgu pastu. Lai labāk dzirdētu, viņa pienāca lievenēm mazliet tuvāk.

— Tad visi piekrīt? Par Omeļku? — pagastvecis nosauca trešo reizi.

— Visi! Visi... Lai tiek visiem!

— Tagad runāsim par zemi. Daži saimnieki nomiruši, daži palikuši parādā ... Ko darīsim, kā kopiena spriedīs?

— Kas tur ir? Par ko runā?

— Nu, paklau! Nolasiet, Denis Petrovič, — pagastvecis pagriezās pret rakstvedi. Tas sāka lasīt, bet vecākais skaļi izsauca:

— Kobila Nazars! Ivans Švecs! Danila Vernigora! Vasilis Voļa! Pilips Pritika...

Priska sāka drebēt pie visām miesām, izdzirdējusi vīra vārdu. No galvas līdz kājām viņu sagrāba aukstums, un viņa pati nezināja, kam un kāpēc paklanījās. Ļaudis, izdzirduši vecākā saucienus, nāca tuvāk pie lievenēm. Daži vīri, spiezdamies klāt, pagrūda Prisku.

— Ko te tas bābietis pinas? — jautāja rudūsains jauns vīrs, steigdamies citiem līdzi.

Priska atgāja nost un sāka uzmanīgi klausīties. Visapkārt ļaudis skaļi runāja, trokšņoja, jokoja, smējās. «Par ko viņi smejas?» Priska domāja. «Vai kāds jel apdomā, ka te izšķiras cilvēka liktenis? Ka atņem dzīvību? Laikam jau ne. Nezviegtu tā, ja apjēgtu.»

Pēc tam Priska dzirdēja vecākā jautājumus, kopienas atbildes: «Atņemt!» — «Nevajag! Dot viņam vienu gadu pagarinājuma, ja netiks galā, tad atņemt!» — Vai arī: «Viņam mazi bērni, lai maksā kopiena.»

Tagad vecākais jautāja:

— Nu, bet par Pilipu Pritiku?

— Par Pilipu? — vairākas balsis pārjautāja.

Priska sastinga.

— Atņemt! — pirmais iekliedzās Gricko, pec viņa vēl kāds... tad vēl.

Priskai sametās tumšs gar acīm.

— Pagaidi, nebļausties — atņemt! — Priska izdzirda Karpa balsi. — Šito lietiņu vajag apspriest.

Sacēlās troksnis ... Vārdus nevar saprast, Priska tikai dzird — kāds kaut ko purpina, cits sauc: «Bet meita? Bet pati?» — un atkal balss: «Nemuldi! Resnvēderi! Ieraduši tikai savu labumu vērot, bet citi lai mērdējas badā, lai sprāgst nost!»

Sacēlās vēl nedzirdēta kņada, burkšķis, kliegšana. Kopiena atkal sašķēlās daudzos baros. Katrs bars dūc — viens skaļāk, otrs klusāk. No bara uz baru skraidīja Karps un sauca: «Atbalstiet, brāļi! Kā tad tā? Nolādēto naudinieku dēļ nabaga cilvēks drīz vien nevarēs vairs ne elpot. Kā to var? Kur tas redzēts! Kaut jūs uz viņu tikai paskatītos... Ahā, te jau viņa ir!» Un Karps, satvēris Prisku aiz piedurknes, vilka viņu sev līdzi pie Supruna.

— Paraugies, te nu ir tā dūšīgā! Paraugies, te nu ir tā veselīgā! — Karps sauca Suprunam. — Skatieties! Skatieties, labie ļaudis: te ir viņa! Tā ir Priska! Vai viņa spēj pati strādāt?

— Viņai meita dūšīga! — Gricko atkliedz. — Lai liek pie darba. Kā citi iet kalpot, bet šī nevar.

— Viņai viena pati meita. Ja to atdos par kalponi, kas mājās strādās! — Karps nerimstas.

— Klusāk jel! Klusāk! Bļaustās, ka neko saprast! — vecākais uzsauca.

Kopiena pamazām apklusa.

— Kā paliek ar zemi... atstāsim atraitnei?

— Viņai! Viņai! — lielākā puse kopienas brēca.

Gricko, gluži sarkans kā vēzis, atmeta ar roku un

nogāja sānis. Tad it kā dzelts atkal izlēca priekšā.

— Labs ir. Zeme, jūs sakāt, paliek viņai. Bet kas nodokļus maksās? Kas maksās izpirkumu?

— Nodokļus? Nodokļus, protams, vajadzēs uzņemties kopienai, bet izpirkuma naudu — tam, kam zeme, — Karps skaidroja.

— Eh, velna milti! — Gricko iebrēcās. — Dod zemi un vēl arī viņas nodokļus samaksā.

— Nepiemini velnu — tas vis nemeklēs, kam piesisties. Uzklups tev pašam, — Karps aizrādīja.

— Kur tas redzēts? Vai tā var? Nodokļus samaksā un dod vēl zemi viņai.

— Gricko saka taisnību, — dažas balsis atsaucās.—Ja ņem zemi, lai maksā arī nodevas.

— Ļautiņi labie, — Karps sauca, pieiedams tuvāk.

— Stāviet! Pagaidiet! Kā tad tā? Pritikam vajadzēja maksāt tikai par vienu galviņu: viņš taču viens pats revīzijas listē. Bijis viņam dēls — cita lieta. Tagad viņš miris — kam tad, ja ne kopienai par viņu jāmaksā?

— Nemuldi! Nevis miris, bet nosprādzis! — Gricko kliedza.

— Nenomira Daņila, slimība viņu nomušīja, — kāds barā pateica.

Atskanēja smiekli. Gricko nerimās.

— Visu tikai uzkrauj kopienai. Kas tā kopiena ir, ja ne mēs paši? Kam vajadzēs pūlēties, ja ne mums? — viņš klaigāja, cerēdams Priskai sariebt, ja ne ar vienu, tad ar citu.

Kopiena sāka nosvērties uz Gricko pusi.

— Nu, pagaidiet, dzirdiet jel! — Karps atkal uzsauca.

— Pēc likuma viņai nodokļi nav jāmaksā. Kur tas re-

dzēts, ka atraitne maksātu galvasnaudu par nomirušo viru? Kur viņa ņems?

— Bet zeme? Zeme? — Gricko brēca.

— Ko tad zeme? Par zemi jāmaksā izpirkums. Izpirkumu maksās, bet uz kāda pamata nodokli?

— Pareizi, pareizi! — atskanēja skaļš sauciens. — Nodokli kopienai, bet izpirkumu — kam zeme.N

— Vai rakstīt? — vecākais jautāja.

— Raksti! — kopiena sauca.

Gricko dusmās nospļāvās, pakasīja pakausi un nogāja malā. Seja viņam bija gluži sarkana pietvīkusi, nikna; acis, zaudējušas aso durstīgumu, raudzījās drūmi, it kā teiktu: nu, tagad viss pagalam! Un patiesi — viņš purpināja sev zem deguna, ka nu ir beigas, ja kopienā pli-katas sāk .ņemt virsroku... Ķildā, ko pats uzsācis, viņš bija apkaunots un sapērts kā suns. Neviens viņa nodoms nebija izdevies, cerības nebija piepildījušās... Saīdzis Gricko devās mājup.

Toties Karps neizsakāmi priecājās. Viņš skraidīja no* bara pie bara un jautri klaigāja:

— Nu ko, vai dabūji? Tu jau nu kulstīji gan asti, velna Suprun, bet nekas tev neizdevās. Tā jums vajag, sātana naudinieki! Paldies jums, kungi, ka atbalstījāt.

— Tagad no tevis, Karp, pienākas magaričas! — garš ūsainis pa jokam teica.

— No tevis! No tevis! — pāris balsu vēl iesaucās.

— Tie nu gan būs joki! Viens ēdis skābenes, otram zobi nomizojušies. Vienam palika zeme, otram jāizmaksā, — iejaucās Gudzenko, kurš šņabi ne mutē neņēma.

— Kas tur liels! — Karps nerimās. — Par to var arī izmaksāt. Septiņdesmit kapeikas kabatā ir... iesim nodzersim!

— Ir gan lāga dvēsele tas Karps. Pēdējo kapeiku nežēlo... Iesim, iesim, — pirmais ūsainis neatlaidās, laikam jau labs iemetējs.

Kādu piecu vīru liels pulciņš atdalījās no bara un devās uz krogu, kurš turpat laukuma otrajā pusē mirguļoja ar gaišajiem logiem.

Karp°, iedams cauri ļaužu baram, atkal satika Prisku, kas tur grozījās, nezinādama, kur un kā izkulties malā.

65

5 — Staigule

— Jūs vēl arvien te mīdāties? — viņš jautāja. — Ejiet mājās! Jums laimējās. Paldies kopienai, zeme palika jums. Ejiet mājās!

— Paldies jums, labie ļaudis! — Priska klusu teica, zemu uz visām pusēm klanīdamās. — Bet tev, Karp, vislielākais paldies!

— Ne par ko. Tenciniet dievu. Ejiet mājās un, ja redzēsiet Odarku, pasakiet, lai negaida, varbūt aizkavēšos.

Priska, vēlreiz pateikusies, aizvilkās pa ielu.

Tuvojās vakars. Saule, ko augu dienu bija slēpuši mākoņi, beidzot izlauzās no gūsta un, sēzdamās aiz kalna, apspīdēja ar sarkanu gaismu visu ciemu. Šī sarkanā, sniega atspoguļotā gaisma pacēlās augstu pret debesīm, nokrāsodama salto ziemas gaisu: šķita, tas liesmo un san. Pie debesīm peldēja tumšzaļi, gandrīz melni mākoņi un vērta dzidro gaisu vēl skaistāku. Sals pieņēmās. No ciema atlidoja retas sieviešu balsis, no plaukuma puses — nenorimusī pūļa duna. Bija dīvaini un skumīgi, kā ziemas vakaros mēdz būt. Priska klubu-roja un kluburoja, steigdamās mājup. Viņa neievēroja gaismas rotaļu — nokārtajā galvā rosījās citas domas. Tās nebija bēdīgas; ja Priska mācētu priecāties, viņas domas varbūt būtu priecīgas, taču tagad tās bija klusi skumīgas tāpat kā nogurusī dvēsele. Domas kavējās pie zemes, par kuru tik daudz bija sāpinājusies, kuru ļauni ļaudis viņai tīkoja atņemt... Un nu zeme atkal ir viņas Lai dievs dod Kārpām veselību, viņš aizstāvēja. «Pasaulē vēl ir labi ļaudis... vēl ir labi ļaudis,» viņa čukstēja. Sirds strauji pukstēja, acis pildījās ar asarām.

Pie savas sētas Priska atņēma elpu un atskatījās. Tieši iepretim viņai nule kā rietēja saule; tās sarkanais ugunīgais aplis dzirkstīt dzirkstīja. «Arī tā priecājas par labo darbu,» viņa nodomāja.

— Ak vai, kā esmu nogurusi, — Priska teica, ieiedama istabā un apsēzdamās uz lāviņas. Viņa drebinājās un smagi pūta.

Kriste vērīgi paskatījās uz māti, pēc sejas pulējās uzminēt, kādu vēsti tā atnesusi — labu vai ļaunu? Arī viņas sirds bija nemierīga un sāpēja.

— Es jums palīdzēšu kaut kažociņu novilkt, — Kriste teica, pamanījusi, ka māte grib atģērbties.

— Palīdzi gan, meit... Novelc, meit... Ai, kā esmu nogurusi, — Priska žēlojās. — Tā jau ir, nav spēka, nav veselības... Kas gan to zemi strādās, ja arī vasaru tā būs?

— Vai zeme mums palika? — Kriste bailīgi jautāja.

— Ak! Lai dievs dod veselību labiem ļaudīm. Palika mums, meit, — Priska teica, rausdamās uz krāsns.

Kriste pārmeta krustu. — Paldies dievam! Paldies dievam! — viņa čukstēja.

— Lai kā Gricko bļaustījās, lai kā ņēmās, lai kā kūdīja kopienu, taču neko nepanāca ... Paldies Kārpām ... Skat, gandrīz vai aizmirsu. Aizskrien, meit, pie Odar-kas, pasaki: Karps lika teikt, lai viņu negaidot, varbūt aizkavēšoties. Caura galva, kamēr atnācu, ij aizmirsu! Labi, ka vismaz tagad atcerējos... Ai, cik gan viņš ir labs cilvēks, paldies viņam! — Priska runāja, nepamanījusi, ka Kristes vairs nav istabā. Kriste drīz vien atgriezās.

— Odarka taujāja, kur Karps aizkavējies. Teicu, ka nezinu, — viņa stāstīja mātei.

— Uz priekiem iegāja krogā. Paldies viņiem! —mate vēl arvien tencināja.

— Vēl jautāja: vai zeme palikusi mātei? Mātei — atteicu. Viņa aiz priekiem gandrīz vai palēcās.

— Ak kungs! Par ko gan ļaudis mani tā mīl? — Priska joprojām brīnījās. — Mācies no viņiem, meit... Viņi labāki nekā radi, līdzjūtīgāki par tuviniekiem. Dod, dieviņ, tiem visu, ko vien viņi vēlas! Pasarg dievs, ja visi būtu tādi kā Gricko: tad aprītu cits citu. Gadas taču tādi ļauni un cietsirdīgi. Ja nu vēl pašam būtu maz, ja pats ciestu trūkumu un badu: taču nē — mantas viņam atliku likām! Bet viņam vajag vēl, viņam skauž cita sauss maizes rieciens!... Toties mācību dabūja... Šis saka vārdu, bet Karps desmit pretī... Un kopiena klausīja nevis viņu, bet Karpu... Sarkans un īgns aizgaja no sanāksmes, — Priska klāstīja meitai savu prieku, sildīdama sazilējušās rokas pie krāsns.

Kriste klausījās māti un domāja: tiec tadam par vedeklu, pa cīpsliņai garu izritinās... ēdīs, kamēr apēdīs.

Lai viņš iet ratā ar savu bagātību! Ko gan Hvedors lakstojas? Ko viņam vajag? Dievs ar viņu! Viņš ir lāga zēns, taču ko lai iesāk ar tādu tēvu?

Vēl Kriste nebija tikusi galā ar savām domām, ka izdzirda — kāds priekšiņā čabinās. Viņa metās paraudzīties, kas atnācis, un uz sliekšņa sadūrās ... ar Hve-doru.

— Esiet sveicināti! — viņš teica, istabā ienākdams.

— Kas tur ir? — Priska jautāja, raudzīdamās no krāsns augšas. — Iededz uguni, Kriste, neko nevar redzēt.

— Tas esmu es... Hvedors, — puisis atsaucās, palikdams pie durvīm.

«Hvedors? Kas tad nu?» Priska domāja.

— Iededz uguni, Kriste! — viņa vēlreiz atgādināja.

— Es jau dedzu.

Prīz neliels gaismeklītis apspīdēja nabadzīgo istabu; iesarkanā gaisma izplūda vakara nokrēslī un krita uz Hvedoru, kurš mīdījās pie durvīm.

— Ko tu stāvi, Hvedor? — Priska jautāja. — Sēsties! Ko labu pateiksi?

Hvedors, paraudzījies apkārt, nodūra galvu.

— Tad es pie jums ... — viņš sāka aprauti un nedroši. Viņa balss trīsēja kā pārrauta stīga: redzams, viņam bija grūti runāt.

«Vai nebūs nācis bildināt?» Kriste nodomāja un paskatījās uz Hvedoru. Tas stāvēja bāls pie sliekšņa un, cepuri rokās ņurcīdams, drebēja. To pamanīja arī Priska... Iestājās smags klusums, vēl smagākas gaidas.

— Tēvs sūtīja, — Hvedors atkal iesāka, un viņa balss notrūka. — Tēvs atnāca mājās sirdīgs. Uzbruka man... Gribēja piekaut... bet tad... «Ej,» teica, «pie tām... saki: to es viņai neaizmirsīšu! ...» — Hyedors ar pūlēm izrunāja, un asaras viņam sāka ritēt no acīm.

Meita un māte saskatījās... Iestājās klusums, it kā visus būtu apņēmis miegs. Spalgs klakšķis viņas pamodināja. Kad abas atjēdzās, Hvedora vairs nebija.

Vai tas notika sapnī vai nomodā? Māte un meita brīnīdamās skatījās viena otrā, raustīja plecus, kamēr Kriste sāka skaļi smieties ... Viņa pati nezināja, kas tur tik jocīgs ... Viņas skaļie smiekli piepildīja istabu.

i— Kas tev lēcies? — māte dusmīgi vaicāja.

— Vai viņš nav dumjš? Vai viņš nav jucis? — Kriste iesaucās un atkal ņēmās smieties.

Tie bija dīvaini smiekli, baisa jautrība: tā cilvēks smejas aiz nelaimes vai tās nojautā. Šie smiekli stindzināja Prisku, un viņa baiļu pilna raudzījās uz meitu un drebēja. Viņai pēkšņi kļuva tik rūgti, tik smagi, bēdas atkal uzgūlās dvēselei, un nesenais prieks izgaisa kā nebijis. «Es viņai to neaizmirsīšu!» Priska it kā dzirdēja Hvedora kluso čukstu... «Dēlu atsūtījis pateikt, ka neaizmirsīs,» viņa domāja. «Ak dievs! Kāds badakāsis tas Gricko, cik nelietīgs cilvēks.»

VII

Gricko atskrēja mājā izsalcis un nikns. Priskas zeme ne vienu nakti vien bija laupījusi viņam miegu, — tā iedūrusies kā ērkšķis sirdī, kā skabarga acī. «Lai netiek man, bet kādam citam... kad tikai atņemtu! No kā tad viņa dzīvos ciemā? No kā pārtiks? Mirs badā ... Ej, mīļa, par kalponi... ej vecumdienās par algādzi... un savu meitu, lepno jaunkundzi, ņem līdzi, lai svešu ļaužu darbā notriepj un saskrambā baltās rociņas, citādi tās pārlieku baltas... Tikai uz puišiem vien skatās, tikai to vien zina, kā puišus tracināt... Gan tu pati pirmā prātiņu zaudēsi! ... Ja jūs abas izgrūdīšu no ciema, tad man maza bēda. Bet jāizgrūž ir, jo citādi manam Hvedoram gals klāt. Domāju — sabāršu, un viņš atjēgsies ... Nekā! Staigā kā muļķis. Stāsta, visu nakti ar koļadas dziedātājiem jaucies... Nebijis muļķis, izdarītu šai ko tādu, un mātei būtu mācība, kāpēc palaidusi meitu uz visu nakti... Bet, kas muļķis ir, muļķis paliek! Neko nepadarīsi ... jādzen laukā... un izdzīšu! Lai maksā cik maksādams — izdzīšu!» — tā Gricko domāja gandrīz visu nakti pirms sapulces. Atcerējās, ar kuru bija aprunājies, ar kuru vēl jāaprunājas, ko teikt sapulcei, kādus ieganstus minēt. Ne prātā neienāca, ka kopiena varētu neklausīt. Vai tas maz iespējams, ka kopiena uzņemtos nodokļus un zemi atstātu? Tas nekad nebūs, tas nevar būt.

Bet tagad... še tev un turi muti! Viņš lādēja visus bagātniekus, kas nebija viņu pienācīgi atbalstījuši, un kopienu, kura gluži sajukusi un tā izrīkojusies. Bet visļaunāk, ka Priska ... nīstamā Priska ar savu skuķi paliek ciemā!... Tagad viņas ņemsies un piekārs to pie lielā zvana: nu, vai dabūji? Ko, vai panāci savu? Iesēdies peļķē?...

— Dod ēst! — viņš uzbrēca, cepuri nenoņemdams un niknām acīm skatīdamies apkārt.

Gricko meklēja, kur varētu piekasīties, izlamāties, uz ko izgāzt verdošās dusmas. Istabā nebija nekā tāda, kas nebūtu nolikts pēc viņa prāta. Dusmās viņš norāva cepuri, iesvieda to gultā, bet pats piesēdās pie galda. Hivra, pamanījusi, ka saimnieks satracināts, acumirklī izvilka boršču no krāsns un nolika uz galda. Viņš ātrumā iestrēba un — applaucējās.

— Uguni iegrūdi! — Gricko iekliedzās, karoti nosviezdams.

— Bet kas tad būtu, ja aukstu celtu priekšā? — Hivra klusu atcirta.

— Tā jau visi man kaitē... un nu vēl tu ar savu boršču!

— Paskat, es tā vainīgā! — Hivra teica pasmiedamās.

Gricko klusēja, šņāca un gaidīja, lai borščs kaut mazliet atdzistu.

— Kur šņabis? — viņš jautāja pēc brītiņa.

Hivra atrada blašķi un nolika galdā. Gricko izdzēra mēriņu un ķērās pie boršča. Hivra raudzījās, kā šis strebj karoti pēc karotes.

— Kas tevi tur tā nokaitināja? — viņa vaicāja, brīnīdamās, ka Gricko nemaz nenomierinās. Citreiz arī bija gadījies — atnāk noskaities, bet, tiklīdz paēd, — jau kļūst lēnāks, taču tagad ne druskas.

— Kas vēl ir ko ēst? — viņš drūmi jautāja.

Hivra cēla galdā ceptu sivēnu. Gricko klusēdams un šņākdams ņēmās ap cepeti. Hivra vairāk netaujāja; Gricko klusēja. Paēdis piecēlās no galda, pārmeta krustu un nolikās gultā, pagriezies pret sienu. Hivra mazgāja traukus, un tikai to dobjā šķindoņa traucēja istabas mēmo klusumu.

Gricko negāja laukā no galvas šodienas sapulce un tas, ka kritis apsmieklā. Viņam bija smagi, sirds sita arvien ātrāk un ātrāk, it kā ap to tītos čūska, nedodama miera. Saviis nodomus viņš mājās nebija nevienam uzticējis, bija cerējis, ka nostrādās visu un tad ļauni pa-smiesies ... bet tagad... smējās par viņu. Viņš mokās, bet Priska droši vien līksmo. Un vēl mājā uzzinās, Hve-dors nojautis. Tas ir viņa dēls ... viņa miesa un asinis ... Priecāsies kopā ar Prisku? ... Nē, pagaidi!

Gricko uzlēca kājās un ātri pavērās apkārt istabā.

— Kur Hvedors? — viņš jautāja.

— Nezinu. Mēs ilgi tevi gaidījām pusdienas, nesagai

dījām, paēdām paši. Hvedors tūliņ pēc pusdienām aizgāja. J ,

— Vai tik nebūs pie savas sasodītas sievasmātes! — Gricko iebrēcās. — Nekad viņa nav mājās. Tā viņš vazājas apkārt, velna vazaņķis!

— Viņš taču tikai nesen aizgāja, — Hivra atbildēja.

— Nesen... Bet kam jāvazājas apkārt? Kur jāblandās? Vakars klāt. Droši vien lopi nav dzirdīti.

— Varbūt viņš būs aizdzinis dzirdīt.

Gricko atkal nogūlās; Hivra izgāja laukā un ātri atgriezās.

— Hvedors lopus padzirdījis. Tūliņ būs atpakaļ, — viņa teica.

Pēc brītiņa arī Hvedors ienāca.

— Jūs mani saucāt, tēvs?

Gricko piecēlās un pat nobālēja.

— Tā kā tūliņ ej... — viņš drebēdams iesaka, — tūliņ ej pie savas sievasmātes ... saprati? Saki, ka liku... saki: «Es viņai to neaizmirsīšu!» Lai viņa to iegaume!... Saprati?

Hvedors, dzīdams lopus mājās, jau bija dzirdējis no puišiem, ka kopiena nav klausījusi tēvu, atstājusi zemi Priskai.

— Tas par to zemi? — viņš klusu jautāja.

Tēvam it kā uguni kāds būtu piegrūdis: dēla klusajā jautājumā viņš saklausīja sev pārmetumu un rūgtu apsmieklu. Viņš sāka drebēt.

— Kas tev par daļu? — Gricko iebrēcās, ka pat Hivra satrūkās. — Kas tev par daļu, es prasu? Tev ir teikts, ej — ej un pasaki... Sācis iztaujāt! Tu, velna bērns, priecājies par tēva neveiksmi? Priecājies, jā?

Hvedors mīņājās no vienas kājas uz otru.

— Abi divi ar savu mīļāko dancojat tēvam pa galvu?... — un atkal ņēmās bļaustīties, ka visa māja skanēja, ņēmās lādēt no panckām ārā ne tikai Prišku ar Kristi, bet visu viņu dzimtu, visus aizstāvjus. Viņš šķendējās, lielījās, ka visus iznīdēs, ka visiem atmaksās.

— Nokaitinājuši mani — lai tad nu zina, kāds Gricko ir, kad dusmojas! Tu ej pie viņas un saki: «Es viņai to neaizmirsīšu!» To vien pasaki... un tūliņ nāc mājās. Saprati?

Gricko novērsās un atkal apgūlās.

Hvedors stāvēja pie sliekšņa sakņupis, cepuri rokās burzīdams. Viņa sirds plīsa pušu, asaras smacēja. Kā lai viņš iet, kā lai to pasaka? Ja vēl Kristes nebijis. Bet tagad... vai sen, kad divatā stāvēja, ietinušies viņa kažokā? Tiesa, Kriste tad viņu apvainoja... tagad domās, ka viņš tai atriebjas. Viņš? Kristei! ... — Hvedoram tumšs sametās ap acīm, krūtīs elpa aizrāvās.

— Dzirdēji? — Gricko uzsauca atskatījies. — Kam es teicu?

Hvedors nodrebēja no kliedziena un kā piedzēries izgāja no istabas.

Uz ielas viņš apstājās... «Iet vai neiet?» domāja. Sirds kā ar veserīti dauzījās krūtīs, galva dega kā ugunīs, vakara dzestrums nedzesēja, tikai vēl vairāk rāva ciet elpu.

— Vai iet? — viņš jautāja jau balsī un, ar roku atmetis, gausi soļoja uz priekšu... Nogājis pa vienu ielu, pagriezās uz citu. Tur jau arī baznīca melno ... Aizgājis līdz kapsētai, atkal apstājās... Labāk būtu pakāries zvanu tornī nekā gājis turp! Vai griezties atpakaļ?... Ak kungs! Labāk ņem manu dvēseli nekā liec tādas mokas ciest, tādus zaimus uzņemties! — viņš teica un, ar rokām seju satvēris, piespiedās pie sētas... Asaras tecēja pa rokām, pilēja no pirkstiem, sasala, sastinga. Viņš nejuta: tās arvien plūda, izkausēja sasalušās un plūda, plūda ... Šķita, gala tām nebūs!

— Kas tur ir? — viņam uzsauca sargs, klabinādams klabekli.

Hvedors kā ļaundaris metās projām, aizskrēja no kapsētas un, neatjēgdams kurp, aizsteberēja pāri laukumam.

Viņš apstājās, ieraudzījis Priskas būdu. Gaismas neredzēja. Kļuva vieglāk. «Varbūt nebūs mājās,» viņš nodomāja un acumirkli iesteidzās pagalmā ... Viņš neatcerējās, ko tur bija teicis, neatcerējās, kā atkal nokļuvis uz ielas. Viņu apstādināja baznīca, tad viņš atjēdzās. Sāka atminēties, 4uir bijis, ko darījis. Atcerējās, kā nonācis pie mājas, kā iegājis ... Atcerējās uguni... Priska pabāza galvu no krāsns augšas — viņas seja bija briesmīga, pārmocīta... Kristes sejā mirdzēja acis kā zvaigznes... tad... zeme zem kājām it kā sakustējās, viss sagriezās virpulī... Viņš kaut ko pateica... Ko viņš teica?... Uguns dedzināja galvu, sirds sita kā ar spriguli ... Viņš dzirdēja — kāds smejas . .. Un nu tagad viņa priekšā atkal baznīca... Vai tikai tas viss nav sapņos rādījies? Vai patiesi bijis Pritikas mājā, redzējis Prisku, redzējis Kristi, teicis to, ko tēvs lika? Jā, jā... Viņš jūt, ka teicis. Viņš dzirdēja savu balsi: «Es viņai to neaizmirsīšu!...»

It kā nazi kāds iegrūda Hvedora sirdī, kad viņš to atcerējās.

— Ko es, nelietis, izdarīju? Ko es, nejēga, pateicu? — viņš iesaucās, saķēris ar rokām galvu. Asaras atkal sāka tecēt no acīm, atkal, piespiedies pie sētas, viņš sāka gauži un neremdināmi raudāt. Tagad viss pagalam, viss! Tagad labāk āliņģī ielēkt nekā rādīties Kristei acīs... Vai viņš nav muļķis? Nu, būtu pastāvējis kādu laiciņu, atgriezies un pateicis tēvam: nebija neviena mājās. Taču nē... Aizgāju... Nelabais mani gumdīja, nešķīsts gars stumdīja!... Un tagad visu, kas vien man bija tas dārgākais, pats ar savām rokām esmu izpostījis... Ak es nolādēts, es nolādēts!» viņš žņaudzīja galvu un raudāja, raudāja.

Kamēr Hvedors pie baznīcas mocījās, Gricko, gultā gulēdams, domāja: «Labi gan, ka tā ieprātojos. Nu atradināšu velna duraku skraidīt pēc tās padauzas* kad atnāks otrreiz, pašas dzīs projām. Vareni, vareni .. jāpasaka sev paldies!» Un Gricko klusībā smīkņāja.

Hvedors pārnāca vēlu — izpūris, bez cepures

— Biji? — tēvs viņam noprasīja.

Hvedors sāka muldēt kaut ko tādu, ka Hivra izdzir-dusi pat krustu pārmeta. Gricko uzlēca kājās un bargi paskatījās dēlā:

— Biji, tev jautā? — viņš uzsauca.

Hvedors stāvēja viņa priekšā un klabināja zobus.

— Sajucis esi, vai? — tēvs jautāja.

— Neaiztiec viņu! — Hivra iesaucās. — Vai neredzi, kāds viņš izskatās...

Gricko ielūkojās ciešāk... Bāls, miglainām acīm viņa priekšā stāvēja Hvedors un drebēja.

— Kur tava cepure?

— Tur . . . Tur . .. — Hvedors dobji atbildēja un metās pie krāsns. Hivra pieskrēja viņam klāt.

— Hvedor, dēls! Kas tev kaiš? Atjēdzies!

— Būs piedzēries! — skaizdamies nolēma tēvs.

— Ej nost! Neaiztiec viņu! — Gricko teica Hivrai. — Panāc šurp! Uzpūt man elpu!

— Liecies jel mierā! Ko tu viņam piesienies? Vai neredzi — puisis nav savā prātā, bet tu tikai vienu un to pašu! — Hivra pat uzkliedza vīram.

— Ko, šis nav savā prātā? Vai tie velna sievieši būs viņu apvārdojuši vai apsvēpējuši? — Gricko teica it kā sadrūmis, it kā nobijies. Viņš apsēdās un skatījās, kā sieva palīdz dēlam noģērbties, kā, uzklājusi guļasvietu, aizvadīja viņu tur. Hvedors nolicies vaidēja, svaidījās, kaut ko runāja, ņēmās dziedāt kādu dziesmu, no kuras pašam Gricko drebuļi gāja pa muguru. Hivra šausminājās, meta krustus.

— Ak dievs, kas viņam lēcies? — viņa klusu jautāja, kad dēls norima.

— Kas? Nelabas asinis sakāpušas galvā. Vajag rīt pasaukt ragu licēju, lai nolaiž asinis... Hm... Kur viņš to cepuri iegrūdis? — Gricko bēdājās. — Bija vēl tīri laba: tikai otru ziemu valkājama.

Visu nakti Hvedors nedeva mieru: murgoja, kliedza, svaidījās. Gricko, sākumā nodomājis, ka dēls izliekas, beidzot noticēja... «Kas viņam lēcies, un no kā?» Gricko domāja. «Nezin vai bijis pie Priskas. Ja būs gājis — tad varbūt patiesi tās velna raganas ko iegrūdušas, ja nav gājis — tad droši vien asinis. Puisis veselīgs, sakarsis būs iedzēris kaut kur aukstu ūdeni. Vajag iet pie ragu licēja.»

No rīta tūliņ saposās. Atnāca ragu licējs, pataustīja, apskatīja.

— Asinis, asinis, — pateica. Nolaidis asinis, paņēma par to divdesmit kapeikas, izdzēra kortelīti šņabja un aizgāja.

Hvedors uz kādu laiku apklusa, bet pēc pusdienas atkal tā murgoja; ka neko saprast. Gricko sāka domāt: vai tikai vaina asinīs? Vai tikai ragu licējs nebūs viņu piekrāpis un par velti uzprasījis naudu?

Hivra pastāvēja pie sava, ka dēls nobrīnēts, un aizsūtīja pēc pūšļotājas. Atnāca pūšļotāja.

— Vai nu no nobīļa, vai nobrīnēts, vai arī viņam kas iedots, — tā sprieda un rīkojās izliet nobīli.

Lēja no vaska. Ilgi pūšļotāja purpināja, noliekusies pār Hvedoru, pār vasku, pār ūdeni. Izkausēja vasku, lēja. Pēc tās plāksnītes, kas peldēja bļodiņā virs ūdens, pūšļotāja zīlēja, no kā piemeties ļaunums.

— Šekur, raugieties, šomāt! Re, kur iznāk baznīca... bet te cilvēks ar rungu, te kāda meiča... bet tas tur taču ir suns. Nē, vilks: paraug, kādas stāvas ausis. Ka tad, kā tad... būs vilka izbijies, — pūšļotāja nolēma.

Hivra noticēja. Noticēja vēl tāpēc, ka nākamajā dienā baznīcas sargs aiznesis uz pagastmāju kādu cepuri, kas mētājusies pie sētas. Tā bija Hvedora cepure.

— Tā gan, tā gan... Nez kur nelabais viņu nakti vadājis? Ņēma un aizsūtīja puiku tik vēlu. Gāja, sagrūdās ar vilku, — Hivra gaudās.

Gricko^ klusēja, staigāja kā tumša nakts, kā mēma klints. Viņam gribējās izdibināt — vai Hvedors bijis pie Priskas, ko teicis, un kā tur ticis uzņemts?

Nākamajā dienā Priska agri rītiņā aizgāja pie Karpa pastāstīt, kas noticis.

— Tā piesējies man Gricko, tā piesējies... — viņa žēlojās. — Vakar atsūtījis dēlu atgādināt, lai es neaizmirstot ... Un ko es viņam esmu sariebusi? Kā noziegusies pret viņu? Es viņam zejni neesmu atņēmusi, par savu rūpējos.

— Zināt ko es jums ieteikšu? — Karps sacīja. — Uzspļaujiet viņa draudiem — un vairāk neko... Jums kopiena piesprieda — kopiena par to zina. Kāpēc jūs no viņa tik briesmīgi baidāties? Acis viņam nenovīdīgas? Spļaujiet virsū!

Karps izpauda ciemā ziņu, kā Gricko gribējis Prisku iebaidīt. Šī vēsts nonāca arī pie paša Gricko.

— Kā tad, kā tad!... Viņas tam ko iedevušas! Viņas! — Gricko klaigāja. — Lai tikai dēls nomirst vai vēl kas notiek ar viņu, — tiesā abas nodošu, cietumā ietupināšu, uz Sibīriju aizsūtīšu! Es viņām parādīšu, kā ievilināt svešus puišus un apdzirdināt ar burvju dziru. Raganas!

Ļaudis, lāgā neko neizpratuši, uztvēra baumas un izpušķoja tās, proti, ka Priska esot apdzirdījusi Hvedoru ar kaķa smadzenēm. Kāds esot pat redzējis, kā viņa divatā ar meitu ķidājusi kaķi. Šīs nekrietnās baumas apstaigāja visu ciemu. Visi vainoja Prisku: viņa atriebjoties Hvedoram par meitu. Kriste esot briesmīgi kāra uz puišiem un kārusies Hvedoram kaklā. Jauniņais puisis neesot izturējis... un nu tagad par to, ka Hvedors atsakoties, Priska viņu apdzirdījusi...

Vienīgi Karps iestājās par Prisku.

— Sūdzi tiesā to bagātnieku, to mēlnesi! — Karps ieteica. — Ko viņš jums ceļ neslavu visā ciemā? Sūdziet viņu tiesā!

Priska paklausīja un aizgāja žēloties par Gricko. Lai gan tiesā noskaidrojās, ka Gricko izplatījis šīs nejēdzības, taču viņam par to nekas netika. Stāstīja, ka viņš krogā cienājis tiesnešus.

— Nu, vai tev no tā gabals nokrita, ja cilvēks varbūt dusmās ko pateica? — tiesnesis jautāja.

— Dusmās nez ko var pateikt! — otrs piebalsoja.

— Bet neslava? — Priska jautāja.

— Vai nu, māmuļ, maz par ko runā. Par mums arī pļāpā. Parunās un metīs mieru.

Tā Priska neko nepanāca. Bet Gricko plātījās joprojām.

— Nu, ko panāci? Ko panāci? Nu, ko? Vēl tiesāsies ar mani! Gānekle!

Ļaudis nezināja, kas bijis tiesā. Viņi zināja tikai, ar ko tā beigusies un ko tā spriedusi. «Labāk būtu dzīvojusi mierā un klusējusi, ja vainīga,» ļaunas mēles teica, «sadomājusi vēl tiesāties! Pārāk gudra: tiklīdz kāds ko pasaka, velk uz tiesu!»

Priska raudāja. Gricko smējās. Tie bija ļauna, aizkaitināta cilvēka smiekli. Smieties viņš smējās gan, taču iekšā viss vārījās, ka Priska viņu iesūdzējusi. Kā viņa to uzdrošinājās?... Tagad Gricko ar to vien noņēmās, ka meklēja ieganstu, lai atriebtos Priskai, lai sagrābtu tā, ka viņa vairs neizspruktu no tā ķetnām.

Laiks gāja. Priska dzīvoja ciema otrā malā un neredzēja, ko Gricko perina, ko meklējas. Ļaužu saceltās tenkas pamazām apklusa: laikam jau tiem arī bija apnicis vienu un to pašu ik dienas pārcilāt. Pa to laiku Hvedors atveseļojās: viņš bija slimojis ar drudzi.

Pagāja gaļēdis un metenis, iestājās gavēnis. Lielā gavēņa trešajā svētdienā pilsētiņā gada tirgus. Ciema ļaudis bariem vien devās turp. Aizbrauca arī Gricko — tāpat vien, bez kādas vajadzības, bet sabija ilgāk par visiem. Viņš atgriezās lielā gavēņa piektās nedēļas otrdienā — līksms, jautrs. Palicis ar Hivru divatā, izvilka no maka kādu papīriņu un rādīdams priecīgi lielījās: šitais ķersies viņām pie saknes! Šitais! Aizskārušas mani, lai tad zina!

Hivra gribēja zināt, kas tas tāds ir, bet Gricko atmaja tikai ar roku un ātri vien aizmetās uz pagastnamu.

vīli

Sākās pavasaris; lai arī novakarēs vēl pieturējās sals, toties dienu tā spīdēja, tā sildīja spilgta saulīte. Straujas urdzes steidzās no kalniem, izrakņāja irdeno sniegu, kausēja to; tīrumā parādījās pauguri; cīruļi vīteroja kopš agra rīta; meitenes vakaros pulcējās uz rotaļu — pavasara aicināšanu... Ļaudis priecājās. Nu viņiem bija jāraizējas par to, kad ars, kad sēs; baroja vēršus smagajam lauku darbam, apskatīja ratus, arklus, kur vajadzēja — pielaboja. Priska bēdājās, ko kaisīs zemē un kā apsēs. Visas savas cerības viņa lika uz Karpu. Karps apsolīja: — Nebēdājiet, viss būs labi! — Taču Priska laikam jau bija saradusi ar bēdām: vairāk

bēdājas nekā priecājas. Turklāt katru nakti viņai rādās sapņi — visi tik briesmīgi. Visvairāk viņa atceras vienu.

Tas bija taisni ap lielā gavēņa piekto nedēļu. Līdz tam viņa parasti gavēja. Grēkus izsūdzējusi, atnāča no baznīcas un, lai negrēkotu, ātri vien likās gulēt. Ilgi nevarēja aizmigt. Domas lika grozīties no viena sāna uz otru, un tad uzreiz tik ļoti sagribējās ēst. Viņa pat pabrīnījās... Nekad tas tā nebija gadījies, bet šoreiz kā par nelaimi. Viņa dzina projām šo kārdinājumu un nepamanīja, ka bija aizmigusi.

Un redz sapnī: viņa iet nez kur pa dziļu un zaļu gravu; vienā pusē viens kalns, otrā pusē — otrs. Kalnus sedz tumšs mežs, bet ieleja — kā zaļa rūta. Saule spīd, apzeltī gan kalnus, gan mežus, gan ieleju. Tur pa labi roki pašā kalna galā stāv balta mazītiņa baznīciņa un it kā šūpojas, zelta krustu un torņus mirdzinādama. «Kas tā tāda par vietu? Nez vai nebūs Kijeva?» Priska domā. Un tā nu viņa iet uz baznīcas pusi. Kalns ir augsts un taka stāva, vijas kā čūska riņķī apkārt virsotnei. Vai patiesi viņa netiks augšā? Paiet gabaliņu, atpūšas un iet atkal. Nu jau krietni augstu uzkāpusi, kad ierauga — starp kokiem guļ kāds zvērs un cieši cieši viņā noraugās ... Acis tam deg kā ogles, un pats viņš briesmīgs un nikns. Priska tā ij sastinga uz vietas, bet zvērs — ne acu nepamirkšķina!... «Ak kungs!» viņa domā. «Kur lai skrienu? Kur lai paglābjos?» Tikko viņa grib pakustēties, tā zvērs metas virsū. Tas taču ir vilks — kā zibens izskrien caur smadzenēm, un reizē ar šo nojautu sāk durt sirdī, galvā, kājās ... Viņa satrūkstas un atmostas.

Priska drebēja pie visām miesām, un, kad atjēdzās, sirds tik ļoti dauzījās. Ak kungs! Kas tas par sapni? Ko tas nozīmē? Viņa zināja: ja sapņos rādās suns — tas uz ļaunu. Bet uz ko vilks? Tas būs uz bēdām, uz lielām bēdām.

Sapni viņa pastāstīja Kristei un Odarkai.

— No visādām raizēm jums arī tādi sapņi rādās, — Odarka mierināja.

Taču Priska nekur nerada mieru. Sapnis tā vien stāv kā dzīvs acu priekšā: nekādi nevar aizmirst...

Pagāja nedēļa. Pienāca pūpolsvētdiena. Tā solījās būt jauka: debesis tīras, dziļas, platas, nekur neviena māko-niša, nevienas tūcītes. Saule tā spīd un silda, ārā silts. Vakar vakarā aizsalušās peļķes atlaidušās, ūdens klusi irdz mīkstajā sniegā.

— Nu, māmuļ, šodien agrāk apkopšos, agrāk paēdīsim — un iešu kaut reizīti pastaigāties. Šopavasar vel nekur neesmu bijusi, — Kriste saka rīta agrumā.

Māte neiebilda: lai jau iet, lai jau staigā! Tikko kā baznīcā beidzās dievkalpojums, viņas sēdās pie galda. Vēl nebija paēdušas, Priska dzird — kāds grabinās priekšiņā.

— Diez kas tur nāk? — viņa teica, karoti nolikdama.

Istabā ienāca simtnieks Karpenko. Pasacīja labu dienu,

novēlēja priecīgus svētkus.

— Paldies, — Kriste atbild, bet pašai sirds tā vien dreb. «Ko viņš meklē? ... Tāpat vien nebūs...»

— Ko teiksiet? — jautā.

— Pie jums. Jums nācu pakaļ, — Karpenko atbild.

— Kas tad ir?

— Nezinu. Pagastvecākais lika: «Ej,» saka, «pateic, lai atnāk uz pagastmāju.»

— Kas tur ir tai jūsu pagastmājā?

— Nez kāda tiesāšana. Nezinu. Nav mana daļa, tāpēc ari neklausos.

Priska nevar saprast, viņu māc bailes. Ne par vienu nav sūdzējusies, un, šķiet, arī nevienam neko nodarījusi nav, bet sauc uz tiesu. Vai tikai Gricko nebūs ko savārījis?

Nepaēdusi piecēlās un gāja. Viņai tik nelāgi, tik grūti. Sirds sit tik nemierīgi... Iet kā uz soda vietu, kā nelaimei pretim — tik smagi. Kaut zinājusi, kāpēc, bet viss kā tumša nakts. Sirds dauzās — jūt, jūt nelaimi...

Ar pūlēm aizvilkās.

Pagastvalde pilnā sastāvā: vecākais, rakstvedis, stārasts, tiesnesis, simtnieki.

— Atvedu, — Karpenko ziņo vecākajam.

— Kur viņa ir?

Priska iznāca priekšā.

— Redz, par tevi sūdzas Zagņibida, — vecākais saka.

— Kāds Zagņibida?

— Nezini? Tas, kurš kādreiz pie mums bija skrīveris. Viņš tagad dzīvo pilsētā.

— Atceros.

— Atceries? Tad redz — viņš sūdzas, ka tu līdz šim laikam neesi aizsūtījusi viņam savu meitu.

— Kādu meitu? Kāpēc? — Priska dusmīgi jautāja.

— Tu taču Zagņibidam esot salīgusi meitu, vai tad ne?

— Kad? Es viņu kādus desmit gadus neesmu acīs redzējusi.

— Tā nu nebūs vis, — rakstvedis piebilda.

— īsti nezinu. Ko viņš tur raksta — izlasiet, —• vecākais lika.

Rakstvedis sāka lasīt. Tekoši, ar skrīvera roku papīrā bija rakstīts, ka Zagņibida vēl Mikolas dienā norunājis ar Pilipu Pritiku un salīdzis no viņa — no Pritikas meitu Kristi par desmit rubļiem gadā, ar viņa — ar Zagņibidas apģērbu; ka Pritika, būdams spaidīgos naudas apstākļos, paņēmis no viņa piecus rubļus par pusgadu uz priekšu, dodams parakstu nevis par salīgšanu, bet par aizņēmumu; ka, uzzinājis par Pritikas nāvi, viņš, Zagņibida, tagad lūdz pagastvaldi, lai tā piespiež Pritiku Kristi nokalpot pusgadu vai arī atdot septiņus rubļus, jo kopš aizņemšanās brīža pagājis vairāk nekā trīs mēneši, un viņš, Zagņibida, komersants būdams, zaudējis ne mazāk kā divus rubļus procentu.

Priska klausījās un neko nesaprata. Viņas galvā kā naglas urbjas vārdi: «Zagņibida... pieci rubļi... Pi-lips... meita...» Ap acīm metas dzeltens un melns, pasaule griežas riņķī.

— Saprati? — vecākais jautāja.

Priska neatlaidīgi raudzījās uz viņu.

— Saprati? — vecākais vēlreiz jautāja. — Tev vīrs neko nav teicis?

— Kāds vīrs? — Priska jautāja tik klusu, it kā vējš būtu nočabējis sausā zālē.

— Nu, tavs taču! — vecākais sauca.

— Kad?

— Tpī! — vecākais saskaitās. — Kad? Tu esi dumjā prātā, vai? Nu, kad pārnāca mājā.

Priska neizturēja: asaras kā krusa sāka birt no acīm, un starp rūgtajām raudām un vaimanām izlauzās vārdi: — Es viņu netiku redzējusi... Kā aizgāja.., aizbrauca ... Turp ... uz to nolādēto pilsētu ... Tur ari nave viņu panāca ... Es neko nezinu.

Tiesneši nodūra acis. Priskas rūgtās raudas iežēlināja viņus. Vecākais apklusa, simtnieki it kā pamira. Tiesas istabā bija klusu, skumji. Tur atskanēja vienīgi Priskas žēlabas.

— Ko lai nu dara? — noliecies pie rakstveža un tiesnešiem, pagastvecākais jautāja. Tie klusēja.

— Vai tev, sieva, ir nauda? — kāds tiesnesis, galvu pacēlis, jautāja.

— Nauda? Kur lai ņemu naudu? — un Priska vēl vairāk sāka raudāt.

— Ja ir nauda, labāk to atdod Zagņibidam. Jaatdod vien ir — viņš kvīti piestādījis.

— Nav man ne graša ... — Priska raud.

— Tad lai meita atkalpo.

— Man viņa ir viena pati... Esmu veca, nespēcīga, kas man palīdzēs?

Atkal mēms klusums apņēma telpu. Butu jel Priska klusējusi, taču nē, vienā laidā vaimanā.

— Neraudi, — vecākais iesāka. — Padomā pati, kā būtu labāk. Varbūt tu no kāda aizņemtos un atdotu. Vajag taču atdot!...

Priska raudāja.

— Nu, izlem, — tiesnesis teica, — vai atdosi naudu, vai meita atkalpos?

— Nav man naudas... Man viena pati meita... — Priska maļ vienu un to pašu.

— Tas viņai tāds niķis — ar asarām iežēlināt, — Priskai aiz muguras atskanēja kāda rupja balss.

Vecā sieva atskatījās — tas bija Gricko... Acis viņam spīdēja, seja no prieka tvīka.

— Nekas vis nenotiks, ja atdos! — Gricko turpināja. — Viņai sava māja, zeme arī palika... Ko vēl vajag? Un meita īsta ķēve; pati arī dūšīga — tagad tikai izliekas.

Ar rūgtu pārmetumu Priska paskatījās uz Gricko. Ne tikai vārdi, asaras viņai uzreiz pazuda. Acis degL bet pati bāla, dreb... Dreb kā zvērs, kas iedzīts sprosta.

— Vai tu viņu pazīsti? — tiesnesis jautāja.

— Un kā vēl! Dzīvo man kaimiņos. Arī viņas vīru pazīstu ... Nu, sliņķis ... dzērājs bija, — Gricko jautri klāstīja.

— Gricko! Bīsties jel dieva!... Viņš jau ir viņā saulē, bet tev vēl turp jāpošas... — Priska teica lūstošā balsī.

— Arī meitu pazīstu, — Gricko neklausīdamies turpināja ... — Dūšīga meita. Tādas tikai jāliek pie darba vai dienestā, bet viņa velti mātes maizi ēd.

— Suns tāds! — Priska neizturēja un skaļi iesaucās.

— Sieva, sieva, te nedrīkst lamāties! — pagastvecis apsauca.

— Vai re... vai re, — Gricko priecājās. — Redz, kāda ir tā nevarīgā! Izliekas tikai — laid tu mani vaļā! Tāda ir tā klusā un rāmā.

— Tu taču mani kauj nost! Taisni sirdi zāģē pušu! — Priska rūgti atbildēja.

— Pietiek jums stīvēties! Pietiek! Klusē, Gricko, — pagastvecākais apsauca.

— Kā tu izlemsi? — pēc brītiņa viņš atkal (jautāja Priskai.

Gricko stāvēja un smīnēja; tiesneši sēdēja, acis nodūruši.

— Dariet, kā gribat!—Priska dusmīgi atcirta. — Kaut vai uz vietas saplosiet un apēdiet!

— Tu te nedižojies! — pagastvecākais uzbrēca. — Skaties vien, viņai jautā, kā būtu labāk, kā viņa gribētu, bet šī vēt dižojas! Vai nezini, ka tā ir tiesa: kā gribēs, tā izlems.

— Man vienalga! — Priska atkal atcirta. — Ko lai es saku? Jūs visi esat pret mani... Uztīkojuši apēst — tad ēdiet arī! Vai es zinu, kas tur pilsētā bijis? Vai mans vīrs nolīdzis tā ar Zagņibidu vai ne? Es viņu vairs neredzēju, viņš man neteica. Neko nezinu.

— Arī naudu neatdosi?

— Man nav naudas!...

— Tad lai meita atkalpo, — tiesneši teica.

— Rakstiet, — pagastvecākais lika.

Rakstvedis sāka rakstīt. Priskai it kā skudras skraidīja pa miesu, rakstveža spalva kā ar kramu skrāpēja sirdi... Priska aplaida ātru skatienu istabai — Gricko vairs nebija.

— Gatavs, — rakstvedis teica.

— Še tev spriedums: to naudu, kuru tavs vīrs no Zag-ņibidas aizņēmās, lai meita atkalpo. Dzirdi?

Priska stāvēja, klusēja, it kā šie vārdi uz viņu neattiektos.

— Ej nu, — pagastvecākais teica.

Priska stāvēja.

— Ko tu stāvi? Ej mājās! — pagastvecākais atkārtoja un pamāja simtniekam. Tas piegāja pie Priskas un paņēma viņu pie rokas; gluži kā piedzērusi, grīļodamās un klupdama Priska izgāja laukā. Uz lievenēm viņai sagriezās galva, acīs satumsa, un viņa nokrita gar zemi kā labības kūlis.

Atjēdzās tikai mājās... Pie viņas stāvēja Kriste un, rokas lauzīdama, raudāja; Odarka mierināja Kristi un veldzēja ar aukstu ūdeni Priskas sakaltušās lūpas.

Kur viņa atrodas? Kas ar viņu notiek? Ar apdzisušu skatienu Priska pavērās apkārt... Tā ir viņas istaba ... Kriste raud, Odarka kaut ko saka.

— Kur es esmu? — bija Priskas pirmie vārdi.

— Mājās, kaimiņien, mājās, — Odarka atbildēja.

— Tā esi tu, Odarka... Tu, Kriste... Tu vel esi pie manis... Paldies dievam... — viņa čukstēja, acis gan aizvērdama, gan atvērdama! — Ai, cik man grūti! Cik man grūti! Un kāpēc es nenomiru? Kāpēc es atmodos? — Priska gaudās. — Te nu ir sapnis!... Te nu tas ir! ... Te nu tā nelaime... Te tas ļaunums... Meitiņ, mana mīļā! Kam es tevi dzemdēju, kam es tevi audzināju?

— Māmulīt, esmu te ... Māmuliņa, esmu pie tevis! — mātei piekļāvusies, Kriste viņu mierināja.

— Tu esi šeit, šeit... — Priska čukst. — Nē, tu vairs te neesi. Tu vairs neesi mana... Atņēma man tevi.

Kriste neizpratnē paskatījās uz māti, domādama, vai tā pie pilna prāta.

— Es esmu te, māt. Kas mani var jums atņemt?

— Labi ļaudis, meit... Viņiem skauž, ka tu audz pie manis... Ar tiesu tevi atņēma. Tu vairs neesi saimnieku meita, tu esi kalpone... Vai nu tavs tēvs vainīgs, vai labi ļaudis — nezinu. Pilsētas Zagņibida atņēma tevi par nez kādiem pieciem rubļiem, kuri aizgāja gan par galvasnaudu, gan Gricko kabatā ... Par tiem tev ir jāatkalpo... Tas nu ir tas sapnis... Tas ir tas nolādētais sapnis! — Priska raud un stāsta.

Kriste šņukst, bet Odarka sēž, galvu nokārusi. Viņa klausās Priskas nesakarīgo valodu, un sāpju ēnas klaiņo pa viņas plato, nobālējušo seju. Pati būdama māte, viņa saprata Priskas nelaimi, saprata, kas ar Prisku noticis, kāpēc viņu mājās atnesuši bez samaņas... Viņa ieraudzīja dzīves ļauno pusi; vērmeļu rūgtas domas modās viņas galvā, domas par ģimenes izputēšanu... Viņai arī aug bērni — viņai arī tos atņems... Un neviens nepažēlos, neviens neliksies zinis, kā sāp mātes sirds... Viņa pacēla galvu, lai vēlreiz paskatītos uz Prisku, redzētu un uz mūžu atcerētos viņas izmocīto seju.

Saule rietēja; istaba kļuva sarkana sarkana... Priskas seja sarkanajā gaismā izskatījās vēl baigāka: bāla, dzeltena, tā šķita peldam asinīs.

Odarka izbijās. Saule rādīja: tur mātes sirds žēlabās pārplūst ar asinīm... «Bet ļaudīm viss viena alga,» viņa domāja. «Vai ir maz vērts tā dzīvot, tā mocīties un sāpināties?...»

Ap to laiku arī Gricko pārnāca mājās.

— Paldies dievam!—viņš priecīgi iesaucās, ieiedams iekšā. — Izkruķīju gan laukā to raganu!

— Kādu raganu? — Hivra jautāja.

— Pritikas meitu tiesa aizdzina uz pilsētu dienēt.

— Cst... — Hivra iešņācās, ar acīm rādīdama uz Hvedoru, kurš klusu sēdēja kaktā uz lāviņas.

Gricko paskatījās — Hvedors krīta bāls turējās ar rokām pie lāviņās un, smagi elpodams, kaistošām acīm skatījās uz tēvu.

Gricko samulsa, pagājās pa istabu, izvilka kaļķi, piestūķēja, aizkurināja un klusēdams izgāja ārā.

Hvedors ar acīm pavadīja tēvu, paskatījās uz māti... Hivra sēdēja uz gultas malas, zemu zemu noliekusies. Varēja redzēt, ka viņai kauns no dēla... Hvedors rūgti un dziļi nopūtās, piecēlās un klusēdams uzrāpās uz krāsns.

— Kā tu tā nepaskatījies un uzreiz izgrūdi! — nolikusies gulēt, Hivra rāja Gricko.

— Vilks viņu zina! — tas taisnojās. — Krēslā nepamanīju.

— Pastāsti jel, kā tas iznāca?

— Vai Hvedors guļ?

— Guļ. Nebaidies.

Gricko sāka stāstīt, kā viņš pilsētā saticis Zagņibidu, kā abi krietni iemetuši un sākuši pārrunāt savas veiksmes un neveiksmes. Zagņibida stāstījis Gricko par tirgošanos, kad un kādus ļaudis piekrāpis un kā viņu pašu citi apkrāpuši... Gricko pastāstījis par Hvedoru un lūdzis padomu un palīdzību. — Vai tā ir nosalušā Pritikas meita? — šis jautājis. — Tā paša. — Nauda pēc viņa nāves palika? — Palika pieci rubļi. — Labi! Viss bus labi. Es uzrakstīšu viņa vārdā kvīti, it kā viņš aizņēmies no manis. Nodosim tiesā. Nebūs ko maksāt — tiesa liks meitai atstrādāt. Tu tiksi no viņas vaļā, kamēr dēls atveseļosies. N

Rūgta nopūta un vel rūgtākās raudas atskanēja istaba. Tēva briesmīgos vārdus klausīdamies, tur raudāja Hvedors. Gricko iegrūda Hivrai dunku sānos — sak, ko tu mani piekrāpi! — un sāka kaut ko murmināt, izlikda-dies guļam.

II PILSĒTĀ

I

Spoži spīd pavasara saule tīrajās debesīs; jautri dejo tās garie stari dzidrajā gaisā; silts dienvidu vējš pūš pār zemi un palīdz saulei tās darbā... Visur kūst nomelnējušais sniegs. Ūdens skrien no stāvajiem pauguriem uz dziļajām ielejām, izvago zemes stingo garozu un traucas pa gravām uz upi. Tā jau tik pilna, ka ledu nemaz neredz. Vēl viena tāda diena, un ūdens pacels ledu uz augšu, salauzīs, saskaldīs to un nesīs sev līdzi, triecot gabalus citu pret citu ... Ūdens krāks un mutuļos, laužot tiltiņus, notriecot vājos aizsprostus^ nesdams ļaudīm postu un zaudējumus. Bet nekas! Ūdens sacelsies un noplaks; kaut jel ātrāk pazustu sniegs, kaut jel straujāk saule un silti lieti atkausētu zemi, kaut drīzāk zaļa zāle apklātu melnos laukus... Tikai tad zemes rūķu sirdis kļūs priecīgas, tajās pamodīsies cerība! Tikai tad lauku vīri varēs apsvērt, kā turpmāk būs: vai nāksies ziemu pusbadā dzīvot, vai arī labība paliks pārdošanai?... Sūrs un grūts tu esi, arāja likten! Agras miglas segts, sīku lietu slacīts, asinīm un sviedriem veldzēts! Turklāt vēl tev uzgūlies grūtās dzīves smagums: nodokļu nasta tevi moka, smags darbs vārdzina, un dalot tik vien ticis kā nieka zemes strēmelīte! ... Un tomēr katru pavasari sirds priecājas, jo tanī atdzīvojas krāpniece — cerība ...

Tikai Priskas sirds šopavasar nepriecājās, izvadot Kristi uz pilsētu kalpībā. Kam pavasaris, ja nav ar ko to sagaidīt? Kam siltums, spožā saule, ja tā vairs nesilda sastingušo dvēseli, atdzisušo sirdi? Kam kupli noaugušās dobes, kam zaļie lauki, ja Kriste pa tiem nestaigās, ražu no tiem neievāks? Bija Priskai viens dārgums, kura dēļ līdz šim strādājusi, pūlējusies, muguru nav atliekusi ... Tagad arī šo dārgumu atņem! Ar varu atņem ... aizvedīs un atdos svešiem ļaudīm smagam nebrīves darbam, apnicīgiem, sīviem pārmetumiem, lamām, rājieniem! Par ko? Kāpēc? Ko viņa kādam nodarījusi? Kur viņas vaina, ka uzbrukusi tāda liksta?

Nepriecājās ari Kristes sirds, kad viņa jau pirms saules lēkta, atvadījusies no mātes, no ciema, soļoja pa lielceļu uz pilsētas pusi... Aiz muguras viņai — mātes raudas un bēdas, priekšā — nezināma kalpones dzīve ... Kāda tā būs: vai laba vai ļauna? ... Kur nu laba!... Vai tad no labas dzīves cilvēks pamet dzimto pusi un iet strādāt svešiem ļaudīm, tiem kalpot? ... Kristes galviņa noslīgst arvien zemāk un zemāk; arvien biežāk no acīm sāk ritēt lielas asaras... Kriste, tās nevērodama, iet arvien ātrāk: nevis iet, bet teciņiem tek...

Viņa neiet viena. No pagastnama atsūtīja simtnieku Kirilu, lai tas nogādātu pilsētā — aizvestu un pasargātu ceļā. Tā viņas labā bija pacenties Gricko Supruns!

Kirils nav vairs nekāds jaunais; pamaza auguma, drukns, apaļu seju, rudām ūsām, pinkainām uzacīm, no kuru apakšas laipni raugās labsirdīgas, brūnas acis. Kriste viņu sen pazīst. Kopš ciemā nolēma izraudzīt simtniekus, ievēlēja Kirilu, un tas ne reizes nav pārvēlēts. Citi, tiklīdz nokalpo gadu, — tūliņ arī atsakās, bet viņš ne. Kirils bija muižas kalps, kad viņu atlaida brīvē, zemes nebija, kaut kā uzcēla mājeli, ierakstījās Marja-nivkas kopienā, un, kā tika par simtnieku, tā līdz šim laikam... Kopiena viņam piešķīra nedaudz rudzu, kviešu, miežu, griķu... Lai arī deva nebija liela, tomēr viņš nekad nežēlojās, ka maz, toties viņa sieva, Oriška, veca un ķildīga, ne reizi vien pārmeta kopienai... Visi zināja, kāda ragana Oriška ir, un pamazām palielināja devu, baidīdamies, ka tā, kas zina, var uzsākt ko ļaunu. Tā arī dzīvoja Kirils — vairāk pagastnamā nekā mājā. Tur viņš ne visai bieži rādījās, vienīgi, ja gadījās kas neatliekams, tad aizgāja arī. Viņam nepatika ķildas, bet Oriška turpretī sveikā neko nepalaida. Kirils muka no sievas projām uz pagastnamu vai pie kāda cieminieka. Kriste bieži viņu bija redzējusi pie sava tēva. Ja tēvam gadījās kāda liksta vai uzbruka nediena — viņš tūliņ meklēja, kur Kirils, lai tam pirmajam pastāstītu. Tēvs dažreiz sūdzas par grūto likteni, par ļaunajiem ļaudīm, bet Kirils mierina: «Tas nieki vien, tikai svētā patiesība jācienī,» Kirils mēdza teikt. «Lai arī mums klājas slikti, lai moka bēdas un ļauni ļaudis, mūsu pusē tomēr taisnība.,. Nebēdājies, draugs! Tāpat kā mēs, grēcīgie,

nomirs arī mūsu pāridarītāji... Nomirs — un neko no salaupītā līdzi sev nepaņems! Visi mēs zemes māmuļas klēpī būsim vienādi...»

Kirila klusā valoda, sirsnīgais un siltais padoms, saprātīgie pierādījumi ne reizi vien izklīdināja tēva bēdas, ne reizi vien nomierināja viņa aizvainoto sirdi...

Kāpēc tagad Kirils klusē? Kāpēc nenoslauka sava nelaimīgā biedra bārās meitas rūgtās asaras? ...

Viņš tikko tiek meitenei Tīdzi — tik gauži tā steidzas uz priekšu, galvu nodūrusi.

— Lēnāk... lēnāk, meitiņ, — viņš saka. — Nesteidzies tik pārliecīgi! Diena ir gara, arī ceļš nav īsais, piekusīsim ... Kaut tikai pievakarē aizkļūtum līdz pilsētai. Pažēlo manas vecās kājas un arī savas pataupi — tam vēl ilgi būs jāstaigā! ...

Kriste sāka iet mazliet lēnāk. Kirils, ticis viņai blakus, izvilka pīpi un ņēmās to piebāzt. Gāja klusēdami. Jo tālāk jo sniegs vairāk kusa, piesūcās ar ūdeni; kājas grima, bet dažuviet nācās brišus brist. Saule kāpa arvien augstāk un augstāk, sildīja siltāk un siltāk, zeltīja paugurus, rotājās lāmās ... Kļuva silti, pat karsti. Sviedri izspiedās Kirilam uz pieres, uz vaigiem. Atgrūdis cepuri pašā pakausī un atpogājis virsējo svārku, viņš kātoja aiz Kristes, vēzēdams garo nūju uz visām pusēm, apiedams peļķes gar malu. Viņa pīpe kūpēja, atstājot aiz muguras zilu grīsti tīrajā, dzidrajā gaisā ... Kriste soļoja tieši pa ceļu.

— Nu, šodien sniegs saplaks, — Kirils atkal uzsāka, vēlēdamies sasaistīt valodas. — Redz, cik irdens, ūdens vien šķīst!... Kaut jel ātrāk tiktu pilsētā ... Jādomā, tur, kur tas muklājs, ūdens tagad līdz ceļiem. Kas zina, ne pāri netiksim. Var vēl noslīkt, — Kirils beidzot drūmi piebilda, zaudējis cerību izdabūt no Kristes kaut vārdu.

— Nu, kaut jel! — viņa rūgti pateica.

— Ko — kaut jel? — Kirils jautāja. — Noslīktu?

— Ko citu! — Kriste atcirta, asaras slaucīdama.

— Lai dieviņš aizšķir! Kāpēc jāslīkst? Lai dažreiz cik rūgti, tomēr labāk dzīvot... Tavos gados neklājas tā runāt. Lai jau māte bēdājas, ka nespēcīga viena pati palikusi mājā, bet ko tu? Tu esi jauna, vesela... Vai

tu darba baidies? Kāds nu pilsētā darbs, laukos desmitreiz grūtāk. Kas tur jādara? Druvā tev nebūs jāiet, nebūs jāpļauj, kūļi nebūs jāsien ... Pa iekšu vien. Kā saka: izmazgā, apkopies un uz auss noliecies! Nebēdājies, meit! Bijusi tikai veselība, kas nu darbs! Es pats, pa pasauli valkādamies, tur kalpoju un visu labi zinu. Nebijis savas būdas un kopienas dienesta — pats būtu devies uz pilsētu ... nudien, nemeloju! Tur jau tas vien labi, ka daudz ļaužu. Lai arī sveši, tu nedomā par to, ka sveši. Ar svešiem dažreiz labāk nekā ar savējiem: tu viņus nezini, viņi tevi nepazīst — nesāks spīdzināt... Nav kā te!

Ne jau pirmo reizi Kriste to dzird par pilsētas darbu, citi arī par to stāstījuši. Kučerjavenku Marina, viņas draudzene, jau trešo gadu kalpo pilsētā. Reiz pa svētkiem bija atnākusi ciemā un lielījās, ka nekā labāka neesot kā strādāt pilsētā: darba neesot daudz, tas neesot smags, ari ļaudis tādi pieklājīgi un alga laba... Pa diviem gadiem Marina pielocījusi pilnu pūru visādas mantas: gan lakatus, gan dvieļus, gan brunčus, gan priekšautus, turklāt vēl arī brangu kažociņu. Ciemā desmit gados to neiegūsi... Ko māte raud? Ko gaužas? Vesela nedēļa bija pagājusi pēc tiesas: veselu nedēļu ik mīļu dienu, ik cauru nakti māte nemitējās gausties, stāstīdama un skaidrodama viņai par rūgto nebrīves darbu svešos ļaudīs ... Neviens, sak, laba vārda neteiks; ja pāri nodarīs — neaizstāvēs; vai tev kas sāp — nepajautās, bet darbā dzenās... Kas nolīdzis pie sveša — tikpat kā pārdevies!... Un visu to māte klāstīja tik bezcerīgā, tik baigā balsī, tik rūgti katru vārdu apslacīja ar karstām asarām!... Bet Kirils dzied gluži citu dziesmu... Un Marina arī pavisam ko citu bija stāstījusi... Kur patiesība, kur meli?... Māte tāpat jaunībā bija kalpojusi; māte tāpat to visu labi zina... Taču ļaudis arī ir kalpojuši un kalpo vēl tagad. Varbūt toreiz, kad māte dzīvoja pie svešiem, dzīve bija ļaunāka, smagāka? Kriste maldās kā pa miglu, kā pa lielu tuksnesi tumšā rudens naktī!... Bet var jau būt — kā kurā vietā: pie vieniem labi, pie citiem — ļauni. Kas zina, kā būs pie Zagņibidas?

— Tēvocīt! — viņa ierunājās. — Jūs pazīstat Zagņi-

bidu? Kas viņš par cilvēku? Kā būs viņa kalpībā? Ko viņš liks darīt?

— Zagņibidu? He!... — izvilcis pīpi no mutes un nospļāvies, Kirils atsaucās. — Zagņibidu? Kā tad viņu nepazīšu, ja viņš mūsu pagastā bija skrīveris! Labi pazīstu. Viņa tēvu arī mazliet pazinu. Tāds ar lielu vēderu, priekšsēdētājs bija ... Nejauks, lai dievs žēlīgs! Par nodokļiem, gadījās, ļaudis kailus dzina salā un vel ar ūdeni aplēja. Nu, un dēls arī nav labais! Šitais, tiesa, ļaudīm salā ūdeni virsū nelēja, toties plēsa no dzīva un miruša... īsta^7 dēle, nevis cilvēks, kamēr bija skrīveros! Bet tagad — nezinu, varbūt kļuvis citāds. Mūsu cieminieki stāstīja, ka viņš esot varen priecīgs, ja kādu no savējiem satiekot pilsētā, — gan dzirdinot, gan ēdinot ... Protams, ne jau mūs, plikatas, bet naudinie-kus ... — Kirils stāstīja juku jukām, vienu vai otru vārdu uzsvērdams.

— Nu, bet darbs pie viņa, — Kirils atkal saka, — kāds pie viņa darbs? Skrīvera amatu pametis, viņš uzsācis tirdzniecību vai arī uzpērk lopus... nelabais viņu zina! ... Tad nu paraugies, kāds darbs varētu būt. Tikai pa māju vien . . . Sieva viņam, tā stāsta, esot gadīga saimniece un visai lādzīga, kaut gan, ko tur īsti var zināt... Bērnu nav un neesot bijis ... Kam gan paliks visa manta? . .. Mantas daudz ... Vienīgi, ja nodzers; stāsta, krietni iemetot. .. Bet tu, meit, netici . Ļaudis daudz ko izrunā. Tici tam, ko redzi pati savām acīm . . . Kad pastrādāsi pie viņa, gan redzēsi, kāds ir Zagņibida . .. Teikšu — bija nejauks, skrīveris būdams, bez rubļa pēc pases pie viņa nerādies ... «Jūs,» viņš teic, «ejat peļņā un grābjat naudu: vai man būs badā jāmirst? . .. Dod šurp rubli!» Nu, un deva arī; un vēl uz krogu jāaizved, labi jāpadzirda .. . Tāds viņš bija, bet tagad nezinu .. .

Kriste dziļi un smagi nopūtās.

— Nepūt nu! Kas tev? Būs slikti, vai tik vien gaismas kā logā? Aiz loga vairāk... Bijusi tikai pati laba, pilsētā krietnu kalponi cienī... Tur nav kā uz laukiem ... Bet nu jau arī muklājs klāt! — Kirils iesaucas, kāpdams no kalna ieplakā, kur traucās neliels strauts.

— He! ... Nav vēl nekāda nelaime. Ūdens nav

daudz — var pārlēkt! — Kirils iesaucās atskriedamies, lai pārlēktu straumei pāri. Tikko pieskārās cinim, ka uzreiz iegrima līdz jostai.

— Še tev! — viņš šķendējās, rāpdamies laukā. — Nelabais rāvis, pilnus zābakus piesmēlu.

Kriste stāvēja šaipus strauta un, kad Kirils iegrima, sāka drebēt. Viņai šķita, ka tas slīkst. Kad Kirils gluži slapjš izrāpās laukā, viņai uznāca skaļi smiekli.

— Gribējāt, tēvocīt, laišus pārlaisties? — Kriste jautāja smiedamās.

— Bet iznāca, ka peļķē iesēdos! — Kirils atbildēja, iedams uz tiltiņu, lai pārautos. Zābakos žļakstēja ūdens.

Kriste uzgāja uz tiltiņa un, pār margām pārliekusies, gaidīja, kamēr Kirils pārauj kājas.

— Te nu bija — pārgāju un nesamirku! — Kirils dusmojās... — Nelabais mani gumdīja! Domāju — pauguriņš, kur rāsies ūdens? ... Bet, izrādās, sniegs no virsas tikai apbirdinājis, un apakšā ūdens, ne dibenu neaizsniegsi. ..

— Būtu jūs, tēvocīt, mazliet pagaidījis un apžāvē-jies, — Kriste deva padomu, — kā tagad slapju autu aptīsiet?

— Kā? Lūk, šitā! — Kirils iesaucās, aptīdams kāju.

— Kas zina, vēl kas piemetīsies ...

— Ja piemetīsies — ko lai dara? Vienreiz tā kā tā jāmirst!

Kriste apklusa, jo, kas zina, vecais var saņemt ļaunā. Apklusa arī Kirils un pārāvies piecēlās, paskatījās uz kājām, uzvilka svārkus un, nūju paņēmis, atkal sāka soļot pa ceļu.

Gāja, ne vārda nebilzdami. Kriste baidījās pirmā uzsākt sarunu; Kirils klusēja. Iedams viņš reizi pa reizei paraudzījās uz zābakiem, it kā pārbaudīdams, vai tie vēl veseli, krekšķināja, spļaudījās ...

— Apstāsimies te! — viņš teica, kad bija nonākuši pie Josipenku viensētām. — Atpūtīsimies, iestiprināsimies. Pusceļu esam nogājuši — pietiek!

Kirils pagriezās uz mājas pusi. Kriste apstājās, nezinādama, vai iet līdzi vai pagaidīt uz ceļa.

— Ko tu stāvi? Nāc vien. Ļaudis labi — laukā nedzīs.

Divi lieli suņi metās virsū no klēts apakšas. Gara, tieva jaunuve izskrēja pretim.

— Mierā, nelabie! — viņa iesaucās, mezdama suņiem ar sniega piku. Jaunuves baltiņ baltā seja mazliet pietvīka, samtainās acis uz mirkli iedegās.

— Sveika, Marja! Vai tā esi tu? — Kirils jautāja.

Jaunuve it kā pasmīnēja, it kā ar acīm nozibsnlja.

— Es pati! — viņa atbildēja nopūzdamās.

— Vai Sidors mājās? — Kirils prašņāja.

— Nav vis. Aizbrauca uz pilsētu. Tikai māte ... pa

sākusi lamāties un nekādi nerimstas ... Nāciet taču iekšā! '

Istabā viņi sastapa vecu, tuklu sievu. Viņas plato seju izvagojušas dziļas grumbas, lūpas biezas, atkārušās; deguns kā ciekurznis ar kārpu galā; acis ļaunas, met zaļas dzirkstis no saraukto uzacu apakšas ... Kris-tei viņa šķita pēc raganas.

— Labdien, Javdoha! — Kirils sveicināja.

Javdoha, uz lāvas sēdēdama, tikai pabolīja acis uz

Kirilu.

— Kā sviežas? Kā griežas?

— Kā nu sviežas! — vecā ieķērcās, it kā kāds pa sasistu zvanu būtu iebelzis, Kriste pat satrūkās. — Nekādā jēgā mums neiet! ... Šekur, Sidora nav mājās, un mēs sēžam rokas klēpī, — viņa stāstīja, ar zaļajām acīm 4 uz Marju blenzdama.

Marja vēl vairāk nobāla, bet acis iedegās kvēlāk. Marja dusmīgi paskatījās uz Javdohu, atmeta galvu un izgāja laukā.

— Un tā vienmēr! — vecā ķērca. — Kaut jel vārdu bildusi: it kā no dzimšanas būtu mēma vai arī — dievs, piedod! — mēli norijusi. . . Tiklīdz ienāk sveši, viņa ar tiem hi-hi vienā laidā, cauru dienu būtu zviegusi! Bet mātei vārdu neatrod! Ir gan dabūjis Sidors sievu! Atradis saimnieci! Teicu: neņem pilsētnieci — tā ir viena nolādēta slaka! ... Tur pilsētā viņām zaļa dzīve, brīvība, nekādas bijāšanas... Tā viņas pierod dzīvot bez darba, katru mīļu dienu svētīt svētdienu! Ja tāda atnāk uz laukiem — gādā tik, lai būtu galdā ko ēst un dzert, bet pati, velns viņu rāvis, ij neknosās ... Kādu labu var gaidīt no algādzes? Pieradusi otra mantu niecināt,

savu tāpat nevēro .. . Teicu Sidoram: neņem, dēls! Labāk ņem Gamaņenku Prisku — tā tev būs sieva un man vedekla... Bet gluži kā negudrs, dievs, piedod!... Ja viņu ne, tad nevienu citu neprecēšot... Apmājusi, redzams, muļķa puisi, ar velna dziru apdzirdījusi šī pilsētas algādze! ... Neklausīja ... Bet tagad — sities nu ar viņu, noņemies nu! ... Pats mūžadien pa lauku: brau-kalē gan turp, gan atpakaļ, — neredz, kas mātei jāiztur! ... Nelaime uzkritusi man uz galvas! Cerēju vecuma dienās atpūsties, tā nu atpūšos! — vecā nobeidza, smagi tusnīdama.

Kādu brīdi istabā valdīja klusums. Kirils sēdēja pie galda un skatījās apkārt; Kriste stāvēja pie sliekšņa.

«Redz, ko par mums runā,» viņa domāja. «Gan algādze, gan netikusi, gan šāda, gan tāda... Ak kungs!» Viņas sirdi it kā būtu kāds dūrē sažņaudzis, asaras lauzās no acīm.

— Vai zini, Javdoha, kas mums atgadījās, — Kirils pārtrauca netīkamo klusumu. Un sāka stāstīt, kā iestidzis, muklāju pārejot.

Marja ienāca ar malkas klēpi rokās. Redzams, tāda nasta viņai pāri spēkam — pati salīkusi, bālā seja pie-sārtusi.

— Ir gan smaga! — Marja novaidējās un izmeta nesamo no rokām. Malka rībēdama nokrita zemē. Vecene kā dzelta pielēca kājās.

— Vēl manu galvu nav pierībinājusi! — viņa iesaucās. — Saņēmusi malku, muļķe tāda, ka ne pacelt, un svaidās ar to... Krāsni, velns parāvis, sagrausi!

— Kur krāsns un kur malka... — Marja klusu atbildēja.

Vecā kļuva gluži melna.

— Bet ko tu ar grīdu izdarīji? Vai sen kā noziedi? Desmit reizes nedēļā ziedies ...

— Nu jau pietiks jums. Lai uz ritu arī vēl drusku paliek, — Marja teica, pa pusei zobodamās, pa pusei pārmetoši. Vecā pakratīja galvu un nospļāvās.

— Ko tu, meitēn, stāvi? Kāpēc neatsēdies? — Marja pievērsās Kristei. — Atsēdies, atpūties. Kurp kājas jūs nes?

— Uz pilsētu, — Kirils atbildēja, kamēr Kriste bailīgi atsēdās uz lāviņas.

— Ko tur? Uz tirgu?

— Uz tirgu gan. Pārdošu, lūk, viņu... — Kirils jokojās, pamezdams ar galvu uz Kristi.

Marja cieši paskatījās viņā.

— Viņu? — jautāja, acis nozibsnīdama.

— Kā tad! — Kirils atteica.

— Tad pielūkojiet, tēvocīt, neatdodiet lēti. Par tādu jaunu un glītu meiču uzprasiet labu cenu!—Marja jokojās.

Vecā sāka trīties uz vietas, it kā viņai kas iekodis, un piecēlusies gāja laukā.

— Uz kurieni tu, Javdoha, iesi? — Kirils jautāja.

Javdoha klusēja, neatskatījās, tikai nošņācās, ejot

Marjai garām.

— Ko viņa tik dusmīga? — Kirils jautāja, kad Javdoha bija pazudusi priekšnamā.

Marja papurināja galvu.

— Viņa vienmēr tāda! Vai tad mums kā pie citiem ļaudīm? Gluži kā ellē — viss vārās!

— Kur viņa aizgāja?

— Ies kašāties ar otru vedeklu. Mani grauza, tagad aizgāja pie tās.

Valodas atkal pārtrūka. Marja lika malku krāsnī.

— Vai zini, Marja, — brīdi klusējis, teica Kirils, — vai jums nebūtu kāda glāzīte šņabja? Redz, šurpu nākdams, iekritu ūdenī... Samirku, patlaban sāk lauzīt.

— Tūliņ.

Un Marja, iemetusi malku krāsnī, izsteidzās no istabas un drīz vien atgriezās ar blašķi.

— Tas gan ir vareni! Tas gan labi! ... Uzreiz iekšas sasildīs! — Kirils runāja, glāzīti izdzēris.

— Nu tomēr — kāpēc jūs ejat uz pilsētu? — Marja pētīja.

Kirils sāka stāstīt. Tas Kristi tā apbēdināja, ka viņa neizturēja — apraudājās.

— Ko tu, meitēn, raudi? Neraudi, nebēdājies. Pilsētā labi dzīvot. Pati tur kalpoju un tagad nožēloju, ka sadomāju precēties .., Kas te ir? Jādzīvo kā gūstā ... Un

cik daudz pārmetumu! Jūs uz brītiņu ienācāt un arī dabūjāt noklausīties. Bet es klausos diendienā un nakti arī vēl! . .. Kaut viņi izputējuši! Turēšos vēl, cietīšu kādu laiku, ja nerimsies, aiziešu! — Marja teica, ar roku atmezdama.

— Esi gan tu aplam izdomājusi! — Kirils teica. — Bet ko Sidors saka? Kā paliks ar saimniecību?

— Kaut viņi izputējuši... ar visu savu saimniecību! Un Sidors, ja gribēs, dabūs citu!

— Še tev! — Kirils pārmetoši teica. — Kam viņš tevi precēja, ja cita jāmeklē?

— Nav man vairs spēka ilgāk ciest! — Marja rūgti gaudās. — Nav vairs spēka, nav. Esmu diezgan cietusi savā mūžā, zinu, ka dzīve nav salda . . .

— Tas jau būs aizmirsies.

— Nē, nav aizmirsies, — dziļi nopūtusies, Marja atbildēja. — To nevar aizmirst.

Brīdi klusējusi, viņa atkal iesāka.

— Pilsētā? Pilsētā vien tikai var dzīvot! Tur cilvēks var justies brīvi, tur daudz ļaužu . . . Neviens neliekas par tevi zinis, neviens tevi negrauž, nekremt, neēd bez sāls kā te . . . Gan saule lec, gan saule riet, bet jāklausās viens un tas pats: ņer, ņer un ņer, ņer! ... Taču es, kad pēdējā vietā strādāju, kā niere pa taukiem peldēju . . . Darbs nebija smags — izkurini krāsni, izvāri ēdienu, pasniedz to — un vari būt brīva visu dienu un visu nakti... Neviens tev nejautā: kur biji, kur staigāji? Bet te? Kaut visi viņi izputējuši! — Marja skaļi iesaucās, un viņas melnajās acīs pamirdzēja asaras.

— Kāda tu, Marja, pilsētniece esi kļuvusi, — Kirils nopūtās.

— Tāda arī nomiršu! — Marja cieši noteica. Visi apklusa uz ilgu laiku.

— Kas ir, meitēn: esam gana sēdējuši, laiks iet! — Kirils cēlās no galda. Arī Kriste piecēlās.

— Sveika, Marja! Un tās domas met no galvas ārā, — Kirils deva padomu.

— Ardievu! Laimīgu ceļu! ... Varbūt pilsētā iznāks kādreiz satikties, būsim pazīstamas, — viņa pievērsās Kristei.

Kriste Marjai un Marja Kristei uzreiz viena otrai iepatikās; viņas sajutās tuvas, radniecīgas.

— Kas tie ir par ļaudīm? — Kriste uzrunāja Kirilu, kad gabaliņu bija aizgājuši no viensētas.

— Kādi ļaudis? — Kirils jautāja, uz priekšu raudzīdamies.

— Nu tie .. . pie kuriem mēs bijām viensētā.

— Ļaudis? ... Tie ir Josipenki. . . Viņi man iznāk tādi attālāki radi.. . Nekas, labi cilvēki. Ja tikai nebijis vecās gremžas: viņa taču grauž visus kā rūsa dzelzi.. . Visvairāk no viņas tiek Marjai. Bet pati Marja, dievs viņu zina, arī tāda dīvaina!

Kriste nejautāja, kāpēc Marja dīvaina: Kirils neko tuvāk nepaskaidroja. Abi, salīkuši un klusēdami soli pie solīša likdami, gāja vien uz priekšu. Par ko domāja Kirils — ej nu izdibini, bet Kriste ... Kriste domāja par dīvaino Marju, par savu māti, par ciemu .» Domas kā baloži lidinājās ap galvu, no skumjām smeldza sirds.

Saule laidās arvien zemāk un zemāk. Jo tālāk jo ceļš kļuva arvien melnāks un slapjāks. Uz tā biežāk un biežāk gadījās gan braucēji, gan gājēji; Kirils un Kriste klusēdami tos palaida garām. Lūk, tur uz kalna sāka zilot mežiņš; aiz tā pacēlās dūmi un putekļi, līdz ceļiniekiem atplūda dobja duna. Skumjas Kristes sirdī arvien pieauga.

Aizgājuši līdz mežiņam, viņi pagriezās pa labai rokai. Platais, ar kūstošu sniegu klātais ceļš kā čūska rāpās kalnā. Klusēdami, sakņupuši viņi kāpa arvien augstāk.

— Te nu ir pilsēta! — Kirils teica, kad bija jau kalnā.

Viņu priekšā ielejā pletās pilsēta ... Platās ielas kā upes šķērsoja to visos virzienos. Gar ielu malām sardzē stāvēja augsti mūra nami, sarkani kvēloja to ķieģeļi, spīdēja nobalsinātās sienas. Nelielos laukumiņos baznīcas slēja smailos torņus; ap tām drūzmējās veikali ... Kā skudras skraida un šaudās ļaudis. Visapkārt troksnis un kņada, neskaidri izsaucieni un duna ...

Rietošā saule visu apspīdēja ar sarkanu gaismu, it kā apliedama ar asinīm ...

Kristei kļuva baigi... Pilsēta viņai šķita kā plēsīgs

zvērs, kas, paslēpies bedrē un paplētis asiņaino muti ar asiem, baltiem zobiem, grasās mesties virsū.

— Nu, meitēn, būs gana stāvēts — iesim! — Kirils teica, it kā iesitis pa zvanu.

Kriste nodrebēja kā aizšauta... Asaras, lielas un smagas, bira viņai no acīm.

II

— Ja pats nelabais būtu gudrojis, arī tad neizgudrotu, kā tagad iznācis! . . . Gavēnis iet uz beigām, bet man neizpārdotu līdaku vien vesels vezums, kažu divas lielas mucas. Turklāt vēl atkusnis . . . Tpī! Veikalā labāk nerādies ... — Zagņibida runāja, tovakar istabā ieiedams.

Kristei pat pirksti kļuva auksti, kad viņa ieraudzīja saimnieku... Milzu auguma, garu seju, ar briesmīgām rudām ūsām, asu, kumpainu degunu, sarauktām uzacīm, no kuru apakšas kā divas ogles dega dzeltenas, nē, sarkanas truša acis. Ģērbies viņš bija pilsētnieku drēbēs: garā vadmalas svārkā, kas sniedzās vai līdz pašiem zābakiem, bet plāceņveidīgā platā jērādiņu cepure kā panna apsedza viņa gareno galvu. Viņa seja, viņa augums, viņa gaita — viss pauda, ka tas ir spēcīgs un apņēmīgs vīrs: ne no kā viņš nenobīsies, neviena priekšā neapstāsies. Bet sarkanās truša acis liecināja, ka dvēsele viņam viltīga, nodomi ļauni: viltīgs skrīveris viņā bija sabrāļojies ar blēdīgu bodnieku.

— Olena, kas tā tāda ir? — uzmetis Kristei ātru, caururbīgu skatienu, viņš jautāja savai sievai — jaunai, vājai sievietei ar bālu seju un zilām acīm. Pati debess šķita atspoguļojamies viņas skaidrajos redzokļos.

— Tā ir kalpone, — viņa atbildēja klusā, patīkamā balsī, it kā viegli būtu pieskārusies stīgai.

Zagņibida, nostājies istabas vidū, uzmeta skatienu sievai, pavērās Kristē, kas, galvu nodūrusi, stāvēja pie sliekšņa, tad atkal uz sievu un atkal uz Kristi... Tā ērglis no augstienes noskatās uz savu laupījumu, izvēlēdamies gardāko.

Nelielā Kriste ar pilnīgu, sārtu seju, jaunām, dzidrām acīm, melnām uzacīm tā atšķīrās no izkaltušās Olenas. Viena bija bāla un novītusi, kā izbalojis zieds; otra tikko uzplaukusi... Zagņibidam pat acis iekvēlojās, kad viņš paskatījās uz Kristes apaļīgo, pamazo augumu.

— Ar pūlēm sagaidījām jūsu augstību! — saimnieks nelaipni apsveica meiteni. — Kur tu tik ilgi kavējies? — viņš turpināja vēl nelaipnāk.

Kristei ap sirdi kļuva salti, acīs sāka ņirbēt..,

— Petro! — Olena teica, galvu grozīdama.

Zagņibida ar smīnu paskatījās uz Kristi, tad uz sievu

un klusēdams izgāja no istabas.

— Ienes, meitēn, patvāri, — Olena pavēlēja un piegāja pie skapja.

Kriste neatjēdza, kā bija izskrējusi priekšnamā, kā satvērusi verdošo patvāri, kā iestiepusi to iekšā.

— Šurp, šurp... Nes istabā, Kriste, un liec tur uz tā galda, — Olena izrīkoja, ņemdama no skapja traukus.

Kriste atrada Zagņibidu jau pie galda. Viņš sēdēja, atgāzies krēslā, un viņa acis šaudījās pa istabu. Kad Kriste ienāca ar patvāri, saimnieks tūliņ pievērsās viņai. Meitene juta, ka šis ciešais skatiens izurbjas viņai cauri, aiziet līdz sirdij, satrauc dvēseli... Viņa drebēja pie visas miesas, un patvāris rokās trīcēja: nebūtu paspējusi nolikt — droši vien izmestu. Tomēr tas sasvērās. Karstais ūdens uzlija uz rokas un galda... Neciešamas sāpes ieknieba pirkstos, bet viņa — kaut jel iesaukusies vai saviebusies — tikai visa ugunīgi pietvīka.

Zagņibida raudzījās uz galdu, kur no peļķītes cēlās garaiņi, bet Kriste pamirusi stāvēja... «Ko es izdarīju? ... Nu gan man būs!» viņa domāja. Zagņibida klusēja, meitene sastingusi stāvēja.

— Palūk, galdu aplējusi! — saimniece klusu teica, ienākdama ar traukiem. — Paņem lupatu un noslauki.

Kriste acumirklī noslaucīja.

— Veikla! — Zagņibida noburkšķēja meitenei nopakaļ, kad tā, savu padarījusi, izgāja no istabas.

— Nekas, žigla meitene, — Olena piebilda.

Tālāk Kriste vairs neko nedzirdēja... Ugunīgas, sveloši ugunīgas sāpes dedzināja pirkstus. Viņai gribējās kliegt, taču bija bail pat elpot. Karstas asaras slacīja

seju... Te viņa lika pie sirds noplaucēto roku, te purināja to, te lika pie mutes un pūta virsū — sāpes nemitējās. Viņa dzirdēja, kā istabā šķind trauki un kā saimnieki dzer tēju.

— Ielej .vēl, — Zagņibida teica jau ceturto reizi. — Sālītu neko it kā neesmu ēdis, bet tēja garšo labi.

«Viņi dzer tēju, tīksminās, bet es nezinu, kur grūst rokas!» Kriste domāja šņukstēdama.

— Pag ... — Olena teica ieklausoties. —• Vai peles skrabinās?

Zagņibida apklusa, taču Kriste neapklusa. Smaga nopūta ar raudām izlauzās tieši šobrīd.

— Raud? — Zagņibida aptvēra.

Kriste aizturēja elpu.

— Kriste! — Olena uzsauca.

— Viņa ir Kriste? — Zagņibida jautāja.

— Kriste! — Olena, atbildi nesagaidījusi, pasauca otrreiz.

— Ko-o-a? — Kriste raudādama atbildēja.

— Vai tu raudi? Kāpēc? Nāc šurp!

Kriste ienāca noraudājusies, turēdama applaucēto roku.

— Kas tev ir? — Olena prašņāja.

— Nekas! — Kriste nepacietīgi attrauca un devās laukā.

— Kā — nekas? Saki — kāpēc raudi?

— Pirkstus noplaucēju.

— Ar ko?

Tikko Kriste gribēja atbildēt, kad pēkšņi kaut kas no-guldzēja, nospurdza... un atskanēja skaļi smiekli.

Zagņibida, iestrēbis tēju, neizturēja un iespurdzies sāka smieties.

— Nu ko tu tā? — Olena izbrīnījusies jautāja.

Zagņibida zviedza ... Viņa augums kratījās, bet seja

bija sazilējusi aiz piepūles. Šie smiekli ar asu nazi Kris-tei dūrās sirdī, ko plosīja jau tā neciešamās sāpes rokā. Bet nu Zagņibida aizrijās, sāka kāsēt...

— Zinu... Kad tevi! — viņš iesaucās izkāsējies un sāka stāstīt, kā Kriste noplaucējusi roku. —Jr gan pacietīga, tomēr neizturēja!—viņš piebilda nosmīnēdams.

Kristei kļuva vēl smagāk, vēl grūtāk: par viņu sme-

jas, par viņu zobojas! «Kaut tu pušu pārsprāgtu, nolādētais!» viņa nodomāja, pārplūzdama ar asarām.

— Muļķīte, būtu jel ko pielikusi. Vai nu rīvētu rutku vai citu ko, — Olena deva padomu, izskrējusi virtuvē. Viņa sameklējaLrutku, sarīvēja un uzlika uz Kristes sarkanajiem pirkstiem.

Kristei kļuva mazliet vieglāk: sūrst, velk, deg, taču vairs tik stipri nesāp. Bet Zagņibida istabā nevar un nevar norimties... Uz mirkli apklust, tad atkal ņemas tāpat.

— Nu, ko tu smejies? — Olena viņam uzsauca. — Vai jucis esi? Meitene nekur nevar rimties, bet šis zviedz...

— Būtu tu zinājusi... Būtu redzējusi... Tas notika manā acu priekšā ... Pats redzēju ... Viņai uzšļācās verdošs ūdens uz rokas... Tūliņ kā uguns pietvīka! Bet ne vārda neteica... Ir gan dumja! Tā jau saka: laucinieks tikpat kā neaptēsts klucis!

Kristei jau tā sāpēja un kļuva vēl sāpīgāk, kad viņa saprata Zagņibidas vārdu rūgto patiesību ... Patiesi, kāpēc nebija tūliņ teikusi, ka noplaucējusi roku? Pieliktu rīvētus rutkus — un nebūtu tik ilgi jācieš, nebūtu jāraud ... Nē, nobijās ... Kāpēc? ... No kā tad? No visa kā! ... No tā, ka aplējusi galdu, no tā, ka saimnieks skatījās uz viņu... Jo viņa taču ir no laukiem, viņa ir neaptēsts koka gabals.

Nu atkal atskanēja Zagņibidas skaļie smiekli. «Ir gan nejauks tas Zagņibida! Un kā piesējies! Vienam asaras, šim smiekli...» Viņa atcerējās Kirila vārdus: tas nav cilvēks, bet dēle! «Dēle, dēle, nekas vairāk!» viņa domāja. «Dēle bijis un tāds pats sapūs! Bet viņai te būs jādzīvo vesels pusgads, pusgadu būs jāklausās piekasī-šanās un ņirdzīgi smiekli... Ak kungs! Šis vakars viņai šķiet mūžība, bet kā izturēs pusgadu? Viņš taču no manis asinis izsūks ... Ne jau velti viņa sieva tik novārgusi un vāja... Redzams, lāga dvēsele, nav mazums cietusi savā mūžā!»

Tādas domas rosījās Kristes galvā. Cita aiz citas jaukdamās, cita aiz citas ķerdamās, tās aiznesa no šejienes projām — uz ciemu... pie mātes... Kā tur tagad ir? Droši vien māte raud. Neguļ — raud ... Nelaimīgā!... Pirmo reizi Kriste sajuta griezīgu, sāpīgu žēlumu pēc mātes. Viņa tiecās, viņa būtu skrējusi turp pie savas mīļās žēlotājas, pie savas vienīgās padomdevējas... Ko tik nebūtu atdevusi, lai atrastos tagad pie mātes, pie savas vecās auklētājas... Taču ko viņa var dot? Kas viņai ir?

Dzīve pirmoreiz bija pavērsusies pret viņu ar savu skarbo pusi; viņa pirmoreiz izjuta uz saviem pleciem tās smago jūgu... «Nē, nav nabagam laimes un labu dienu šinī pasaulē un nekad nebūs!» viņa nolēma.

— Kriste! Būtu jel nodzēsusi uguni. Ko velti deg? — Olena viņai teica no otras istabas. — Šodien vairs neko nedarīsim.

Kriste nodzēsa... Ko lai tagad iesāk? Likties gulēt? Viņa būtu to darījusi — atpūstos. Bet kur ir tā vieta, kur viņai būs jāguļ? Neko nevar saprast.

Meitene atbalstīja galvu uz dūres un nolikās uz galda malas. Paldies dievam, roka notirpa; tikai kaut kas pakrūtē grauž, urda visas iekšas... Ak jā! Viņa šodien nav ēdusi pusdienas! No mājas izgāja agri, šurp atnāca vēlu. Neviens nepajautāja, vai ir ēdusi, pati arī nebija teikusi. Est nemaz negribējās. Un arī tagad it kā negribas, tikai nelabums māc ...

Istabā sāka runāt.

— Kad tu domā cept pashas? — Zagņibida jautāja.

— Rītdien sākšu, — Olena atbildēja. — Nezinu, cik daudz vajadzēs!

— Nu tā, lai pietiktu, — viņš teica.

— Tu vienmēr saki: lai pietiktu. Bet cik īsti? Kā pagājušo gadu, tā aizpagājušo cepu vienādi. Aizpagājušajā palika pāri, bet pagājušajā — sasauci viesus, un uzreiz visu apēda.

— Tad nu aprēķini!... Lai pietiek, tad būs diezgan!

Saruna apklusa. Pēc brītiņa tā atkal atsākās.

— Tu bēdājies par pashām, — Zagņibida iesāka, — mani uztrauc kas cits. Uz vienām pašām zivīm būs kādi divsimt rubļi zaudējuma. Šogad mani iegāza Ko-ļisniks! «Pērc,» viņš saka, «ņemsim uz pusēm.» Nopirku arī, bet šis, velns viņu rāvis, no savas puses atteicās. Tagad nu tiec galā! ... Vajadzēs gāzt grāvī, ka tikai nu neierodas policija. Šodien gāja garām tirgus uzraugs. «Petro Lukič! Petro Lukič!» sauc. «Kāpēc no jūsu vei-

kala nāk tāda nelaba smaka?» — «Tas,» atbildu viņam pasmiedamies, «tāpēc, ka jūs nekad neienākat.» — «Nu, nu,» šis atņem, «nedzeniet jokus!... Atlieciet kādas desmit labas līdakas, es atsūtīšu desmitnieku.»

— Un vai atliki arī?

— Kā tad. Labi vēl, ka tā! ... Nemaz nezinu, kā tie lauki tās ēd. Nu maitas kaš maitas! ... Šodien viens ienāk: «Ko, viņas,» tas jautā, «it kā mazliet smird?» — «Tāpēc,» atbildu, «ka atkusni sajutušas, bet zivis ■— tīrais zelts...» Izvelku no apakšas, lai parādītu, bet šī jūk laukā... Nekas — nenopēla... Būtu labi, ja Loša-kovs paņemtu uz fabriku. Nesen bija ieskrējis: «Vajag vienu mucu.» — «Nav visai laba,» atbildu. «Rauj viņu jods! Gan mani strādnieki apēdīs!...» Nu jau šodien trešā diena, bet nez kāpēc nesūta pakaļ. Būtu paņēmis mucu — aizvestu! Pa šīm dienām ceru vēl mucu izpārdot, un, ja tad kādu pusmucu arī vajadzēs izgāzt, nav liela bēda ... Neba tik vien zaudējumu bijis!

— Vai zini, Kristei vajag pašūt apģērbu, — tā Olena.

— Pagaidīs! — Zagņibida atcirta. — Mēs viņu ilgāk gaidījām... Kas tagad šinīs dienās šūs? Pašai nebūs laika. Lai jau pēc svētkiem. Vēl paskatīsimies, kā viņa strādās.

— Klusāk jel! — Olena teica.

— Ko — klusāk?

Kriste pat elpu aizturēja, lai ne vārda nepalaistu garām, ko par viņu runās. Velti! ... Saruna aptrūka. Un, kad atsākās, tad par svešiem ļaudīm, par peļņu, par bodnieku blēdībām: kurš kuru apkrāpis, piešmaucis, kam ko iegriezis ...

Kristei kļuva skumji un smagi, to klausoties. Kur, pie joda, lai te meklē līdzjūtību, ja tik vien domas — kā otram dzīslas izritināt, kā citu izmantot!

— Kriste! Aiznes patvāri, — pēc ilgāka laika Olena pasauca.

Kriste visu novāca, nokopa. Tad vēl Zagņibidam iegribējās ēst — deva vakariņas. Pēc vakariņām nomazgāja traukus, pati paēda — nāca jau ap pusnakti. Saimniece, gulēt iedama, noteica, lai pirms gaismas uzliek patvāri: — Rīt ir tirgus diena — Petram Lukičam agri jābūt veikalā.

«Lai ļaudis indētu ar sapuvušām zivīm!» Kriste nodomāja, smagi nopūtusies. Viņa uzklāja guļas vietu uz lāviņas, nodzēsa uguni un apgūlās.

Tumsa, necaurredzama tumsa viņu tūliņ apņēma; neredz ne acī durdams. Var dzirdēt tikai apslāpētus čukstus trešajā istabā... Tur saimnieki vai nu lūdz dievu, vai sačukstas par peļņu. Kāda viņai daļa! Pa dienu tā nopūlējusies no garā ceļa un šīvakara notikumiem, ka tūliņ aizvēra nogurušās acis. Miegs un aizmirstība apskāva, pārņēma viņu.

Kriste tūliņ aizmiga. Un nekas viņai nerādījās sapņos, nekas netraucēja kluso mieru. Viņa gulēja, piespiedusi slimo roku pie krūtīm. Nakts jau arī ir, lai gulētu. Bet vai visiem? Kas tā par gaismu, kas tur mazajā istabiņā plandās? Gaisma jau ir blakus, un tās gaišajā vilnī melnē kāds garš stāvs ... Kas tas ir? Ko viņam vajag? — Tas ir Zagņibida basām kājām, izģērbies, ar sveci rokā klusā kaķa gaitā viņš izslīdēja no istabas, ienāca virtuvē un, apkārt skatīdamies, izzagās priekšnamā. Viegli paspiedis rokturi, lai neklikstētu, atvēra durvis, augstu virs galvas turēdams sveci.

Kaktā uz lāviņas aizmigusi guļ Kriste. Viņas tumšā ēna šūpojas un dreb pie sienas ... Zagņibidam acis iespīdējās, līdzko pamanīja Kristi. Uz pirkstgaliem klusi viņš piegāja pie tās, paceldams uguni tā, lai gaisma kristu uz meitenes galvu... No tumsas iznira apaļa, mierīga seja ar melnām uzacīm, aizvērtām acīm, mazliet pavērtu muti. Tikko dzirdama klusa elpošana, augstās krūtis viegli cilājās. Zagņibidas acis sāka degt, roka iedrebējās... Ilgi viņš stāvēja pie guļošās, brīnījās un skurba no viņas skaistuma. Tad... klusu pastiepis roku, paturēja to virs gulētājas, kā tur virs uguns, kad salst, un lēni nolaida ... Kriste pamodās. Uguns acumirklī nodzisa ... Tumsa atkal nogūlās visapkārt. Samiegojusies Kriste neatjēdza, vai rādījies sapnis, vai patiesi redzējusi gaismu. Nogurusi viņa pagriezās uz sāniem un atkal aizmiga. Meitene nedzirdēja, ka pēc tam tumsā kaut kas lēni nočabēja, kā noklaudzēja istabas durvis, kā Olena atmodusies jautāja: «Kas tur ir?» — «Tas esmu es,» smagi pūzdams, atbildēja Zagņibida.

— Ko tu dari?

— Gāju skatīties, vai durvis aizbultētas.

Viņš smagi nolikās gultā, ka nočīkstēja vien, ilgi grozījās, kamēr aizmiga. Toties Olena visu nakti negulēja.

Ill

«Kristus augšāmcēlies! Kristus augšāmcēlies! Kristus augšāmcēlies!» — tā vien skanēja, to vien dzirdēja Zagņibidas mājā lieldienu otrajā dienā.

Šinī dienā Zagņibida vienmēr rīko viesības... Visu gadu rūpes un noņemšanās, pirkšana un pārdošana, prāvošanās un izlīgšana... Tik vien ir svētku kā trīs lieldienu un trīs ziemsvētku dienas. Un arī tikai tāpēc, ka neviens netirgojas. Nevis atpūšas, bet dzīro gan pie viena, gan pie otra... Sanāk vesels bars ļaužu no tuvienes un no tālienes; viesu tik daudz, ka ne apgriezties; kņada, troksnis kā pie slūžām, kur ūdens šņāc un-burzguļo; strīdi un smiekli; iedzer un uzkož... Tā tas pasākts kopš sendienām, tā arī tagad.

Otrās lieldienas ir Zagņibidas diena. To zina kā radi, tā sveši un arī paši saimnieki. Jau laikus iepirkās, cepa un vārīja ... Veselu nedēļu Kriste saimnieces vadībā kā katorgas darbos noņemas ap krāsni, atlicinādama kādu brīdi pēcpusdienā, lai noslaucītu putekļus, izmazgātu, izbalsinātu. Sestdienā visas istabas it kā baltus kreklus uzvilkušās; no kaktiem aiz mākslīgo puķu virtenēm mirdzošos ornātos raugās svētbildes; svēto sejas smaida vien; to priekšā šūpojas mazas lampiņas tievās važiņās; pie logiem tilla aizkari. Saule spraucas cauri to sīkajam rakstam ... Uz galdiem ar sniegbaltiem galdautiem — ēdienu un dzērienu, ka lūst... Visa kā daudz, visur greznība, bagātība . . .

Kristi pārsteidza tāda pārpilnība ... «Ak kungs!» viņa domāja. «Paskat, cik vienam tu daudz dod, bet citam ... Kaut manai mātei desmito daļu no tā, kas te, cik viņa būtu laimīga!... Bet tagad?»

Kriste paskatījās uz sevi. Iedama uz pilsētu un cerēdama uz saimnieku apģērbu, viņa savu jauno bija atstājusi mājās. Un nu tagad, — kādās drēbēs atnākusi, tādās arī jāpavada svētki. Vecie lindraciņi paīsi —

novalkātais ņieburs uz pleciem caurumos. Noplaucētā roka nav sadzijusi. Lai neiekaistu, meitene to apsējusi ar vecu lupatu; no krāsns biguļiem un kruķiem saite notriepusies ar sodrējiem... Un tā nu viņa noplīsusi un noskretusi tādas bagātības vidū! Viņai pašai tas duras acīs. Bet saimniekiem vienalga.

Saimniece reiz bija pajautājusi:

• — Tu nepaņēmi no mājas līdzi jaunās drēbes?^

— Viņai tās pašas labas, — saimnieks atbildēja pasmīnēdams ... Un vairāk neko.

«Kalpone! Kalpone!» Kriste domāja, un sirds dega ka ugunīs.

Pienāca lieldienas. Būtu uz laukiem, Kriste zinātu, kas darāms, kur jāiet, kur jāpastaigājas. Bet šeit?... Viņa klaiņā pa pagalmu, klausās troksni, kas plūst no ielas, iziet arī aiz vārtiņiem, paraugās uz ļaudīm... glīti apģērbušies, saposušies tie iet pastaigāties, iet uz karuseli, viņai ne virsū neskatās. Un, ja arī kāds paraugās, tad tikai, lai pasmietos.

— Kur te tāda sušķe radusies? — jautā puisis ar pilsētnieka svārku mugurā otram, un abi bola uz viņu acis.

— No laukiem! Vai neredzi? — biedrs atbild.

Kriste tūliņ metas bēgt; aiz viņas atskan kliedzieni un

izsaucieni.

— Bet cik ņipra! Palūk, kā aizdiedz... — un skaļi smiekli piepilda ielu.

«Sveša, visiem sveša!» Kriste domā, ieskriedama istabā. Tur klusums, saimnieki nolikušies uz dusu. Klusu un skumīgi kā kapā. Bet kā tagad ir viņas ciematā? Meitenes pastaigājas, dzied; pienāk puiši, grib sabučoties ... Strīdi, joki, smiekli... Ar pūlēm viņa sagaidīja vakaru.

— Ej agrāk pie miera, atpūties, jo rit nezin vai nakti iznāks gulēt, — viņai saka saimniece.

«Palūk, cik labi!» Kriste domā. Atcerējušies viņu, nav vis aizmirsuši.

Otrajā dienā no paša rīta sāka nākt viesi. Pirmie ieradās tuvie kaimiņi — aicināt saimniekus uz baznīcu.

— Laiks uz dievnamu! — viņi sauca, istabā ienākuši.

— Vēl paspēsim. Ienāciet! Ienāciet! — Zagņibida aicināja.

Kamēr posās, ģērbās, sasaistījās valodas. Stāstīja, kā kurš svētkus sagaidījis pirmo dienu, kas dzirdams pilsētā. Sievietes pa to laiku apraudzīja svētku galdu, apbrīnoja lieldienu maizi, kura Olenai Ivanivnai vienmēr izdodoties tik mīksta un čaugana; izjautāja, kur ņemti milti, kā iejaukušas, kādu aizdaru likušas klāt. . Parastās svētku valodas!

Lūk, nu jau arī saimnieki saposušies. Zagņibida uzvil-cies jaunu vadmalas kārtu, kreklu ar iecietinātām aprocēm, apsējies ap kaklu zīda lakatu, kājās viņam spoži, čīkstoši zābaki — nu, kungs kas kungs! Olena Ivanivna ietērpās gaišzilā vilnas kleitā, apsedzās ar smalku Kašmiras lakatu, ap galvu apsēja zīda lakatiņu; ausīs mirdz auskari, pirkstos — zelta gredzeni...

— Vai saposušies?

— Saposušies.

Kā saimnieki, tā viesi kopā aizgāja uz baznīcu.

Nesen kā aizgāja, ātri vien arī atgriezās: tādās dienās dievkalpojums īss... Pirmie pagalmā ienāca saimnieki, bet pēc viņiem svešie. Vīrieši, sievietes, veci un jauni; resnas mucas, tievi īleni, maza auguma — tikko virs zemes saredzami; citi slaidi, ozolu garumā... Bet tērpi un rotās? Sarkanas kleitas, zaļas jakas, raibi lindraki, dzelteni ņieburi, spīdoši lastiņa apmetņi, melni vadmalas svārki — acis reibst skatoties! Tie visi baros vien iet iekšā pagalmā, istabās, sasveicinās, uzsāk valodas. Ja desmit galviņas saka tikai vienu vārdu, iznāk desmit vārdu... Bet vai te tik vien ļaužu? Istabās troksnis kā ebreju skolā, ne mirkli nenorimst, gluži kā ūdens bur-zguļošana pie aizsprosta.

Vēl jau nav visi sapulcējušies; skat, tur nāk vēl viens, tur otrs. Mājā vairs nevar ne apgriezties: gan istaba, gan zāle pilna kā piebāzta; vieni apsēdušies uz krēsliem, uz gultām, citi drūzmējas, vietu meklēdami. Visi raugās uz galdu, kur virknēs saliktās pudeles ar dažādu krāsu uzlievēm met saulē dzirkstis; pudeļu priekšā uz lielas paplātes nogūlusies brūni apcepta zoss, cepts sivēns tur zobos mārrutka gabalu; mazs jēriņš, saritinājies kamolā, pabāzis savu smailo purniņu ar retiem zobiem; tur pīle slej kājas gaisā; tur balsnī biezs speķa gabals, dzelteni spīd sviests, sarkst krāsotas olas, bet pār visu

to galda galā kā sardzē stāv augstas pashas ar baltām galvām, kas nokaisītas krāsainiem zirņiem... Tas viss piesaista skatienus, iekairina ēstgribu! Ne jau velti visiem, kas paraugās uz galdu, tek siekalas.

— Ko mēs vēl gaidām? — jautāja garš, plecīgs vīrs ar jautrām, brūnām acīm, sārtu seju, melnām ūsām, pieiedams pie resna bodnieka, kas sēdēja kaktā un slaucīja sviedrus. Varbūt apstaigāsim ap galdu, apbrīnosim visus šos gardumus un iesim mājās? — viņš piebilda, melnās ūsas skrullēdams.

— Petro Lukič! Petro Lukič! — bodnieks uzsauca Zagņibidam.

— Kas ir?

— Laiks sākt, brāl! Vēders sarāvies čokurā, — viņš teica saviebies, it kā patiesi kas sāpētu.

Njā... Rubecs ar Knišu solījās atnākt. — Zagņi-bida pakasīja pakausi.

— Manuprāt, vairākums ir sanācis! — staltais vīrs ar melnajām ūsām atbildēja.

— Cienīgtēva nav, — Zagņibida piebilda.

— Tā vienmēr ar tiem bārdaiņiem! — bodnieks novilka.

— Kam tie bārdaiņi jāgaida? — acis zibinādams, jautāja staltais. — Vai mēs paši nevarētu bārdas pielikt? Olenai Ivanivnai, jādomā, atradīsies kāda linu kodaļa ... Un bārda gatava!

Visapkārt atskanēja smiekli.

— Nu jau Koļisniks sācis jokus dzīt! — kāds iesaucās.

— Kas par jokiem! — Koļisniks taisnojās. — Nav spēka parunāt, kur nu jokosies!... Es ieteicu: kamēr cienīgtēvs kavējas, vajadzētu pa vienai iemest. Pa kungu vīzei, lai ēstgriba vairojas.

— Vajag, vajag! — kāds iesaucās nospļaudamies.

— Tomēr Petro Lukičs uz to nav noskaņots... — Koļisniks teica, uz namatēvu paskatījies.

Zagņibida pamāja ar galvu.

— Tur mazajā istabiņā, — viņš klusu norādīja uz durvīm.

Koļisniks, bodnieks un vēl kāds piecēlās un cits aiz cita devās uz istabiņu.

— Cienīgtēvs nāk! — kāds lielistabā iesaucās.

— Cienīgtēvs! Cienīgtēvs! — gāja no. mutes mutē.

— Pagaidiet! Tūliņ cienīgtēvs būs klāt, — Zagņibida sacīja, spraukdamies uz priekšu, lai saņemtu mācītāju.

Koļisniks pikti atmeta ar roku un nospļāvās.

— Noslaukiet muti, Konstantin Petrovič, lai bārdainis nepamana! — viņam ieteica.

— Kā tad! Glāzīte bija pie lūpām — un to pašu atņēma! — viņš dusmojās.

— Tikai paskatīties vien iznāca.

Kāds iesmējās.

— Pie lūpām bija, uz mēles netika.

— Vismaz nesāpini sirdi, — Koļisniks lūdza, pakausi kasīdams.

Smiekli kļuva vēl skaļāki.

— Tsss!... — visi cits citu apsauca.

Mājā atskanēja skaļa un spēcīga dziedāšana. Slavināja to, kas uzcēlies no miroņiem, slavināja viņa šķīsto māti... Cienīgtēvs, jauns, baltu seju, melniem matiem, ar krustu rokā, panācies uz priekšu, dziedāja skaņā tenorā. Aiz viņa diakons, resns, plecīgs, garu, rudu bārdu līdz jostas vietai, acis izvalbījis, kā no mucas ducināja tumīgā basā. Psalmotājs ar iedzelteni sirmu biželi, aiz vecuma drebēdams, dziedāja aizlūzušā balsī, tas izklausījās pēc maza jērēna blēšanas; aiz viņa garš, mūsains ķesteris drūmi basā piebalsoja savu... Namatēvs un namamāte, pacēluši acis uz svētbildēm, meta krustus; viesi no visām pusēm bija ielenkuši klēru: priekšējie vēl kaut kā cilāja rokas, toties pakaļējie tā bija sablīvējušies, ka nejaudāja ne pakustēties.

Tikko cienīgtēvs, beidzis dziedāt, pasniedza māj niekiem krustu skūpstīšanai, tā istabā ienāca divi kungi. Viens — vidēja auguma, padrukns, apaļu, sarkanu seju, tik gludi noskuvies, ka āda laistījās vien, ar nelielām, spīdošām acīm, kuras kā pelēni skraidīja gan šurp, gan turp. Otrs — garš un sausnējs, ar pinkainām uzacīm, drūmu skatienu, rudu vaigu bārdu, kas nokarājās no viņa kaulainajiem vaigiem kā vilnas lēkšķes.

Abi divi, pirkstgalos pacēlušies, spiedās uz priekšu, mazliet aiz pleciem pabīdīdami resnos viesus, kas tur drūzmējās. Tie atskatījušies klanījās, pierāvās, dodami ceļu. Abi kungi virzījās uz galdu.

— Kas tie tādi ir? — beidzamajās rindās gribēja zināt.

— Vai tad nepazīsti?

— Nepazīstu gan.

— Tas sausnējais, garais ir Rubecs, domes sekretārs, bet ar sarkano seju — Knišs, no policijas.

— Skaties vien! Mūsu Zagņibida kāpj uz augšu: ar kungiem draudzējas!

— A-ā! Antons Petrovičs! Hvedors Gavrilovičs! — Zagņibida iesaucās, pamanījis Rubecu un Knišu. — Kristus augšāmcēlies!

Iesākās bučošanās. Rubecs, vēsi sabučojies ar mājastēvu, piegāja pie mācītāja, noskūpstīja krustu un kaut ko klusiņām pateica. Cienīgtēvs sarosījās un padeva Rubecam roku.

— Ārkārtīgi priecājos! Ārkārtīgi! — Rubecs dobji bubināja. — Grigorija tēva vietā? Lai debesu valstība nelaiķim! Draugi bijām.

Mācītājs stāvēja un, nezinādams, ko runāt, berzēja rokas. Rubecs kaut ko murmināja. Koļisniks piesteidzās pie Rubeca un, acis zibinādams, zemu paklanījās. Rubecs pastiepa viņam divus pirkstus. Koļisniks tiem viegli pieskārās, kāpās atpakaļ un uzmina diakonam uz kājas. Tas visā spēkā iedeva Koļisnikam dunku sānos. Koļisniks sagrīļojās kā aizšauts.

— Uz kājas! — diakons viņam basā uzsauca un pasmiedamies sniedza roku. Koļisniks saviebies kāpās atpakaļ.

Kamēr šī aina risinājās galda vienā galā, otrā Knišs stāvēja mājasmātes priekšā un, acis blisinādams, teica:

— Uz iepazīšanos atļaujiet sabučoties.

Olena Ivanivna, vienmēr bāla, gandrīz dzeltena, mazliet pietvīka, kad Knišs sāka bučoties.

Viņš savu plato seju lieca gan uz vienu, gan otru pusi, ar baudu šmakstinādams Olenas Ivanivnas plānās un bālās lūpas ar savējām biezajām un gaļīgajām.

— Hvedor Gavrilovič! Pārāk neaizraujieties ar citu sievu skūpstīšanu, — Koļisniks viņam teica no aizmugures^

— A-ā!... — Knišs pagriezās. — Vai jūs, Konstantin

Petrovič? Tas notiek reizi gadā. Kristus augšāmcēlies! — un metās virsū Koļisnikam bučoties.

— Kaut mums bijis tāds sekretārs! Laipns, pieklājīgs! — Koļisniks teica viesiem, atgājis nost. — Tagadējais tīrais utubunga, bet labi pieprot «grāben»!

Visapkārt sāka smieties, bet Koļisniks acumirklī bija projām.

— Ko viņš teica?

— Vilks viņu zina! Ebrejiski, vai; sak, meistars iebāzt savā kabatā.

— Tam nu gan ir asa mēlei

Asā mēle tā vien šaudījās starp ļaudīm. Tagad viņš stāvēja pie mācītāja un, rokas berzēdams, runāja:

— JOS' nu gan mūs badā nomērdējāt, Mikolaja tēv.

— Kā tā?

— Ticiet vai ne — mute gluži sausa, kaklā kaut kas iemeties — grab kā zoss rīkle ar zirņiem, uz kuras sievas diegus tin, — viņš mēļoja, jautri acis zibinādams.

— Ko tu te mels? — Zagņibida viņu pārtrauca. — Godājamais tētiņ! Svētījiet mielastu!

Mikolaja tēvs piecēlās un ņēmās apsvētīt.

— Iet vaļā!... Vai redzat? Iet vaļā! — izskrējis otrā istabā, Koļisniks sauca.

— Kas iet vaļā?

— Palūk, — viņš parādīja uz lielo istabu.

Tur pie galda viesi saskandināja glāzes ar saimnieku: mācītājs, diakons, Rubecs, Knišs ... Skaļi šķindēja glāzītes, spoži spīdēja acis... Turp metās arī Koļisniks.

— Laipni lūdzam, labi ļaudis, nogaršojiet mielastu, — Zagņibida aicināja. — Paldies, ka nenoniecinājāt, ka neaizmirsāt mūs.

— Var redzēt, esat godam posuši! — mācītājs teica viņam.

— Tik vien ir tā prieka mums, Mikolaja tēvs! Tik vien ir... Kas mums ar veceni cits atliek? Ar bērniem tas kungs nav apveltījis... Vismaz sanāk labi ļaudis papriecāties ... Tik vien prieka ...

Lai gan tagad viss trīskārtīgi dārgāks kļuvis. Bet, kad padomā, — kam mums tā bagātība? Kam to glabāt? Nomirsim — sev līdzi nepaņemsim ... Pazemīgi lūgtum ... Mikolaja'tēvs! Anton Petrovič! Hvedor Gavrilovič! Kas pēc pirmās uzkož?... Ko jūs stāvat? — Zagņibida uzsauca psalmotājam. — Ai-ai!

Atkal visi sadrūzmējās ap galdu. Citu vidū arī vecais psalmotājs drebina galvu.

— Tā vien tu man raugies, ka arī šodien nepietem-pies kā vakar! — viņam uzsauca gara, kaulaina veča ar bālganām alvas acīm, paraudama vīru pie rokas, ka tas pat salīgojās.

— Jefrosinija Andrijivna! Jefrosinija Andrijivna! — psalmotājs klusu mierināja. — Te taču sveši... te taču ļaudis...

— Vai vakar tu redzēji ļaudis? Meitas gan pamanīji.

— Saņemiet, saņemiet viņu labi stingri! — Koļisniks iejaucās laulāto ķildā. — Ar sārmu noberziet, Jefrosinija Andrijivna! Lai nekrīt tā uz meitenēm. Baznīcā lasa evaņģēliju, bet turpat pagriezies jaunavām čukst «sirdspuķīt».

— Jūs arī pret mani! — psalmotājs teica, izmetis glāzīti šņabja. — Man, re, mutē vairs nav neviena zoba!... — Un viņš parādīja savas melnās smaganas.

— Kāpēc vajadzīgi zobi? Lai noskūpstītu un vēl arī iekostu? — Koļisniks jokojās.

Visi vai plīsa no smiekliem; vecā psalmotāja sieva gan tvīka, gan bālēja, gan kā ragana bolīja acis. Psalmotājs veikli vien izmetās ļaudīm cauri uz virtuvi.

— Pieskatiet viņu labi, Jefrosinija Andrijivna, — Koļisniks kaitināja. — Nepaļaujieties uz to, ka viņam nav zobu. Arī bez zobiem viņš nevienu garām nelaiž. Ko tad, ja būs vēl zobi!

— Vai t' es nezinu? — psalmotāja sieva šķendējās. — Zinu! Esmu nodzīvojusi ar viņu četrdesmit gadu — zinu! Ērzelis kas ērzelis!

Sacēlās skaļi smiekli, kas pieskanēja visas istabas. Viesi smējās kā negudri, vēderus turēdami, bet Koļisniks ne acu nepamirkšķina — tikai teic savu teicamo.

— Jums taisnība, svēta patiesība, Jefrosinija Andrijivna, — viņš pamet ar aci, — gruntīgs ērzelis! Arī tagad — kāpēc aizbēga uz virtuvi? Zinām... Vecs un viltīgs... Tur Petro Lukičam jauna kalpone — un, sasodīts, varen ņipra... Lūk, kas viņu velk! Lūk, kur viņš aizmetās!

Psalmotāja sieva, uguns ne laiks, viesus izgrūstīdama, aizdrāzās uz virtuvi. Ļaudis smējās; daži sadomāja — ies paskatīsies, kas notiks ar psalmotāju.

— Iesim! — viņi aicināja Koļisniku.

— Rauj viņus jupis! — tas atbildēja. — Pajokojāmies, tagad iesim iedzersim.

Daži gāja uz virtuvi, daži ar Koļisniku pie galda, kur cienīgi sēdēja mācītājs, diakons, Rubecs un Knišs.

— Kas tagad vairs ir mūsu dienests? Kādi mūsu ienākumi? — mācītājs skaidroja Rubecam. — Kad kungiem piederēja dzimtļaudis, tad nu gan! Tad bija ienākumi! Gadījās svētki... tūliņ ved tev no muižas: viens to, cits atkal ko citu... Vezumiem vien... Bet tagad? Vai no tiem grašiem pārtiksi? Un arī tos ņemas dalīt!

— Tā kunga žēlastība neizsīkst! — pieceldamies iesaucās diakons un pastiepās pēc glāzītes.

Jaunais mācītājs tikai galvu nogrozīja.

— Protopopa mīlulis, tam jau nekas, — viņš klusu noteica nopūzdamies.

— Ir nu gan mums protopops! — Rubecs piebilda.

— Kristus augšāmcēlies! — diakons iesaucās, it kā pa lielo zvanu iebelzdams.

— Patiesi! — Koļisniks atbildēja, pieiedams pie viņa.

— Jā! — diakons nopriecājās. — Tā gan! Ko nu tas gaužas!... Neesot ienākumu, neesot no kā jaunajai sievai greznoties, — viņš Koļisnikam it kā klusu murmināja, bet tā, ka visi dzirdēja. — Lai neļauj sievai ar kavalieriem vazāties, gan būs ienākumi, — viņš teica un devās projām.

Pie galda ņēmās aprunāt protopopu. Zagņibida teica, ka draudzei tas nepatīkot, plēšot no dzīva un miruša: kāds precas — mazāk par divdesmitpiecnieku nelaulājot, kāds nomirstot — velc laukā desmit rubļu, bet krustīt — dod trijnieku. Rubecs ņēmās uzskaitīt, ko protopops nodarījis nelaiķim Grigorija tēvam: viņš to nomocījis! Viņš to kapā iedzinis! Knišs klāstīja ziņas, kuras bija smēlies no papīriem, kas ienākuši policijā... Mi-kolaja tēvs tikai pūta.

Virtuvē pa to laiku bija sacēlušies lieli smiekli. Smējās par psalmotāju. Mūsains un lempīgs tas, tiklīdz iemet pāris glāzīšu, tūliņ sāk lakstoties. Vai nu tā būtu

vecene, vai jaunuve — vienalga, lai nākot pie viņa par sievu! Viņam pašam esot sava māja un lāde esot, bet lādē desmit baķu audekla. Arī zeme viņam iznākot kādas piecas desetīnas; no ķeseles pienākoties ap piecdesmit rubļu, tāpat par zvanīšanu atkrītot. Šis viens pats zinot, kā kurš jāapzvanot. Cik kurš dod, tik arī zvanot! Ja dod desmit kapeikas — zvana par desmit, ja divdesmit — tad par divdesmit, bet par rubli tā nobungājot, ka asaras birst! Dažs saka — kas nu ko nezvanīt: parauj aiz virves — un diezgan! Nekā! Arī pie zvana ar nejēgas roku neķeries!

Visi zināja, ka psalmotājs precējies; vienīgi viņš to neatzina, jo, kad laulājies, esot bijis tā piedzēries, ka gaismas neredzējis. Un arī sieva ar viņu nedzīvoja, vazājās pa krogiem, uzdzīvoja ar zaldātiem. Skaidrā prātā viņš bija rāms kā jērs, toties, ja iemet dažas glāzītes, nez kur dūša rodas: plātās, lielās un vārdus ber kā zirņus.

Tāpat arī nule. Vai sen, kad viens pats bija sēdējis virtuvē uz sola, bēdīgi galvu nokāris? Viņu neviens nebija aicinājis iedzert un uzkost, pats arī klusēja. Kriste, stāvēdama pie krāsns un noraudzīdamās viņā, domāja: ko tas cilvēks te sēž viens pats, ne ēd, ne dzer, un neviens viņu pie galda nelūdz.

Tā bija, iekams virtuvē neienāca resnais tirgonis.

— Timofij! Ko tu te noskumis sēdi, ne ēd, ne dzer? — un. ilgi nedomādams, satvēra aiz rokas un aizvilka pie galda.

Ilgi viņi tur neuzkavējās, taču atgriezās Timofijs citā izskatā: atliecies taisni, acis spīd, uzacis cilājas un plānās ūsas kustas vien. Kriste nekādi nejaudāja noturēties nepasmējusies.

— Ko tu smej? Kas tu tāda esi? — viņš plijās virsū Kristei, tik jocīgi uzacis cilādams, ka meitene, lai kā cietās, lai nesmietos, taču nesavaldījās.

— Nu te... — resnais tirgonis tikko mēli kustināja, '— ir meita!

-— Ja meita, kāpēc neprecies? — Timofijs jautā.

— Viņa varbūt gribētu gan, bet, redz, līgavainis negadās.

— Fū! — Timofijs iesaucās. — Kādu līgavaini tev vajag?

— Bildini, Timofij, — kāds teica no bara, kas sāka pulcēties ap viņiem.

— Kas ir? Vai nāksi? Tu neskaties uz to, ka esmu nošņurcis, ka tikai zābaki kājā! — viņš iesaucās, izslē-jies kā gailis, un tā sašķobīja ūsas, ka visi sāka smieties, vēderus turēdami.

Pērkondimdoši smiekli tricināja virtuvi, taču Timofijs par to nelikās zinis. Viņš pienāca Kristei klāt un mīlīgi sāka tai raudzīties acīs. Kristei. sākumā nāca smiekli, bet, kad saplūda ļaudis skatīties, sametās kauns un uzmācās bailes... Acis nodūrusi, viņa ielīda kaktā pie krāsns kruķiem. Timofijs viņai pakaļ.

— Sirsniņ! — viņš iebrēcās spalgā balsī un palēcās.

— Ko jūs man uzmācaties? Vāķieties! — Kriste dusmīgi rājās.

— Manas dvēseles kvēpeklīt! — viņš sauca, sizdams sev pie krūtīm.

Viesi smējās, līdz zemei locīdamies, bet Timofijs stāv Kristes priekšā, dauza sev pa krūtīm un skandē:

— Lūk, tā. pēc kuras mana dvēsele alka! Jel nāc, mana tuviniece, mana labiņā, mana dūjiņa! Nāc manos apkampienos! — Un, plati rokas iepletis, jau taisījās apkampt Kristi.

— Timofij! Ko tu dari! — atskanēja viņam aiz muguras.

Timofijs atskatījās un nolaida rokas: viņa priekšā stāvēja cienīgtēvs.

— Pavisam samulsinājis meiteni, — Mikolaja tēvs teica, paskatījies uz Kristi, kura dega gluži kā magone, pie sliekšņa stāvēdama.

Timofijs kāpās atpakaļ, dodams ceļu mācītājam, kurš bija saposies aiziet un atvadijas no saimniekiem un viesiem.

— Mikolaja tēvs! Vajag taču ceļakājai! — Zagņibida iesaucās, mīlīgi acīs skatīdamies.

Mikolaja tēvs sāka smieties.

— Ceļakāju? Ak kaut jūs izčibējuši! Nu, dodiet ari!

— Es jums došu uzlievīti, — Zagņibida rosījās. — Tādu uzlievīti, ka lūpas līp kopā! Olena Ivanivna! Dod šurp uzlievi. Aizpagājušā gada! — viņš uzsauca sievai.

Olena Ivanivna atnesa blašķi.

— Pati pacienā. No tevis būs garšīgāks! — Zagņibida teica.

Olena Ivanivna ielēja.

— Laba gan! — Mikolaja tēvs lielīja, pa druskai ieņemdams no glāzes.

— Bet jums, diakona tēvs? Uzlievi! — Zagņibida cienā.

— Ek! To sivēnu dziru, — tas iebrēcās. — Šņabi! Man šņabi!

— Varbūt rumu, uz māju iedams? Man ir labs rums — pie vācieša ņēmu.

— Neciešu tos ārzemju kārumus. No tiem tikai vēderā klunkšķ un galva sāp. Nav labāka dzēriena kā mūsu pašu šņabulītis! Jo vairāk to baudi, jo gardāks rādās! Vai ne? — viņš iesaucās, iebelzis Koļisnikam pa plecu.

— Tiesa kas tiesa. Rums pie tējas brīnum jauks.

— Kā tad, kā tad! Bet citādi — tikai šņabi! Glāzītei kāju gaisā, un viss kārtībā! Drošāk, bērni! — viņš uzsauca, izdzēris šņabi un teciņus izmetās līdzi mācītājam, kurš jau stāvēja uz lievenēm un gaidīja.

— Labu ceļa vēju! — Koļisniks smējās.

Līdz ar diakonu iznāca saimnieks, saimniece, parādījās arī daži viesi.

— Ceļu! Ceļu! — psalmotājs šļupstēja ar bezzobaino muti, spraukdamies viesiem garām.

— Tīf dzirdi, vecais velns, ko es tev liku! — kliedza psalmotāja sieva, no mugurpuses parāvusi vīru aiz bizes.

— Dzirdu, dzirdu! — psalmotājs atbildēja izraudamies un pazuda priekšnamā.

— Ak tu mana daiļaviņa! — Timofijs iesaucās un, garām ejot, ieknieba Kristei rokā.

Meitene neizturēja un visā spēkā ar dūri iekrāva Ti-mofijam pa muguru, ka nodimdēja vien.

— Sadod viņam! Pareizi darīts! — kāds noteica.

— Kam sadeva? — Koļisniks jautāja.

— Lūk, tā meitene Timofijam.

Koļisniks paskatījās uz Kristi. Pietvīkusi un dusmīga viņa stāvēja pie sliekšņa krāsns tuvumā.

— Kur tu, sirsniņ, biji? — viņš jautāja, iedams klāt. — Es ar tevi neesmu sabučojies! Kristus augšāmcēlies!

Nepaspēja Kriste aptvert, ko darīt, kad Koļisniks bijа viņu jau apskāvis.

— Neaizraujies, Kostja, neaizraujies! Ka lūpas neapdedzini! — viņam no mugurpuses uzsauca resnais tirgonis.

— Es ari neesmu sabučojies! — nez no kurienes iznira vārgulīgs vīrelis sapuvušiem zobiem un nošmuikstināj а Kristi uz vaiga.

Resnais tirgonis ari pielīda ar savām taukainajām un noslienātajām lūpām. Kriste rāvās uz vienu pusi, uz otru pusi, aiz kauna degdama un stingdama. Viņa nezināja — vai spļaut acīs šai piedzērušajai bandai, lamāties vai raudāt.

— Mierā! — Zagņibida uzsauca, istabā atgriezies un ieraudzījis, kā Kriste lokās Koļisnika spēcīgajās skavās.

— Konstantin! Ko tu dari? Pagaidi vien, pateikšu sievai, — viņš pagriezās pret Koļisniku.

— Nekā, brāl, nav mājās! — viņš atbildēja, Kristi palaižot. Viņa pa kaklu pa galvu metās laukā un priekšnamā gandrīz notrieca zemē saimnieci.

— Kur tu skrien kā jukusi? — Olena Ivanivna jautāja.

— Та, lūk ... viņi... vai! — Kriste raudādama žēlojās. — Ja tā, iešu prom.

— Kas tur ir? — Olena Ivanivna nesaprata.

*— Csss!... — atskanēja no virtuves.

— Neaiztiec saimnieka mantu! — Zagņibida sauca, virtuves vidū iznācis. — Neaiztiec.

— Ko tu bļausties? — viņa teica vīram. — Šie taču smalki ļaudis! — Un dusmīga iegāja istabā.

— Še tev! Neej sveša pirtī kašķi meklēt, — Zagņibida kasīja pakausi.

— Tāpat man arī, — galvu grozīdams, atbildēja Koļisniks.

— Tīrais posts ar sieviešiem! — Zagņibida teica.

— Posts gan, — Koļisniks atbildēja.

— Ja posts, tad iesim uztaisīt dūšu.

— Pareizi! — Koļisniks piebilda.

— Iesim! — Zagņibida aicināja.

— Pagaidi. Tur ir tie kungi! Kam tu viņus aicināji? — tirgotājs vaicāja.

— Vai es viņus saucu? Paši ieradās. Vai man vajadzēja dzīt laukā?

Tikko Zagņibida to bija pateicis, ka no istabas iznāca Rubecs ar Knišu.

— Esam gana ēduši un dzēruši, Petro Lukič, — Rubecs teica. — Laiks mājup.

— Kur nu? Tik agri? Netiku redzējis, vai jūs jel ko baudījāt.

— Baudījām, baudījām, nu būs gana! — Knišs tencināja, roku sniegdams.

— Vai dieniņ! Taču jau vēl mazliet varējāt padzīvot!

— Nē, nē! Sievas mājās gaida. Mēs kā tie gājputni!

— Saki, lai neuzstāj, — resnais tirgonis klusu teica Koļisnikam pie auss.

— Nu, vismaz ceļakāju! — Zagņibida neatlaidās. — Anton Petrovič! Hvedor Gavrilovič! Pa vienai uzlievi. Sieviņ mīļā! Dārgajiem viesiem uz ceļakāju uzlievi.

— No tevis vaļā nevar tikt! — Rubecs teica.

— Atvainošanu. Piedodiet, dieva dēļ! Varbūt kaut kas nebija, kā vajag. Pie mums, redziet, kā pie vienkāršiem. Stiepies vai nestiepies, bet līdz kungiem tālu. Piedošanu.

— Lai dievs arī mums dotu to, kas jums ir! — Knišs mierināja, paņemdams uzlieves glāzīti.

— Uz jūsu veselību! — Rubecs uzsauca. Izdzēra, atdeva glāzīti un, atvadām pasniedzis roku Zagņibidam vien, ātri izmetās priekšnamā. Knišs, paspiedis roku visiem pēc kārtas, kā pazīstamiem, tā nepazīstamiem,

, izsteidzās pakaļ. Zagņibida gāja pavadīt.

— Nu, paldies dievam! — resnais tirgonis atviegloti nopūtās.

— Knišs vēl nekas, laipns cilvēks, — Koļisniks teica, — bet šis mūsu sekretārs — oho! — slīpēts.

— Abi divi ar vienu slotu pērti. Abi neko garām nepalaiž. Viens ņem un klanās, bet otrs ņem un gānās.

— Pavadīju — un paldies dievam! — Zagņibida teica atgriezdamies. — Tagad nu tikai pie galda. Tagad mūsu reize. Ak, tie kungi! — un visi kopā sagruva lielistabā. Tur pie galda sēdēja sievas vien.

— Nāciet jel pie mums, — aicināja branga jaunuve, vārgulīgā vīreļa sieVa, tikpat sarkana kā uzlieve, kuru turēja rokā. — Pietiek jums ar kungiem noņemties. Palūk, būs ar kungu smaku piesūkušies! — viņa piebilda, apšaudīdama Koļisniku ar savām baudkārajām acīm.

— Vai sadzersim, kaimiņien? Ak, cik jauki! —- Ko-ļisniks teica, pieiedams pie jaunuves, un apsēdās tai blakus uz sola.

— Jā, nu ir kaimiņiene, bet, kad jāsaskūpstās, tad laižas lapās! — pārmeta resnā tirgoņa laulene — izstīdzējusi sieviete garu seju.

— Kāpēc lapās? Tepat vien esmu! — Koļisniks teica.

— Kas par vēlu. tas par žēlu! — kaimiņiene uzpūtusies atbildēja.

— Kur nu vēlu! Tagad būs jo saldāk! — Koļisniks taisnojās ar jokiem.

— Nav labi, nav! — tirgone pārmeta.

— Ar kalponēm pa priekšu iet saskūpstīties! — psal-motāja sieva pārmeta, ļaunās acis nozibinājusi.

— Ar kalponēm dažreiz labāk nekā ar kādu citu, — vārgulīgais vīrelis piebilda.

— Tevis vēl trūka! Arī tu! Nelec nu dievam acīs! — viņa sieva nicinoši to apsauca.

Vārgulīgais vīrelis saviebās, sašķiebās un kļuva vēl neglītāks nekā līdz šim.

— Ko tad es? Es neko. Mēs arī neesam zemē metami, — viņš taisnojās.

— Ja ne zemē metami, tad augšā ceļami arī ne! — iesaucās tirgoņa sieva, skaļi smiedamās. Citas sievas viņai pievienojās.

— Ja tā, — Zagņibida teica, — ja viņas mūs nepieņem, mēs arī negribam uzplīties! Lai viņas pašas par sevi, bet mēs par sevi. Iesim, — un, paņēmis vārgulīgo vīreli ap vidu, Zagņibida devās uz virtuvi.

— Uz kurieni jūs? — Zagņibidas sieva, tramīgi uz viņiem paskatījusies, jautāja.

— Kur brīvāk... Negribam ar jums! — Zagņibida atbildēja.

Olena Ivanivna, kā sitienu dabūjusi, apsēdās, viņas seja nobālēja, acis sadrūma.

— Kaimiņ, kaimiņ! — tirgoņa sieva sauca nopakaļ un uzsāka dziesmu:

Ai ļauži ļautiņi,

Labs ir slvulis.

— Uzdzersim, kaimiņ, lai rudzi plauko, — Zagņibida dūca, atnācis atpakaļ pie tirgoņa sievas, kura viņam jau bija atbrīvojusi vietu sev blakus. Zagņibida apsēdās.

— Tā būs jaukāk! Apsēdīsimies abi un aprunāsimies labi; nāc pie maniem sāniem, izdzersim bez māniem! — teica vārgulīgā vīreļa sieva, Koļisnika kūma.

— Pats dievs runā ar jūsu muti! — Koļisniks iesaucās, nosēdies pie viņas. Resnais tirgonis un vārgulīgais vīrelis arī pievienojās baram.

— Sieviņa, dūjiņa! — Zagņibida teica. — Tu man esi pirmā, tu man esi arī pēdējā! Uzcienā labus ļaudis. Trakoti patīk pasēdēt ar labiem ļaudīm, aprunāties, padziedāt.

— Ja jau nu dziedāsim, tad kaut ko no dievdziesmām.

— Dievdziesmas! Dievdziesmas! — apkārt sauca.

Tirgoņa sieva uzsāka «Kristus augšāmcēlies!», citi

pievienojās. Sievietes vilka augstin augstās balsīs; vīrieši dūca kā vaboles; vienīgi Koļisniks laida vaļā savu resno basu tā, ka logu rūtis džinkstēja, par ko kaimiņiene reizi pa reizei iezvēla viņam ar dūri pa muguru. Koļisniks nemaz nelikās zinis par belzieniem — dziedāja vien tālāk; uz beigām viņš tā piespieda, ka kūma nesavaldījās un, cik spēka, iekrāva Koļisnikam pa lāpstiņām — šis ievēkšējās. Visi sāka smieties, bet Koļisniks, pastiepis roku atpakaļ, ieknieba kūmai. Tā iebrēcās, uzgāzās uz galda malas... Pudeles un glāzes sagrīļojās, apgāzās ... Atskanēja sasista stikla šķinda.

— Lēnāk! Lēnāk! Neplēsiet! — kāds sauca.

— Nekas, nekas. Kur dzer, tur plīst! — Zagņibida mierināja. — Sieva! Pasniedz vēl!

Pēc šīs glāzītes katrs vilka savu dziesmu paša meldijā. Psalmotāja sieva uzņēma «Atraitnīti», tirgotāja laulene «Kūmu», Koļisnika sarkani pietvīkusī kaimiņiene — «Neķerstiet mani, puiši, es pēc teļiem laukā ejmu» ... Resnais tirgonis, noliecies uz psalmotāja sievas pleca, raudāja; Zagņibida, klausīdamies bodnieci,

tirināja kājas uz visām pusēm. Vārgulīgais vīrelis, galvu atbalstījis pie sienas, krāca, ka skanēja visa māja. Viena pati Olena Ivanivna krīta bāla noraudzījās uz visiem kaistošām acīm un sāpīgi smaidīja...

Kriste, izdzirdusi nejēdzīgo troksni, piegāja pie durvīm paskatīties. Viņa savu mūžu neko tādu nebija redzējusi! «Pavisam apdulluši, traki kļuvuši! Lien virsū cits citam, neko neatskārst. Un tie ir bagātnieki, naudi-nieki, kas dzīro un uzjautrinās! Labumā dzīvojot, nezina, ko grib, un trako,» Kriste nodomāja un, no aizdurves aizlavījusies pie galda tā, lai neviens neredz, paņēma pashas gabaliņu un sāka to grauzt. Viņa šodien vēl nebija ēdusi, mute bija gluži izžuvusi, apkaltušais kumoss spriedās rīklē. No trokšņa un bļaustīšanās, no svešajām dziesmām viņai kļuva skumji skumji. Saule devās pie miera, ar sarkanu gaismu apspīdēdama zemi. Atspiedusies pret galdu, Kriste raudzījās pa logu laukā un, apbrīnodama asinssārto liesmu, bija iegrimusi domās ...

Briesmīgs blīkšķis nobiedēja Kristi. Viņa uzlēca kājās. Istabas vidū kā kalns gulēja tirgonis. Viņš ķepurojās augšā, bet nespēja noturēties, saļodzījās un — blaukš! — atkal nogāzās zemē. Olena Ivanivna iebrēcās.

— Nebaidieties, Olena Ivanivna, nelabais viņu neraus! — Koļisniks mierināja un, satvēris tirgoni aiz kājas, vilka uz otru istabu.

— Ko šis te snauž? — Koļisniks teica, pamanījis vārgulīgo vīreli un, paķēris rokās, aiznesa pie tirgoņa.

— Atbrīvojiet vietu, atbrīvojiet! — sauca vārgulīgā vīreļa sieva un, kad Koļisniks atgriezās, apbalvoja to ar skūpstu.

— Šitādu vīru man vajadzētu! Nevis puņķainu, ar izpuvušiem zobiem! — skūpstīdama viņa čukst tā, ka visi dzird.

— Sasper velns! Viņi skūpstās, un es nevarēšu? — bodniece iesaucās un metās virsū Koļisnikam no otras puses.

Abas bija ielenkušas Koļisniku; viena skūpsta vienu vaigu, otra — otru vaigu. Koļisniks iebrēcās, sagrāba abas un stiepa pa istabu. Sievietes kā mūdži locījās ap viņu, viena otrai neļaudamas bučot Koļisniku.

Zagņibida sēdēja un( dusmās vārīdamies, drūmi noraudzījās šai jezgā.

— Konstantin! — viņš uzsauca, trīdamies uz krēsla. — Liecies mierā!

Koļisniks pacēla sievas gandrīz vai līdz griestiem, salika kopā un tūliņ palaida vaļā. Ar to varbūt arī viss beigtos, ja Koļisnika kūma nejauši nenorāvusi Zagņi-bidas kūmai mici.

— Kam tu, neliete, notrieci man mici? — tā iesaucās, ieķerdamās vārgulīgā vīreļa sievai matos. Otra mice nolidoja uz grīdas. Koļisnika kūma, daudz nedomādama, no visa spēka deva bodniecei tādu pliķi, ka noskanēja vien

— Ak, tu vēl kausies! — un bodniece metās virsū savai nesenajai draudzenei.

— Ko jūs tā! Dievs ar jums! — Koļisniks apsauca, nostādamies viņām vidū.

— Nolādētā! Ja pati esi slampa, tu domā, ka visas tādas! — viena brēca.

— Pati slampa! Tu! Tpī! — otra atcirta, spļaudama uz savu sāncensi.

— Redz še! To tu, Konstantin, izdarīji! — Zagņibida iesaucās, sizdams ar dūri pa galdu, ka visas pudeles no-džinkstēja. Koļisniku aizvainoja ne tik daudz uzbrēciens kā dūres dauzīšana pa galdu.

— Kāpēc tad es? — Koļisniks jautāja izslējies.

— Tu, tu!... Tu pie visa vainīgs! — Zagņibida kliedza, skurbo galvu purinādams.

— Pietiek jums... Petro! — Olena Ivanivna žēli lūdza.

— Viņš! — Zagņibida nerimās. — Viņš pie visa vainīgs! Kur viņš iejaucas — laba gala nav!

■— Kas tad es esmu: velns vai kāds izdzimtenis? Nu?

Izdzimtenis! Izdzimtenis! — tikko mēli mutē kustinādams, Zagņibida pastāvēja pie sava.

— Sasper tevi pērkons! — Koļisniks sauca, pietvīkdams sarkans kā biete.

Zagņibida grīļodamies piecēlās. Viņa acis zibēja kā asi naži.

— Tad tu pie manis atnāci skandālu celt?... Arā no manas mājas, lai tavas nelietīgās smakas te nebūtu! — Zagņibida pārskaities kliedza.

Koļisniks dusmīgi paskatījās uz viņu.

— Ak tu draņķa saimniek! — viņš nicīgi noteica un nospļāvies sāka meklēt cepuri.

— Melo! — Zagņibida brēca. — Pie manis nāk tikai godīgi, tikuši ļaudis, tu tikai starp viņiem tas rāpulis.

— Es — rāpulis? Nu, atkārto vēlreiz, — Koļisniks uzmācās.

— Kāds? Nu, tāds! Tu atceries mūsu norunu par zivīm pirms ziemsvētkiem?

— Atceros... Kas tad ir? _

— Vai tu tās paņēmi no manis? Paņēmi?... U-ū-ū, rāpuli! To tikai zina kā otru iegāzt, otram zaudējumus nodarīt!... Un vēl ņirdz ...

— Ak tu par to? Esi gan muļķis, un vēl sakies skrīveris bijis. Tā, draugs, ir komercija, lai tev būtu zināms; ja nepiekrāpsi tu, citi ap stūri apvedīs tevi.

— Tu visur esi tāds! — Zagņibida sauca.

— Un tu esi labāks?

— Ko tad es?

— Ko? Bet kādu kvīti tu rakstīji? Nu?

— Kas par kvīti?

— Nezini? Esi aizmirsis? Gudrinieks! Tirgojies par tūkstošiem, bet iekāroji nabaga meitenes piecus rubļus.

— Ko tu muldi!

— Ko? Pajautā viņai, ko? Viņai! — rādīdams uz Kristi, Koļisniks atbildēja. — Par to jūs vajadzēja ielikt cietumā. Gribi, lai tev pusgadu par velti_ kalpo? Zinām, kam tev viņa vajadzīga, saprotam... U-ū, saimnieks! Ne kāju vairs nesperšu tavā mājā! — Koļisniks iesaucās nospļaudamies un izskrēja laukā.

— Pagaidi... pagaidi! — Zagņibida murkšķēja grīļodamies un nošļuka atpakaļ uz lāviņas. Galva viņam nekādi neturējās uz pleciem, lai kā skurināja to, lai kā pūlējās. Tomēr beidzot viņš atslējās, apskatījās... Neviena vairs nebija: viesi, izdzirduši ķildu un domādami, ka sāks vēl kauties, bija aizbēguši... Tas saimnieku nokaitināja.

— Sieva! — viņš sauca.

Bāla seja ar zilām acīm parādījās istabas durvīs.

— Kas ir?

— Tu dzirdēji?

— Ko dzirdēju? Salamājāties, kā jau piedzēruši, rīt satiksieties, salīgsiet mieru.

— Kas? Es? Es? Ar viņu? Drīzāk ūdens ar uguni sa-brāļosies, nekā es ar viņu izlīgšu! Mani tā kaunināt visu priekšā? Visu priekšā!

Zagņibida sasvērās uz sāniem un ilgi tā sakņūpis sēdēja. Kas viņu tā nolieca? Skurbums, apvainojums vai varbūt atmodusies sirdsapziņa?... Ilgi viņš tā sēdēja drūms un sagumis. Tad atkal pacēla galvu un nikni paskatījās apkārt.

— Liecies labāk gulēt, — Olena Ivanivna teica.

— Kas? Es? ... Visi liecieties gar zemi, visi ejiet gulēt. Es neiešu ... Pēc visa tā lai guļu? — viņš purināja galvu.

— Kas viņam par daļu, kā citi kalpones līgst? — brīdi klusējis, atsāka. — Kas viņam par daļu? Es pie viņa neeju prašņāt, vai par naudu vai par velti viņš līgst. Varbūt esmu bez naudas salīdzis, taču ņemšu un uzreiz samaksāšu... Kriste! — viņš iekliedzās pa visu istabu.

Kriste bija virtuvē, kad Koļisniks un Zagņibida sāka strīdēties. Sākumā viņa nesaprata, par ko runā, tagad viss noskaidrojās. Tā ir viņa un viņas māte, kas tikušas piekrāptas. Palūk, kā tie naudinieki, tie bagātnieki viņas piemānījuši!... Sirds iesmeldzās, it kā to kāds būtu ņēmis un sažņaudzis... Uzmācās skumjas, sacēlās naids ... Kad Zagņibida sauca, viņa tīši negāja, neatsaucās.

«Nē, nedošu!» Zagņibida nolēma. «Pieci rubļi ir nauda! Un līdz termiņam arī vēl ilgi. Es viņai tad atdošu ... Atdošu un vēl aizsūtīšu pie viņa, lai parāda tam nelietim. Redz, kā godīgi saimnieki rīkojas!» Un Zagņibida nosmīnēja.

Saule bija norietējusi, iestājās nakts; istaba tinās tumsā: sienas pelēkas, kakti sodrēju melnumā, tikai pa logu rūtīm ieplūda iedzeltena krēsla.

— O-oh! Iedzert, vai? — atskanēja Zagņibidas bass, tad viņš ņēmās taustīties pa galdu, nodžinkstēja sasista glāze.

— Velns ar ārā! — Zagņibida kliedza. — Dodiet uguni! Kāpēc vēl līdz šim nav gaismas?

Zagņibidas sieva, izsteigusies no savas istabas, metās

iedegt lampu. Kamēr atrada sērkociņus, kamēr aizdedzināja, Zagņibida sēdēja un lamājās. Kad kļuva gaišs, sieva novaidējās vien: jaunais galdauts gandrīz viss bija nolaistīts ar uzlievi, apkārt mētājās sasisti stikli.

— Ak kungs! Vai nevarēja pirms lampu iedegt un tad dzert, ja jau tā gribējās, — viņa teica.

— Klusē! — Zagņibida uzsauca, nikni acis nozibinā-jis. — Vai man vēl maz nepatikšanu? Tu arī vēl gribi pielikt?

Olena Ivanivna pārmetoši paskatījās uz vīru, paraustīja plecus un izgāja virtuvē.

— Kriste mīļā! Lūdzu, pieskati viņu, lai gadījumā māju nenosvilina, iešu mazliet nosnausties, — tagad nu temps visu nakti... Ak mana sūrā, nelaimīgā dieniņa! — viņa, smagi nopūtusies, klusu noteica un iegāja mazajā istabiņā.

Rūgtas domas rosījās Kristes galvā... «Piemānījuši, izdarījušies, kā vien paticis, un vēl par mīļo uzrunā... Ir gan jauki!» viņa domāja, taču sirdī modās tāds kā žēlums pret Zagņibidas sievu. Radās nojauta, ka šī sieviete nav vainīga, ka viņa pati ne mazumu izcietusi savā mūžā un cieš arī tagad. Dziļi un smagi nopūtusies, Kriste nosēdās tā, lai redzētu, ko Zagņibida darīs. Tas sēdēja pie galda viņai iepretim un neprātīgām acīm raudzījās lampas deglī. Gausi pievērsa skatienu aplietajam galdam, pacēla roku, pamērcēja pirkstus uzlievē un sāka ziest galvu ... Kriste klusu iesmējās — tik jocīga viņai šķita piedzērušā saimnieka izdarība ... Zagņibidas degošais skatiens, aizsniedzis virtuvē Kristi, apklusināja smieklus. Viņa aprāvās; Zagņibida tramīgi klausījās... Kļuva klusi klusi; Kriste juta, kā viņai dauzās sirds... Nu Zagņibida piecēlās, ielēja glāzīti, izdzēra un uz pirkstgaliem iezagās virtuvē. Kriste sastinga uz vietas. Nepaguva ne atjēgties, ka saimnieks bija ticis viņai blakus, piespieda sev klāt un klusu noskūpstīja uz vaiga ... Meiteni it kā kas apsvilināja, ugunīga strāva izskrēja pa augumu.

— Kriste mīļā! — viņš čukstēja, spiezdamies klāt.

Viņa uzlēca kā dzelta.

— Ko jūs lienat? Nost! — viņa iesaucās, grūzdama to projām.

— Csss! — Zagņibida šņāca un atkal sāka klausīties. Visapkārt dziļš klusums, tikai no istabas atplūst smagi elpas vilcieni.

— Zini ko, Kriste? — viņš iesāka. — Es tev atdošu to naudu, ko tēvs no manis paņēma.

— Es jau dzirdēju, kā viņš aizņēmies. Paldies jums ar Suprunu! — Kriste atbildēja.

— Ko tu dzirdēji? Tie ir meli! Nudien, meli... Paklau, ko es tev teikšu... Vai gribi kļūt bagāta, staigāt zīdā un zeltā?

Kriste klusēja.

— Ko vien tava sirds vēlēsies — visu dabūsi! Gan ko ēst, gan dzert... Tu redzēji to sprāgoņu? — ar pirkstu norādījis uz istabu, Zagņibida jautāja. — Viņa ilgi nevilks, un to pašu mazumu es vēl saīsināšu... Apriebusies, apnikusi!... Bet tu man esi pa prātam...

Kriste klusēja, tikai viņas sirds trauksmīgi dauzījās.

— Kriste! — Zagņibida iebrēcās nelabā balsī un metās meitenei virsū. Acis viņam spīdēja kā runcim, rokas drebēja; viņš kratījās kā drudzī, apvijās ap Kristes augumu kā salts un glums zalktis un ņēmās ar dzērumā piesmirdušu muti skūpstīt viņas seju, acis, kaklu... Kriste klusēdama pretojās, cik vien pietika spēka, kad bija pagurusi un Zagņibida uzgūlās virsū, viņa iekliedzās, ka noskanēja visa māja... Nepaguva viņš atlēkt, kad uz sliekšņa parādījās Olena Ivanivna — bāla, izpū-rusi.

— Prom, smerdele! — Zagņibida iebrēcās un atkal metās Kristei virsū.

— Bēdz, Kriste! — saimniece sauca.

Kriste kā bulta metās laukā pagalmā, Zagņibida pakaļ, taču paklupa uz sliekšņa, nokrita ... Kriste nemaņā aizskrēja līdz klētiņai. Tūliņ viņa arī sadzirdēja saimnieka neganto kliedzienu: «Ak tu viņu kūdi, smerdele? Saki, lai bēg, neliete...» — un pastarpēm smagu dūru žļakstus, vaidus un saimnieces raudas.

«Viņš nositīs to, nositīs!» Kriste pati ar sevi sarunājās, rokas lauzīdama. Viņai gribējās skriet palīgā nelaimīgajai saimniecei, bet bija bail no Zagņibidas, biedēja kundzes baigais sauciens: «Bēdz, Kriste! . ..» Aiz bailēm nezinādama, ko darīt, viņa palīda paklēti. Mitrā zeme,

saltais gaiss — nekas viņu neatvēsināja, miesa dega kā drudzi, kveldēja Olenas Ivanivnas gaužās raudas, māca nāvīgas bailes, kas ar viņu notiks .. .

Nu jau raudas un sitienu troksnis apklusis. Varēja saklausīt tikai smagas, aprautas nopūtas. Tad nočīkstēja durvis, kāds klunkurodams iznāca pagalmā . . . Atskanēja sauciens un svilpiens ... Tā prātā jukuši klaigā un svilpo, kad uznāk vājprāta lēkme. Kriste pieplaka ar seju pie zemes, aizspiedusi ausis, lai nedzirdētu griezīgos svilpienus, kas atlidoja pie viņas.

— Kriste! — atskanēja Zagņibidas aizsmakusi balss.

— Kur tu esi? Atsaucies! Visu tev atdošu . .. Viss, kas ir man, — viss pieder tev. . . Zīdos ietērpšu, sudrabā iekalšu, ar zeltu apbēršu! Dzirdi? Atsaucies jel ... Atradīšu — ļauni klāsies! — viņš draudēja.

— Petro! Bīsties dieva, — tikko, tikko atlidoja saimnieces vārgā balss.

— Tu atkal uzrausies kājās? — Zagņibida iesaucās.

— Ne nosist nevar, nolādēto! Kad tevi nelabais aizrautu no manis! Smirdošu, riebīgu, apnikušu, pretīgu!

— Lēnāk, lēnāk! — atskanēja no ielas.

— Neaiztiec, lai taču! — cita balss atbildēja.

— Kāpēc? — pirmais gribēja zināt.

— Tur Zagņibida dzīro. Piesiesies, vaļā netiksi.

Zagņibida nelikās dzirdam garāmgājēju valodas,

stāvēja sētsvidū un lamāja sievu vai no panckām laukā, bet šī, asarām pārplūzdama, lūdzās, lai tas ietu gulēt.

Tālu tālu pāri pusnaktij, laikam jau noguris no lamāšanās, viņš aizgāja uz lievenēm un apsēdās uz pakāpiena. Kad bāla ausma ieplaiksnījās pār guļošo zemi un Kriste izlīda no paklēts, lai ietu uz istabu sasildīties, pirmo viņa ieraudzīja Zagņibidu. Sēdēdams uz lievenēm, tas gulēja, ar galvu pie staba piespiedies. Kristei bija bail arī no guļošā saimnieka. Lai, nedod dievs, ne-atmodinātu to, viņa uz pirkstgaliem aizlavījās aiz vārtiņiem un nostāvēja tur apdullusi, kamēr sadzirdēja sētā balsis. Tur runāja resnais tirgonis ar vārgo vīreli, vilkdami Zagņibidu istabā. Viņiem nebija pa spēkam staipīties ar piedzērušo — un saimniece pasauca Kristi palīgā.

— Tu, Kriste, neņem ļaunā . . . Kas piedzērušam neiešaujas galvā? Dzērājs visu sagriež ar kājām gaisā, — Olena Ivanivna mierināja Kristi, kad tirgonis un vārgais vīrelis bija aizgājuši.

Kriste klusēja, lai gan viņa bija noskaitusies par vakarējo: pa visu dienu apēdusi tikai nelielu maizes gabaliņu; cauru nakti nosēdējusi paklētē pārbaidījusies un pārsalusies, — bet ko viņa varēja teikt? Un kam teikt? Viņai, saimniecei, tā sievai? Vai pati netika redzējusi, pati netika dzirdējusi? Vai saimniece pati nedabūja ciest?

— Gribu tev lūgt tikai vienu, — brīdi klusējusi, Olena Ivanivna atkal ierunājās. — Neslēp no manis, ko viņš tev teiks ... — Un sāka raudāt.

Kristei kļuva žēl saimnieces. Viņa būtu gribējusi to mierināt, bet ar ko tad?

Noraudājusies saimniece atkal atsāka rūgti un bēdīgi:

— Ir gan dzīve! Savam naidniekam tādu nevēlu! Būtu bērni bijuši . . . Atteiktos no tā pretīgā un apnikušā vīra! Lai viņš dzer, uzdzīvo, lai pinas ar sievie-šiem, — kas man tur . .. Taču nekā! Arī bērnus dievs nav devis... Vai esmu tik nelaimīga piedzimusi, vai nogrēkojusi dieva priekšā, ka viss ļaunais sagruvis man virsū? ... Mēs bijām treji. Vecākā māsa nomira meitās, brālis — jau precējies, bet es paliku ... Kāpēc? Vakar pat kā pūce, kā apogs visu nakti vaidēju un brēcu; dievs vien zina, kas vēl šodien būs. Tāda ir tā mana laime, Kriste! Lūgtin lūdzu: ja precēsies — neej pie tirgoņa, neej pie pilsētnieka — ne vienam, ne otram nav ne žēluma, ne sirdsapziņas! Preci labāk zemkopi . . . Kad atceros, kā dzīvoju laukos pie tēva, — nez ko tagad dotu, ja varētu atsaukt pagājušo! .. . Pavasarī vai vasarā, kad piecēlos agri rītiņā, izgāju tālajā laukā — pasaule tik plaša, tik jauka. Mīlīgi silda saulīte, lēns vējiņš glāsta, uzvēdī mārsila un citu puķu smaržas; augstu gaisā lidinās cīrulis, vītero; priekšā gari gari labības lauki vilnīt vilnī, briedina vārpas ... Vienīgi pļaujas laikā cepina saule, bet, kad barā ar dziesmām

iznāk pļaut vārpainos rudzus vai vasaras kviešus, tad arī nav grūti. Nemaz nevar pamanīt, kad beidzas garā diena, ka laiks iet mājā. Un tad atkal ar dejam un dziesmām, ar dziesmām un dejām līdz pašai mājai... Vai arī ziemu: sanākam kopā kādas piecas sešas meičas, visas mīļas draudzenes, uzticamas biedrenes . .. Dziedot un jokojot darbs darās nemanot... Visu mūžu, Kriste, tā būtu dzīvojusi! Un nelaime atnesa to Zagņibidu! ... Dievs vien zina, kāpēc pasaulē notiek tādas pārvērtības. Šķiet, toreiz viņš tāds nebija. Kad bildināja, biedrenes tīri vai apskauda mani: «Esi gan tu, Olena, laimīga — līgavainis tev glīts, turklāt vēl skolots!» Pati arī toreiz domāju, ka esmu laimīga: Bet redz kā iznāca .. . Ikviena mana draudzene ar pēdējo nabagu laimīgāka nekā es! Viņām varbūt nava mantas, toties mājās valda miers un saticība, bet man lieka bagātība, taču kam tā vajadzīga, ja prāts nav mierīgs, ja uz to skatīties negribas, tā nepriecē ne acis, ne nogurušo sirdi!

Olena Ivanivna apklusa. Apsēdusies pie galda, atbalstījusi galvu rokās, viņa raudzījās pa logu ārā. Diena bija skaidra, saule tikko kā uzlēkusi; staru kūļi stiepjas pār visu telpu, pie paša sliekšņa izšķīstot zelta smiltīs; bet tur, aiz loga, pagalmā tik daudz gaismas, ka nevar tanī ne skatīties. Taču nelaimīgā sieviete ne skropstu nemirkšķina: kā pavērusi zilās acis saules spožumā. tā arī nogrimusi tanī.. . Ko viņa tur redzēja, kas tur rādījās? Vai jaunība, vai meitas dienas? ... Kriste raugās uz saimnieci, uz viņas bālo, skumjo seju, ieskatās viņas zilajās, domīgajās acīs. Saule krīt tieši uz viņu, apņem, apbārsta ar savu dzirkstošo gaismu; un Kristei šķiet — kundze pati tur spīd un laistās kā spožs dārgakmens.

— Ei! — no otras istabas atskan dzērumā aizsmakusi balss.

Olena Ivanivna nodrebēja, pielēca kājās un aizsteidzās. Kristei šķita — visu aizklājis melns mākonis: saule gan spīd, taču ne tā kā pirms brīža, un arī istaba vairs nav klusa un mierīga, bet tāda kā vakar, kad bļaustījās apdzērušies viesi, kad viņu zaimoja ... Kristei sirds sāka sist smagi un grūti. Ne aiz šā, ne aiz tā

viņa pieskrēja pie krāsns: gan atver aizbīdni, paskatās tās melnajā mutē, gan atkal aizver ... Nu viņa, satvērusi slotu, ņemas slaucīt.

Grīļodamies virtuvē ienāca Zagņibida. Pietūcis, iz-pūris viņš nostājās vidū, drūmi raudzīdamies apkārt. Sieva aizgāja pie krāsns, aizsegdama Kristi.

— Kur tā palikusi? — Zagņibida skaļi jautāja.

— Aizsūtīju uz tirgu pēc barankām, — Olena Iva-nivna atbildēja, ar roku piegrūdusi Kristei. Tā notupās zemē.

— Kam to vajag? — Zagņibida nogremzās, cieši paskatījās sievā un ielīgoja istabā.

Kristei pat elpa krūtīs aizrāvās, kamēr saimnieks prašņāja; kad viņš izgāja un Olena Ivanivna viņam līdzi, meitene acumirklī klusu izzagās priekšnamā, ieklausīdamās, kas būs tālāk .. . «Ja atkal sacelsies tracis kā vakar — pametīšu visu, aizbēgšu uz māju!» viņa nolēma.

Kādu brīdi valdīja dziļš klusums. Un tad uzreiz iebelza kā pa zvanu.

— Sieva! — Zagņibida sauca.

— Esmu te, — atskanēja viņas klusā, slimīgā balss.

— Ahā-ā ... tu esi te ... Domāju, kur aizgājusi. Varbūt kādu labāku būsi atradusi? ... A? . .. Labāku? . . . Sēdi te un skaties man acīs ... Tik vien tā skaistuma tev kā acis ... Bet pārējais — nelabais zina kas! . .. Skaties manī! — Zagņibida gražojās.

— Es taču skatos.

— Tu skaties?... Nu, skaties, kamēr aizmigšu.'.. Ja tu esi uzticīga, pielaulāta sieva, nu, tad arī raugies, pieskati vīru ... Tu redzi, esmu piedzēries. .. Tad uzmani mani. Kad aizmigšu — arī uzmani. . . Miegs nebūs šķērslis ... Es arī aizmidzis piecelšos un aiziešu pie citām.

—• Ko lai saku? Viss tavā ziņā un varā! Noturēt tevi nevaru.

— Nevari noturēt? Gribētu gan ... Oho, visas jūs esat labas! Visas labas un rāmas ... Bet jūsu nolādētajās iekšās simt velnu simt ligzdu novijuši! . . . Pašas nedzīvojat un citiem arī dzīvot neļaujat. . . Par maz jūs esat dauzītas, par maz mācītas ... tur tā vaina! ...

Tad viņa balss aprāvās, apklusa. Kriste ilgi klausījās, bet neko vairs nedzirdēja; reizi pa reizei tikai atlidoja smagi elpas vilcieni un raudas . .. Kriste uz pirkstgaliem ielavījās no priekšnama virtuvē, no virtuves — istabā. Durvis bija mazliet pievērtas, un meitene ieskatījās pa spraugu. Zagņibida gulēja gultā, acis aizvēris, vaļēju muti, viņa augstās krūtis smagi cēlās un nolaidās ... Saimniece sēdēja viņam iepretim. Uz Olenas Ivanivnas bālajiem vaigiem vēl manīja asaru pēdas; sasarkušām acīm tā raudzījās uz vīru: tās skatienā vie-dās skumjas, bēdas un neizsakāmas mokas.

Pēkšņi atskanēja baznīcas zvani. Skaļi un spēcīgi plūda to varenā balss . . . Kriste nodrebēja, nodrebēja arī saimniece, pats tikai pavēra acis, paraudzījās uz sievu — un pagriezās pret sienu. Kriste veikli ieslīdēja atpakaļ virtuvē.

Smagas domas rosījās viņas galvā, rūgtas skumjas pildīja sirdi. Vakardiena vēl rēgojās acu priekšā; vel nebija aizmirsies, pārgājis skaudrais apvainojums; un arī šodienējais nāca klāt... Labāk nebūtu pasaulē nākušās, ja mums jācieš tādi zaimi! . .. Palūk, pats nogāzies kā vepris, vēl gražojas ... Bet sievai jāsēž blakus, jāskatās tā sapampušajā purnā, jāklausās tā murkšķē-šana un, visu nolādot, jāgaida, kamēr aizmigs. Nebijis grēka bail, piežmiegtu tevi tā, ka nemūžam neatmos-tos! ...

Viss ļaunais un nejaukais, kas slēpjas cilvēkam pašās dvēseles dzīlēs, lauzās uz augšu, nostājās virspusē: gan riebjums, gan naids un vēl kaut kas, no kā Kriste pati pēc brīža nobijās. Viņa ieraudzīja lielu virtuves nazi uz galda ... «To tev vajadzēja iegrūst!» viņai iešāvās galvā .... Atjūgusies viņa pārmeta krustu. «Nez kas nāk prātā, tpī!» Kriste nospļāvās un pievērsās ikdienas raizēm. «Kas tad īsti būs? Vai šodien krāsni nekurināsim un neko nevārīsim?» viņa atskatījās un ieraudzīja savā priekšā saimnieci. Tās sarkanās acis vēl nebija nožuvušas no asarām, bālā seja bija kļuvusi dzelteni zaļa, varēja domāt, ka nav ne aci aizvērusi kādas piecas dienas vai arī mēnesi slimojusi.

— Ko šodien vārīsim? — Kriste jautāja. Bet saimniece paskatījās meitenē neprātīgām acīm, pēkšņi

nokrita uz galda un tā sāka raudāt... It kā ar nazi būtu iegrūdusi Kristei.

— Nu, pagaidiet, vismaz neraudiet! — Kriste caur asarām teica.

— Ak, kāpēc maza nenomiru! — saimniece iesaucās un sāka drebēt...

Kopš tās dienas saimnieces un kalpones vidū valdīja saticība, varētu teikt, draudzība, ja Kriste justos ar to kā līdzīga ar līdzīgu; taču viņa vienmēr turējās attālāk — kā svešiniece, kā jaunākā un kā jau kalpone. Toties Olena Ivanivna izturējās pret Kristi kā pret savu jaunāko māsu. Ja kādreiz Kriste ko aizmirsa padarīt — saimniece pati izdarīja un neatgādināja. Pēc svētkiem viņa ne vien pierunāja vīru nopirkt kalponei drēbes, bet pati aizgāja un paņēma drānu uzreiz divām kārtām — darbdienas un svētdienas. Vajadzēja šūt — Kristei roka gan mazliet bija apdzijusi, tomēr pirksts sāpēja, tāpēc saimniece šuva pati, bet Kristei pagatavoja ziedi un lika uz pirksta, lai ātrāk veseļojas. Kad iesākās darba dienas, Zagņibida iegriezās mājās tikai pusdienā un vakarā, visu laiku noņemdamies gan pa tirgu, gan pa veikalu. Saimniece ar Kristi dzīvoja mājās vienas pašas. Virtuves darbus beigušas, apsēžas blakus, kaut ko strādā, sirsnīgi sarunājas. Saimniece stāsta par savu dzīvi, Kriste — par savējo.

— Vai tu nekad neesi dziedājusi? — Olena Ivanivna reiz viņai jautāja. — Nu jau kur tas laiks, ka pie mums, bet es vēl neesmu dzirdējusi tavu balsi.

— Kā ne? Dziedājusi esmu. Tikai te nav vietas, kur dziedāt.

— Kā — nav vietas? Dziedi, atgādini manu jaunības laiku.

Kriste sāka dziedāt, un saimniece vilka līdzi ar savu vājo, drebošo balsi.

Citreiz saimniece palūdza, lai meitene pastāsta par savu dzimtu. Kriste stāstīja par tēvu, par māti, par Supruna ļaundarību. Viņa neko neslēpa no saimnieces. Šī tikai klausījās un smagi pūta.

— Zini ko, — saimniece ieteicās, kad Kriste apklusa.

— Tu būtu aizgājusi uz ciemu un apmeklējusi māti.

— Kad lai eju? — Kriste jautāja.

— Kad? Trešdien viņš aizvāksies, līdz pirmdienai mājās nebūs. Izvēlies dienu un dodies projām.

— Bet kā jūs viena paliksiet?

— Par mani neraizējies! Nav pirmā reize, kad palieku viena. Ja tu ietu un vēl savu māti atvestu šurp. Laiks tagad silts, — es vismaz uz viņu paskatīšos.

— Nu, māte gan tāda, ka pati nejaudās atnākt.

Olena Ivanivna nopūtās.

— Nu, vismaz apciemosi.

Kriste sāka domāt. «Kuru dienu iet? Kad saposties? Trešdien aizbrauks saimnieks, ceturtdien — jāapkopj māja, varbūt piektdien. Iziešu agrāk — ap pusdienu būšu tur; ciemošos sestdien, bet svētdien agri atpakaļ,» Kriste rēķināja un bija tik jautra un priecīga, kad saimniece piekrita .. . Viņa redzēs māti, parunāsies ar draudzenēm, paņems līdzi arī jaunās drēbes. Kad izgreznosies, kad parādīsies ciemā, tad gan visi būs pārsteigti! Līdz ko Supruns ieraudzīs — dabūs vēdergraizes! Bet viņa tīšām paies gar pašiem tā logiem, un, ja pamanīs Hvedoru, tēvam par spīti, sāks jokoties.

— Tu, Kriste, agrāk tiec galā ar darbiem un liecies gulēt, lai uz rītdienu atpūstos, jo ceļš nav tuvais, — ceturtdienas pēcpusdienā saimniece aizrādīja Kristei.

Kriste tā likās klāt, ka darbs šķirtin šķīrās. Nu, šķiet, viss apdarīts. Nē, nav vēl! Uz svētkiem nepaguva no-balsināt klētiņu; laiks labs — nu tikai jābalsina.

— Tas taču liels darbs, nevajag sākt, — saimniece iebilst. — Lai paliek, pagūsi, kad atgriezīsies.

Vai nu Kriste klausīs. Kā tad tā? Klētiņu kapājis sniegs, mērcējuši pavasara lieti, sienas gluži aplupušas, un lai viņa to pamestu? Neparko! Sen jau tā duras acīs.

Tūliņ pēc pusdienas Kriste apvilkās vecas drēbes, iejauca mālus un ņēmās aizziest plaisas. Vakars vēl tālu — un plaisas jau apžuvušas, atliek nobalsināt... Tas viņai sīkums! Kad saule rietēs, būs tikusi galā ...

Naigi Kriste ķērās pie darba. Siltā saule viņai palīdz: tikko pārvilkusi ar sareni — jau apmetums apžuvis. Atlicis vēl ar dzeltenajiem māliem apvilkt svītru. . . Ātrāk, Kriste, ātrāk! Jau vakars klāt, meitene pati sevi steidzina.

Te pēkšņi uz ielas kaut kas norībēja ... Tprru! Kāds

piestāj pie vārtiem. «Še tev nu bija!» Kriste domā. «Та tik vēl trūka, lai saimnieks atgrieztos. Tad ir vējā mana ciemā iešana!»

Paveras mazie vārtiņi. Kriste uzmet acis — Zdors. Kristei sāka lēkāt sirds.

— Karpa tēvoc ... Sveiki!

— Sveika, Kriste, — Karps sauc, ienākdams pagalmā. — Es piebraucu, bet baidos taisīt vajā, kas zina — suns.

— Mums viņu nav, — Kriste čivina. — Kā klājas mūsējiem? Vai visi veseli?

— Tāpat vien dzīvo, paldies dievam! ... Māte liek sveicināt, Odarka arī...

— Bet jūs, tēvoc, uz tirgu braucāt?

— Uz tirgu arī. Taču, pavei, ne tik daudz uz tirgu, cik māte raud, gauži bēdājas pēc tevis . .. Katru dienu to vien zina: nav un nav nekādas vēstis no tevis... Odarka mierina, taču nekas nelīdz — raud! Tad es domāju: braukšu uz tirgu, izstaigāšos un no tevis aizvedīšu mātei ziņu.

— Paldies jums, — Kriste tencina. — Es jau arī pati pošos mājup.

— Ko? Kāpēc?

— Ciemos. Paldies saimniecei — atļāva.

— Tad gan labi: es tevi aizvedīšu.

Arī saimniece, izdzirdusi pagalmā runājam, iznāca no istabas.

— Kas tas tāds! — viņa jautā Kristei.

— Tas ir mūsu kaimiņš no ciema.

— Ļoti labi: rīt ar viņu aizbrauksi.

— Par to arī spriežam, — Karps saka.

— Ko tu cilvēku nesauc istabā? Vai tā viesus uzņem! — saimniece pa jokam rāj Kristi.

— Paldies, — Karps klanīdamies tencina. — Es neesmu viens — aiz vārtiem zirgs.

— Kas par to! Vai tad nevar iebraukt pagalmā? Pārgulēsiet te, rīt varēsiet braukt, — saimniece aicina.

Kriste priecīga, Karps vēl priecīgāks. Un kā ne — stāvi nu tirgus laukumā un neguli visu nakti, sargot zirgu un mantas, kas vezumā; tagad viņš varēs te izgulēties.

Kamēr Karps izjūdza zirgu un rosījās ap vezumu, Kriste bija pabeigusi darbu un aicināja uz virtuvi. Pie viņiem iznāca arī saimniece. Tik laipna, tik pieklājīgā; iztaujā par ciemu, par sējumiem, par Kristes māti, nevar vien beigt Kristi slavēt.

— Būtu jel uzdedzinājusi uguni un devusi viesim va

kariņas, — saimniece teica, kad satumsa, un pati iegaja istabā. \

Kamēr Kriste iededzināja lampu, kamēr izvilka ēdienu no krāsns, Olena Ivanivna bija atgriezusies un ne jau tukšā: šņabja glāzīte drebēja un laistījās pret uguni viņas rokās. Viņa to pasniedza Kārpām. Tas, laipni pateicies, izdzēra un sāka ēst.

— Laba tev, Kriste, saimniece, — viņš teica, kad tā bija izgājusi no virtuves.

— Gluži kā māte, — meitene klusu atbildēja.

— Tātad tev ir labi! Pēc mājām neskumsti?

— Visādi gadās. Dažbrīd ar aizdaru, citreiz tāpat sausa maize. Bet kā jums iet? — Un Kriste ņēmās izprašņāt par paziņām.

Karps pastāstīja,, ka meitenes pēc viņas bēdājoties. Gorpina cik reižu jau skraidījusi māti apmeklēt, par tevi izjautājusi, saka, tagad bez tevis neesot nekāda prieka pa ielu pastaigāties; pati pošoties uz pilsētu. Būtu jau arī aizgājusi, taču māte neļaujot.

— Un Ivga? — Kriste jautāja.

— Ivga pošas pie vīra.

— Pie kā tad?

Karps pasmaidīja.

— Ne pie kā cita — pie Timofija. Tur viņiem tīrie dieva darbi. Šī būtu uz vietas gatava gājēja, bet šis, dzird, negribot. Lieta nonākusi līdz tiesai, līdz sūdzībām . . . Tad stāstīja, esot izlīguši. Drīz būšot kāzas.

— Nu, bet vai Supruns kļuvis mierīgs?

— Kļuvis mierīgs! . .. Visu laiku plijas mātei virsū pēc galvasnaudas. Ja es neaizstāvējis, kas zina, kā būtu. Kā lapsene džinkst apkārt. Taču redzams, dievs viņam to nav tā pametis.

— Kā tā?

— Ar dēlu mokās. Kādu laiku slimoja, tagad nu vesels, bet nezin kas viņam lēcies: staigā kā apmāts. Pēc

lieldienām bija sadomājis tēvu pamest — iešot peļņā ... Tēvs nelaiž; tad vismaz iešot uz pilsētu dienēt; un vienu pašu tikai daudzina: negribu mājā palikt! Tēvs neļauj. Protams, tādam bagātniekam kauns vienīgo dēlu laist citu kalpībā, taču šis neliekoties mierā. Abi lamājoties un plēšoties. Gricko viendien stāstīja, jādomā, bija piedzēries. Būtu, sak. paredzējis tādu nelaimi, nebūtu liedzis tevi precēt.

— Lai viņš iet ratā ar savu Hvedoru, — Kriste lepni atbildēja.

Saruna ar to izbeidzās. Karps paēdis aizgāja apskatīt zirgu, bet Kristei nez kāpēc kļuva tik skumji ap sirdi. Viņai it kā žēl Hvedora, taču, tiklīdz iedomā Gricko lielīšanos, sagrābj dusmas. «Ko viņš nēsājas ar savu Hvedoru! Domā, ja ir bagāts, tad jau visas skries tam pakaļ...»

Meitene skumīga nolikās gulēt un ilgi nevarēja aizmigt. Gan grozījās, gan netīkamas domas spieda sirdi — un viņa smagi pūta. Uzreiz pazuda vēlēšanās braukt uz māju. Ko tur meklēs? Par māti Karps pastāstīja — vesela. tikai bēdājas ... Kas viņai vēl jāredz? Kas zina — satiksies ar dulno Hvedoru, atkal sāksies tenkas.. . Nepamanīja, kā bija aizmigusi. Atmodās — jau gaiša diena raugās istabā, Karps aizgājis. Palūkojās pagalmā — arī tur viņa nebija.

Karps bija aizlaidis uz tirgu, lai ātrāk tiktu galā un, laiku nezaudējot, brauktu mājās. Kad viņš atgriezās, Kriste ne vien bija saposusies ceļam, bet arī apkopusi saimniecību — sanesusi malku, sagatavojusi pusdienām dārzeņus.

— Nu, vai visu apdarīji? — Karps jautā.

— Visu.

— Tad brauksim.

— Tūliņ saimniece no tirgus pārnāks.

Olena Ivanivna nebija kavējusies: tikko pieminēja, tā viņa jau uz sliekšņa. Kristei likās, ka seja saimniecei kļuvusi sārtāka un acis sākušas mirdzēt.

— Vai liku jums gaidīt? — Olena Ivanivna jautāja.

— Nē, pats tikko ienācu iekšā, — Karps atbildēja.

— Tad ir labi. Domāju, es aizkavēju, un steidzos,

steidzos... Še, Kriste, aizved savai mātei no manis ciemkukuli, — viņa pagriezās pret Kristi, izņemdama no groziņa mīkstu, kuplu baltmaizes kukulīti.

— Kam to vajag?

— Nav tava ziņa. Ņem! — saimniece stingri teica.

Kriste pateikusies paņēma un ietina maizi jaunā lakatiņā.

— Šo te jums ceļam, — izņēmusi klaipu un divas zivis, Olena Ivanivna sniedza Kārpām.

— Vai dieviņ! — tas iesaucās. — Paldies, paldies jums! Nezinu nemaz, kā pateikties ... Pārgulēt ielaidāt un nu vēl tas . .. Paldies!

— Kāpēc tu siltāk neapģērbies? — viņa atkal pievērsās Kristei... — Ņem jaku, jo nevar zināt, kā būs pievakarē.

Kriste paklausīgi apģērbās, sajozās.

— Nu ardievu. Paldies! — Karps un Kriste teica reizē, iziedami no istabas.

— Laimīgi... Brauciet veseli! Tikai raugies, tēvocīt, — saimniece pasmiedamās teica Kārpām, — neaizved man meitu pavisam, es bez viņas kā bez rokam.

— Vai nu prāts! — Karps atbildēja.

Viņi jau bija iesēdušies, Karps ķērās pie grožiem.

— Kriste, — saimniece pasauca. — Panāc uz brītiņu, man tev kas jāsaka.

Saimniece noveda viņu sānis un, acis raudzīdamas, satraukti iesāka:

— Sveicini, Kriste, no manis māti, lai gan es viņu nepazīstu... Saki, ka nauda par kalpošanu zudumā neies ... Vai dzirdi? Tā pasaki. Jā viņš nedos, es pati atdošu... Vai dzirdēji? — viņa vairākas reizes noprasīja.

— Dzirdu, dzirdu. Paldies! — Kriste tencināja.

Olena Ivanivna viņus izvadīja pa vārtiem un, vēlreiz

atsveicinājusies, neļāva Kārpām kāpt laukā, lai aiztaisītu vārtus.

— Gan pati aizdarīšu . .. Brauciet ar dievpalīgu!

Karps paraustīja grožus, un paklausīgais lopiņš sāka

soļot. Saimniece stāvēja pie vārtiņiem un ar acīm pavadīja braucējus, kamēr tie nogriezās no ielas.

Kamēr viņi brauca pa pilsētu, līkumodami pa tās netīrajām ielām, garām lieliem mūra namiem, Kristi nodarbināja visādas domas .. . Cik tas brīnišķīgi gadījies, ka viņa brauc ... Uz kurieni? Pie kā? Uz ciemu, pie mātes .. . Tad nu gari māmuļa priecāsies, taču jau necerēja redzēties! ... Bet ja nu saimnieks, atgriezdamies no gada tirgus, satiek viņu un liek braukt atpakaļ? ... Nedod dievs! . . .

Kriste griež muguru katram pretimbraucējam vai nācējam: viņai šķiet, tas ir saimnieks — un nupat, nupat ieraudzīs viņu . . . «Kaut jel pilsēta ātrāk beigtos. Braucam, braucam, un nav ne gala, ne malas!»

Nu jau braucēji tikuši garām tirgotavām un augstajiem mūra namiem. Tagad virknējas nabaga ļaužu noplukušās būdas. No sākuma mājeles stāvēja cieši blakus cita citai, it kā tās kāds būtu sagrūdis kopā, lai rastos aizvēnis un siltums, tālāk kļuva arvien retākas. Ap kādu būdu nebija ne sētas; citai dūmenis sagāzies; trešā pavisam uz sāniem sasvērusies — logos stiklu vietā rēgojas lupatas, pa netīro pagalmu skraida gandrīz kaili bērni. . . «Ak dievs! Kāda nabadzība, kāds trūkums! Velna tirgoņi un kungi — labākās vietas, visdārgāko sagrābuši sev, bet trūcīgos izspieduši pašā pilsētas nomalē, kur sākas mēslu izgāztuves un tukši klajumi,» Kriste domāja.

Uzbrauca kalnā. Viņu priekšā, izklīzdami uz visām pusēm, pletās lauki, ņirbinādami acis gan ar zaļiem rudzu sējumiem, gan ar iedzelteniem kviešu dīgstiem, gan ar arumu melnajām kulksnām. Kristei it kā akmens novēlās no sirds: uzreiz kļuva gan brīvi, gan viegli... Saule, kāpdama augšup, laipni spīd un silda. Viegls vējiņš vēdī; cīruļi lidinās virs ceļa, trallina; tur, tumšajā me-žiņā, kūko dzeguzes .. . Tik jauki visapkārt, tāds plašums un brīvība! . . . Kristei sirds sit rāmi un klusi; acis skraida no lauka uz lauku, no vienas strēles pie otras, no zilās pļavas uz tumšo gravu, no gravas uz zaļo pakalnu.. . Klusa un priecīga jūsma apņēmusi, saviļņojusi viņu . . . Ai, cik gan te jauki! Ak dievs, cik jauki!... — atbalso viņas prieka pilnā sirds.

Zirdziņš rikšo, tikai riteņi grab, ripodami pa sauso zemi. Karps šūpodamies klusu sūc kaļķīti un reizi pa reizei izmet kādu vārdu par labību: te, paskat, labi rudzi! ... Vai arī: šos kviešus sēja nesen, bet, redz, kā sazēluši! ... Un tad uz ilgu laiku apklust. Kristei prieks par šo klusumu: nekas netraucē viņai domāt par sevi, nekas nenovirza uz citu pusi, nekas neizjauc mēmo mieru. Viņa raugās visapkārt, vērīgi apskata katru vietiņu, jūsmo un apmīļo .. . Palūk, cik skaista ieleja: zaļi zaļa, it kā ar rūtām segta. Cik jauki būtu nogulties tur uz tā zaļā paklāja, ieelpot svaigo lauku gaisu! Bet kas tās par ēciņām, kas tur stāv ceļmalā? Pelēki dūmi kāpj no melnā dūmeņa un viļņiem izklīst dzidrajā gaisā . .. Kas šī ir par vietu? Vai jau Josipenku ciematiņš? Jā, kā tad . . . Toreiz, iedami uz pilsētu, viņi te bija atpūtušies.,.. Un viņas priekšā kā dzīva nostājās bālā Marja ar melnajām acīm, vecā rūcēja Javdoha . .. Nez vai abas sveikas, veselas? Vai Javdoha, tāpat kā agrāk, kremt savu vedeklu? Un vai Marja klusē? Kas zina, būs aizlaidusies uz pilsētu... «Tāda esmu piedzimusi,» viņa bija teikusi, «tāda arī nomiršu ...» Pilsētniece! ... Un kāds labums tanī pilsētā? Vairāk naudas, labāka dzīve? Kam naudas daudz, tas dzīvo labāk, bet nabagam visur ir slikti. Taču dažreiz arī ar bagātību nav labi: ja liktenis nav lēmis, ja nav laimes, arī bagātība mieru nedod. Redz, saimniece: viņa ir bagāta, bet grūti viņai klājas ... Kā kuram!

Pabrauca vēl gabaliņu . .. Uzreiz Kriste skaļi iesmējās. Karps pagriezās un jautājoši paskatījās uz viņu.

— Ko tu smejies?

Kriste aiz smiekliem nevar vārdu bilst. Aizbraukuši tieši līdz slīkšņu gravai, kur simtnieks Kirils bija iestidzis. Kristei dzīvi notēlojās acu priekšā: kā Kirils laipoja pa sniegu, kā iemuka grāvī un kā šķendējās, kad rāpās laukā . .. Aiz smiekliem nevarēdama, Kriste aizgūtnēm stāstīja par to. Karps klusēdams klausījās. «Skuķēns!» viņš domāja. «Prātā tik vien kā smiekli un joki.»

Tad zirdziņš, nez kas tam iekoda, salēcās, parāvās uz priekšu un ņēmās lēkšot. Karps tikko patapa satvert grožus.

— Tprrrū! ... Palūk, sajutis savu pusi un nu lēkšo! — viņš teica, zirgu valdīdams. — Bet pilsētā nekā — tikko vilka kājas. Tā jau mūsu zeme, — Karps pavērsās pret Kristi un sāka skaidrot, kam kurš gabals pieder. Nelielas strēmelītes vien tikai bija, dažas nupat kā noecētas, citās sējumi tikko sadīguši.

Kristei rādījās, ka te arī lauki mazāki un labība sīkāka nekā ap pilsētu. Tur uz platiem un gariem strejgabaliem zēla biezs zelmenis, bet šeit — tikai vietu vietām zaļo bālgani, panīkuši stiebri... Kriste nenocietās, par to nepajautājusi Kārpām.

— Tur bagātāki ļaudis, — viņš iesāka, — labāk uzar, un zeme arī auglīgāka. Te mālaina un rūsgana, bet tur ogles melnumā. Ko nu, pilsētnieki gudri: paņēmuši sev to labāko. Re, pavei, arī nebūtu tik ļauni, ja tās pašas zemītes bijis vairāk... Bet ir jau tikai delnas lielumā, un tu noņemies ap to, no tās jādabū gan nodokļiem, gan iztikai... — Karps smagi nopūtās, nopūtās arī Kriste. Klusēdami uzbrauca kalnā. Marjanivkas baznīcas krusts iezibējās pret sauli; mirdzēja arī kupols; un nu jau vīdēja zaļais jumts. Tad nāca dārzi, mājas ... Ciems, ciems! Kristei krūtīs sirds sāka nemierīgi dauzīties.

Todien Priska, ēdienu izvārījusi, atsēdās atpūsties. Est viņai negribējās ne druskas. Pa galvu šaudījās domas ... Kā tur pilsētā ir? Kas ar Kristi? Vai Karps nebūs pārbraucis? Prisku vilktin vilka aiziet paskatīties.

«Ak, kaut jel tur pilsētā viss būtu labi. Kaut jel Kriste būtu vesela. Katra kalpone laba tikmēr, kamēr vesela... Veselība ir galvenais,» Priska domāja, posdamās pie Zdora.

Odarku viņa sastapa pie darba: tā mazgāja bērnus. Melnace Olenka balta nomazgāta gulēja uz spilvena un pati ar sevi jautri sarunājās. Baltgalvītis Mikolka sēdēja vannītē, plunčodamies siltajā ūdenī. Viņam tā vien gribējās ienirt; viņš gan sēdās, gan gūlās un nelika miera mātei, taujādams, vai šim galvu vēl redzot. Odarka sēdēja uz sola un priecājās par dēla rotaļu un meitas čivināšanu ... Viņa nemaz nebija domājusi Mi-kolku mazgāt, bet šis, ieraudzījis, ka māsa vannā, uzplijās:

— Nav taču tīra ūdens, — Odarka teica.

— Es tanī pašā, kur Olenka mazgājās.

Kamēr bdarka slaucīja un ģērba Olenku, Mikolka acumirklī norāva kreklu un — vannītē iekšā ...

— Es tā ne kā Olesa, — Mikolka priecīgs sauca. — Protu peldēt un nirt! ... — un tā ņēmās, ka ūdens šķīda uz visām pusēm.

— Ko tu, Odarka, vai bērnus mazgā? — Priska brīnījās, ātri durvis aizvērdama.

Odarka nepaguva atbildēt, ka bērni sāka klaigāt: «Vecmāmuļa! Vecmāmuļa!» Olenka, stiepdama viņai pretī tuklās, baltās roķeles, zibināja melnās acis un stāstīja savā valodā: «Skat, skat... baltas ... mazgājas ...» Priska piegāja pie Olenkas un, rociņu saņēmusi, skūpstīja mazos pirkstiņus. Bet Mikolka sauca, ka visa istaba skanēja:

— Vecmāmuļ! Vecmāmuļ! Paraug, kā es niršu... Paraug — ar visu galvu!

— Labi jau, labi, — Priska uzslavēja, noliekdamās pār meiteni.

— Jūs jau neskatāties, — Mikolka nerimās. — Nu, redziet!

Priskai vajadzēja pagriezties pret viņu un paskatīties, kā Mikolka, acis aizmiedzis un degunu aizspiedis, gulstas vannītē.

— Vai dziļi ieniru? — viņš gribēja zināt.

— Dziļi gan! Dziļi gan! Raugies, ka nenoslīksti! . . .

— Ē-ē! Es vis neslīkšu. Es māku peldēt, — Mikolka lielījās, vicinādams ar rokām pāri vannītes malām.

Apsveikusi bērnus, Priska pievērsās Odarkai.

•— Ko, vai nav vēl viņa? Nav atgriezies?

— Nav. Sazin nu, ko tas nozīmē. Laiks pārnākt, taču vēl nav... Sēstieties. Mazliet pagaidīsim, ja nebūs, paēdīsim kopā.

— Paldies. Es tāpat vien, uzzināt... — Priska teica nopūzdamās un gribēja iet projām. Odarka nelaida.

— Ja iesiet — sadusmošos un nekad pie jums nerādīšos! — viņa piedraudēja.

Priska palika. Tikko viņa bija apsēdusies, Mikolka izplunčojies izkāpis no vannītes un Odarka sākusi to ģērbt, kad pie mājas noskanēja: «Tprrrū!»

— Karps! Karps! — Priska iesaucās un acumirkli izmetās laukā.

Satikusi Karpu, viņa reizē ij apsveicinās, ij izjautā:

— Nu kā Kriste? Vai dzīva, vesela?

— Kriste taču ir te! — Karps saka.

— Kā — te? — Priska izbijusies iesaucas.

— Te . . . Atbrauca.

— Kā — atbraukusi? Kur atbraukusi? — Priska murmina. Prieks un neizsakāmas mokas atspoguļojas viņas vecajā sejā; acis deg, pati dreb.

— Kriste aizgāja pie jums, — Karps saka.

Priska metās uz savu māju un satika meitu pie vārtiem.

— Labdien, māt! — Kriste sauc jautrā, skaļā balsī, piesteigdamās pie mātes. — Ko, vai negaidījāt? Ko, vai necerējāt?

Māte stāv meitas priekšā, mēmi un klusi pievērsusi viņai savas izdzisušās acis.

— Māmiņ! Jūs mani nepazīstat? — Kriste jautā.

— Kriste! Bērniņ manu! — Priska novaidējās, meitu apskaudama, un sāka raudāt.

Tai brīdī piesteidzās Odarka. Viņa pastāvēja, kamēr meita ar māti sasveicinās, tad piegāja pie Kristes un sāka ar to skūpstīties.

— Ai, cik jauki, Kriste! — Odarka saka. — Mēs te katru vārdiņu, ko par tevi padzirdam, pārrunājam, bet, ka iznāks redzēties, to gan necerējām.

— Es taču gluži nejauši, — jautri atbild Kriste.

— Jauki jauki! — Odarka to vien tikai daudzina, Kristi apskatīdama.

— Ko mēs te stāvam? Iesim jel iekšā, — Priska at-

jēdzās.

— Ejiet, — Odarka arī skubina, — parunājieties un mani neaizmirstiet. Vai dzirdi, Kriste, būšu dusmīga, ja pie manis neienāksi!

— Aiziešu, neaizmirsīšu!

Kaimiņienes šķīrās: Priska un Kriste iegāja savā mājā, Odarka — savējā.

— Kā tad jūs te dzīvojat? — meita jautā mātei, ieiedama istabā un apskatīdama to vietu, kur izaugusi. Pēc pilsētas istabām šī te šķiet tik šaura, tik maza. Pa-

luk, kā! Viņa tik daudz gadu te nodzīvojusi, bet to nebija pamanījusi.

— Kā dzīvojam? Vai nu nav zināms, — Priska murmina. — Esam dzīvi — un ar to pietiek! Nāvi gaidām, bet tā nenāk! ... Mūsu dzīve ir tāda: fe pa vieniem sāniem iebelž, te pa otriem iegrūž. Ja nebūtu Zdoru . .. Ko nu! Vai tu pati nezini, kā mums gāja? Labāk nav kļuvis ... Kā tev klājas?

— Man? Par mani neraizējieties, māmuliņ. Man tur ir labi. Saimnieks gan tāds spīvāks, toties saimniece — lai dievs dod viņai laimi un veselību! Lāga dvēsele. Sūta jums sveicienus. Pasveicini, teic, māti, saki viņai, lai neraizējas, nomierini: man par velti nelikšot strādāt, mans darbs bez atlīdzības nepalikšot. Es, viņa teic, pati atdošu naudu . . . Lūdza jūs, lai atbraucot ciemos. Kā pašas māti uzņemšot. Tik ļoti lādzīga! Tik lādzīga! Toties arī viņai dažubrīd klājas ļauni. . . Varbūt visiem labiem ļaudīm tā jācieš!

Priska grūti nopūtās. Viņa sāka domāt par meitas beidzamajiem vārdiem. Kur viņa tos ņēmusi? Līdz šim nekad tā nebija runājusi, galvā nekas tāds viņai nebija nācis, bet nu — nemaz ilgi nav kalpojusi, — sapratusi ar savu jūtīgo sirdi. .. Ai, redzams, nav nemaz tik labi, kā stāsta . .. Slēpj no mātes ļauno, lai nesāpinātu ... Un asaras sakāpa rīklē, sāka žņaugt. . .

— Jūs raudat? Māmuļ! — Kriste iesaucās, uz māti paskatījusies.

— Tiklīdz paraugos tevī, tā asaras sāk birt! ...

— Jūs laikam neticat? — Kriste jautāja. — Lai dievs mani soda, ja meloju. Kāpēc gan es neteiktu, ja man tur slikti klātos?

— Dievs ar tevi, Kriste! Labi jau, labi, — māte teica, asaras slaucīdama. — Ne jau par to es raudu; pati nezinu, kāpēc asaras līst. Ja tev tur labi — jauki, meit. Bet, ja slikti, — ne ar ko palīdzēt nevaru... Ko es sēžu? Tu no ceļa — ēst gribēsi, pavisam aizmirsu. Pusdienosim, es arī neko neesmu ēdusi.

Večiņa ātri pielēca kājās un metās pie krāsns.

— Nezināju, ka tu atbrauksi. Necerēju... būtu vistiņu nokāvusi un to borščā izvārījusi, tagad aizdarīju

145

10 — Staigule

ar taukiem, un tas ir viss, — Priska stāstīja, liedama viru bļodiņā.

Apsēdās pie galda. Kriste paņēma karoti... «Tā nu ēdam viru savu, savu viru rūgto!» Kriste atcerējās dziesmu. Un bija arī iemesls: borščs gluži verdošs kūpēja bļodiņā. Viņa nogaršoja: sāls maz, un aizdara arī nemana — vienīgi biešu ripiņas peld pa virsu. Kriste tūliņ nolika karoti.

— Negaršo, meit? — māte jautāja. — Pati zinu, ka nav garšīgs... Kur lai ņem labu? Pagrabs mums sekls — ziemu kartupeļi izsala, bet pavasarī sapuva; ar pūlēm izlasīju pusmaisiņa dēstam. Gaļas nekad nav bijis . . . No bietēm un kvasa pārtieku, un arī to maz palicis... Sāls tikai sauja — pa druskai lieku klāt: taupu, lai pietiktu ilgākam laikam. Tā ja! Tu, jādomā, tur gaļu dabū? Lai nu kā, bet pilsētnieki ir kārumnieki.

— Jā, ēdiens tur labs, — Kriste atbildēja.

— Ieēd tad vismaz ar biezputru, ja borščs vien neiet pie sirds.

Kriste paņēma biezputru — tā oda pēc dūmiem. «Māte veca kļuvusi,» viņa nodomāja. «Cik labu ēdienu agrāk vārīja, bet tagad nav pieskatījusi un dūmi tikuši klāt.» Sirds viņai sažņaudzās. Meitā raudzīdamās, arī māte saduga. Labi, ka ienāca Odarka.

— Ēdiet vien. Iešu, domāju, vismaz paskatīties uz Kristi, kāda viņa ir.

— Nelabais viņu neraus, to jūsu Kristi, — meitene pajokoja.

— Paskat, kāda! ... Kam tu viņam esi vajadzīga? Lai dievs dotu, ka nerautu. Nokalpo ātrāk savu laiku un atgriezies mājās. Bez tevis māte raud un man arī nav neviena: atnāku jūsmā jā — tukšums, aizejam pie mums — kaut kā trūkst. Satiekamies ar Priskas māti, pasēžam, atceramies tevi, — kā viņai pasaulē klājas? ... Vai tu mūs. Kriste, kaut reizīti atcerējies? Tu, jādomā, ar pilsētas darbiem mūs, lauciniekus, pavisam aizmirsi?

— Visādi bija, — Kriste nopūtusies atbild.

— Tiesa, meit, tiesa, visādi mēdz būt.

— Dažreiz ar aizdaru, citreiz tāpat sausa maize? — Odarka jautā.

— Kā tad. Kas pasaulē nenāk priekšā? Tāpēc jau ir ļaunums, lai ar to cīnītos, — Priska spriež.

Vairāk runāja Odarka ar Prisku: Kriste klausījās un klusēja. Skumji bija dzirdēt bēdīgo sarunu. Vai ar to, ka parunās, bēdām būs līdzēts? Vai viņa braukusi tāpēc, lai atcerētos agrāko? Viņa atbraukusi, lai aizmirstu. Atgriezīsies — atkal to sastaps; nekur nepaliks. Bet šīs abas kā nozvērējušās, par to vien spriež.

— Nez vai Gorpina mājās? Gribētos satikt, — Kriste jautāja, lai novirzītu sarunu.

— Mājā, meit. Paēdīsim un, ja gribi, aizej.

— Man nu pietiek, — Kriste atbildēja, pieceldamās un krustu pārmezdama.

— Ak, kāda tu esi! — māte skumīgi teica un sāka novākt galdu.

— Es uz brītiņu, māmuļ, apciemošu Gorpinu un tūliņ atgriezīšos. Bet jūs, Odarka, sēdiet te, — Kriste jautri noteica, posdamās aiziet.

— Dieviņš vien to zina, cik ilgi Odarkai te būs jāsēž, — Odarka bēdīgi teica, kad Kriste bija izgājusi no istabas.

Priska tikai nopūtās. Abas bija apvainojušās — kādēļ Kriste tik ātri aizskrējusi? «Atbraukusi pasērst pie mātes,» Odarka domāja, «un aizskrēja pie svešiem!»

— Ko Kriste stāsta? Vai viņai tur labi vai slikti? — Odarka, brīdi klusējusi, jautāja.

— Tā, kā redzi! — Priska rūgti atbildēja. — Stāsta: saimniece esot lādzīga, bet kas viņu zina! Varbūt tikai izliekas: visas viņas no sākuma labas, kamēr tevi apseglo, bet, kad tiek mugurā, velc, nestīvējies pretī!

— Karps arī stāsta... Tik gan lādzīga esot, tik lādzīgā! Pa nakti ļāvusi pārgulēt, paēdinājusi, padzirdījusi.

— Ei, meitēn! Pag! — no āra atskanēja Karpa balss. — Kur skriesi?

— Sveiki! Gan būšu atpakaļ, — Kriste atbildēja.

— Paskat, cik laba: māti pametusi un pati aizskrien!

— Kas tur ir? — Priska jautāja ieklausīdamās.

— Karps nāk. Laikam saticis Kristi.

Tūliņ arī Karps ienāca, rokā nesdams sainīti.

— Sveiki, mājas ļaudis! — viņš sveicināja.

— Labdien, Karp!

— Nupat satiku jūsējo, nez kur aizskrēja. Priecīga, ka tikusi brīvē . ..

— Viņa pie Gorpinas. Jaunība . . . grib visus uzreiz apskriet, — māte atbildēja.

— Es jums ciemkukuli atnesu. Saimniece lika sveicināt un iedeva, lai atvedot.

Priskai acis iemirdzējās, kad viņa ieraudzīja kuplo baltmaizes plāceni un čagano klaipiņu. Maizi noskūpstījusi, viņa to paņēma no Karpa rokām un nolika uz galda.

— Palūk, kā pilsētā cep, pie mums tā neprot, — Odarka uzteica, maizi apskatījusi.

— Kā lai neprastu, tas taču viņu amats. Mums neiznāk tādu maizi ēst, tāpēc arī neprotam cept, — Priska atbildēja.

— Nez kā tas sanāk: pilsētniekiem — tiem tūliņ baltmaize, bet mums — melnā ar pelavām? — Odarka jautāja.

— Tā tas iegājies: pilsēta visu to labāko paņem sev.

Pie šiem vārdiem Odarka dziļi nopūtās. — Kungi un

bagātnieki! — pēc brītiņa viņa piebilda.

Viņu neviens neatbalstīja. Karps novērsa sarunas uz citu pusi: sāka stāstīt par braucienu, par labību, par pilsētu, par Kristes saimnieci.

— Pateicieties dievam, ka Kristei tā laimējies — viņai ir labi! Saimniece nav kā svešiniece, bet kā pašas māte!

Krietnu laiku viņi norunāja par to. Priskas sirds nomierinājās, vairs nesmeldza, smagās domas izklīda, izgaisa. Remdināja klusas cerības, nodomi, gaidas . .. Paldies dievam, ka Kristei labi. . . Saimniece sola atdot naudu. Paldies, ja atdos. Kristei būs jauna kleita; drēbes viņai ir, taču labāk, ja vairāk. Un, ja neatdos, — vai nav vienalga? . . . Par velti būs nokalpots pusgads, bet vai nu tik vien zaudējumu?

«Pusgadu,» Priska domā, nolikdamās atpūsties, kad Karps un Odarka bija aizgājuši. «Gan iztikšu, gan noturēšos to pusgadu . . . Pēc tam atkal dzīvosim kopā . .. Atkal... Varbūt atradīsies kāds ... Vai patiesi viņai

liktenis nebūs lēmis? ... Ne skaistuma, ne veselības dievs nav noskaudis, kad vēl tikai laime bijusi...»

Vecajai mātei nenāca miegs. Meitas liktenis, pāri darījumi, kas jācieš no ļaudīm, pašas nedienas un trūkums lika grozīties no vieniem sāniem uz otriem, dzina projām miegu un mieru.

Bet kur skraida meita, kamēr māte domā tādu grūtu domu?

Kriste sēž pie savas draudzenes Gorpinas, kura neapklust ne uz mirkli. Gorpina stāsta Kristei par ciemu, par pazīstamām meičām, puišiem, par to, kas kam atgadījies, ko par kuru runā, —visu izklāsta draudzenei, katru sīkumu vai no nagapakšas izrauj un izstāsta . .. Pastāstīja par Ivgu, kura iesūdzējusi Timofiju, par to, kā puisis bēdājies; par to, ka reiz Timofijs, viņu — Gor-pinu satikdams, teicis: ja nebijis resnās Ivgas — šis būtu preciniekus sūtījis pie viņas! . . . Par Hvedoru, kurš sākumā bijis kā jucis un tagad arī vēi neesot savā prātā... «Vienmēr tevi atceras un atcerēdamies raud ... Viņš patiesi tevī iemīlējies!»

Kriste klausās draudzenes valodu, un sirds nemierīgi pukst. Vilnīt uzvilnī nesenā dzīve, no kuras viņu atrāvuši. Nu viņa ir pārnākusi, visu redz, visu dzird; tas dziļi skar sirdi, modina domas ...

— Vai zini? ... Man viņa žēl, — Kriste teica nopūzdamās.

— Kura?

— Hvedora. .Viņš ir lāga zēns. Labāks par Timofiju, labāks par viņiem visiem. Tie tikai veikli runātāji, bet šis ir kluss, nerunīgs . .. Lūk, pie kā ej, Gorpina, nenožēlosi.

— Še tev! Ņem, dieviņ, to, kas man pašai neder! — Gorpina atbildēja, lūpu uzmetusi. — Kāpēc tu neej pie viņa?

— Es — nu tas ir kaut kas cits. Viņa tēvs negrib mani par savu vedeklu.

— Un mani ņems? Viņš taču meklē bagātnieci. Domā, noķers muļķi. .. Nelabais viņu rāvis! Labāk pastāsti man par pilsētu. Kā tur izskatās? Vai tiki redzējusi Marinu? Kā viņa dzīvo? Kļuvusi īsta pilsētniece. Uz laukiem vairs nerādās.

— Neesam tikušās. Nebija laika uzzināt, kur viņa ir un kā dzīvo.

Kriste sāka stāstīt par pilsētu, par paražām, par saimnieku, saimnieci. Viņa neko neslēpa un pastāstīja, kas viņai gadījies ar saimnieku.

Tagad abas pasmējās par to, par ko Kriste kādreiz bija lējusi asaras.

— Tev nu gan veicas mīlestībā! — Gorpina piebilda smiedamās, skaudīgi paskatījusies uz draudzeni.

— Vēlu tev to pašu! — Kriste atbildēja.

— Negribu, nevajag! — tā gaiņājās ar rokām.

*— Vecs, precējies un ņemsies bučoties? Atkāpies, nešķīsts gars! Izgaisti, pazūdi! Ar apses mietu tādu! — Gorpina smējās, sarkana jo sarkana pietvīkusi.

Tad Kriste vēl ņēmās atdarināt piedzērušo Zagņibidu. Gorpina zviedz, vēderu turēdama, bet Kristei acis spīd, smejas vienā laidā, joki šķiltin šķiļas.

Kriste aizgāja no mājas uz brītiņu, bet atpakaļ saposās tikai pievakarē — tā bija aizrāvusies ar draudzeni. Saule rietēja; vakara puse dega sarkanās ugunīs; debesis kļuva tumšas; pār ciemu klājās ēnas. Pa ielām, smagi soļodamas, mājās nāk govis, skraida cūkas, aitas. No pagalmiem atskan saimnieču saucieni. Pirms iestājas nakts miers, ciemā vēl saceļas dzīva rosība, skan balsis. Cik priecīgas, sen pazīstamas Kristei šķiet šīs skaņas! ... Kā vasaras tveicē un sausumā ceļinieks, kas, nomaļā gravā atradis nelielu, strauju upīti, pieplok pie tās, lai remdētu neciešamās slāpes, tā arī Kriste kāri ieklausījās vakara rosmē. . . Pazīstamā dzimtā puse sirsnīgi viņu sveicināja, valdzināja ar necerētu burvību!

No ielas nogriezdamās uz laukumu, Kriste pie kapsētas ieraudzīja pazīstamu augumu. Puisis gāja lēni, galvu nodūris, it kā juzdamies par ko vainīgs vai arī būtu ko pazaudējis un nu meklētu zudušo. Kriste ieskatījās ciešāk. Pazīstama gaita, arī apģērbs it kā redzēts, bet gājējs šķiet svešāds. Kas tas varētu būt? Kaulainajā, novājējušajā sejā kaut kas atgādināja Hvedoru. Vai patiesi viņš? . ..

— Hvedor! — Kriste nenocietās.

i

Puisis it kā satrūkās, nodrebēja, pacēla galvu, paskatījās un salīcis lēni soļoja vien uz priekšu.

«Nepazina!» Kriste nodomāja, pagriezusies uz mājas pusi. Kluss īgnums iezagās sirdī un iedzēla ... «Vai patiesi es pārskatījos? Nē, nē, tas bija Hvedors, tas bija viņš. Bet kas viņam lēcies? Nekad vēl viņu tādu neesmu redzējusi... Novājējis, nolaidies!» Visu ceļu Kristi mocīja domas par Hvedoru.

Pie savas mājas viņa satika māti.

— Ir gan! Izgāja uz brītiņu, bet nostaigāja līdz vakaram, — māte saņēma ar pārmetumiem.

Kristei uzmācās vēl lielākas skumjas. «Vai patiesi esmu jukusi?» viņa domāja. «Atbraucu pie mātes, bet aizskrēju pie svešiem, uzrunāju svešu puisi.»

— Odarka gaidīja, gaidīja tevi... Arī Karps atnāca. Ilgi sēdēja, tevi gaidīdami. Pievakarē Odarka atkal atskrēja . .. «Nav?» — «Nav,» atbildēju. — «Paskat,» viņa teic, «cik nelaba: tiklīdz pie svešiem, tā uz visu dienu, bet pie manis ne degunu neparāda!»

— Man arī pašai žēl, ka aizgāju, — Kriste bēdīgi atbildēja mātei.

Istabā viņai kļuva vēl skumjāk. Māte nez cik reižu uzsāka valodu, taču tā nevedās, trūka vārdu: vai nu Kriste neatbild uz mātes jautājumu, vai arī pasaka ko citu . . . Nogaidījusi pilnīgu tumsu, viņa uzklāja gultu un likās gulēt.

Aizmigt nevarēja: miegs maldījās kaut kur tālumā ... Pa mazajiem lodziņiem istabā iespiedās zilganpelēka nakts tumsa, pie debesīm kā dzirksteles mirguļoja zvaigznes. Klusu klusu ... Kriste guļ un domā ... Visādas domas klaiņā pa galvu. Viņai šķiet dīvaini, ka ir mājā. Taču nupat vēl bija pilsētā, bet tagad mājās! Sāka atcerēties šodienas notikumus, sarunu ar Gorpinu. Daudz ko lieku bija pateikusi. Un kam to vajadzēja izklāstīt? Kas būs, ja Gorpina nenocietīsies un iznēsās pa visu ciemu? Nē, Gorpina nav tāda: viņa nevienam nestāstīs. Bet ja nu tomēr izpļāpā? Ja tā, tad Kriste arī izstāstīs, ko viņai uzticējusi draudzene ... Kam? Kas pilsētā viņu pazīst? Vai saimniecei? Bet ko tagad saimniece dara? Jādomā, guļ. Gribētos to redzēt. Dienu tikai nav redzējusi un jau ilgojas. Ko tad, ja saimnieks

atgriezies un tagad lamājas, kāpēc ļāvusi aizbraukt? Viņai šķita, ka dzird lamāšanos, kliedzienus, redz caur-urblgo skatienu . . . Ak kungs! Viņa nez ko būtu devusi, ja varētu pārvērsties par mušiņu vai putnu un aizlidot turp! ... Taču to cilvēks nespēj ... Un sirds nemierīgi sāka dauzīties. Tad atkal domās iznira Hve-dors — viņa izvārgusī seja, skumīgais skatiens ... Līdz pusnaktij Kriste grozījās no vieniem sāniem uz otriem, kamēr atnāca miegs un nomierināja tvīkstošo galvu.

Skumīgas domas iemidzināja Kristi un vēl bēdīgākas atmodināja . . . Nez kas bija rādījies sapnī, taču nevarēja atcerēties, kas īsti. Kaut kas noslēpumains un baigs lika viņas sirdij pukstēt stiprāk; vēl neizjusta nojauta, ka noticis nezināms ļaunums, apņēma viņas dvēseli. Viņa ij nomazgājās, ij saposās, taču šī nojauta auga augumā un arvien dziļāk iespiedās prātā . .. Šaura un tumša viņai šķiet mātes istabiņa; dzimtā ciema mājas it kā saplakušas, kļuvušas neglītākas; dzīve tāda panīkusi, it kā ugunsgrēks būtu plosījies un nopostījis visas skaistākās vietas. Viņa mīļu prātu to tūliņ pamestu un aizsteigtos uz pilsētu . . . Tomēr šodien ir tikai sestdiena, vēl jānodzīvo rīt līdz pēcpusdienai. .. Uzmācās tāds smagums un grūtums.

— Ko tu, meit, skumsti? —'māte jautāja un ieteica: — Labāk būtu aizgājusi pie Odarkas.

Kriste saposās un aizgāja. Tomēr arī pie Odarkas nav labāk . . . Bērni čalo, Odarka apsveic, izjautā, taču Kriste nevar pateikt ne vārda. Domas par pilsētu neiziet. no prāta. Arī māte, tikusi galā ar saimniekošanu, nekavējās atnākt pie viņām. Māte tērzē ar Odarku, bet Kriste sēž, klusē, un ap sirdi kaut kas tinas, it kā rāpulis būtu piesūcies un nu urbinās . ..

— Es, māmuļ, varbūt šodien iešu projām, — Kriste sacīja mātei, kad abas pārnāca mājās.

— Ko tu, meit, tā steidzies? Atprasījies līdz pirmdienai, bet šodien gribi aiziet. Vai tev jau apnicis pie mātes dzīvot? ...

— Pati nezinu, kas man kait... Tik smagi, tik grūti! .. . Sirds nez kāpēc smeldz ... Tā vien liekas, saimnieks*etgriezies.

— Kas par to? Vai tu bez ziņas atnāci? Tev atļāva ...

Neesmu ne pasēdējusi ar tevi, ne parunājusies, ne apskatījusies, kāda esi. .. — māte žēli piebilda.

Kriste noslaucīja karstās asaras, kas bija izritejušas no acīm, un neko neatbildēja mātei, tikai pati klusībā nolēma agri jo agri doties ceļā.

Un viņa turēja vārdu. Nākamajā diena vel pirms gaismas piecēlās, saposās, atvadījās no mātes un aizgāja. Atnāca Odarka parunāties; atskrēja Gorpina aicināt uz pastaigu; vēl divas trīs pazīstamas meitenes ieskrēja, bet mājā atrada tikai noraudājušos māti, — Kriste jau bija gabalā.

— Ko viņa tik steidzīgi aizgāja? — Gorpina jautaja. — Teicās padzīvot līdz pirmdienai, bet aizskrējusi jau šodien.

«Aizskrēja .. . aizskrēja! ... Atskrēja it ka pec uguns — un kā dūmi izgaisa . . . Aizbēga .. .» māte domāja, veco seju rūgtām asarām slacīdama.

VI

Kad no kalna puses izlīda spožā saule un ar savu gaismu apņēma bezgalīgos laukus, kuri kā asarām bija apbārstīti ar rīta rasu, Kriste jau bija lielā gabalā no ciema. Priekšā pletās tāla stepe, aiz tās zilganā miglā slēpās ciems. Viņa ne reizes neatgriezās, ne reizes neatskatījās uz to. Neskaidra, nelaba sajūta dzina meiteni uz priekšu. Tur, aiz šās dzidrās gaismas jūras, tālo lauku viņējā malā, plaša miglāja klajumā, svešu namu vidū, stāv viņas saimnieku māja . . «Vai tur viss ir labi? Vai saimnieks pārbraucis no gada tirgus? Bet ko dara saimniece? Ko mana sirds tā smeldz, kāpēc tik smagi sit. . . Ak, ātrāk, kaut jel ātrāk tikt galā!»

Un Kriste pieliek arvien ātrāku un ātrāku soli. Nepamanīja, kā bija izgājusi cauri sava ciema laukiem, nepamanīja tiltiņu pāri staignājam — tas bija tieši pusceļā ... Saule, pagriezusies dienvidos, stāvēja virs galvas. «Vēl agrs,» Kriste domā. «Aiztikšu līdz Josipenku ciematiņam, ieiešu ūdeni padzerties, atpūtīšos mazliet un Marju apmeklēšu. Diez kā viņai klājas?»

Domas par Marju uz brīdi atvirzīja viņu no pilsētas.

Tikai ne uz ilgu laiku ... Varbūt Marjas nav, varbūt tā jau projām — aizgājusi uz pilsētu . .. «Pilsēta! Atkal jau pilsēta!» Kriste nodomāja, un kaut kas rūgts un netīkams sažņaudza sirdi. «Ko es par vienu un to pašu?!» viņa sev pārmeta, slaucīdama neviļus noritējušu asaru. Un atkal pielika soli.

Te jau arī klāt Josipenku ciematiņš. Sētvidū redzami ļaudis, atskan klaigas, lamas. «Laikam vīramāte ārdās. Nebūs ērti iegriezties,» Kriste domā, gausinādama gaitu. Un nekļūdījās: patiesi tur Javdoha ņēmās ap neliela auguma vīru, kas sašļucis sēdēja uz paviļas.

— Teicu: māci nelieti! Ņem rungu un kausti, cik jaudas! Nē, tad tev žēl! Tagad redzi, kā pažēloji... Re, ko viņa tev parādīja, — un, reizē savīkstījusi divas pigas, vecā bakstīja ar tām sēdētājam acīs.

Tas, galvu nokāris, sēdēja, klusēja.

— Tu klusē? Klusē? — Javdoha atkal uzmācās.

— Kas tu esi par vīrieti? Ja būtu sagāzis pa galvu, ka ne skriemeļos neturas, tad viņa tevi klausītu, tad tevi cienītu! Tu taču esi lupata! Gruntīgi kā nelaiķis tēvs ... To vismaz es rokās turēju ... Bet tu — tpī! ... Tagad nu sēdi kā ūpis piepūties, bēdājies un gaidi, kad atgriezīsies . . . Gaidi vien — sagaidīsi!

— Nu, ko jūs man piesienaties? — vīrs rūgti teica.

— Kas cits, ja ne jūs viņu izēdāt no mājas?

— Ak es? Es? Māte?! Tā tu pateicies mātei, ka viņa tevi ved pie prāta? Es viņu izēdusi? Ko, vai es, tavuprāt, esmu suns? На?!

— Es nesaku, ka suns, bet ko jūs graužat? Diena nepaiet, ka jūs nelamātos; ne brīdi miera nav! ... Tā vien gaidi — nu ir klusu, nē, te uzreiz skandāls! ... Vai tādā ellē, dievs piedod, var dzīvot? Akmeņi, tie arī neizturētu jūsu kremšanu!

— Ko domājies — man vajadzēja klusēt? Tās draņ-ķes — iegātnes priekšā? Kas šī tāda ir? Vai viņa ko sagādājusi, ko atvedusi sev līdzi? Dzīvo pie cita labuma un sāks izrīkot? Nē, to viņa nesagaidīs ar savu nešķīsto dzimtu! Kas man tur, ka šī aizbēgusi! Iedomājies, kāda nelaime! Nevazājas jau pirmo reizi... No turienes, liekas, tika ņemta ...

— Tad kāpēc jūs raizējaties?

— Kāpēc? Kāpēc? — vecā lēkāja. — Ak tu dumjā galva! Ko raizējos? Tāpēc, ka izņirgājās par mums, apsmēja tavu muļķa galvu! Kur redzēts, kur rakstīts, ka sieva dzīvotu atsevišķi no vīra? Es viņu, to draņķi, ar policiju atvestu mājās ... Es viņu uz mēnesi piesietu pie staba kā suni... Un katru dienu ar siksnu slo-pētu! ... Es no viņas izdzītu pilsētas niķus! Bet šis: ko raizējaties?! Tpi! Aitasgalva! — Un nospļāvusies ātri iemetās iekšā. Sēdētājs tikai noplātīja rokas un nodūra galvu vēl zemāk.

«Nē, neiešu iekšā,» Kriste nodomāja, stāvēdama aiz klētiņas. «Ko es tur darīšu? Marjas mājā nav, labāk iešu vien!» viņa nolēma, pagriezdamās uz ceļa.

«Tomēr Marja savu panākusi,» meitene prātoja, «pametusi viņus ... Tas taču viņas vīrs. Žēl viņa, sieva aizgājusi; māte arī vēl lamā. Nelaimīgais! Es laikam būtu pacietusi... Vai vecā divus mūžus dzīvos? Bet kas viņu lai zina — no labas dzīves ļaudis tomēr nebēg. Redzams, vecā būs gauži sariebusi...» Un Kriste sāka sevi salīdzināt ar Marju, atcerējās savu likteni. Arī viņa bija izdzīta no ciema, arī viņa bija izrauta no dzimtās mājas, aizgrūsta kalpībā svešu ļaužu zaimiem, bet nespēcīgā māte palikusi viena un mirkst asarās ... Kas tikai pasaulē neraud, nelej asins asaras? Kaut vai saimniece — dzīvo pārtikusi, mantas daudz, taču arī viņa žēlojas par savu likteni, pārmet tam ... Dzīve ripo kā ritenis: vienu nes lejup, citu ceļ kalnā, lai tad dubļos iemīdītu. Kur tava laime, tavs liktenis, kuru gaidi un nevari sagaidīt? Un, kad būsi sagaidījusi un uz mirkli ieguvusi, pēc tam atkal tikai mocīsi sevi ar veltām cerībām ...

Kristei smagi vienai pašai domāt tādu domu plašu lauku vidū; nelabas nojautas kā ar knieblēm žņaudz sirdi — tā smeldz, skumst... «Kaut jel ātrāk tiktu pilsētā!» viņa domā steigdamās.

Tur aiz kalna jau saulē iemirdzas pilsētas baznīcas krusts; lūk, jau redzami meži, kas aptver pilsētu ar savu zilgano jostu. Vēl palikušas trīs verstis. Kriste nogāja no ceļa, kur piekalnītē auga gara, kupla liepa, un apsēdās paēnā atpūsties. No šejienes tik labi visu var redzēt. Kā čūska no kalna lejā skrien un aizvijas ceļš,

pagriezdamies gan uz vienu, gan otru pusi; pa labi un pa kreisi plešas tīrumi — melni, dzelteni, zaļi... Saule rietot ar slīpiem stariem apspīd druvas — un deg tās visādās krāsās, ņirbina no augšas zelta spīdumu, ar lejas malām ieslīkstot zilās debess pelēcīgajā ielejā; un vieglas ēnas kā nemanāmi mākulīši pie skaidrām debesīm stiepjas gareniski pāri puķotajam paklājam, klusu pārslīdēdamas no vienas vietas uz otru. Brīnišķīga ir dzidrā gaisa rotaļa ar vakara ēnām! Gaiss ir silts un viegls, skubina pie miera, uzvēdī snaudu, bet cīruļa skaļā dziesma klusu ieaijā dvēseli, kuru nogurdinājušas domas ... Aprimst sāpes un aizvainojums; apklust ļaunums un mokas; pazūd bēdas un raizes; un tad kļūst necerēti viegli. «Kaut saimnieci atvestu uz šejieni, lūk, kur viņai, nabadzītei, vajadzētu pasēdēt! Te viņa aizmirstu visu pasaulē, visu... Kad aiziešu, pastāstīšu; pastāstīšu, kur un kā viņu atcerējos,» Kriste nodomāja, viegli nopūšoties, piecēlās un soļoja tālāk.

Saule jau bija pavisam norietējusi, kad viņa tika uz platas un ļaužu pilnas ielas. Cilvēki skraidīja šurp un turp, laucinieki steidzās uz tirgu, lai agri no rīta būtu jau vietā; saucieni un troksnis vilnīja visapkārt.

«Vai saimnieks nebūs atgriezies?» Kriste nodomāja, paskatījusies uz tā veikalu un gandrīz paklupa: veikals bija vaļā... Salti drebuļi meitenei pārskrēja pār muguru. Kājas, rokas kļuva aukstas, sirds sita tik smagi... Ko tikai viņš tagad teiks? ... Viņa nevis pārgāja, bet ar spārniem pārlaidās pāri tirgus laukumam un acumirklī iegriezās savā ielā.

Māja klāt gan... Tur viss kluss, valda pamestība, nekur nemana dzīvu dvēseli, vienīgi klētiņa balsnī sētsvidū. Kriste steidzas uz istabu; dīvaini — priekšnama durvis ir ciet. Vai saimniece būtu savārgusi vai kur izgājusi?... Nemierīgu sirdi meitene ieskrēja priekšnamā.

Pēc mirkļa viņa atkal izšāvās laukā... bāla, dreboša un — projām no sētas!

— Vai dieviņ, vai dieviņ! — viņa čukstēja, skrejot pa ielu.

Pretimnācēji brīnīdamies apstājās. — Ko tā mei-

tene tā pārbijusies? Kur drāžas? — viņi jautāja cits citam un, atbildi nedabūjuši, gāja tālāk.

Viņa aizskrēja uz tirgus laukumu pie veikala — klāt tikusi, pamanīja, ka durvis ciet.

— Vai saimnieku neredzējāt? — viņa kā neprātīga izjautāja atbraucējus.

— Kādu saimnieku? Meklē vien!

Kriste, apskrējusi visu tirgu, traucās atkal uz māju. Saule bija norietējusi, vakarblāzma nodzisusi; pār pilsētu nolaidās nakts; māju logos atspīdēja ugunis. Kriste skrēja kā jukusi. Atskrēja pie vārtiem, pastāvēja, pastāvēja, smagi atvilka elpu un atkal likās projām.

Ķestera mājā gāja vaļā lamāšanās, kad Kriste tur iesteidzās. Veča bija kļuvusi gluži zila, sunījot savu veco, kurš, kaktā iespiedies, kaut ko klusu pārcilāja.

— Sveiki! — Kriste uzsauca.

Neviens neko neatbildēja, un viņa jau arī neklausījās.

Kā vājprātīga viņa metās pie vecās ķesterienes.

— Cienmātiņa! Nāciet pie mums! Kaut kas ar saimnieci noticis.

— Ar kādu saimnieci! — ķesteriene dusmīgi jautāja.

Kriste tikai lauzīja rokas un drebēja.

— Dieva dēļ — nāciet!

— Kur — pie jums? — ķesteriene dusmojās. — Daudz te jūsu, visādu, atradīsies! Kur es nakti iešu?

— Tepat, nav tālu ... Pie Zagņibidas, — Kriste ar pūlēm attapās.

— Kas jums tur ir?

— Nezinu, cienmātiņ. Es biju savās mājās, ciematā ... Ieeju istabā, bet saimniece guļ... tik baiga. Vai dieviņ, vai dieviņ! — un Kriste pārplūda asarām.

— Kā tad, viņš vakar atgriezās ... Pagaidi, es tūliņ, — ķesteriene teica.

Kamēr ķesteriene posās, Kriste bija izgājusi priekšnamā. Asaras viņu smacēja, bailes kratīja ...

Zagņibidas mājā jau spīdēja uguns, kad viņas ienāca pagalmā.

— Man ir bail. Es neiešu tur ... Ejiet viena, — Kriste drebēdama teica.

— Ko bīsties? Neesi vairs maziņā! — ķesteriene iesaucās un kā klija iedrāzās iekšā. Kriste viņai pakaļ.

Virtuvē viņas satika Zagņibidu. Drūms, rokas salicis aiz muguras, viņš soļoja turp un atpakaļ. Svece stāvēja uz galda un vāji apgaismoja telpu.

— Tu arī atgriezies? — Zagņibida iebrēcās, uzmetis Kristei asu skatienu. Apstājusies pie sliekšņa, viņa sastinga.

— Kur Olena Ivanivna? — ķesteriene jautāja.

— Kam jums Olena Ivanivna?

— Vajag! — ķesteriene atcirta un devās tālāk istabā.

Zagņibida paņēma sveci, lai parādītu gaismu. Paņēma

jau rokā, tad nolika atpakaļ, apskatījās un, pagriezies pret Kristi, padraudēja viņai ar dūri, atkal satvēra sveci un devās istabā.

Gaiša liesma apspīdējaOlenas Ivanivnas nodzeltējušo seju, kad tur iegāja Zagņibida. Vājniece gulēja uz muguras, rokas uz krūtīm sakrustojusi, kā tās saliek mirušam. Acis bija aizvērtas, zem acīm — zili tūkumi, mute pāršķiebta, elpa smaga, ķērkstoša... Viss liecināja — tā ir dzīvības pēdējā cīņa ar nāvi.

— Olena Ivanivna! Olena Ivanivna! — klusu uzsauca ķesteriene.

Olena Ivanivna, acu пера vērusi, lēni pagrozīja galvu.

— Pats nezinu, kas viņai lēcies, — Zagņibida teica, paceldams sveci augstāk, lai labāk apgaismotu gulētāju.

— Kad braucu projām, atstāju veselu, atgriezos — kā redzat! — Viņš uzlika savu roku viņas rokai. — Auksta!

Slimā atvēra acis, paskatījās uz vīru un sāka svaidīties pa gultu.

— Neaiztikšu! Neaiztikšu! — Zagņibida murmināja un pagāja nost.

— Vajadzētu pēc mācītāja sūtīt, — ķesteriene deva padomu.

Zagņibida atmeta ar roku un, apsēdies uz sola, nolieca galvu uz galda.

— Ak nelaime, ak nelaime! — viņš teica.

Istabā kļuva klusu klusu, kā kapā. Slimniece atvēra acis, pacēla rokas, pastiepās...

— Melno lakatu! Melno lakatu! — ķesteriene sauca.

— Acis jāaizsedz...

Kriste ieskrēja istabā. Saimniece svaidījās gultā, grozījās, baigi valbīja acis. Uz viņas kakla, uz rokām kā

krupji tūka melni plankumi; uzpampušās dzīslas raustījās — pulsēja, krampji lieca rokas, kājas; slimā vai-dēj а ... Ķesteriene acumirklī norāva sev lakatu un uzmeta virsū... Vēl mirkli nelaimīgā, kustējās zem lakata. .-. it kā kaut ko čukstēja, grieza zobus un tad — uzreiz viss apklusa ...

Pēc brītiņa ķesteriene noņēma lakatu... Tur gulēja mirusī ar briesmīgi pārvērstām acīm ...

Zagņibida piegāja, paskatījās un drebēdams teica:

— Tu mani atstāji... atstāji... kā nu viens iztikšu bez tevis?

Ķesteriene viņu paņēma pie rokas un ieveda virtuve.

— Skrien pie kaimiņiem. Aicini, lai nāk apmazgāt. Ieej arī pie vecā — lai paņem psalmu grāmatu, ko lasīt, — viņa izrīkoja Kristi.

Meitene stāvēja kā sastingusi.

— Ko stāvi? Skrien! — vecā iesaucās.

Kriste neatjēgdama, kur un kāpēc, aizskrēja.

Pēc laiciņa sanāca sievas un vecenes... Iekurināja krāsni, sildīja ūdeni. Kriste darīja, ko viņai lika: nesa ūdeni, malku, lai arī neko no visa tā neatjēdza. Tikai, kad mazgāja nomirušo, viņa ievēroja, ka ķesteriene visnotaļ bakstīja ar pirkstiem zilos plankumus un klusu čukstēja: «Palūk, kur nāve, palūk! Viņa tomēr neizspruka no tās nagiem!» Sievas klusēdamas grozīja galvas.

Bija mazliet jau pāri pusnaktij, kad aizgājēju uzlika uz galda. Vecais ķesteris nostājās galvgalī pie baznīcas svečtura un aizsmakušā balsī sāka lasīt psalmus. Ļaudis, krustu mezdami, nāca iekšā, apskatīja nomirušo un atkal klusu izgāja, it kā baidīdamies viņu uzmodināt. Nevienam negribējās ticēt, ka viņa nomirusi.

— Tik jauna vēl, tādai tikai dzīvot un dievam pateikties, bet nekā... — čukstēja paziņas un sveši.

Kristei nez kas bija lēcies: apdullusi, it kā pēkšņu belzienu dabūjusi, viņa maisījās ļaudīm pa kājām, kamēr ķesteriene viņai uzsauca:

— Ko tu te mīdies? Būtu pagājusi malā!

Kā apskurbusi Kriste izgāja laukā un apsēdās uz lie-venēm. Garām staigāja ļaudis, ieiedami un iznākdami no istabas; dažreiz viņai kāds pieskārās, taču Kriste neko

nejuta, gluži kā pārakmeņojusies. Galvu nokārusi, viņa sēdēja un klausījās, kā sirds pamirdama sit...

— Tā esi tu, kas te sēž? — viņa izdzirda sev virs galvas pazīstamu balsi.

Kriste paskatījās — viņas priekšā stāvēja Zagņibida.

— Tad klausies: tiklīdz kādam jel vārdu, dzīva nepaliksi! — viņš nočukstēja un aizgāja.

Kriste acumirklī palīda zem klētiņas.

Nakts bija, lai arī zvaigžņota, taču tumša, kā dažkārt pavasarī. Biezajā tumsā iznirst un šaudās pa sētu ēnas, atskan cilvēku balsis, bet, kas runā, — nevar redzēt. Priekšējā logā spīd gaisma. Sāpīgi tā griež acīs, kā akmens uzgulst dvēselei, bet novērst skatienu, atrauties no šīs gaismas viņa nespēj. Noliecas, taču gaisma plīvo virs galvas un dedzina, dedzina... Tā ir vaska svece, kas mirguļo mirušās galvgalī; tur viņa guļ, rokas sakrustojusi, acis aizvērusi: neko ne jūt, ne dzird... Vai sen tas bija, kad aizgājēja izvadīja viņu, Kristi, uz ciemu? Vai sen tas bija, kad viņas abas sēdēja blakus, atcerēdamās, cik labi dzīvot uz laukiem, starp pļavām, plašajā stepē ...

Šurp nākdama, Kriste bija ielāgojusi to vietiņu zem liepas, no kurienes visu apkārtni tik labi var redzēt, lai pastāstītu saimniecei. Atnāca — un ko atrada? ...

Saltas bailes apņēma viņu visu, it kā ledu kāds būtu pielicis pie sirds. Viņa atcerējās, kā nesen te ienākusi. Lūk, viņa ieiet pagalmā... Tukšs, priekšnama durvis aizvērtas. Viņa ieskatās virtuvē ... Klusu, skumji; pelēks nokrēslis apņēmis māju... Kur ļaudis? Iegāja liel-istabā — nav, tālāk — mazajā... Tur gultā kaut kas melnē ... Kriste pieiet. Tā taču saimniece ... Bāla un balta kā no krīta darināta, vienīgi acis deg — kvēlo kā uzpūstas ogles ... — Kas jums kait? Vai esat slima? ... — Viņa tikai groza galvu un kaut ko čukst... Tā rudenī čab sausa zāle ... «Nebija ... nebija ... Ak mana nāve!» To vien Kriste saprata. Tad Olena Ivanivna pacēla rokas, tumšas, vienās švīkās, un tūliņ nolaida, pagriezās, nopūtās — un aizvēra acis... Tālāk Kriste neko neatceras ... Dzird, ļaudis čalo — it kā tirgū; atkal dzird — kāds lamājas... Ķesteriene ienāk; ķesteriene ar lakatu

apsedz slimnieci... Zeme Kristei zem kājām sagrīļojās, sašķiebās, it kā aizpeldēja nez kur ...

Bāla agra gaisma jau apspīdēja zemi, kad Kriste pamodās, atjēdzās. Nekur nevienu nemana, tikai zilgana migla šūpojās gaisā. Cauri tās vāliem mirguļo maza guntiņa: tā ir dzeltenā sveces liesma, kas šaudās loga rūtī. Kriste tūliņ apjēdza, kas tā par uguni un no kurienes ... Ko lai viņa tagad dara? Kur lai liekas? Kur pavadīt šo ļauno laiku? Un pēc tam — ko lai dara pēc tam? Iet uz laukiem pie mātes? Kā lai šo vietu pamet? Zagņibida taču viņu no zemes apakšas izraus! ... Viņa ir kā stepē apmaldījies gājējs: iet uz vienu pusi — tukšums, pagriežas atpakaļ — kails lauks: vai nu kliedz, vai sauc — tikai paša balss klaiņā mēmajā tuksnesī.

Kriste nogrima domās. Pa muguru lien auksti drebuļi, galva deg, kvēlo; acīs it kā smiltis kāds būtu iesviedis. Viņa pamēģināja piecelties un tūliņ arī apsēdās: kājas it kā ar izkapti kāds pārcirta. Bēdīga, galvu nokārusi, viņa sēdēja un klausījās, kā ausīs dimd un "zvana, cik nemierīgi dauzās sirds.

— Ak tu te pārnakšņoji? — viņai blakus kāds jautāja. Tas bija Zagņibida. — Zini ko? — viņš turpināja. — Par to, ka esi uzticīgi kalpojusi, labi strādājusi — še tev un ej ar dievpalīgu! — un iegrūda rokās kādu papīrīti.

Kriste paskatījās uz papīrīti — pelēks, jauns, viņa tādu savu mūžu nebija redzējusi; paburzīja rokās — skraukšķ. «Vai tā ir nauda vai tāpat vien papīra gabaliņš? ...» Ilgi viņa uz to skatījās, ilgi taustīja ar rokām. «Vajadzētu kādam parādīt, pajautāt...» Un noglabāja papīrīti azotē... Apskatījās — blakus nav neviena... Viņa sēdēja un pusnemaņā domāja . . .

Saule kāpa augšup, tās pirmie stari skāra zemi, migla kļuva retāka, noguldamās uz zāles kā bieza rasa, no ielas atplūda balsis, troksnis... Tur ļaudis steidzās uz tirgu.

«Patiesi, ko es te sēžu?» Kriste domaja. «Aprēķinu esmu saņēmusi... iešu uz tirgu, varbūt satikšu kādu no saviem ciema ļaudīm, palūgšu, lai aizved uz māju.»

Piecēlusies viņa klusi izgāja no pagalma. Taču uz ielas nez kāpēc viņu sagrāba bailes. Ko tad, ja Zagņi-

bida sāk viņu meklēt un liek nākt atpakaļ? Ātrāk, ātrāk, Kriste, bēdz uz māju!

Un pa nomaļām ielām, apmetusi tirgum līkumu, viņa devās no pilsētas projām.

vil

Jau veselu nedēļu Kriste dzīvo mājās un nekādi nevar tikt vaļā no bailēm. Saimnieces nāve stāv acu priekšā ... Tās dzeltenā miesa ar melnajiem plankumiem, tās moku pilnā seja ar baigi izvalbītām acīm rēgojas visu laiku, kad meitene paliek istabā viena. Kristei bail palikt vienai. Ja māte kaut kur iet — viņa iet līdzi, bet, kad iestājas vakars, arī ar māti māc bailes. Uz ielas, pie meite-, nēm — neparko. Jau Gorpina ar meitenēm gan šā, gan tā izmēģinājās — neiet. Ciemā paklīda baumas, ka tas tāpat vien nebūšot. Turklāt Priskai reiz ievājadzējās naudas, un viņa palūdza Karpu izmainīt to papīrīti, ko bija atnesusi Kriste.

— Tie taču ir pussimts rubļu! — Karps iesaucās.

— Pussimta? — Priska brīnījās. — Pussimta? Tik liela nauda. Kur Kriste ņēmusi tādu naudu? — Un smagas domas uzgūlās viņas sirdij.

— Kur tu ņēmi to naudu? — Priska jautaja, cieši skatīdamās uz meitu.

— Saimnieks iedeva. — Un Kriste pastāstīja, kā bija.

Priska turēja naudas zīmi, stingri meitā raudzīdamas,

un nemanīja, kā nauda dreb viņas rokās.

— Tu melo! — māte bargi uzsauca un vēl ciešāk saka raudzīties meitai acīs, it kā gribētu ieskatīties viņas dvēselē.

Kristei seja pārvērtās. Kas tad tas — arī māte netic?!

— Tu zini, cik tur ir? — Priska jautā. .

— Kā lai es zinu! — Kriste uztraukusies atbild.

— Piecdesmit rubļu... Kur tu ņēmi? — mate neatlaižas.

Kriste sāka raudāt.

— Ak dievs! Arī jūs man neticat! — viņa iesaucās. — Ne jau velti šī velna nauda kā ar uguni dedzināja

\

mani, ne jau velti es to negribēju ņemt. Pati nezinu, kā tā gadījās manās rokās.

— Es jau... ticu ... Es ticu... tikai... manu bērniņ! — Priska sacīja raudādama. — Tādu naudu par velti nedod ... Un šī nāve ... Nepazudini tu sevi un mani arī līdzi! — māte raudāja.

Kriste nezināja, ko teikt mātei, nesaprata, par ko tā runā.

— Lai dievs mani soda, ja esmu zagusi! — Kriste tik vien atbildēja.

Priskai kļuva meitas žēl: «Nē, viņa nav tāda... Kā var ienākt kaut kas tāds galvā? Viņa taču vēl bērns, gluži bērns, — māte žēloja Kristi, redzēdama, kā tā raud. — Jādomā — saimnieks būs kļūdījies. Vai viņam maz bija jānoņemas gar nomirušo? Skaidrs, ka kļūdījies. Nemainīšu to naudu, noglabāšu. Varbūt, kad atjēgsies, sāks meklēt, tad atdošu. Kam mums tāda nauda? Cilvēks kļūdījies, un mēs iesim slēpt... Dievs ar viņu un viņa naudu! Jau tas ir labi, ka atlaidis Kristi pirms laika.»

Un Priska, lai gan nauda bija vajadzīga, negāja mainīt, bet labi dziļi noglabāja to lādē.

Šķiet, kam kāda daļa par šo naudu.

Taču Karps nenoturējās un krogā izrunājās, cik pilsētā laba peļņa. Ļaudis uzreiz uztvēra šo ziņu, un tā sāka lidot bultas ātrumā no mājas uz māju, no vienas ciema malas uz otru.

— Palūk, kā tas ir ar Kristi Pritiku! Tik īsā laikā saņēmusi milzu naudu! Un parādīja tikai vienu papīrīti, dievs vien zina — varbūt tādu papīrīšu viņai desmit vai vēl vairāk! Brīnums tikai, cik viegli iegūta... Nebija ne graša, un nu uzreiz tāds lērums. Tur nav, kā nākas, tur kaut kas ir, — ļaudis savā starpā spriedelēja.

— Kas ir? Es zinu, kas ir: nozagusi vai arī... Tur pilsētā uz tādām apaļīgām ir kāri... — Supruns teica.

— Skat vien, vai tikai Gricko tēvocis nav atminējis? — vīri viņu atbalstīja.

— Tas nozīmē — uz vieglu peļņu izgājusi? — kāds jautāja.

— Tā izskatās, — sievas piebalsoja, — ne jau velti viņa nekur nerādās. Meitenes skraidīja, aicināja pastai- gāties — nenāca. Nez ko bēdājas, raud pēc mirušās saimnieces.

— Vai tikai nebūs palīdzējusi nomirt? — Gricko smiedamies kūdīja.

Ikviena Supruna aizdoma deva vielu jauniem minējumiem. Ciemā klīda baigas ziņas. Vieni stāstīja, ka Kriste sevi pārdevusi kādam žīdam; citi, ka apzagusi saimnieku un aizbēgusi; vēl citi — sametusies ar saimnieku uz vienu roku un nožmiegusi saimnieci, pagaidām atnā-, kusi mājās, lai nogaidītu, bet tad atkal došoties uz pilsētu, — šoreiz vairs nedienēšot,, bet saimniekošot ar mirušās mantu . . . Kur taisnība, kur meli — neviens nezināja... Bija dzirdējuši, ka ir nauda, un pētīja, kur tā radusies.

— To nenoslēps! Gan nāks gaismā! — ļaudis runāja, vairīdamies no Priskas. Pat Odarka — arī viņa, pajautājusi Priskai, kur Kriste ņēmusi naudu, un nesaņēmusi jēdzīgu atbildi, sāka mest līkumu. Dieviņš zina! Varbūt tā patiesi slikta nauda — labāk noiet maliņā nekā ļauties, lai iepin nelaimē.

Priska un Kriste nezināja, kādas valodas klīst ciemā. Kriste tikai pamanīja, ka.meitenes vairās no viņas, nekad neatnāk, bet, ja kur satiek, dažreiz pasaka vārdiņu, dažreiz ne — un aizbēg!... Bet Priska? Viņa bija radusi būt viena un neko nenojauta. Tomēr dīvaini: kāpēc Odarka nekad vairs pie viņas neienāk? Agrāk — vai nu Priska pie Odarkas, vai Odarka pie Priskas; tagad pati nenāk, bet Priskai neērti uzmākties.

Pagāja vēl nedēļa. Kāds bijis pilsētā un atveda jaunumu: Zagņibida ielikts cietumā par to, ka nožņaudzis sievu. It kā esot atrakuši un atraduši uz miesas zilus plankumus.

So ziņu Odarka pavēstīja arī Priskai, ieraudzījusi to pie sava dārza.

— Esi dzirdējusi? — Priska jautāja meitai, ienākusi istabā, un pastāstīja, ko teikusi Odarka.

Kriste kļuva bāla kā krīts... «Kā tad, kā tad, par to arī saņēmu tik lielu algu, lai klusētu,» Kriste domāja. Tomēr mātei neko neteica.

Bēdīgas abas nolikās gulēt. Kristei miegs nenaca; jaunā ziņa neizgāja no prāta; nelabas nojautas grauza

sirdi. Vai māte gulēja? Dieviņš zina: tumšs — saskatīt nevar; Priska klusēja.

Šinī dziļajā klusumā no tālienes atlidoja apslāpētas balsis, jautās soļu troksnis. Nu jau tuvāk, skaļāk... Rau, pagalmā ierejas suns, pie mājas dzirdamas sarunas.

— Ei! Ko guļat? Tais vaļā!

Kriste saklausīja Gricko balsi. It kā nazi kāds būtu ietriecis sirdī.

— Kas ir?

— .Ceļas augšā! Iededz gaismu un atver! — Gricko sauca.

— Nelaidiet, māt! Nelaidiet... — Kriste nobijusies lūdzās.

— Kas tur ir? — Priska gribēja zināt.

— Atver — tad redzēsi.

. — Neatvēršu, kamēr neteiksiet, kas tādi esat, — Priska atbildēja.

— Ver vaļā! Sliktāk būs, ja paši attaisīsim! — atskanēja kāda sveša balss.

«Ak kungs! Vai tik nebūs laupītāji,» Priska nodomāja drebēdama.

— Nu, atver, — Gricko atsaucās. — Te ir stanovojs. Atnākuši tavu meitu apsveikt, — viņš piebilda.

Priskai notirpa rokas un kājas. Ar lielām pūlēm viņa uzdedza uguni un tik tikko atdarīja durvis.

Istabā ienāca kādi pieci vīri: stanovojs, viņa rakstvedis, Gricko, Kirils un Paņko — otrs simtnieks.

— Kur viņa ir? — stanovojs jautāja Suprunam.

— Tā jaunā, — tas parādīja uz Kristi.

— Tu esi Kristīne Pritika? — viņš jautāja.

Kriste klusē — ne dzīva, ne mirusi stāv varas vīra priekšā.

— Viņa, viņa, — Gricko atbild, acis zibinādams.

— Tu dienēji pilsētā?

— Dienēja, jūsu labdzimtība, — līdz zemei klanīdamās, Kristes vietā atteica Priska.

— Tev nejautā!

— Dienēju, — Kriste atbildēja.

— Pie kā?

— Pie kā es dienēju? Pie Zagņibidas.

— Vai tu redzēji, vai ari kāds tev stāstīja, kā mirusi viņa sieva?

— Es biju te... — Kriste nedroši iesāka. — Saimniece atļāva paciemoties mājās ... Atgriežos svētdienas vakarā — mājā neviena nemana. Es — istabā: tur saimniece guļ bez valodas.

— Ko, vai viņa bija slima?

— Laikam slima, jo nerunāja.

— Hm ... — atskatījies stanovojs norūca.

— Viņa bija slima, kad tu nāci uz ciemu?

— Nē, vesela; kad atgriezos, atradu slimu.

— Viņa tev neko neteica?

— Neko. Viņa nemaz nevarēja parunāt.

— Tev naudu nedeva?

— Nē, nedeva.

— Tev nauda ir?

— Pie mātes...

Priska atvēra lādi un drebēdama izvilka papīrīti, kuru viņai bija iedevusi Kriste, un pasniedza stanovojam.

— Tā ... tā ... — stanovojs teica, papīrīti apskatīdams. — Kur to ņēmi?

— Saimnieks iedeva.

— A, tu veikli proti melot... Vairāk naudas tev nav?

— Nav.

— Melo, neliete! — stanovojs brēca.

— Nudien, nav! — Kriste atbildēja raudādama.

Bet Priska, visa drebēdama, skatījās meitā ar degošām acīm...

— Meitiņ, meitiņ! Ko tu esi izdarījusi? — viņa iesaucās. — Atzīsties, ja ko zini.

Kriste stāvēja kā pārakmeņojusies.

— Kāpēc tu nesaki? Kāpēc klusē?... Vai manu dieniņ, vai! — Priska vaidēja, vecās rokas lauzīdama.

— Ko lai saku, māt? — Kriste sāka raudāt.

— Kā — ko? Saki, kur ņēmi naudu, — stanovojs pārjautāja.

— Saimnieks iedeva.

— Par ko viņš tev deva?

— Pati nezinu. Iegrūda rokā, un tas ir viss.

Gricko sāka smieties.

— Paskat, nieka naudu iegrūdis! — viņš smiedamies teica.

— Tagad jau vēls, — pa istabu staigādams, teica stanovojs. — Jauno paņemt līdzi uz pagastnamu, bet pie vecās nolikt simtniekus... Un dievs pasarg kādu laist klāt!... Dzirdēji? — viņš pagriezās pret Gricko.

— Klausos, jūsu augstlabdzimtība.

Stanovojs ar rakstvedi izgāja laukā.

— Tu, Kiril, paliec te, — Gricko izrīkoja, — bet mēs ar Paņko aizvedīsim pilsētas skaistuli, kur sen viņai vajadzēja būt... Tikai — dzirdēji? — nevienu nelaid klāt... Zinu gan, ka tu ar nelaiķi biji draugos... Pieraugi! Ielaidīsi kādu, viņas vietā ietupināšu... Aiztaisi aiz mums durvis ... tā ka nedomā gulēt... Atsūtīšu tev kādu palīgu no pagastnama.

— Sapratu, — Kirils drūmi atbildēja.

— Ko tu stāvi? Kāpēc neposies? — Gricko pievērsās Kristei, kura stāvēja nobālējusi un, šķiet, neko neredzēja, neko nemanīja.

— Dzirdi? Kam es saku? — Gricko atkal uzsauca. — Palūk, cik nedroša, bet ļaudis žņaugt prati?

Priska, kas līdz šim bija stāvējusi pie krāsns kā pienaglota, pie šiem Supruna vārdiem sāka drebēt.

— Melo! — pielēkusi Suprunam klāt, viņa iesaucās pārvērstā balsī. Viņas seja bija nobālējusi, rokas un kājas drebēja. Acis kvēloja kā ogles.

— He-e! Es melojot! — Gricko teica, galvu grozīdams. — Paskat tikai. Nekā nebija, tu te miglu acīs nepūt. Mēs visu celsim gaismā, visu uzzināsim... Kā jūs ļaudis trakus pataisāt, ka uz viņpasauli aizraidāt... Visu izpētīsim!

— Meli! — Priska šņāca, atkal pielēkusi pie Gricko. Viņas seja bija nozilējusi, acis ieplestas — deg, kvēlo ... Baiga izskatās Priska, gluži kā mežazvērk

— Nu, nu!... Rīt paskatīsimies. Rītdiena visu pasacīs un parādīs, — atvirzīdamies no Priskas, Gricko murmināja. — Ņem, Paņko, to jaunkundzi un iesim.

Paņko, garš vīrs baltiem matiem, klusu piegāja pie Kristes un, pagrūdis to pie pleca, teica:

— Iesim, skuķi!

— Labāk sasien viņu, tagad ir nakts, vēl aizbēgs, — Gricko pavēlēja.

Paņko atraisīja jostu un gausi ņēmās siet Kristes rokas.

Istabā iestājās kapa klusums... Pagāja brīdis ... vēl brīdis... Te uzreiz — kaut kas sagrīļojās un nogāzās zemē. Kirils atskatījās — istabas vidū kā mālu skrīne gulēja Priska... Acis ciet, seja sastingusi, melna...

— Hē! — viņš iesita sev pa sāniem. — Te nu bija!

— Neizturēja? Iedod viņai ūdeni. Apslaki, — Paņko teica, atskatījies un mezglu savilkdams. Kirils izsteidzās priekšiņā.

— Nenosprāgs! Gan atjēgsies... Sieviešiem sīksta dzīvība, tāpat kā kaķim — nosit to, pagriez U£ otru pusi — tas piecelsies! — Gricko mierināja, iziedams no istabas.

— Ko jūs stāvat? Vediet viņu! — Gricko jau sauca no pagalma.

— Iesim nu pamazām, — Paņko teica, parāvis aiz jostas.

Kriste kā piedzērusi sagrīļojās, paspēra vienu soli, tad otru — un pazuda tumšajā priekšiņā. Aiz viņas arī Paņko — vienā rokā turēdams jostu, ar otru steidzās uzmaukt cepuri galvā.

Istaba palika tukša. Kvēpenīte stāv uz galda, mirguļo, met dzeltenus plankumus už klona. Viens plankums krīt uz Priskas baismīgo galvu. Pa atvērtajām durvīm, no āra, no krāsns, no kaktiem plūst tumsa, it kā gribēdama nodzēst jau tā neskaidro gaismu. Vējtverītī kāds grabinās: tur pa tumsu Kirils taustās pēc ūdens. No tālienes atskan suņu gaudošana... Baigi baigi! Kirilam pat mati ceļas stāvus. Beidzot viņš tomēr atradis toverīti, piesmēlis pilnu kausiņu un, ienācis istabā, uzlēja Priskai virsū ... Bet viņa — kaut jel sakustējusies! ... Tikai kvēpenītes liesma iemirdzējās sīkajās ūdens lāsītēs, kas palikušas uz Priskas vaigiem. Varētu teikt: kāds apbārstījis ugunīgām dzirkstelēm tās stingo seju.

— Tāda nu ir mūsu dzīvīte! — Kirils teica pats sev, noliekdamies pār samaņu zaudējušo.

Pagāja brīdis, tad vēl... Priskas seja nodrebēja, no sakniebtajām lūpām izlauzās dobja nopūta. Kirils pa

galvu pa kaklu izmetās laukā, atkal iesmēla pilnu kausu un uzlēja Priskai. Viņa atvēra acis.

— Šomāt! Šomāt! — Kirils sauca, noliekdamies pār viņu. Viņa jaukajās, brūnajās acīs vīdēja žēlums, laipnā balss skanēja līdzcietīgi.

— Šomāt! — viņš uzsauca vēlreiz, pieskardamies tai pie rokas.

— O-oh! — Priska novaidējās. Stingajā sejā parādījās dzīvības zīmes, izdzisušajās acīs iedegās bēdu dzirkstele.

— Nav viņas? ... — Priska dobji vaicāja pieceldamās. — Kur mana nāve? Kur tā maldās? — vecā iesaucās, galvu rokās satvērusi, un sāka skaļi raudāt...

Kirils ņēmās mierināt.

— Neraudiet, šomāt, nebēdājieties. Slikti ļaudis apmelojuši... Ko tikai nesamelš ļaunas mēles!

Priska neklausījās, tikai skaļi vaimanāja. Briesmīgais apvainojums izplūda rūgtās raudās, kas plosīja sirdi, piepildīja visu telpu.

— Nu, ko tu, cilvēks, viņai teiksi? Kā viņu mierināsi? — Kirils pieceldamies runāja un, atmetis ar roku, apsēdās uz lāviņas.

Priska nemitējās. Suns, pienācis pie loga, arī ņēmās gaudot. Baigās suņa gaudas saplūda ar mātes aizsmakušo balsi. Kirilam sirds vai lūza.

— Ak, nolādētais amats! — viņš iesaucās un kā jucis izskrēja no istabas.

— Vai iesi prom! — viņš laukā uzsauca sunim. — Kaut tu, nelabais, aizrītos! — Tumsā kas smagi nobūkšķēja ... Tur Kirils svieda ar zemes kukurzni. Suns, atlēcis no loga, sāka riet.

— Labāk jau, nolādētais, rej nekā gaudo! — Kirils bāra suni un atkal atgriezās istabā. Priska, galvu nolikusi uz grīdas, joprojām vaimanāja.

Kirilam neomulīgi, pat baigi... Viņš gan aiztaisa durvis, noguļas uz lāviņas, apsedz galvu ar svārkiem, lai nedzirdētu sirdi plosošās raudas, tad neizturējis pielec kājās, skrien pagalmā pie vārtiem paskatīties, vai kāds nenāk, neko nesagaidījis, atkal atgriežas istabā.

Taču šoreiz, laukā izskrējis, viņš tumsā pamanīja kādu nākam uz šo pusi.

— Kas tur nak? — Kirils uzsauca.

— Es.

— Tu, Paņko?

— Es. Nāku pie tevis. Kā ir — viss mierīgi?

— Tik mierīgi, ka istabā nevar tverties.

— Tā, brālīt, arī tur. Domāju, sajukšu. Uz brīdi it ka apklust, tad sāk atkal, sirdi plēš pušu.

— Tu saki — tur uz mirkli apklust, bet šeit bez apstājas: u-ū! u-ū!... Paklausies!

No istabas plūda dobjas, aizsmakušas vaimanas.

— Še tev nakts dievkalpojums!—ieklausījies Paņko teica.

— Nē, mācītājs tā neizlocīs... Kāpēc tevi atsūtīja, vai neviena cita nebija?

— Teica citam, taču es pats gribēju nākt. Domāju, kaut pastaigāšos.

— Man likās, sūtīs citu, kas nav tā noņēmies. Lai tas pasēdētu istabā, bet es pa to laiku kaut pie vārtiem nosnaustos.

— Nē, dievs pasarg gulēt. Pasēdēsim, divatā drošāk.

— Miegs taču nāk, nevar nemaz izturēt! — Un Kirils plati nožāvājās.

— Ja tiktu salmos! — Paņko runāja.

— Ehē... salmos būtu labi!

— Vai pusnakts jau būs? — mirkli klusējis, Paņko jautāja.

— Būs gan. Greizie Rati bija debess vidū, bet tagad, palūk, cik zemu noslīdējuši, — uz debesīm paskatījies, Kirils atbildēja.

Abi apklusa. Varēja dzirdēt tikai Priskas vaimanas.

— Ko mēs te stāvam? Iesim iekšā, kas zina, var vēl kas notikt, — Paņko aicināja, posdamies ieiet.

— Iesim. Paklausies arī tu! — Kirils negribīgi atbildēja.

— Labsvakars! — Paņko sveicināja, pār slieksni pārkāpdams. Priska, svešu balsi izdzirdusi, apklusa. — Sveika, šomāt! Ko tu pa grīdu vārties? Vai uz lāviņas vietas trūkst?

— Ak vai! Nav... — Priska nopūtās un atkal ņēmās raudāt.

— Še tev! Tu vēl vienmēr raudi? Meita tev sūta svei-

cienus. «Sakiet,» viņa teica, «mātei, lai nebēdājas. To visu,» viņa teica, «ļauni ļaudis samelsuši!»

— Vai tu viņu redzēji? — Priska jautāja pasliedamās.

— Nupat kā nāku no pagastnama.

— Kur viņa, mans bērns, ir?

— Tur, pagastnamā.

— Vai neraud, nebēdājas?... Ak vai! — Un vecā atkal neviļus iešņukstējās. — Ak kungs! Kaut jel vienu reizīti vēl redzētu, pajautātu — aiz ko mums uzbrukusi tāda nelaime?

— Par ko uzbrukusi? Vai nelaime izmeklē? Tā vis kokiem neuzbrūk, bet ļaudīm, — Paņko mierina.

— Ak vai! Taisnība gan, kaimiņ! Pats žēlīgais dievs, redzams, tevi sūtījis... Es domāju, vairs neko par viņu nedzirdēšu.

— Sūta sveicienus, kā tad... Teica, lai nebēdājoties ...

— Ko tas viss nozīmē? Vai tu, labais cilvēk, netiki ko dzirdējis, par ko mums uzbrukusi tāda dieva sodība?

— Dzirdējis, vai? ... Visādi runā. Ko ļaudis nesamelš!

— Ak šotēv, melš gan, melš!... Bet vai no tā ir vieglāk?

— Pavei, es dzirdēju, — Paņko iesāka, — stanovoja rakstvedis vienam mūsu ciematniekam stāstījis, kāds esot redzējis, ka Zagņibida savu sievu žņaudzis. Tāpēc arī ielikuši cietumā. Un šis, vai nu nav zināms, pats blēdis būdams, ne jau velti rakstvedis bijis, ņēmies izlocīties. «Es,» viņš teicis, «nežņaudzu, varbūt kāds cits. Varbūt kalpone, jo nauda, kuru tiku iedevis sievai dienu pirms nāves, pazudusi...» Nu, protams, metušies naudu meklēt...

— Kriste taču dievojās, ka pats saimnieks šai to naudu iedevis, — Priska pārtrauca.

— Varbūt arī pats, bet tagad, re, kur pagriezis!

— Dieviņ, dieviņ! — uz priekšu un atpakaļ šūpodamās, Priska iesāka. — Tu visu redzi, visu zini... Kāpēc tu neatsaucies, kāpēc nepāraugies uz mums, nelaimīgajām? — Un Priska atkal ņēmās vaimanāt.

— Apklusti jel, šomāt, labāk paklausies, ko es tev teikšu. Gana raudāt un bēdāties, ar asarām neko nepanāksi. Celies augšā no grīdas, kāp uz krāsns, apgulies

un labāk aizmiedz. Varbūt dievs tev sapni parādīs, ko darīt, ko iesākt.

Un brīnums! Priska mirkli padomāja, noslaucīja asaras, piecēlās un aizklunkuroja uz guļas vietu.

— Tā būs labāk! —Kirils teica vai nu sev, vai Priskai, norīkodamies uz lāviņas.

— Bet kur lai es noliekos? Varbūt ar galvu uz sliekšņa ... Nesaki neko. Tā būs labi! — Paņko teica, atstiepdamies istabas vidū.

Visi trīs nolikās un apklusa, it kā būtu aizmiguši. Tikai Priska laiku pa laikam smagi nopūtās, kas liecināja, ka vēl neguļ. Nu jau arī tā apklususi, tikai kādu retu reizi vēl nopūtās, kamēr aprima pavisam.

— Vai aizmigusi? — Kirils jautāja, galvu paslējis.

— Varbūt... nedzird vairs.

— Tu tomēr nomierināji.

— Jā, sarunāju gan ...

— No tiesas, vai netiki dzirdējis, kas tur īsti ir? Vai tas viss sakarā ar Zagņibidas sievas nāvi? Neticu, ka Kriste uz ko tādu būtu spējīga.

— Redz, es jau arī neticu. Tikai... kur tā velna nauda cēlusies? Nav mazā — piecdesmit rubļu! — Paņko atbildēja.

— Taču pats it kā iedevis. Pats iedevis...

— Kas to zina? Mēs tur neesam bijuši. Varbūt iedevis ... Tikai par ko tāds milzums bija jādod?

Kirils vēl ko gribēja teikt, bet viņu pārtrauca griezīgs un skumīgs asaru pilns kliedziens... Pārsteigts viņš paskatījās uz Paņko. Paņko savukārt paraudzījās uz Kirilu un pakasīja pakausi. Bet Priska, kā bija sākusi, tā vaimanāja līdz rītam... [3]

«Kur mana nāve staigā? Kur tā palikusi?» Priska daudzināja tikai to vienu, lūgdama dievam mūžīgu dusu. Tagad viņa vairs nekam neticēja, viss viņai bija apnicis. Bija viena cerība, viens mierinājums, kas viņu balstīja šai pasaulē, vērta ļauno dzīvi ciešamāku,—tagad šī cerība bija piekrāpusi, tādas bēdas atnesusi, tādu kaunu padarījusi... Pašas bērns, mīļotā meita to izdarījusi ... otra dvēseli pazudinājusi!... Tā ļaudis runā, par to pašu arī stanovojs bija prašņājis, istabā visu izsvaidīdams un izrakņādams, lai atrastu kādu apliecinājumu. Lai gan pie viņas vairāk neko neatrada kā tikai to nolādēto naudu... Tomēr — kā radusies šī nauda? Laikam jau tur kas ir... Kriste dievojās — saimnieks iedevis. Ja ļāvuši viņai ar meitu satikties, gan izzinātu, kas tā par naudu, kā cēlusies. Viņa skatītos meitai acīs, līdz dvēseles dzīlēm ielūkotos, sirdi tai pārmeklētu... Bet tagad?

Nākamajā dienā Kristi aizveda uz pilsētu, bet mātei noņēma sargus, jo neatrada neko tādu, lai viņu iesaistītu šai lietā, kaut gan Gricko bļaustījās: «Arī vecā nav bez vainas! Droši vien pati būs iedevusi meitai tādas zāles, tikai nesaka, nolādētā!»

Priska klusēja, ne vārda neteica. Ko lai teiktu? Viņa vairs neticēja vārdiem; tie, tāpat kā ļaudis, nesa tikai nelaimi un mierinājuma nesniedza nekāda. Viņai tikai viens mierinājums — kaps, viena vēlēšanās — drīza nāve...

— Dieviņ! Kur mana nāve staigā? Sūti to ātrāk! — celdama rokas pret debesīm, viņa vaimanāja un nerimās.

Pagāja trīs dienas. Trīs dienas asaru un vaimanu, trīs neremdināmu bēdu, raudu un sāpju dienas... Priska neēda, nedzēra, triju dienu laikā gaismas neredzēja. Kas bija vakar, tas arī šodien, tas rītu — ne miega, ne atpūtas — vienīgi rūgtas asaras... Lec spoža saule un noriet, atkal uzlec, bet Priska neko nemana. Kā bija ieraususies guļvietā, Kirilu klausīdama, kā sakņūpusi pēc tam, kad izdzirdēja abu sarunu, tā arī palikusi, tā arī nebija atliekusies! No asarām acis bija kļuvušas tumšas, no vaimanām balss pazudusi un ausis aizkritušas ... Viņa neko neredz, neko nedzird; nedzird pat savas aizsmakušās necilvēciskās raudas. Gluži kā zārkā, gluži kā šaurā bedrē guldīta... Vienīgi sirds vēl pukst un kā nagla galvā iesēdusies doma, ka pati vēl dzīva... Un kam tas viss? Ja varējusi, viņa sirdi nožņaugtu ar savām rokām, lai uz mūžu tā apklust... Bet domas, domas? ... Pār tām nav varas!... Kaut bijis tik ass nazis,

ka viens vēziens — un uz reizi beigas... Vai arī salaist istabā dūmus, briesmīgu tvanu, lai domas pašas noslāptu ... Taču nē!... Vējā čīkst iztrupejušais koks! Šķiet, gluži jau satrunējis: vidus caurs, pīšļos izkūpējis, tomēr turas, čīkst. Tā arī Priska čīkstēja. Trijās dienās kļuvusi tāda, ka nevar pazīt: acis iekritušas, sarkanas satūkušas, plānie vaigi vēl plānāki, seja nomelnējusi, lūpas saplaisājušas, nesukātie mati pinkās savēlušies, pat nodzeltējuši kā kukurūzas skaras, stāvs sagumis — uz pusēm pārliecies, čokurā sameties... Tas nav cilvēks, kas guļ tur uz kailajiem dēļiem, tā ir nāve, kas biede ļaudis ar savu baigo masku!

«Ak kungs! Kas no viņas palicis?» Odarka nodomāja, kad pēc trim dienām atnāca Prisku apmeklēt. Viņa varbūt ij nebūtu nākusi, bet bija ievērojusi, ka visu šo laiku pie Priskas mājas neviens nav manīts: priekšiņa kā atvērta kopš pirmās dienas, tā arī stāv vaļā ... «Varbūt Priska nomirusi,» Odarka domāja un, aiz bailēm drebēdama, gāja palūkoties.

— Šomāt! Vai jūs vēl esat dzīva? — Odarka klusu vaicā, pienākusi pie Priskas.

Vai nu tāpēc, ka Priska jau trīs dienas nebija dzirdējusi cilvēka balsi, vai arī tāpēc, ka Odarkas balsī skanēja kaut kas tuvs, laipns — Priska nodrebēja, it kā kļuva priecīga un atvēra aizpampušās acis. Viņa gribēja ko teikt — čamstināja ar lūpām un nepabeigusi bezcerīgi atmeta ar roku.

— Ar pūlēm pie jums saposos! Brīva brītiņa it nemaz, nu nepavisam nav! Karps tīrumā, pati noņemos ar saimniecību, un tad laiks klāt — jānes viņam pusdienas... — Odarka taisnojās.

Priska klusēja.

— Kā nu jūs dieviņš žēlo! — Odarka atkal iesaka. — Kāds posts jums uzbrucis!

— Posts? — Priska dobji atsaucās. — Kas tas par vārdu, ko tu teici? Kāds posts? — Un Priska neprātīgām acīm skatījās apkārt.

Odarkai auksti drebuļi skraidīja pa muguru no šīs balss un no šā skatiena... Viņa mirkli pagaidīja, kamēr Priska nomierinās, tad jautāja:

— Šomāt! Vai jūs mani pazīstat?

— Tevi? Kā lai tevi nepazītu? — ar baigu smaidu Priska atbildēja.

— Kas es tāda esmu?

Priska atkal nosmīnēja ...

— Kas tu esi?.— pārjautāja. — Cilvēks! — viņa uzsvēra šo vārdu.

Odarka pārmeta krustu un nopūtusies teica:

— Vairs nepazīst...

1— Ko tu atnāci? —pēc kāda brīža Priska jautāja.

— Kā — ko? Apraudzīt jūs: kā dzīvojat? Varbūt ēst izvārīt?

— Est? ... Dzīvoju? Tur jau tas ļaunums, ka dzīvoju, — vecā atbildēja, un tās seja saviebās, nodrebēja. Atskanēja pīkstiens, dobjš, apspiests čērkstiens — un asaras pārplūdināja acis.

Odarkai kāds it kā ar delnu būtu saspiedis sirdi, tā iesāpējās, iesmeldzās tik ļoti, redzot Priskas mokas.

— Šomāt! Esmu taču jūsu kaimiņiene... Odarka, — nezinādama, ko teikt, Odarka stāstīja, pār veco sievu noliekusies. Tā atkal apklusa un atkal paraudzījās uz kaimiņieni saraudātām acīm. Tagad tās ar asinīm pieplūdušas, bet uz redzokļiem it kā nagata uzmetusies un aizsegusi neciešami kveldējošo uguni.

— Es zinu, ka tu esi Odarka, — vecā nomierinājusies atsāka. — Pazīstu tevi pēc balss... Paldies, ka neaizmirsi.

— Varbūt jums, šomāt, ko vajag? — Odarka priecīgi jautāja.

— Ko man tagad vajadzētu? Nāvi vajag, taču to tu neesi atnesusi un arī neatnesīsi.

— Dievs ar jums, šomāt! Ko jūs vienu un to pašu daudzināt: nāvi un nāvi.

— Nu, kas tad man būtu vajadzīgs? Saki — kas?

— Kas? Vai jūs esat ēdusi?

— Ēdusi?... Laikam jau esmu, jo, redz, dzīvoju... Tikai rīkle man pavisam izžuvusi, karstums lūpas apsvilinājis ...

— Ko, vai ūdeni pasniegt?

— Pasniedz, esi tik laipna.

Odarka piesteidzās pie toverīša, bet no tā vēdīja pelējums. Viņa aši izlēja ūdeni un vēl ašāk aizskrēja uz savu māju. Veiklā Odarka nelika sevi gaidīt, tūliņ bija klāt ar veselu spaini auksta, tikko no akas smelta ūdens un veselu krūzi pasniedza vecajai. Priska drebēdama paslējās, pieplaka pie krūzes un neatlaidās, kamēr izdzēra tukšu.

— Ak! Nu esmu kā no jauna pasaulē piedzimusi! — novaidējusies viņa teica un sāka grozīties, noliekoties uz guļu.

— Pagaidiet, es jums paklāšu, — Odarka atjēdzās un steidzīgi nolika spilvenu pie sienas, bet dēļus apsedza ar segu. Vecā pārvēlās uz guļvietu.

— Paldies tev, Odarka, — noguldamās Priska tencināja. — Tu mani atdzīvināji ar ūdeni... Man visās malās sāpēja, bet nu apklusa, sastinga... Tikai te, — viņa parādīja uz sirdi, — nemitas.

— Varbūt jūs patiesi ko ēstu? Sakiet — izvārīšu vai arī no savas mājas atnesīšu. Varbūt boršču vai biezeni? ...

— Nē, negribu... — un vecā iegrima domās, aizvēra acis.

Vai viņai miegs nāca, vai nespēks acis bija aizvēris? ... Odarka paskatījusies, ka vecā sākusi snaust, atsveicinājās un aizgāja.

«Lai paguļ mazliet, lai atpūšas: varbūt atlabs ... Vāja, pavisam vāja kļuvusi! Redzams, ilgi vairs nevilks,» Odarka domāja, mājās atgriezdamās.

— Nu, kā? Kā viņai klājas? — Karps jautāja.

— Kā? ... Labi, ja trīs dienas izvilks.

— Te nu bija! Nav pat, kas mācītāju pasauktu...

Un abi apklusa.

— Nodzērās ūdeni, — Odarka lēni sāka stāstīt, — pagriezās uz otriem sāniem ... Es viņai paklāju ... un sāka snaust... Lai mazliet atpūšas, pievakarē iešu apraudzīšu.

Saule rietēja; debess mala tvīka tās sarkanajā blāzmā. Tā neiespīdēja Priskas istabā, jo mājas logi bija uz austrumiem. Odarkai ieejot, te valdīja tumšas ēnas, netīkama krēsla; logi meta dzeltenīgu gaismu, it kā pusakls cilvēks mirkšķinātu neskaidras acis. Priska gulēja uz lāviņas gluži dzeltena, kā ar vasku aplieta, un klusa klusa, šķiet, pat neelpoja. Odarka bailīgi piegāja pie viņas un noliecās paklausīties — vai vēl ir dzīva. Vai

tas bija Odarkas acis, vai melna ēna, kas krita no viņas uz Prisku un atmodināja to?... Priska sakustējās, atvēra plakstus.

— Gulējāt? — Odarka jautāja. — Es nāku un baidos, ka neuzmodinu.

Priska paskatījās uz viņu.

— Tu, Odarka?... Sēdies, — viņa klusu teica, ar pirkstu parādīdama sev blakus.

Odarka apsēdās.

— Ak vai! — novaidējusies Priska iesāka vēl klusāk. — Nupat gulēju, acis aizvērusi... Un tik labi man, tik klusu, mierīgi... Iekšā jūtu it kā stingumu — salst... taču labi... Tu neticēsi, Odarka, kā man apnicis dzīvot! ... Diezgan, visam taču mērs!... Drīz miršu. Varbūt būtu jau nomirusi, taču gaidīju tevi... Tu vienīgā esi laba ar mani... Tu man šodien iedevi tik dzīvinošu ūdeni, ka no tā manī viss aprima ... Paldies tev... Ak vai! Visi ir pret mani, visi... tikai tu viena ne ... Dievs tev atmaksās.

Odarka gribēja ko teikt.

:— Pagaidi... — Priska viņu pārtrauca. — Es tev gribu visu... Jo citreiz varbūt vairs neiznāks... Klausies ... Es drīz miršu ... Ja ... ja redzēsi meitu... Kristi... saki viņai... Saki: esmu viņai piedevusi... Neticu... ka viņa ko tādu būtu izdarījusi... Labi... Bet kas tur aiz tavas muguras raugās? — Priska izbijusies iesaucās un sāka drebēt... Seja krampjos noraustījās, mute sašķiebās, acis iepletās.

Odarka redzēja, ka tajās izdziest beidzamā dzīvības dzirkstele... Viņa gribēja mesties pie vecās, taču turpat uz vietas sastinga ... Dzeltena gaisma ielauzās istabā, uz mirkli apspīdēja večiņas nomelnējušo seju ar saltajām, izdzisušajām acīm un nodzisa... Tumša, akla ēna apsedza visu uzreiz .. . Varbūt Odarkai acīs satumsa?

Kad sieviete atjēdzās, mirusī Priska gulēja viņas priekšā, saltās, duļķainās acis iepletusi.

Odarka acumirklī norāva lakatu no pleciem un apsedza ar to večiņas seju.

— Nu, kā ir? — Karps atkal jautāja, kad viņa atgriezās mājās.

— Nomira... — Odarka bēdīgi teica.

Karps iepleta acis.

— Ko tu saki? — viņš iesaucās, domādams, vai nav pārklausījies, vai patiesi Odarka tā teikusi.

— Es teicu — nomira.

Karps nodūra galvu, paplēta rokas.

— Nomira... — viņš čukstēja. — Te nu bija! Nomira... Taču savu sagaidīja... Tu saki — nomira? Hm ... Ko lai tagad dara?

— Ko lai dara? Jāiet pēc ļaudīm un jāapglabā .. .Tas jādara!

— Pēc ļaudīm? Hm ... Kas tad nāks?

— Nu, kas izdzirdēs, atnāks, bet ja neatnāks... — Odarka sāka un nepabeidza.

— Un, ja neatnāks, ko tad? — Karps jautāja.

— Kā — ko? Viņa taču nevar gulēt, kamēr satrūd!

— Zinu, ka nevar gulēt, bet kas apglabās? Ar kādiem līdzekļiem?

Odarka klusēja, klusēja arī Karps.

— Vajadzētu vispirms pagastnamā pateikt, — viņš gausi iesāka. — Lai dara, kā zina... Ja... Jāiet uz pagastnamu, jāiet... Vajag iet, — Karps pats ar sevi sarunājās, pa istabu staigādams.

— Tad ej jel ātrāk, jo metas tumšs,—Odarka bēdīgi teica, nosēzdamās uz lāviņas un atbalstīdama vaigu pret roku.

Karps aizgāja, Odarka sēdēja sadrūmusi, noskumusi, raudzījās it kā sev zem kājām, bet patiesībā neskatījās nekur: bija ieurbusi acis vienā punktā un pat nemirkšķināja, kā pārakmeņojusies... Bērni, izdzirduši mātes un tēva sarunu, bija apklusuši, bailīgi uz māti skatīdamies.

— Nomilusi, — Olenka klusu klusu nočukstēja, pagriezdamās pret brāli. — Kas nomilusi?

— Apklusti... vai neredzi, māte bēdājas, — puisēns atbildēja māsai, un abi atkal klusēja.

Tumsa sabiezēja arvien vairāk. Tumšās nakts klusa ēna cilāja savu melno spārnu un bārstīja visur tumsu. Laukā vēl plaiksnīja norietējušās saules dzeltenā atblāzma, bet iekšā bija gluži tumšs. Odarka sēdēja bez gaismas, galvā klaiņāja smagas domas... «Tā nu ir! Nav kas apglabā un nav arī par ko... Kaut jel Kristei varētu paziņot... Bet uz kurieni? Kur viņa tagad ir? Varbūt jau aiz tādām atslēgām, ka pat vēsts viņu nesasniegs. Ak kungs! Tā nu gan ir nāve — nedod dievs nevienam tādu! Labāk jau tad izlaist garu no slepkavas naža... Ļaudis pacels, atradīsies žēlotāji un pienācīgi apglabās... Bet tagad? Visi bēg kā no sērgas. Kur viņas vaina? Meita vainīga, taču māti soda... Bijusi jel kāda rocība, bet viņas plikākas par pliku!... Ļaudis negribēs bedri rakt, mācītājs neņemsies par velti apstāvēt... satrūdi kaut neapglabāta!...» Un Odarka nodrebēja.

— Nu tā! — istabā ienākdams, Karps iesaucās. — Tūliņ no pagastvaldes atsūtīs rīkojumu. Nevar glabāt...

— Kāpēc? — Odarka izbrīnījusies jautāja.

— Nu redzi — tā pati velna padarīšana... Pagast-vecis saka: varbūt pati sev galu padarījusi. Jāraksta stanovojam. Kamēr tas nepateiks, neko nevar darīt.

— Viegli pateikt — jāraksta stanovojam! Trīsdesmit verstis — nav mazais gabals. Turp un atpakaļ — dienas trīs paies.

— Kaut vai nedēļa, vienalga!

Odarka paraustīja plecus, piecēlās un sāka iededzināt uguni.

Lai dažreiz citu bēdas cik smagi atbalsojas dvēselē, tomēr paša rūpes tuvākas. Arī Odarka iegrima saimniecības darbos, tiklīdz uzdedzināja uguni... Arā nakts: bērni snauduļo, bet viņa vēl vakariņas nav vārījusi. Odarka aši skraidīja šurp un turp gan pēc kurināmā, gan pēc miltiem.

— Maķenīt pagaidiet, bērniņi, es tūliņ ķiļķenus izvārīšu, — viņa uzrunā snaudošos bērnus.

— Māmuļ! — Olenka sauc, pamanījusi, ka māte's seja mazliet noskaidrojusies.

— Kas ir, meit?

— Tu teici: nomira ... Kas nomira?

— Tu nezini, kas? Vecmāmuļa nomira.

— Vec-mā-mu-Ja, — Mikolka brīnījās.

— Un vairs nebūs vecmāmuļas... Vecmāmuļu bedrē — būc! — Olenka sacīja, rādīdama ar roku, kā iesviedīs bedrē.

— Būc! — Odarka, rūgti pasmiedamās, atkārtoja.

— Vēl ilgi jāgaida, kad būs tas «būc», — viņa piebilda, ķiļķenus iejaukdama.

— Vāri ātrāk vakariņas, — Karps teica, — es iešu paraudzīšos, kas tur notiek, — un izgāja no istabas.

Odarka tikai tad atjauta, ka ir bez lakata.

— Karp! Dzirdi? — viņa sauca no priekšnama.

— Kas ir? — tas atbildēja.

— Neaizmirsti Uir paņemt lakatu.

— Kādu?

— Manu. Vajadzēja taču ar kaut ko aizsegt acis.

— Labi, — Karps atbildēja.

Odarka atkal ķērās pie darba. Bērni sēdēja istabas kaktā un vēroja, kā māte rosās. Viņai patiesi nebija viegli. Miklie spaļi vairāk sprēgāja nekā dega, un, lai uzturētu uguni, Odarka reizi pa reizei skrēja pie krāsns piesviest sausus salmus. Redz, vīšķis uzliesmo, gaisma apskrien istabu, parotājas uz melnajām loga rūtīm, apspīd Odarkas raižu pilno galvu, izveido aiz viņas garu jo garu ēnu, šī ēna staigā un skraida, kamēr Odarka iejauc ķiļķenus; tiklīdz salmi izdeg, gaisma nodziest — un Odarkas ēna pazūd, un pašu viņu sedz tumsa... Odarka atkal skrien pie krāsns, iesviež jaunu vīšķi... Atkal uzliesmo gaisma, atkal Odarka steidzas pie bļodas, atkal līgojas viņas augums un melna ēna skraida pa sienu.

— Paskat, paskat... Re, kur māmuļas roka ... Re, kur galva ... deguns, — Mikolka saka Olenkai, rādīdams ar pirkstu uz sienu.

Meitenīte paskatījās, un abi sāka smieties: tik jocīga viņiem šķita ēnas skraidīšana pa istabu. Odarka apmierināta, ka bērni kaut vai par to priecājas, bet pati zina tikai vienu — steidzas jo ātrāk tikt galā ar vakariņām.

Nu arī vakariņas gatavas. Būtu jāliek galdā — taču Karpa nav. Kas viņu tur aizkavējis?

— Pasēdiet, bērniņi, mazliet... Es tūliņ pasaukšu tēvu, — viņa teica, izskriedama laukā.

Priskas istabā uz krāsns malas tikko gail mazītiņš kvēpeklītis, mezdams iedzeltenu blāzmu no griestiem. Augšpusē tas vēl kaut kā apgaismo skumjo mājokli, bet no grīdas ceļas melna tumsa. Priskas līķis, apsegts ar Odarkas melno lakatu, guļvietā rēgojas kā satrupējušu salmu kūlis. Reti kad uz to krīt bāla gaismas svītriņa, pārskrien pāri, it kā pakustina lakatu un tad kā izbijusies u^lec augšā... Uz lāviņas pie sienas sēž Paņko, Kirils, Karps — mēmi, klusi, it kā pie sienas pienagloti.

— Nu, kā te ir — vai viss kārtībā? — Gricko jautā, ienākdams istabā, cepuri galvā un pīpi zobos.

— Kas te var būt? ... Redz, kur mirusī guļ, — Paņko atbild, ar pirkstu parādīdams uz gultu.

Gricko, pūzdams no mutes dūmus, pagriezās, paskatījās.

— Te Karps atnācis pēc lakata, — Kirils sacīja.

— Viņa sieva ar to večiņai acis aizsegusi, tad nu viņš grib paņemt... Vai atdot?

— Bet kas redzēja, ka viņa acis aizsedza?

— Mēs neredzējām ... Viņš saka.

— Nevar. Kamēr stanovojs nav atbraucis — nevar,— Gricko atbild.

— Savu nevar paņemt? — Karps jautā.

— Savu? — Gricko norūc nospļaudamies. — Kā mēs lai zinām, ka tas ir tavs? — viņš pagriezās pret Karpu.

— Varbūt kāds veco nožņaudzis un apsedzis ar lakatu ...

Kārpām salti drebuļi pārskrēja pār muguru no šiem

vārdiem... «Ak tā gan! Vēl postā būsim ar šo lakatu!» kā ar veserīti dauzīja pa galvu ... «No naudas taču viss sākās ...» Nelaba sajūta pārņēma Karpu.

— Karp! Karp! — viņš izdzirda.

Paskat — Odarka uz sliekšņa.

— Nāc mājās vakariņot.

Karps sarosījās.

— Redz ... saka, nevarot ņemt lakatu, — viņš nedroši sacīja sievai.

— Kāpēc nevar? Tas ir mans lakats! — Odarka brīnījās.

— Nu tā, nevar — un diezgan! — Gricko dusmīgi atbildēja. — Kā mēs lai zinām, ka tas ir tavs? — viņš jautāja, izpūzdams istabā veselu dūmu mutuli.

— Es taču zinu, ka mans. Ar to es vecajai acis aizsedzu.

— Bet vai mēs bijām klāt? Vai redzējām? — Gricko neatlaidās.

— Kāpēc jūs nebijāt? Kur jūs skraidījāt? — Odarka atbildēja dusmodamās. — Cilvēku postā, nāvē iegrūst— to jūs protat, bet mirējam acis aizvērt — jums grūti.

— Tu te nelēkā! — Gricko kļuva nikns. — Kas tu tāda esi?

— Un kas tu esi?... Lūk, mirusī guļ, — Odarka norādīja ar roku, — viņas dvēsele pa istabu lidinās, bet tu ņemies viņu apsvēpēt ar savu pīpi! ... Esi gan pieklājīgs, ko tu neteiksi! — Odarka atcirta.

Gricko stāvēja acis izbolījis, un nezināja, ko uz to lai atbild.

— Iesim, Karp. Lai lakats paliek te. Varbūt aizies to pašu ceļu, kur aizgāja vecās divi rubļi! — Odarka piebilda, iziedama no istabas.

Karps vilkās aiz viņas. Paņko un Kirils, galvas nokāruši, sēdēja uz lāviņas. Vienīgi Gricko kā sastindzis stāvēja istabas vidū.

— Vai tu redzējies! — viņš lēni noteica atjēdzies. — Velns tevi rāvis! Plika kā baznīcas žurka, bet mēle kā bārdas nazis! Jūs man pieskatiet, lai mirusī kur neaizbēg, — Gricko piebilda, pagriezies pret Paņko un Kirilu, un izgāja laukā.

— Paskat, kā pateica! — Paņko ierunājās.

— To viņam vajadzēja! Izgāzies kā veca sēta! Turklāt pagastvecākais saslimis, šis tagad tā vietā — ak tu mūžs! — deguns gaisā, bez kāpnēm to neaizsniegsi. Redz, kā izrīko: pieskati man to, pieskati šo!... Pats pieskati! — Kirils teica.

Bet ko Odarka teica?

Neko. Vēl vairāk noskumusi viņa atgriezās mājās, iedeva bērniem ēst, bet pati, ēdienam nepieskārusies, klāja guļvietas. Karps nolikās gulēt neēdis, lai arī neko neteica, taču miegs viņam nenāca ... Kas būs, ja patiesi Gricko viņiem uzgrūdīs tādu postu? Vai viņam daudz vajag? Dieva viņam nav, grēka nebīstas, žēluma sirdī nejūt ... Un ja vēl atcerēsies par zemi,» Karps domā.

— Vajadzēja tev viņai ar savu lakatu acis aizsegt! — viņš teica, izdzirdis Odarkas smago nopūtu.

— Kas ir?

— Nu, tā... Lakats būs pagalam... — Karps izgrozījās, lai neapbēdinātu Odarku ar ļaunajām aizdomām.

— Lai pazūd. Es domāju, kad pienāks atļauja glabāt, nebūs neviena, vajadzēs mums to darīt... Teiksim Kristei, kad atgriezīsies, ka ienākums no zemes būs mūsu, tā ja.

— Kad tas vēl būs! — Karps drūmi noteica un apklusa.

Rītā abi piecēlās dulnām galvām un tūliņ izšķīrās: Karps aizsteidzās uz tīrumu, Odarka palika mājās. Pusdienā satikās, lai klusējot paēstu, un atkal aizgāja katrs uz savu pusi līdz vakaram. Pa visu dienu vārdu nepārmija savā starpā. Tā pagāja otrā diena un trešā. Ceturtajā agri atskrēja Kirils.

— No stanovoja atsūtīts — liek paglabāt, — apsveicinājies viņš teica, — Sargi arī noņemti.

— Kas glabās? — Odarka jautāja. — Vai tas pats, kas sargus pielika?

— Vai Gricko? — Kirils brīnījās. — Tas tev glabās! — viņš piebilda, galvu nogrozījis.

— Ko, vai gabals nokristu? — Odarka jautāja.

— Met nu mieru! — Karps viņu pārtrauca, ar atvieglojumu nopūties. — Citu jau nav kā mēs. Vecā, lai viņai debesu valstība, bija laba ar mums... Grēks būs, ja mēs viņu nesaposīsim uz viņpasauli. Skrien, Odarka, pie sievām, bet es... Varbūt Kirils un Paņko palīdzēs kapu izrakt!...

— Kāpēc ne? Var! — Kirils piekrita.

— Tad jau labi. Vismaz kopā paēdīsim pusdienas, — Karps piebilda.

Odarka aizsteidzās uz ciemu pēc sievām un večiņām, bet Karps ar Paņko paķēra lāpstas un projām uz kapsētu. Kirils palika Karpa sētā, lai no dēļiem sanaglotu zārku.

Lai kā Odarka un Karps steidzās, lai kā centās, lai kā skraidīja šurp un turp, lai ātrāk apkoptu mirušo, tomēr vienā dienā nekādi visu nepaguva izdarīt — daudz bija ko noņemties. Veco apmazgāja, apģērba un nolika uz galda. Odarka pati izveidoja no vaskiem krustiņu un iededzināja galvgalī svecīti... Svecīte mirguļo, met dzeltenu gaismu uz aizgājušās nomelnējušo seju... Istabā klusu, neviens nelasa pie līķa, tikai vecās sievas apstājušas galdu un kāda pa reizei nokāsējas vai pārmet krustu, čukstot lūgšanu, un ar to pārtrauc mēmo klusumu ... Bet laukā ir tīrā paradīze: saule kā lielmāte lepnās drānās pastaigājas, stari tā vien ņirb skaidrajā gaisā, šauda zelta bultām — liecas, lūst, kaisa dzirkstis uz koši tērpto zemi, uz dārziem, ko sedz grezna lapotne ... Putni žadzina, čivina, dzied, lakstīgala skandina dziesmu un ar savu balsi pārspēj ceplīša čakstinā-šanu, kūko dzeguze, to pārspēj skaļā vālodze, skumīgi dūc pupute, bet ūbele vaid vēl skumjāk, čirkst negantnieki zvirbuļi, bet pār viņiem augstu augstu kā sudraba zvārgulis savu dziesmu bārsta cīrulis... Paradīze, tīrā paradīze! Viss dzīvo un priecājas. Maza drusciņa šās paradīzes iespraucas arī Priskas būdā: vai nu saule ielaužas pa logu un zaķīši sāk skraidīt pa sienām, pa grīdu, vai arī putnu dziesma plūst atvērtajās durvīs... Žēl, ka neviens to neredz, neviens to nedzird! Pati saimniece dus mūža miegu, bet viņas draudzenes klusēdamas stāv apkārt...

Par dabas jaukumu nepriecājās arī Paņko un Karps, rakdami dziļo kapu. Lai kā steidzināja darbu, taču paspēja tikai ap saulrietu. Reizē ar viņiem tika galā arī Kirils: zārks iznācis kā pēc pasūtījuma — priedes koka, taču gludi nodrāzts, ar ēveli noēvelēts, šķiet, kā no dzeltena akmens iztēsts vai no vaska izliets, tik teicami to apdarinājis Kirils.

Pievakarē Karps aizgāja pie mācītāja, par pusrubli salīga nestuves un dabūja krustu. Bet uz apstāvēšanu mācītājs solījās atnākt kapsētā, jo dzīvoja netālu no tās.

Nākamajā dienā saposās apglabāt. Agri posās, tomēr pagāja visa diena. Bija sestdiena. Karps un Odarka nolēma glabāt ap pusdienu: līdz tam laikam var arī bēru mielastu sarīkot. Šī diena, tāpat kā vakarējā, izgadījās skaidra, saulaina; saule silda, putni dzied. Pēc azaida sāka pulcēties ļaudis. Sanāca krietns bariņš: vajag sešus pie zārka, vienu, kas nes krustu, bija atvilkušās arī kādas piecas sešas večiņas pavadīt nelaiķi, klusu paraudāt, nez no kurienes bija uzklīduši divi neredzīgie ar pavadoni — tam arī atrada darbu, iedeva saldo rīsa biezputru, lai nes . . . Lēni lēni bērinieki iznāca no Priskas sētas, tāpat lēni devās pāri laukumam, garām baznīcai uz kapsētu. Priekšgalā puikiņš ar rīsu biezputru, tad Karps ar krustu, aiz krusta seši vīri, stingru soli likdami, nes līdz pusei apsegto zārku, aiz tā Odarka, klusa, bēdīga, viņai nopakaļ bariņā klunkuro vecenītes, bet visbeidzot divi neredzīgie, rokās sadevušies un galvas augsti izslējuši, piesardzīgi taustās uz priekšu, garās nūjas vicinādami. Saule stāv virs galvas — spīd un laistās aizgājušajai uz nodzeltējušās sejas, pieskaras aizvērtajām acīm, it kā gribēdama tās atdarīt, it kā teikdama: atver taču, paskaties, cik jauki visapkārt, cik silti, cik priecīgi!... Veltīgas pūles! Zārks klusu līgojas sešu vīru vienmērīgajā gaitā, un līdz ar zārku līgojas arī Priskas mirstīgās atliekas, it kā nožēlojot, ka jāatstāj šī pasaule ...

— Apstāsimies! — kāds no zārka nesējiem teica, kad viņi jau bija netālu no baznīcas.

Visi apstājās. Vīri piesardzīgi nolaida nestuves no pleciem zemē, lai atvilktu elpu.

— Kamēr pūšamies, varbūt kāds kaut trīs reizes piesistu zvanam, — Karps teica.

— Es varu, — atsaucās jauns melnūsains vīrs un steidzās pie zvanu torņa.

Spēcīgi un skaļi no torņa iedimdējās lielais zvans, un skaņas izplūda gaisā. Pēc tā klusu sāka tinkšķēt mazie zvani, kā bērni, kas līdz ar vectēvu apraud mirušo māti. .. Visiem kļuva skumji skumji; ļaudis, iz-dzirduši zvanām, sāka mest krustus, murmināt lūgšanas.

Bet kas tā tur pa ciema ceļu gandrīz vai skriešus skrien, steidzas un drāžas tieši uz ļaužu bariņu ar zārku vidū? Meitenes jaunā sejiņa asarām pārplūdusi, putekļiem apbirusi, bēdu sagrauzta! . . . Viņa vairs nav tālu no pulciņa — skrien, strauji metas ļaužu vidū... Nu jau pie zārka . . . Paskatījās ...

— Ai mana māmulīte! Mana dūjiņa! — pāri galvām atskanēja spalgs sauciens, pilns bēdu un raudu.

— Vai tā ir Kriste? . . . Kriste! — daži reizē iesaucās. Visi iepleta acis.

Meitene pieplaka pie zārka un sāka baigi vaimanāt. Viņas skaļās raudas pārspēja zvanu dunu. Nu tie pavisam apklusa, bet gaisu vēl joprojām plosīja Kristes vaimanāšana ...

— Nu jau gana! Gana... Vediet viņu prom no zārka. Ņemiet pie rokas un vediet prom! — sievas un viri sauc, atkal ķerdamies pie nestuvēm.

Ilgi bija jānoņemas, kamēr Kristi atrāva no zārka — tik cieši viņa bija to satvērusi! Odarka ar kādu vecmāmuļu paņēma viņu pie rokām un lēnītēm veda aiz nesējiem. Kriste, šķiet, neko nemanīja un iedama tikai vaimanāja un žēli kliedza, liedama gaužas asaras. Baigi un smagi kļuva, klausoties šās neprātīgās un sāpju pilnās raudas. Odarka arī raudāja. Večiņas grūši pūta. Vīri, it kā tos kāds skubinātu, uzreiz sāka steigties: daži ar brīvo roku slaucīja neviļu asaru, kas aizmigloja acis ...

Nogriezās pa ielu. Vajadzēja iet tieši garām Gricko mājai. Tuvojās viņa pagalmam.

— Stāt! — atskanēja priekšā. Kriste izrāvās no Odar-kas rokām un atkal pieplaka pie zārka. Viņa neprātīgi un skaļi sāka vaimanāt, asarās aizrīdāmās ...

Ļaudis skrēja laukā no mājām uzzināt, ko nes, paskatīties, ko glabā. Izskrēja Hivra, nostājās pie vārtiem un pārmeta krustu, izskrēja Hvedors — un, acis uzmetis, pa kaklu pa galvu aizmuka uz dārza pusi, iz-čāpoja arī Gricko.

— Kur ellē tā uzradusies? — bija Gricko pirmie vārdi, kad viņš pamanīja Kristi. Tad piegāja pie zārka, satvēra Kristi pie pleca un jautāja:

— No kurienes tu atklenderēji?

Taču Kriste tikai bēdājās, tikai vaimanāja.

— Kā tu uzradies, es prasu! — Gricko bargi uzsauca, parāvis meiteni pie pleca. Taču roka nošļuka, un viņš sagrīļojās.

— Neaiztiec jel viņu kaut šeit! — Odarka iesaucās, pamanījusi, ka Gricko grasās atkal satvert Kristi pie pleca: — Ak kungs, kāds briesmonis! ... Viņa nebūtu te, ja netikusi atbrīvota.

— Ļauj viņai vismaz māti pavadīt, — vairāki vīri iejaucās. — Ja būs aizbēgusi, nekur nepaliks, tepat vien būs.

Gricko atjēdzās un klusējot pagāja nost no zārka. Vīri atvirzīja Kristi, satvēra nesamo un atkal sāka steigties uz priekšu. Kriste joprojām vaimanāja. Viņas aizsmakusi balss brīžiem dobji dūca kā pārtrūkusi stīga, brīžiem kļuva spalga un spiedzīga.

Gricko nemeta mieru. Viņš arvien vēl domāja, ka Kriste izbēgusi, tad pagastnamā atnāca papīrs, ka viņa pavisam atbrīvota .. .

— Tomēr izlocījusies! — viņš teica, kasīdams aiz auss ...

— Kā tu, Kriste, domā? — Odarka jautāja nākamajā dienā pēc apbedīšanas. — Savā mājā dzīvosi, vai varbūt pie mums apmetīsies? Kopā strādātu, kopā arī ēstu.

— Paldies jums, Odarka. Neparko te nepalikšu. So ciemu esmu caur un cauri iepazinusi — kaut tas zemē iegrimtu, izņemot dievnamu un labus ļaudis! Iešu meklēt labāku vietu .. .

— Vai nu labāku, vai ļaunāku, kad tikai savādāku! ... — vai nu sev, vai Kristei dobji noteica Odarka.

Kriste nodūra galvu un, grūti nopūtusies, sāka raudāt.

III UZ SLIDENĀ CEĻA

aule bija norietējusi. Lēnītiņām uz zemi no-laidās nakts ēna. Skaidrajās debesīs iemirdzē-jās zvaigznes, viņpus kalna parādījās arī mēness — apaļš, sarkans, it kā pirtī nopēries. Domīgi viņš noraudzījās cauri putekļiem un dūmakai uz ļaužu drūzmu, uz dīvaino pilsētas

kņadu. Tā neguļ un arī nedomā gulēt. Pa ielu bruģi klaudz ormaņu rati, pa ietvēm šaudās ļaudis, katrā mājā deg ugunis, bet lielās ēkas it kā liesma apņēmusi: pa to atvērtajiem logiem dažuviet plūst dziesmas, atskan trinkšķināšana ... Iesākusies pilsētas dzīve — nakts dzīve... Laucinieki to nepazīst, jo nepazīst arī to baigo tveici, kas paceļas dienu no ielu bruģa, no saules sakarsētajām sienām, no šaurajiem pagalmiem, kuru smirdoņa neļauj elpot, neļauj dzīvot. To laucinieki nepazīst. Ciems novietojies plašu jo plašu lauku vidū, biezu dārzu aizsegā, visapkārt izrotāts ar birzīm, upi gar malu, bet dažreiz arī pa vidu, — tas arī dienu ieelpo vēsumu. Bet nakti? ... Kaut jel pietiktu īsās vasaras nakts, lai atpūstos pēc dienas darba, jo nepaspēj pār zemi ataust gaisma, kad veras darba rūķu acis un sastrādātās rokas jau ceļas darbam.

Citādi tas ir pilsētā: tur nav ne plašu birztalu, ne kuplu dārzu, tur māju celšanai izlietots mazs zemes gabaliņš, lai tikai vairāk iegūtu peļņas, naudas, un tur uz dzīvi apmetušies nevis lauku darbu darītāji — griķu sējēji un zemes kopēji, bet pilsētnieki — amatnieki, tirgotāji, uzpircēji, dažādi kungi — gan virsnieki, gan kroņa ierēdņi, gan tādi, kas nekur nedien, žīdiņi — gan ar jermolku galvā, gan bez tās, gan dārgos svārkos, gan vecos paltrakos ... Visi viņi dzīvo tikai no naudas, visu, kas dzīvei nepieciešams, pērk, nevis iegūst ar savām rokām. Rosme tur nekad nenorimst: vieni guļ līdz pusdienai, citi pēc pusdienas. Bet nakti, kad paslēpjas karstā saule, noplok dienas tveice — tikai tad var ieelpot svaigu dzestrumu, tikai tad var pasēdēt ar labiem draugiem, patērzēt ar tiem un dažreiz arī jautri uzdzīvot.

Arī pie Antona Petroviča Rubeca salasījies neliels pulciņš. Atnācis zemstes valdes loceklis kapteinis Se-ļeznovs, varen diža auguma vīrs, ar briesmīgi garām., brūnām ūsām, tik traks uz kārtīm, ka aizmirst pat ēšanu, kaut bijis tikai «zaļais galds»; te ir ari viņa apakšnieks — Hvedors Gavrilovičs Knišs. Viņi satika te Koļisniku, kurš bija atnācis aprunāties par gaļas cenām, kas esot pārlieku zemas. Koļisniks labi zina, ka sausā nekāda runāšana neiznāk, un pa ceļam paņēmis pudeli laba ruma. Pievakarē viņi omulīgi bija apsēdušies uz lievenēm, kas izgāja nelielā dārziņā, un iebaudīja pa malkam ruma ar saldu tēju.

— Gluži neciešami, Anton Petrovič! Nudien, gluži neciešami, — Koļisniks gaudās. — Jūs padomājiet: vērsis maksā sešdesmit rubļu, bet gaļa astoņas kapeikas mārciņā. Cik no vērša var izsvērt? Nocērt galvu, nocērt kājas — labi, ja iznāks kādi piecpadsmit, bet visvairāk gan ticams, ka tikai trīspadsmit pudu. Tad aprēķiniet — pa trīs rubļi septiņdesmit kapeikām pudā, piecpadsmit pudu — četrdesmit astoņi rubļi, iztrūkst divpadsmit. Kur tos ņemsi? Āda — septiņi astoņi, nu, lai iet desmit rubļu, bet divi rubļi par galvu un kājām? . . . Nu redziet — pašam tikai zaudējums!

— Tomēr taču tirgojat! — mājastēvs noteica un iedzēra krietnu malku tējas, no kuras viņa bālā seja nobālēja vēl vairāk, bet pelēkajās acīs iedegās nelielas dzirkstis un rudā vaigu bārda sakustējās.

— Tirgojam, bet kāda tur jēga! Tirgojam, ja reiz esi iejūdzies, tad ... kā mēdz teikt: tas vezums jāvelk vien ir . . .

— Vai patiesi lopus pērkat par sešdesmit rubļiem? — mājastēvs atkal jautāja.

— Labi vēl, ka par sešdesmit, redzējāt, kāda iznāca peļņa. Bet kā tagad lai pērk? Pagalam mēs esam, pagalam! — Koļisniks gaudās.

—- Bet varbūt cenas paaugstinās.

— Kamēr paaugstinās, bez krekla var palikt. Nē, Anton Petrovič, jūs esat mūsu aizstāvis, jūs esat arī mūsu labdaris: aizlieciet par mums vārdu.

1— Vai tas no manis atkarīgs? Cenu nosaka priekšnieks . .. Bet es? Ko es varu? Mans pienākums: ko liek, to daru.

— Priekšnieks — tas nu tā, bet jūs tomēr tur esat pats galvenais! Nudien, taisnība, Anton Petrovič! Nudien, nemeloju! . . . Uzklausiet, apžēlojieties . .. Mes jums — kādu vien gaļu gribat, ņemiet tāpat — cik vēlaties!

— Paskat, kur viņi vēsumā paslēpušies! — Knišs izsaucās, iznākdams uz lievenēm. — Mēs ar kapteini izmeklējāmies pa visām istabām, — Ustina Ivanivna beidzot pateica.

Antons Petrovičs, padevis Knišam roku, sasveicinājās un pavirzījās, dodams viesim sev blakus vietu . . . Koļisniks piecēlās.

— Sēdieties! Kur kapteinis? — mājastēvs jautāja.

— Viņš ir tur, — Knišs teica, ar galvu pamādams uz istabām. — Bet jūs vēl arvien tēju dzerat?

— Kā tad, atpūšamies vēsumā. Tveicē gan šodien! Mēs tāpēc arī iznācām svaigā gaisā.

— Šeit ir jauki: dārziņš, puķes pie lievenēm. Acīm redzot, Ustina Ivanivna par tām rūpējas? — Knišs jautāja.

— Visi kopā, arī viņa pa druskai. Ko kapteinis tur dara? Kaptein! Kapteini — mājastēvs sauca.

— Nāku! — atskanēja dobja, aizsmakusi balss, un durvīs parādījās Seļeznovs: melnīgsnējs, gara auguma, viņš soļoja kā tītars un gandrīz ietriecās ar galvu durvju aplodā, taču laikus atguvās pieliekties.

— Kas ir? — viņš iesaucās, mājastēvam roku pasniegdams. — Vēl nav gatavs?

— Kas nav gatavs? — mājastēvs jautāja.

— Kā — kas? Zaļā galda nav! — Un Seļeznovs atmeta ar roku tā, ka gandrīz ķēra Koļisnika galvu. Tas savieba smaidā savu plato, sārto seju un mazliet pavirzījās nost.

— Atvainošanu, — Seļeznovs nodūca, sāniski palocīdamies Koļisnikam.

— Kā ar tēju, Konstantin Petrovič? Tēju! — aiz muguras atskanēja dziedoša sievietes balss, un tūliņ arī uz lievenēm parādījās kundze — neliela auguma gaišmate, ar zilām acīm, taisnu, plānu degunu, svaigu, sārtu seju.

— Var. Var arī tēju. Tomēr kas tā par kārtību, Us-tina Ivanivna? — kapteinis, līkņādams ap viņu, glaimīgi runāja. — Nemaz neatceros, kad kārtis esmu ņēmis rokās. Domāju, nākšu šurp, taču viņam nekā nav.

— Būs, viss būs, — Ustina Ivanivna viņu mierināja. — Tikai vispirms padzeriet tēju. Es tūliņ ... — Un ar šiem vārdiem mājasmāte pazuda durvīs.

Tusnīdams Seļeznovs nosēdās blakus Knišam. Koļis-niks stāvēja pie pašiem pakāpieniem, slaucīja savu plato seju ar sarkanu lakatu, mīņājās, nezinādams, ko darīt.

— Ko jūs stāvat? — Antons Petrovičs pagriezās pret viņu. — Sēdieties, sēdieties, dzersim tēju.

Koļisniks piemetās uz pašas sola malas. Seļeznovs no pieres apakšas skatījās uz viņu, ar acīm nomērīdams no galvas līdz kājām.

— Partneris? — skatīdamies uz Koļisniku, tas izšāva kā no šautenes.

— Ko jūs teicāt? — Koļisniks jautāja, pietvīkdams sarkans.

— Nē, nē, nespēlē, — mājastēvs atbildēja.

— yelns viņu rāvis! — Seļeznovs basā teica.

— A-ā ... kārtis? — Koļisniks apķērās. — Neprotu ne rokās turēt. Tās nav mums domātas.

Tai brīdī meitene atnesa divas glāzes tējas un pasniedza tās Knišam un Seļeznovam. Viņa bija neliela auguma, apaļu seju, tumšiem matiem, apģērbusies pēc pilsētnieces: tumšā ņieburā ar sarkanu apmali, platos svārkos un aizlikusies sniegbaltu priekšautiņu; kājās bija uzauti nelieli zābaciņi ar zaļām sprādzītēm. Viss bija jauns un spodrs, mirdzēja tāpat kā viņas melnās acis, kā garā matu pīne, sasukāta un sapīta ar sārtām lentēm ... Visa viņa izskatījās tik jauka un pievilcīga.

— No kurienes tev tāda radusies? — Seļeznovs jautāja mājastēvam, kad meitene, tēju pasniegusi, aizgāja projām.

— Kas ir? Patika? — Rubecs smējās.

— Nu, patika! Meitene kā jau īsta meitene. Nav no pilsētas padauzām, — Seļeznovs dūca.

— Viņa man šķiet pazīstama. Es viņu kaut kur esmu redzējis, — Knišs teica.

— Redzējis? Nē, tādu jūs savu mūžu neesat redzējis! — Rubecs smējās.

— Nē, no tiesas! Saki — kur ņēmi? — Seļeznovs nelikās mierā.

— Salīgu. Nesen salīgu, — mājastēvs stāstīja.

— Viendien aizeju uz tirgu — stāv lauku meitene. «Ko,» jautāju, «tu te stāvi? Esi atnesusi ko pārdot?» — «Nē,» viņa atbild, «salīgt gribu...» Kas meklē, domāju, tas atrod. Akurāt biju atlaidis savu istabeni... Bija liela sliņķe! ... Es viņai jautāju, vai ir kur dienējusi. «Dienēju,» atbild. — «Pie kā?...» Nu, pie kā jūs domājat? — mājastēvs jautāja pēc brīža.

Visi tikai skatījās viņā un gaidīja atbildi.

— Pie Zagņibidas! — Rubecs pasteidzās.

— Kā tad, kā tad ... — Koļisniks ātri ierunājās.

— Zinu, zinu, redzēju, redzēju .. . sauc par Kristi?

— Par Kristi, — mājastēvs atbildēja. — Tiklīdz viņa pateica, ka pie Zagņibidas, es kļuvu domīgs, — viņš stāstīja tālāk.

— Tāpēc es skatos, ka pazīstama seja, — Knišs viņu pārtrauca. — Esmu viņu kaut kur redzējis. Kā tad — redzēju policijā: viņa bija atvesta uz nopratināšanu.

— Man arī kļuva baigi, — Rubecs teica. — Klīda baumas, ka meitene nožņaugusi Zagņibidas sievu. Taču, tiklīdz paskatos viņā, negribas ticēt, ka būtu uz to spējīga. «Kad tu tur dienēji?» jautāju. Pats domāju, ka varbūt agrāk, varbūt šī nav tā. «Es,» viņa teica, «pēc saimnieces nāves aizgāju.» — «Tad tu esi tā pati, par kuru runā, ka esot nožņaugusi saimnieci?» es jautāju. Viņa uzreiz sāk gauži raudāt. «Ko tu raudi?» — «Kā lai neraudu,» atbild, «tie meli man neļauj dzīvot. Nu jau otru dienu stāvu. Ļaudis jautā: kur strādāji? Atbildu — tūliņ projām.» Tad nodomāju: ja viņa patiesi būtu vainīga ...

— Kā tad, Zagņibida viņu bija iejaucis, lai novilcinātu lietu. Vēlāk pats atzinās, — Knišs metās vidū.

— Pagaidiet jel, — mājastēvs atbildēja. — Nodomāju: ja bijusi vainīga — taču neatlaistu. Saku viņai: es tevi salīgšu, tomēr vispirms gribu, kur nākas, aprunāties. «Lūdzu, ņemiet darbā, esiet žēlīgs,» viņa lūdzas Atvedu meiču mājās, bet pats aizgāju pie izmeklētāja. Nu, un tāpat kā jūs, arī izmeklētājs pateica, ka Zagņi-bida meiteni iejaucis ... Vakar es ar viņu norunāju.

— Un dārgi iznāk? — Knišs jautāja.

— Desmit rubļu ar saimnieka drēbēm.

— Veikli! — Koļisniks iesaucās.

— Jautāju viņai: «Cik gadā?» — Šī atbild: «Cik dosiet, tikai ar jūsu drēbēm.» — Saku: «Vai desmit pietiks?» — «Pietiks,» atbild. Tā arī salīgām.

— Stulba lauciniece! — Koļisniks smējās.

— Ja viņa arī turpmāk tā strādās, — Rubecs klāstīja,

— došu visus divdesmit. Dievs ar viņu! Maksāju taču virējai trīsdesmit rubļu mēņesī. Un kāds labums no viņas? Tikai tas, ka pusdienas izvāra. Tiklīdz pusdienas cauri — kā ūdenī iekrīt! Bet šī varbūt dzīvos mājās.

— Tikmēr, kamēr nebūs iepazinusies. Bet pagaidiet — atradīs sev zaldātu, sāks skraidīt tāpat kā citas, — Knišs piebilda.

— Tiesa kas tiesa, — Koļisniks sacīja. — Man arī bija no laukiem. Kādu pusgadu labāka par labu, kā jēriņš lēna, bet iepazinās ar zaldātiem — tūliņ sāka vazāties apkārt. Cik gan ļauna tie zaldāti nodara kalponēm!

— Zaldāti — tas nu tā, — Rubecs iejaucās, — ir arī tādas kā mana virēja. Tūliņ ņemas kūdīt un mācīt: nedari to, nedari šito, ūdeni nenes, dārzu neravē. Domāju, nolādēto, atlaist! Turu tikai tāpēc, ka neviens labāku boršču par viņu neprot izvārīt: tik gards, ka nenoēsties! Bet tad nikna: pie krāsns nestāvi, neko nedomā pasacīt, nekur iekšā nejaucies, tūliņ — uguns, ne laiks!

- — Pilsētniece, īsta pilsētniece, — Koļisniks teica.

— Tikko dabū pilsētas gaisu paostīt, tā beigas!

Tai brīdī ienāca Kriste pēc tukšajām glāzēm un saruna pārtrūka.

— Bet par ko Zagņibida nomušīja savu sievu? — Koļisniks jautāja, kad Kriste bija izgājusi.

— Par ko? Kas viņu zina, par ko, — Knišs atbildēja.

— Visādi runā: vieni vaino vīru, citi — sievu. Esot bijusi pārlieku greizsirdīga . .. Viņš kaut kur aizbrau-

cis un dienu aizkavējies, šī uzbrukusi... Nu, šis ņēmis un pamīcījis.

— Krietni būs pamīcījis, ja šī aizgājusi uz viņpasauli. Nē, viņš bija ļoti ļauns, bet pati pārlieku laba. Pazīstu, viņa ir mana kūma; arī Zagņibidu pazīstu — nelietis, — Koļisniks stāstīja.

— Kas tur tik daudz ko runāt? — Seļeznovs iesaucas. — Spēlēsim vai ne? — viņš uzstājīgi noprasīja, noskaities uz mājastēvu.

— Tūliņ! Tūliņ! — tas atbildēja. — Kriste! Vajadzētu galdiņu atnest šurp! ... Bet varbūt iesim uz lapeni? Vēja nav, iededzināsim sveci un — smērē beigts.

— Man vienalga. Kas būs ceturtais?

— Kas ceturtais? — mājastēvs jautāja. — Ceturtā nav.

— Bet jūsu īrnieks? — Knišs ierosināja.

Rubecs atmeta ar roku.

— Nespēlē?

— Citiem dievs dod jēdzīgus īrniekus, — Rubecs atbildēja. — Bet manējais bēg no cilvēkiem: tup savā istabā.

— Ko viņš dara? — Knišs jautāja.

— Kaut ko raksta, lasa ...

— Redzams, ka duraks! — Seļeznovs nolēma.

Koļisniks sāka smieties, Knišs piebiedrojās.

— Protams, duraks! — Seļeznovs turpināja. — Jaunam cilvēkam vajag izklaidēties, bet šis tup istabā. Jaunam cilvēkam visu ko vajag zināt, visu ko redzēt — jā! .. . Vai ar meitenēm lakstojas?

— Ne prātā! — Rubecs atbildēja. — Teicu jau — tup mājās. Tik vien iešanas kā uz darbu.

— Duraks, vairāk nekas!

— Mūsējie lielī: neesot otra tik spējīga kā viņš, — Koļisniks stāstīja.

— Muļķis viņš nav. Daudz lasījis, no grāmatas vien runā! — Rubecs piebilda.

— Tātad no jaunajiem. Ak tie jaunie! Neko paši nav

redzējuši, neko vēl nav paveikuši, bet uz kritizēšanu nadzīgi! Būsiet lai dzirdējuši: uzradies korespon

dents . .. Visu mūsu pārvaldi aprakstījis.

— Patiesi? — Rubecs un Knišs reizē iesaucās.

— Kā tad. Briesmas, ko samelsis! Visus, visus aprakstījis ... Es neko — esmu vecs buks, man bieza āda, bet citi sašutuši. Priekšsēdētājs saka: katrā ziņā jāraksta uz redakciju, lai saka, kas rakstījis. Un jāsūdz tiesā. Vajag celt dienas gaismā!

— Varbūt mūsējais. Kā jūs domājat? Varbūt mūsējais, — Antons Petrovičs minēja.

— Nē, — Seļeznovs mierināja. — Ir tāds skolotājs. Atbraucis jauns: maza auguma, melnīgsnējs, neglīts. Par viņu stāsta. Vismaz pastmeistars teica, ka tas sūtījis kādu rokrakstu uz redakciju. Rauj viņu jods! Vai drīz būs kārtis? — Seļeznovs iesaucās.

— Tūliņ, tūliņ! Ustina Ivanivna! Kriste! Kur galdiņš?

Kriste iznesa galdiņu, aiz viņas iznāca Ustina Ivanivna.

— Galdiņu noliec dārzā, lapenē, — Antons Petrovičs rīkoja. — Pasaki, Ustina, lai tur sveces aiznes, uz otra galda derētu šņabītis, uzkodas.

— Ardievu, Anton Petrovič, •— Koļisniks piecēlies atvadījās.

— Ardievu.

— Kā palika: vai varam cerēt?

Antons Petrovičs saviebās.

— Nezinu. Kā priekšnieks lems, — viņš izvairīgi atteica.

— Nē, labāk lai būtu jūsu ziņā! — Koļisniks lūdzās un noliecās pie auss.

— Labi, labi! Atnāciet rīt uz domi, — viņš ātri atbildēja.

Koļisniks visiem palocījās un, smagi soļodams, aizgāja cauri istabām.

— Nelabais viņu uzsūtīja! Neaptēsts mužiks, bet tev, cilvēkam, jāsēž un jārunājas ar viņu, — Antons Petrovičs žēlojās.

— Tad tik dzīt ratā! — Seļeznovs izmeta.

— Par cenām, laikam? — Knišs minēja.

— Par visu pa druskai, — Rubecs nelabprāt atteica.

— Nu, iesim, iesim, — Seļeznovs steidzināja, nokāpjot dārzā.

Aiz viņa gāja Knišs, tad — mājastēvs. Visi drīz vien pazuda jaunā dārza tumšajā biezoknī. Tā vidū nelielā lapenē uz atvāzta galda jau dega divas sveces, apgaismodamas lapenes tumšos kaktus un divus kāršu komplektus. Pirmais tur iesteidzās Seļeznovs, satvēra kārtis un sāka tās steidzīgi jaukt.

— Ātrāk, ātrāk! — viņš sauca Knišam un Rubecam, kas gāja aiz viņa, dārzu apskatīdami.

Knišs brīnījās, ka te tik labi sazēlis dārzs, lai gan visur citur .žēlojoties par neražu. Rubecs domāja, ka vaina meklējama ļaužu negausībā; stāstīja, kad kuru meženi iestādījis, kā uzpotējis.

— Gatavs! — Seļeznovs iesaucās, kad tie pienāca pie lapenes.

— Esat gan jūs, kaptein, neatlaidīgs! Neļaujat ne parunāties, — Rubecs teica ieiedams.

— Kas nu par runāšanu, ja darbs gaida! Lūdzu, ņemiet kārtis — kurš dalīs?

— Ļaujiet kaut apsēsties. Esat gan karsts! Vai kara arī bijāt tikpat centīgs? — Knišs jautāja.

— Ak, jūs jau nobijāties? Nobijāties, jā? Dievs ar jums! Te ir mana dāma, — Seļeznovs, kārti atsedzis, runāja.

Knišs un Rubecs arī paņēma pa kārtij. Iznāca, ka jādala Knišam. Viņš paņēma vienu komplektu, sajauca, pārcēla, paskatījās un tūliņ atstūma. Tad ķērās pie otra, atkal sajauca un atkal pārcēla.

— Ko nu tik daudz buries! — Seļeznovs dusmojās. — Melnās vien krīt! Es jūs visus šodien padzenāšu. Oh, kā padzenāšu! Vai pārcelsiet?

— Pārceliet pats, — piestumdams viņam kārtis, Knišs teica un sāka dalīt.

Lapenē iestājās klusums. Dzirdēja tikai kāršu švīkoņu un plakšķi, kad tās krita uz zaļās vadmalas.

— Viens! — Knišs teica, savas kārtis apskatīdams.

— Divi! — Rubecs klusu atsaucās.

— Trīs! — Seļeznovs iebrēcās.

— Dievs ar jums! Ņemiet, ņemiet! — Knišs un Rubecs reizē ierunājās.

Un atkal iestājās klusums.

— Sirds septiņnieks! — Seļeznovs sauca.

— Vists! — Knišs teica.

— Pas! — Rubecs piebilda.

— Atsedziet!

Rubecs izklāja kārtis uz galda.

— Bez vienas! — Seļeznovs iesaucās, atsedzis arī savas.

Knišs pietvīka un dusmās nometa kārtis, bet Seļeznovs dalīja un smīnēja.

Pa to laiku istabās iedegās gaisma. Jautri iemirdzējās ugunis atvērtajos logos, pa sienām šaudījās ēnas, iekšā staigāja ļaudis.

— Marja! Tu šodien, lūdzu, nekur neej, — Ustina Ivanivna, virtuves durvīs stāvēdama, teica jaunai, melnacainai sievietei ar baltu seju; sieviete skatījās sienā iemūrētā spogulītī un sēja ap galvu zīda lakatu. — Jo, redzi, sanākuši. . . Kaut kas jāuzcep cienastam.

Marja apklusa, klausījās. Tad uzreiz — norāva lakatu no galvas un nometa to uz sola. Melnie, spīdošie mati kā apīņu vītnes noslīdēja uz pleciem, uz sejas. Ustina Ivanivna acumirklī pazuda istabās.

— Velns zina kas! — Marja iesaucās, atmezdama matus no acīm. — Katorgas darbs! Nekad tev nav atpūtas. Līdz pusdienai strādā, pēc pusdienas strādā un vēl arī nakti stājies pie plīts. Nelabais rāvis! Vai es līgu tādam darbam? Viņi uzjautrinās, dzīro, bet man jāstrādā! Tā nebūs — negribu!

īgna un dusmīga Marja apsēdās uz sola. Tādu izpū-rušu un bēdīgu viņu atrada Kriste.

— Kāpēc jūs, Marja, vēl nepošaties? — Kriste jautāja, neko nezinādama.

— Nepošos!... Vai ar tādiem velniem kur saposīsies? — Marja iesaucās, un viņas acis nozibsnīja no melno matu apakšas. — Ja dienas bijušas divtik garas, tad arī viņiem būtu maz. Ne nakti neļauj gulēt — liek strādāt! .. . Tās nu gan ir mokas! Sūra katorga! Nelabais mani, muļķi, te atgrūda! Ieteica ļauni ļaudis — kaut viņi izputējuši! — šeit salīgt. Paklausīju tiem, dulnā galva.

Kriste raudzījās uz Marju plati ieplestām acīm. Cik nesen vēl virtuvē Marja bija itin mīlīga un jauka, kaut kur posās iet, mazgājās ar ziepēm, sukāja savus cirtainos matus un sēja ap galvu lakatu, bet tagad jau sēž izpūrusi un nikna.

— Kas notika? — Kriste klusi jautāja Marjai.

— Kas notika? — Marja iesaucās. — Atnāca tā baltā incite un savā kaķenes balstiņā sāka lūgties ... Ak viltīgā čūska!

— Ja jums tik ļoti vajag — varbūt es tikšu gala? — Kriste bikli ieteicās.

Marja uzreiz apklusa. «Patiesi,» tā domāja. «Kriste patlaban neko nedara. Vai nu viņa netiks galā?» Kaut kas priecīgs un silts iezagās sirdī, baltajā sejā un melnajās acīs iemirdzējās, iedzirkstījās kluss prieks.

— Kriste mīļā! — viņa laipni iesāka. — Patiesi izpalīdzi šodien. Man tā vajag, tā vajag! Kundzei pasaki, ka tu visu manā vietā izdarīsi. — Piecēlusies viņa atkal ķērās pie lakata.

— Tad es, ja vēlaties, tūliņ iešu un pateikšu, — Kriste piedāvājās.

— Kā nu gribi, — Marja atbildēja.

«Bet ja nu mūsu incite ietiepjas?» Marjai tūliņ iešāvās galvā. Viņa gribēja aizkavēt Kristi, tāču tā jau bija iegājusi iekšā . . . īgnums no jauna iedūrās sirdī. «Viņa būtu tāpat aizgājusi, lai dara, ko grib, lai paši tiek galā. Kas zina, vēl izskries un sacels traci. .. Vienalga, lai notiek kas notikdams, viņa tomēr ies!»

Durvīs atkal parādījās Ustina Ivanivna.

— Tad jau ej arī, Marja, ja gribi. Kriste solās palikt tavā vietā, — saimniece pateica un aizvēra aiz sevis durvis.

It kā saule būtu parādījusies un visu sasildījusi: tik gaiši un labi Marjai kļuva ap sirdi! . .. «Laba meitene, tā Kriste,» viņa domāja, «kā īsta draudzene... Visu tik jauki izkārtoja bez trokšņa un klaigām.»

— Kad tev, Kriste, vajadzēs, es kaut desmit reižu palikšu tavā vietā, — Marja solījās, kad Kriste atgriezās virtuvē.

— Kas tur liels? Ja jau jums vajag iet... Ja jūs kāds gaida ... — Kriste atbildēja.

— Ak, gaida! — Marja nopūtās. — Vai nu mani tā gaida kā es, dumjā, skrienu? — Un, ar melnajām acīm pasmaidījusi, viņa atvadījās un aizgāja.

Kriste palika viena. «Ir gan tā Marja jocīga!» viņa domāja. «Ko viņa skraida?... Pameta vīru, pameta saimniecību, lai deldētu savu mūžu citu kalpībā! Jocīga . .. īsta pilsētniece ... Jau tad, kad pirmo reizi satiku viņu pie Josipenkiem, viņa teica, — pilsētniece esot bijusi, kā pilsētniece arī nodzīvošot... Izniekos savu jauno mūžu ... Bet pēc tam? Kad pienāks vecums un nespēks? Kad nebūs spēka strādāt, ko tad? ... Atgriezīsies pie vīra? . .. Un ja nu viņš nepieņem? . . . Tad pie ebreja par ūdens nesēju un mēslu novācēju? ... Kristei ne reizi vien bija gadījies redzēt ebreju kalpones — noskrandušas, nošņurkušas, bez deguniem, līkām kājām... Bail uz tādām skatīties! Bet šīs — it kā tām nebijis nekādu bēdu — tērgā savā starpā aizsmakušām, dobjām balsīm, triec, smejas ... «Vai patiesi arī Marja noies tik tālu? ...» Kriste pat nodrebēja ... «Nedod dievs!» viņa pati nezina, kāpēc Marja tā iepatikusies. Šai sievietē viņa nojauš kaut ko labu un jauku. Kopš pirmās tikšanās viņa saistījusi Kristi. Ejot uz pilsētu darbā, Kriste tik ļoti bija vēlējusies Marju kaut kur satikt. Un redz kā sagadījies: ne vien satikušās, bet iznācis arī kalpot pie vieniem kungiem. Cik priecīga kļuva Kriste, kad pašu pirmo svešajā mājā satika Marju. Bija gatava tai mesties ap kaklu, ja vien Marja būtu viņu pazinusi. Kriste sveicina, bet Marja skatās kā uz svešinieci. Tikai, kad vēlāk sarunā Kriste atgādināja, ka redzējusi viņu tur un tur, — tikai tad Marja atcerējās. ..

— Un jums nebija žēl pamest savu mantu? — Kriste jautāja.

— Nu, ne druskas, — Marja mierīgi atbildēja. — Vai tad tā bija mana? — viņa piebilda vēl mierīgāk.

«Ak kungs, kādi brīnumi notiek!» Kriste nodomāja un sāka kurināt krāsni.

Kristei nemaz ilgi neiznāca ar krāsni noņemties. Pati viņa veikla, un ar malku arī ir citādi nekā ar salmiem, ātri vien viss bija gatavs. Varētu celt galdā, taču no dārza to vien dzird kā viens, divi, trīs — par zīmi, ka vēl nav beiguši spēlēt.

— Klāj galdu, Kriste, nu jau drīz beigs, — Ustina Ivanivna viņai teica.

Kriste uzklāja un vēl ilgi gaidīja virtuvē, ka nupat sauks, lai nes. Taču ne. Kundze aizgaja uz dārzu un tur ari palika.

Kriste nodzēsa uguni un izgāja uz lievenēim Mēness bija uzkāpis augstu un ar baltu gaismu apspīdēja zemi. Klusu vizēja tā sidrabainā gaisma, sienmalēs un sētmalēs saplūzdama ar vieglām ēnām. Debesi un gaisu apņēmusi sidrabpelēka liesma; mazas zvaigznītes tikko mirguļoja šai zilganajā miglā. Gaiss rāms — ne elpo, ne kustas, — tvīkst savā klusajā mierā, norimst pilsēta, nodziest ugunis, visi aizmieg.

Kriste apsēdās uz sliekšņa, atspiedusies ar galvu pret aplodu. Klusais nakts miers viņu aijā, iemidzina galva domas, sirdī bēdas un priekus .. . Kaut varējusi nogulties tur, pie klēts, svaigā gaisā! Cik jauki būtu gulēt... Un Kriste saldi nožāvājas ... Miegs mācas virsū, bet dārzā skan smiekli, izsaucieni... Nē, neguli, Kriste, gaidi, kad tevi sauks!

Aiz gara laika Kriste sāka skatīties apkārt... Priekšējais logs bija atvērts, no tā plūda gaisma. Tur ir jaun-kunga istaba. «Kāpēc pie viņa tāds klusums, nez vai nav aizmidzis?» Kriste nodomāja un piecēlusies devas uz loga pusi.

Viņš bija noliecies pār baltu papīra lapu pie galda: kaut ko raksta. Roka ātri skraida, vilkdama rindu pec rindas; jaunā seja, gaišu pūku apņemta, gan saviebjas, gan noskaidrojas, melnās uzacis te saraucas, te izlīdzinās; uz augstās, baltās pieres, skaidrajās, brūnajās acīs klīst dziļa doma. Un mirkli viņš apstājās, kaut ko klusu nočukstēja un tad atkal ņēmās rakstīt: spalva vien čirkstēja pa balto papīru .. .

Kriste sāka jūsmot par viņa jauno seju, tik domīgu un skaidru, par baltajām un maigajām rokām, brūnajām acīm, melnajām uzacīm un apjūsmojusi nodomāja: «Kas viņam liek izšķiest savus jaunos gadus tādā darbā?»

— Kriste! Kriste! — atskanēja no virtuves.

Viņa kā sadegusi pielēca kājās un aizskrēja.

— Izņem cepeti un liec galdā. Viņi līdz rītam nebeigs. Lai stāv viņu priekšā, ja gribēs — paēdīs aukstu, — Ustina Ivanivna dusmīgi teica. — Man nāk miegs, — vēl piebilda.

Kriste paņēma ēdienu un devās uz dārzu.

— Eif skaistule! — Sejeznovs viņai uzsauca. — Atnes šurp ūdeni!

Kriste atnesa ūdeni un, likdama uz galda, sajuta — kāds pieskaras viņai pie vidukļa. Atskatījās — tur Se-ļeznovs staipīja pēc viņas savu garo roku.

Kriste pietvīka un acumirklī aizskrēja.

— Paskat, cik naska, velns rāvis! — Seļeznovs noteica.

— Jūs, kaptein, laikam pēc baušļiem rīkojaties, — lai labā roka nezina, ko dara kreisā, — Knišs sāka smieties.

— Tāpat vien gribējās iekniebt.

— Nemaitājiet manas kalpones, — Antons Petrovičs īgni teica.

— Nē, nē... Dievs ar viņu!... Man — vists, bet jūs ko? — viņš pavērsās pret Knišu.

— Es tāpat, — Knišs atbildēja.

— Bez diviem, — Antons Petrovičs sacīja, atsedzot savas kārtis.

— Jūs, kaptein! — Knišs iesaucās.

— Velns tevi rāvis ar tavu skuķi! — kapteinis norūca . . . Un no biezokņa atskanēja skaļi smiekli.

Kriste, stāvēdama aiz lapenes, neko nesaprata, par ko viņi runā, un tikai aizvainota nočukstēja: «Velna lamzaks! Kauna viņam nav!»

— Taisi ciet slēģus un liecies gulēt! — teica Ustina Ivanivna, kad Kriste ienāca istabā.

Kriste aizskrēja . . . Visapkārt mājai nogranda, nodārdēja slēģi, nožvadzēja dzelzs tapas.

— Kāpēc tā? — no istabas atskanēja īrnieka balss, un logā parādījās viņa baltā seja, kad Kriste taisījās aizvērt viņa slēģus.

—JVai nevajag? — Kriste jautāja.

— Nevajag, — viņš klusu atbildēja un aizgāja.

— Laiks iet gulēt! — pati nezinādama, kāpēc, Kriste iesaucās.

Viņa seja atkal parādījās logā, klusa smaida apgaismota. Kriste acumirklī atlēca nost un pazuda priekšnamā.

Kad meitene nolikās gulēt, priekšnama melnajā tumsā viņas acu priekšā arvien vēl rādījās īrnieka baltā seja un klusu smaidīja . . . Kriste ilgi neaizmiga, katru reizi atmozdamās, tiklīdz no dārza atlidoja kapteiņa dobjā balss.

Saule jau bija augstu, kad Kriste piecēlās. Marja vēl nebija atgriezusies, kungi gulēja. Mājā valdīja klusums, nekur ne mazākā trokšņa. No ielas atplūda balsis, varēja,dzirdēt, kā ļaudis steidzas uz tirgu. Kriste atcerējās, ka ūdens maz, paķēra spaiņus un aizdrāzās uz kaimiņu aku. Atnesa ūdeni, uzlika patvāri, taču vel neviens necēlās. Redzams, pie kārtīm sēdējuši līdz gaismai, pat kungs aizgulējies, viņa nodomāja, stāvēdama virtuves vidū un pārlikdama, kas būtu darāms.

— Kriste! — viņa sadzirdēja kunga balsi no istabas. — Laiks atvērt slēģus, — un viņš skaļi nožāvājās.

Kriste aizskrēja. Atgriezusies viņa sastapa Marju. Seja tai bija krīta bāla, acis sarkanas, drēbes saburzītas, mati spraucās no lakata apakšas, un arī lakats pats bija sašķiebies uz sāniem — vai nu nebija visu nakti gulējusi, vai arī, brīdi nosnaudusies, uzlēkusi kājās un tūliņ skrējusi uz māju.

— Labrīt, krustmāti — Kriste priecīgi sveicināja.

— Labrīt! — Marja atņēma caur degunu, aizsmakušā balsī.

— Zābakus līdz šim vēl neesi nospodrinājusi? — kungs sauca no istabas.

— Ak tu galviņa! — Kriste iesaucās un skrēja pec apaviem.

Kamēr viņa tīrīja zābakus, Marja klusēdama posās, sukāja izpūrušos matus, purināja saburzītos svārkus. Kriste paceļ acis — Marja stāv klusa, nerunīga, pat dusmīga — un tad atkal spodrina zābakus. Nupat tie jau sāk spīdēt gluži kā nolakoti. Steidzīgi Kriste tos aiznesa uz istabu.

— Vai Marja mājā? — atskanēja saimnieka balss.

— Mājā, — Kriste atbildēja.

— Saki, lai pošas uz tirgu. .

Магj ai it kā būtu uzlieta karsta ūdens šalts.

— Lai velns viņu parāvis! — viņa iesaucās, tiklīdz Kriste parādījās uz sliekšņa. — Pie mums nekad nav kā pie citiem ļaudīm: tie iet uz tirgu, iepērkas divām trim dienām, un viss kārtībā. Mums katru dienu jāvazājas. Ievajagas par grasi sīpolu — ej!... Šodien ej, rītu skrien... Citiem virējas pašas iet uz tirgu pēc visa kā, bet pie mums — jā velkas nopakaļus kā muļķītei un jāstiepj, ko kungam labpatiks nopirkt... Velna skopuļi! Redz, baidās, ka nenozog kaut ko! — Marja šķendējās, siedama ap galvu veco lakatu.

Kungs apģērbies ātri iznāca un, ne vārda neteicis, devās laukā, Marja, satvērusi grozu, aizsteidzās viņam pakaļ.

«Kādēļ Marja tik sirdīga? Kas viņai lēcies?» Kriste domāja, viena palikusi apklusušajā mājā. Patvāris dziedāja sērīgu dziesmu, un tā sāpīgi atbalsojās Kristes sirdī.

Pēc kāda laika piecēlās kundze, tad arī bērni. Visiem jādod nomazgāties, jāapģērbj mazie, jāsaklāj gultas, jāuzkopj istabas. Kriste skraidīja šurp un turp kā apsvilusi.

— Liec patvāri galdā, kungs drīz pārnāks no tirgus, — Ustina Ivanivna pavēlēja.

Kriste steidzās uz virtuvi, tad pārnāca arī Marja. Bāla, nosvīdusi viņa atnesa gaļu, vistas un visādus dārzeņus — pilnu grozu, atnesa un sviešus nosvieda zemē!

— Rokas var izmežģīt nesot! Būtu jel ratiņus paņēmuši, krauj kā zirgam vezumu — stiep! Locītavas stīvas! — viņa iesaucās, rokas vēcinādama.

Kriste veikli satvēra patvāri un ienesa istabā.

— Izskalo glāzes, — kundze izrīkoja.

Kamēr Kriste noņēmās ar tējas traukiem, atnāca arī kungs, sāka stāstīt par tirgu, ko nopircis, cik samaksājis.

— Tu pieskati šodien Marju, nezin kur nakti bijusi. Iet pa tirgu un acis veras ciet, — viņš piebilda. Kundze tikai nopūtās.

Kriste ienāca virtuvē. Marja sēdēja pie galda ar muguru pret istabu un, skatīdamās pa logu laukā, negribīgi grauza maizes garozu. Varēja redzēt, viņa par kaut ko domā, par kaut ko bēdājas ... Kriste baidījās uzbilst. Bija klusi un skumji, lai gan saule tik jauki apspīdēja virtuvi: tās zelta stari rotājās augsto logu rūtīs, mirdzošie plankumi ņirbēja uz grīdas. Pēkšņi...

— Par ko Marja Ivanivna tā sapņo? — Kristei aiz muguras atskanēja kluss jautājums, viņa pat satrūkās. Palūk! — virtuves durvīs stāv jaunskungs. Viņa galva un bārda izpūrusi, acis miegainas, baltais, izšūtais krekls vaļā, no tā raugās laukā maiga, sārta āda.

— Kā nedomāsi, ja rokas pagalam beigtas.

— No kā tad?

— Palūk, kādu vezumu atstiepu! — Marja parādīja uz grozu.

— Nabadzīte! Un neviens nepalīdzēja? Neviens palīgs neradās? — jaunskungs jautāja, acis zibinādams.

Marja greizi uz viņu paskatījās un papurināja galvu.

— Jūs arī to pašu! — viņa atbildēja nopūzdamās. — Bez pazobošanas nevarat iztikt.

— Ai, jūs jau sadusmojāties, Marja Ivanivna. Es gribēju palūgt ūdeni, ko mazgāties.

— Lūk, kuru palūdziet! — viņa pamāja ar galvu uz Kristi.

— Kas tas par naktsputniņu? — viņš jautāja, pievērsdamies Kristei. Meitenei karsts vien pārskrēja pār augumu . . . «Viņš sauc mani par naktsputnu tāpēc, ka es vakar viņu uzrunāju,» Kriste nodomāja un pietvīka vēl vairāk.

— Tā ir meitene! Neesat redzējis? — Marja atbildēja.

— Pirmo reizi mūžā redzu... No kurienes tāda tramīga dūjiņa gadījusies?

Kriste jūt, ka viņai ne vien seja — arī galva deg ugunīs.

— Ko, vai jauka? — Marja pasmiedamās jautā un tā uzmet vēl vairāk garu.

Jaunskungs iesprieda rokas sānos un cieši apskatīja Kristi.

— Ko, vai jau iemīlējāties? — Marja smējās.

— Protams, iemīlējos. Ko tu gan domā?

Kriste nopriecājās, kad viņu iesauca istabā: kā bulta

aizšāvās!... Ieskrēja iekšā, klausās kundzes rīkojumus, bet dzird viņa valodu, paskatās uz zemi — redz viņa skaidrās acis. .

— Vai Grigorijs Petrovičs piecēlies? — kundze jautāja.

— Nezinu... Tur virtuvē kāds kungs, — Kriste atbildēja, aptverdama, ka saimniece runā par īrnieku.

— Tas pats jau ir. Paaicini, lai nāk tēju dzert.

Kriste atkal iegāja virtuvē, bet šis stāv, triec ar

Marju, Marja priecīga: smejas, čivina.

— Kundze lūdz tēju dzert, — Kriste samulsusi sacīja.

— Labi, dūjiņ, labi. Dod man nomazgāties, Marja.

— Kas vēl nebūs! — Marja iesaucās. — Ja jau viņa jums tā iepatikusies, lai arī dod mazgāties.

— Nu, nu! Tu taču esi mana sena kalpone.

— Kas par to, ka sena! Vecās tagad aizmirst, no jauniņām ne acu nevar novērst.

Grigori js Petrovičs papurināja galvu.

— Ko ar tevi lai iesāk, vecā grezele? Meitenīt! — viņš sauca. — Kā tavs krustīts vārds?

Marja sāka smieties, bet Kriste klusēja.

— Kā tevi sauc? — viņš neatlaidās.

— Nesaki! — Marja iesaucās, bet Kriste jau bija pateikusi.

— Kristīne, — viņš novilka. •— Bet tēvu?

Kriste klusēja.

— Kā tēvu sauc, es jautāju.

Kriste iesmējās un atbildēja: tēvs.

— Kristīne tēva meita? Vai tā?

Marja iesmējās vēl skaļāk, pēc viņas tūlīt arī Kriste.

— Tad klausies, Kristīne tēva meita, — Grigorijs Petrovičs jokojās. — Tagad tu būsi mana kalponīte un esi tik laipna — dod mazgāties... Diezgan, Marja Iva-nivna! Tagad jūs vairs neesat vajadzīga.

— Nesteidzieties, nesteidzieties! — Marja kratīja galvu. — Ka nav jāatgriežas pie vecajām.

— Nē, tā nebūs.

— Kā būs, kā nebūs, kas zina, ko katrs gūs, — Marja trieca savu.

— Ko, ko? Ko tu teici?

— To, ko dzirdējāt...

Kamēr viņi kaitējās, Kriste atnesa ūdeni.

— Nes šurp, Kriste, — atmetis Marjai ar roku, jaunskungs parādīja uz savu istabu. — Šurp, šurp!... Tu vēl neesi bijusi manā miteklī?

Kriste sekoja viņam. Liela istaba ar četriem logiem; pa kreisi pie sienas stāvēja nesakopta gulta, vienos režģos un smalkos dzelzs pinumos; aiz tās pie loga — galds, apkrauts ar visādiem koka, māla uņ akmens izstrādājumiem. Tur bija kaili, rokās saķērušies cilvēciņi, suņi atņirgtiem zobiem, kaķi spīdīgām acīm; abpus galda uz apaļiem pastatņiem stāvēja divi cilvēku tēli: viens ar cepuri galvā un kažoku mugurā — īsts laucinieks, otrs — bez cepures, lielu degunu, garām pinkām uz ausīm. Sienas vienās bildēs — acis žilbst! Starp diviem logiem melns, spīdīgs skapis, uz tā vīrs ar lielu galvu, atspiedies uz zobena, aizmugurē, kaklu izslējis, ērglis ar izplestiem spārniem... Kriste pirmo reizi mūžā redzēja tādus brīnumus.

— Paņem to ķeblīti, Kristīn, — jaunskungs izrīkoja, — un noliec istabas vidū; tur zem gultas ir bļoda, noliec uz ķeblīša un lej uz rokām.

Kriste sāka liet auksto ūdeni viņa saujās, kuras saules gaismā šķita caurspīdīgas. «Kas tur ko mazgāt?» Kriste domāja, vērodama, kā jaunais īrnieks ieziež ar smaržīgajām ziepēm maigās un baltās rokas. Marja, durvis pavērusi, pabāza pie viņiem galvu.

— Palūk, aiztaisījuši durvis... Tā vien skatāties, ka nekrītat grēkā, — Marja smējās.

— Tu mūs uzmani, vecā grezele?... Mēs ar Kristīni neesam tādi. Vai nav tiesa? — viņš laipni skatījās uz meiteni ar savām brūnajām, spožajām acīm.

— Kādi tad jūs esat? — Marja gribēja zināt.

— Mēs esam svēti. Vai ne, Kriste?

— Mazgājieties, citādi es aiziešu, — Kriste samulsusi atbildēja.

— Ai, kāda tu esi! — Grigorijs Petrovičs izsaucās un pastiepa rokas.

— Viņa vēl nav apbružājusies: jauns katūns ari ir stīvs! Kad apbružāsies ... — Marja smējās.

Kriste gan sarkst, gan bāl, pat asaras sakāpj acīs. «Cik tā Marja nekaunīga: sazin nu ko pļāpā!» viņa domāja.

— Nemulsini meiteni, nemulsini! —jaunskungs teica, beidzis mazgāties.

Kriste ātri satvēra ūdens bļodu un izskrēja virtuvē. Marja iegāja istabā. Un Kriste dzird, kā nupat vēl bēdīgā un īgnā Marja tērgā un smejas.

— O-o! Tur ir... — viņa sacīja smiedamās.

— Tēvs ar māti centušies, — jaunskungs piebilda.

Marja vai plīst aiz smiekliem... Kriste nesaprot, ko

viņi runā, tikai nojauš, ka par viņu. Kļuva nepatīkami... «Pati smejas par savu muļķību?» viņa nodomāja.

Kriste jau sen izslaucījusi bļodu, taču nepatīk iet tur, kur stāv viņš un smejas Marja. Viņa ienesa trauku tikai tad, kadGrigorijsPetrovies apģērbies aizgāja dzert tēju.

— Ai, kāds tas jaunskungs! Cik gan labs cilvēks! Kad viņš mājās, tad ir ar ko parunāties, — nopūtusies sacīja Marja. Kriste tikai nopurināja galvu, nesaprazdama, ko domāt. Viņa aizsteidzās apkopt istabas.

Kad abi kungi bija no mājas laukā, sākās ikdienas rūpes. Marja atkal sadrūma. Nelaipna, īgna viņa vairākas reizes ķērās pie viena un tā paša darba un nepabeigusi pameta. Nekas nebija pa prātam, viss tikai traucēja.

— Tu ilgi vēl noņemsies ar boršču? — Ustina Iva-nivna uzbrēca un pati ņēmās smalcināt dārzeņus un griezt gaļu.

Marja staigāja kā pūce, pieri saraukusi, klusēja, rībināja krāsns biguļus, bļodas, kastroļus. Kundze arī bija dusmīga, un Kriste nezināja, kur likties, lai viena vai otra nesāktu skaisties arī uz viņu. Cik vakardiena bija klusa un priecīga, tik šodiena trokšņa un nepatikšanu pilna. Un, kā par spīti, arī bērni, saķildojušies par rotaļlietām, sacēla brēku.

— Marinka! Ko tu raudi? — kundze sauca no virtuves. — Ej un paspēlējies ar viņiem, — Kriste saņēma rīkojumu.

Mazo meiteni Marinku, kura bļāva, ka skanēja visa māja, Kriste paņēma rokās, auklēja, ucināja, pienesa pie loga, tomēr nekas nelīdzēja. Marinka spirinājās, skrāpējās, gribēja tikt virtuvē pie mātes.

— Nelaid viņu te! — kundze sauca.

Ar pūlēm Kriste nomierināja Marinku, nosēdinājusi to uz paklāja, lai dzīvojas ar mantiņām. Taču Ivasis sāka gražoties — lai vedot viņu peldēties.

— Nevar. Māte neļauj, — Kriste mēģina pierunāt.

— Peldēt! — Ivasis neatlaidās, kamēr, pietvīkusi gluži sarkana, ieskrēja Ustina Ivanivna un sadeva puišelim pa dibenu. Ivasis sāka bļaut.

— Kauns gan, tik liels un tā kliedz, — Kriste viņam pārmeta. — Paskat, kā Marinka rātni rotaļājas. Redz, kāda paimeitiņa!

— Pai, pai!... — Marinka atbildēja, satvēra lelli, lielāku nekā pati, un ņēmās to aijāt.

Ivasis, gluži sarkans, kā kaķis pielēca pie Marinkas uz paklāja un vienā rāvienā aizsvieda lelles projām uz grīdas. Marinka atkal sāka brēkt, bet Ivasis, aizgājis pie galda, ķircinājās.

— Vai jūs te ilgi vēl bļausiet? — kundze uzsauca, no virtuves paskatījusies.

— Viņa... mūs lamā, — Ivasis atbildēja un parādīja uz Kristi.

Kriste sastinga uz vietas: kas būs, ja kundze noticēs? Cik nelabs šis bērns!

Ar pūlēm Kriste apklusināja Ivasi, ar pūlēm samierināja ar Marinku un, kad bērni sāka spēlēties, mazliet atvilka elpu. Pēc tam kad beidza gatavot, vajadzēja klāt galdu. Atnāca abi kungi — jādod pusdienas, jāapkalpo pie galda: to padod, šito pasniedz, to atkal pārmaini, noslauki.

Pēc pusdienas paēdinātie bērni apklusa, kungs nolikās gulēt; Grigorijs Petrovičs iegāja savā istabā, aiztaisīja durvis. Vispirms vajadzēja nomazgāt traukus un tikai tad pašai paēst.

Pie pusdienām Marja atvilga. Viņa pastāstīja, kas jaunskungs tāds ir, kur dien un cik pieklājīgs, vienkāršs un runātīgs viņš ir.

— Bijis mazliet pilnīgāks, kāds skaists cilvēks būtu! — Marja klāstīja. — Mūsu kundze gandrīz vai kūst viņa priekšā ... Tiklīdz novirzās runa, nevar vien beigt lielīt kūmu. Viņš ir Marinkas krusttēvs... Bet pilsētas jaunkundzes — ikviena būtu gatava gājēja, ja tikai bildinājis. Nekā! Nevienu citu negrib kā tikai savu cienmāti. Mācītājs baznīcā notur dievkalpojumu, bet šis ar sievu dzer tēju. Blēdis! Tomēr labs cilvēks, — Marja piebilda un nožāvājās.

— Miegs nāk? — Kriste jautāja.

— Galva neturas uz pleciem! Padomā: ne mirkli neesmu gulējusi. Tūliņ iešu uz klētiņu un likšos uz auss, bet tu esi tik labiņa — nokop manā vietā.

Pabeigusi kopties, Kriste izveda bērnus dārzā. Kundze ar darbu rokās arī iznāca uz lievenēm un, klusu dungodama, kaut ko adīja. Ātri ātri viņas smalkie pirkstiņi ņirbināja nez kādus irbuļus, kuri veidoja caurumainu vīli, tad aplīšus, atkal vīli. Kriste brīnījās... Viņa bija redzējusi, kā ebrejietes ada zeķes, taču tas bija pavisam kas cits.

— Ko jūs, kundze, darāt? — viņa nedroši jautāja un pietvīka.

Kundze, paskatījusies uz meiteni, sāka skaļi jo skaļi smieties, nevarēdama ne rimties... Viņa visa līgojās, seja bija piesarkusi, iemirdzējās divas baltu zobu virknes, bet acis tā vien zibsnīja, tā vien kvēloja . . . «Cik skaista ir kundze, kad smejas!» Kriste nodomāja.

— Adu, — Ustina Ivanivna atbildēja. — Vai tu nekad neesi redzējusi, ka tā brīnies? Paskaties.

Kriste uzskrēja uz lievenēm, un saimniece sāka rādīt, kā ada.

Kristei acīs sāka ņirbēt, galva griezās riņķī, vērojot, cik veikli kundze ar metāla irbuli satver diegu, izada cilpu, ievelk tanī atkal diegu, ej nu sazini, ka, — taču gatavas jau divas cilpas. Kriste nopūtās.

Nesaprati?

— Nē.

— Gan iemācīsies.

Bija pēcpusdiena. Saule sliecās uz vakara pusi, bet vēl neganti cepināja; gaiss šķita gluži dzeltens, un bija karsts kā speltē. Dārzā, paēnā — arī tur bija smacīgi un gurdinoši. Bērni niķojās, negribēja spēlēties.

— Ved viņus iekšā, — Ustina Ivanivna teica.

— Tur taču guļ kungs, — Kriste iebilda.

— Cik ilgi zvilnēs? Vai nebūs diezgan? Izgulēsies un pazudīs uz visu nakti, — kundze atbildēja, saraukusi savas gaišās uzacis.

Kriste durvis satika saimnieku — samiegojušos, nosvīdušu.

— Labi, ka tu nāc. Dod ātri nomazgāties, — viņš teica, iznākdams uz lievenēm pie sievas. — U-ū, aizgulējos! — viņš žāvājās.

— Labs gan esi, neko sacīt. Dienu izguļas un nakti projām no mājas."

— Jāiet, neko nevar darīt, esmu solījies. Šodien ilgi nekavēšos — ap pusnakti būšu mājā.

— Kā nu zini. Es tevi gaidīšu, — kundze teica.

Saule rietēja, kad kungs nomazgājies, apģērbies lēni

aizgāja pāri pagalmam. Kundze uz lievenēm rīkojās dzert tēju. Iznāca arī Grigorijs Petrovičs. Viņš paņēma rokās savu krustmeitu Marinku un, jokodamies ar viņu, sāka dzert tēju.

— Viņa dzer tēju tikai ar jums. Mīl jūs! — kundze sacīja. — Marinka, tu mīli krusttēvu?

— Mī-lu... — Marinka stingri noteica un visus sasmīdināja. Jaunskungs par to viņu apmīļoja, nobučoja, bet šī no prieka sāka bužināt tam matus, bārdu, plikšķināt ar rokām tā iekritušos vaigus.

— Tu taču esi mana krustmeita! Tu mana labiņā! — Grigorijs Petrovičs runāja, šūpodams bērnu. Marinka smējās; kundze, jautri acis zibinādama, skatījās uz abiem un priecājās.

Bija jau satumsis, kad viņa beidza dzert tēju. Bērni tūliņ gribēja iet gulēt. Kriste tos noģērba, apguldīja. Kad viņa atkal iznāca virtuvē, Marja jau stāvēja nomazgājusies, saposusies.

— Iešu vēl šodien, — viņa teica Kristei. — Varbūt beidzamo reizi! — dziļi nopūtusies, piebilda un izgāja no mājas.

Kriste atkal palika viena. Bērni gulēja. Jaunskungs bija iegājis savā istabā, kundze sēdēja savā... Klusu klusu visapkārt. Kristei uznāca miegs.

— Ko tu, Kriste, sēdi? — kundze teica, iznākusi virtuvē. — Liecies gulēt, es pati atvēršu kungam.

Kriste padomāja, kur gulēt: vai nu priekšnamā, vai virtuvē gultā; nolēma — labāk gultā. Varbūt kundzei ko ievajagas, tad viņa būs tepat tuvumā.

Kriste nodzēsa uguni, apgūlās. Viņu tūliņ apņēma tumšais nakts miers. Kriste aizvēra acis... Cik dīvaini: nupat miegs bija liecis pie zemes, bet tagad nezin kur palicis. Galvā drūzmējās domas... Viņa atvēra acis. Logi melnas tumsas pilni, taču ārā kā spožas dzirksteles mirguļoja zvaigznes... Bet kas tā par gaismas svītriņu dreb un kustas uz grīdas?... Kriste pagrieza galvu uz jaunkunga istabas pusi. Durvis nebija cieši aizvērtas, un pa nelielo spraugu spīdēja gaisma... «Viņš arī neguļ,» meitene nodomāja. «Nez ko tur dara?» Un klusu piezagās pie spraugas.

Grigorijs Petrovičs sēdēja pie galda, mazliet uz sāniem pagriezies un atspiedis elkoni, ar kreiso roku balstīja galvu. Uz galda dega divas sveces, gulēja atvērta grāmata, viņš lasīja. Jādomā, ka lasīja, jo acis kā peles skraidīja pa lapu. Gaiša sveču liesma krita uz viņa baltās, svaigās sejas; jau tā skaista, uguns gaismā tā šķita vēl skaistāka. Piere plata, augsta, kā no marmora veidota, uz tās kā divas samta svītriņas melnoja uzacis. Lūpas aizvērtas, ar zīžaino ūsu ēnu apsegtas. Viņš neelpoja ar muti. To varēja vērot pēc deguna, taisna, ar tādu kā nošņāptu galu, — nāsis lēni cilājās. Zodu sedza melna bārda, kas meta tikko manāmas dzirkstis, kuras iedegās pie katra lēnā galvas pagrieziena ... Kriste cieši piespieda seju pie spraugas, lai labāk saskatītu. Viņa slepeni to vēroja no blakus istabas, jo vēl arvien kaunējās tieši paskatīties acīs. Tagad Kriste redzēja, cik viņš ir skaists, cik jauns, cik smalks un iznesīgs. Kriste atcerējās lauku puišus. Cik tie tagad šķita neizskatīgi! Viņai bija gadījies redzēt arī mācītāja dēlu; kundzēns, taču seja bakurētaina, galva pinkaina, pats izdilis un runāja tik rupji un, kad sāka lamāties, tad vēl rupjāk ... Nē, viņa savu mūžu nebija redzējusi neviena skaistāka par šo, kas tur sēdēja pie galda. Ja varējusi, šķiet, būtu apvijusies ap kaklu kā apinītis ap maiksti, piespiestu viņu pie savām augstajām krūtīm, pie kvēlās sirds... Sak, paklausies, kam tā pukst! Bet pati būtu iegremdējusies ar savām acīm viņa acīs, lūpas piespiedusi pie viņa lūpām un tā pamirusi!

Kristei elpa krūtīs aizrāvās. Meitene dziļi un smagi nopūtās. «Ne jau velti jaunkundzes krīt uz viņu,» nāca prātā Marjas vārdi, «ir jau arī vērts. Nez kāda izskatās tā cienmāte, kura viņu apbūrusi? Cik jocīgi — popa sieva!» Sākusi domāt par mācītāja sievu, Kriste atkal nogūlās uz spilvena. Drīz vien no kungu istabām atspīdēja gaisma, jautās klusi soļi, tur kāds staigāja uz pirkstgaliem. Kriste paskatījās — un tumsā pazina saimnieci. Meitenei elpa aizrāvās... Kundze piegāja pie īrnieka durvīm, klusu ar pirkstu pagrabināja, jautāja:

— Drīkst?

— Ustina Ivanivna! Kūma! — jaunskungs iesaucās un metās pretī.

— Sēdēju visu laiku viena un vientuļa, gaidīju un nevaru vien sagaidīt savu laulāto ... Bērni guļ. Domāju, kaut jel jūs būtu ienācis kādu vārdu pārmainīt.

— Es lasīju. Kāpēc mani nepasaucāt?

— Un jūs pats neaptvērāt?

— Jūs ar darbu?... Sēdieties taču, sēdieties, kūma, negaidītā, nejaušā viešņa! Palūk, šeit, šinī krēslā; te tik patīkami sēdēt, — viņš tērzēja, piestumdams viņai krēslu.

«Kas nu būs?» Kriste nodomāja un pacēla galvu. Durvis nebija aiztaisītas, sprauga, delnas platumā, ļāva visu brīvi redzēt. «Vai patiesi arī viņa? ...» Kriste atcerējās Marjas vārdus ... Drebuļi pārskrēja pār muguru .. .«Viņai taču vīrs ... Divi bērni... Viņa ir tā kūma!» Kriste domāja un nez no kā pašai sametās bail.

Pa to laiku kundze bija apsēdusies krēslā un sāka jautri sarunāties ar jaunkungu.

— Ko jūs tādu strādājat? Vai man galdautu adat? — viņš smaidīdams jautāja.

— Jums?! — viņa iesaucās un cieši paskatījās.

— Nu, kaut vai man! Vai tad man nevar? Esmu krusttēvs. Sen būtu laiks galdautu noadīt, redziet — galds kails.

Viņa paskatījās vēl ciešāk, it kā teiktu ar acīm: tev? Pazīstam tādus! Jums netrūkst ne tamborētāju, ne adītāju. Tad nodzēsa savu aso skatienu un sāka smieties, acis zibinādama ... «Ai, cik viņa jauka, kad smejas!» Kriste nodomāja. Šķiet, jaunskungs domāja to pašu, jo viņa skatiens, kluss un mīlīgs, tik ilgi kavējas pie viņas ... Kriste pamanīja, ka no šā skatiena ka sniega pārsla no siltas elpas kundze atmaigst, smaidīdama vēl jaukāk un smiedamās stāsta, kā Kriste šodien brīnījusies par viņas rokdarbu un irbju ātro ņirbēšanu.

— Jūsu pirkstiņi — patiesi tīrais brīnums! — mirdzošām acīm jaunskungs klusu teica.

Kundze koķeti uz viņu paskatījās un pasmaidīja vēl mīļāk; viņas maigie pirkstiņi skraidīja kā peles, ķircinot viņu, it kā teiktu: ahā, ahā! Vai skaistas rokas? Skaisti pirkstiņi? Kur citus tādus atradīsi? Neatradīsi tādus! ... Un Kristei likās ... Viņa pati nezina, kas likās... Viņa tikai pamanīja, kaut kas pazibēja... atskanēja pļauka...

— Sāp! — jaunskungs iesaucās, savu roku berzēdams.

— Sāp? — kundze jautāja. — Bet citiem nesāp? — Un viņas acis plēsīgi iedegās.

— Kūma mīļā! — viņš čukstēja, piekļaudamies ar lūpām pie viņas rokas. Atskanēja skūpsts... Kundzes roka gulēja viņa rokās, un viņš to klusu glāstīja, apklādams ar skūpstiem... Viņa nepretojās, tikai cieši un alksmīgi raudzījās uz viņu. Kriste redzēja, ka saimniecei deg acis, ka lūpas dreb, ka viņa tās kodī... Kundze šķita tik plēsīga, tik ļauna.

Tad viņa uzreiz izrāva savu roku un saviebusies, it kā būtu kāds iekniebis, nevis nočukstēja, bet nošņācās:

— Vai tavai cienmātei arī ir tādas rokas?

Šķiet, kāds iedūris viņam sirdī! Viņš nodrebēja, atliecās un cieši pavērās kundzē.

— Ustina Ivanivna! — viņš klusu teica. — Lai nu kam, jums grēks tā runāt! Jūs ticat, ko ļaudis melš?

Kundze vērīgi paskatījās uz viņu, pagrozīja galvu, nopūtās un atkal ķērās pie darba.

Viņa vēl ilgi sēdēja skumja, sadrūmusi, acis darbam pievērsusi, taču starp viņiem vairs nekā tāda nebija. Viņš lielākoties runāja, viņa klausījās. Reizi pa reizei viņa tikai uzmeta pētījošu skatienu, it kā jautājot: vai tā ir taisnība? Un atkal nolaiž acis — nogrimst domās un domīgi klausās. Kristei likās, ka arī klausīdamās kundze neko nedzird, — klausās pati sevi, kaut ko sevī pārbauda.

Jau bija pāri pusnaktij, kad pārnāca kungs un pieklauvēja pie durvīm. Kundze atvadījās un gāja ielaist.

— Es sēdēju pie Grigorija Petroviča un gaidīju tevi, — viņa teica. Kungs neko neatbildēja.

Drīz vien pēc tam nodzisa uguns; viss apklusa, visi iemiga; vienīgi Kriste negulēja. Viņa vēl ilgi grozījās un domāja par savas saimnieces negaidīto ciemošanos.

«Varbūt starp kungiem tā pieņemts... Saprotams, kungu paražas nav mūsējās...» Viņa nolēma un tikai tad aizmiga.

III

Kriste aizmiga vēlu, taču agri piecēlās. Viņas seja bija pietūkusi, acīs spieda, galva dega. L. Tā ir, kad neizguļas. Patiesībā viņa arī nebija izgulējusies. Nu jau otru nakti nedabū atpūsties... Kungi aizvakar bija ilgi dzīvojuši nomodā, bet vakar?... Viņa atcerējās pagājušo nakti un brīnījās. Cik savādi tas ir pilsētā; lauku ciematā jau sen būtu pamanījuši, redzējuši, un valodu un tenku pietiktu visai apkaimei, bet šeit — it kā tā vajadzētu. Vienīgi Marja nojauš, un pati kundze pateica kungam, ka bijusi pie īrnieka viņa istabā, un saimnieks par to ne vārda... Dīvaini! īrnieks ir neprecējies, bet viņa? Viņa ir sieva, viņa ir solījusies altāra priekšā, viņai ir bērni, — un tad arī nav grēks? Kristei briesmīgi gribējās paskatīties uz kundzi, vai ir kaut mazliet pārvērtusies, kā skatīsies īrniekam acīs.

Kungs iznāca mazgāties. Viņa lēja tam uz rokām un uzmanīgi to vēroja. Viņa galva jau metās plika, vietu vietām sirmums spraucās caur plānajiem matiem, mugura sametusies kūkumā, seja dzeltena un vāja, reta, ruda vaigu bārda kā kukurūzas skaras nokarājās no iekritušajiem vaigiem. Viņa atcerējās jaunkungu — kādu bija redzējusi pa spraugu... Ak dievs! Cik kungs neglīts!

Drīz vien iznāca arī kundze. Klusa un skaidra, uz vaigiem rotājas sārtums, seja balta un svaiga... «Un viņa izgājusi pie tik neglīta?» Kriste nodomāja un nodūra acis. Viņa baidījās paskatīties uz saimnieci, bija bail — nojautīs, ka skatījusies vakar pa spraugu...

Piecēlās arī Grigorijs Petrovičs, atnāca kopā ar visiem tēju dzert, it kā nekas nebūtu gadījies. Kundze, kā vienmēr, ielēja tēju, bet abi vīrieši pārrunāja vakardienas notikumus. Kungs stāstīja par laimestu, jaunskungs par negaidīto apciemojumu; arī pati iesprauž pa vārdam, nozibina acis. «Prot gan kungi izlikties!» Kriste nodomāja. Tikai vienu meitene pamanīja, ka kundze savādi un klusu skūpstīja Marinku un meta niknus mirkļus uz Ivasi, uz vecāko dēlu, kurš izskatījās pēc tēva. It sevišķi tad, kad tas, liedams tēju uz tasītes, mazliet uzpilināja uz galda — viņas seja saviebās, ap muti ievilkās ļauna rieva... Tobrīd viņa, šķiet, ienīda ne vien dēlu, bet reizē arī tēvu. Taču tas pazibēja tikai uz mirkli un tūliņ pazuda, pēc tam atkal viņa kļuva klusa, skaidra, laipna, runātīga.

Kriste iegāja virtuvē. Viņai briesmīgi gribējās visu pastāstīt Marjai. Būtu tā tikai pajautājusi vai vārdu bildusi — visu uzreiz izklāstītu. Taču Marja, bāla un baiga, stāvēja pie galda un klusēdama, nekur neskatīdamās, smalcināja borščam bietes... «Nē, šodien ne,» Kriste nodomāja. «Citreiz...»

Visu dienu Kriste un Marja staigāja domīgas, klusas: Kristei mieru nedeva jaunais atklājums, kā pele skrāpējas kaktā, tā tas urdīja viņas sirdi. Bet Marja? Kāpēc Marja drūma? Neskatās nevienam virsū, ne ar vienu nerunājas. Pēc pusdienas Kriste pamanīja asaras Marjas acīs. Pievakarē Kriste aizskrēja uz šķūnīti, kur Marja parasti gulēja. Marja sēdēja tur un rūgti raudāja.

— Krustmāti Ko jūs tā? — Kriste jautāja.

Tā tikai atmeta ar roku un iespieda seju spilvenā.

Pienāca vakars, arī nakts nekavējās. Marja neposās kā vakar, nemazgājās, nesēja jauno lakatu. Bēdīga viņa sēdēja virtuvē, gaidot, kamēr kungi ies pie miera, un tikai reizi pa reizei smagi nopūtās.

Saimnieki nekur netaisījās iet, pasēdēja mazliet uz lievenēm un ātri vien likās gulēt.

— Krustmāt, jūs gulēsiet šķūnītī? — Kriste jautāja.

— Un tad?

— Iešu pie jums: istaba smacīgi.

— Nāc.

Kriste paķēra seģeni, spilvenu un aizgāja uzklāt guļas vietu. Marja nolikās šķūnītī, Kriste priekšiņā. Kad nodzēsa uguni, iestājās necaurredzama tumsa: ne mazākās gaismas svītriņas, gluži kā kapā. Kriste rāmi guļ, klausās. Nu kaut kas nobrīkšķēja, sakustējās, sāka grabināties. Vai tur peles skrapšķinās vai žurkas?

— Krustmāt?'

— Ko tev vajag?

— Te žurku nav?

— Vai es zinu.

Atkal klusums. No ielas atskan tprūināšana, troksnis.

— Uz laukiem arī tā sasaucas, — Kriste iesāka. — Jautra tāda pastaiga pa ielām!

— Jautra gan, — Marja atbild.

— Vai jūs arī pa ciema ielām staigājāt?

— Kur tikai neesmu bijusi. Vienīgi varbūt ellē ne. Bet tur, šķiet, nebūs ļaunāk kā te.

— Kas jums tāds lēcies? — Kriste gribēja zināt.

— Veca kļūsi, ja visu zināsi. Labāk guli.

— Nenāk miegs... Vai jūs, krustmāt, taisnību teicāt par kundzi? — pēc brītiņa Kriste jautāja.

— Par kādu kundzi?

— Par mūsu.

— Kādu taisnību?

— Ka kundze mīl jaunkungu.

— Tu arī pamanīji?

Kriste sāka stāstīt par vakardienu. Un brīnums: Marja uzreiz it kā atdzīvojās, pārvācās pie Kristes klausīties.

— Ak dievs! Ko tikai tā mīlestība nedara, — viņa beidzot noteica, smagi nopūtusies.

— Un kas tā mīlestība tāda ir? — Kriste jautāja.

— Kā to lai saka. Mazs putniņš, taču ar lielu spēku! Nemīli, Kriste, nevienu un nekad. Rauj viņu nelabais! Mieru, miegu zaudēsi, ēst aizmirsīsi, un beidzot tevi vēl piemuļķos tā kā mani, dumjo!

— Kas jūs, krustmāt, piemuļķoja?

— Ko stāstīt daudz, ko dzirdēt maz!... Kas mani tikai nav krāpis! Ja uz krāpējiem izlietu tās asaras, kuras es vienā reizē esmu izraudājusi, i tad viņi būtu noslīkuši! Un vai tas bija tikai vienu reizi vien? Dieviņ, dieviņ! Kam tu man esi devis tādu nolādētu sirdi?... Neko tai nevaru padarīt. Tāds laikam ir mans rūgtais liktenis.

Bet varbūt liktenis būtu, kā vajag, taču kungi mani uzgrūda uz tāda ceļa.

— Kādi kungi? — Kriste brīnījās.

— Nezini? — Marja pārjautāja. — Savējie... Es kungiem piederēju. Nu, tu, šķiet, neko nesaproti. Bet es? ... Pats velns to nav izbaudījis, ko es!... Kas tikai nav bijis manā dzīvē! — brīdi domājusi, Marja teica un sāka stāstīt.

— Mēs bijām dzimtļaudis. Mūsu nebija daudz: tēvs, māte un es — visa ģimene. Dzīvojām Jakivcos — ir tāds ciems. Tu neskaties uz to, ka tagad esmu novecojusi, neglīta kļuvusi; jaunībā biju skaista, veikla, jautra... un asu mēli. Viss ciems smējās par maniem jokiem, visiem puišiem un meitām bija manis dotas iesaukas. Uguns, ne meitene!... Māte mani neprātīgi mīlēja. Gadījās kur aizkavēties — viņa jau uztraukusies, jau raud. Kā ne? Vienīgais bērns!... Varbūt arī tēvs mīlēja, taču, klaušās ejot, nebija laika izrādīt jūtas. Bieži vien viņu aizdzina darbā, un mājās pārnāca tikai reizi mēnesī. Viņš bija mucenieks un visu laiku pavadīja muižā, bet māte mājā ar mani. Tēvs bija izkaltis, novājējis, nomocījies, atnāk mājās un liekas gultā. Māte noņemas ar slimnieku, bet es tikai līksmojos... Vieglā dzīvē biju vesela, apaļa. Tu mazliet atgādini mani... Man jau bija septiņpadsmitais gads. Puiši tinās ap mani kā apīņi ap maiksti, bet visvairāk Budnenku Vasilis. Melnīgsnējs, sprogains: tīrā bilde, ne puisis! Ļaudis runāja: tos vajadzētu saprecināt, iznāktu glīts pāris!... Varbūt tā arī notiktu, taču... Tēvs arvien vairāk sāka izdilt, kāsēja un kusa laukā kā svece. Pie darba arī, nelaimīgais, nomira. Protams, pēc tēva nāves rūpju un raižu bija pāri galvai. Bijis Vasilis drošāks, kas zina, apprecētos; taču viņš gaidīja, kamēr aprit gads pēc tēva nāves. Man viņš to pateica, bet mātei ne vārda... Gaidu apritam gadu. Pagājuši jau divi mēneši. Kādu dienu ierodas pārvaldnieks: «Tev, Javdoha, pavēle: pārvācies uz muižu, šurp pārcels Jakimenku... Ak kungs! Kā mēs toreiz ar māti netikām raudājušas un lādējušas savu likteni! Bet ļaudis kā vienā balsī: nu Marjai beigas, nu viņas reize!... Māte raud, vaimanā, bet man tik baigi. Nedod dievs, pakārs vai noslīcinās, dzīvot ļoti gribas! Varbūt bijis labāk, ja noslīcinājuši vai pakāruši: mazāk bēdu izciestu. Taču nē, līdz šim laikam klīstu pasaulē! Aizvācāmies uz muižu. Tur sievas un meičas savā starpā sačukstas, raugās uz mani un smejas. Māte tikai raud...

— Neraudi, vecā, — kā tagad dzirdu kalēja Spiridona balsi. — Tev meita kā bilde: gan būs labi! Aizliks kungam par tevi vārdu. Vēl apbalvos, ka esi tādu izaudzinājusi.

Visi vai plīst no smiekliem, bet māte raud vēl gaužāk. Stāvu blakus mātei gluži samulsusi: baidos pat uz ļaudīm paskatīties, sirds lec vai laukā!

Pēkšņi kāds saka: kungs nāk. Visi atkāpjas, klanās. Mūsu priekšā kā no zemes izlien kungs — kuprains, līkām kājām, bakurētains, ar ebreja bārdu.

— Kur ir tā skaistule? — viņš jautā. Ieurbās manī ar savām mazajām žurkas acīm no pinkaino rudo uzacu apakšas — es pavisam sastingu; paskatos — māte gluži bāla.

— Nekas, nekas, — kungs saka, pasmiedamies un sapuvušos zobus rādīdams. — Uzpos meitu, kā pienākas, un prom uz istabām, bet māte lai strādā virtuvē.

Māte krīt pie kājām:

— Kundziņ mīļais!... — lūdzas, raud.

— Ko tu gaudo, dumjā? — viņš saka. — Vai tavai meitai slikti būs? Nebaidies, slikti nebūs.

Māte, kā bija pieplakusi pie kunga kājām, tā arī pamira.

— Pieceliet veceni, — kungs pavēl, — un atdzesējiet viņu, bet meitu aizvediet uz istabām. — Tā pateica un aizkliboja uz kunga namu.

Ilgi nedomājuši, divi vīri satver mani pie rokām un aizrauj uz istabām. Tur mani atdeva kādai strupdegunei sievai ar resnu purnu. Tā veda mani vēl dziļāk iekšā un ņēmās mierināt — lai nebaidoties, te man būšot labi. Lika novilkt drēbes, kas mugurā, un apģērbties tanīs, kādās šī likšot... Poš mani un uzlieli, cik es esot skaista, kā es patikšot kungam. Kad apģērba mani, pieveda pie spoguļa: es tanī raudzījos pirmo reizi mūžā. Paskatos — un pati sevi nepazīstu! Vai tā esmu es vai neesmu? Uzposta, apģērbta kā lielmāte... Tai pašā dienā nācās atvadīties no savas jaunavības!..,

Uņ Mar ja sāpīgi un rūgti iesmējās. Kristei auksts pārskrēja pār muguru no šiem smiekliem.

— Ak, tagad jāsmej as, — Mar ja atkal atsāka, sasaistīdama pārtrūkušo stāstījuma pavedienu, — bet tad smiekli nenāca. Kā es toreiz raudāju, kā vaimanāju! Taču viss velti... Mani ieslēdza kādā istabā un nekur nelaida. Pa visu dienu ne pilītes netiku ņēmusi mutē, bet vakarā — kungs atkal klāt... Līkām kājām kā čūska , ložņā ap mani. Tādas dusmas mani sagrāba! Paskatījos uz viņu, dūša apšķebinājās, niknums sakāpa sirdī, domāju, beigas tā kā tā, un kā metos virsū, kā sagrābu aiz rīkles un iecirtu nagus! Redzu, šis kļuvis zils, acis pieplūdušas asinīm ... pūlas atgūt elpu. Bet es tikai žņaudzu un saucu: «Vai piesmēji mani, vai izņirgājies?» Taču viņš kaut kā bija saņēmies, atvēzējis roku un kā iegāza man pa kreiso ausi — galvā viss nodunēja!... Galva džinkst, gar acīm tumšs. Neatceros, kas pēc tam notika. Zinu tikai, kad atjēdzos, gulēju uz grīdas asins peļķē. Apkārt līkņā tā vecene, kura mani bija posusi, un ar bezzobaino muti izšņāc lamas... Veselu nedēju gulēju kā sieksta; pēc mēneša tikai zilumi nogāja no miesas. Izveseļojos, mani atkal paņēma uz istabām, norīkoja kungam podu turēt... Redz, kā tas bija! Dažreiz stāvu, bet viņš ne aiz šā, ne aiz tā — blīkš pa vaigu! «Kāpēc neaizvāc?» bļauj. Noliecos, bet šis kā gāž pa muguru. Izdarījās ļaunāk nekā ar lopu! Pacietu vienreiz, rūgtas asaras rīdama, pacietos otrreiz un trešo reizi. Ceturtajā atkal iekšās viss sāka vārīties... pods bija gandrīz pilns, kā ņēmu, uzgāzu virsū ... Ak dievs!... Savu mūžu neko baigāku neesmu redzējusi par kungu, kāds viņš izskatījās toreiz! Viss dreb, acis deg, seja piesarkst kā uguns, tad atkal nobāl, kļūst pat zila, bet no viņa straumēm vien tek... Gan jāsmej, gan jāraud!... Es tūliņ metos bēgt. Bet kurp aizskriesi? Uz vietas noķēra... Tad gan man tika! Mani tur aiz rokām, bet viņš, nikns kā pūķis, lēkā apkārt.. .«Uzlaizi! Ar mēli uzlaizi!» bļauj. Tad man ietriec ar dūri pa vieniem deniņiem, pielec no otras puses — pa otriem! Sadauzīja tā, ka nevienas dzīvas vietiņas! Ieslēdza mani nevis istabā, bet cūkkūtī. Veselu nedēļu tur kā cūka gulēju. No rītiem atnes sapelējušu maizes garozu un samazgas ūdens vietā. Ar to arī pārtiku. Dažreiz pasviež siļķi, bet ūdeni nedod. Lai mocītos slāpēs. Pagalmā sanāk saimes ļaudis, ņirdz, smejas. Ellē ļaunāk nevar būt kā man toreiz! Taču, skaties, bojā neaizgāju. Sīksta dzīvība kā kaķim! — Marja piebilda iesmiedamās.

— Ak kungs! Kas bija tālāk? — Kriste šausminājās.

— Tālāk? Daudz kas vēl bija, Kriste... Varbūt neviens pasaulē nav to pieredzējis, ko es. Turēja mani cūkkūtī, bet, kad brūces aizdzija un zilumi mazliet nogāja, piekala pie aizgalda kā suni ķēdē. Lietus, nejauks laiks, es piespiežos pie sienas un salstu... Nav bijis, Kriste, lielāka ļaunuma pasaulē kā dzimtbūšana! Nebijis tās, vai es tā klimstu kā tagad? Būtu izgājusi pie Vasi-ļa un saimniekotu. Tagad, palūk, esmu kā dzeguze bez ligzdas, bez mājvietas. Varbūt kaut kur sētmalē bus jānosprāgst: visiem sveša, nevienam nevajadzīga, visu pamesta.

— Ko tad māte? Kur bija māte, ka neaizstaveja? — Kriste jautāja.

— Mūs taču vienu pie otras nemaz nelaida. Vēlāk tikai dzirdēju, ka kungs māti atdevis kādam citam, apmainījis pret suni. Lūk, kā apgājās ar cilvēkiem!

— Tomēr — kā jūs izkūlāties no savas nelaimes?

— Daudz, Kriste, jāstāsta. Ja visu tā izstāstītu, kā bija, — gada būtu par maz... Turēja mani važā piekaltu, guļu un eju bojā. Kaut varējusi norauties, aizbēgtu un pakārtos!... Un sāku es važu lauzīt: gan sēžot lauzu, gan stāvot. Taču tā nav virve, ko var pārtrīt, tā ir no dzelzs. Kā dabūsi pušu? Nu, domāju, vienalga! Veselu nedēļu locīju — un pušu gan. Redz, arī dzelzs neizturēja! . Tas notika naktī: kad pārtrinu, kad važas gabals nožvadzēja pie kājām — briesmīgi nobijos. Ko, sak, esmu izdarījusi? — nodomāju. Brīdi pasēdēju, paskatījos apkārt, pacēlu važu, pažvadzināju. Bet tad ka lēcu augšā un devu kājām ziņu — putekļi vien nokūpēja! Kurp es skrēju, pa kādu ceļu — vēl šodien neatceros. Nezinu, kā rīta agrumā biju nonākusi pie kada ciema. Kas tas par ciemu — arī to nepateikšu. Iegāju pirmajā sētā — suņi metās virsū, izskrēja ļaudis. Apstāja mani, brīnījās, bet es stāvu galīgi apmulsusi. «Kas tu tāda esi, no kurienes?» viņi jautāja. Bet man zudusi valoda, mēli nevaru pakustināt, sirds degtin deg, galva arī ugunīs, acu priekšā tumsa, it kā skatītos caur sietu. Paldies kādai jaunai sievai, viņa mani ieveda istabā, sasildīja ar savu laipnību un gādību, iedeva paēst... Paēdu un atjēdzos. Tikai tad pastāstīju, kas ar mani noticis. Stāstu un raudu, līdzi man raud arī citi. «Kur tu tagad iesi?» ļaudis jautā. «Nezinu,» atbildu. «Kaut vai no tilta ūdenī jālec!» Bet kāds pavecāks vīrs, jau pliku galvu, saka: «Kas nu tā par valodu! Atjēdzies. Vai patiesi vairs nav nekādu tiesu, ne likumu? Sūdzies. Es,» viņš teic, «pilsētā pazīstu vienu kungu, tiesā dien. Viņš palīdz labiem ļaudīm. Arī man, redz, palīdzēja atņemt zemi varmākām. Gribi, aizvedīšu pie viņa?» Es viņu lūdzos: «Pažēlojiet mani kaut vai jūs, tēvocīt! Visu mūžu būšu pateicīga!» — «Mani nevajag lūgt,» viņš atbild, «tur varēsi lūgt. Reiz esmu teicis, ka aizvedīšu, tad arī aizvedīšu, bet, kas tur būs, — nezinu.» Nākamajā dienā mēs devāmies ceļā. Aizveda viņš mani pie tā kunga uz dzīvokli. Kungs vēl jauns, laipns. Staigā pa sētu, kūpina pīpi un spļaudās. Tēvocītis stāsta viņam par mani un lūdzas: «Palīdziet!» — «Var,» tas saka, «var pamēģināt ... Bet kas man būs par to?» — «Nu, kundziņ,» tēvocis teic, «maksu nosakiet pats, iztiesājiet viņai brīvību — ja ne jums, kādam citam kalpos, nopelnīs un atdos.» Paskatījās viņš manī tā greizi un tūliņ novērsās. «Labs ir,» atbild. Un iegāja iekšā. Ilgi nenāca laukā, redzams, rakstīja, jo, kad iznāca, tūliņ iedeva man rokā papīru. «Še tev papīrs,» viņš teic, «un ej pie paša maršala. Krīti pie kājām, visu izstāsti un pasniedz papīru.» Paldies tēvocītim, viņš aizveda. Mani izsauca. Ieeju istabā, bet tur kungu, ka biezs! Un piepīpēts gluži zils. «Kurš ir galvenais? Kam pajautāt?» domāju un taisni visu priekšā — blāc! — uz ceļiem. «Jel pažēlojiet! Jel aizstāviet!» saku, bet važa kā izslīd no rokām — žvaks! — pret dēļiem, visi satrūkās. «Kas tā tāda? No kurienes?» kāds vecāks kungs jautā, man klāt pienākdams. Pasniedzu viņam papīru. Paņēma, izlasīja pie sevis. «Labs ir, tavu papīru pieņemu un tevi šobrīd atbrīvoju no dzimtbūšanas.» Klausos un neticu savām ausīm. Biju domājusi, ka vienīgi nāve mani var atbrīvot no nelaimes, un uzreiz kāds ierunājas: «Es tevi atbrīvoju.» Pieklūpu tam kungam pie kājām, bučoju tās un slaku ar asarām. «Stājies,» viņš saka, «stājies! Te tā nevar darīt. Celies!» Piecēlos stāvus. «Ej ar mieru,» viņš saka, «un gaidi, kad lieta izšķirsies.» — «Kur lai eju?» jautāju. — «Tas tev pašai jāzina,» atbild. — «Man taču pie kakla piekalta važa.» Un pažvadzināju ar to. Daži iesmējās. Vecais kungs pavērsās pret citiem un sāka čukstēties. «Pagaidi,» viņš teic. Pasauca kādu un aizsūtīja kaut kur. Tas drīz vien atgriezās ar atslēdznieku. Tam vesels saišķis slēdzeņu dzelzs riņķī. «Atslēdz,» kungs saka amatniekam, «mums šo meiteni.» Amatnieks ilgi noņēmās, kamēr dabūja vaļā: mēģināja gan vienu, gan otru slēdzeni, kamēr atrada īsto ... Mani atkal sāka iztaujāt: kā es gribot — vai lai ejot caur tiesu, vai arī viņi izsaukšot manu kungu, lai aprunājoties un izlīgstot. «Dievs ar viņu,» atbildu. «Nesauciet, labāk atrodiet manu māti.» — «Kur ir tava māte?» — «Nezinu,» atbildu. «Reizē pasauca uz pili, bet, kur viņa tagad, — nezinu.» Kungi atkal ņēmās sačukstēties un tad saka: «Tagad ej un pienāc pēc nedēļas.» — «Kur lai eju?» Atkal es viņiem vienu un to pašu. «Man taču nav kur galvu nolikt.» — «Ej pie kāda kalpot,» kungs dod padomu. «Bet pagaidām še tev iztikai.» Un iedeva man pa-pīrīti. Paklanījos, nobučoju kungam roku un gāju laukā. Tēvocītis mani bija gaidījis un atkal aizveda pie pirmā kunga. «Nu, kā?» tas jautā. Pastāstīju visu, kā bijis. «Kāpēc tu, dumjā, neteici, ka gribi, lai tiesa spriež?» — «Dievs to zina! Vai es zināju,» atbildēju. — «Nu, nekas,» viņš teic, «mēs viņu pārmācīsim. Bet tagad, lūk, ko, paliec kalpot pie manas saimnieces.» — «Labi,» atbildu, «kalpošu, cik ilgi liksiet. Vēl, ja jūs parūpētos par manu māti, kalpotu jums visu mūžu!...» Tēvocītim atdevu papīrīti, ko vecais kungs bija iedevis. Negribēja ņemt, bet es uzstāju. «Kā? Tik daudz ar mani noņēmāties un nopūlējāties!» Pavadīju viņu, bet pati paliku pie saimnieces. Tā bija namniece — tirgone: ar miltiem, zivīm, saulespuķu sēklām tirgojās... Pie viņas tad arī paliku. Sākumā šķita dīvaini, bail bija, vēlāk pieradu. Saimniece nekad mājās nedzīvo — visu laiku pa tirgu vien. Mēs ar viņas meitu kopjamies. Jauka bija šī Nastja — tā viņu sauca — jautra, liela dziedātāja. Kad abas sākam dziedāt, sienas trīc. Dažreiz pie mums ienāk ari kundzēns. Pastāsta par lietu, lielās manu kungu ielikt cietumā. «Ak, kaut iesēdinājuši viņu,» domāju, «lai zina, kā ir, kad ļaudis moka.» — «Kā ar māti?» jautāju. Toreiz viņš arī pateica, ka māte pārdota citam ... Sāku bēdāties, sērot. Man žēl vecās mātes, kaut iznāktu satikties, uzzinātu, kā viņai klājas ... Kādu vakaru kundzēns aicina mani pie sevis istabā. Vārds pa vārdam — viņš saka: «Gribi — paņemšu dzīvokli, dzīvosim kopā.» Tev, sak, būs labi, būs gan šis, gan tas, gan nezin kas ... Lūdz, pierunā. Nodomāju, ja nebūšu ar mieru, viņš manu lietu nevedīs, paņems mani atkal kungs. Un, ja tā, tad labāk pakārties... Piekritu. Kopš tā vakara sāku ar kundzēnu dzīvot. Pārgājām ar viņu uz citu māju, dzīvoju kā kundze, gribu — strādāju, negribu — nestrādāju, uznāk miegs — guļu. Labi bija. Visu aizmirsu. Dažreiz par māti iedomājos, taču baidījos tādu domu. Ko tad, ja viņa uzreiz ierodas! «Ko tu dari,» teiks, «no viena aizbēgi, otram pakāries kaklā?» Labāk būtu viņa nomirusi, lai par mani neko nezinātu... Bijām nodzīvojuši kādu mēnesi, varbūt ilgāk. Kādu vakaru kundzēns saka: «Diez ko kungs nebrauc.» — «Kāds,» jautāju, «kungs?» — «Tavs pāri darītājs.» — «Sātan, atkāpies!» saku. «Ne acīs viņu negribu redzēt.» Reiz kādu rītu nozibēja kāds gar logu, nāk sētā. Paskatījos — kungs... Man kājas un rokas notirpa. «Kungs!» iesaucos. Bet kundzēns: «Ej,» sak, «otrā istabā. Es pats ar viņu parunāšu.» Aizgāju... Kungs ienāca, sasveicinājās, varen kluss, paklausīgs — diez kur palikusi vilka daba!... Vārds pa vārdam — par mani sāk runāt. Sūdzas kundzēnam: es esot šāda un tāda — gan klaidone, gan zagle. Brīnās, ka kundzēns ņēmies mani aizstāvēt. Kundzēns staigā pa istabu, klausās un spļaudās... Viņam bija tāds jocīgs paradums — spļaudīties... Viņš klausījās, klausījās un beidzot saskaitās. «Kā jums nav kauna,» viņš saka, «jūs ar viņu tā izdarījāties un tagad vel ceļat neslavu! Bīstieties dieva! Es,» viņš saka, «pazīstu to meitu. Viņa te netālu kalpo. Saimniece nevar vien beigt lielīt. Es domāju — jūs esat nācis mieru līgt, bet jūs tik vien zināt kā melsties.» Tad mans kungs griež kažoku uz otru pusi. «Es,» viņš saka, «ar prieku izlīgšu un samaksāšu, lai tikai liek mani mierā.» — «Ko jūs viņai dosiet?» kundzēns jautā. — «Izdošu pie vira, sakņu dārzu došu, māju uzcelšu,» sola. — «Tas viss ir blēņas,» kundzēns atbild. «Ja gribat izlīgt — trīs tūkstoši!» Kungs uzlēca kā dzelts. «Trīs tūkstoši?» iebrēcās. «Labāk es cietumā sapūstu, uz Sibīriju aizeju, nekā tādai nelietei trīs tūkstošus dodu. Vēl varbūt teiksiet, ka visu ļaužu priekšā jālūdz viņai piedošana?» — «Arī piedošana,» kundzēns mierīgi atbild. «Ko jūs īsti domājat? Pateicieties dievam, ka viņa jūs iesūdzējusi par miesas bojājumiem, bet par to, ka izvarojāt, klusē.» — «Kas? Es?» kungs brēc. «Tā neliete melo! Viņa visu ko samuldēs — ticiet vien. Vai mazums viņa vazājās ar puišiem, pirms tika paņemta uz pili? Bet muižā? Tur ir kazacēns Jaška. Bērns, vēl tīrais bērns, bet viņa arī to samaitāja!...» Kungs bļaustās, brēc. Bet kundzēns tikai staigā un spļaudās. Kungs, mazliet atdzisis, atkal pievērsās kundzēnam, tikai nu jau klusu un mīlīgi: «Ivan Juhimovič, jūs taču,» saka, «esat augstas kārtas, jūsu dzīslās tek muižnieku asinis. Jums pašiem vai arī jūsu vecākiem ir zemnieki. Pajautājiet tēvam, viņš jums pateiks, kas tie par*'ļaudīm. Vai jums vērts iejaukties tādā lietā? Kas viņa jums ir? Vai māsa, vai tuviniece? Viņu neviens nepazīst. Kas šai? Ļaudis mazliet parunās, bet, kad tā saņems atlīdzinājumu, ikviens apskaudīs. Katra māte pie manis ar prieku pati savu meitu atvedīs, lai kungs apveltī viņu tāpat kā šo ... Bet es... Es dievam un ķeizaram esmu uzticīgi kalpojis, mani pazīst, taču tagad man visā apkaimē sacelta slikta slava .. . Kādēļ? ...» Pat zobus viņš nošņirk-stināja. «Un jūs vēl taisāties sodīt... Ivan Juhimovič! Bīstieties dieva! Varbūt arī jums kādreiz būs bērni, muiža, zemnieki... Varbūt arī jūs kādreiz nenocietīsieties — sirds nav akmens — un kādam iesitīsiet... Padomājiet tikai, ja arī jūs kādas nelietes dēļ, kura nav laba vārda vērta, ņems un apkaunos, atraus no bērniem, muižu atņems...» Tā viņš gaudās. Es stāvu otrā istabā un klausos caur durvīm. Pašai tā vien gribas likties iekšā un pateikt, lai kundzēns netic nevienam vārdam, lai nekur nepiekāpjas... Taču, tiklīdz paskatos pa spraugu un ieraugu muižnieka pinkaino galvu, viņa žurkas acis, — mani sagrābj bailes un es atkāpjos no durvīm ...

Viņi ilgi runāja, vairs neatceros, ko īsti. Kundzēns nepiekāpās. Muižnieks aizgāja, neko nepanācis, tikai ielūdza kundzēnu vakarā pie sevis. Kad palikām divatā, es saku kundzēnam: lai izpērk māti un dod māju ar zemes gabalu — lai viņu piķis rauj! — līgšu mieru. «Ko tu runā, muļķe!» kundzēns rājas. «Nedomā bez manas ziņas izlīgt!» — «Ja jau tā, lai notiek. Tu labāk zini,» es domāju. Pievakarē kundzēns aizgāja pie viņa un atgriezās tikai rīta pusē — galīgi pilnā! Todien darbā netika gājis, bet vakarā saka: «Zini ko, Marja? Kungs dod tev brīvību un divsimt rubļu: simtu tūliņ, otru simtu, kad iesniegsi lūgumu... Izlīgsti!» Bet es: «Kā ar māti? Lai vismaz māti izpērk.» Kundzēns sāka smieties. «Māti?» vēlreiz jautā. «Nu, kam tev māte? Tu dzīvosi pie manis. Viņa taču, kad tiks brīvā, atnāks pie tevis. Kas tad būs? Vai viņa tevi uzteiks un nopaijās?» Domāju: tiesa gan, mātes žēl, sevis arī žēl... Ko lai dara? Bet viņš tikai vienu: izlīgsti! Un dod man papīrīti. «Še tev,» saka, «nauda. Ja gribi, lai stāv pie tevis, ja ne, es noglabāšu.» — «Noglabājiet,» saku. «Kur lai es to nolieku? Vēl nozags.» Es, dumjā, tik ļoti viņam ticēju. Vēlāk tikai uzzināju, ka kundzēns izspiedis no muižnieka veselus divus tūkstošus, bet man teica — divsimt rubļu ... Taču par to ' runa būs vēlāk, šobrīd viņš tikai vienu daudzina: izlīgsti un izlīgsti... Viņš uzrakstīja lūgumu, aizsūtīja mani ar to pie miertiesneša. Aizgāju, pasniedzu. «Ka ir, mīļā,» tas jautā, «vai savu panāci?» — «Panācu,» atbildu.— «Negribi tiesā sūdzēt?» — «Negribu.» Ar to arī aizgāju mājās. Eju un domāju: nu ir divsimt rubļu. Ko lai pērku par tiem? Man nav ne lieka krekla, ne lakata, ne brunču, ne kažociņa ziemai. Nopirkšu lādi un pielocīšu pilnu. Atnācu mājā un stāstu kundzēnam. «Ja jau tā, lai arī paliek. Daudz, sak, neko nepērc, bet, ko vajag-— iegādājies.» Pamazām sāku iepirkties. Kundzēns dod naudu, es pērku. Pielocīju pilnu lielo šķirstu. Apģērbos, uzcirtos, vairāk neko es nevēlos! Aizmirsu to naudu, kas pie kundzēna. Kam to vajag? Lai glabājas, līdz uznāks vajadzība. Reiz kundzēns saka: «Vai tu arī zini, Marusja, ka tavs kungs mūs piekrāpis?» — «Kā tā?» jautāju. — «Nu tā, līdz šim nav atdevis otru simtu. Nevajadzēja iesniegt lūgumu, iekams visa nauda nebija

rokā.» Man, protams, kļuva žēl, taču ne visai. «Ja nedod, nevajag ar. Dievs viņu par to piemeklēs! Paldies dievam, tagad esmu brīva, bet par naudu maza bēda.» Dzīvoju kā putns bez raizēm... Reiz, tas bija tirgus dienā, izgāju no mājas un staigāju pa tirgu. Paskat! — starp vezumiem kāds vīrs no mūsu ciema. «Labu dienu!» tas sveicina. Jautā, ko tagad daru. «Kalpoju,» atbildu viņam. Vārds pa vārdam — sākām runāties. «Tu kārtīgi mūsējam iegriezi!» Un stāsta man, ka kungam nācies daudz mantas pārdot, lai man samaksātu. «Tagad tu,» viņš teic, «esi bagātniece.» — «Kas nu es par bagātnieci,» atbildu. LIn sāku stāstīt, ka nevis es kungam iegriezu, bet viņš man noblēdīja simt rubļu. «Kā?» kaimiņš brīnās. «Pārvaldnieks taču teica, ka visu līdz beidzamajai kapeikai atdevis tam kungam, kas tevi aizstāvējis. Divi tūkstoši, ja ne vairāk; sak, lai kā lūdzies — ne kapeiku neesot atlaidis; visu, kā nākas, noskaitījis priekšā!» Man sirds sažņaudzās. Pirmo reizi ienāca prātā: ja nu kundzēns mani krāpj?... Tad sāku taujāt par māti. «Vai neesat dzirdējis, kur viņa ir un kā dzīvo?» — «Kā,» viņš izsaucas, «vai tu līdz šim laikam neko nezini? Sen tava māte mirusi, ne mēnesi nenodzīvoja pie jaunā kunga: bēdājās, bēdājās un tā aiz bēdām iegāja kapā.» Pārnācu mājās. Raudu gaužas asaras. Žēl mātes, sāpīgi, ka visi mani krāpj... Atnāk kundzēns. «Kas ir?» viņš jautā. Stāstu viņam: māte nomirusi, un ļaudis runā tā un tā. Viņš saīga. «Tici vien, sak, ļaudīm. Ko muļķi nesapļāpās?» Kopš tā laika viņš sāka no manis vairīties un slēpties. Tiklīdz mājās — liekas tūliņ gulēt, aizgriežas pret sienu — klusē; ja, kur iet, — nepārnāk līdz gaismai. Un tobrīd ar mani notiek kas nelabs. Jūtu — kaut kas grozās un kustas zem sirds. Man kļuva priecīgs prāts: dziedu, sarunājos pati ar sevi, gluži kā dumja, kā jukusi, tad atkal no manis ne vārda nevar izdabūt. Nelabi man, smagi, grūti... Sāku domāt par savu ļauno likteni — acis pieplūst ar asarām!... Reiz man uznāca priecīgs prāts, stāstu kundzēnam visādas blēņas, pļāpāju un tad jautāju viņam: «Par ko jūs priecātos — par dēlu vai meitu?» Tiklīdz to pateicu, redzu— viņš kļūst drūms, viebjas, seja pavisam pārvērtusies. «Nemaz nedomā!» saka. «Tiklīdz kas mājās sāks brēkt, no tās stundas mēs šķirti ļaudis!» — «Kā tad tā?» jautāju. «Kur es viņu likšu?» — «Kur gribi. Kaut vai izcep un apēd!» Tici man, kā viņš to man pateica, it kā ar aukstu ūdeni būtu aplējis!... Kājas un rokas sāka drebēt, ap acīm melna tumsa... Stāvu, skatos un neko nevaru pateikt, visa pasaule griežas ap mani... «Ak dievs!» domāju. «Un to saka tēvs? Kur ir tēva sirds?... Un es, muļķe, sākumā priecājos. Domāju: kaut dieviņš dotu... Kā es viņu mīlēšu. Cik viņš būs priecīgs! Un lūdzu dievu, ja būs zēns, lai ir tēvam līdzīgs. Neļaus taču savam bērnam bojā iet!...» Un nu — še tev!... Kaut izcep un apēd! Šķiet, ja toreiz viņš ietriecis nazi sirdī — nesāpētu tā kā no šiem vārdiem! Klusēju, galvu nokārusi. Un no tās reizes viņš sāka man riebties. Tik riebīgs — ak dievs! Pēc tam mēs netikām vairs ne reizes no sirds runājuši. Viņš dažreiz vēl luncinājās apkārt, taču man bija pretīgi viņa glaimi; likās, no viņa dveš kas ļauns... Pa to laiku arī bērns lika sevi manīt. Jau no malas varēja redzēt. «Ehē,» viņš saka, «tad patiesi gan?» Un parādīja uz vēderu. Vairāk neko neteica, bet nākamajā dienā atnāk no darba un atnes nelielu pudelīti. Iekšā kaut kas dzeltens, pat sarkanīgs, tik stipri dzeltens. «Še, sak, izdzer, tas ir tāds vīns.» Es, protams, neko nenojautu: paņēmu un izdzēru. Izdzēru — nekas, paēdu pusdienas — arī nekas. Apkopos, gribēju atpūsties. Tad uzreiz — sāk man sāpēt vēderā, uznāk tādas graizes, ap acīm tumšs. Nokritu. Kas tālāk notika, vairs neko neatceros. Kad nācu pie samaņas, redzu, guļu asinīs — apkārt liela peļķe!... Man sirds tā sāka sāpēt, ta sāpēt!... Labāk nebūtu piecēlusies, labāk turpat nomirusi. Kundzēns staigā ap mani. «Nokop,» viņš teic, «un aproc sakņu dārzā.» To es neizturēju. «Novāc,» saku, «pats, ja esi to izdarījis!» Kā šis sāk lēkāt, kā spārdīties ... «Es tevi uz ielas izsviedīšu! Es tev tā, es tev šitā!» Tad ņēmu savācu visu saplīsušā māla podā, nogaidīju vakaru un dārza vidū apraku. Pēc tam kādu nedēļu staigāju kā piedzērusi. Ar kundzēnu nerunāju, viņš ar mani arī ne. Tad pēc kādām pāris nedēļām viņš atskrien no darba agrāk, nekā parasts. «Paklau,» viņš saka, «kad jautās, kur bērnu likusi, atbildi: izmetu. Nokritu, sak, no istabas augšas un izmetu. Tikai nesaki, ka esi ko iedzērusi, citādi abus mūs aizsūtīs uz Sibīriju.» Un, redz, kā bija iznācis: muižnieks, samaksājis par mani naudu, tā to vis neuzdāvināja: uzpircis ebrejus, lai izseko mūs. Protams, visi bija redzējuši, ka es staigāju tāda, un tad uzreiz atkal kļuvu, kā pienākas. Nu, to viņam tūliņ pateikuši, bet šis iesniedzis tādu papīru, ka kundzēns ar mani dzīvo ārlaulībā, sadzīvojis bērnu un to nogalinājis. Bet kundzēns strādā tur, kur tie papīri ienākuši. Tiklīdz ieraudzījis, tā atskrēja mājās laikus samācīt, ko lai runāju. Nepaspēja viņš aiziet, k^jjpro-das kungi ar zaldātiem. «Tu esi tā?» jautā. — «Es.» — «Tu staigāji uz grūtām kājām?» — «Staigāju,» atbildu. — «Kur bērnu liki?...» — «Izmetu. Kāpu uz bēniņiem, nokritu un izmetu.» — «Kur liki?» — «Aprakudārzā.» — «Parādi!» Aizvedu. Atraka, paskatījās: viss ar zemi sajaucies! «Vai tikai nebūsi ko iedzērusi? Tev neviens nekādas zāles nedeva?» — «Nē,» saku, «nedeva.» — «Melo!» — «Kāpēc man jāmelo!» — «Uz cietumu viņu! Iesēdināt!» ūsainais, piešainais kungs kliedza. Saņēma mani ciet, bet kundzēns viņiem no aizmugures man mirkšķina: nekas, nekas, tikai neatzīsties. Saņēma mani, līdz nākamajai dienai noturēja arestā. Tad atkal ņemas izprašņāt. Es viņiem vienu un to pašu: izmetu, un tas ir viss. «Uz cietumu viņu!» Aizveda mani uz cietumu, uzsāka lietu... Nosēdēju pusgadu cietumā, tad vēl aiz-' sūtīja uz pusgadu klosterī.

— Bet kundzēns? — Kriste jautāja, smagi nopūtusies.

— Kundzēns izlocījās un pēc tam apprecējās; sāka lepni dzīvot... Redzi, Kriste, kā mūs muļķo!... Tāda ir pasaules taisnība!... Pēc tam es, kā mēdz teikt, kā no valga norāvos. Iemīlējos zaldātā, dzīvojām labi, kamēr šis bija dienestā. Kad beidzās — aizgāja un par mani ij domāt aizmirsa. Kaut arī zvērēja, aiziešot tikai uz māju, pārdošot savu iedzīvi, atgriezīšoties un tad apprecēšot mani... Piekrāpa arī šitais. Tad es pametu to pilsētiņu, kur biju dzīvojusi, domāju, varbūt citur būs labāk. Atklīdu uz šejieni. Uzplijās tas Josipenka ar precībām. Es viņu ne drusciņas nemīlēju, to lamzaku, gāju tikai tāpēc, lai nemētātos svešiem zem kājām. Redz, pats ir saimnieks: sava māja, savi lopi... Domāju, padzīvošu, pieradīšu pie viņa. Varbūt arī pierastu, ja nebijusi vīramāte. Bet tā tačil mani grauza katru dienu kā rūsa dzelzi. Pametu arī šo. Ļaunāk, domāju, nebūs! Atnācu uz šejieni, salīgu. Tad gadījās rotas feldfēbelis. Jauns un brašs... Ko tu sirdij padarīsi?... Par savu peļņu nopirku viņam jaunu kārtu, uztaisīju jaunus, spožus zābakus, nopirku sudraba pulksteni. Tagad viņš prec namnieci. Redzi, kā ir, Kriste! Posts ar sirdi!

Marja apklusa, klusēja arī Kriste. Marjas dzīve, sūra, grūta, kā uz delnas stāvēja acu priekšā — kunga piesmieta, kundzēna sagandēta. Un viņai kļuva baigi, bail par sevi... Pa šauru spraudziņu tumsā pie viņām iespīdēja mēnesnīcas sudraba stariņš... Kriste nodrebēja.

— Palūk, arī mēness uzlēcis, — viņa klusu teica.

— Uzlēcis. Laiks gulēt. Guli, Kriste, lai tevi neskar tas ļaunais, kas mani sadragājis!... — un Marja aizgāja uz savu guļvietu.

Kriste ilgi klusēja.

— Vai jūs, krustmāt, gadījumā nepazīstat Marinu? — viņa jautāja Marjai.

— Kādu?

— Kā lai jums pasaku? Meiteni Marinu. Viņa ir no viena ciema ar mani. Jau trešo gadu te kalpo. Mēs kādreiz bijām sirsnīgas draudzenes. Nekur negadās viņu sastapt.

* — Pie kā viņa kalpo? Vai ne pie Lucenko? — Marja jautā.

— To arī nezinu.

•— Kāda viņa izskatās? Melnīgsnēja, gara, viena lūpa pāršķelta?

— Jā, jā! — Kriste iesaucās. — Kad maza bija, uzkrita uz naža.

— Pazīstu. Viņsētas sieva stāstīja, ka Marina ar jauno kungu pinoties. Tur pie Lucenko ir viens īrnieks... Stāstīja: šī kādu nakti gulējusi. Pa miegam dzirdējusi, īrnieka durvis nočīkstot! It kā kāds staigātu... salēku-sies pusmiegā, jautājusi, kas tur ir. Nekas nebijis dzirdams ... Šī pataustījusi vietu sev blakus ... Velns ar ārā! Taču Marina gulējusi šai blakus, bet nu tikai silta vieta palikusi. «Aha,» nodomājusi, «paskat, ko dara mūsu klusās.» Tad kāds bučojies, tik skaļi bučojies! «Pagaidi vien,» šī nospriedusi, «uzmanīšu tevi, lai tu neizliktos par neaizskaramu svētuli...» Gulējusi tālāk, neesot aizmigusi... Ilgi ilgi durvis neesot čīkstējušas. Jau rīts krēslojis, tad pamanījusi melnu ēnu ... «Ko tu, meit,» šī jautājusi, «pie kundzēna gāji?...» Viņa klusu klusu atsēdušies, neteikusi ne vārda. Tad uzreiz kā sākusi raudāt! «Ko tu, Marina?» jaunuve jautājusi. «Ko tu tā?» Marina tad ņēmusies lūgties, lai nevienam nesakot.

— Vai patiesi Marina? — Kriste brīnījās.

— Tu domāji, tava Marina ir svēta? Tāpat sirds krūtīs.

Kriste klusēja. Viņai pat drebuļi pārskrēja pār muguru ... «Vai tā varētu būt patiesība? Viņa taču labi pazīst Marinu. Marja pati arī saka, — Marina esot stingra meitene... Tāda ari uz laukiem bija, baidījās ar kādu puisi parunāt, baidījās, ka viņu neaizskar. Bet ko tagad stāsta? ... Nē, tas nevar būt tiesa!... Kaut varējusi viņu sastapt, pēc acīm pateiktu ...»

Gurdens miegs sāka aijāt Kristi.

IV

Viņai ilgi nevajadzēja gaidīt... Otrdienas vakarā Marja aizgāja un vēl no rīta nebija atgriezusies. Kriste jau bija visu apdarījusi, taču Marjas nemanīja. Kungs pošas uz tirgu.

— Saki Marjai, lai nāk uz tirgu.

— Marjas nav, — Kriste atbild.

— Kā — nav?

— Nav.

— Velns ar ārā! Tad posies tu.

Kristei sen gribējās tikt no mājas laukā, kaut uz cilvēkiem, kaut uz pilsētu paskatīties. Ātri viņa apģērbās, paķēra grozu un projām bija.

Nebija vairs tālu līdz tirgum — tepat ar roku pasniedzams, jau redzami vezumi, dzirdams troksnis un ļaužu čala, te no sānielas izsteidzās kāda kundze.

— Labrīt, Anton Petrovič, — tā uzsauc, roku pasniegdama. — Uz tirgu?

— Uz tirgu.

— Iesim kopā.

— Kāpēc jūs viena? — kungs jautā.

— Neesmu viena: meitene kaut kur atpalikusi. Tīrais posts ar kalponēifr! Virēja kā vakar gāja, tā līdz šim nav atgriezusies.

— Jums ari tāpat? Man nav labāk. Šķiet, šodien visas virējas būs sazvērējušās.

Kundze sāka smieties, smējās ari kungs. Kriste klusēdama gāja nopakaļ. Uzreiz it kā kāds būtu iegrūdis dunku sānos. Paskatās •— Marina!

— Sveika, Marina! — Kriste iesaucās.

— Kriste? — tā savukārt brīnījās. — Kur tu radies?

— Nu jau vairāk nekā mēnesi, kamēr te kalpoju.

•— Kā tā? Un kas mājās?

— Man tagad te ir mājas! — Kriste bēdīgi atbildēja.

Kriste gribēja stāstīt, taču tirgus jau bija klāt. Kungs

nogriezās uz vienu pusi, kundze uz otru.

— Marina! Tu ceļu zini, atnāc pie manis, pastāstīšu,— Kriste lūdza.

— Aiziešu, aiziešu. Katrā ziņā aiziešu. Drīz vien, — un abas šķīrās.

Kristei ļoti gribējās satikt Marinu, paskatīties, kāda viņa tagad ir, apbrīnot viņas rotas. Pavisam bija pārvērtusies — izskatās pēc jaunkundzes, kleita mugurā, mati bizītēs sapīti, lakatiņš ap kaklu... Un cik veikla kļuvusi, pavisam vairs nav tā Marina! Kriste domā, steigdamās kungam pakaļ.

Tirgū ilgi nekavējās, kungs nopirka gaļu, dārzeņus un gāja atpakaļ. Atnāk mājās, ieiet virtuvē — gultā guļ Marja, galvu lakatā ietinusi.

— Kur tu biji, kur vazājies? — kungs viņai uzsauca.

— Esmu slima, — nepaceldamās aizsmakušā balsī Marja atbildēja.

— Prom no mājas, ja esi slima! Kad visu nakti jā vazājas, tad vesela! Prom!

Marja piecēlās. Lakats, kas sedza viņas seju, noslīdēja uz pleciem. Kungs pat sāka kāpties atpakaļ, kad paskatījās uz viņu, bet Kriste gandrīz iekliedzās. Nevarēja redzēt ne acu, ne mutes, ne deguna — bija tikai viens satūcis, sazilējis gaļas gabals!

— Kur tu esi bijusi? Kas tev gadījies? — izbrīnījies kungs iesaucās.

No pumpām, kas rēgojās virs acīm, tecēja duļķaina sula. Marja drebēja kā drudzī.

— Ak dievs! — kungs iesaucās. — Kas būtu, ja saimnieks vai saimniece tev kaut reiz iesistu — tad tu gan kliegtu! Tūliņ ietu sūdzēties, bet, kad zaldāti visu ģīmi sadauza, tad nekas!

Marja sāka raudāt kā mazs bērns un nokrita atpakaļ, ar lakatu apsegdamās.

Kungs paraustīja plecus, nospļāvās un iegāja iekšā. Kristei uzmācās tādas bailes, ka viņa nedrīkstēja pat pie gultas pieiet: Marjas melni sadauzītā seja stāvēja acu priekšā... «Kas ar Marju noticis? Vai patiesi to izdarījis tas zaldāts, par kuru viņa stāstīja un pēc kura tā skuma?» Žēlums sagrāba Kristes sirdi.

— Kriste mīļā! Pastrādā manā vietā, kamēr es atjēgšos, — Marja ierunājās no lakata apakšas raudošā balsī. — Es tev būšu gaužām pateicīga.

Kristei saskrēja acīs asaras un, ja kundze nepasaukusi istabā, viņa sāktu raudāt. Iekšā pagaidījusi, kamēr kungs iziet, viņa ņēmās lūgties.

— Kundzīt mīļā! Visu darīšu, ko liksiet, tikai nedzeniet Marju projām. Kur viņa ies tik briesmīgā paskatā?

— Kas viņai īsti noticis?

— Visa sadauzīta vienos zilumos!

Kundze aizgāja paskatīties. Marju ieraudzījusi, žēlīgā sievietes sirds neizturēja. Ieteikusi kādu ziedi, viņa aizsūtīja Marju uz šķūnīti.

Kriste teciņus vien gāja, gribēdama visu paspēt, visu padarīt, lai nekavētos darbs, lai Marjai neviens nepārmestu. Pret vakaru nogura tā, ka briesmas! Kamēr kungi dzēra tēju, viņa atlaidās mazliet uz gultas. Salikusi galdā vakariņas, aizgāja pie Marjas uz šķūnīti.

Marja, redzams, gulēja, jo neatsaucās; varēja dzirdēt tikai viņas smago elpu. Kriste atgūlās... Miegs viņai nenāk; Marja neiziet no prāta. Visapkārt tumsa — neredz nenieka! Raugās Kriste tumsā, bet acu priekšā — viņa, Marja, visa sadauzīta ... Aizver acis — arī tad acu priekšā kā rēgs plandās Marja ... Labāk gulēt tāpat... Klusu, nekustēdamās guļ Kriste vaļējām acīm, pa sīkajām spraudziņām iespiežas āra krēslas pelēkās strēles ... Nu tās sāk tumsā šaudīties, ņirbināties... Cik daudz to,

ak kungs! Gluži kā sniegs tā vien plaiksni! Tad uzreiz viss izgaisa... tumsa sašūpojās, kaut kas iečabējās... Tad atskanēja elsas, pēc tam raudas... Kriste piecēlās.

— Marja! Vai jūs?

Sieviete sāka gauži raudāt.

— Ko jūs tā? Varbūt kas vajadzīgs? Es pasniegšu.

— Neko man nevajag, — Marja raudādama atbildēja. — Kriste, nāc šurp. Nāc guli man blakus.

Kriste taustīdamās pārgāja pie Marjas.

— Te, te. Gulies te. Es pavirzīšos.

Kriste nogūlās.

— Kaut tu zinātu, Kriste, cik grūti! — Marja teica, mazliet pagaidījusi. — Kaut tu zinātu, cik grūti! Карее viņš mani pavisam nenosita!

— Pasargi, dievs! Atjēdzieties, ko jūs runājāt! ... Kas jūs tā sadauzīja?

— Ak vai! Viņš, Kriste, viņš, kaut viņu nelabais parāvis! Viņš, nolādētais. Es jau sen manīju, ka viņš pārvērties. Man tika stāstījuši, esot izteicies, ja atrastu kādu turīgu namnieci, šis precētos. Es viņam to pateicu. «Netici, sak, ļaudis melš.» Vai atceries, todien, kad tu atnāci darbā, es aizgāju pie viņa, taču nesatiku, otru vakaru gāju — velti nogaidīju līdz rīta gaismai. Lai dieva sodība nāk pār viņu! Gribēju pamest. Un dažas dienas nemaz negāju. Bet vakarrīt dzirdēju, pērkot gredzenus, it kā viņiem esot jau norunāts. Vakara es turp. Satiku. «Tu,» jautāju, «kam gredzenus pirki?» — «Kas tev par daļu?» — «Kā — nav daļas?» atbildu viņam. «Kam tad ir daļa, ja man nav? Es, sak, visu zinu, lai gan tu slēpies no manis. Nemaz nedomā precēties. Kā dieva priekšā saku — es tev pirti sakuršu!» — «Tu? Tu?» viņš pārskaitās. — «Es! Es!» kliedzu viņam pretī. Kā viņš gāž man pa deniņiem! .. . Tad vēl atvēzējās un pa otriem! . . . Man viss saka griezties acu priekšā ... Nezinu, kas pēc tam ar mani notika, zinu tikai, ka atrados uz ielas.

— Un tādu slepkavnieku lai es mīlētu! — Kriste brīnījās. — Es viņu vēl tiesā iesūdzētu! Kā viņš drīkst ta sist, tā sakropļot!

— Ak Kriste, neko tu nesaproti, — Marja atbildēja, smagi nopūzdamās. — Zini, es ne vien viņam to nekad

neatgādinātu, ka viņš mani tā sakropļojis, ne vien nekad nesūdzētu tiesā, kā suns es viņam rokas laizītu, lai tikai neprecas ... Ak kungs! Cik es gan esmu nelaimīga piedzimusi! Kāpēc tu, dievs, esi devis man tādu nolādētu sirdi? Pati sevi vainoju, pati nožēloju, ka esmu tāda un neko nevaru padarīt. Vai maz esmu viņam visu ko nesusi, maz esmu dāvanas devusi? Pati sev nepērku — viņam nesu! Un tagad redzi, kāda pateicība par to .. . Kriste! Lūdzu tevi un brīdinu: nekad neviena nemīli. Ja tev kāds iepatīk, novērsies un ātrāk bēdz projām! Ja sirdī rodas mīla, apspied, noindē to, tikai nedod tai vaļu! Lai neviens tā nemokās kā es! — Un Marja, pieplakusi Kristei pie pleca, sāka rūgti rūgti raudāt.

Divas dienas Marja nogulēja, trešajā kundze ņēmās rāties:

— Cik ilgi viņa tā gulšņās? Darba daudz, bet šī vārtās. Vajag celties.

Marja piecēlās — ēna tikai no viņas palikusi — tā novājējusi, nobālējusi. Asaras un bēdas, bēdas un asaras katru dienu, katru nakti ikvienu var izkaltēt; tikko kustas pa iekšu, dara kādu darbu virtuvē, bet visu pārējo Kriste. Viņa skrien gan uz tirgu, gan visur citur Marjas vietā.

Sestdienā Kriste atkal satika tirgū Marinu.

— Kāpēc tu neatnāci?

— Šodien pēc pusdienas atnākšu. Katrā ziņā atnākšu, — tā solās.

Kriste pēcpusdienu gaidīja kā dievu. Viņa skraidīja, ķēra, steidza nomazgāt un noslaucīt visu, lai būtu brīva, kad atnāks draudzene un varētu parunāties ar to. Kad viņas pēdējo reizi bija redzējušās? Cik daudz, cik daudz pārvērtību, cik daudz notikumu gadījies kopš tā laika, kad abas, vēl uz laukiem būdamas, uzticēja viena otrai savas slepenās domas un cerības! Darbu darīdama, viņa pārlika, ko teiks, ko neteiks draudzenei.

Nu jau arī pēcpusdiena pienākusi. Kriste visu apdarījusi, taču Marinas vēl nav. Viņa staigā, garlaikojas, reizi pa reizei paraugās pa logu, izskrien pagalmā, aiz vārtiem uz ielas — Marinas nav. Jau vakars klāt,

istabās sāk tumst. «Piekrāpusi Marina,» Kriste domā. «Kā viņa gan iemācījusies mānīties!»

Vakarā kungi kaut kur aizgāja un paņēma bērnus līdzi. Aicināja jaunkungu, tas atteicās, palika mājās. Cik labi būtu, ja tagad atnākusi Marina — nu ir jauki, māja tukša. Neviens netraucētu, varētu parunāties. Taču viņas nav! ... Skumjas sagrābj Kristes sirdi. Kriste nobēdājusies sūdzas Marjai, kura nosalusi un uzkāpusi uz krāsns.

— Šodien redzēju Marinu. Teica, ka atnākšot pēc pusdienas, bet piekrāpa!

— Gaidi vien Marinu! Tā viņa pametīs savu kungu un nāks pie tevis, — Marja atbildēja.

Kristei vajadzēja ticēt Marjas vārdiem. Patiesi, ja Marinai nebūtu neviena, kāpēc neatnāktu? Laikam jau Marja saka taisnību... Ir gan nejauka tā Marina! «Pagaidi vien: gadīsies brīvs laiks, atprasīšos kundzei un pati aiziešu pie tevis. Gan visu noskatīšu. Neko manām acīm nenoslēpsi!» Kriste domā.

Tad uzreiz durvis nočīkstēja un uz sliekšņa parādījās Marina. Baltā katūna kleitā, melnu lastiņa jaku mugurā, apsējusies melnu vilnas lakatu ap galvu — izskatās gluži pēc jaunkundzes vai namnieces, taču ne pēc kalpones!

— Marina! Mīļā! Es domāju, tu piekrāpsi! — Kriste izsaucās un metās draudzeni apkampt un skūpstīt.

— Reiz esmu solījusies, tad arī atnācu. Kaut arī vēlu, agrāk nekādi nevarēju: kamēr visu padarīju un apkopu.

— Atģērbies jel un apsēdies, atpūties, — Kriste aicina draudzeni. Marina sāka atģērbties.

— Kāda tev jaka! — Kriste apbrīnoja. — Un kleita? Skaties vien! Tik glīta tu šinī kleitā! Un kādi auskari? Nemaz vairs neesi tā Marina, kāda biji uz laukiem. Un cik jauki sasukājusies! Kā tev piestāv tā zilā lente, kas matos! Skaties vien! Redzētu tevi mūsu ciemā, nemaz vairs nepazītu! — Kriste trieca, apskatīdama draudzeni gan no priekšas, gan muguras, gan sāniem.

Marina stāvēja virtuves vidū, ļaudamās, lai draudzene viņu apbrīno, lai pajūsmo par rotām, par viņas izskatu. Jau tā slaida, kleitā viņa šķita vēl garāka. Tērps cieši apņēma tievo, lunkano augumu, izceldams platos

plecus, augstās krūtis. Gara kreļļu virtene sārtojās ap kaklu, lociņā mirdzēja liela sudraba monēta, tai sānos divas mazākas. Matu pīnes, caurvītas ar zilu lenti, bija saspraustas uz galvas; iegarenā sārtā seja pauda veselību, acis priecīgi mirdzēja.

— Paskat, cik skaista! Un tu pēli pilsētas rotas, — Marja teica, paskatījusies no krāsnsaugšas.

— Sveicināta, Marja! — Marina uzsauca. — Es jūs nemaz neredzēju. Kādēļ jūs uz krāsns esat uzkāpusi? Kauns vasaru sildīties!

— Esmu, redz, tāda kļuvusi, ka pat vasaru salstu, — Marja nopūtusies atbildēja.

Taču Kriste tikai jūsmo un apbrīno Marinu — pat jaunskungs savā istabā izdzirdēja.

— Ko jūs tā lielāt? — viņš jautāja, pabāzis galvu pa durvīm.

Marina stāvēja viņam tieši pretim, slaida un spēcīga, un raudzījās acīs.

— Ir gan braša meita! — jaunskungs uzteica.

— Jums vajadzētu tādam kļūt! — Marina atbildēja it kā jokodamās, it kā aizvainota, nenolaizdama no jaunā cilvēka acu.

— Ko nu mēs! Sēnalas ar kviešiem nevar līdzināt! — tas atjokoja.

— Pareizi gan! — Marina atbildēja un, uz Kristi paskatījusies, sāka smieties.

Kriste piebalsoja, un abas smiedamās acumirklī pazuda aizkrāsnē.

— Sprigana meita! — Marja teica jaunkungam.

— Kas viņa tāda ir?

— Kam jums jāzina?

— Tāpat vien, gribēju zināt.

— Ziņkāre māc? Lai māc, neteikšu, — tā ķircina.

Jaunskungs sacēla uzacis, paraustīja plecus un aiztaisīja savas istabas durvis. Marina un Kriste, viena otru grūstīdamas, iznāca no aizkrāsnes.

— Aizgāja? — Marina jautāja.

— Aizgāja! — Marja atbildēja.

— Žēl. Es gribēju vēl ar viņu patriekties, — Marina smiedamās atbildēja.

— Ko, vai jums ari ir tāds jaunskungs? — Marja viltīgi jautāja.

Marina papurināja galvu.

— Kaut viņi izputējuši! Visi vienādi, — Marina ar nepatiku atbildēja. Saruna ar to varbūt izbeigtos, ja Kriste neuzplijusies, lai Marina ko pastāsta.

— Ko es tev stāstīšu? Ja arī varētu ko, tad tu tos cilvēkus nepazīsti. Tu labāk pastāsti par laukiem. Kā tur ir pie jums? Vai Gorpina ir vesela, vai pie vīra nav izgājusi? Vai Ivga vēl arvien cīnās pēc Timofija?

Kriste sāka stāstīt par ciemu, par sevi. Marina klausījās, dažreiz pajautādama par vienu vai otru. Marja gulēja uz krāsns un klusēja.

— Nu un vai tev patīk pilsēta? — Marina jautāja, kad bija izrunājušās par laukiem un paziņām.

— Skumīgi... pārāk daudz ļaužu, — Kriste padomājusi atbildēja.

— Bet tev, Marina? — Marja jautāja.

— Man? Ja kāds dotu simt rubļu un teiktu: pamet, Marina, pilsētu un ej atpakaļ uz laukiem — neietu. Un neiešu ... Nekad! Nekad! — Marina runāja, acis zibinādama un ar sārtajām lūpām smaidīdama.

— Paskat, un sākumā taču arī tev, tāpat kā Kristei, bija skumīgi?

— Pagaidiet mazliet, ari Kriste iedzīvosies. Atnāks svētki. Būs izpriecas, vizināšanās... Ielas ļaužu pilnas, cilvēki kā ūdens plūst... Un visi dārgos svētku apģērbos ... Nevar ne noskatīties!

— Kristei nepatīk pilsētas modes, — Marja teica.

— Kristei? — Marina iesaucās. — Tas tāpēc, ka nekad nav tās valkājusi.

— Kā neesmu valkājusi? Valkāju, — Kriste sameloja.

— Kad? Nu, uzposies, mēs paskatīsimies.

— Negribu.

— Marja! Celieties un apģērbsim viņu, — Marina iesaucās, uzlēkdama kājās.

— Negribu! Negribu! — Kriste vicināja ar rokām.

— Nu nē! Kādas blēņas! Tu negribi, bet mēs gribam paskatīties. Marja! Celieties augšā! — Marina smējās.

Marinas jautrība pielipa arī Marjai: iekritušās, skumjās acis lēni iekvēlojās, bālā seja piesārta, uz lūpām

rotājās smaids. Kriste pielēca kājās un gribēja ieskriet kungu pusē. Marina dzinās viņai pakaļ.

— Nebēdz, nekur tu netiksi! — Marina turēja Kristi.

Kriste spuriņā jās pretī.

— Kriste mīļā! Manis dēļ! Nu, izdari man par prieku, — Marina lūdzās.

— Ko lai es izdaru tevis dēļ?

— Uzposies. Mēs paskatīsimies; tu pati redzēsi, cik jauki.

— Ja nu kungi uzreiz atnāk?

— Un tad? Atnāks — paskatīsies! — Marina teica.

— Kad tie vēl atnāks! Desmit reižu var saposties un nokopties, — Marja piebilda.

— Marja, mēs viņai vispirms sasukāsim matus, — Marina rosījās. — Sēdies! Sēdies te, uz gultas gala, es tevi sasukāšu. Kur ķemme?

Kamēr Marja meklēja ķemmi, Marina atpina Kristes bizes. Biezie mati vilnī krita vai līdz zemei.

— Ir gan tev mati! Ai, cik skaisti! — Marina teica, vilkdama ar ķemmi pa matiem. Viņai vajadzēja pat mazliet atkāpties, lai izsukātu — tik gari tie bija. Nolīdzinājusi Marina tos sadalīja divās daļās, vēl pasukāja un tad sapina pīnēs, rokas resnumā, tās noslīdēja no pleciem līdz gultai. Kamēr Marina sukāja un pina, Marja stāvēja Kristes priekšā un priecājās, ka mati, kas agrāk šā un tā bija saspraudīti, tagad tik daiļi apvij galviņu, ka ne acu no tās neatrausi. Kad Marina aplika pīnes ap galvu, pakausī sasējusi mezglā, Kristi vairs ne pazīt nevarēja! Mazās austiņas, kuras līdz šim sedza matu šķipsnas, tagad bija atsegtas un smaidīt smaidīja; uz ausīm, uz pakauša nerēgojās un nenokarājās neviena pinka— viss bija tik gludi un līdzeni pieglausts. Marina bija ļoti centusies. Ne visai augstā, taču platā un baltā piere bija atbrīvojusies; uz tās kā divas dēles melnoja uzacis. Un seja bija kļuvusi it kā garāka vai arī uz leju šaurāka — uz reiz nevarēja atjaust. Tā Kriste bija pārvērtusies.

— Ai, cik jauki! Ak kungs, cik jauki! — Marina paskatījusies iesaucās. — Dodiet spoguli, lai viņa pati paraugās un pasaka.

Marja iesteidzās istabās pēc spoguļa.

— Raugies! — viņa teica pasniegdama. Marina to pagrieza pret gaismu. Kristei acis vien iemirdzējās.

— Nu, veries! Vai es tev neteicu? Nu paveries! — Marina čivināja. — Un te vēl aiz pīnes vajag kādu ziedu. Vienu sārtu ziedu!

Marja brīnījās par Marinas prasmi.

— Tu esi meistariene, Marina! īsta meistariene!

— Tagad nomet sitās lupatas un uzvelc... Kas tev ir? — Marina jautāja.

— Svārki, ņieburs, — Kriste atbildēja.

— Ja pie ņiebura būtu izšūts krekls.

— Man ir, tūliņ, — Marja aizsteidzās un ātri vien no kambarīša atnesa smalku izšūtu blūzi.

— Ko, vai šis krekls jā velk nost? — Kriste iesaucās. •— Negribu!

— Velc virsū! —Marina ieteica un, paņēmusi kreklu, uzmeta to Kristei pār galvu. Garais krekls kā maiss apsedza augumu, izšūtā apmale noslīdēja līdz zemei. Marja un Marina sāka smieties.

— Nu tikai vajag ienākt jaunkungam! —Kriste teica.

— Kam viņš mums vajadzīgs! Saposīsimies — tad lai paskatās, — Marina atbildēj a^ uzrotīdama un spraudīdama kreklu ap vidukli. — Ātrāk apvelc svārkus! — Marina nerimās. Viņas rosījās, it kā nez kur steigtos... Nu jau arī svārki ar sarkanu svītru uz sāniem aptver apaļo, nelielo augumu.

— Tagad apliec ņieburu, — Marina izrīkoja.

— Stāvi taisni!

Kā skroderis, uzvalku pielaikodams, to rausta un glauda, tā Marina grozīja Kristi. Nu bija viss gatavs.

— Tagad paskaties! — Marina iesaucās. Marja turēja spoguli.

— Pag, vēl kas trūkst! — Un Marina ātri norāva no sevis krelles un aplika Kristei ap kaklu.

— Tagad nu gan! — viņa noteica, sānis atvirzīdamās. Gan seja, gan acis viņai dega, vērojot, cik jauka Kriste ir šinī tērpā.

Meitene patiesi bija daiļa. Neliela, apaļīga — viņa izskatījās nevis pēc lauku puķes uz gara kāta kā Marina, bet pēc košas dārza mārrozītes, kuru uzraudzījušas modras acis un tik rūpīgi kopušas meitenes nenogurdināmās rokas, izravējot katru nezālīti, ik rītu un ik vakaru aplaistot. Tumšā galviņa ar skaidrajām acīm, melnajām uzacīm un sārtajām lūpām kā skulptora veidota slējās uz slaidā, ar krellēm un monētu lociņu apvītā kakla, seja sārtojās, smaidīja, acis mirdzēja, veselība un prieks raudzījās no tām. Baltās, izrakstītās piedurknes spraucās laukā no tumšā ņiebura kā ziedu pušķis, bet katūna lindraciņi ņirbēja sarkanos ziedos kā zālaina meža pļava.

— Nu, skaties! Skaties! Skaties! — Marina sauca, pa jokam iebukņīdama Kristei pa plecu. — Teici, ka nebūs glīti. Vai skaistāk vēl iespējams? Nemūžam uz laukiem tā nevar apģērbties. Vai ne, Marja?

Marja stāvēja, skatījās un nezināja, pie kā apstādināt acis.

— Tā ir. Lūk, ko nozīmē, kad piestāv, — viņa teica nopūzdamās, it kā atcerējusies sen pagājušos gadus, kuri vairs neatgriezīsies.

— Paskaties jel, papriecājies par sevi! — Marina nelika Kristi mierā. Marjai iekvēlojās acis.

— Zini ko, Kriste? — viņa klusu iesāka. — Ieej pie jaunkunga.

— Dievs pasarg! Izdzīs vēl!

— Nē, neizdzīs. Tīšām ieej, redzēs, vai pazīs, — Marina arī piebilda.

— Vai zini, ko izdari? — Marja deva padomu. — Ieej un saki: kungs un kundze lūdz, lai ierodoties pie viņiem. Ja viņš jautās — kādi, saki — vai tad jūs nezināt? Nu, tie, pie kuriem jūsējie aizgāja viesos.

— Ej, Kriste! Ej, mīļā! Ej, māsiņ! — Marina nelikās mierā.

Kriste saņēmās. Paspēra vienu soli, otru, pagriezās un iesmējās.

— Tikai nesmejies.

Kriste paspēra vēl soli, noslaucīja muti, atskatījās un, satvērusi rokturi, atvēra durvis. Marja un Marina apstājās pie stenderes.

— Labdien! — Kriste sveicināja.

— Labdien! — jaunskungs atņēma, pacēlis acis no grāmatas.

— Kungs un kundze lūdza, lai ierodoties pie viņiem.

Kāds kungs un kundze?

§— Ai, vai tad jūs nezināt? — Kriste smaidīdama runāja savu.

Marina iespurdzās, Marja iegrūda viņai dunku sānos un, atstūmusi viņu nost, pabāza galvu pa durvīm.

— Kā es varu zināt? — jaunskungs teica.

Tur ir arī jūsu kungi... — Kriste turpināja.

‘— Nu jau ir vēls, — jaunskungs paraudzījās mazā pulkstenītī. — Pasveicini un pasaki paldies. Teic — nolicies gulēt.

— Ai Marja! Ai, nevaru! Ai, neizturēšu! — Marina čukstēja, ar roku muti aizbāzusi. Smiekli viņu kratīja, smacēja, plēsa pušu.

— Tā arī pateikt? — Kriste jautāja.

*— Tā pasaki.

— Tad ardieviņu.

— Staigā vesela.

Tikko Kriste bija pagriezusies, lai ietu laukā, ka Marja un Marina sāka skaļi smieties.

— Ha, ha, ha! Ho, ho, ho!... Nevaru izturēt! Vai-i-i! — skanēja virtuvē un spiedās pa durvīm iekšā jaunkunga istabā.

— Kas tur ir? — viņš nomurmināja un, pateicis «hm», devās uz virtuvi.

Marina un Marja aiz smiekliem bija nokritušas uz gultas, Kriste arī neizturēja. Tikai tagad jaunskungs saprata, ka ticis piemuļķots, un sāka smieties.

— Tad, lūk, kur tā vēsts atnesēja! — viņš iesaucās, ar galvu pamājis uz Kristes pusi.

Marina izskrēja virtuves vidū un kā negudra sita plaukstas, skaļi smiedamās. Marja, uz gultas pakritusi, smējās aizgūtnēm, vēderu turēdama.

— Ai, nāc taču šurp! Nāc šurp, svešzemju sūtne! — jaunskungs jokojās, pastiepdams roku, lai satvertu Kristi.

Kriste būtu atlēkusi sānis, taču Marina pagrūda no muguras, ka tā gandrīz sagrūdās ar jauno cilvēku. Viņš satvēra meiteni pie rokas un ieveda savā istabā, lai apskatītu.

— Paskat, cik jauka! Paskat, cik skaista kļuvusi! —• viņš uzlielīja Kristi, papliķēdams ar savu nelielo, balto roku tās tuklo vaigu. No šī pieskāriena Kristei pietvīka seja, asinis saskrēja galvā. Sirdī pēkšņi iekvēlojās saldas un nemierīgas jūtas, — tā uzliesmo deglis, kad tam pieliek sērkociņu. Jaunkunga roka silda, glāsta. Kriste sarkana kā magone nolieca galvu uz vieniem sāniem un ar zodu piespieda tā roku sev pie kakla. Viņa izdzirdēja, kā sirds sākusi dauzīties, sajuta, kā spraigā elpa augstu cilā kvēles pilnās krūtis.

— Jauka! —to viņš pateica tik maigā balsī, ka Kriste pacēla galvu.

«Vai viņš ko teica vai neteica?...» Viņu acis sastapās. Caur zilo briļļu stikliem kā melnas ogas raudzījās viņa redzokļi: tie meta kvēlojošas dzirkstis; Kristes acis dega liesmās... Elpa krūtīs vēl vairāk aizrāvās, asinis sitās sejā tik strauji, ka ausīs sāka džinkstēt. Kriste kā dzelta atlēca atpakaļ un izskrēja virtuvē.

— Ko viņš teica? Ko teica? — Marja un Marina čukstus jautāja. Kriste nespēja runāt... Viņai sirds tik gauži dauzījās un pukstēja.

— Nē, ar jums nevar sarunāt! — jaunskungs skaļi noteica, grāmatu aizvērdams. — Labāk nāciet šurp, padziediet dziesmas. Kas prot?

— Kriste prot! — Marina iesaucās.

— Es neprotu, — galvu nodūrusi, Kriste klusu atbildēja.

— Nu, ko tu runā! Kā tad neproti? — Marina gribēja pierunāt. — Prot, prot, — viņa stāstīja jaunkungam.

— Kriste! Ko tu tā? Paskat, cik kaunīga! Nāc padziedi kaut vienu, es paklausīšos. Man patīk vienkāršas dziesmas.

— Es taču neprotu, — Kriste atgaiņājās.

— Ievedīsim viņu! — Marina iesaucās un reizē ar Marju satvēra Kristi pie rokām un ierāva istabā.

Jaunskungs, paķēris krēslu, nolika pie sava, nosēdināja Kristi blakus. Kriste sasita plaukstas un sāka smieties ... Viņa sēž tam blakus! Nesen vēl te bija sēdējusi kundze ... Dīvaini dīvaini! Marina ar Marju, noliekušās pār krēslu, kur Kriste sēž, raugās gan uz vienu, gan uz otru un saskatās savā starpā; meitene jūt, ka viņu acis smejas... Kļūst smacīgi, māc gurdenums, kaut kas aizžņaudz rīkli, sirds pamirst. Viņa uzlēktu, aizskrietu, taču jaunais cilvēks tur pie rokas — nelaiž. Un tai vietā, kur pieskaras viņa pirksti, asinis pulsē, dreb dzīsliņa.

— Kādu proti, Kriste, stāsti vai dziedi. Es pierakstīšu. — To pateicis, viņš paņēma papīru un spalvu.

Iestājās klusums. Jaunskungs gaida. Kriste klusē pārlikdama: kādu varētu? Domas galvā tā sajukušas, dziesmas cita ar citu tā sapinušās, ka viņa nevienu tā īsti nemaz neatceras. Kaut jel Marja un Marina nekarājušās virs galvas, jo viņa jūt abu karsto elpu, viņu nepacietīgās gaidas.

— Es taču neprotu! — Kriste iesaucās, līdz asarām nosarkdama.

— Nu, atkal — nemāku!... Esi jel tik laipna, — jaunskungs lūdz.

— Nudien, Kriste! — Marina viņai piegrūda pie sāniem.

— Ai, es smoku nost! — Kriste smagi nopūtās.

Atkal klusums, atkal visi gaida.

— Nu, vai labi? — Kriste iesaucās un sāka smieties. Aiz viņas Marina un Marja; jaunskungs saduga.

— Neviena tā ij nedziedās? — viņš īgni jautāja.

— Lai Marina pirmā... man trūkst elpas, — Kriste atbildēja.

— Dziedāt neprotu, es skaitīšu, — Marina bija ar mieru.

Kriste acumirklī pielēca kājās un izskrēja virtuvē. Marina nosēdās blakus jaunkungam, paliecās, uzlika roku uz viņa krēsla, it kā gribētu apkampt.

— Kādu vēlaties? Par Gricju zināt? — viņa jautāja.

— Nē, nezinu.

Marina sāka skandēt dziesmu par Gricju. Istabā kļuva tik klusu, varēja dzirdēt pat mušu lidojam, skanēja tikai Marinas balss, dziesmas vārdus izsakot, un skrapstēja spalva, ātri ātri pierakstot... Kriste uz pirkstgaliem iegāja atpakaļ istabā un nostājās pie Marjas. «Palūk, Marina skandē,» viņa domāja, «un tik droši, tik labi, bet es nevaru. Kauns... No kā? Ai, cik aplama esmu!...» Un viņa saņēmās. Tiklīdz Marina beigs, Kriste pastāstīs par meiteni un atraitni. Viņai tā patīk šī dziesma!

Marina pabeidza.

— Rakstiet citu! Ātri, — viņa iesaucās.

— Sēdies jel! — Marina pielēca no krēsla.

— Sēdi, sēdi. Es no šejienes.

Un sāka skandēt. Sākumā klusu, vārdi raisījās ar pūlēm, viņa sarka, apstājās, padomāja... Jo tālāk jo mēle kļuva drošāka, atmiņa noskaidrojās, balss pieņēmās ... Viņa raudzījās, kā tas raksta: spalva ātri skraidīja pa papīru, steigdamās līdzi viņas vārdiem; rinda pēc rindas it kā peldēt izpeldēja no spalvas un līdzeni gūlās uz papīra.

Neej, meitiņ, pie atraitņa, —

Ļauni tev kiāsies! —

skan pār visu istabu viņas jaunā balss. Visi dziļi nopūtās pie šiem vārdiem, it kā teiktu: tiesa, tiesa! Šķiet, arī jaunkungam dziesma patika: acis viņam mirdz, sejas muskuļi tikko jaušami nodreb.

— Viss! — Kriste pabeigusi iesaucās.

— Ak, cik skaista! — jaunskungs teica, spalvu nolikdams. — Redz, un sacīji, ka neprotot, — viņš pārmeta Kristei.

— Nu, viņai to tik daudz, — Marina teica, pieskardamās jaunkungam, — ka ne saskaitīt!

Jaunskungs šķībi paskatījās uz Marinu; šķiet, viņam nepatika tāda pieskaršanās. Bet kas Marinai par to? Viņa nemana greizos skatienus. Jaunkunga svaigā seja, klusā, maigā balss tā velk pie sevis. Marina vēl vairāk noliecas; abu pleci saskaras, viņas roka guļ uz tā muguras. Kailo kaklu grozīdama un acis nenovērsdama, viņa triec bez apstājas... Viņai ļoti patīk papļāpāt! Viņa stāsta, kādas dziesmas Kriste dziedājusi uz laukiem un cik tās visas ir jaukas!

— Jūs tikai palūdziet, viņa visas noskaitīs.

— Labi, labi, — jaunskungs atbildēja viebdamies. — Lai paliek citai reizei, tagad esmu noguris.

— Nu, pietiks! Jāiet, — Marina sāka posties mājup.

— Pagaidiet, — viņš iebāž roku kabatā. Izvilka divdesmit kapeikas, sniedza Kristei.

— Kam to? — viņa nesaprata.

— Ņem! — viņš uzstāja.

— Kāpēc? — Kriste skaļi iesaucās.

— Ņem taču, dumjā! Tas par dziesmu, *— Marja sacīja.

— Negribu! — Kriste samulsusi atbildēja un iesteidzās virtuvē.

Jaunskungs paraustīja plecus, uzmeta lūpu:

— Ir gan jocīga! — Marina pasmējās. — Dodiet man, dodiet, es ņemšu.

Jaunskungs negribīgi atdeva. Marja, nojautusi, ka draudzīgā ciemošanās izjukusi, aizsteidzās pie Kristes, palika tikai Marina.

— Paldies! — viņa trieca, grozīdama monētu rokā. — Šo naudu neparko neizdošu ... neparko! Iedošu meistaram, lai pieliek austiņu, noderēs rotai. Paskatīšos uz monētu — un jūs atcerēšos! — Marina klāstīja, acis zibinādama.

— Labi, labi, — viņš dobji atbildēja.

— Kāpēc tu, dumjā, neņēmi? — no virtuves atskan Marjas balss. — Jaunskungs apvainojās!...

— Vai esmu salīgusi dziesmas teikt? — Kriste iesaucās tik skaļi, ka jaunskungs satrūkās.

— Kas tur ir? — Marina jautāja un izsteidzās virtuvē. Jaunais cilvēks aizvēra durvis un sāka staigāt pa istabu.

Kristes valdzinošais daiļums, viņas jaunība bija satraukusi vīrieša asinis, iekveldinājušas tās... Kā viņš būtu to apkampis! Cik cieši būtu pieplacis pie viņas karstā, apaļā vaiga, piespiedis viņu pie savām krūtīm! ... — Uh! Ir gan vilinoša! — viņš teica, atmājis ar roku. Viņa acis dega, elpa, smaga, karsta elpa lauzās no krūtīm... Viņš sāka vēl straujāk soļot pa istabu... Tramīga kā kalnu kaza!... Arī naudu, aplamā, negribēja ņemt... Un te vēl tā padauza pagadījusies! ... Tā nu gan ir nekautrīga! «Monēta piemiņai,» viņš domās to izmēdīja. — Nu, protams! — viņš skaļi teica un apsēdās uz krēsla, lūpas kodīdams. Viņam bija nepatīkami, nepatīkami, ka Kriste nav viena pati nākusi, bet kopā ar tām... «Ak šīs meitas!» viņš gandrīz vai skaļi iesaucās un uzlēca kājās.

— Kriste! Dodiet ūdeni! —viņš pasauca caur durvīm. «Vismaz vēl paskatīšos uz viņu,» viņš domāja un skābi saviebās, kad ūdeni ienesa nevis Kriste, bet Marja.

— Un Kriste kur palika?

— Pie draudzenes.

Viņš ar karstām lūpām pieplaka pie vēsā ūdens.

— Nu, esi gan tu iekvēlinājusi jaunkungu,_— Marja teica, virtuvē iznākusi, — pilnu glāzi vienā rāvienā iz-tempa!

Kriste sēdēja uz lāviņas un klusēja, arī Marina klusēja, apmetusies uz gultas.

— Ko jūs tā sadrūvējušās? — Marja jautāja, uz meitenēm paskatījusies.

— Ai, man taču laiks mājās iet! — Marina iesaucās un, kājās uzlēkusi, sāka posties.

— Arī mums ir jaunskungs, nemaz nedomā! — viņa ģērbdamās teica Kristei. — Un cik veikli spēlē vijoli! Atnāc kādreiz, es palūgšu, viņš mums uzspēlēs.

— Še kakla rota! — Kriste, noņemdama to no kakla, pasniedza Marinai.

— Nevajag. Kad atnāksi — atdosi. Vai dzirdi — atnāc. Ardievu!

— Ir gan traka pēc vīriešiem! — Marja sacīja, kad Marina bija izgājusi priekšnamā.

Kriste, pavadījusi draudzeni līdz vārtiem, atgriezās skumja, sadrūmusi. Viņa bāra sevi par šovakaru. Vai labāk nevarēja dzīvot pa virtuvi, taču nē: nelabais trieca iekšā. Kas tur bija jāmeklē! Bet Marina aizskrien priekšā: «Dodiet man!» Tā vien lien acīs, tā vien pieglaimojas! ... Bet viņa, vai viņa pati labāka? Izgreznojās un ielīda pie sveša... Kriste dusmīgi rāva nost apģērbu, kurš nesen bija tā paticis, raustīja bizi, to atpīdama ... Uz rītdienu negribējās ne kripatu atstāt no šodienējā, lai nekas neatgādinātu.

Nolikusies gultā, viņa ilgi nevarēja aizmigt, grozījās no viena sāna uz otru, tomēr galvā lien dažādas domas, tinas ap sirdi, meklē kur piestāt, lai ievainotu dziļāk, lai iedurtu sāpīgāk.

Grigorijs Petrovičs Procenko, trūcīga ierēdņa dēls, pēc skolas beigšanas drīz vien iestājās dienestā. Nu Jau desmit gadu pagājis, kopš tēvs viņu pavadīja no mājas uz pilsētu pie pazīstama dienesta biedra ar vēstuli un šādām tādām mantiņām, kuras sagādājusi vecā māte. Jauneklim tad bija apritējuši septiņpadsmit gadu. Negribējās toreiz braukt uz guberņas pilsētu darbā, gribējās mācīties, iestāties ģimnāzijā. Kāda lielkunga dēls mācījās ģimnāzijā, un, ja abiem gadījās vasaru satikties, Grics nevarēja vien beigt apbrīnot tā zilos svārkus ar sudraba tresi un cepuri ar burtiem baltā vainadziņa vidū, un, kad lielkunga dēlēns ņēmās stāstīt par dzīvi ģimnāzijā, kā viņi tur satiekot savā starpā, kā mācoties un pļāpājot svešās valodās, — Grics muti vien tikai plāta un brīnās par vaļīgo un jautro dzīvi, par ģimnāzistu izpriecām un izdarībām: acis tam mirdz, nemirkšķinot, nenovērsdamies tas raugās uz biedru, bet pašās acu dzīlēs deg skumjas un dusmas... Un, kad biedrs apklust, Grics smagi un dziļi nopūšas un neatlaižas, liek, lai vēl stāsta. Kad biedrs aiziet, Grics nolien kādā nomaļā stūrī un klusībā atceras dienā dzirdēto. Ļoti gribējās mācīties, bet ko tu padarīsi? Viņš pats redzēja, ka ar tēva ienākumiem tālu nevar tikt: bez viņa tam uz kakla vēl bija trīs dēli un divas meitas; visus vajag nostādīt uz kājām, visiem dot jel kādu izglītību un tā arī viņam pēc skolas beigšanas neklājās dzīvot tēva maizē, bet vajadzēja pašam pelnīt. Un kur lai pelna sev maizi ierēdņa dēls? Tikai viens ceļš — dienests. Tā arī Grics saposās iestāties darbā.

Viņš sāka savas dienesta gaitas toreiz, kad pagājušo laiku labāko cilvēku smagajās ciešanās izauklētās slepenās idejas gaidīja savu kārtu, lai izlauztu ceļu dzīvē. Tā bija agrīna rītausma pēc drūmas nakts, lielu cerību, lielu gaidu laiks. Neviens vēl nezināja, kas būs, bet ikviens redzēja, ka turpmāk tā dzīvot vairs nevar, ka vajadzīgi jauni pārkārtojumi, jāizdomā kas jauns, labāks. Ierēdņu patvaļas, kukuļņemšanas un spaidu laiks beidzās, tautā arvien vairāk un vairāk atskanēja kurnēšana par nekārtībām. Dzimtļaužu vidū klīda slepenas baumas par ilgoto brīvi. Tā nebija nejauši paklīdusi valoda, ko sulaiņi noklausījušies no kungiem un saimes ļaudis iznēsājuši pa ciemiem, — visā valstī, visā pasaulē par to skaļi runāja. Jau guberņu pilsētās pulcējās kungi, lai apspriestos, kad un kādu brīvību dot tam dīkdienim zemniekam... Tie bija gan dobji vaidi, gan apspiesta dziesma; šo lielo vaidu dziesmu galvenie dziedātāji bija ierēdņu kārtas ļaudis — cara kalpi, dažkārt no viņu puses nāca ierosme, kas iepriecēja dzimtcilvēku zemnieku. Labākie ļaudis, kuri līdz šim bija vairījušies no nelietīgās ierēdņu slakas, tagad pamazām sāka dienestā izvirzīties, izspraukties, lai neizlaistu no savām rokām pasākumu, neatdotu to svešās, niecīgās rokās. Daudz tie savās jaunības dienās bija pārcietuši, rūgtās domas ne vienu vien grumbu bija ievilkušas to platajās un augstajās pierēs. Līdz šim tie bija pulgoti, novārtā likti. Tagad tos aicināja. Kā lai neatsaucas? Kā lai nepiedalās, ja ir tādi, kas, pa aplinku ceļiem ielavījušies, var pīšļos izputināt, izniekot viņu lielo darbu. Tie atsaucās... Un savu mājas svārku pārmainīja pret ierēdņu mundieri. Tiesa, tie pagaidām bija tikai pīlāri, vientuļi darboņi, kurus varēja uz pirkstiem saskaitīt. Tomēr vecie ierēdņi sarosījās, sāka šķendēties: «Kā? Nekur nav kalpojis, neko nav redzējis un uzreiz ieņems tādu vietu? Nē, negaidiet neko labu, nekas nebūs!...» Un sākās slepenas intrigas un piesiešanās... Darboņi nenobijās, viņi aicināja palīgā jaunos. Radās brīvas, labi atalgotas vietas, kurās ielika bezūsainus jaunekļus vai arī pavisam jauniņus skolotus zēnus, bet apgāja kādu bārdaini, kas trīsdesmit gadu bija nīcis pie kantora galda. Kopš tā laika sākās naids un cīkstēšanās. Vecie klaigāja: pienapuikas! Jaunajie lamāja vecos par ierāvējiem, nejēgām. Uzliesmoja ienaids starp vecajiem un jaunajiem. Sis ienaids un cīņa norisinājās ne vien ierēdņu vidū, tas atbalsojās arī citās dzīves jomās, iespiedās pat ģimenē. Dzimtcilvēks nelieca muguru kunga priekšā, strādnieks nezemojās uzņēmēja priekšā, dēls dažbrīd neklausīja tēvu: visi, par brīvību padzirdējuši, sacēlās kājās un uzstādīja savas prasības. Tas bija liela trokšņa, vēl lielāku sadursmju laiks; visi sasprindza spēkus, lai gūtu virsroku. Jaunie uzvarēja un... drīz jo drīz paši novecoja ... Dzīve traucās kā vējš!

Grigorijam Petrovičam arī iznāca sastapties ar veco kārtību: priekšnieks bija liels ierāvējs un vēl lielāks brīvības ienaidnieks. Viņam patika, lai viņa priekšā visi trīcētu un drebētu, kristu ceļos, zemu locītos. Bieži vien viņa balss iestādē rībēja kā pērkons, lai tikai mazajiem iedzītu bailes. «Kur bijāšana, tur dievs un miers!» viņš vienmēr daudzināja. No lielā priekšnieka ņēma priekšzīmi tie, kas stāvēja zemāk; visi viņi sev pakļautos turēja nostāk. Ar mazo ļautiņu izdarījās pēc patikas: par sodu atņēma zābakus, lika dežurēt nedēļām ilgi, pierakstīja, cik reižu katrs gājis laukā. Grics ir baidījās no šās kārtības, ir ienīda to. Uz ielas viņš vēroja ģimnāzistu bariņus; zēni pulcējās ap skolotāju, jautri sarunājās, jautādami tam gan šo, gan to. Tas atbildēja nevis kā priekšnieks, bet tā, kā vecāks pieredzes bagāts biedrs atbild jaunākiem. Visi priecīgi klausījās, smējās, jokoja. Gricu māca skaudība, raugoties uz viņiem... Tur ir dzīve, tikai zem zilajiem svārkiem pukst sirds. Bet šeit? Viņa sirds noplaka, tiklīdz viņš pievērsās savai sabiedrībai. Iekvēlojās naids, mocīja skumjas; jaunās asinis pulsēja kvēli, sitās galvā. Jaunatne vienmēr tiecas pēc brīves, ienes dzīvē citas domas, lolo citas cerības — svin savu pavasari... Lai izglītotu sevi, viņš pēc biedru ģimnāzistu ieteikuma lasīja grāmatas. Tās stāstīja par cilvēka tiesībām un par gribu iekarot šās tiesības; par dzīvniekiem un cilvēkiem, par pasauli un tās mūžīgajiem likumiem. Grics nevis lasīja, bet rija šo grāmatu saturu, uztvēra visu, ko izplatīja iespiestā vārda plašā straume, pieņēmās gudrībās. Viņa dzīve sašķēlās, sadalījās divās daļās: vienā pusē — netīkamais darbs, kas deva iztiku, apslāpēja garu; otrā pusē — grāmatas, gudras valodas jauniešu pulkā, kas viņu iedvesmoja. Taču pēc rakstura viņš nebija ne spēcīgs, ne izturīgs; viņš nebija no tiem, kas, reiz ko ieņēmuši galvā, kalpo tam visu mūžu, kas gatavi nostāties pret visu pasauli un aizstāvēt savas domas, savu ticību; tie ir cīnītāji, tie ir karotāji! Viņš nebija tāds. Viņam bija vājš, piekāpīgs raksturs: viņš, kā saka, vēlējās nesadauzīties, ja gadītos pakrist, dzīvot tā, lai vilki būtu paēduši un kazas dzīvas. Viņš vēlējās, lai arī darbā būtu tāda kārtība un tādas biedriskas attiecības kā ģimnāzistu starpā. Bet, ja nu tā nav, — ko tu padarīsi? Nevar taču viens pats nostāties pret visiem?! Viņš samierinājās ar savu likteni; vieniem piebalsoja, citu priekšā klusēja; ar jauniem smējās par veciem, veco pulkā nerunāja. Tas viss nāca viņam par labu: jaunatne uzskatīja viņu par savējo, vecie šo rāmo klusētāju arī neaiztika. Starp divām naidīgām nometnēm vienmēr mēdz būt šādi ļaudis: viņi kalpo gan vieniem, gan otriem un abus krāpj. Lai vieni cerē, bet otri lai neuzskata par ienaidnieku — viņam no tā gan labi, gan silti: ķeries, zivtiņ, maza un liela!

Taču šai ziņā Grics neizrādīja lielas spējas. Vai nu liktenis tās viņam nebija devis, vai arī nebija pienācis viņa laiks. Viņš nedzinās pēc mantas. Viņam patika dziesmas, dejas, rotaļas; un reiz nu tolaiku jaunatne šīs izpriecas nicināja, uzskatīdama tās par necienīgām, tad viņš, nakti uzjautrinājies vecāku ļaužu sabiedrībā, līdz nemaņai nodejojies un izsmējies cik uziet ar jaunkundzēm, nākamajā dienā, saticies ar jauniešiem, izsmēja gan šīs dziesmas, gan dejas. Viņam ļoti patika patērzēt un patriekties. Dzīvodams divkosīgu dzīvi, pielāgodamies kā vieniem, tā otriem, viņš pats kļuva noslēgts un viltīgs. Vai viņš vainīgs? Dzīvot katram gribas; un vai tad Grics būtu izņēmums un pēc dzīves netiektos? Viņš ir neievērojams cilvēciņš, tādu iznīcināt tīrais nieks ... tēvs un māte nabadzīgu ļaužu... Ka nu gribi, bet upei pāri jātiek . . . Vajadzēja liekties, vajadzēja, līdzīgi zalktim, līst pa zemi. Un jau tā reiz Grics par mata tiesu tikai izvairījās no nelaimes.

Tā laika jaunatne pirmo reizi bija izgājusi lielajā druvā, kuru dēvē par dzīvi, bruņojusies tikai ar savu gribu un jauneklīgo, nebēdnīgo kvēli. Nebija viņiem skolotāju, kas rādītu, kurp un kā iet, nebija iemītas takas, neviens ne reizes pa to vēl nebija staigājis. Pašiem vajadzēja to nolīdzināt, lai ietu uz priekšu. Viņi tiecās aizņemt nevis kādu vienu maliņu, bet uzreiz visu lauku; vienā vietā vajadzēja iet cīņā, citā — uzkrāt spēkus ... Radās uzreiz nevis viens, nevis divi, bet desmit virzienu. Reizē ar tautas brīvību radās arī mīlestība uz mazo brāli, radās mīlestība uz tautu. Tautmīļi pulcināja ap sevi daudz visādu ļaužu. Lai pareizi rīkotos, vispirms vajadzēja pazīt tautu, uzzināt, ko tā grib, ko tai vajag. Līdz šim tauta bija redzēta tikai kunga sētā, bet tagad to vajadzēja iepazīt visur: laukos, druvā, tās grūtajā darbā, jautrās rotaļās, sadzīvē, kā arī ģimenē, tās priekos un bēdās ... Dziesma., teiksma, sakāmvārds gluži kā slepeni pazemes pagrabi glabāja daudz tautas asaru, viņas slepenās cerības, domas. Būtu labi šīs dziesmas, teiksmas un sakāmvārdus savākt, pierakstīt — iznāktu grāmata, kas stāstītu par lielu dzīvi, lielām bēdām . .. Grics, to uzzinājis, tūliņ pierakstīja četras savas saimnieces kalpones dziesmas un atdeva tās garamantu vācēju biedrībai. Viņu tencināja, ieteica pameklēt vēl, visu pierakstīt. Tas nu tā, taču blakus brīvei visi redzēja drausmīgo tautas tumsību. Te vajadzēja iedegt kaut mazu gaismu, izkliedēt, izgaiņāt to biezo tumsu, kura sedza ne vien ciemus, bet dažbrīd arī turīgu pilsētnieku mājokļus ... Radās svētdienas skolas. Arī Gricu aicināja būt par skolotāju vienā no tām. Grics aizbildinājās: laika neesot un nezin vai spēšot. Viņš saprata — tas ir darbs, un pēc tā varēs spriest, kurā pusē viņš stāv. Kauns atteikties un bail piekrist. Viņš bija ar mieru piedalīties tikai vakara stundās. Vakaros ir brīvs laiks, un tad jau arī neviens neredzēs, kur viņš iet un ko dara. Skolas pastāvēja īsu laiku, kas zina, vai tās atnesa kādu labumu un vai ko paveica, tikai veči pasteidzās tās nopelt — tur pulcējoties sazvērnieki, kas sludinot, ka dieva nav un priekšnieku nevajag. Nepagāja ne gads, kad skolas slēdza; dažus skolotājus saņēma ciet, izsūtīja. Grics ne dzīvs, ne miris sēdēja un gaidīja, ka nupat atnāks arī pēc viņa un tad . .. jāsaka visam ardievas uz mūžu! Pie viņa patiesi arī atnāca un, atraduši pierakstītas tās pašas četras no kalpones dzirdētās dziesmas, paņēma tās līdzi... Tad nu gan viņš nobijās un dabūja vai trieku ... Kas var zināt, varbūt uzskatīs, ka nekā ļaunāka par šīm dziesmām nav un varbūt par tām viņu zemē iedzīs ... «Veči uzzinās, kas viņš par putnu — izmetīs no darba, aizsūtīs uz Sibīriju,» Grics domāja un daudz netrūka, ka būtu pakāries ... Priekšniecība zvērīgi uzbruka: viņš apraudājās, zvērēja, ka ticis ievilināts. Priekšniecība, neļaudama manīt, ka piedod, pa to laiku klusām darīja savu — aizstāvēja viņu, kur vajadzēja, galvoja. Nedēļu viņš nodzīvoja ļaunāk nekā drudzī, tik pārliecīgās bailēs, kam nav ne gala, ne malas, kas rēgojas no visām pusēm, apņem visapkārt, spiež dvēseli, plosa sirdi, stindzina asinis dzīslās! ... Viņš gandrīz saslima. Tikai tad kļuva vieglāk, kad atdeva atpakaļ viņa dziesmas. Ar kādu naidu Grics skatījās uz tām. Ar kādu prieku dedzināja, jaukdams papīrus tā, lai ne gabaliņa nepaliktu; sadedzinājis vēl arī pelnus noraka dārzā, lai vējš neiznēsātu un nenodotu vēlreiz. Uznāca negaiss, izrāva dažus ozolus ar visām saknēm, aplauzīja jaunās atvases un — aprima. Iestājās tik spiedīgi skumīgs laiks, ka ne jēdzīga vārda, ne jautras dziesmas, šķita, it kā visi mēmi kļuvuši, it kā apglabājuši kādu lielu un krietnu cilvēku un nu svin bēres. Kapsētā tā mēdz būt rudenī, kad kokiem nokrīt lapas un kapu kopiņas kļūst melnas.

Veči bija ņēmuši virsroku un nu svinēja uzvaru. Ka viņi ķengāja un kā paļāja savus ienaidniekus! Tie klusēja, neatbildēja: bail bija atbildēt. . . Vientuļi stāvēja viņu rokām celtā ēka un, šķiet, gaidīja tikai, kad to plēsīs nost: no visām pusēm to bija ielenkuši naidnieki ar cirvjiem, lāpstām, laužņiem. Viņi tikai gaidīja pavēli; viens vārds un putekļos sabirzīs kailās sienas un izkūpēs gaisā, bet pamatu vietā paliks dziļas bedres. Taču tikai vēži kāpjas atpakaļ. Pieci seši celtniecības gadi nebija pagājuši velti; tie parādīja, ka vecā māja kļuvusi gan šaura, gan trūcīga, vajag jaunu — plašāku un gaišāku. Dziļi zemē ierakti pamati, augstu uzbūvētas sienas — vajag tās .pabeigt, uzlikt jumtu. Ievācās jaunajā namā gan akli, gan gaudeni, gan klibi; ievācās un sāka rosīties. Aiznagloja dažus logus, lielo zāli sadalīja ar šķērssienām, iztaisīja aizgaldus un ņēmās sevi mierināt: «Mūsu mūžam pietiks,» — taču mieru neguva.

Pusgadu pēc šās vētras atnāca papīrs: vecais priekšnieks, pie kura kalpoja Grics, tiek atvaļināts, tā vietā iecelts cits — no galvaspilsētas . .. Kas viņš tāds ir? Kāds? Jauns? Vecs? ... Visi gluži vai pamira un uzreiz neattapa ko jautāt: kas būs, kas nebūs, taču bez pārmaiņām neiztiks. Lai nu vecs vai jauns, kaut ko jau pārkārtos. Pie veca vieglāk pielāgoties, vajag tikai būt paklausīgam un padevīgam — un dzīvo kā dieva ausī. Dažreiz velti nolamā, bet nesaki neko: gan būs labi. Jaunais citāds: nebļaustās, nelamājas — viss klusu un mierīgi, bet raugies — jau izmetis uz ielas. Vecie pūta vien, sanāca kopā, sačukstējās, skuma pēc vecā un vaimanādami gaidīja, ko dievs dos. Toties Grics cēla galvu augstu: bija padzirdējis, ka priekšnieks ir no jaunajiem, un gaidīja to kā dievu.

Un nu priekšnieks bija ieradies. Jauns, kluss un pieklājīgs; ar katru laipni aprunājas, paklusām izprašņā un visu zina kā tēvreizi. . . Veči noskuma, un bija par ko: drīz vien no viņiem palika tikai puse. To vietā dažu ataicināja no galvaspilsētas, dažu uz vietas izvēlējās, un visi viņi bija jauni, bez nopelniem. Ieviesās cita kārtība, sākās citāda dzīve.

Procenko uzelpoja ar visu savu vājo krūti. Viņam viegls darbs un dzīve: ir ar ko darbā parunāt un brīvā laikā ar ko patērzēt. Turklāt jaunais priekšnieks ne no viena nevairījās kā vecais: bieži vien apakšniekus ieaicināja pie sevis. Sanāk kopā, apspriežas, un skaties vien — sarīko kādus priekšnesumus par labu trūcīgajiem, vai arī mūzikas vakaru sieviešu izglītošanai... Sākās rosīga dzīve. Grics nožēloja, ka bija pametis vijoles spēli, bet uz skatuves iet baidījās, un nebija viņam arī talanta. Viņš sāka tēlot melanholiķi. Viņā raugoties, bija jādomā: šim cilvēkam netīk jautrība. Priekšniecība reiz pajautāja, ko šis skumstot. Citi pastāstīja, ka Grics esot cietējs. Viņš klusēja kā īsts moceklis, nevienam negribēja uzticēt savas bēdas. «Ak moceklis?» priekšniecība jautāja, it kā teiktu: «Kam tāds jātur?» Visi domāja: beigas Procenko! Nu viņš nobijās vairāk nekā toreiz, kad viņu bija ķērusi nelaime. Grics bija gatavs nolādēt neuzmanīgos biedrus, bet tad viņu uzaicināja priekšniecība. Ne dzīvs, ne miris Grics stājās tās priekšā.

— Jūs vēlaties braukt uz apriņķi?

Grics neko neatbildēja, vienīgi nobālusī seja un nespodrās acis teica, — jā, reiz jau tāda ir augstības griba.

— Labi, — priekšnieks pateica īsi un strupi. — Apriņķī ir vieta. Brauciet!

No prieka Grics apskrēja visu pilsētu, visus savus paziņas. Vieniem stāstīja, kā viņu uzņēmusi priekšniecība, kādu vietu devusi, kā atteicies, bet šo esot lūguši; citiem čukstēja ausī: tas par mūsu ciešanām, par mūsu lielajām mokām. Ne jau velti likām galvas zem cirvja. Nav gājis zudībā dzimtenei veltītais darbs, nav bijušas veltas mūsu pūles.

Pēc pāris dienām Grics aizbrauca no guberņas pilsētas, nozvērējies nekad neatgriezties šai nolādētajā vietā, kur viņam bija likuši trūkties, kur aptraipīts viņa labais vārds un gandrīz sabojāta viņa jaunā dzīve. Jautrs un runātnīgs viņš devās uz jauno vietu. Ar vedējiem visu ceļu trieca vienā laidā, uzrunāja ar «jūs», ļoti pārsteigdams tos. Tie nezināja, ko domāt par savu vedamo. «Viņš nebūs vis no mūspuses, bet laikam jau no kādas tālas malas.» Vedēji gribēja tā īsti izvizināt iebraucēju kungu, taču stārasts viņus apsauca: pārliecīgi nav ko triekt zirgus, nav nekāds ievērojamais putns, tādi plānā galdiņa urbēji diezgan redzēti.

NN. pilsētā Procenko ieradās pavisam citāds. Priecīgs un vēlīgs viņš droši uzsāka valodas ar katru, kas vien pagadījās pretī, zobojās par apriņķa dīko dzīvi, par iemītnieku aplamajām izdarībām. Šķita, viņš visu zina, visu ir pieredzējis, pārdomājis un paceļas pāri savai apkārtnei, tiesa, nenoniecinādams to un arī lepni nenovērsdamies. Gadījās, sastapās ar kādu vienkāršu cilvēku uz ielas — runā ar to it saprotami, godā ar «jūs», iet blakus,nebīdamies tenku; vai arī,ja gadījās satikties ar kādu no savas ierēdņu kārtas — viņš tikai paskatījās — vai sastaptais vēl jauns zēns vai arī vīrs jau gados, — un droši uzsāka attiecīgu valodu: ar jauno visādi trieca, dzina jokus, vecāko piesaistīja sev ar prātīgu vārdu par dzīvi, iemezdams pa svešvārdam, lai pārsteigtu. Un Procenko patiesi arī pārsteidza visus. «Tas nu gan ir drosmīgs, tas nu gan ir apdāvināts,» jaunieši domāja un itin labprāt ielaidās ar viņu. «Tam ir galva,» vecie vīri rāmi uzteica, «ir ko paklausīties, kad viņš runā. Un nelido vis pa gaisu, bet ar prātīgu vārdu skar pašu sakni. Tāds tālu ies — to nepanāksi, tam garām netiksi.» Jaunkundzēm viņš patika vislabāk. Glīta seja, laipna, joku caurausta valoda, veikls dejotājs — tas viss runāja viņam par labu. Tiesa, sieviešu vidū viņš tikai reizi bija parādījies savā neatvairāmajā spožumā, taču ikviena nodomāja: «Lūk, tas, pēc kura mana sirds ir alkusi.» Bet viņš kļuva izvairīgs: nav vērts ar viņām ielaisties — saule nekad nenokāpj zemē, un vai mazums ļaužu pasaulē to pielūdz! ... Nevar teikt, ka viņš būtu bēdzis no sievietēm, taču, būdams ar tām, izlikās bēdīgs, žēlojās par garlaicību, dzēlīgi izsmēja to rotaļas un priekus, zobojās par to ilgām. No viņa baidījās, viņam juta līdzi; baidījās no viņa asās mēles, žēloja, ka viņš, tāds skaistulis, tik agri pieredzējis ļaunumu. Kas savaldzinājis viņa jauno galvu? Kas aizņēmis viņa kvēlo sirdi? ... Nav ne gala, ne malas slepeniem minējumiem un vēl slepenākām cerībām! Ikvienai šķita: un ja nu tā esmu es? Un ikviena centās ģērbties jo skaistāk, ieturēt jo vieglāku gaitu un, tērzējot ar viņu, pārspēt citas ar jūsmu. Bija arī tādas, kuras spoguļa priekšā mācījās koķetēt... Taču ne jau tām Procenko bija pievērsis savus skatienus, ne jau pēc tām tiecās viņa sirds: viņš neilgojās pēc neskartās lauku ziedu pļaviņas, bet gan pēc leknās dārza liliju dobes. Jaunās kundzes kliedēja viņa skumjas — lielo melanholiju, no šiem skatieniem iedegās viņa drūmās acis, drebēja un pukstēja kvēlā sirds.

Tūliņ pēc atbraukšanas viņš apmetās pie Rubeca. Antons Petrovičs ar prieku uzņēma viņu savā dzīvoklī: kopā ies uz darbu, gandrīz vai reizē nāks mājās. Istaba brīva, kāpēc gan neatdot to lāga cilvēkam, ja viņš piedevām vēl maksā arī labu naudu. Un par tādu īrnieku jo priecīgāka bija Ustina Ivanivna. Antons Petrovičs taču jau gados, jau noplucis un visu laiku noņemas — ja ne ar saimniecību, tad ar kārtīm. Bet Grigorijam Petrovičam tik melnas uzacis, un viņš ir tik izskatīgs, turklāt vēl jautrs, raitu valodu, runā, par ko gribi — tik viegli, tik jauki patērzēt. Un pieklājīgs un burvīgs: nepagāja ne trīs dienas, kad kalpones pie viņa jau bija pieradušas un dēlēns Ivasis tik ļoti viņu iemīlējis. Ne vienu reizi vien Ustina Ivanivna dziļi nopūtās, noraudzīdamās, kā pēc pusdienām jaunais īrnieks kaitējas ar viņas dēlēnu. Viņa tobrīd atcerējās savas jaunās dienas, kad nebija vēl precējusies un gaidīja savu izredzēto ... Un taču toreiz tāds negadījās! Bet tagad — redz, kāds biedēklis guļ gultā un tusnī! — viņa domāja, raudzīdamās uz vīru, kurš bija nolicies diendusā, un, redz, kāds klaiģis tur lēkā —» viņa pavērsa acis uz dēlu.

Bet zem sirds vēl viens sakustējies... Lai kas piedzims — kūmās aicināšu īrftieku, — viņa nolēma.

Pēc pusgada piedzima Marinka. Tiklīdz atspirga Ustina Ivanivna, kad sākās pošanās krustībām: kad un ka tās rīkot, ko ieaicināt?

— Kūmu nav ko meklēt, tepat mājās ir viens, — Ustina Ivanivna smiedamās pamāja uz Grigorija Petro-viča pusi.

— No kristībām nevar atteikties, — tas atbildēja.

Krustmāti Antons Petrovičs sen jau bija noskatījies:

tā bija tirgoņa resnā sieva, liela tējas cienītāja, krietna izēdāja, tāpat arī laba izgulētāja. Ne mazāk viņai patika otru pazelēt. Saprotams, viesībās, savējo vidū — vai nu sēdēsi, lūpas sakniebusi!

— Bet krustīt sauksim jauno mācītāju, — Ustina Ivanivna atkal ieteic vīram. — Taču jaunajam kas tiks, jo, rādās, viņam grūti klājas. Pie viena uzaicināsi arī cienīgmāti: paskatīsimies, kāda ir šī dāma, kas atbraukusi no guberņas pilsētas.

Kristības, vārdadiena, apglabāšana nekad nenotiek bez dzīrēm: sanāk sveši ļaudis, jāpaveic darbs, vajag arī pacienāt. Agrāk tādus godus svinēja nedēļu, uzdzīvoja zaļi. Bet tagad vairāk tikai tuvu paziņu vidū.

Šoreiz Antons Petrovičs ieaicināja vecus paziņas: Knišu ar tā garo un izžuvušo sievu, veco, mazo plikpauri tiesas sekretāru ar tā mučeli, kā viņš jokodamies saukāja savu sievu, šo drukno un resno kundzi, lielu pilsētas galvas ģimenes draudzeni, aicināja arī pašu pilsētas galvu un Seļeznovu, taču galvu bija aizkavējušas darīšanas, bet Seļeznovam vajadzēja aizbraukt uz laukiem, lai pārbaudītu tiltus.

Noliktajā svētdienas vakarā sanāca viesi, apsēdās un, mācītāju gaidīdami, uzņēma parastās runas — ko kurš dzirdējis, ko kurš redzējis. Un te jau arī gaidītais klāt un nevis viens pats, bet kopā ar savu cienīgo.

— Ko t' šī? — jautāja policijas sekretāra sieva, pamājusi ar galvu.

— Paskat vien, — tiesas sekretāra sieva iesaucās.

— Arī tai ievajadzējies atnākt! Būtu labāk gājusi uz masku balli ar saviem pielūdzējiem! — galvas sieva piebilda. Viņa šo to jau bija dzirdējusi par jauno mācītāja sievu, kā tā uzvedoties.

Mācītāja sieva ienāca viesistabā uzposusies un sasmaržojusies. Viņas skaistās zīda kleitas apmale viegli čaukstēja, pie grīdas pieskaroties, krāsainā josta kā varavīksne apvija slaido vidukli, viņas balto, glezno kaklu itin jauki izcēla melnais zīds, kas tik gludi aptvēra apaļos plecus un augstās krūtis; zelta krustiņš zelta važiņā kā zvaigzne mirdzēja pie kakla; mazie auskariņi ņirbināja dārgakmeņiem, sārtajos pirkstiņos zili sarkani mirdzēja gredzeni; seja jauna, sārta, mati melni, cirtaini; zilās acis no tumšo uzacu apakšas gluži kā ziedi kvēlo un smejas.

— Uzcirtusies, bet stāsta, neesot vis ko uz zoba likt, — pie Rubeca sievas noliekusies, teica tiesas sekretāra sieva.

— Jā, redz, ko! — tā atbildēja.

Galvas sieva nospļāvās un ņēmās dzert tēju no apakštases.

Mācītāja sieva, ienākusi viesistabā, laipni visus pasveicināja. Ustina Ivanivna devās saņemt svešo viešņu. Sāka iepazīties. Mācītāja sieva kā atspole skraidīja no viena viesa pie otra, vingri pakratīja roku sasveicinoties, ar sievietēm sabučojās. Viņas seja kvēloja, acis zibēja. Viņa tik laimīga iepazīties. Tik sen gaidījusi šo brīdi. Un ņēmās čivināt kā putniņš rīta agrumā. Tērzējot ar mājasmāti, viņa pārmija dažus vārdus arī ar viesiem, izdzirdusi, ko vīrieši runā otrā istabā, arī tiem uzsauca savā skanīgajā balsī. Vēlēdamās apskatīt jaun-piedzimušo, iesteidzās bērnistabā, noskūpstīja Marinkas sārto sejiņu, noslaucīja lūpas baltā, smaržīgā nēzdo-dziņā un kā taurenīte atkal izlidoja viesistabā.

— Kas tad būs krusttēvs? — viņa jautāja.

Ustina Ivanivna pieveda krusttēvu, iepazīstināja.

— Kaut kur esmu jūs redzējusi, — cienmāte teica, acis nozibinājusi.

— Varbūt uz ielas, — viņš atbildēja palocīdamies.

— Nē. Varbūt jūs esat no guberņas pilsētas?

— Gadījies arī tur būt.

— Tāpēc. — Un viņa sāka triekt par guberņas pil-

sētu. — Tur tik ir jauki, tur tik ir jautri! Dārzi, klubi, izpriecas.

Grigorijs Petrovičs ļoti priecājās par jauno paziņu. Abi no vienas pilsētas — viņiem tūliņ atradās ko atcerēties, par ko parunāties. Sasaistījās tīkama un sirsnīga saruna.

— Padauza! — Kniša sieva klusu izmeta.

— Un vēl no guberņas pilsētas, — tiesas sekretāra sieva piebilda.

Galvas sieva iespurdzās un uzlēja sev virsū teju no apakštases.

— Kleita! Kleita! — tiesas sekretāra sieva iesaucas un metās pēc dvieļa.

— Nekas, — galvas sieva mierināja, purinādama no savas dārgās zīda kleitas tējas lāses, bet sevī nolādēja kā mācītāja cienīgo, tā sekretāriem.

— Paraugieties, kādi te ļaudis, gluži kā zvērnīcā, — mācītāja sieva nočukstēja, pavērsusies pret Grigoriju Petroviču un, klusu nopūtusies, piebilda: — Bet tev, cilvēkam, jādzīvo viņu vidū un vēl jāizvēlas sev draudzene.

— Izvēlieties labāk draugu, nevis draudzeni, — viņš tai atbildēja.

— Draugu? — viņa iesaucās, un viņas zilās acis satumsa. — O-o, es pazīstu jūs, vīriešus. Jūs visi esat tik ļauni un viltīgi... U-ū-ū! . ..

Un viņa tik amizanti sarosījās, krēslā sēdēdama, padraudēja ar roku, tik kairi paskatījās, — ja nebijis citu, Grigorijs Petrovičs plaktin pieplaktu pie viņas rokas.

— Visi? Vai patiesi visi? Maz jūs mūs pazīstat, tā domādama, — viņš atbildēja mākslotā mierā.

Cienmāte paraudzījās viņam acīs, cieši paraudzījās.. . Vēl mirklis — un viņš droši vien neizturētu viņas kvēlo skatienu; taču viņa pameta to, piegāja pie Ustinas Ivanivnas un par kaut ko ņēmās vīterot... Procenko sirds tūliņ nevaldāmi sāka dauzīties.

«Nu, paspēkosimies, redzēs, kurš kuru,» viņš nodomāja, bārdu glaudīdams.

Tūliņ arī sākās kristības. Visi palika viesistabā, tikai mājasmāte ar mācītāja sievu iegāja bērnistabā.

— Jūs neesat krusttēvam piemērotu krustmāti izvēlējušies, — viņa teica, pavērdamās Ustinai Ivanivnai acīs.

— Nu, redziet, tā taču galvas sieva. Apiet viņu neērti. Jūs jau zināt mūsu paražas, — Ustina Ivanivna taisnojās. — Bet kūms ir mūsu īrnieks.

Jaunā sieviete gribēja kaut ko teikt, taču nozibsnīja tikai ar acīm.

— Kā jūsu godavārds? — Ustina Ivanivna tvīkdama jautāja.

— Natalija Mikolajivna, — mācītāja sieva atbildēja. — Tikai jūs mani tā nesauciet, sauciet par Natašu. — Un viņa ņēmās apkampt un skūpstīt Ustinu Ivanivnu.

«Meitene! Viņai vēl vajadzētu dzīvot savvaļā un ar lellēm rotaļāties, nevis būt mācītāja sievai,» Ustina Ivanivna nodomāja.

Pēc kristībām vīrieši otrā istabā sasēdās ap kāršu galdu. Sievietes ar krusttēvu palika viesistabā. Ustina Ivanivna skraidīja šurpu turpu, pieskatīdama gan saimniecību, gan bērnu. Sekretāriene ar galvas sievu vairāk klusēja, klausījās, kā tērzē Natalija Mikolajivna ar Grigoriju Petroviču; un šī jau ne mirkli nemitējās: gan pēla šejienes ieražas, gan atcerējās guberņas pilsētu un nopūtās. Grigorijs Petrovičs visur viņai iebilda — ķircināja, strīdējās pretī, un šī, ja nejaudāja neko atbildēt, tad draudēja ar dūrīti. Cik jauka viņa bija dusmās! Tuklās lūpiņas pavērušās kā sārti ziedi, baltie, līdzenie zobi mirdz, vaigi pietvīkuši, bet acis deg un met zibeņus.

— Padauza, tad padauza, bet paverieties kāda skaistule, — galvas sieva iečukstēja sekretārienei ausī.

— Ko līdz tas skaistums? — lūpu uzmetusi, tā atbildēja. — Tik vien, lai vīriešiem kaklā uzkārtos. Pavei, kā nu koķetē!

— Kauna viņai nav, — Kniša sieva piebilda. — Priecīga, ka dabūjusi rokā kavalieri: čakstina kā žagata. Bet mums jau ne vārdiņu nebildīs.

Tobrīd Ustina Ivanivna pasauca Grigoriju Petroviču. Natalija Mikolajivna, viena palikusi, pievērsās sievietēm.

— Jums nav garlaicīgi? Mēs ar Grigoriju Petroviču vien pļāpājam.

Galvas sieva saskatījās ar biedrenēm.

— Jūsu balsis jau vien tikai skan, — Kniša sieva nočukstēja.

— Mēs, sirsniņ, priecājamies, uz jums raudzīdamās, — tiesas sekretāra sieva indīgi atbildēja.

— Spēlēsim uz ķīlām,, kas ko izvilks, — Natalija ierosināja.

— Mēs jau sen esam izvilkušas, — smīnēdama atbildēja galvas sieva, un viņas draudzenes sāka skaļi smieties.

— Negribat? — Natalija jautāja.

— Neesam ar ķīlām noņēmušās jaunībā un vecumā par vēlu mācīties, — tā atkal galvas sieva.

Natalija uzmeta lūpu un, pastaigājusies pa viesistabu, iegāja pie vīriem, kas spēlēja kārtis.

— Vai redzējāt, kā uzmeta degunu, — palicējas cita citai piegrūda.

— Uzvilkām gan! — Kniša sieva iesaucās.

— Es lai ķīlas spēlētu... — galvas sieva izmeta un, noliekusies pie sekretārienes, sāka smieties; šī, uz galvas sievu skatīdamās, arī smējās. Resnas un apaļas ka arbūzi — viņas gāzelējās no vieniem sāniem uz otriem, cita citai piegrūzdamas: viņu platās sejas no smiekliem pletās vēl platākas, pietvīka sarkanas, pārplūda asarām, blakus sausā un garā Kniša sieva kā garknābe vārna raudzījās uz viņām un skābi smīkņāja.

Tobrīd Natalija bija piegājusi pie vīra.

— Nu, vai tev veicas? — viņa jautāja, atbalstījusies uz viņa pleca.

— V-e-i-c-a-s! — viņš novilka. — Lūk, kur dubultnieku paņēmu. — Un sāka smieties.

— Posts ar cienīgtēvu, — tiesas sekretārs atsaucās,

— visus apspēlējis.

— Apsēdieties man blakus, varbūt atnesīsiet laimi, — Knišs laipni aicināja, pasniegdams viņai krēslu.

Natalija pateikdamās apsēdās.

— Kaimiņ, kaimiņ, — tiesas sekretārs apsauca Knisu,

— lūk, kur kaimiņiene raugās.

— Vai skaudība māc? — Knišs jautāja, izdodams kārtis un noliekdamies pie mācītāja sievas.

— Sieviņ! Tu arī pret mani? — mācītājs iesaucās.

— Es visiem atnesīšu laimi, visiem, — Natalija smaidīdama tērzēja.

Kamēr izdalīja kārtis, kādu brīdi valdīja klusums. No viesistabas atskanēja neskaidra ķiķināšana.

— Paklau, mūsējās tur uzjautrinājās, — tiesas sekretārs teica.

Natalija pagriezās, lai paskatītos, kas smejas. Viesistabā smiekli aprima, uz sliekšņa parādījās Grigorijs Petrovičs.

— Spēlēsim arī mēs kārtis, — Natalija viņu aicināja.

— Kas tad spēlēs?

— Es, jūs.

— Uz ko?

— Uz deguniem.

— Kā tas ir — uz deguniem?

— Kārtis, kārtis! Dodiet kārtis! — mācītāja sieva sauca, iesteigdamās viesistabā, un apsēdās pie neliela, apaļa galdiņa.

Grigorijs Petrovičs sameklēja kārtis. Ātri tās jaukdama, Natalija čivināja: «Kam paliks kārtis, tam pa degunu ar tām.»

Un sāka dalīt.

Kamēr dalīja, kamēr spēlēja, viesistabā bija kluss; galvas sieva un tiesas sekretāra sieva tikai saskatījās, bet Knišiene šķībi abos noraudzījās.

— Izspēlēju, izspēlēju! — Natalija pēkšņi iesaucās un sāka plaukšķināt.

— Kas tagad būs? — Grigorijs Petrovičs jautāja.

— Dodiet šurp degunu! Cik jums palika? Veselas piecas! Degunu, degunu! — viņa sauca.

Viņš pieliecās. Natalija satvēra piecas kārtis un grasījās sist. Grigorijs Petrovičs izvairījās.

— Mierā! Neizvairīties!

— Sāp taču! — viņš gaudās.

— Bet ja es zaudēšu? Turiet, turiet, atļauts tikai no sāniem aizsegties, bet galiņš jāatstāj vaļā.

Grigorijs Petrovičs, sievietēm par lieliem smiekliem, aizsedzās ar kārtīm.

— Viens! — Natalija iesaucās un iesita ar kārtīm pa degunu. Viņa bija tik labi trāpījusi pa pašu galiņu, ka zaudētājam saskrēja asaras acīs.

— Vēl, vēl! ... Vēl četras reizes! — viņa klaigaja un skaļi smējās.

Grigorijs Petrovičs negribīgi padevās.

— Divi, — viņa klusu teica un viegli pieskārās ar kārti. Trešo reizi vēl vieglāk, bet beidzamo — viņš neaptvēra, vai viņa iesita ar kārti, vai arī ar maigajiem pirkstiņiem it kā pieskārās, it kā ieknieba.

Viņš tikai pamanīja, ka pār tās jautro seju pārslīdēja nepacietības grimase.

— Nebūs ari jums žēlastības! — viņš iesaucās, kārtis dalīdams.

Otrreiz zaudētājos bija viņa un vēl ar desmit kārtīm.

— Degunu šurp! — Grigorijs Petrovičs sauca tīši dusmīgi.

Viņa aizsedzās ar divām kārtīm, atstādama vaļā sava strupā deguntiņa galu.

— Viens! — Grigorijs Petrovičs sauca un atvēzējās. Viņa veikli izvairījās — kārtis ķēra pa kārtīm.

— Kāda bija noruna? — viņš pārmetoši jautāja.

— Vienreiz jau ir, — viņa čivināja, — ir jau vienreiz. Tur jau tā jēga, lai izvairītos.

— Nu, saturieties ... Divi!

— Ai, sāp! — viņa iesaucās un ņēmās berzēt degunu. Maza svītriņa sārtojās pašā galiņā.

— Vai man nesāpēja? — viņš jautāja un atkal atvēzējās.

— Trīs! — un netrāpīja. — Četri... — viņš skaitīja tālāk.

— Grigorij Petrovič! — Ustina Ivanivna sauca no otras istabas. Viņš atskatījās... Viesistabā viņi bija palikuši divatā ar Natāliju, un uz bērnistabas sliekšņa stāvēja Ustina Ivanivna.

— Metiet mieru, — Ustina Ivanivna klusu teica, kad viņš bija piegājis pie tās.

— Pārējās dāvinu... — viņš teica, atgriezies un kārtis savākdams.

Natalija cieši viņā paskatījās.

— Jūs domājat, tām negribas? — viņa klusu jautāja, pamājusi ar galvu uz bērnistabu, no kurienes atskanēja galvas sievas balss: «Ir nu gan pasākuši! Vēl degunus nodauzīs ... Viņus vien tikai dzird.»

Grigorijs Petrovičs atskatījās. Ustinas Ivanivnas vairs nebija. Viņš pamāja ar galvu.

— Uhf nelietes! — Natalija nočukstēja un spēji no-knaukšķināja pirkstus.

Visu vakaru pēc tam viņa bija klusa un skumja.

Tikai pēc vakariņām, iedzērusi vīnu, viņa atdzīvojās. Kāds no vīriešiem uzsāka dziesmu.

— Jūs protat dziedāt? Dziedāsim kopā! — viņa sauca, satvērusi Grigoriju Petroviču aiz rokas.

— Dziedāsim! Sāciet!

— Ļermontova «Vientuļš oļu ceļu eju» vai jūs protat?

— Mazliet.

Viņa izgāja istabas vidū un iesāka. Klusu klusu it kā aiz kalniem zelta pulkstentiņš ieskanējās viņas smalkā balss un, paceldamās augstāk, kļuva stiprāka. Grigorijs Petrovičs piebalsoja ar tenoru ... Visi uzreiz apklusa, kā valodu zaudējuši, klausījās dziesmu. Un bija ko klausīties ... Acu priekšā nostājās nakts, klusa un zvaigžņota, ar zilganu ēnu tā apsegusi melnos kalnus, baismīgās klintis... Jaušamas neizteiktas skumjas, tās skumjas, kas apņem vientuļu dvēseli mēmā tuksnesī... Šķiet, kalni kustas, klintis sarunājas savā starpā, tverdamas skaņas, kas nāk no debesīm. Bet tur? Tur tūkstošiem tūkstošu zvaigžņu cita ar citu rotājas: vienas mirkšķina, citas klusu dreb... Ai, cik daudz to nokrīt un aizlido uz visām pusēm, — ugunīgas svītras vien tikai rāda viņu jautro ceļu... Sirds pamirst; dvēsele ceļas augšup, plešas ... Šķiet, tas viss norisinās dvēselē, iet tai cauri. Cilvēks aizmirstas, nejūt sevi... Smilšu graudiņš bezgalīgajā pasaulē, tās sīksīka daļiņa, viņš jūt, kā pukst izplatījuma sirds, pulsē tā dzīsLas, dreb katrs loceklis... atmiņa dziest, domas noplok ... Viņš pamirst... Viņš jūt, ka pamirst.

Dziesma arī apklususi; tās skaņas sen bija jau izdzisušas, taču istabā valdīja tāds klusums, it kā visi klausītos tālo atbalsi. Un patiesi atbalss skanēja ikviena dvēselē, drebēja katra sirdī, modināja neskaidras, nepazītas jūtas. Visi sēdēja klusēdami, galvas noliekuši.

Pirmais mēmo klusumu pārtrauca tiesas sekretārs. Klusēdams viņš piecēlās, ne vārda neteicis, nometās ceļos Natalijas priekšā un, satvēris viņu pie rokas, teica:

— Cienmātiņ, mūsu dziedonīte! Vēl vienu... Vēl kaut mazlietiņ... Ļaujiet nomirt, — viņš lūdzās, piepla-cis pie viņas rokas. Atskanēja skūpsts. Natalija iepleta acis.

— Savu mūžu neko līdzīgu neesmu dzirdējis... Cienmātiņ, dziedonīte! — viņš sauca, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņa sieva kā apsvilusi uzlēca kājās un, skriedama garām, pagrūda to.

— Muca! — viņš brēca, satvēris sievu pie svārku malas. — Tu dzirdēji? Tu esi dzirdējusi tādu dziesmu, tādu balsi?... Zerubi un ķerubi tā tikai dievu slavina.

Visi to uztvēra kā joku un sāka smieties. Pati sekretāra sieva, lai nerādītu, kā tas viņai kremt, pasmējusies teica:

— Un tu, mans mīļais, jau izkusi... Ir nu gan viņš man nadzīgs uz dziesmām, it sevišķi, kad iemeties... — viņa vērsās pie Natalijas.

— Iemeties! — viņš sauca. — Kādreiz no tām nomiršu! Tās mani saplosīs gabalu gabalos! — viņš nemitējās, sagrābis krūtis, it kā rādītu, kā tiks saplosīts.

— Ai, kāds jūs esat!... Tad es labāk nedziedāšu, lai jūs nemirtu, — Natalija atsaucās.

— Cienmātiņ, dziedonīte! Tāpat nomiršu. Dziediet! — un viņš atkal grasījās noskūpstīt Natalijai roku.

— Labi, labi, dziedāšu. Tikai celieties augšā, tikai neskūpstiet, — viņa čaloja, acis zibsnīdama. Šīs acis it kā teica: «Nu, ko? Nu, ko? Vai redzējāt? Dzirdējāt? Ja gribēšu, visi rāpos pie manām kājām, skūpstīs manas rokas!...» Šķita, viņa kļuva garāka, lielāka. Tur stāvēja nevis maza auguma sieviete, bet cēla care.

Uzņēma citu, jautru, pēc tam atkal skumīgu un pārmaiņai atkal jautru. Vakars beidzās ar dejām. Tiesas sekretārs, krietni sameties, notvēra popu un abi ņēmās dejot hopaku, ka visa māja rībēt rībēja.

Izklīda pāri pusnaktij. Pops bija tā nodancojies, ka tikko vilka kājas. Grigorijs Petrovičs pieteicās aizvest laulāto pāri mājās.

Tikko kā bija izgājusi no pagalma, Natali ja satvēra Procenko roku un abi aizsteidzās uz priekšu. Pops, cenzdamies viņus panākt, tenterēja nopakaļ un kaut ko murmināja. Viņi neklausījās, ko tas saka; viņiem pašiem bija savas jautras valodas. Pakārusies Procenko rokā, Natalija tik skaļi smējās, ka atbalss atskanēja pagalmos; izbiedētie suņi metās pie vārtiem, skraidīja pa sētām, rēja, gaudoja; pops apsauca suņus, bārās, bet Natalija spiedās pie Grigorija Petroviča, slēpās aiz viņa, it kā baidītos, ka suņi viņai var uzbrukt.

— Ceru, ka tagad jūs zināt, kur mūsu pajumts, un kādreiz iegriezīsieties pie mums? — viņa jautāja atvadīdamās, kad bija aizgājuši līdz mājai.

— Būšu jūsu viesis! — Grigorijs Petrovičs atbildēja, bet pops draudzīgi apkampās un saskūpstījās ar viņu.

Grigorijs Petrovičs atgriezās mājās, no prieka apreibis kā cilvēks, kas jautri pavadījis laiku. Galva viņam dega, sirds neganti sita... «Iešu, katrā ziņā iešu,» viņš čukstēja, skaitīdams dienas un rēķinādams, kad varētu aiziet pie popa sievas.

Šķiet, nebija vajadzējis ilgi posties, jo nākamajā dienā viņš jau izpildīja solījumu. Mājās pārnāca agri, toties vēl vairāk apreibis, vēl jautrākā prātā. Viņš negāja uz savu istabu, bet gan pie Ustinas Ivanivnas, lai pastāstītu, cik jautri viņi pavadījuši vakaru... cik daudz dziedājuši, un mācītājs arī dziedājis! ...

— Tie tikai ir ļaudis! — viņš kvēli iesaucās.

— Ai, sargieties no zilām acīm! — Ustina Ivanivna, skumji pasmaidījusi, viņam atbildēja. Visu vakaru viņa nez kāpēc bija bēdīga, domīga. Grigorijs Petrovičs to nemanīja un jautrā omā devās gulēt...

Tad kādu dienu viņš klaiņāja un... nezin kā atradās pie Natalijas mitekļa, pēc tam atkal... Drīz vien viņš tur jutās kā savējais, kā paša mājās.

Pilsētā sāka klīst baumas. Ļaudis pļāpāja par viņu ilgajām pastaigām aiz pilsētas divatā. Kāds viņus bija vakarā redzējis pa logu — sēdējuši blakus un dzēruši tēju... Viņas roka atradusies šā rokās, viņš reizi pa reizei cēlis to pie lūpām un klusu skūpstījis, ik reizes vērodams, it kā tā varētu kļūt citāda — skaistāka no viņa skūpstiem. Virēja, zildegune Pedora, kādam stās-

tījusi, ka ari mācītājs to zinot, vienīgi klusējot. Tikai reiz, iekampis pāri mēram, viņš uzsācis sarunu ar sievu, lūdzies, pat raudājis, lai atmetot šādu dzīvi. «Pietiek, ka es vienreiz tevi paglābu, ka dieva priekšā uzņēmos tavu grēku... Kas būs, ja arhimandrīts to uzzinās?» viņš lūdzies. Taču sieva viņam aizbāzusi muti.

— Spļauju uz tavu arhimandrītu. Kā esmu dzīvojusi, tā arī dzīvošu! — viņa atbildējusi.

Virēja Pedora daudz vēl ko zināja stāstīt. Bet vai nu mazumu var sastāstīt kalpone, kurai alga pienākas par trim mēnešiem, bet kura nav vēl saņēmusi ne par vienu...

VI

Bija pagājusi siltā vasariņa ar tās skaidrajām un jaukajām dienām; tuvojās apnicīgais rudens ar biezajām miglām, tumšajām, aklajām naktīm. Ataust diena, par kuru vasaras vakars ir skaidrāks, — tik maza, tik īsa tā, nejaudā ne apskatīties, kad tās vairs nav, bet nakts ir gara gara — var gan izgulēties, gan izgrozīties pa gultu, bet gaisma vēl neraugās logā, tā kaut kur kavējas aiz kalna, rūtīs tikai sitas lietus un uzvēdī skumjas.

Kriste nemaz nepamanīja, ka pagājusi siltā vasara, iestājušās saltas naktis, sākušies bezgalīgi lieti, kas ieslēguši ļaudis istabās. Iziesi laukā — lietus un dubļi, un bieza migla; iekšā nav labāk: iedzelteni pelēka gaisma, it kā būtu piepīpēts.

Tādā laikā skumīgi ne vien uz laukiem, skumīgi arī pilsētā. Laukos kaut darbs ir: vērpj, šuj, bet pilsētā, kad diena pagājusi, liecies gulēt vai arī bez miega grozies visu nakti.

Lai kaut kā īsinātu laiku, Kriste sāka izšūt kreklu; Marja viņai vai nu palīdzēja, vai ari valstījās krāsns-augšā, atcerēdamās visādus notikumus no savas dzīves. Kopš tās nelaimīgās dienas, kad viņa bija atgriezusies sadauzīta un izķēmota, Marja nekur negāja, visu laiku dzīvoja tikai mājās un mājās, arvien skumja un domīga, ne vienu reizi vien arī rūgti raudāja. Bet vai ar asaram ko līdzēsi? Tikai acis izraudāsi un pati sevi nomocīsi.

Un patiesi — Mar ja sāka novājēt. Bieži viņa žēlojās Kristei, ka ņieburs kļuvis plats kā maiss, lindrakiem divreiz āķus pāršuvusi, un seja — gan ari agrāk bāla, taču pilnīga — tagad sāka sakristies, dzeltēt, acis zaudējušas spožumu; un ne vienu vien baltu matu Kriste tai bija pamanījusi pie deniņiem.

Vienā šādā vakarā Kriste, ienesusi kungiem patvāri, uzmetās uz gultas malas šūt, bet Marja uzrāpās uz krāsns. Visapkārt bija kluss, vienīgi no istabas atplūda trauku šķinda un neskaidras balsis. Marja un Kriste klusēja. Kriste, noliekusies pār šuvekli, durstīja ar adatu, Marja raudzījās no krāsns uz viņu un — pēc acīm varēja redzēt — skuma.

Viņa domāja: lūk, Kriste sēž, izšuj kreklu, izloka cauro vīli, bet viņa guļ un ne pie kā nepieskaras. Viņai ari negribas neko darīt, rokas neceļas... Un kam tas vajadzīgs? Kriste ir jauna, viņai visi uzsmaida, viņai viss šķiet labs un jauks... Kādreiz arī pašai tā šķita, bet tagad? ... Kas agrāk smaidīja, tie tagad viebjas, ņirgājas, kas agrāk priecināja, tagad plosa sirdi, atnesot jaunas bēdas. Kas tas ir: vai vecums pienācis, vai arī bezcerīgā dzīve vainīga? ... Marjai kļuva rūgtin rūgti. Viņa droši vien raudātu, taču tobrīd no viesistabas iznāca jaunskungs. Iedams uz savu istabu, viņš apstājās pie Kristes un sāka raudzīties viņas darbā.

— Nu, ko jums vajag? — Kriste jautāja, apsegdama ar rokām kreklu.

— Vai nedrīkst? — viņš jautāja.

— Saprotams, ka nedrīkst! — Kriste tvīkdama atbildēja.

— Tu baidies, ka nobrīnīšu?... Nē, man nav tādas acis, — viņš klusu pateica un iegāja savā istabā. Kriste pavadīja viņu ar skatienu līdz pašām durvīm, sakārtoja kreklu un atkal noliecās pār šuvekli. Marja vēro pēc Kristes sejas, kā viņu satraukusi kunga uzmanība, cik tā kļuvusi priecīga, cik līksma. Bet Marju vairs nekas neielīksmo.

— Ak, šī nolādētā dzīve! — Marja skaļi iesaucās, tā ka Kriste pat satrūkās... Un atkal iestājās klusums, tikai audums čab Kristes rokās, švīkst adata, izlīdzinot krokas, nodžinkst pavediens, savelkot diegu posmu.

Kristes roka šaudās, bet aiz muguras uz sienas skraida un šūpojas ēna...

Bet paklau — kāds priekšnamā grabinās, dzirdami soļi... Kas tur nāk? Kriste un Marja reizē pagriežas pret priekšnama durvīm. Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās... kungs, nē, kas nu tas par kungu, taču kungu drēbēs gan; seja viņam vāja, iegarena, ūsas rudas, garas un rokā melna lāde.

— Vai Grigorijs Petrovičs mājās? — ienācējs jautāja dobjā, aizsmakušā balsī.

— Mājās! — Kriste atbildēja.

— Kur viņa istaba?

— Tur! — Kriste parādīja uz durvīm.

Svešais, iedams garām, apstājās pie Kristes un pārsteigts viņā noraudzījās.

— A-ā-ā! — viņš novilka, muti iepletis.

Kriste arī paskatījās, samulsa no svešinieka ciešā skatiena un acumirklī metās bēgt... Marja sāka smieties.

— Lūka Hvedorovič! Kur jūs bijāt pazudis? Kur tas laiks! Un vēl ar vijoli?... Lūdzu, nāciet iekšā! — Kris-tei aiz muguras atskanēja jaunkunga balss.

— Es te pārsteigts noraugos uz jūsu meiteni, — svešais ducināja. — Kur jūs rāvāt tādu skaistuli?

Kriste bija ielīdusi aizkrāsnē un nedzirdēja, ko Grigorijs Petrovičs atbildēja. Svešais iegāja istabā, durvis aizvērās, caur tām tikai neskaidri atskanēja viņa dobjā aizsmakusi balss.

— Vai zini, kas tas tāds bija? — Marja jautāja Kris-tei, kad tā atkal nosēdās pie darba.

— Nu kas? Varbūt galdnieks? — Kriste minēja.

— Galdnieks? — Marja smējās. — Esi gan tu! Tas ir Dovbņa, Marinas kungs!

«Ak tad tas!» Kriste nodomāja, noliekdamās pār šuvekli.

— Kas viņš tāds ir? Vai kādā iestādē dien? — viņa iztaujāja Marju.

— Nezinu, vai viņš dien kur vai ne. Zinu tikai, ka viņš katedrālē vada kori. Tiklīdz tirgonis Tretinka kļuva stārasts, atveda to nezin no kurienes. Laikam par popu mācījies, taču nebūs gribējis iesvētīties. Bet dzer — nedod dievs. Kad iesāk, tad uz pāris nedēļām. Visu, kas

irf nodzer, vienos kreklos skraida pa krogiem, kamēr kaut kur pie sētas pakrīt. Tad viņu aizved uz slimnīcu, tur viņš izguļas, atjēdzas, vajadzētu iet laukā, taču nav ko vilkt mugurā. Tad paziņas samet kolekti — cik nu kuram nav žēl, uzšuj viņam drēbes, uzpoš, kā nākas. Viņš atkal sāk strādāt. Bet kā spēlē! Un kori vadīt arī prot: tiklīdz bez viņa dzied — tā vien liekas, ka vilki mežā gaudo — katrs velk uz savu pusi, bet, kad viņš ķeras klāt, tad kā eņģeļi — tik jauki un skanīgi.

— Apveltījis taču dievs cilvēku ar tādām dāvanām, bet viņš tās neprot cienīt, — Kriste atbildēja nopūzdamās.

— Jā, tā jau ir gan... Gan skolā gājis, gan gudrības smēlies, bet jēgas nekādas! Kundzēni no viņa vairās — kā lai saietas ar dzērāju! Jaunkundzēm kauns no viņa, baidās, vienīgi tirgotāji iestājas par viņu ... Ko lai dara, ja cilvēkam tāda indeve piesitusies.

Kamēr Marja stāstīja Kristei par Dovbņu, tas ar Pro-cenko risināja šādas valodas:

— Jūs pie manis atstājāt savu libretu un nenākat pakaļ. Domāju — ko tas nozīmē? Varbūt esat aizmirsis? Tad vismaz pats aiznesīšu, — Dovbņa teica, nolikdams vijoli uz galda.

— Paldies! — Procenko tencināja. — Nebija vaļas.

— Jā, es paķēru arī vijoli. Varbūt mēs ko uzrausim? — Dovbņa trieca.

— Ko? Jūs izmantojāt libretu? — Procenko kļuva priecīgs.

— Ne velna! Pārlieku sarežģīts, — Dovbņa atbildēja. — Iesāku mazliet kāzas. Nospēlēšu, tikai vispirms pasakiet — vai tēja jums ir? Neesmu tēju dzēris.

— Kriste! — Procenko iesteidzās virtuvē. — Vai patvāri jau novācāt?

— Nē, vēl ir iekšā.

— Vai nevar palūgt Ustinai Ivanivnai tēju?

— Tūliņ.

Un Kriste veikli nolēca no gultas un iesteidzās istabā.

— Tiklīdz paraugos uz jūsu meiteni, tēja nenāk prātā, uz viņu vien tikai skatītos! — Dovbņa runāja, neatlaidīgi Kristē vērdamies, kad viņa bija atnesusi glāzi uz mazas paplātes.

— Ņemiet taču, citādi nometīšu! — nosarkusi kā magone, Kriste teica.

Dovbņa, no viņas acis nenovērsdams, negribīgi pasniedza roku, un, tikko satvēra tasi, tā Kriste pagriezās un izskrēja no istabas.

— Ai, kāda viņa! Cik jauka! Tā vis nav pilsētas padauza, nav jaunkundzīte, kurai asiņu vietā dzīslās tek biešu sula vai maizes kvass. Šo te ir saule kveldējusi, viņai uguns asinīs! — Dovbņa klāstīja, maisīdams ar karotīti tēju.

Un viņš sāka stāstīt dažādus gadījumus, ko pieredzējis savās dzērāja gaitās. Tie bija nepieklājīgi nostāsti, izlaidīga dzērāja izlaidīga valoda, ko radījusi netīra iekāre un kaislības. Nepieradušam tā derdzās. Netīkamas tās šķita arī Grigorijam Petrovičam, jo viņš tūliņ pārtrauca Dovbņu.

— Sazin nu, ko jūs muldat! Vai patiesi saprātīgam cilvēkam tā jāuzvedas?

— Saprātīgam — jūs sakāt? — Dovbņa mierīgi jautāja. — Kāda te saprātam daļa? Dabas prasība, nekas cits. Jūs taču ēdat? Dzerat... vai ne?

Viņš nepateica līdz galam. Nebija jau arī ko teikt: Procenko kļuva baigi no tādas kailas, ne ar ko neapsegtas patiesības. Viņš pagrieza valodu uz citu pusi un sāka runāt par libretu, pie kura pēc iepazīšanās ar mācītāja sievu bija nostrādājis kādu nedēļu. Lai gan tas bija sasteigts un nenoslīpēts darbs, taču viņš lepojās ar to kā nez ar ko ievērojamu. Viņam galvā jau sen bija iesēdusies doma kādreiz uz skatuves ieraudzīt savu operu, izveidotu pēc tautas dziesmu motīviem — tik dziļiem un satraucošiem. Līdz šim tautas dziesmas skandējis bija tikai koris un visiem tās ļoti patika; dažreiz vairākas apvienoja, mijot skumjās ar jautrajām, un tādi uzvedumi ārkārtīgi sajūsmināja klausītājas; taču tā vēl nebija opera, tie bija tikai pirmie soļi, pirmie nedrošie šā lielā darba meti. Vēl nebija radies tas, kas pirmais sāktu. Kas zina, varbūt viņš būs šis sācējs? Taču viņam pirmajam bija ienākusi galvā šī doma! Kāpēc gan lai to nepiepilda, ja ir spējas un vēlēšanās? Vajag tikai izveidot libretu, bet mūzika radīsies no tām dziesmām, ko tauta dzied... Tas taču tīrais sīkums. Jāpalūdz kāds, kas zina notis, lai saliek dziedājumu uz balsīm, un tas ir viss! Žēl, ka viņš to nav mācījies, tad neviens nebūtu jālūdz — visu pats paveiktu... Šī doma viņu bija tā pārņēmusi, ka viņš jau redzēja savu operu uz skatuves. Visur to tikai vien dzird, to tikai vien runā: «Procenko uzrakstījis operu! Uzved Procenko operu! ... Tas nu gan ir notikums!» Vajag tikai ātrāk uzrakstīt libretu un veltīt to mācītāja sievai — šai jaukajai dziedonei. Un viņš nedēļas laikā uzrakstīja. Libretā viņš stāstīja, kā meitene izprecināta nemīlamam vīram, kā svinētas kāzas, cik viņa bijusi nelaimīga un kā aiz bēdām noslīcinājusies. Padzirdējis, ka Dovbņa labi zina notis, turklāt vēl spēlē vijoli, viņš aizgāja iepazīties un palūdza uzrakstīt mūziku savam libretam.

— Es to izloloju, — viņš stāstīja, — slepeni, nevienam nezinot, izauklēju savās domās un savā dvēselē, kveldēju to savas sirds ugunīs!

— Man vēl nav gadījies ēst olu kulteni, kas būtu gatavots uz tādas uguns, baidos, ka tikai neapdedzinos! — Dovbņa atbildēja it kā brīnīdamies, it kā zobodamies.

Tomēr libretu viņš paņēma, lai to izlasītu, un apsolīja, ja vien varēs ko darīt, tad pieliks savu roku.

Tagad nu Procenko briesmīgi gribēja zināt, ko Dovbņa izdarījis ar viņa libretu. Bet, ja nu ir atnācis ar vijoli, tad droši vien būs ko paveicis. «Lai jau atpūšas, padzer tēju, pasmēķē,» Procenko domāja. Bet Dovbņa, pie galda sēdēdams, kūpināja kā no skursteņa, visa istaba jau bija zila, pēc katra dūma viņš uzdzēra tējas malku.

— Nu, uzspēlējiet taču kaut ko, — Procenko lūdza, kad tas, izdzēris tējas glāzi, iemeta apakštasē papirosa galu pirksta resnumā.

Dovbņa klusēdams piecēlās, piegāja pie vijoles, atslēdza kasti, izņēma to, patrinkšķināja stīgas, pārvilka ar lociņu un sāka uzskaņot.

— Nu, tagad paklausies, cik viņš skaisti spēlē! — Marja teica Kristei, paceldama galvu, lai klausītos. Kriste klusēja, tikai vēl dziļāk noliecās pār darbu.

Dovbņa, vijoli uzskaņojis, pačīgāja to un izgāja istabas vidū. Plati kājas ieplētis un ar zodu instrumentu piespiedis pie pleca, viņš sāka spēlēt... Klusu, dobji, it

kā aiz kalna atskan troksnis, pakavu klaudzoņa... Veidojas kazaku pārgājiena dziesma... Tā nāk tuvāk un tuvāk... Tā vairs nav kazaku dziesma, tur precinieki ved līgavaini pie līgavas. Klau, klau... Tur bajāri aicina līgavaini, bet vedēji ceļ seglos. Un pēkšņi — it kā ar cirvi nocirta: apklusa vijole, kas nupat bija skani dziedājusi ar visām četrām stīgām.

— Ko viņš spēlē? — Marja jautāja. — Kaut kas pazīstams.

— To, kā līgavaini ved pie līgavas, — Kriste atbildēja.

— Ak, jā... — Marja gribēja ko teikt, bet nepabeidza: Dovbņa atkal sāka spēlēt.

Līgavas mājā žēlabaini skan sirdsdraudzenes skaļā, smalkā balss; vakarēšanu sākdama, viņa uzņēmusi bēdīgu, raudulīgu dziesmu, beigās biedrenes to strauji uztver. Viņu balsīm pievienojas puišu balsis aiz mājas... Līgavainis, līgavainis ar bajāriem tuvojas, nāk šurp! ... Vēl skaļāk plūst meiteņu balsis, uzņem vēl augstāku noti, it kā cita ar citu sacenstos, bet bajāri steidzas aiz tām, grib panākt... Tur jau viņi tuvojas, sanāk kopā, nu ir visi barā, saplūduši vienā dziesmā ... Spēcīga, skumja, līgana tā plūst kā ūdens, paceļas pāri galvām. Visi, šķiet, klusu noliekušies un klausās to, bet šī kā viesulis uzlidojusi kalnā un skrien, auļo augstāk un augstāk...

Un atkal mūzika pēkšņi apklust.

Pēc maza brītiņa atskanēja «Sniegputenis». Sākumā pamazām, tad ātrāk un ātrāk, kamēr pārgāja kazaku dejā. Lociņš kā neprātīgs sāka skraidīt pa stīgām; stīgas pat klakšķina un šmiukstina, atskaņojot ātro soli. Gri-gorijam Petrovičam kājas pašas tiecas dejot, bet acu priekšā plešas tīrs, līdzens pagalms un tā vidū kāzu godības... Viņš redz, cik ātri kāda meitene ņirbina kājas, kāds puisis, papēžus nežēlodams, plēš vaļā tre-paku ... Bet, palūk, palūk, — tur kā bumba lec kāds cits pietupu deju. «Ei, brašāk, brašāk, piesvied uguni, uzdod garu!» sirdsdraudzene uzsauc, plaukstas sizdama... Un atkal spēle pārtrūkst.

Dovbņa apklust, bet Procenko vēl arvien dzird kazaku dejas takti, vēl arvien redz, kā viņa acu priekšā virpuļo jaunieši. Izdzirdis kādu smejamies, spēlētājs at-jēdzās, it kā pusmiegā viņš pacēla galvu, apskatījās... Smiekli skanēja virtuvē. Kriste nebija novaldījusies, nolēkusi no gultas un sākusi diet, bet Marja krāsns-augšā jsmējās.

— U-uh! — Procenko nopūtās. — Ak tu tētīt! Cik spēcīgs gabals! — viņš iesaucās.

Bet Dovbņa, it kā neko nebūtu dzirdējis, atkal atsāka:

Ai priedīt,

Audzi, audzi!

Rītā agri! ...

Atskanēja skumja dziesma; tās taktī vedējs piedauza ar zobenu pie griestiem — vienu, otru un trešo reizi. Šie cirtieni ir kā atbilde uz aicinājumu un pavēstī, ka nupat sāksies kaut kas svarīgs un vērā liekams. Un patiesi sākās arī... Dziesma apklusa. Nu bija dzirdama it kā čala, it kā kņada. «Laiks jaiinuvi vadīt pie jaunā vīra. Laiks!...» sauc draudzene. Citas uzņem skumju jo skumju dziesmu, un mūzika tai piebalso vēl skumjāk ... «Posies, kņaze, atvadies no dzimtas un savām jaunības dienām. Tagad tu vairs neesi brīvs putns, bet svešu ļaužu gājējiņa. Vīramāte tevi kremtīs, vīratēvs pārmetīs, un neviens tevi neaizstāvēs; pašas vīrs iekaustīs, bārs, un nebūs kam žēloties. Asaras un bēdas un mūžīgs, nemitīgs darbs tavu skaistumu noniecinās un tevi pašu salieks un vecu padarīs. Celies, kņaze, atvadies no savas dzimtas, savas brīves un jaunavas daiļuma!» Un kņaze, aiz asarām klupdama, iet pateikties mātei un tēvam... Pienācis grūts brīdis. Dovbņas vijole vaid un raud. Grigorijam Petrovičam pat elpa aizraujas krūtīs, pat asaras parādās acīs... Nupat, nupat tās ritēs! ... Varbūt arī ritētu, bet vedējtēvs uzsauc: «Diezgan, diezgan! Brauksim!...» Un atkal sāka plūst pārgājiena dziesma, sākumā spēcīga, skaļa, tad klusāka un klusāka, it kā kāzinieki, tikuši laukā no māj.as, būtu jau kaut kur gravā vai aiz mežiem un kalniem... Tikai tagad Dovbņa nolaida vijoli un nolika to uz galda.

— Lūk, kāzas jūsu operai, — viņš teica un ņēmās slaucīt sviedrus no pieres. — Uh, kā nokusu! Kaut nelabais to rāvis, — viņš piebilda un sniedzās pēc tabakas.

Procenko jutās kā drudzī: acis viņam dega, vaigi tvīka, elpa bija smaga, brāzmaina.

— Ak kungs! — viņš iesaucās, pirkstus lauzīdams, ka tie noknakšķēja vien. — Pirmo reizi mūžā klausos tik dīvainu mūziku! Lai tagad itālieši vai vācieši ar savu stājas blakus!... To lieli ģēniji radījuši, bet šo — tauta... Tā ir vienkārša tautas dziesma!... O, es vai prātā varu sajukt! — viņš sauca un ņēmās skraidīt pa istabu. Pagāja labs laiks, kamēr viņš atjēdzās un sāka runāt mierīgāk:

— Negaidīju! Neko tādu negaidīju, saku taisnību. Domāju, ka Lūka Hvedorovičs aizmirsis manu libretu, arī pats sāku to aizmirst... Bet redzu — nav aizmirsis. Lai arī jūsu mūzikai nav vārdu, toties cik tā augsti mākslinieciska! Ko jūs domājat darīt ar savu dziesmu?

— Ko es domāju darīt ar to? Neko... Kādam uzspēlēšu, tas ir viss! — Dovbņa atbildēja, pūzdams no mutes dūmu mutuļus un slēpdamies tajos kā mākonī.

— Kā — neko? — Procenko iesaucās. — Nē, tā neiet: jūsu skaņdarbam vajag uzrakstīt notis un to iespiest! Vajag, lai ļaudis zinātu, cik vērtīgus un muzikālus motīvus glabā tautas dziesma! Tas būs liels grēks, ja jūs to pametīsiet.

— Bet no kādas elles es raušu naudu, ko iespiest? — Dovbņa jautāja.

— Gribat, es dabūšu! Man Pēterburgā ir viens pazīstams mūziķis. Es viņam aizsūtīšu. Lai parāda Bernardam vai kādam citam... Un jūsu skaņdarbu iespiedīs, katrā ziņā iespiedīs... Daudz būs tādu, kas gribēs to darīt... Uzspēlējiet vēl ko. Kazaku deju vai arī to vietu, kur jaunuve atvadās no dzimtas ... Lūdzu! ... Vai zināt ko? Kas tādos gadījumos labākais vērtētājs? Tauta! Vienkāršā tauta! Jūs nevienam neesat spēlējis?... Pasauksim Kristi, Marju — tās te ir kalpones, — lai viņas paklausās, un pajautāsim, ko viņas teiks, — Procenko tērgāja.

Dovbņa viltīgi smīnēja savās rudajās ūsās.

— Jūs smejaties? — Procenko iesaucās. — Jūs taču zināt Puškinu!... Vai jūs zināt, kam viņš lasīja savas tautas dziesmas? Savai auklei Rodionovnai! Ja viņa kaut ko nesaprata, viņš pārtaisīja savas nemirstīgās dzejas...

— Tie bija vārdi, bet šī te melodija, — Dovbņa iebilda.

— Nu, un kas par to? Ņemsim Ševčenko,— Procenko gribēja pierādīt. — Palasiet viņa dziesmas tautai — un tā raudās! Un sakiet — vai ir kāds, ko Ševčenko nebūtu aizgrābis? Jūs arī esat tāds Ševčenko mūzikā.

— Kur nu es tam varu līdzināties! — Dovbņa iebilda, taču Procenko neklausījās.

— Kā Ševčenko, tā arī jūs, — viņš sauca, ka visa istaba skanēja, — par pamatu ņēma tautas dziesmu un no tās izveidoja savus sacerējumus. Viņu tauta saprot — tā sapratīs arī mūziku. O-o! Tauta saprot skaistumu ... — viņš uzsvēra šo vārdu un, pagriezies pret Dovbņu, jautāja: — Vai aicināt?

Dovbņa klusēdams palocīja galvu. Viņam vairāk gribējās paskatīties uz Kristi, kura tā bija iepatikusies, nekā dzirdēt, ko viņa teiks par spēli.

Ar pūlēm Procenko pierunāja Kristi ienākt istabā; viņa droši vien nebūtu nākusi, ja Marja neievilktu sev līdzi.

Dovbņa sāka smieties, kad Procenko viņas abas blakus apsēdināja uz gultas.

— Nu, jūs lielās skaistuma cienītājas, — viņš zobodamies teica, — klausieties ar abām ausīm.

Un uzsāka gūstekņu dziesmu par to, kā kazaki raud turku gūstā, celdami rokas pret debesīm un lūgdami nāvi. Tā bija neliela tautas dziesmas daļa... Rūgtas asaras, kvēla lūgšana un smagas nopūtas pildīja istabu. Pirmās stīgas vaimanāja smalki un skumji, basu stīgas dobji dūca, it kā no zemes apakšas sprauktos apspiestas raudas... Procenko sēdēja salīcis, klausījās. Viņš juta, it kā drebuļi skraidītu pa muguru: te uzvēdī salu, te karstumu, bet skumjo balsu viļņi apņem dvēseli, dedzina to, spiež sirdi...

Procenko dziļi pūta un purināja galvu; Kriste un Marja paskatījās uz viņu un sāka smieties.

— Nu, kā bija? — Dovbņa jautāja, beidzis spēlēt.

Procenko klusēja.

— Nē, šī nebija jauka: pārāk bēdīga. To, ko pirmīt spēlējāt, tā bija jaukāka, — Marja teica. Bet Kriste tikai grūti nopūtās.

— Ko tu tik smagi pūt, manu paipaliņ? — Dovbņa jautāja, cieši paskatījies viņas drūmajā sejā.

— Kriste! Marja! — no virtuves atskanēja sauciens.

— Kundze... — abas nobijušās nočukstēja un acumirklī izmetās virtuvē.

— Sagājušas kunga istabā! Kas vēl nebūs? — Ustina Ivanivna bārās.

— Tagad nu krietni sados mūsu kritiķēm!—Dovbņa teica, sirdīgi pasmiedamies.

Procenko sēdēja sakņūpis un klusēja, bet Dovbņa gariem soļiem mēroja istabu.

— Kā būtu, ja šo skaņdarbu paklausītos Natalija Mi-kolajivna? Viņa gan priecātos! — pēc brīža teica Procenko.

Dovbņa apstājās, pētījoši paskatījās uz Procenko, jautāja:

— Kura?

— Lūk, ar ko jums vajadzētu iepazīties! Jūs pazīstat mācītāju Mikolaju? Tā ir viņa sieva. Jauna, liela dziedātāja un briesmīgi mīl mūziku. Vai gribat, es jūs iepazīstināšu? — Procenko jautāja.

— Ar popa sievu? — Dovbņa gari novilka. — Bet vai pie viņiem būs ko iedzert?

Procenko saviebās un negribīgi atbildēja:

— Droši vien atradīsies, kā katrā mājā.

— Bet, ja nav, tad kāda velna pēc es pie viņiem iešu? Vai neesmu redzējis popu nabadzību? — Dovbņa drūmi purpināja.

Procenko vēl vairāk saviebās. Jā, Dovbņa gandrīz bija uzminējis. Cik viņš zina, mācītāji mūžīgi kaujas ar trūkumu ... «Ubagi, patiesi ubagi!» viņš nodomāja. Tad viņš iztēlojās Natāliju — tik jautru, tik daiļu.

— Vai patiesi jūs ļaudis vērtējat pēc viņu bagātības? — viņš jautāja, galvu pacēlis.

— Pēc kā tad vēl? — Dovbņa mierīgi atbildēja — Nu, pieņemsim, es aizeju pie kāda, nodzīvoju līdz pusnaktij, un man neiedos ne glāzītes šņabja, ne gabaliņa maizes?

«Izēdājs! Dzērājs!» Procenko gandrīz iebrēcās, tomēr savaldījās un vienīgi sakustējās uz krēsla.

— Manis dēļ iesim arī, — Dovbņa bija ar mieru. — Pakratīsim mazliet popa maku... Es viņu pazīstu kopš semināra laikiem, bet pati... stāsta, ka pati — tā nekas ... esot jautra cienmāte.

«Tā nekas!... Jautra!» Procenko saviebās, kaut kas netīkams, īgns iedūrās sirdī. Šķiet, būtu meties virsū Dovbņam, ar dūri aizbāzis šim velna dzērājam un izēdā-jam rīkli!.. *

Procenko nicinoši paskatījās uz Dovbņu, bet šis stāvēja viņa priekšā mierīgs kā stabs, tikai viegls smīns mazliet vieba tā lūpas un drūmās acis dega. Grigorijam Petrovičam sametās baigi... Baigi, ka tik apdāvināts cilvēks kā Dovbņa tā pagrimis.

— Labs ir, bet kad iesim? — Dovbņa gribēja zināt. •— Rīt, vai? Iesim rit?

— Kā gribat, — Procenko drūmi atbildēja.

Dovbņa, vēlreiz uzsmēķējis, devās mājup, bet Procenko drūmi staigāja pa istabu, apdomādams, ko varētu izdarīt, lai rīt nebūtu jāiet ar Dovbņu pie Natalijas. Viņš nožēloja, ka bija to aicinājis. Piedzersies un vēl sāks muldēt ko tādu, par ko būs jāsarkst! No tā visu ko var sagaidīt... — Bursaks vien ir, nekas vairāk! — viņš skaļi iesaucās un saīdzis turpināja staigāt.

— Lūdzu, kungs, vakariņās! — Kriste, iesteigusies istabā, jautri aicināja.

Procenko paskatījās uz meiteni. Mazliet izpūruši mati, sārta, pilnīga seja, kails kakls, apaļi, glezni pleci — visu viņš aptvēra vienā mirklī.

— Vakariņās? — viņš pārjautāja, tuvodamies meitenei, mazliet pieskārās ar roku pie viņas karstā zoda, ieskatījās acīs.

— Kā tad, aicina, — viņa jautri čivināja.

Sirds viņam nez kāpēc sāka dauzīties, kaut kas viņu it kā pagrūda, it kā pierāva viņai klāt.

— Ak tu mana irbīte, — viņš klusu un maigi iesaucās un pastiepa roku, lai apskautu.

Viņa strauji atlēca un acumirklī bija atpakaļ virtuvē ... Tikai durvis vien skaļi nobūkšķēja.

— Ko tu kā apsvilusi izlēci? — Marja jautāja.

Kriste tikai smagi elsa. Kad Procenko cauri virtuvei

gāja uz ēdamistabu, viņa tam aiz muguras padraudēja ar dūri un klusu noteica: «Paskat, kāds!»

— Viņš tevi aiztika? — Marja jautāja un sāka smie-ties. — Ak tu lauku vientiesīte! — viņa vēl piebilda un ari nez kāpēc smagi nopūtās. Bet Kriste, kā magone tvīkdama, nolaida acis. Sirds viņai skaļi dauzījās.

Ēdamistabā pie vakariņu galda Ustina Ivanivna zobojās par sava īrnieka iedomu — aicināt kalpones novērtēt Dovbņas spēli. Procenko nedusmojās, gluži otrādi — viņš smiedamies parādīja, kā Marja atspiedusi galvu rokās un klausījusies, kā Kriste smagi pūtusi. Ustina Ivanivna smējās par viņa jokiem.

Kad Procenko pēc vakariņām gāja uz savu istabu, Marja viņu apstādināja.

— Ak tad tāds jūs esat? — viņa tam smiedamās jautāja. — Izliekas svēts, bet ko dara?!

Viņš draiski paskatījās uz Marju un, sataisījis pigu, pielika to viņai pie deguna.

— Vai redzēji? — viņš jautāja.

Kriste iespurdzās un sāka skaļi smieties. Viņš padraudēja tai ar pirkstu un ātri iemetās savā istabā. Tas viss notika vienā mirklī: šķiet, noplaiksnījās zibens šautra un nodzisa.

— Tīrais joks tas jaunskungs! — Marja smējās. Bet no istabas savukārt atskanēja Ustinas Ivanivnas balss.

— Jāsmejas gribot negribot! Tas nu gan ir jokupēteris. Izdomājis, lai Kriste ar Marju novērtē spēli.

— Jokupēteris, tad jokupēteris, bet tu stingrāk pieskati, lai šis joks vēlāk neliktu raudāt... — Antons Pet-rovičs īgni teica.

— Kuru tad? — Ustina Ivanivna jautāja.

— Tev labāk jāzina, kuru! — Antons Petrovičs atbildēja.

Ustina Ivanivna tikai uzmeta lūpu.

— Nez ko izdomājis, — viņa teica žāvādamās.

Drīz visi nolikās gulēt. Apgūlās arī Grigorijs Petrovičs, lai gan miegs vēl nenāca. Bet ko lai dara? Šodien tik daudz visādu notikumu; viņš neatceras otra tāda vakara. Dovbņas apburošā spēle, viņa skaudrā un rupjā valoda, kailā patiesība, ko viņš klāstīja, saruna ar kalponēm, Kriste, kuru līdz šim viņš nebija pamanījis, viss kā dzīvs nostājās acu priekšā, ņirbēja istabas tumsā... Un viņš nevarēja saprast, kāpēc blakus Kristīnei šaudījās mazā, graciozā Nastja ar zilām, jautrām acīm. Nez kāpēc viņas dzinās viena otrai pakaļ, aizsteidzās priekšā, it kā sacenstos, kura ieņems pirmo vietu... Viņa sirds tik strauji dauzījās. Karstas asinis joņoja pa dzīslām, sitās galvā, savandīja domu mutuļus, iemeta sirdī klusas un maigas jūtas, neizsakāmi jaukas cerības... «Tā jau ir izplaucis zieds, koša, taču bez smaržas, bet šī — vēl neskarts avots...» viņš domāja. «Kas pirmais no tā pasmels ūdeni?...» Viņam trūka gaisa, elpa kļuva kvēla, mute izžuva... Un viņš nemitīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Pa to laiku virtuvē uz krāsns bija dzirdami čuksti:

— Cik viņš ir jauks un pieklājīgs! Gluži citāds nekā tas, kas spēlēja vijoli, — kā zvaniņš klusu noskan jauna balss.

— Un tu tādu iemīlētu? — jaunajai balsij jautā aizsmakusi ...

— Nu, tā uz reizi jau iemīlētu gan! — pārmetoši notinkšķ jaunā balss.

— Neliedzies, vai nav redzams, ka arī tu neesi vienaldzīga, — dūc aizsmakusi.

— Un vēl kā!... — skaļi smiekli noskan tumsā. [4]

— Mājās? — Procenko nākamās dienas vakarā jautāja mācītāja kalponei Pedorai ar zilo degunu, kopā ar Dovbņu ienākdams virtuvē.

— Kur tad citur, ja nebūs mājās? — tā nelaipni atbildēja rupjā, aizsmakušā balsī. — Gribēja jau pēc jums sūtīt! — viņa piebilda vēl dobjāk.

Dovbņa iepleta acis: sak, kur tāda tik spīva gadījusies?

Tobrīd Natalija, izdzirdusi pazīstamu balsi, jautri atsaucās no blakus istabas.

— Nav mājās! Nav mājās!

— Kur ir kundze? — Procenko, ienākdams istabā, jokoja.

— Vai dieviņ! Kā jums nav kauna!... — viņa iesāka, taču, ieraudzījusi Dovbņu, tūliņ apklusa.

— Nebariet mani, Natalija Mikolajivna, — Procenko iesāka. — Es pie jums atvedu savu labu paziņu — Luku

Hvedoroviču Dovbņu. Vai atceraties: es reiz par viņu jums stāstīju.

— Priecājos... — Natalija pietvīkdama pastiepa Dovbņam roku.

— Esmu īsts mežainis, — Dovbņa trieca, saņemdams viņas mazo roku un tā saspiezdams maigos pirkstiņus, ka tie salipa kapā.

— Vai Mikolaja tēvs mājās? — Procenko jautaja, meklēdams ar acīm vietu, kur apsēsties.

Mācītāja sievas vērīgās acis tūliņ to pamanīja.

— Mikolaja tēvs ielūgts kristībās, — viņa atbildēja un veikli iesteidzās otrā istabā pēc krēsliem.

Dovbņa ņēmās apskatīt istabu. Kaktā pie neliela galdiņa stāvēja tikai divi krēsli, uz galda patvāris sīca sērīgu dziesmu. Sen šis patvāris nebija redzējis ne lupatu, ne ķieģeli, ne pelnus: zaļi plankumi rēgojas uz netīrajiem sāniem, krāns bija sašķiebies greizi, no tā pilēja ūdens tieši uz galda; blakus rēgojās divas glāzes; vienā dzisa neizdzerta tēja, otrā kūpēja brūngans šķidrums; no vaļējās tējkannas cēlās garaiņi. Varēja redzet, ka te nav pieskārusies saimnieces roka. Arī istaba nerādīja, ka te rūpētos par kārtību: sienas bija kailas, apdrupušas, grīda neslaucīta, uz tās mētājās ēdiena paliekas, kauli, maizes druskas un saulespuķu čaumalas... Otrā kaķtā stāvēja noskrandis dīvāns, līdzīgs kuprainam večukam, kas sienmalē pierīkojies atpūsties . . . Visur dūrās acīs trūkums un nolaidība.

Kamēr Dovbņa apskatīja šo nabadzību, no otras istabas parādījās Natalija Mikolajivna ar krēslu.

— Vai to jūs man nesat? — Dovbņa viņu apstadinaja un izņēma krēslu no rokām. — Veltīgi raizējaties: es varēju arī uz grīdas pasēdēt.

Natalija Mikolajivna nezināja, kā lai saprot šos Dov-bņas vārdus: vai viņš smejas par viņu trūkumu vai arī par nekārtību. Aiz kauna viņai pat ausis nosarka — ne tikai vaigi vien. Un vēl arī Pedora uzmeta garu: ar troksni atrāvusi durvis, viņa iedrāzās istabā un, uzminusi Dovbņam uz kājas, satvēra patvāri.

— Paskat, kājas nomīsi! — Dovbņa iesaucas.

— Ko, vai man tur ir acis? — viņa nelaipni teica un gribēja aiznest patvāri.

— Pedora! — saimniece iesaucās. — Kur tu nes patvāri?

— Vai tad nevajag uzkarsēt? Ar ko tad, velns parāvis, viesus pacienās? Tur vairs nav ūdens, — kalpone dusmīgi atbildēja.

— Pedora! — kāju piecirtusi, saimniece rājās. — Cik reizes neesmu tevi lūgusi — nevelnojies, vismaz svešiem dzirdot!

— Nu, patiesi, ar ko jūs īsti domājat cienāt? Ar samazgām? Paskat, es vēl būšu tā vainīgā! — Pedora taisnojās.

— Pedora! Ņem patvāri! Ņem visu! ... Tikai ej, nerunā! ... Ak kungs! — saimniece žēlojās viesiem, kad Pedora gāja uz virtuvi ar patvāri. — Droši vien nevienam nav tādas kalpones kā mums ... — Bet tur to!

— Tur? — Pedora atsaucās. — Labi ir turēt un naudu nemaksāt. Samaksājiet man, un es tūliņ aiziešu no jums un metīšu līkumu pa desmit ielām ... Tur!

— Klusē jel, dieva dēļ! —Natalija sauca, aizvērdama durvis uz virtuvi.

— Patiesi, kāpēc jūs viņu neatlaižat? — Procenko jautāja.

— Nu, parunājiet ar cienīgtēvu! — popiene atbildēja, dusmīgi uzacis savilkusi.

— Viņai, šķiet, nekad neviens nav varējis muti aizbāzt! — Dovbņa piebilda.

— Tā jau šķiet! — Procenko noburkšķēja.

— Kā tad! — Dovbņa, acis zibinādams, iesaucās. — Palūk, uzmina uz kājas un vēl uz varžacs ... Būtu jel bijusi glīta, bet šī». . . Riebjas pat piedurties! ... Tfu!

Natalija un Procenko reizē sāka smieties, Dovbņa tik jocīgi spļaudījās.

— Paskat, cik jūs briesmīgs un sirdīgs! — viņa iesaucās, mēģinādama novērst sarunu uz citu pusi.

— Jā, pirkstu mutē nelieciet, vēl zobi ir veseli, — Dovbņa, izlikdamies dusmīgs, jokoja.

— Vai patiesi? — viņa klusu jautāja, viltīgi nozib-snīdama ar acīm.

Viņas balss bija kļuvusi rotaļīga, acīs mirdzēja klusi smiekli, vaigus rotāja sārtums. Kā kaķe, kas zogas pie peles alas, tāpat ari viņa ar klusu balsi un laipnu seju tuvojās īgnajam Dovbņam, kas drūmi sēdēja uz krēsla un skrullēja savas garās, rudās ūsas ... Ak, viņa nespēšot to atmaidzināt? Ja vien gribēs — pat mēmais sāks runāt!

Dovbņa patiesi sāka runāt. Viņš plēsa vaļā rupjus un sālītus jokus, svaidījās ar tiem uz visām pusēm kā ar malkas pagalēm; Procenko viņu atbalstīja, reizi pa reizei iemezdams kādu vārdu, bet Natalija vēl vairāk iekveldināja gan ar jautru skatienu, gan bezrūpīgiem smiekliem. Istabā uzreiz kļuva tik omulīgi, tik patīkami. Kā nebijusi pazuda nesenā neveiklība, nez kur bija izgaisusi nabadzība un nekārtība: grīda it kā pati nomazgājās, sienas nobalsinājās, kļuva līdzenas, un tauku svece pēkšņi sāka degt itin gaiši... Skaļas balsis piepildīja istabu. Tās aprāvās tikai tad, kad Pedora atvēra durvis, lai ienestu patvāri. Krekstēdama viņa to pacēla, uzlika uz galda un, uzmetusi visiem nelaipnu skatienu, ātri izgāja laukā.

— Bet es sēdēju un gaidīju... Domāju — pirmo reizi nomina kāju, tagad uzlies man virsū patvāri, — Dovbņa noteica Pedorai aiz muguras.

Nevaldāmi smiekli piepildīja istabu ... Tāpēc neviens nedzirdēja, kā Pedora, norūkusi: «Redz, kā nu laiž vaļā!» — norībināja durvis.

Pie tējas galda saruna kļuva vēl jautrāka. Procenko nemaz nebija zinājis, ka Dovbņa prot tā triekt un jokoties. Lai gan neiztika bez stipriem vārdiem, taču viņš tos valodā iepina tik veikli, gluži kā zeltkalis, kas izrotā gredzenu ar dārgakmeņiem. Smiekli nerima, kamēr Dovbņa runāja, bet klusēja viņš maz. Viņš atcerējās senus bursas laikus, griķu klimpas, tārpainu putraimu biezeni un jautrus biedrus. Viņš stāstīja, kā gandrīz vai katru nakti, uzvilkušies vecus paltrakus, gājuši «medībās», kā piekāvuši naktssargus, dzēruši paštecināto šņabi, zaguši speķi, bet reiz noķēruši uz ielas dzīvu vepri, nokāvuši to, aizvilkuši pie upītes un līdz rītam visu nokopuši tā, ka pats velns pēdas neatrastu. Reiz kungam meitu nozaguši. Kamēr vieni kungam pie loga dziedājuši kuplejas un šis klausījies, citi ar meitu bijuši jau pie mācītāja un pierunājuši salaulāt. Vecais sācis meklēt meitu, bet šī jau precēta sieva. Vecais dusmojies, bāries, bet ko tu darīsi — pieņēmis arī meitas vīru. Veco popu gan aizdzinis no ciema, tā vietā ielicis savu znotu.

— Tagad tas ir jau virsmācītājs — lepni dzīvo, —* Dovbņa nobeidza.

Natalija Mikolajivna grūti nopūtās. Viņu pārsteidza nevis tas, par ko vēlāk kļuvis kunga znots, bet gan tas, kā viņš meitu nozadzis.

— Ko, vai viņi jau agrāk mīlējuši viens otru? — viņa jautāja.

— Protams. Zīmītes sūtīja viens otram; tās nesa kalpi, dažreiz arī citi, kas pagadījās.

Natalija Mikolajivna nevarēja vien beigt brīnīties. «Gadās taču citām tāda laime! Kāpēc gan ar viņu tā nav noticis?»

— Rādās, tādai bēgšanai vajag būt ij priecīgai, ij baigai? — viņa joprojām jautāja, raudzīdamās uz Dovbņu.

— Nezinu, nekad nav gadījies bēgt, turklāt neesmu arī sievišķis, lai par to jums sīki pastāstītu.

Natalija Mikolajivna sāka smieties.

— Tas nu gan jocīgi, ja tādas ūsas būtu sievišķim! — viņa iesaucās un smējās vēl skaļāk.

Dovbņa tikai šķībi noraudzījās, kā tā aiz smiekliem plīsa vai pušu.

Tēja bija padzerta.

— Ko tagad darīsim? — Procenko jautāja. — Žēl, ka Lūka Hvedorovičs nav paņēmis līdzi vijoli, tad jūs, Natalija Mikolajivna, gan dzirdētu, kā viņš spēlē!

— Citreiz bez vijoles nerādieties! Vai dzirdat — nenāciet! — viņa iesaucās un pusbalsī sāka dungot kādu jautru dziesmiņu.

— Padziedāsim visi! — Procenko uztvēra.

— Padziedāsim! Padziedāsim! — Natalija jautri pievienojās. — Bet jūs, Lūka Hvedorovič, piebalsojiet.

— Ja dziesmu zināšu, kāpēc ne, var, — viņš atbildēja, papirosu iededzinādams.

— Bet kādu dziedāsim? Ziniet, to, kuru dziedājām jūsmājās, —mājasmāte atcerējās.

— «Vientuļš oļu ceļu eju»? — Procenko jautāja.

— Ļermontovu! Ļermontovu! — viņa tarkšķēja. — Kā es mīlu to Ļermontovu! Briesmīgi mīlu! Bet stāsta, dzīvam esot, to neesot mīlējuši. Dumjie! Ak, ja viņš tagad būtu dzīvs!

— Tad par viņu tagad pazobotos, — Dovbņa piebilda.

— Neatzītu? Tiesa gan, Lūka Hvedorovič! — viņa iesaucās. — Cik daudz neatzītu talantu iet bojā! — un, dziļi nopūtusies, viņa sakoda zobus un kādam padraudēja ar dūri.

Tikko kā bija uzņēmuši «vientuļš», kad mājās pārnāca Mikolaja tēvs, un, ne ar vienu nesasveicinājies, sāka basā vilkt līdzi. Viņš neklausījās, vai iznāk labi vai slikti — tikai dūca vien ... Redzams, dāsnas bijušas kristības! Popiene, ieklausījusies, ka neiet labi, apklusa pirmā, pēc tam Procenko, tikai Dovbņa it kā norunājis viens pats vilka popam līdzi, bet šis sarkans kā vārīts vēzis rāvās vai pušu, pūlējās un rēca kā vērsis.

— Met jel mieru! Klausīties nav iespējams! — popiene sauca, ausis aizbāzdama.

— Neklausies... Kā tālāk? — iededzies pops uzstāj а Dovbņam. — Saki — kā tālāk?

Dovbņa pasmīnēja ar savām drūmajām acīm.

— Nu jau beigas, — viņš atbildēja.

— Beigas? — Mikolaja tēvs brīnījās. — Žēl!

Tad metās pie Dovbņas, apkampa viņu un noskūpstīja.

— Mēs taču esam seni biedri... Kopā mācījāmies. Vai dzirdi, Natalij, kopā mācījāmies. Viņš tikai bija vienu kursu tālāk... Kāpēc tu, brālīt, negāji par mācītāju? Ak tu! Arī mūsu dzīve nav nekāda slavenā, tomēr labāk, nekā tā mētāties... Man, brālīt, ir sieva un bērni... Pag, pag ... samelojos! Bērnu nav ... Un vai būs, jods viņu zina! ... Nu, bet sieva? — viņš novilka smalkā balsī, gribēja kaut ko teikt, taču tikai nogrozīja galvu un jautāja Dovbņam: — Vai šņabi, draugs, dzer?

— Kā nu tādu mantu nedzers? Var, — tas atbildēja.

— Var, tu saki? Ei, sieva! Dod šurp mums šņabi, dod uzkodas, dod visu! Kas vien mājās, cel galdā!... Bet jūs es nemaz nepamanīju, — ieraudzījis Procenko, viņš pievērsās tam. — Atvainojiet mani, dārgais, atvainojiet! Atvainojiet! — Un metās skūpstīties ar Procenko.

— Arī viņš ir labs cilvēks, — mācītājs stāstīja Dovbņam. — Tagad visi ļaudis labi, visi labi! Un kā mana sieva viņu mīl! Šito bārdaini! Paskat, kāds!... Nu, es tev vēl bārdu noskūpstīšu, — viņš glaimīgi murkšķēja, pieplacis pie Procenko bārdas.

— Bet tu, sieviņ, raugies, ka neizdari kādreiz kļūdu: ieskatīsi vēl viņa bārdu par manējo un ieķersies tajā ar abām rokām!

— Ko tu muldi? — Natali ja Mikolajivna pārmetoši paskatījās uz vīru. — Pietempies un gvelž nezin ko.

— Tev taisnība, ka esmu pietempies, nudien, taisnība. Nevarēja citādi, brāl, biju... Kūms... Pag, kas bija kūms? Kā viņu sauca? Nevaru atcerēties... Tas nu gan iemeta! Visus pārspēja ... tāds!... Nedusmojies uz mani, mana popienīte, dod savu balto rociņu, pieliec pie manas karstās sirsniņas! Nu, es tevi noskūpstīšu... tavas skaidrās actiņas, tavas rožu lūpiņas, tavu degun-tiņu... Kā tur bija tai dziesmā?... Kā — ko?... Kā skābētu gurķīti! — viņš iesaucās un laida vaļā smieklu.

Sieva strauji atvirzījās: no vīra plūda šņabja smaka!

— Būtu jel kaunējies svešus ļaudis!

— Kādus svešus? Še, draudziņ, visi savējie... Vai šis ir svešinieks? — viņš jautāja, rādīdams uz Dovbņu.

— Un šis nav mūsējais? — Pagriezās pret Procenko.

— Un vēl kāds mūsējais!... Ja arī būtu svešinieks? Kas tu man esi? Tu taču esi mana pirmā un pēdējā!... Neskaisties, draudziņ, dod mums šņabi... — Un viņš tik jocīgi pamirkšķināja, tik šķelmīgi paskatījās, ka neviens nenoturējās nesmējies. Mikolaja tēvs pats arī smējās un, lēkādams uz vienas kājas, sauca — šņabi, šņabi!

— Kur lai to ņem? — Natalija Mikolajivna jautāja.

— Tu taču zini, ka mājās nav, bet sūtīt... ko es sūtīšu?

— Kā — ko? Nu taču Pedoru!

— Viņa mani jau tā kaitina: es viņai vārdu, šī man pretī desmit.

— O-o, kaut viņu nelabais! Pedora! — pops brēca, nosēdies uz dīvāna.

Pagāja brītiņš, kamēr Pedora ienāca istabā izpūrusi un nomiegojusies.

— Tu esi mana kalpone? — pops jautāja.

Pedora klusēja, šņāca.

— Tu esi kalpone? Es tev jautāju! — viņš uzsauca otrreiz.

— Labāk sakiet, ko vajag! — Pedora kasīdamās atbildēja.

— Paklau: ja tu kundzi neklausīsi, tad es tev gan ... — un viņš sastomījās, savilka uzacis.

— Pēc šņabja, vai, jāiet? — Pedora jautāja žāvādamās.

— A-ā, velna māte, cik apķērīga! — Mikolaja tēvs nosmējās. — Nu saki — kā tu saprati?

— Šekur, ebrejs teica, ka bez naudas nedos! — Pedora atbildēja.

— Velns ar ārā! Ebrejs ir neticīgais... Es tev par to nejautāju. Es tev jautāju, kā tu uzminēji, ka vajag šņabi?

— Kā uzminēju? No tā, ka jums viesi! Varbūt kāds glāzīti iedzers.

— Un tu gribi?

Pedora iesmējās, degunu berzēdama.

— Es arī iedzeršu, ja dosiet.

— Dūšīgs meitietis! — Mikolaja tēvs uzlielīja. — Na, še tev... — Un viņš sāka meklēties pa maku, naudu skandinādams. — Še pusrublis. Saprati? Vesels pusrublis... Saki ebrejam, lai ielej, tikai labu! Sliktu neņem. Vispirms nogaršo... No mūsu trauka gan ne, — pārāk netīra esi! Bet no ebreja glāzītes... un tikai vienu ... Dzirdi — tikai vienu!

Iedevis Pedorai naudu, viņš to arī Izvadīja no mājas.

— Tā pie mums vienmēr, — pa to laiku popa sieva žēlojās Dovbņam. — Jūs taču redzat: vajadzēja kalponi sabārt, bet šis dzen jokus. Tā viņš tās izlaiž. Saprotams, tāpēc jau kalpones arī neklausa.

— Nu, ja tevi klausīs, desmit gabalos būs jāpārraujas, — Mikolaja tēvs atcirta. — Tu nekad neuzdod vienu, bet uzreiz desmit darbus: pasniedz to, Pedora! Padari šito! Skrien pēc tā un padari vēl ko!... Nē, tu nu gan man neesi nekāda saimniece!

— Ak, un tu tas gudrais saimnieks!... To tikai vien zini, ka staigā pa citu mājām un rij svešu labumu, — Natalija Mikolajivna iedzēla.

— Man tāds dienests, — pops atbildēja. — Gan es, apkārt klīzdams, iztikšu, bet tu, mājās dzīvodama, badā nosprāgsi.

— Ar tādu vīru var arī nobeigties! — pati skaitās.

Mikolaja tēvs sirdīgi paskatījās uz sievu, bet, ar roku

atmetis, sāka smieties.

— Tu viņu, brāl, neklausies, — viņš pavērsās pret Dovbņu. — Sieva arī velnu ap stūri apvedīs! — viņš teica tam pie auss, bet tā, lai visi dzirdētu.

Natalija Mikolajivna paskatījās uz vīru nikni un nicinoši: sacirta zobus, ka tuklajos vaigos kļuva redzami žokļa kauli, it kā viņa kādam gribētu kost, un, rokas sakrustojusi, dusmīgi apsēdās uz krēsla pie galda. Uz viņas svaigās, sārtās sejas parādījās plankumi, uzacis saraucās. Viņa klusēja, šķiet, pat elpot bija pārstājusi. Mikolaja tēvs, sievā paskatījies, ātri apsēdās uz dīvāna, berzēja ar delnām ceļus un dīvaini ķiķināja.

— Kā muļķis, — popiene novilka caur zobiem.

— Jūs dusmojaties? — Procenko jautāja, pie viņas pieiedams.

Viņa paskatījās uz to un neko neatbildēja; apakšlūpa viņai drebēja... Dovbņa īgni uz visu to noraudzījās, bet pops joprojām berzēja ceļgalus un klusu smējās. Istabā iestājās smags un netīkams klusums — tas nevēstīja neko labu!

Varbūt negaiss patiešām ietu vaļā, ja ne Pedora... Vaļējā kažoķelī, ietuntuļojusies lakatā tā, ka laukā raudzījās tikai acis un zilais deguns, viņa iečāpoja istabā, klaudzinādama savus nošķiebtos, briesmīgos zābakus; pie galda pienākusi, izvilka no azotes šņabja blašķi un, pakratījusi to pret gaismu, iesaucās:

— Augstākā labuma!

Procenko sāka smieties.

— Ko jūs smejat? — Pedora jautāja saimniekam, nepamanījusi, kurš tas smējējs.

— Tu man esi dūšīga meita, dūšīga gan! — pops jautri atbildēja. — Tagad labi ātri stiep mums šurp glāzīti un kaut ko uzkodām.

Pedora nokremšķināja, noslaucīja degunu un klusēdama izgāja. Viņa ātri vien atgriezās, nesdama vienā rokā glāzīti, bet otrā šķīvi ar ceptām zivīm, maizi un skābētiem gurķiem.

Mikolaja tēvs gribēja piecelties, taču, paraudzījies uz sievu, kura sēdēja kā apogs piepūtusies, ari ātri apsēdās, uzmeta visiem skatienu, noķiķināja, ceļgalus berzēdams.

— Kā klājas jūsu saimniecei? — Natalija Mikolajivna jautāja Procenko. — Nevaru un nevaru saposties pie viņas.

— Tas tāpēc, ka ilgi pošaties.

Viņa gribēja kaut ko atbildēt.

— Varbūt tu, Natalija, mūs pacienātu? — Mikolaja tēvs pārtrauca.

— Ja jūs nepasniegsiet, es nedzeršu! — Dovbņa piebilda.

— Kāpēc tā? — viņa jautāja.

— Sievietei viegla roka... Tad ari glāzīti viegli izdzert, nemetas rīklē! — Dovbņa pagrieza uz joku pusi.

— O, man ir smaga roka... Jūs vēl nezināt, — viņa atbildēja, samiegdama roku dūrītē un paceldama to gaisā. Pret gaismu šī dūrīte sārtojās kā ābols.

— Jūsējā? Vai tā tur? — Dovbņa skatījās uz viņas dūrīti kā kaķis uz peli. — Attaisiet vaļā, es pavērošu, — viņš teica, pienākdams klāt.

— Ko jūs tur redzēsiet? Vai protat zīlēt?

— Protu.

Mājasmāte pavēra sauju un pastiepa Dovbņam. Tas viegli saņēma viņas pirkstus un noliecies pētīja delnu, mazās rieviņas, kas to bija izvagojušas.

— Vai es ilgi dzīvošu? — viņa jautāja, acis zibinādama.

— Simt gadu! — Dovbņa iesaucās, apsegdams viņas delnu ar savējo — raupjo. Mirkli tā paturējis, viņš pielika ausi. — Piespiediet ciešāk!

— Jūs patiesi rīkojaties kā zīlnieks! — viņa jautri runāja. — Ko jūs tur dzirdat?

Dovbņa neko neatbildēja, viņš klausījās. Tad pacēla galvu, uzlika atkal savu delnu un, Natalijai Mikolajiv-nai tieši acīs skatīdamies, pasmaidīja. Zem viņas smalkās ādas strāvoja asinis, klusu pieskardamās viņa cietajai delnai. Viņš klausījās, kā tās pulsē, skraida kā pele, glauž viņa delnu.

Natalija Mikolajivna nez kāpēc skaļi un priecīgi iesmējās. Pops veikli uzlēca un. iesaucās:

— Iedzersim! Iedzersim!

Vienīgi Procenko stāvēja bēdīgs un neatlaidīgi raudzījās gan uz Dovbņu, gan popa sievu. Viņš redzēja, kā tai acis iedegās, kā bālā seja pamazām pietvīka ... Kaut kas iedūrās, iesāpējās sirdī.

— Burvis! Burvis! — pops sauca, pa istabu skraidīdams, priecīgs, ka Dovbņa uzjautrinājis Natāliju Miko-lajivnu. — Par to jāuzdzer! Nudien, jāuzdzer!

— Ko jūs tur sadzirdējāt? — Natalija Mikolajivna neatlaidās, kad Dovbņa bija palaidis roku.

— Pacienājiet! — Dovbņa parādīja uz pudeli.

Popiene ātri satvēra glāzīti un ielējusi pasniedza

Dovbņam.

— Lāsīti! Vienu lāsīti! — tas lūdza, glāzīti atvairīdams.

Popiene iekampa pusglāzi un tūliņ pielēja. Dovbņa vienā rāvienā to izdzēra.

— Mums arī! Mums arī! — pops sauca plaukšķinādams. — Ura-ā!

Natalija Mikolajivna uzmeta viņam nelaipnu mirkli.

— Vai jūs, Grigorij Petrovič, arī pacienāt? — rotaļīgi raudzīdamās uz Procenko, viņa jautāja.

— Visus! Visus! — Dovbņa dobji atbildēja.

— Man mazu drusciņu. Es nedzeru. — Procenko vizējās.

— Jādara tā, kā burvis liks! — popiene smiedamās atbildēja. Šņabis viņai bija iesities sejā, sakāpis galvā un acīs; viņa dzirdēja jautru troksni ausīs.

— Nē, tas nav tā... — Procenko iesāka, glāzīti paņemdams.

— Vai arī — netici katrai baumai! — Dovbņa viņu pārtrauca.

Procenko nicinoši uz viņu paskatījās.

— Patiesi, jūs runājat kā zīlnieks. Man pat bail sametās! — popiene atsaucās.

Procenko mazliet iedzēra, saviebās un nolika glāzīti uz galda.

— Bet man? — Mikola ja tēvs atsaucās.

— Tev arī? Vai kristībās neesi diezgan dzēris? —• popiene dusmojās.

— Visiem! Visiem! —Dovbņa dūca.

Popiene pasniedza glāzīti popam; tas ne vien visu izdzēra, bet vēl arī kājiņu noskūpstīja.

— Miers mājās! Miers mājās! — Dovbņa sauca.

— Tomēr — ko jūs dzirdējāt? — popiene nelikās mierā.

— Jūs gribat zināt?

— Protams, gribu.

— Un nedusmosieties, ja taisnību teikšu?

— Tikai nemelsiet niekus!

— Kāpēc melst? Tad klausieties ...

Visi saausījās.

— Nē, dodiet vēl pa glāzītei! — Dovbņa lūdza.

Popienei acis iekvēlojās kā ogles, seja tvīka, zem

acīm tumsa nelieli loki. Ātri viņa satvēra glāzīti un blašķi un sāka cienāt Dovbņu un vīru. Procenko dzert atteicās; viņš skatījās uz Dovbņu, kā tas streipuļodams staigāja pa istabu; matu šķipsna viņam bija noslīdējusi uz pieres un līda acīs, viņš to nemanīja. Redzams, šņabis bija iesities galvā.

— Labi, tikai nedusmojieties! — Dovbņa pavērsās pret popieni.

— Mikola! Atzīsties kā pie bikts, — viņš kaut ko sāka čukstēt popam ausī.

Pops smējās, bet Procenko elpa aizrāvās ... «Nu tikai būs!» viņš domāja, skatīdamies Natālijā. Bet viņa priecīgām acīm cieši raudzījās uz Dovbņu.

— Atzīsties: vai sen? — Dovbņa skaļi jautāja.

— Ak, nu nez ko izdomājis! Nevajag ... Labāk izdzersim! — pops atgaiņājās ar rokām.

— Negribi atzīties? Būtu tevi iepriecinājis!

— Nu, un ja sen, kas tad būs? — popiene jautāja, jautri skatīdamās.

— Dēls būs! — Dovbņa klaji pateica.

— Bravo-o! Bravo-o! — pops sauca un spaidīja savos apkampienos Dovbņu.

Popiene kaunīgi pasmaidīja, nolaida acis un šķībi paskatījās uz Procenko; viņš stāvēja, acis nodūris, un drūmi skatījās, kā pops bučojas ar Dovbņu.

— Mēs esam jautri, bet tev skumji? — Natalija Mi-kolajivna klusu jautāja, piegājusi pie viņa. — Paskat, cik viņš jauks! — viņa teica skaļāk, ar acīm norādīdama uz Dovbņu. — Jautrs, runātnīgs. Bet tu — kā mēli norijis!

Procenko vēl vairāk sadrūma.

— Pietiek! Met mieru!... Tu dusmojies?... — viņa jautāja un, tam pie auss noliekusies, teica: — Un ja nu Dovbņa uzminēj is?

Procenko redzēja, kā viņai dreb rokas, kvēlo acis, ka visa viņa deg kā ugunīs: šķita, ka nupat, nupat Natalija metīsies viņam ap kaklu. Viņš ātri atlēca un, piesteidzies pie popa, teica:

— Vai zināt, ko saka Natalija Mikolajivna?

— Grigorij Petrovič! — popiene iesaucās, kāju piecirzdama. — Es būšu dusmīga! ... Nudien, sadusmošos!

— Natalija Mikolajivna saka... — Procenko iesāka.

Viņa kā kaķe pielēca pie tā un ar abām rokām aizspieda muti. Tievie pirkstiņi gluži iespiedās Procenko lūpās.

— Natalija Mikolajivna saka... vēl pa vienai jāizdzer, — Procenko sauca caur viņas pirkstiem.

— Pareizi, pareizi! — Dovbņa noducināja.

— Var iedzert! Vajag iedzert! — pops smējās.

— Es arī! Es arī! — Procenko sauca un, pusglāzīti ielējis, izdzēra.

Dovbņa un pops nelika uz sevi gaidīt un izdzēra pa veselai.

Visiem kļuva tik jautri un priecīgi! Istabā sacēlās troksnis, smiekli. Pops lūdza, lai Dovbņa uzdod balsi klostera alelujai, taču tas, pa istabu kluburēdams, dūca kā vabole. Procenko, pilns kā mārks, sēdēja kaktā un valbīja acis; popiene skraidīja pa istabu, metās pie viena, pie otra, ne vienu reizi vien iegrūda dunku sānos Grigorij am Petrovičam, knieba rokās.

— Spēlēsim uz deguniem! — viņa iesaucās un aizsteidzās pēc kārtīm.

Arī kārtis sadalīja.

— Spēlējiet!

— O-о,-miegs nāk! — pops iesaucās un grīļodamies aizgāja uz otru istabu.

Viesi, to ieraudzījuši, tūliņ tvēra cepures.

— Kur tad jus? Lai viņš guļ, pasēdiet vel, — popiene lūdza.

— Laiks iet! Laiks!

Dovbņa izdzēra vēl ceļakāju un, ne no viena neatvadījies, devās uz virtuves pusi.

— Neejiet tur! Es jūs izlaidīšu pa otrām durvīm, — mājasmāte sauca.

Dovbņa nesapratis paskatījās uz viņu, atmāja ar roku un, uzmetis plecos mēteli, devās laukā. Procenko viņa izveda pa otru izeju.

— Ko tu šodien biji tik drūms? — viņa jautāja priekšnamā, tam piekļaudamās. — Manu mīļo!... — Atskanēja kvēls skūpsts. — Ir gan man nolēmis ļaunais liktenis mūžu dzīvot ar nemīlamu vīru! — viņa žēlojās, glauzdamās klāt. — Kad tu atkal atnāksi? Atnāc, nekavējies, citādi es vai traka kļūšu!

Procenko klusēdams izrāvās no viņas kvēlajām skavām. Viņš pats nezināja, kāpēc Natalija šodien kļuvusi netīkama . . . Viņas knaibīšanās un glaudīšanās, viņas vārdi par dēlu bija kā auksta ūdens šalts. Viņš bija dzēris, lai aizmirstos, kļūtu jautrs, bet iznāca — ka tikai galvu pats sev sajauca. Kā nagla tur bija iesēdusies doma, kā griezīga krama šķautne tā urdījās smadzenēs — jo ātrāk atbrīvoties no šīs uzbāzīgās sievietes. Viņš neizsakāmi nopriecājās, ticis laukā pagalmā, saltā vējā, un ātri devās projām. Pagalmā viņš uzdūrās Dov-bņam, kurš mīdījās uz vietas.

— Kas tur ir?

— Tas esmu es! — Dovbņa iesaucās un piebilda tādu vārdu, ka Procenko palika vai mēms. — Nekādi nevaru atrast piedurkni. Vai tikai nebūs kāds norāvis? — Dovbņa jautāja, pūlēdamies uzvilkt mēteli.

Procenko sāka smieties, palīdzēja Dovbņam apģērbties, paņēma viņu pie rokas un veda projām.

Laiks bija vēls — pāri pusnaktij; tumšajās debesīs nemanīja ne zvaigznītes, ne dzirkstelītes — visu apņēma necaurredzama tumsa; vējš bija salts, migla ar lietu; uz ielas valdīja klusums un tukšums; reti lukturi dzeltēja neskaidriem plankumiem, bet tiem apkārt rēgojās melns bezdibens.

— Uz kurieni mēs ejam? — Dovbņa jautāja, apstājies ielas vidū.

— Kur citur, ja ne uz māju! — Procenko atbildēja.

— Ko? Es negribu mājās!

— Kur tad? — Procenko nesaprata.

— Kaut vai pie velna uz purvu, tikai ne uz māju!

— Kāpēc?

— Kāpēc! ... Ak brāl! —Dovbņa nopūtās. — Tu neko nezini, bet es zinu... Es tev visu izstāstīšu, visu... Tu redzēji Marinu?... Sazin nu kā — taču dzērumā pagadījās pa rokai... nu ... velns viņu rāvis!... Bet tagad nevaru tikt vaļā ... Saka: preci mani, citādi vai nu pakāršos, vai noslīcināšos... Redz, kā! Saprati, uz kuru pusi velk?... Mani, nelieti, vajadzēja ar pletnēm nopērt! Ar kazaku nagaikām apstrādāt! ... — Dovbņa brēca, pasperdams tā ar kāju, ka ūdens šļakata uzlidoja augstu gaisā. — Kāds nelabais te spļaudās? — viņš jautāja slaucīdamies. — Bet tomēr, brāl, viņa ir laba! — Dovbņa vēl piebilda un tā palielīja Marinu, ka otram šķebas uznāca.

«Pats nelabais neizpratīs to Dovbņu!» Procenko nodomāja. «Ko viņam vajag? Tiecas pie viņas, tad atkal pats sevi lamā!»

Procenko sāka Dovbņu mierināt.

— Neesi jau pirmais un nebūsi beidzamais.

— Tā jau ir! Žēl, brāl, meičas; vai nu jāprec, vai abiem kopā jāpakaras. Tā ir! — Dovbņa atzinās, klubu-rodams aiz Procenko.

— Hm! — Procenko nokremšķināja. — Precēties? Vai viņa tev ir uzticīga? Mīl tevi?

— Jods viņu zina, vai ir uzticīga, vai nav uzticīga. Sievišķis, brāl, uzticīgs, kamēr viņai kāds nav pametis ar pirkstu.

— Nu, visas jau tādas nav, — Procenko iebilda.

— Visas! — Dovbņa neatlaidās. — Visas viņas vienādas! Tāds jau ir viņu, nolādēto, dzimums... Tomēr, tev saku, žēl meičas. Ne par ko aizies bojā. Sāks mētāties apkārt — un pagalam būs!

— Nu, tā nu ir tava darīšana, kā gribi, tā arī dari, — Procenko atbildēja apstādamies.

Viņi bija atnākuši tieši pie pagrieziena, kur abu ceļi šķiras: Grigorijam Petrovičam vajadzēja iet pa kreisi, bet Dovbņam tieši pāri laukumam.

— Ko tu darītu manā vietā? — Dovbņa jautāja.

— Nezinu, neesmu bijis tādā stāvoklī.

— Neesi bijis? Nekad neiekulies arī. Nav nekā ļaunāka, ja tevi plēš uz pusēm... Šis te, — un Dovbņa iedūra sev ar pirkstu pierē, — saka: uzspļauj visam! Tāda nu pasaulē ir kārtība, ka ļaudis cits citam dara pāri. Bet šī te ir muļķe! — viņš pielika roku pie krūtīm un ar pirkstu parādīja uz sirdi, — Dovbņa atkal sāka runāt, — tā aiz žēlabām raud, plīst pušu!... Tfū!

Procenko nožāvājās.

— Tu žāvājies? Miegs nāk?

— Ir jau laiks.

— Tad iesim arī!

— Te mums jāiet katram uz savu pusi, — Procenko aizrādīja.

— Ahā, jāšķiras? Nu, sveiks!... Un Dovbņa pirmais gāja projām.

— Nē, pagaidi! — viņš iesaucās apstādamies.

— Kas ir?

— Laba, brāl, tā mācītāja ģimene. Viņa ir laba... Kā tu domā?

Dovbņa pateica ko tādu, ka Procenko tikai nospļāvās un, neko neatbildējis, gāja uz priekšu.

— Tu neatbildi?... Runcis zina, kura taukus apēdis, un klusē! — Dovbņa pats sev klāstīja, iedams pāri laukumam. Viņš bieži klupa, grīļojās un domādams, ka spīguļojošās peļķes ir sauss ceļš, brida tajās iekšā un tad lamājās, ķepurojās laukā un kluburoja tālāk, nezinādams, kurp un kāpēc.

Procenko, palicis viens pats, uzelpoja vieglāk. Viņš baidījās, ka tikai Dovbņa neprasa viņam naktsmāju... Viņš ir piedzēries un plātīsies visu nakti!... Un ne jau par ko jēdzīgu, taču tikai par to pašu savu meitieti... Redz, kā mokās un gaužas. Kāpēc?

Procenko sāka atcerēties, ko viņam sapļāpājis iereibušais Dovbņa... «Nav nekā ļaunāka, ja tevi plosa uz pusēm. Prāts saka: uzspļauj, bet sirds runā citu valodu... Dīvaini!» Procenko domāja un brīnījās nevis par to, ka tā noticis ar Dovbņu, bet par to, ka tā mēdz būt. Savā dzīvē viņš neko tādu neatceras: tā visu laiku viņu bija nesusi uz laimes un veiksmes vieglajiem spārniem. Tikai reiz tā bija pagriezusies ar aso malu, iesviedusi bezdibenī, taču arī tad nebija nogremdējusi dziļumā, bet tūliņ iznesusi virspusē, tīrā ūdenī, mierīgos viļņos un aiznesusi projām uz laimīgo krastu, pametot dvēselē vienīgi rūgtas atmiņas par jaunības maldiem. «Citreiz tas vairs nenotiks! Nē, nenotiks,» viņš atvairīja netīkamās domas, kuras nez kāpēc bija ienākušas prātā. «Dzīve ir laimes spēle,» viņš risināja tālāk pavedienu. «Ņem no tās visu, ko tā sniedz, ņem uz brīdi, zinādams, ka pasaulē nav nekā mūžīga, neskumsti par to, kas tev paiet garām, nepalaid garām to, kas tev pats nāk rokās!»

Ne melnā nakts tumsa, ne tukšās ielas, nekas Grigo-rijam Petrovičam neliedza nodoties savām domām, gluži otrādi — vēl vairāk sekmēja tām augt augumā. Un tās viņu apņēma, ietina it kā biezā mākonī. Acu priekšā nostājās vakarvakars un šo vakars. Pirmais bija daudz jautrāks un jaukāks! Un nemaz to nevar salīdzināt ar šo vakaru. Vakar Dovbņas mūzika sildīja sirdi, bet tagad popa šņabis to svilina; vakar valdzināja Kristes daiļums, bet nu šķebina mācītāja sievas uzmākšanās. Pat Dov-bņam, lai gan viņš bija apskurbis, tas dūrās acīs. Paskat, kādu kailu patiesību viņš pateica! Tā ir riebīga, taču iederas piedzēruša runā... Un kāpēc? Tāpēc, ka patiesība arī ir kaila un neapsegta... Kāda nekaunīga uzmākšanās! Kāda koķetēšana. Viņš pat nodrebēja. Bet tā otra ir gluži citāda. Viņa ir nedroša, kautra, vienīgi mazliet draiskais skatiens izpauž, par ko pukst sirds, ko tā grib ... Un patiesi — kam tā pukst? ...

Viņš nepamanīja, ka bija atnācis līdz mājai... Visur tumsa, nekur nepaspīd uguntiņa... «Laikam jau guļ. Jāpieklauvē pie virtuves loga, lai atver,» viņš nodomāja, ienākdams pagalmā un aizgāja aiz mājas.

— Tūliņ, tūliņ! — no virtuves atskanēja kāda balss, tiklīdz bija pieklauvējis.

«Kas tā bija? Kriste vai Marja? Kaut nebūtu Marja.»

Kamēr viņš apgāja apkārt, priekšnama durvis jau bija atvērtas un to melnajā tumsā vīdēja kāds augums.

Viņš sāka ielūkoties.

— Ko jūs stāvat? Ejiet taču! — atskanēja Kristes balss.

Viņš nodrebēja.

— Tā esi tu, Kristīn? Mana dūjiņa! Nebija slinkums piecelties? — viņš klusi teica un, meiteni apkampis, uzspieda uz viņas karstā vaiga skūpstu.

— Ko jūs darāt! Ak dievs! — tikko dzirdami viņa sacīja.

Taču viņam šķita, ka, to teikdama, Kriste butu piespiedusies tuvāk. Viņš juta tās karsto elpu, tās siltumu.

— Manu sirsniņ! Kristīnlt!... — Un viņu lūpas sakļāvās. Sirds viņam saldi smeldza, ugunīga liesma to bija apņēmusi... Viņš kā negudrs saspieda un pievilka meiteni klāt un apklāja ar skūpstiem viņas seju, lūpas un acis.

— Nevajag, nevajag... Vēl Marja izdzirdēs, — viņa čukstēja.

— Mana sārtā odziņa!... — viņš pieplaka pie viņas, pie meitenes siltajām krūtīm, viņš dzirdēja, kā dauzās viņas sirds, kā viņas siltums apņem un dedzina.

— Ejiet taču, es pati aizslēgšu! — viņa skaļi teica.

Viņš kā apsvilis iemetās istabā. Bet Kriste, durvis

aizdarījusi, uzkāpa krāsnsaugšā.

Vai nu tas bija krāsns siltums, vai negaidītā sastapšanās, viņa kvēlie skūpsti un skavas, kas lika asinīm strauji joņot, urdīja domas un neļāva meitenei aizmigt ... Sirds viņai tik neprātīgi pukst... Līdz šim nepazītas un maigas jūtas apņem dvēseli... Viņai gribas gan smieties, gan raudāt.

«Vai patiesi viņš... kungu kārtas būdams, viņš, kuram skrien pakaļ visas pilsētiņas jaunkundzes, mani mīl?... Vai patiesi popa sieva, kas tik skaista kā bilde, viņam nepatīk?... Un es... es, vienkārša meitene, viņam patīku? ... Nesaprotami!» viņa domāja, un sirds tik priecīgi pukstēja... «Un arī kundze nav vienaldzīga pret viņu,» atkal ienāk prātā. «Arī kundze ir glīta. Vai es viņam šķietu daiļāka? ... Kas to lai zina! Varbūt viņš iedomājies tikai paspēlēties un pasmieties par mani, muļķīti, un es viņam ticu!» Neizsakāmas sāpes kā kaķa nagiem plosa viņai dvēseli, asaras saskrien acīs... «Nē, nē! Kaut kas nav pareizi... Bet kāpēc tik kvēli skūpsti,

tik dedzīgas skavas?» Kriste atkal sevi mierina. Līdz pašai gaismai viņa negulēja, gan pamirdama no negaidītās laimes, gan skumdama neatrisināmu domu varā, gan karsto asiņu ritma satraukta.

VIII

Nākamajā rītā Kriste nezina, kur dēties, ko darīt. Dvēseli mulsina nelaimes un reizē arī laimes jausma. Klusu piezogas skumjas un aptver ar neredzētu spēku... Kas būs, ja nu kāds to dzirdējis? Kas būs, ja kāds redzējis? Kas notiks, ja uzzinās? Tā nu gan ir meita: ar kungu skūpstās! Vai dieviņ!... Un Kriste jūt, kā deg un kvēlo seja, kā acis aizmiglo kauns, un dienas gaisma, tajās ieraudzījusies, nodod viņu... Un kāpēc ataususi šī diena? Kāpēc nakts vēl nepakavējās?... Tad nāk jauna pārvērtība — viņas sirdi apņem miers, priecīgas cerības silda dvēseli. Nu, un kas par to, ja kāds redzējis? Kas par to, ja arī kāds ko teiks? Vai tad viņa kādu nogalinājusi? Ko viņa ļaunu izdarījusi. Taču nē! Neko tādu nav darījusi! Viņš skūpstīja mani? Vai esmu vainīga, ka skūpstīja? Un ja nu viņš mani mīl? Ja patiesi mīl?... Dievs vien to zina: varbūt līdz šim tas kungs man uzsūtīja ļaunumu un nelaimes, lai tagad apveltītu ar laimi un mieru ... Varbūt tas ir viņš, kas man sūta laimi? Varbūt šī laime domāta man?

Kristei dzīve bija uzdevusi grūtu uzdevumu — domā! Neuzminamu mīklu nolikusi viņas priekšā — atrisini! Līdz šim dzīve nebija viņu saudzējusi, bija rādījusi gan vienu, gan otru savu netīkamo pusi, taču tas viss skāra tikai ārpusi, krimta mazu sirds maliņu, bet tagad bija skarti paši dziļākie dziļumi, kaut kas sakustējies sirdī, no dzīlēm pacēlies, satrauc rāmo klusumu, nedod mieru spārnotajām domām. Un nav nekāds brīnums, ka domas apstājušas viņu kā nikni ienaidnieki, saņēmušas gūstā; nav brīnums, ja Kriste sāk uz ko skatīties, tad viņas acis tur arī paliek. Kad viņa sēž vai stāv, šķiet, pienaglota uz vietas kā ar naglām un projām nevar tikt.

— Kriste! — Marja viņai uzsauc.

Taču Kriste nedzird.

— Par ko tu tā domā? — Marja smejas, cieši vērodama meiteni.

Kriste paskatās un tūliņ pietvīkst! It kā notverta pie kā nelaba.

— Ko tu, meitēn, tā skumsti? — Marja pētī, nenolaizdama no viņas acu.

Un cik ļaunas Marjai acis! Kriste jūt, ka tās kā īlens ieurbjas līdz pašai sirdij, ieskatās dvēseles dziļumos. Un ko viņai no manis vajag? Ko viņa mani uzmana? Vai viņa ir mana māte? Vecākā māsa? Ko viņa grib? — Kriste gandrīz vai raud un vēlas, kaut šobrīd visa pasaule izputētu un viņa paliktu gluži viena ar savām vientuļajām skumjām, ar savām nemierīgajām domām.

Tur jau tas posts, ka tā nemēdz būt, kā mums gribētos! Vēl pagaidām ir agrs, pagaidām vēl tikai Marja un Kriste divatā rosās virtuvē, — Kriste var pagriezt Marjai vai nu vienu, vai otru sānu. Bet kā būs, kad kundze pamodīsies un sāksies ikdienas darbi? Un kad viņš pasauks mazgāties?... Viņa nekādi nevar izdomāt, kā tad būsi Meitene tikai jūt, ka spēki izsīkst, ka kļūst gluži nevarīga, pavisam slima. «Ak kungs! Kas ar mani notiek?» viņa domā. «Vai tu mani sodi par to, ka es aizvakar smējos par mīlu?»

Tobrīd atvērās istabas durvis un uz sliekšņa parādījās kundze. Nemazgājusies, samiegojusies viņa dusmīgi uzsauca:

— Ko jūs te mīdāties? Kāpēc slēģi nav atvērti?

Kriste kā bulta izšāvās no istabas, taču aiz sliekšņa

atjēdzās, ka vēl nav atsviedusi dzintelēm kāsīšus. Kā apsvilusi viņa metās atpakaļ — un nu istabās gāja vaļā burkšķis un klaudzoņa! Skriedama no viena loga pie otra, Kriste rībināja krēslus, uzdūrās galdu stūriem, sasitās, taču, sāpes nejuzdama, ātri skrēja tālāk.

— Ko tu tur dauzies kā dulna? — Ustina Ivanivna viņai uzkliedza.

Kriste samulsa un palika uz vietas stāvot.

— Ko nu apstājies? — Ustina Ivanivna atkal sauca.

Kriste metās pie logiem... ar pūlēm viņa atkabināja

dzmteles un jo ātrāk izskrēja pagalmā.

Ara aukstums mazliet atvēsināja viņas karsto galvu, nomierināja satrauktās domas; Kriste ienāca iekšā daudz mierīgāka. Marju viņa satika durvīs, tā bija saposusies uz tirgu, un tas vēl vairāk nomierināja.

«Ja nevarēšu izturēt, paslēpšos kaut virtuvē, neviens man neskatīsies pakaļ,» viņa nodomāja. Un patiesi — meitene apklusa un nomierinājās, darīja visu tāpat kā katru dienu, kā agrāk, kamēr neatvērās jaunkunga istabas durvis.

— Kristīni Dodiet mazgāties, — viņš klusu teica, bet viņa nodrebēja.

Smeldama ūdeni, viņa nepamanīja, ka iesmēlusi tikai puskrūzes; iesteidzās istabā — aizmirsa paņemt mazgājamo bļodu. Sviedās atpakaļ, pasmēla vēl ūdeni, ieelpoja priekšnamā svaigu gaisu kā zāles un, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, iegāja atpakaļ.

Procenko paskatījās, un Kriste pietvīka līdz matu galiņiem! Meitene jūt, ka viņš skatās, cieši skatās.

— Ko jūs šodien tik nelaimīga? — viņš jautāja, noliekdamies pār bļodu.

Viņa klusēja un mulsa. Viņš paskatījās vēl ciešāk.

— Mazgājieties taču! — sāpīgā balsī kā caur asarām viņa teica.

Viņš nopūtās un pastiepa rokas. Kristi aptvēra skumjas, tik rūgtas un plosīgas skumjas, ka gandrīz vai jāraud ... Kāpēc? Viņa pati nezina, kāpēc... Lej ūdeni un nezina, kur to lej; caur asarām, kas saskrējušas acīs, redz: kaut kas sārts kustas viņas priekšā, aptver, ka tās ir viņa rokas, un lej uz tām; lej tad, kad sārtais plankums sakustas acu priekšā, bet vai ūdens tiek tur, kur vajag, vai tik daudz, cik vajag, — viņa neskatās, nezina. Droši vien Kriste neaptvertu, ka viņš jau nomazgājies, ja neizdzirdētu: pietiks!

Steidzīgi satvērusi bļodu un krūzi, viņa pa kaklu pa galvu izmetās no istabas. Kļuva vieglāk, kad palika viena virtuvē: neizprotamais kauns viņu vairs nededzina, svešas acis nesatrauc domas.

Kad Procenko padzēra tēju un aizgāja darbā — viņai kļuva pavisam viegli, it kā mākonis, kas aizsedzis sauli, būtu pazudis un tā atkal sākusi spīdēt. Palīdzēja arī ikdienas rosme. Marja ar kundzi noņēmās ap krāsni, bet viņa tīrīja un posa istabas. Ko nu domās par ko citu, kad darba pilnas rokas? Viņa šaudījās kā atspole, lai visur paspētu. Bet, kad kopa Grigorija Petroviča istabu, tad tik ļoti uzmanīja, lai nekur nepaliktu ne puteklīša; vairāk reižu pārcilāja katru lietiņu, lai tā stāvētu jo glītāk, izskatītos jo skaistāk; un spilvenus viņa gultā uzpurināja tā, lai nebūtu nekur ne rieviņas, ne ielocītes — tie stāvēja mīksti un augsti!

«Kad pārnāks mājās un redzēs, ka viss tik tīrs un jauks, lai padomā, kas pie tā savas rokas pielicis!» viņa nodomāja, viegli nopūtusies.

Kriste jūtas pavisam mierīga un laimīga. Dzīve viņai uzsmaida, vilina ar nezināmu burvību, saista ar jaunām cerībām. Viss izgaisis, kas nospiedis un modinājis skumjas, viss pagājis, pazudis, neviens neko nav redzējis, neviens neko nav pamanījis, viņu tikai biedējušas pašas satrauktās domas... Bet kvēlie skūpsti deg uz sejas, karstās skavas silda sirdi, klusa laime pilda krūtis. Viņai kļuva tik priecīgi, ka būtu dziedājusi, ja neviena nebijis mājās. Tomēr Kriste neizturēja. Bija aptrūcis kartupeļu, vajadzēja iet uz pagrabu. Tieši tai brīdī viņa pagadījās virtuvē un steigšus piedāvājās atnest... Iedama uz pagrabu, meitene jau uzsāka dziesmu, bet, kad iegāja tā tumsā un vientulībā, tik skaļi iedziedājās, ka radās pat atbalss. Balss, augsta un smalka, lidinās gar dziļās bedres sienām, atsitas griestos un, brīvību negūdama, kļūst arvien spēcīgāka, varenāka. Atbalss vilnīt vilnī. Spraišļi dūc un dun, bet viņa dzied. Dziesma pati plūst no dvēseles, balss nejūt noguruma un piepūles — līdzena, smalka un augsta ...

Visu dienu līdz pusdienai Kriste bija jautra un priecīga. Kad atnāca saimnieks ar Procenko — viņa klāja galdu un vairs tā nekaunējās kā no rīta. Neviļus uzmeta tam acis, un brīnums, ka tikai nu pamanīja to, ko agrāk nebija redzējusi... Cik viņam skaidras acis! Cik melnas uzacis! Un mazā bārdiņa zīžaini mīksta un tik ļoti piestāv. Un viņa stāja un viņa skatiens — viss tik neizsakāmi burvīgs un jauks, tā pievelk, tā valdzina viņas sirdi.

Pasniegusi kungiem pusdienas, viņa ar Marju arī nosēdās pie savējās. Kristei tā gribas runāties. Šķiet, varētu triekt bez gala un malas. Tikai Marjai uz to nenesas prāts: viņa ir bēdīga, piepūtusies, tāda kā dusmīga.

— Vai jūs, krustmāt, kur neredzējāt Marinu? — Kriste jautri jautāja, atcerējusies, ka draudzene nav manīta, kopš tā laika, kad te atstāja savu kakla rotu.

— Marinu? — Marja pārjautāja. — Ko tu mūžīgi daudzini savu Marinu! Es domāju, ka viņa no tiesas kārtīga meita, bet šī — velns zina kas! —Marja nelaipni atbildēja.

— Kā tā? — Kriste brīnījās.

— Tā! Iešot par piedzīvotāju!

— Par kādu piedzīvotāju? Uz kurieni?

— Kāds kungs viņu ņem pie sevis uz laukiem.

— Vai saderējusi darbā? — Kriste jautā nesapratusi.

— Saderējusi gan... kungam par klātguletāju, —• Marja atbildēja pasmiedamās.

Kriste nokāra galvu: nebija vairs ko jautāt... Bet Marja raugās uz viņu un dzēlīgi smej. «Cik ļauna tā Marja! Un ko viņa tik nikna uz visiem? Kopš sanīdušies ar savu zaldātu, vairs ne par vienu labu vārdu nebilst: lai tikai samuld kāds — viņa tūliņ uztver un vēl no sevis pieliek klāt!» Kriste domāja, apsvērdama, kā pašai apciemot Marinu. «Šodien ir sestdiena, bet rīt — svētdiena ... Vai neaiziet? Patiesi, jāaiziet! Viņa mazliet atceras to māju, kur dzīvo Marina: iedama uz tirgu, bija redzējusi... «Agrāk sakopšos, kamēr vēl gaisma — atradīšu.» Un Kriste sāka raiti kopties.

— Krustmāt, jūs rīt uzliksiet patvāri, ja mani atlaidīs pie Marinas? — viņa jautāja.

— Ak tā! Vai gribi satikties?

— Tāpat vien ... Aiznesīšu krelles.

— Nes!... — Marja negribīgi atbildēja.

Pēcpusdiena un vakars aizsteidzās nemanot. Jaunskungs pievakarē kaut kur aizgāja. Kundze dzīvoja savās istabās, Marja steigšus vien uzrāpās uz krāsns, bet Kriste posās rītam: sildīja ūdeni galvai, meklēja jaunas drēbes. Ilgi noņēmās. Jau kungi bija nolikušies gulēt, jaunskungs pārnācis mājās — nez kāpēc saīdzis, — bet viņa vēl arvien rosījās... Vēlu aizgāja gulēt, tūliņ aizmiga un nogulēja līdz pašai gaismai.

Svētdien pēc pusdienas sāka lūgties saimniecei:

— Vai jūs, kundzīt, mani šodien laidīsiet?

— Uz kurieni? — tā brīnījās.

Kriste pateica.

— Ej, ej ... Tu taču ilgi nebūsi?

— Lai iet kaut vai uz visu nakti! — Marja smiedamās atbildēja.

Kundze ari pasmējās un iegāja istabā, bet Kriste apvainojās. «Uz visu nakti!» viņa domāja. «Vai esmu tāda kā viņa, ka iešu uz visu nakti!» Kriste dusmojās, posdamās pie Marinas.

Saule, izlauzusies cauri mākoņiem, kas vairāk nekā nedēļu to bija slēpuši, sāka spīdēt pirms rieta. Visapkārt tai drūzmējās padebeši, zili melni kā dzērāja aknas vai sarecējušas asinis; tie it kā dusmojās, ka šo uguns ripu kāds atbrīvojis un tagad tā tik jautri dodas pie miera, apliedama visu pasauli ar savu sarkano mirdzumu. Lietus peļķes šķita pēc asiņainiem ezeriem, gaiss dega sarkanās liesmās. Šinī sarkanajā gaismā viss šķita drūms un netīkams, likās, te noticis kas briesmīgs vai arī tūlīt notiks. Kriste, steigdamās pie Marinas, jūt, ka atkal piezogas skumjas, sāk jau spiest sirdi, dvēseli apņem nemiers, smagas domas virknējas galvā.

Viņa sastapa Marinu vienu pašu lielā, neslaucītā un nebalsinātā, gaužām nemājīgā virtuvē, ko apgaismoja dzeltenais saules riets. Nesukājusies, vecā, netīrā kleitā draudzene sēdēja pie loga, rokās atspiedusi savu izpērušo galvu. Drūmajā sejā plaiksnījās skumjas, pēc acīm varēja redzēt, ka viņa nesen raudājusi.

— Marina! — Kriste iesaucās. — Ko tu tā? Citļem svētdiena, bet tu tāda nolaidusies! Kas tev noticis? Ātri saģērbies un iesim, kamēr vēl gaisma — pastaigāsimies, ļaudis pavērosim, parādīsi man pilsētu.

— Atradusi laiku, palūk, kādi dubļi uz ielas! — Marina drūmi atbildēja.

— Dubļi ir pa vidu, bet pa ietvēm daudz ļaužu staigā.

— Nu lai! — Marina, atmetusi ar roku, atbildēja. — Lai staigā!

— Bet tu? Kāpēc tu tāda? Nedod dievs, varbūt kas nelabs atgadījies? Varbūt no mātes ļaunas ziņas... būs saslimusi... nomirusi? — Kriste pūlas uzminēt.

Marina, brīdi klusējusi, nobirdināja asaras un teica:

— Labāk būtu, ja nomirtu!

— Žēlīgais dievs! Ko tu runā? Atjēdzies un pastāsti — ko tu bēdājies?

Marina klusēja.

— Varbūt tu tāpēc bēdājies, ka ļaudis par tevi melš? Baidies, ka varbūt uzzinās māte?

— Ko tad viņi melš? — Marina klusu jautāja.

— Runā, ka... fui! Es viņiem mēli nogrieztu, lai nerunā aplam!... Stāsta, it kā tevi kāds kungs aicinot uz laukiem. Kā var ko tādu izdomāt! — Kriste kvēli runāja.

— Lai domā!... — smagi nopūtusies, Marina atbildēja.

Uz mirkli abas apklusa.

— Es atnesu tavas krelles, — Kriste atkal iesāka. — Še! — un, izvilkusi no kabatas, nolika tās uz galda.

Marina paskatījās, un dusmīgas dzirkstis iedegās viņas drūmajās acīs.

— Vai tās ir manas? Velns parāvis! Lai viņš aizrijas ar tām! — Marina iesaucās, aizsviezdama krelles līdz slieksnim.

Kriste brīnījās. Viņa nekad nebija redzējusi Marinu tik sirdīgu un nelaipnu. Bija atnākusi pie viņas, lai pastaigātos, patērzētu, bet ko atrada? ... Sirds Kristei vēl vairāk iesmeldzās; viņa nedrīkstēja ne vārda bilst, sadrūmusi atgāja no Marinas un apsēdās maliņā.

Saule rietēja. Netīkama, iesarkana gaisma šaudījās virtuvē, skāra apdrupušās sienas, neslaucīto grīdu, apspīdēja visu kā tuva ugunskura atspulgs. Šinī blāzmā kā melns rēgs pie loga tumsa Marinas augums. Viņa arvien vairāk un vairāk saguma pār galdu, it kā viņas izpūrušo galvu liektu kāds smagums ... Un tad — uzreiz, tikko kā noslīga uz galda, tā sāka raudāt!

— Marina! Dievs ar tevi! Kas tev notika!

Marina raudāja.

— Paklau, Marina! Nomierinies ... Met mieru un pastāsti — kas noticis? Ja ne — iešu projām... Nudien, tūliņ aiziešu!... — Kriste reizē jautāja un draudēja.

Marina pacēla galvu, paraudzījās uz Kristi ar saraudātajām acīm... Tā mazs bērns skatās uz māti, kad tā viņu bar. Marina lūdza, lai draudzene neiet projām, nepamet viņu. Šķiet, viņas acis pauda: raugies, paska-

ties uz šīm asarām! Vai tās velti plūst? Manas smagas bēdas tās birdina... Pagaidi jel, lai tās aprimst, lai nomierinās dvēsele, — un es tev visu pastāstīšu, visu atklāšu ... Nepamet mani!

Kriste piegāja pie draudzenes un sāka to mierināt. Viņa klāstīja visādus savas un citu dzīves notikumus. Atcerējās laukus, meitenes, puišus un atcerēdamās izraudzījās pašus jautrākos, pašus jocīgākos notikumus. Apvīta un piebārstīta ar jokiem, viņas valoda plūda ka strautiņš. Būtu te bijusi senā Marina, abas smietos vienā laidā par šiem notikumiem. Bet šī Marina klausīdamās tikai pārstāja raudāt un mazliet, mazliet pavēra sakniebtās lūpas, lai pasmaidītu... Veltas pūles! Šis smaids bija tik rūgts, tik skumīgs, ka Kristes sirdi sagrāba žēlums, draudzeni vērojot.

Krēsloja. Dzeltenā gaisma bālēja, dzisa, to pārmaca tumsa. No virtuves kaktiem, no pagrīdes un no krāsns plūda tumsa un uzvēdīja skumjas.

Kriste saposās mājup.

— Pagaidi! — Marina lūdza. — Pasēdi vēl mazliet. Kungu nav mājās, neviena nav. Esmu viena pati... Gribi, uzlikšu patvāri, padzersim tēju.

— Man būs bail vienai iet.

— Es pavadīšu.

— Tad labi.

Un Kriste atkal apsēdās. Marina izgāja priekšnama, lai uzkarsētu patvāri. Kriste palika viena un, par draudzeni domādama, atkal pavērās apkārt. No visām pusēm, no visiem kaktiem uzmācās melna tumsa un arvien vairāk sabiezēja. Kristei virtuve šķita kā liela pazemes ala, nevis kā cilvēka mājoklis. «Un kā viņi te dzīvo?» Kriste domāja, juzdama bailes, kas tai uzmācās no muguras ... Tad uzreiz — nočīkst durvis, noskrapst soļi, kāds iznāk priekšnamā un pagriežas atpakaļ. Durvis atkal aizveras un atveras.

— Kam tu patvāri sildi? — jautā kaut kur dzirdēta balss.

Klusums.

— Marina! Tu dusmojies? Muļķīte! — tā pati balss saka, un atkal noskrapst zābaki, durvis noblākšķ.

Pēc brītiņa ienāca Marina.

— Kas ar tevi runāja? — Kriste jautā.

— Tas jau viņš! — Marina iesāka un nepabeidza.

— Kāds viņš?

— Krāpnieks!

— Runā skaidrāk. Neko nesaprotu.

— Nu, tas klaidonis, žūpa! Kaut viņš, nelietis, dzērumā būtu kājas atstiepis.

— Taču saki — kurš tas ir? — Kriste neizpratnē jautāja.

— Kungs! — Marina pat iekliedzās.

— Par ko tu viņu tā lamā? Par ko?

— Es viņam, smerdelim, ne to vien izdarīšu! Es viņam mēli izraušu, lai tikai, nolādētais, aiztiek mani!

— Par ko tu viņu tā lādi?

— Viņš domā, ka var mānīties, galvu jaukt un tas viņam tāpat paies? Viņš domā, ka, drēbes pievācis, tad es neaiziešu? Es viņam uz galvas uzspļaušu un aiziešu! Lai atrod citu tādu muļķi! — Marina iekarsusi brēca.

— Tātad tā ir taisnība? — Kriste skaļi izteica savu domu.

— Viss taisnība! ... Viss taisnība! — Marina dusmās sauca un nošņirkstināja zobus. — Gan arī es smiešos! — viņa piebilda, galvu nopurinādama, aizdedzināja uguni un devās paraudzīt patvāri.

Kriste sakņūpa un ilgi ilgi sēdēja klusēdama, galvu noliekusi, kamēr Marina, traukus šķindinādama, atgādināja par sevi. Kriste pacēla galvu, paskatījās uz Marinu, kura bija pastiepusies uz pirkstgaliem, lai paņemtu no skapja traukus. Marina šķita maza auguma, pat it kā salīkusi. Savalkātās, caurās drēbes karājās kā maiss uz viņas agrāk tik slaidā auguma, matu pīnes bija atrisušas un pinkās nokārās no galvas uz pleciem. «Ak kungs! Kā Marina ir pārvērtusies! Pat bail skatīties,» nopūtusies Kriste nodomāja un atkal nolieca galvu.

Marina ienesa patvāri, uzlēja tēju un pēc brītiņa piepildīja glāzes.

— Dzer! — viņa teica, pievirzīdama Kristei glāzi.

Taču tā ne dzirdēja, ne redzēja.

— Kriste! — draudzene uzsauca skaļāk.

Kriste pacēla galvu, Marina sāka smieties.

— Ko tu smejies?

Marina nopūtās un bēdīgi teica:

— Ko lai es saku? Visu laiku raudāju — apnika, vajag taču ari pasmieties!

Un patiesi — Marina pēkšņi pārvērtās: tik jautri sāka tērzēt ar draudzeni. Senā Marina, lielā smējēja, atkal bija atdzīvojusies, atkal kā agrāk stāvēja Kristes priekšā.

Pati par sevi zobodamās, viņa visu izstāstīja Kristei: kā iemīlējusi to nelieti, kā draiskojusies ar to, kā tas solījies precēt un viņa noticējusi.

— Un tev tagad nav bail? — Kriste jautāja.

— No kā lai baidos?

— Kā ne: ja nu māte uzzina? Ja uz laukiem padzirdēs?

— Kas man tagad māte?... Žēl, ka vecā bēdāsies, bet ko lai dara?... Esmu tagad nogriezts rieciens! Bet uz laukiem neiešu. Ko es tur darīšu? Lai uz mani ar pirkstiem rādītu? Lai acīs durtu? Ne tik vien gaismas, cik logā, — aiz loga tās vairāk! ... Tādu kā es, Kriste, visur ir daudz... Dzīvo taču! Pēc svētkiem došos uz laukiem pie kunga ... pati būšu saimniece ... Būs sava saimniecība, govis ... kalponi turēšu ... Atbrauc kādreiz ciemos, redzēsi, kāda kundzene no manis būs iznākusi! Šādas skrandas tu manai kalponei arī neredzēsi mugurā, — viņa parādīja uz nelielu caurumu un vēl vairāk to paplēsa ... — Un būtu tu redzējusi, cik viņš bija nejauks, kad uzzināja, ka iešu projām! Visu rāva man nost, visu plēsa, meta laukā priekšnamā, bēdzināja savā istabā — gan jāsmej as, gan jāraud... Traks kas traks! ... — Un Marina sāka ļauni smieties, kā pūce tumšā naktī.

Kristei mati cēlās stāvus no šiem smiekliem. Draudzenes pietvīkusī seja, viņas zibošās acis nobiedēja Kristi.

Uz mirkli Marina apklusa, sakņūpa un tad... pacēla galvu un atkal dusmīgi sāka runāt:

— Nu, un tavējais jau arī labs!

— Kurš manējais? — Kriste bailīgi jautāja, domādama: «Vai patiesi to viņa par jauno kungu teica? Vai patiesi viņa ko zina?»

— Kurš tad cits, ja ne jaunskungs! — Marina iesaucās. — Vakar bija pie mūsējā ... Spēlēja te, dziedāja ...

Mūsējais bija iedzēries un sāka gausties, cik viņam manis žēl, ka viņš nudien varbūt mani precēšot... Bet tavējais ņēmās strostēt: es esot zemniece un zema dzimuma! Ka šis neesot pirmais, ne pēdējais; ja ne šis, atrastos zaldāts... Es te gulēju gultā un visu dzirdēju, ko viņš aiz sienas runā. Un tad ari mani sagrāba dusmas! Šķiet, būtu lēkusi augšā, ieskrējusi iekšā un ar nagiem izskrāpējusi acis!... Zemniece! Zema dzimuma! ... Bet kas šis tāds ir? Lielskungs? Vai viņš maz dzīvo kā kungs? Nē, kā pelēkais vilks! Nemaz ar ļaudīm nesaietas, pa krogiem vien mētājas! Es varbūt viņu atradinātu no kroga!... Ne tu esi pirmais, ne pēdējais!... Šis zina, kurš bijis pirmais! Atrastos zaldāts!... Neko citu nevēlos kā vienīgi, lai zaldāti, kad tu nāc mājās no savas popienes, tev norautu kā cālim galvu!... — Marina šķendējās un dusmojās arvien vairāk un vairāk.

Bet paklau: priekšnamā noklaudzēja durvis, nočīkstēja zābaki... Marina apklusa, sāka klausīties. Soļi tuvojās ... Noklabēja rokturis, durvis atvērās, un virtuvē ienāca Dovbņa.

— A-а, labvakar! — viņš sveicināja Kristi. — Nevarēju saprast, kas tur čalo, bet izrādās, ka tu! Tu nu gan esi meitene!... Jā, bet šī?... — viņš bezcerīgi pamāja uz Marinu.

— Pasarg dievs! — Marina nikni izmeta un apklusa.

— No kā tad? — Dovbņa jautāja. — No tavām dusmām? Tu vienmēr esi bijusi sirdīga un tāda arī nomirsi!

— Es pazīstu vienu krāpnieku, kurš priecātos, ja es kaut šodien izputētu, — Marina vēl dusmīgāk atbildēja. — Ja vien dievs uzklausītu ...

Kriste sēdēja kā uz adatām un gaidīja, ka nupat sāksies kautiņš.

— Nelietīgo ganu? — Dovbņa pabeidza Marinas sakāmvārdu.

— Kā tad, kā tad! — Marina dusmojās.

Dovbņa, acis nozibinājis, rūgti pasmējās un pievērsās Kristei.

— Redzi, kā ir! Tā vienmēr... Tu, Kriste, te sēdi, klausies — izspried kuram taisnība, kurš vainīgs? Kurš kuru aizvainojis? Kurš pirmais ķildu uzsācis?

Kriste paskatījās uz vienu, uz otru un nezināja, ko lai saka.

Marina izglāba. Galvu grozīdama un nicinoši skatīdamās, viņa iesāka:

— Kurš no mums pirmais ķildu iesācis? Nu, kurš bija pirmais? Kurš gandrīz vai pa zemi rāpoja, rokas bučoja, kamēr bija vajadzība?

— Tas ir sens nostāsts... — Dovbņa iebilda.

— Sens? — Marina pārtrauca. Viņas acis zibēja kā asi naži uguns gaismā.

— Sens, protams, sens... Bet tagad... tagad kurš vainīgs?

— Bet par agrāko kas vainīgs? — Marina neatlaidās.

— Nu pagaidi jel, ļauj runāt... Tā vienmēr!... Nu, es! Es esmu vainīgs! — Dovbņa sauca.

— Bet kurš vairāk vainīgs? — Marina atkal jautāja, pamazām aprimdama.

— Tu! — Dovbņa pikti atcirta. — Tu nekad lāga vārdu nepateiksi. Pie tevis ar laipnību, bet tu ar dusmām! Tevi lūdz, bet tu dzen ratā!... Tu saki, lai precoties. Lai notiek, kā vēlies! Bet vai esi padomājusi, kāda būs mūsu dzīve? Es esmu karstgalvis, un tu arī esi uguns! Tev pasaka vārdu, tu pretī desmit... Mēs taču, muļķīt, viens otru nogalināsim!

— Kā tad, tagad esmu muļķe, bet agrāk biju gudra?

— Arī agrāk biji tāda pati! Tikai izlikies, ļaudīm savus zobus nerādīji. Bet, kad parādīji, kļuva redzams, ka tu esi kā sarkanie pipari!

Marina tikai grūti nopūtās un nogrozīja galvu.

— Nu, un par to, — Dovbņa atkal atsāka, — kurš pirmais naidu sāka celt? Pie kura katru dienu vazājās ebreji un piepūta pilnu galvu?... Es jautāju, ko tie ebreji te meklē? «Ak, es koraļļu krelles gribu pirkt!...» Nu, ja krelles, tad krelles. Bet izrādās, ka tu gribi braukt prom. Kāds nelga, pliks puskundzēns, uztīkojis tavas acis, aicina pie sevis. Tu taču piekriti? Tu pirmā biji ar mieru! Un man nepajautāji. Tu teici ebrejiem: labs ir, braukšu! Man sveši ļaudis to pastāstīja ... Vai tā nav? ... Tu domā, man viegli bija to dzirdēt? Viegli, jā? Tagad nu spried pati: ja tu būtu mana sieva — un te uzreiz kāds modes āksts no ielas... Un tu viņam karies kaklā! Man būtu patīkami uz to skatīties?

— Nu, ja es būtu tava sieva... Bet kas tagad esmu?

— Sieva! — Dovbņa iesaucās. — Kas par to, ka nelaulāta! Nospļauties uz to! Es tev teicu, ka nepametīšu,— un nepametīšu arī! Tagad tu pirmā gribi šķirties, bet, ja mēs būtu salaulāti un tu to izdarītu ... raugies! — viņa acis liesmoja, pirksti sakrampējās. —Ar šīm pašām rokām, lai kur būtu notvēris, uz vietas arī nožņaugtu tevi! — Dovbņa kliedza kā ārprātīgs, galvu kratīdams.

Iestājās smags, mēms klusums; ja tobrīd muša pārlidojusi, arī varētu dzirdēt.

— Marina! — Dovbņa, brīdi klusējis, ierunājās rāmi un mīlīgi. — Būs jau labi... Es tev visu atdošu, visu... Gan drēbes, gan kakla rotas ... visu!

— Lai velns tās ņem! — Marina norūca.

— Tomēr brauksi? — Dovbņa bargi iesaucās.

Marina klusēja. Dovbņa piegāja pie tās — viņa rokas

trīsēja, viņš drebēja.

— Tad zini, Marina, ka tie ir mani pēdējie vārdi!... Pēdējie!... Vai dzirdi? — viņš iesaucās, pienākdams un ieskatīdamies tai acīs.

Kriste sēdēja ne dzīva, ne mirusi. Viņai bija bail, ka nenotiek kas ļauns, — Dovbņa stāvēja Marinas priekšā tik bargs un uz visu ko gatavs.

— Tu dzirdi? ...

— Dzirdu ... — Marina dobji atbildēja.

— Tad zini: nožēlosi, bet būs par vēlu! — viņš teica un kā piedzēris grīļodamies izgāja laukā.

Vēl smagāk, vēl grūtāk kļuva istabā, gluži kā cietumā vai dziļā bedrē: tumšs, auksts, nemīlīgs ... Svece izdega, no apdrupušajām sienām plūda tumsa, grīda melnēja kā bezdibens, smaga krēsla zvilnēja virtuvē, tās vidū kā balts kalns melnu viļņu vidū slējās milzīga krāsns. Marina sēdēja pie galda un nicīgi raudzījās uz durvīm, aiz kurām pazuda Dovbņa. Viņa čīkstošie soļi vēl bija dzirdami priekšnamā, taču tie arvien vairāk attālinājās un apklusa. Kristei šķita, ka pie šiem soļiem pieķērusies Marinas laime un nu aiziet no tās. Zēlums iedūrās sirdī...

— Cik tu gan esi ļauna, Marina! Kāda tev cieta un nelaba sirds, — viņa teica draudzenei.

— Kā tad! Viņi tie labie! Viņi visi ir tik labi! — Marina iesaucās un sāka lamāties.

— Vai tu, Marina, neredzi, cik viņam tevis žēl, ka viņš cieš tevis dēļ! Viņš tevi mīl.

— Mīl? — Marina atkārtoja un nospļāvās. — Tāda ir tā viņu mīlestība!

— Nu, skaties vien, ka tu, no vilka bēgdama, neuzkrīti lācim!...

— Labāk nebūs un ļaunāk arī ne. Kā mēdz teikt —1 kaut sliktāks, kad tikai savādāks.

— Savādāks? — Kriste gandrīz skaļi iesaucās. Viņa to nebija gaidījusi no Marinas. «Kā! Pēc mēneša — jau citu? Pēc nedēļas? Pēc dienas — citu? Ja viņa kādu iemīlētu, tad uz mūžu, bet šī meklē citu! ...» Kristei it kā pa galvu kāds būtu iesitis, tā šis vārds satrieca. yi$a vēl mažliet pasēdēja, bet vairs par to sarunu nesāka: baidījās, ka no draudzenes dzirdēs vēl ko ļaunāku.

Mājās visi jau gulēja, kad Kriste pārnāca. Lai gan Marina pavadīja, taču viņa tik ļoti baidījās iet pa nomaļajām ielām, kurās vienīgi kā kaķa acs spīdēja nespodras laternas, kas nekliedēja biezo pusnakts tumsu. Toties Marina bija kā jukusi: draudzeni pavadot, viņa gan lēca hopaku uz ietvēm, ka visapkārt skanēja vien, gan svilpoja kā iedzēries klaidonis.

«Jukusi, Marina gluži jukusi!» Kriste domāja, gultā grozīdamās. «Te raud, te dusmojas, te atkal nez ko laiž vaļā. Palūk, pie kā noved mīlestība! Vai patiesi tā ar visiem gadās? Vai arī man tā būs, kad iemīlēs? Būs! Palūk, cik daudz Marja bēdu pieredzējusi mīlestības dēļ. Un Marja mani brīdināja... Negribu, negribu iepazīt tevi tu, cilvēka rūgtā bēda! Cik daudzus tu esi sakropļojusi, cik daudzus kapā novedusi! Sargi mani, dievmāt, no šīs nelaimes!» Kriste lūdza ar savu skaidro sirdLBet dvēseles dziļumos aiz šīs lūgšanas kaut kas sakustējās, priecīgs un reizē arī ļauns — un vilka, un vilināja pie sevis, gan modinot nožēlu, gan uzvēdot laimes jausmu.

Pēc nedēļas Dovbņa atnāca pie Procenko un iedzēris pastāstīja, ka Marina tomēr aizbraukusi. To stāstīdams, viņš gauži raudāja.

Kristei kļuva viņa žēl, žēl kā pašas brāļa.

— Ir gan ļauna tā Marina, — viņa teica Marjai, — paskat, kā kungs pēc viņas raud.

— Marina ir dūšīga meita! —Marja atbildēja. — Zina savu vērtību. Tā viņiem vajag. Kamēr esi jauna un vesela, tos vajag muļķot. Viņi dzer mūsu asaras, lai tagad nogaršo savas.

Kriste uz to tikai grūti nopūtās.

IX

Pagāja vēl nedēļa. Pa šo laiku ziņa par Marinu aplidoja visu pilsētu. Kur tikai tā neiespiedās, kur nestaigāja! Skrēja pa ielām un tirgiem, viesojās kungu namos un tirgoņu istabās, nepagāja garām arī vienkāršām zemnieku mājām. Ziņa par to lidoja visur, visur satrauca ļaužu miegaino dzīvi. Tik vien bija valodu kā par jauno kungu, par Marinu un Dovbņu. Vecie kungi nosodīja jauno trakuli, kurš nesen no tēvoča tiesas ceļā bija atguvis tēva mantu un tagad to palaida pa vējam. Tirgoņi, rokas berzēdami, aizstāvēja kundzēnu: kad tad padzīros, ja jaunībā to nedarīs?... Viņi cerēja, ka drīz vien tā naudiņa satecēs viņu kabatās. Žēloja arī Dovbņu, kurš tā gaudās pēc šīs padauzas. Piedzirdījuši to, tirgoņi zobojās par tādu mīlu vai arī ieteica atjēgties, turēt vīra dūšu. «Vai nu tādas mantas pasaulē trūkums!» viņi izteicās. Taču viņu padomi Dovbņam nelīdzēja: ietaisījis dūšu mājās, viņš staigāja pa traktieriem, kamēr aizlaida visu naudu un drēbes. Noskrandis, sapampis viņš mētājās pa ielām, diedelēdams no ļaudīm kapeiciņu, ko paģiras salāpīt. Ebreju kalpones, pamanījušas viņu, sauca: «Mīlestība joku neprot!» Tikai vienkāršie lauku ļaudis drūmi noraudzījās gan uz Dovbņu, gan jauno kundzēnu, kurš blakus greznajai Marinai traucās pa pilsētu ugunīgā trijjūgā. «Uz to pusi jau iet,» viņi sprieda. «Pagaidiet mazliet, notrieks kungi tēva naudiņu, gan tad paldies teiks arī kalponēm, ja pasniegs maizes riecienu!»

Katrs sprieda, kā nu mācēja. Vieni prātoja, vai kas tāds varētu atgadīties agrākos laikos, otri — vai tas cilvēkam nākot par labu vai par ļaunu, — jā, tā arī sprieda. Neviens tālāk par to nedomāja, neviens neiedziļinājās cilvēka dvēselē, neparaudzījās savā sirdī un nejautāja: ko es darītu, ja aklais liktenis mani butu nolicis Marinas vai Dovbņas vietā?

Vienīgi Kriste paraudzījās no tāda viedokļa. Viņai, jaunai un nepieredzējušai, tas ķērās pie sirds, modināja neatšķetināmas domas. Viņa juta, ka dzīve viņu spiež iet to pašu ceļu, kādu sākusi iet Marina. Vai viņa atradīs savu laimi, vai arī viņu gaida posts un bēdas? Luk, Marja saka: Marina ir dūšīga meita! Vajag muļķot vīriešus, kamēr esi jauna un vesela!... Bet ja nu Marinu pašu piemuļķos? Kas būs, ja viņa zaudēs skaistumu un veselību? Kas tad būs?

Kristei kļuva baigi. Baigi no tā, kas viņu gaida, baigi pašai no sevis. Viņai šķita, ka stāv uz līganas laipas platas un dziļas upes vidū. Visapkārt ūdens, visapkārt buržguļo un puto augsti viļņi, melnē dziļi atvari... Uz mirkli tikai neuzmanīsies, soli paspersi sānis, un viļņi tevi aizraus nezin kur, ieraus virpulī un noraus rēcošajā dzelmē.

Visu nedēļu Kriste staigāja bēdīga un domīga, it ka gaidītu kādu nelaimi. Viņa neklausījās, ko ļaudis melš par Marinu, kā viņu nopeļ, kā zobojas un smejas par Dovbņu. Viņa klausījās, kas notiek pašas dvesele, kas risinās pašas sirdī. Un risinājās tur kaut kas dīvains: viņai kļuva tik viegli, kad Procenko palika mājā, kļuva smagi, ja kur aizgāja. Un, ja nu gadījās tam aiziet kaut kur uz visu vakaru, viņu plosīja neciešamas skumjas. Cik reižu Kriste pati sev netika jautājusi: «Kāda man daļa, kur viņš iet? Kas mēs esam viens otram? Manis pēc, lai viņš iet un neatgriežas! ...» Taču viņas sirdī rosījās kaut kas nelabs, kāds viņai čukstēja, ka Procenko iet pie mācītāja sievas... Un neciešamas skumjas apņēma dvēseli, smagas domas sagrāba sirdi un spieda, spieda. Viņa noliekas gulēt, bet nevar aizmigt —_gaida viņu, gaida, kamēr atgriezīsies, lai tūliņ nekavējoties atvērtu durvis. Un patiesi — viņš apsveic Kristi ar mīļiem vārdiem un saldu skūpstu: un katru reizi viņai kļūst tik labi!... Tikai ne tagad! Tagad viņa zina, ko pateiks. «Tu nāc no viņas, kuru esi piekrāpis, lai jauktu galvu otrai! Ej pie velna, ja tā!» Lūk, ko viņa tam pateiks ... Bet ja nu viņš saņems ļaunā un nosūdzēs viņu? Iestāstīs saimniekiem, lai tie viņu atlaiž? Kur viņa pa ziemu dēsies? Kur citur atradīs tādu vietu? Te viņa jau pieradusi, arī saimnieki pieraduši, bet citā vietā dievs zina kā būs... Ko lai iesāk? Kā būt? Nomirt? Viņa ir jauna, mirt vēl agri; taču, ja tā jādzīvo, tad labāk nedzīvot! ... Un mokās Kriste ar savām slepenām mokām, staigā, vientuļu domu nomākta, baidās kādam tās atklāt. Un kam tu atklāsi? Marjai?

Marja pati staigā kā uz nāvi notiesāta: nodzeltējusi, novājējusi; vairāk klusē, bet, ja neklusē, — lamājas. Nekas viņai nav labi, nekas nepatīk. Virtuve nav uzkopta — un Kriste dabū bārienu; tiklīdz Kriste sāk kopties, Marja kliedz:

— Atkal jau kašājas!

— Ko jūs, krustmāt, skaišaties? — Kriste jautā.

Marja klusē, šņāc. Visu dienu nerunā, bet vakaros kā

uzkāpj uz krāsns, tā nost vairs nekustas. Kriste paņem rokā šuvekli, bet Marja grozās krāsnsaugšā, smagi pūš, klusām kādu lād, bet, kad visi apguļas, ne vienu reizi vien Kriste dzird viņas šņukstus.

— Kaut jel nelabais vīramāti ātrāk parāvis! — reiz viņa bēdīgi teica Kristei.

— Kas tad būtu?

— Ietu atpakaļ pie vīra. Vai zini — viss tā apnicis!

Kriste klusēja; apklusa arī Marja.

Tovakar Kriste, padevusi kungiem vakariņas, otrā istabā klāja gultas.

— Marja mājās? — kungs jautāja.

— Mājās, — kundze atbildēja.

— Zaldāts iemācījis mājās dzīvot. Ko viņa dara?

— Ko dara? Neko. Guļ vai arī tāpat vāļājas.

— Es nesaprotu, kāpēc mēs turam , divas kalpones, kad arī vienai nav ko darīt? — brīdi klusējis, kungs teica.

— Bet kas vārīs? — kundze jautāja.

— Vai tad Kriste viena netiks galā? Kad Marja skraidīja, Kriste visu izdarīja... Taču jau lieks ēdājs, cik maizes vien iziet. Turklāt arī alga un ne jau mazā. Labāk tad Kristei ko pielikt...

Kriste tobrīd tieši stāvēja iepretim durvīm un redzēja, kā kundze, parāvusi kungu aiz piedurknes, pamāja ar galvu uz to istabu, kur bija viņa. Saimnieks apklusa, noliecies pār šķīvi, un tūliņ novirzīja valodu uz citu pusi.

Kriste vairs neklausījās; uzklājusi gultas, viņa iesteidzās virtuvē. No dvēseles dziļumiem, no pašas sirds augšup cēlās tik neizsakāmas skumjas, dzeldēja skaudras sāpes. Kad citi apgūlās, viņa visu pastāstīja Marjai.

— Un tu domāji — mūs augstu vērtē? — Marja mierīgi jautāja. — Es tev jau agrāk teicu, ka mēs esam labas tik ilgi, kamēr vajadzīgas, bet, ja ne, mirsti kaut badā, neviens maizes gabalu nepasviedīs. To tu ievero un mācies — pārāk necenties, pušu neraujies. Nebūsim mēs — atradīsies citas. Labi tikai tiem, kas paši neko nedara vai arī par naudu pērk cita darbu, bet darba cilvēkam visur ir vienādi. Tāds mūsu liktenis, tāda mūsu nolādētā laime! ... Ka mani atlaidīs, jau sen vēroju. Nez kā to nav agrāk izdarījuši? Man viss vienalga: vai tik vien pasaulē gaismas kā šinī lodziņā; nebūšu es, būs cita .. . Vai viņiem vien darbs, citur arī atradīsies, strādā tikai, kamēr jaudas ... Bet, ja tu paliksi viena, tad tikai saturies! Viņi tevi stingri iejūgs!

— Kad tikai gadu nokalpotu, lai tad vai kā!

— Gadu? — Marja brīnījās. — Vai tas ir mazs laiks? Viņiem to vien vajag . . . Gadu nokalposi, viņi mazliet pieliks, un tu atkal strādāsi.

— Nē, nepalikšu, — Kriste apņēmīgi atbildēja.

— Kaut arī nepaliksi, tomēr ziema un pavasaris nebūs pa vienam smieklam ... Tevi tiku tikām izstrādi-nās. To tu iegaumē!

— Ko lai es daru? — Kriste bezcerīgi jautaja.

— Kā — ko? Iesim projām abas reizē.

— Kā lai es aizeju?

— Kā? Tāpat kā visi. Tevi līga pie istabām, pie plīts nestājies; tas taču virējas darbs. Ja man javara, tad, saki, es negribu.

— Mani taču tāpat vien līga, neteica kadam darbam.

Marja par to tikai pasmējās.

— Tu esi jocīga! — viņa teica. — Pietiek! Laiks gulēt, — piebilda, apgriezās un ātri aizmiga.

Kristi apņēma grūtas domas. Viņai bija sāpīgi un baigi, asaras smacēja. Viņa nezina, ko iesākt, kā glābties no ļaunuma, kas mācas virsū. Paklausīt Marju un iet projām? Sirds neļāva. Tā čukstēja, ka viņa te pametīs tuvu, dārgu un mīļu dvēseli. Un kur viņa atradīs tūliņ sev vietu? Marjai labi: viņai visur daudz paziņu, viņa pazīst pilsētu kā savus piecus pirkstus, aizies pie viena, pie otra — un vieta būs. Bet kas pazīst Kristi? Kur viņai aizstāvji? Viņa ir viena, viena kā koks klajā laukā! Bet, ja te paliek, apkraus ar darbiem un... — viņa neizdomāja līdz galam — asaras kā pupas sāka birt no acīm.

Nākamajā dienā viņa piecēlās ar vēl smagāku sirdi. Šodien atlaidis Marju, šodien viņai vajag ko izlemt — tā bija pirmā doma. Kamēr piecēlās kungi, viņa staigāja kā uz nāvi notiesāta. Nu jau piecēlušies, sūta Marju uz tirgu. Tā aizgāja un pārnāca. Par vakardienu neviens ne vārdu neminēja, tik labi un klusu. Kristei kļuva vieglāk . . . Varbūt tāpat vien tikai izrunājās, varbūt pāries, aizmirsīsies?

Pagāja viena diena, otra, tik vien bija kā Marja kaut kur uz brīdi aizskrēja un ātri atgriezās. Ceturtajā dienā arī neviens neko nesacīja, piektajā Kriste sāka jau aizmirst.

Atnāca sestdiena. Agri cēlusies un visu dienu smagi nostrādājusies, tiklīdz iestājās vakars, Kriste ātri vien uzkāpa uz krāsns un aizmiga. Marja, iedegusi gaismu, piesēdās pie galda našķēties ar saulespuķu sēklām. Logos klusu bungoja lietus, no kungu istabām atskanēja smiekli; kungi ar jauno kungu, tēju dzerot, tērzēja. Redzams, bija atcerējušies kaut ko jautru, smējās, ka visa istaba skanēja. Marja neklausījās, sēklu pēc sēklas viņa meta mutē un kā pele pārcirta tās ar saviem sīkajiem zobiem. Jau krietna kaudze čaumalu krājas uz galda, bet viņa nemitas — liek tikai klāt, it kā ar kādu saderējusi un par to vien domā, kā ātrāk izlobīt sēkliņas. Taču domas viņai maldījās tālumā, lai gan acis raudzījās čaumalās ... Tomēr tas tikai tāpat vien, vajag taču kaut kur raudzīties, vajag kaut ko darīt. Viņa bija tiku tikām izgulējusies, vāļāties apnicis, kur iet nebija. Un tā nu, galvu noliekusi un sēklas lobīdama, Marja ļāva domām vaļu. Tās bija drūmas, bez prieka;

atmiņas acu priekšā virknēja tikai zaudējumu pec zaudējuma, bet laimes un prieka — ne drusciņas. Viņa pārcilāja, ar ko draudzējusies, ko mīlējusi, kas viņu krāpis ... Vesela virkne krāpnieku un blēžu! Neko citu kā vienīgi melus, bēdas un asaras viņa pieredzējusi jaunības dienās .. . Un vai tas jel ko iemācījis viņai! Brīdinājis no kā? «Ne velna!» viņa domā. Viņa zina, kurp tiecas sirds, ar ko tas beigsies ... Tai vienai garlaicīgi, skumji.

— Kaut jel kāds būtu atnācis! — viņa nopūtās. Priekšnamā atskanēja troksnis. Tīrais brīnums, kāds nak, satver rokturi. «Ja nu būšu uzminējusi?» Marja nodomāja.

Durvis atvērās, un virtuvē ienāca stalts, plecīgs puisis. Viņam mugurā zils garsvārks, sajozts ar audekla jostu, galvā pelēka jērādiņu cepure ar drēbes virsu, seja apaļa, sārta, acis skadras.

— Laba diena! — puisis sveicināja, cepuri noņēmis.

— Svirids! — Marja iesaucās, brīnīdamās par negaidīto viesi.

— Tas pats vien ir! — Svirids atbildēja, ka virtuve vien noskanēja.

— Klusu! Nekliedz ta! — Marja viņu apsauca. — Ko tu atnāci?

— Vai te tāda Kriste dzīvo? — Svirids klusāk jauta ja.

— Kāda Kriste?

— Kriste ... no Marjanivkas!

— Dzīvo. Kam tev viņa vajadzīga?

— Jāsatiek. KuNviņa ir?

— Tur, guļ uz krāsns.

— Tā jau nu guļ! Agrs vēl, — uz gultas apsēzdamies, Svirids saka.

— Kā — agri? Labi ļaudis jau sen aizgājuši pie miera ... Kam tev Kriste?

— Vajag. Sen zināju, ka viņa ir te, mēs esam no viena ciema. Atnācu apmeklēt.

— Atradis laiku, kad ciemoties.

*— Kad tad?

— Pusnaktī, — Marja smejas. Svirids pakasīja pakausi.

— Man nav nekas pretī, ja vien Kriste pieņemtu.

.— Nāc vien — pieņems, — Marja smejas.

—- Vai tu to savu fithvēbeli jau esi aizmirsusi? — Svirids jautā, viltīgi uz viņu paskatījies.

Marjai it kā sirdī kāds būtu iedūris! Viņa saduga, apklusa.

— Tu klusē? — Svirids jautā.

— Klusēju! — Marja dusmīgi atbildēja. — Kaut jums visiem tā būtu mute aizbāzta! — viņa neizturēja.

— Ko tu dusmojies? Visi nav vienādi.

Marja tikai nozibināja acis, paķērusi saulespuķes sēklu, pārkoda tukšu čaumalu un nikni izspļāva laukā.

— Vai es tev, Marja, agrāk neteicu: sargies! Tas nelietis tevi piemānīs.

— It kā tu pats būtu labāks! — cieši viņā raudzīdamās, Marja teica.

— Tāds nu gan neesmu kā tavs Deniss.

— Nerunā nu labāk, iekams tevi neesmu izlamājusi vai acis piespļāvusi. Atceries vien Prisku, Gapku, Gor-pinu...

— Tie bija tikai joki.

— Joki? — Marja skarbi jautāja, uzmezdama skatienu Sviridam. Svirids raudzījās uz viņu. Abu acis sastapās. Svirida sārtā seja vai plīsa no veselības, smaidīja; platie pleci, brašā stāja pauda spēku; viņa acis jautri smaidīja... «Viņš nemaz nav zemē metams,» Marja nodomāja un novērsās.

— Visi jūs esat nelieši! — viņa turpināja un rūgti, ar asarām iesmējās.

Kriste bija uzmodusies, tiklīdz Svirids ienāca. No krāsnsaugšas viņa dzirdēja abu jokus, sarunu ar Marju, taču nelika manīt, ka klausās. «Ko viņš nācis pie manis? Kāda viņam vajadzība?» meitene domāja. Viņa atcerējās vakarēšanu un ķekatas, kur Svirids vienmēr piedzirdīja puišus, sakūdīja tos uz ķildu, uzsāka kautiņu vai arī ar meitenēm ņēmās bārties un visas aizdzina projām. «Gluži nevaldāms: viņam neko vairāk nevajag kā dzert, trakot un kūdīt uz nelietībām. Visi bija tik priecīgi, kad viņš aizgāja uz pilsētu peļņā. Tas jau bija sen, varbūt pirms kādiem trim gadiem, ja ne vairāk... Neko vairs nedzirdēja par viņu. Bet nu, paskat, atkal uzradies. Grib mani satikt... Kas viņam vajadzīgs? ...» Kriste domāja.

— Marja! Būtu tu viņu pamodinājusi! — bridi klusējis, Svirids atsāka.

— Kāpēc?

— Vajag. Uzmodini.

— Modini pats, ja vajag.

— Vai drīkst? — Svirids piecēlās.

— Modini, ja gribi dabūt pa zobiem, — Marja irgojās.

— Vai patiesi? — Svirids smiedamies jautāja un rāpās uz krāsns.

Kriste savā kaktā pat elpu aizturēja.

— Kriste! Kristīne! — Svirids sauc, purinādams spilvenu. Kriste nekustas!

— Kriste!... — un viņš pieskārās pie meitenes galvas,

Kriste, izlikdamās samiegojusies, pagriezās, viņas

ioka nokārās pār krāsns malu. Svirids to satvēra ar savu ķetnu. Kriste salēcās.

— Ko? Kas ir? — viņa atsaucās.

— Nepazīsti? — Svirids smaidīdams jautāja.

Kriste paskatījās viņā platām acīm.

— Marjanivkas ciema ļaudis tevi sveicina... Hve-dors arī sveicina.

— Kāds Hvedors? — Kriste izlikās nesaprotam.

— Nezini? Supruna dēls, sak, pasveicini Kristķ saki viņai, ja tēvs mani nebūtu apprecinājis, tad pēc ūdens svētīšanas dienas aizsūtītu preciniekus pie viņas.

Ziņa par ciemu, par Hvedoru Kristi uzreiz padarīja mundrāku.

— Vai patiesi Hvedors apprecējies? — viņa steidzīgi jautāja.

— Pirms ziemsvētku gavēņa... Es arī kāzas biju.

•— Ko tad viņš apprecēja?

— Gorpinu Udovenko pazīsti? To slaido, ar garo degunu ... Tu taču ar viņu draudzējies;

— Vai patiesi viņu? — Kriste brīnījās.

— Kāpēc ne? Kas tad šī par princesi? Tik vien ir ka augums un mēle tāda, ka pats nelabais pie vārda netiks.

— Nē, viņa taču nabadzīga, bet Gricko tīkoja pēc bagātas.

— Pats Gricko izvēlējās, Hvedors ietiepās, sak, negribu! Ja negribi, Gricko atbild, tad zini, ka tu man neesi dēls un es tev neesmu tēvs.

— Tad Hvedors tomēr apprecējies? — Kriste domīgi noteica. — Ko, vai viņi labi dzīvo?

— Dzīvo, kas tur liels... Zem Gorpinas tupeles. Nesen biju uz laukiem, iegāju arī pie viņiem. Tagad viņš dzīvo savā saimniecībā. — Kā ir, es jautāju, vai labi precētam? — Būtu jau labi, ja sieva nebijusi tik nikna un greizsirdīga. To vien tikai zina, kā Kristi acīs badīt. Es viņam teicu — visas vecmeitas ir tādas.

— Kas vēl ciemā no jauna? — Kriste pārtrauca.

— Kas vēl jauns? ... Timofijs arī apprecējies.

— Ar Ivgu? — Kriste minēja.

— Varbūt Ivga viņu apprecēja un nedēļu pēc laulībām bērnu dzemdēja.

— Tik jauna? — Marja brīnījās.

— Nu, kas par to, ka jauna?

— Ko tad, ja katru nedēļu gadīsies pa bērnam? — Marja smējās.

— Nu, meitieši visu ko iespēj...

— Un kā mūsmājā ir? — Kriste atkal pārtrauca.

— Jūsu māja uzplaukusi. Tagad to vairs ne pazīt nevar.

— Kā tā? Kas tur dzīvo?

— Vecās ēkas vairs nav. Karps uzcēlis jaunu, lielu, ar diviem galiem. Ebreju ielaidis kroģēt... Pirmais krogs ciemā ... Tur iet jautri.

Šī vēsts Kristi ķēra kā ar nūju, iedūrās sirdī.

— Kā tad krogs? Kas māju atdeva ebrejiem?

— Kas? Karps! Viņš tagad ir liels kungs! Bet pie Odarkas nedomā klāt tikt: brokāta aubē staigā, uzposusies, izgreznojusies gluži kā kundzene!

— Vai patiesi tā? — Kriste neticēja.

— Ja gribi, aizbrauc, paskaties... Redz, vecajā istabā neviens negribējis dzīvot, tāpēc Karps sadomāja iznomāt krodziniekam. Taču krogam arī nederēja, tāpēc pārbūvēja. Tagad tāda pils uzcelta — briesmas! Vienā pusē bode — piparkūkas, konfektes, otrā — krogs. Tieši no ielas ieeja!... Ciemā runā: Kārpām labi noderējusi Pritikas manta! Pēc Gricko viņš tagad pirmais saimnieks. Runā, izvēlēšot par stārastu, kas zina, varbūt arī par vecāko. Palūk, kāds tagad Karps: neskaties, ka dubļu bridējs, kad tikai zābakstulmi spoži!

Kristei brīnums par visu to. Cik nu sen, kad viņa dzīvoja ciemā, un tādas pārmaiņas... Hvedors apprecējies, Timofijs apprecējies, Karps kļuvis bagāts... Nu, tas nekad nav bijis ar pliku roku ņemams. Taču kadas tiesības tam bija māju nojaukt? Būtu jel pajautājis, kaut pa jokam pateicis; .es taču viņam kā goda vīram uzticēju. Bet viņš, lūk, ko izdarījis... ielaidis ebreju, atvēris krogu...

Dedzinošas sāpes pārņēma Kristes sirdi. Svirids vēl daudz ko stāstīja par ciemu, par tā ļaudīm, bet viņa vairs neklausījās. Ebrejs un krogs negāja ārā no galvas, stāvēja acu priekšā.

— Kad tu pats precēsies? — Marja jautāja Sviridam, tiklīdz apklusa.

— Vai tad pilsētā vai uz laukiem meitu trūkums?

— Ja kaut viena izskatītos pēc tevis, nu, nelabais rāvis! Līstu arī cilpā, — Svirids trieca.

— Ko nu es? Veca sieva! — Marja atbildēja.

— Veca, taču ar jaunu uguntiņu.

— Kādreiz bija, tagad apdzisuši: pelni vien palikuši!— Marja atbildēja nopūzdamās.

— Nu, kaut arī pelni, taču karsti! ... — Svirids sacīja, viņai uzmākdamies. — Paskat, kādi pleci! — to teikdams, viņš saspieda Marjai plecu.

— Kaut tevi nelabais tā svilinājis! — Marja iesaucās, plecu satverdama.

— Vai juti? — Svirids smējās.

— Vēl smejas, velns tāds! — Marja iesaucās un likās Sviridam virsū ar dūrēm. Svirids pieliecās, bet viņa velēja tam pa muguru kā pa mucu, dimdēja vien.

— Sit stiprāk! Sit vēl! — Svirids smējās un izslej ies satvēra Marju kā vanags zvirbuli un piespieda sev klāt. Asinis karstā vilnī iesitās Marjai sirdī un izplūda pa visu augumu. Marja juta, ka seja kvēlo, kakls un galva deg, bet sirds dauzās kā putns būrī. Svirids viņu nēsāja pa virtuvi kā mazu bērnu un zviedza pilnā rīklē.

— Kas jums tur ir? — atskanēja kundzes balss atvērtajās istabas durvīs.

Svirids palaida Marju un apmulsis palika stāvam istabas vidū.

— To visu viņš, tas velns! — Marja nokaunējusies atbildēja. — Atnācis pie Kristes... abi no vienas puses ... atnesis sveicienus.

— Та ne jau Kristei, viņš tos atnesis tev! — kundze teica, durvis aizvērdama.

— Tu dzirdēji, spoks tāds! Es tev teicu: nebļausties! — Marja viņam pārmeta.

— Vai es zināju, ka te nevar ne pīkstēt... Dievs ar jums, vēl iekrist var. Kur mana cepure? Iešu.

— Tu bez cepures atnāci, — Marja smējās.

— Vai patiesi bešā? Nē, ar cepuri gan. — Un viņš uzmeta ātru skatienu virtuvei. Cepure bija gultā. Marja palēcās kā kaķe, satvēra to un uzmeta Kristei uz krāsns.

— Nedod! — viņa tai uzsauca. — Lai iet bez cepures.

— Bez cepures neiešu.

— Ko, vai te paliksi?

— Ņuka. Tu mani noliec kaut uz pašas gultas maliņas, tikai sev blakus.

— Gudrinieks! Gulēšu gan es ar tādu! — Marja čivināja.

— Kāpēc ne? Vai man kāda vaina?

— Varbūt ir arī... Atkāpies labāk! — Marja smējās.

— Paskat, man neļauj trokšņot, bet pati zviedz, ka māja skan... Kaut jūs!... Labāk ātrāk prom no nepatikšanām. Kriste! Esi tik laipna, pasvied man cepuri.

Tikko Marja gribēja uzsaukt: nedod, kad Kriste jau pasvieda.

— Nu ko, vai neatdeva? — Svirids kaitējās ar Marju, bakstīdams viņu ar cepuri. — Tu domā, visas tādas kā tu? Kriste, lūk, kāda meita! — un viņš nošmaukstināja savus pirkstus.

— Es nu gan neparko nebūtu atdevusi.

— Tu gan ... Palieciet sveikas!

— Ej pie velna!

— Būtu jel pavadījusi, — Svirids atgriezās no priekšnama.

— Suņus baidies?

— Baidos.

Marja aizgāja kopā ar Sviridu. Redzams, tālu viņa to bija vadījusi, ka ilgi kavējās un pārnāca cauri slapja.

— Ir gan slapjdraņķis laukā! — drebinādamās un rausdamās uz krāsns, viņa teica Kristei.

Kriste klusēja. Sarāvusies sēdēja tālu kaktā un domāja savu smago domu.

— Atkal jau nobēdājusies! Par ko? — Marja jauta ja.

Kriste sāka raudāt un žēloties par savu likteni. Tik

vien bija palicis no tēva un mātes, un ari to pašu sveši ļaudis izpostījuši!

— Nu, bet kam tu tā pameti?

.?— Es taču viņiem kā pazīstamiem atstāju! — Kriste gaudās.

Sarunas nevedās. Kriste klusēdama sēdēja pie dūmvada, šūpojās šurp un turp, Marja gulēja blakus un reizi pa reizei smagi nopūtās.

Nākamajā dienā Marja kā aizgāja vakarā, tā atgriezās tālu pāri pusnaktij. Kriste juta, ka viņa ož pec šņabja. Pēc tam kādā vakarā viņa nekur nevarēja stil-ties, visu laiku uztraucās, it kā gaidītu kādu. Jau kungi bija nolikušies gulēt, bet viņa vēl arvien neposās. Kriste uzrāpās krāsnsaugšā un ātri aizmiga. Viņu uzmodināja klusa čabēšana, sāka klausīties — kas tur čukst?

— Marja! — Kriste uzsauca, galvu paslējusi.

Čuksti apklusa.

— Marja! — otrreiz viņa uzsauca skaļāk.

— Kas ir? — tā atsaucās.

— Kāds čukst... Tu dzirdēji?

— Cst!... — Marja klusu apsauca. — Tas ir brālis.

— Kāds brālis?

— Sveika, kaimiņieni — kāds viņai pusbalsī atbildēja.

— Cst!... — Marja atkal brīdināja.

— Ko nu tu cisini? Nebaidies! Kriste ir pašu ļaužu! — tā pati balss teica. Kriste dzirdēja plīkšķi, it kā pa jokam kāds būtu iesitis, tad Marja iespiedzās.

Kriste pazina balsi, pazina Sviridu un, pret sienu pagriezusies, ietina galvu svārkos, lai nedzirdētu viņu čukstus.

Nākamajā dienā Marju atlaida.

— Negribu, ka tu manā mājā ved savus brūtgānus! — kundze teica.

— Negribat — nav vajadzīgs! — Marja atbildēja. -— Es arī negribu pie jums dzīvot. Palieciet ar tiem, kurus jums viegli muļķot.

— Klusē, ka nedabū pa žaunām! — kungs uzbrēca.

Marja aizgāja neatvadījusies, bet Kriste palika. Tobrīd, kad kundze lamājās, viņa neuzdrīkstējās teikt, ka viena netiks galā ar istabām un vārīšanu. Viņu sagrāba tik rūgtas un niknas bēdas un arī bailes mācās virsū no visām pusēm. Kristei šķita, ka nokļuvusi verdzībā, ka tagad ar viņu var izdarīt visu, ko vien grib, ka viņu sitīs un mocīs, un neviens nepažēlos, neviens neaizstāvēs; viena pati kā smilga plašā laukā, maza skaidiņa vētrainā jūrā!... Aiz bailēm Kriste nekādi nespēja atgūties, nezināja, pie kā ķerties, ko darīt. Viņa bija pavisam samulsusi un nekādi nevarēja sakopot domas — tās šaudījās uz visām pusēm, tādas vien biedinošas.

— Neķersties tā, Kristīn! — Ustina Ivanivna viņai klusu teica. — Padari vispirms vienu darbu, tad ņem otru; ja gribēsi visu reizē, tikai laiku zaudēsi un neko nepaveiksi. Tas tāpēc, ka vēl neesi pieradusi pie kārtības. Kad darīsi visu pēc kārtas, gan būs labi... Nedomā, Kriste, ka tevi izstrādināsim par veco algu, mēs pieliksim.

— Grūti, kundze, vienai, — uz saimnieci neskatīdamās, Kriste tomēr saņēmās un pateica.

— Tev tikai tā liekas... Ja darba sanāks daudz, es tev palīdzēšu: man taču arī ir divas rokas.

Kriste uz to neko neatbildēja: divas rokas tev ir gan, bet, kuras būs tās, kas lielumu apdarīs?

Gar plīti viņa tā bija noņēmusies, ka tikko jaudāja pusdienu padot. Kungs visu laiku kliedza uz viņu: to paņem, šito pasniedz.

— Nebrēc jel tā uz viņu, dieva dēļ! — kundze aizstāvēja. — Ja tu bļaustīsies, jēgas nebūs.

Procenko sēdēja skumīgs, kluss; viņš tikai pa reizei uzmeta Kristei līdzjūtīgu skatienu.

Pēc pusdienas, iedams caur virtuvi uz savu istabu, viņš jautāja:

— Tad nu, Kristīn, jūs viena palikāt?

Kā nazis iedūrās viņai sirdī! Viņa juta, kā sirds sāk dauzīties un smelgt. Acu priekšā noplandījās kā migla, kā tumsa; zods drebēja, seja raustījās... Viņa ātri izskrēja priekšnamā, lai neapraudātos.

к

Visu dienu pavadījusi vienā skriešanā, uztraukumos un bailēs, vakarā viņa jutās pavisam beigta: rokas un kājas sāp, galva it kā ar ko smagu pielieta, slīgst lejup; acis neko skaidri neizšķir, it kā ar sietu kāds tas aizsedzis. Ienesusi kungiem patvāri, viņa atsēdās uz gultas malas atvilkt elpu, piespiedās ar galvu pie durvju ap-lodas un pati neatjauta, kā bija iesnaudusies:

Un rādās viņai sapnis, apņem neskaidri teli... Redz viņa augstu kalnu, apaugušu retiem kokiem, klātu ar biezu zāli kā ar zaļu segu, kalna piekājē zilgo upīte, it ka ar zilu taciņu kāds būtu apvijis kalnu. Tur aiz upes plešas ieleja, līdzena un gara, acīm nevar aptvert tās zaļo plašumu, tālā mala tai iegrimst tumšzilajās debesīs. Kriste uzkāpusi kalnā pašā galiņā un raugās uz ieleju, skatās visapkārt. Diena. Saule stāv virs galvas, un tas zelta stari kā dārgakmeņi deg un spīguļo zaļajā zālē un skaidrajā strautā iespīd līdz pamatiem. Luk, uz smiltīm kustas aļģes; tur atvars savirpuļojies; viegls vilnītis šūpo tukšu gliemežnīcu; tur dēle velkas, bet tur zivtiņas rotājas. Cik to ir? Vesels bars šaudās šurp un turp; muguras melnas, sāni — sidraboti, zeltīti, bet ap acīm sarkani aplīši... «Iešu pie ūdens, pašā upes maliņā, papriecāšos, kā zivis rotaļājas, varbūt arī izpeldēšos,» Kriste domā. «Šķiet, tur labi peldēties, ūdens skaidrs, gultne smilšaina. Iešu!» Kriste iet lejup no kalna. Cik slidens! Kājās nevar noturēties; kas zina, vēl nokritīšu. Kriste turas, tomēr nekādi nespēj, it kā no muguras kāds grūstu... Tur pār ūdeni pārkāries kupls vītols, zarus iemērcis viļņos. Tur vēsums, tur arī nomaļa vietiņa. Var noģērbties — neviens neredzēs, ja kāds parādīsies, — ir kur paslēpties... Kriste nu jau skriešus skrien. Piesteidzas un brīnās. Visaugstāko vītola zaru kāds it kā vidū pušu pārplēsis, noliekdams vienu pusi pie zemes: gar sāniem mazi zariņi sapīņājušies, kopa saķērušies, it kā tīšām kāds sapinis. Būda kas būda! Vai arī mājoklis: zeme nokaisīta ar svaigām lapām, apsegta ar kļavas zariem. Jādomā, te kāds dzīvo, kādam te ir pajumts. Bet kāda daļa par to Kristei? Viņa apskatījās — neviena nemana. «Varbūt meitenes tādu nojumīti iztaisījušas, kur peldēties,» viņa domā, «lūk, arī taciņa no ūdens malas līdz nojumītei ar kļavas zariem noklāta, lai kājas nesabristu. Ātrāk tik jānoģērbjas, kamēr neviena nav! Ātrāk ūdenī, kamēr neviens nav atnācis!» Acumirklī Kriste nometa drēbes, kā nāriņa atraisīja garās pīnes un izskrēja krastā. Saule viņu gaiši apspīd, bārsta sīkas dzirkstis, pa augumu skraida mazi zaķīši, bet pie kājām kļaujas viegli viļņi, kņudina ar dzestrumu pirkstus. No lejas vēdī vēsums, no augšas silda saule, glāsta un apmīļo. Kā maziņa Kriste kaitējas krastmalā: aizskar ūdeni ar kāju un satrūkusies atlec atpakaļ saulē pasildīties, tad apsēžas, ar roku pašļakstina rāmo vilni, uzslaka sev virsū un tūliņ paslēpjas nojumē. Viņai baigi tūliņ mesties ūdenī, ienirt tā vēsajos, dzidrajos viļņos. «Nu gan saņemšos un lēkšu iekšā!» Kriste apņemas, sacēlusi rokas gaisā un tiekdamās ar augumu pret ūdeni... Liecas arvien zemāk ... nupat, nupat nogulsies, nupat uzšļakstīs! ... Tad pēkšņi iekliedzas! Un kā negudra atlec atpakaļ. Baismīgs melns zirneklis kā gabana sēž vītolā un raugās uz viņu ar savām spīdošajām, izvelbtajām acīm; ar vienu savu pinkaino ķepu kā ar knieblēm sažņaudz viņas roku un ar otru arī grasās sagrābt ... Ak dievs! Kāds briesmonis! Kriste kā apsvilusi metās projām... Vītola lapas sāka birt zemē, melnais, briesmīgais zirneklis uzklupa viņai virsū, izstiepa ķetnas un kā ar rīkstēm apvija viņu. Neciešamas mokas, dzeļošas sāpes sagrāba līdz pašai sirdij. Kriste metās ar zirnekli ūdenī, ar galvu ienira zilajā vilnī, iznira... Un — ak brīnums! Kur bija zirneklis, nu stāv Procenko viņas priekšā. Viņa baltās rokas aptvērušas kaklu, skaidrās acis raugās viņas acīs, lūpas pastieptas skūpstam ...

Te Kriste pamodās. Viņai blakus stāvēja Procenko, klusu smaidīdams.

— Vai nav kauns meitenei būt tādai guļavai? — viņš runā, viegli vaigā iekniebdams. Vēl miegā viņa bija saliekusies uz tā pusi.

— Nogurusi? Miedziņš nāk? — viņš jautā. — Būtu labāk gājusi gulēt nekā snaudusi, pie stenderes piespiedusies, — viņš čukst, to sev klāt pievilkdams.

Kriste atmodās tikai uz Procenko krūtīm, viņa apkampienos; viņš klusu skūpstīja viņas tuklo vaigu. Kriste strauji izrāvās un atlēca virtuvē vai līdz vidum.

Viņš tikai nozibināja ar acīm, valšķīgi padraudēja ar pirkstu un pazuda savā istabā.

«Kas tas par sapni? Ko tas varētu nozīmēt?» Kriste domāja, posdamās krāsnsaugšā uz guļu, kad bija padevusi kungiem vakariņas. «Kas gan viss nav jāredz! Sapņos rādās, kas ne mūžam nevar būt!... Un cik baigi, cik riebīgi... Un dīvaini, kā viss uzreiz pārvērtas, kļuva citāds. Bija zirneklis, bet uzradās viņš. Viņi abi peldējās... Viņš tik mīlīgi raugās acīs, apskauj viņas kaklu, piespiežas ar seju pie vaiga.»

Miegs pārgājis. Sirdī rosās saldas un klusas jutās. Kristei kļūst karsti... Tas tāpēc, ka uz krāsns. «Varbūt pāriet uz gultu?» viņa nodomāja un tūliņ nometa spilvenu zemē. Pilnīgajā klusumā spilvens dobji noblāk-šķēja. «Ko es, dulnā, daru?» Kriste gandrīz skaļi iesaucās. «Vēl kāds izdzirdēs un dievs zina ko nodomās.» Klusu klusu viņa kāpa zemē, ieklausīdamās, vai kas ne-iegrabas. Nē, neko nedzird... Klusums un tumsa kā kapā. Bet kas tur tumsā tas sarkanais plankums?^ Te uzspīd, te pazūd... Viņa pastiepa pirkstu un atdūrās pret Grigorija Petroviča durvīm... Kas tas ir? Kur radies? .,. Roku atstiepusi, ar delnu tausta durvis ... Nekas nav dzirdams, un plankums pazudis... Bet kas tur čab? ... Kāds klusu zogas, nāk tuvāk ... Durvis atveras, un uz sliekšņa parādījās Procenko.

— Tā esi tu, Kristīn? — viņš klusu jautā._

Kriste sastinga uz vietas... «Ko es, dulna, esmu izdarījusi? Tur taču durvīs spīdēja zara caurumiņš, tur gaisma spraucās no viņa istabas,» Kristīnei iešaujas prata.

Procenko metās pie viņas, satvēra pie rokas, ievilka savā istabā... Durvis aizvērās. Virtuvē iestājās kapa tumsa; tikai zara caurumiņš spīdēja un arī neilgi: drīz vien tas nodzisa. Mēma, melna tumsa apņēma visu, cauri tai it kā no pazemes cēlās klusi, apslēpti čuksti, kvēli skūpsti...

Nākamajā naktī Kriste, uz gultas malas sēdēdama, neremdināmi raudāja. Visapkārt klājās bieza, melna tumsa, taču domas viņas galvā bija vēl melnākas. Viņa atcerējās vakarējo sapni, un tagad tas rādījās vel drausmīgāks. Sirdi it kā dūrē kāds bija sažņaudzis, dvēsele neizsakāmi sāpēja, rūgtas asaras ritēja no acīm ...

Lūk, kāpēc bija rādījies tas briesmonis zirneklis! Lūk,

ko pareģoja šis sapnis!

Viņa nedzirdēja, kā atvērās istabas durvis, tikai sajuta Procenko saltās rokas pieskārienu pie siltā kakla.

— Sirsniņ, Kristīnīt! — viņš mīlīgi un klusu ierunājās. — Tu raudi, mīļā? Neraudi. Ko lai dara, ja tā noticis? ... Zini, laime ir kā sērga, kas uzbrūk nezinot... Es tevi mīlu, tu mani mīli... Vai mēs neesam abi laimīgi? Tāda laime tikai reizi mūžā gadās! Neraudi... Mēs abi izdomāsim kaut ko mierinošu un labu... Še tev mana roka, es tevi tā nepametīšu. Mīlu tevi, mana dūjiņ!

Kā ziediņš zem lietus liec galvu arvien zemāk, tā Kriste noliecās pie viņa krūtīm un ar rokām aptvēra kaklu.

— Grid Mīļo manu! — viņa čukstēja. — Tu man esi viens vienīgs pasaulē — nav man ne tēva, ne mātes... Es ticu tev, zinu, ka nepametīsi vientuļo bāreni, neizpostīsi manu jauno dzīvi!

Un viņa apklāja tā seju ar kvēliem skūpstiem..

— Nomierinies, sirsniņ, nomierinies, — viņš iesāka. — Vai zini, ko? Pagaidīsim vasaru, es braukšu uz guberņas pilsētu, parūpēšos, lai pārceļ citur, ņemšu tevi līdzi. Tur mēs dzīvosim klusu un mīļi! Es tev iemācīšu lasīt un rakstīt. Tas nemaz nav tik grūti, kā domā. Es pārnāku no darba, tu priecīga sagaidi. Nosēžamies, paēdam, es noliekos atpūsties, bet tu apsēdies man blakus palasīt kādu grāmatu vai avīzi. Tūliņ uzzinām, kas notiek pasaulē, parunājamies. Bet vakarā ap tējas laiku atkal grāmata rokā. Tu vēl nezini, cik grāmatas ir jaukas! Tur vesela pasaule — cēlāka, labāka nekā tā, kurā mēs vārtāmies kā cūkas dubļos.

— Bet kāpēc tepat nevar visu tā iekārtot? Kāpēc jābrauc uz pašu guberņas pilsētu? — viņa tam jautāja.

— Šeit? Šo suņu vidū? Tie jau nav cilvēki. Vai tad starp viņiem var labi dzīvot? Viņi smiesies, nicinās mūs, un tas tikai kaitēs mūsu laimei. Nē, te tā nevar dzīvot, kā pašam tīkas.

-— Bet kāpēc tur varēs? Vai tur citādi ļaudis?

— Citādi. Tur vairāk prātīgu, izglītotu ļaužu, kuri paši dzīvo tā, kā vēlas, un citiem ļauj dzīvot.

— Tur nu gan tad ir labi ļaudis! Patiesi, ja mēs tiktu pie viņiem... — Kriste čukst, viņam piekļaudamās.

— Gan tiksim! Mūsu laimes zvaigznīte mirdz gaiši. Tikai mazliet jāpaciešas.

«Jāpaciešas?» Kriste domā. «Ne vien ziemu un pavasari, bet gadu, veselu gadu cietīšos, lai tikai būtu pie tevis, lai tikai būtu kopā ar tevi!»

X

Atnāca ziemsvētki ar visādām izpriecām. Kungi tikai pirmo dienu nodzīvoja mājās, bet, kopš otrajiem svētkiem kā sāka, tā katru dienu, katru nakti viesībās. Aicina arī Procenko līdzi.

Kriste skumst: darbdienas bija laimīgākas nekā svētki.

— Vai tev vienai nav sērīgi, Kristin? — Procenko jautāja viņai piektajā dienā.

Kriste grūti nopūtās.

— Kaut tikai jums būtu jautri, — viņa skumji atbildēja.

Viņam kļuva meitenes žēl. Ustina Ivanivna arī tovakar uzsauca no virtuves.

— Posieties nu! Iesim.

— Nē, es neiešu. Nejūtos īsti labi šovakar. Palikšu mājās, — viņš atbildēja, durvis pavērdams.

Ustina Ivanivna cieši uz viņu paskatījās, tad pavērās Kristē. Meitenei šķita, it kā saimnieces seja būtu pārvērtusies — nobālējusi. Taču viņa nekā neteica, paņēma bērnus un aizgāja. Kriste laimīga: nu viņi divi vien visā mājā!

— Dzersim kopā tēju. Kaut reiz paskatīšos, ka mes dzīvosim, — viņš teica.

Trejos ūdeņos Kriste mazgāja savas rokas un dusmojās, ka tās viņai nav tik baltas un tīras, kā gribētos. Tējas galdu klāja ēdamistabā, kur kungi vienmēr dzēra; viņš galda vienā pusē, šī — otrā pusē.

Dieviņ! Cik Kriste laimīga! Pirmo reizi viņa jūtas tam līdzīga, tuva. Kā apsvilusi ķer kanniņu, vai tēja jau ievilkusies. Tad atkal pārmazgā glāzes — kaut kur iekšā it kā pavīdēja melnums. Sirds viņai tā dauzas,

rokas dreb, bet viņš raugās un smejas: to tā nedara un šito ari tā ne.

— Tas taču pirmo reizi... Pirmo taču! — viņa kaunēdamās atbild. — Pieradīšu — visu darīšu kā īsta kun-dzene.

— Redzēsim, redzēsim!

Tikko Kriste ielēja divas glāzes, kad sadzirdēja — noklaudz virtuves durvis. Viņa gluži pamira.

— Kāds atnāca... Vai patiesi kungi? — viņas pārbiedētais skatiens šaudījās pa istabu, ap durvīm.

— Un kas tad, ja viņi? Ko tu baidies? — viņš mierināja. — Teiksi — tēju uzliki.

Viņa uztrūkās augšā un pa galvu pa kaklu ieskrēja virtuvē. Kāds melns stāvs rēgojās telpas vidū.

— Kas ir?

— Es, — atbildēja dobja balss, — Grigorijs Petrovičs mājās?

Viņa pazina Dovbņu.

— Mājās... nav! — viņa teica, elpu atguvusi.

— Kā — nav? Bet kas tur sēž? — Dovbņa jautā, rādīdams uz Procenko, kas sēdēja ar muguru pret virtuves durvīm.

— Viņš dzer tēju.

— Un kas tad ir? Es arī neesmu dzēris, kopā padzersim.

— Vai Lūka Hvedorovičs? — Procenko pavērsies jautāja. — Sen neredzēts! Kur jūs bijāt pazudis? Nāciet iekšā...

— Vai jūs esat pārvācies citā istabā?

— Nē. Te saimnieki parasti dzer tēju. Šodien viņi visi aizgājuši viesos, bet es paliku mājās. Un tā, lai nejauktu ierasto kārtību, ienācu te vakariņot... Lūdzu, lūdzu, — viņš aicināja Dovbņu, kurš nezin kāpēc vēl arvien kavējās virtuvē.

— Lai mētelis paliek te. Neviens taču to neaiznesīs? — viņš pavērsās pret Kristi, likdams mēteli uz gultas.

— Kas to ņems? Paldies dievam, mājās zagļu nav, — Kriste aizvainota atbildēja.

— Kas viņu zina. Varbūt kāds zaldāts ienāk. Tagad to pilsētā, ka biezs.

— Ko viņi te meklēs? — Kriste brīnījās.

— Varbūt nāk pie tevis!

Kristei it kā uguni būtu kāds piegrūdis!

— Neesmu tāda kā Marina, lai pie manis zaldāti nāktu! — viņa dusmīgi atbildēja, taču Dovbņa jau bija iegājis ēdamistabā un nedzirdēja viņas atbildi.

Skumja, saīgusi viņa nosēdās uz sola pie galda un atbalstīja vaigu delnā. Šaura gaismas strēlīte no istabas spraucās pa durvīm un kā gara lente aizstiepās pāri melnajai grīdai. Kriste raudzījās uz gaismas svītru, bet skumjas un dusmas žņaudza sirdi... Tur aiz durvīm uz galda palika viņas neizdzertā tēja; tā glāze, kuru viņa pirmo reizi mūžā bija gribējusi baudīt kopā ar savu draugu, mīļi parunājoties ar to... «Tā, padzēru gan! Parunājos! Nelabais viņu atgrūda! Ko viņam vajag? Velna dzērājs!» Kriste klusībā lādas, un asaras par varu laužas uz āru, aizmiglo acis... nupat sāks birt!... Tad uzreiz...

— Kriste! — viņa sadzirdēja Procenko balsi.

Divas lielas asaras parādījās acīs, kņudinādamas noritēja pār seju un smagi nokrita zemē.

— Kriste! — Procenko sauca otrreiz.

— Kas ir? — Kriste steidzīgi noslaucīja acis.

— Ko tu viena tur sēdi? Nāc taču mums kaut teju ielej.

Kriste sabozusies iegāja istabā, klusēdama piegaja pie galda, ielēja tēju un pagriezās, lai aizietu.

— Kur nu? Vai tēju nedzersi? — Procenko jautāja.

— Viņa taču nez kāpēc raud! — paraudzījies Dovbņa iesaucās.

— Raud? Kāpēc?

Procenko satrauktais skatiens sastapās ar meitenes saraudātajām acīm ... Kriste acumirklī izskrēja virtuvē.

— Kas viņai notika? — Procenko brīnījās. — Bija tik jautra un jauka . .. Lēja tēju un smējās; un nu uzreiz — še tev! — viņš teica Dovbņam.

— Vai tikai es nebūšu viņai pāri nodarījis?

— Kā tā? Ar ko?

— Nu tā ... vilku nost mēteli un saku: pieraugi, ka zaldāti nenozog. Šī jautā: «Kādi?» — «Nu, varbūt pie tevis nāk.»

— Ak tāpēc? — Procenko iesteidzās virtuvē.

— Jā-a-a, — Kriste atbildēja šņukstēdama. — Vai tad es draudzējos ar zaldātiem? Vai pinos ar viņiem, ka man tos bada acīs ... — Kriste gaudās.

— Esi gan tu muļķīte! Es taču tāpat vien jautāju, — Dovbņa viņu mierināja.

— Muļķīte! Bet kam tā vajadzēja teikt?

— Nu, citreiz viņš tā nerunās. Pietiek, rimsties! Nomazgājies labi un nāc rīkojies pie tējas galda, — Pro-cenko mierināja, sirdī dusmodamies uz Dovbņu.

— Nudien, es negribēju viņu apvainot, — Dovbņa taisnojās. — Tāpat vien paspruka, bet šī, redz, kā . .. ak sievieši! Viņas visas tādas. Marina tāda pati... Vai zināt, kāpēc atnācu?

— Nu, kāpēc?

— Es precos! — Dovbņa teica smaidīdams.

— Lai dievs dod! Ar ko?

— Atnācu kāzās lūgt. Nāksiet?

— Kāpēc ne? Ko tad precat?

— Nu taču Marinu!

Procenko acis vien iepleta.

— Kā — Marinu? Marina taču uz laukiem.

— Bija, bet tagad ir te.

— Te? Kā tā?

— Man kļuva žēl sasodītā skuķa. Domāju, ta viņa paklīdīs. Ņēmu un ataicināju.

— Kad būs kāzas?

— Tūliņ pēc svētkiem. Kad paies trejkungu diena, tad arī kāzas.

— Tas nu gan ir brīnums! — Procenko domīgi noteica.

— Brīnāties? Visi brīnās, kam vien saku. «Pagalam cilvēks! Cik daudz' mācījās, tika uz ceļa, būtu dzīvojis un dievu tencinājis, nē, ņēma un pats ielīda cilpā . . .» Savādi ļaudis! — Dovbņa dobji noteica, sparīgi ievilka dūmus, uzdzēra virsū tēju, tad izpūta veselu mutuli un ietinās tajā kā mākonī.

— Es teicu — savādi? — no mākoņa atskanēja. — Nē, viltīgi, nekrietni! — Dovbņa turpināja. — Vai viņi saprot, ko nozīmē godīgi domāt un dzīvot bez viltus? Sacēluši žogus, salikuši tur iekšā cilvēkus, lai tie smok nost šaurajos aizgaldos, paši sev dulnu galvu

pataisījuši, sakropļojuši sirdi, slēpj savas labākās tieksmes; viņi nedzīvo, bet mokās, nīkst, un to sauc par dzīvi! Pamēģini tikai iet pret tiem, izdari ko tādu, kas nesaskan ar viņu paražām, tad tūliņ atskanēs: nedrīkst! Nav pieklājīgi! Bet kāpēc nedrīkst? Kāpēc nav pieklājīgi? Tāpēc, ka neviens tā nav darījis, tāpēc ka viņu aprindās tā nav pieņemts... Meli! Nospļauties par to! Visu var, viss ir pieklājīgs, kas vien cilvēku dara laimīgu, viss, kas viņu vērš labāku, cēlāku! Lūk, ko nozīmē godīgi domāt, godīgi dzīvot, būt patiesam! Bet šie: nu ir pagalam! Nu, un kas par to, — Dovbņa dusmīgi klaigāja, — kam kāda daļa? Vai viņi izauklēja manas labākās domas? Vai viņi atbalstīja manus godīgos darbus? Nelieši! . . . Viņi neredzēja, kā man sirds sāp, kā tā plīst pušu, kā es svaidījos, miera nerazdams. Vai viņi atbalstīja mani, lai es nepakristu? Nē? Tad kā viņi drīkst mani tiesāt — vai es daru labi vai slikti? Jums būtu tiesības, ja es nodarītu kādu ļaunumu sabiedrībai, ja būtu izvilcis no jūsu kabatas naudu, ja kādu būtu nogalinājis. Bet tagad — jūs esat par sevi, es pats par sevi. Es vēlos nevis jums, bet pats sev vīt ligzdu, lai būtu kur galvu nolikt ļaunā stundā ... Jūs sakāt: preci augstdzimušu, iesvēties priestera kārtā. Bet es uzspļauju jūsu augstdzimtajām, jūsu priesteriem, kas cēlo Kristus mācību padarījuši par amatu! . . . Esmu spļāvis, spļauju un spļaušu! Dzīvošu pēc sava prāta, kā māku, nevis tā, kā jums tīkas! — Dovbņa klaigāja, arvien vairāk iekaizdams.

Procenko pasmaidīja.

— Pagaidiet taču, — viņš teica Dovbņam. *— Ar ko jūs karojat? Ar mani?

— Ar jums? Nē, zinu, ka jūs stāvat augstāk par tam tirgus sievām, kuras uz katra ielas stūra gatavas cilvēku pazudināt. Ja jūs būtu tāds, neteiktu to, ko nupat teicu.

— Tomēr — kāpēc jūs kliedzat? Ko jūs skaišaties?

— Taču dusmas sanāk, velns rāvis! Visiem gar mani daļa, visi gar mani zobus trin ... «Jūs precat Marinu? Jūs precat prastu meiču?» Un ja precos? Kas tad ir? Vai kādam esmu ceļā nostājies? Vai kādam esmu aizliedzis ņemt kunga meitu?... Aizgāju šodien pie popa ... pie Mikolaja tēva ... Ak jā! Mācītāja kundze jums sūta sveicienus. «Ja satiksiet,» teic, «pajautājiet, kas noticis, kāpēc vairs acu nerāda.»

— Tāpat vien, nebiju īsti vesels, laika arī nav, — Procenko atbildēja viebdamies.

— Man tas ir vienalga! — Dovbņa atmeta ar roku. — Es domāju, ka viņā patiesi kas ir . .. bet izrādās — šī popiene ir lelle un vairāk nekas!

Procenko gribēja ko sacīt. Dovbņa neļāva.

— Pagaidiet! Es jums pateikšu līdz galam. Aizeju šodien pie mācītāja, lai salaulā. Ar viņu man liela runa neiznāca, tikai pa draugam noplēsa par laulāšanu divdesmit piecus rubļus... Nu, ja divdesmit pieci, lai ari iet, domāju. Nelabais ar viņu! Viņam jau arī vajag pārtikt. Bet tad iejaucās pati. «Tātad jūs precaties?» — «Precos,» atbildu. — «Ko tad?» — «Nu, ņemu vienu meitu.» — «Kā meitu? Vienkāršu meitu?» — «Vienkāršu,» atbildu. — «Kā? Jūs apņemat vienkāršu? Jūs precat zemnieci?» — «Jā, vienkāršu zemnieci.. .» atbildu. Skatos, šī uzmetusi degunu, saviebusies, it kā būtu ko nelabu saodusies. Noraudzījos uz viņu, noraudzījos un saku: «Ak jūs lellīte, lellīte! Vai jums labi savā ligzdā?. . .» Viņa nopūtās. «Tomēr,» saka, «nemainītu savu dzīvi pret zemnieku dzīvi.» — «Nu, tad dzīvojiet arī, kā jums tīk. Kāpēc to pašu nevēlat citam?» — «Es jau neko,» šī atbild. «Tomēr jūs taču esat mācījies, jums citas paražas, bet viņai? ... Viņa... tomēr zemniece ...» Es tikai atmetu ar roku, kroplu jau kaps arī taisnu nepataisīs! Kas akls piedzimis, gaismu nekad neredzēs! . . . Un kopš tā brīža līdz pat šim laikam nekādi nevaru atjēgties, — Dovbņa sadudzis stāstīja.

— Vai ir vērts? Jūs taču zināt, ka tā cēlusies no guberņas pilsētas jaunkundzēm. Nospļaujieties!

— Nospļauties? — Dovbņa iesaucās. — Ja viņa bijusi viena, bet visi, visi tādi paši! Un man ar viņiem jāsadzīvo, jāsatiekas. Ak dievs, neesam taču katordznieki, ka sēdēsim četrās sienās ieslēgušies. Savu reizi vajag arī ļaudīs iziet, tos pie sevis ieaicināt. Kā lai ar tiem pēc visa tā satiekas, sakiet, lūdzami! Viņi taču novērsīsies, smiesies, — viņi, kuri mana mazā pirkstiņa nav vērti! No tā nebīstos, ka pats nespēšu sev laimi iekarot, bet gan no tā, ka viņi pirmie nostāsies ceļā, saindēs visu, — Dovbņa teica noplakušā balsī... — Tomēr es precēšos! Lai viņi iet bekot! —• viņš iesaucās, atmetis ar roku. — Dodiet man tēju!

— Kriste, tēju! — Procenko uzsauca.

Kriste ienāca un sabozusies sāka ieliet tēju.

Dovbņa paskatījās uz viņu.

1— Redzu, tu vēl arvien dusmojies! Nezināju, ka tu tik ātri apvainojies. Nu, piedod! Atvaino un paklausies, ko es tev teikšu. Tu pazīsti Marinu? Viņa, šķiet, tava draudzene. Viņa precas. Nāc kāzās.

Kriste šņaukādamās ielēja tēju, paskatījās, ka Procenko vēl savu glāzi nebija izdzēris, un klusēdama izgāja no istabas.

— Tu klusē... Dusmojies? Dusmojies arī, dievs ar tevi! — Dovbņa teica un atkal paņēma papirosu.

Tēju padzēris, viņš tūliņ piecēlās.

— Ardievu!

— Kur tad nu?

— Jāiet. Palika viena pati mājās, garlaikojas ... Tad nu neaizmirstiet. Atnāksiet?

— Kad?

— Pirmo svētdienu pec ūdens svētīšanas... Atnāciet!

— Paldies, būšu.

Dovbņa aizgāja.

— Un tu, muļķīte, saskaities, — Dovbņu pavadījis, Procenko teica Kristei. — Tēju arī negribēji dzert!

— Kāpēc viņš tā izrunājas? Nez kā vēl skaidrā bija atnācis.

— Apprecēsies, nāks pie prāta.

— Kas precas? Viņš? Kura muļķe ies pie tāda?

— Kā — kura? Marina! ... Viņš taču lūdza tevi viņas kāzās.

— Viņš precēs Marinu? — Kriste skaļi iesaucās. — Nu gan jūs mānāties!

— Patiesi teica, ka precēsies. Lūdza kāzās.

— Un jūs iesiet?

— Apsolīju.

— Hm ... — Kriste brīnījās.

Tēju dzerdama, viņa reizes desmit pārjautāja Pro-cenko, vai patiesi Dovbņa prec Marinu. Un tomēr viņa nez kāpēc neticēja, negribēja ticēt. Procenko atbildēja, ka Dovbņa taču nemelstu aplamības par sevi.

Kriste bija tik pārsteigta, ka aizmirsa savu neseno apvainojumu, savas nesenās asaras. Dovbņa tagad bija iesēdies viņas galvā, stāvēja acu priekšā. Viņš tagad šķita tai it kā labāks, it kā cēlāks.

— Ja patiesi Dovbņa nemelo un patiesi precas ar Marinu, tad viņš dara labu darbu, — viņa teica padomājusi.

— Un tad?

— Meiča neaizies bojā. Un arī viņu pieskatīs.

— Es gan neticu, ka Marina viņu pieskatīs. Nav no tādām! — Procenko atbildēja.

— Ko, vai viņa nav tāds pats cilvēks kā visi citi? Vai viņai nav sirds? — Kriste aizvainota jautāja.

Procenko uz to neko neatbildēja. Viņš iegāja savā istabā palasīt, bet meitene, traukus mazgādama, visu laiku domāja par Marinu un par Dovbņu . . . Marina precas ... Dovbņa prec Marinu . .. Kas ir Marina? Vienkārša lauku meitene . . . Kas ir Dovbņa? Kungs, lai arī nav nekāds jēdzīgais ... Grics pat uzskata viņu par gudru ... Un nu viņš precas, precas ar Marinu ... Dīvaini, brīnumaini.. . Bet kas tur tik savāds? Viņam iepatikusies Marina, Marinai — viņš, un nu precas. Tur nav nekā savāda. Viņš ir kungs? Un, ja kungs, vai viņš var mānīt vienkāršas meitenes, jaukt tām galvu? ... Kā būtu, ja arī Grics mani precētu. . . Vai es viņu nemīlētu vai nelolotu? Patiesi, ja nu Grics mani prec? Un tad es, kalpone, kļūtu kundze, apģērbtos kā kundze — mani ne pazīt nevarētu... Kā es viņu mīlētu! Ak dievs! — Kriste iesaucās, pielika delnas pie sejas un neprātīgi skūpstīja tās, domādama, ka skūpsta Gricu...

Pagāja svētki. Pienāca jordāna un arī pagāja. Tā iekrita taisni ceturtdienā, bet svētdienā Dovbņu ar Marinu salaulās.

— Un jūs tomēr iesiet? — Ustina Ivanivna jautāja Procenko.

— Kāpēc ne? Apsolīju. Jāiet.

Ustina Ivanivna pasmīnēja, tad novaigstījās un neko vairāk neteica.

Svētdienā viņš patiesi aizgāja. Tūliņ pēc pusdienām saposās un aizgāja, jo laulāšana bija nolikta vakarā. Ja varējusi, Kriste uz spārniem aiztrauktos līdzi. Viņai gribējās paskatīties uz Marinu, aplūkot, kā tā ģērbusies, kā stāvēs baznīcā, vai labi saderas ar Dovbņu. Ak dievs, ja varētu tikt! . . . Taču nē — nevarēja: jāpadara šodienas darbs, bet pirmdienai kundze jau sadomājusi citu: izcept tējai smalkmaizītes, jo otrdien ielūgti viesi. Vajag laikus visu sagatavot un pieskatīt, lai izdotos labi. Vakarā jāizkāš ieraugs, pirms gaismas jāiejauc, lai agrumā viss būtu gatavs ... Kriste maisa ieraugu, kundze stāv blakus un vēro, bet meitenei acu priekšā baznīca, laulāšana . . . Tas nekādi neiet no galvas laukā! . .. «Visu nakti negulēšu, gaidīšu Gricu; atnāks, pastāstīs, kā tur bija. Apsolīja neaizkavēties,» Kriste pati sevi mierināja, maisīdama abrā ieraugu.

— Būs diezgan. Izkās, — kundze lika.

Izkāsa.

— Tagad noliec uz krāsns, lai pastāv. Un laikus liecies gulēt. Ap pusnakti vajag iejaukt, lai pret rītu uzrūgst... Es arī celšos, — kundze rīkoja.

Visi laikus aizgāja gulēt. Nolikās arī Kriste. Taču miegs nenāk: kāzas neiet laukā no galvas, kungs arī jāgaida, lai ielaistu . .. Ak dievs! Cik lēni velkas laiks, šķiet, tam gala nebūs!

Beidzot Kriste sadzirdēja klauvējam pie loga... «Viņš, viņš, Grics! Tagad gan visu uzzināšu...» Pa galvu pa kaklu Kriste izsteidzās, lai atvērtu priekšnama durvis.

Viņa nebija kļūdījusies. Tas patiesi bija Procenko. Tikko kā Kriste atvēra, ielaida, tā viņš tūliņ arī satvēra viņu.

— Nāc, sirsniņ, pie manis, — viņš čukst, kvēli skūpstīdams, un Kriste jūt, ka no viņa nāk šņabja smaka.

— Kundze drīz piecelsies, — Kriste atbild.

— Kāpēc tā?

— Rītdien ceps smalkmaizītes.

— Velna maizītes! — viņš iesaucās.

— Ko? Maize taču ir svēta!

— Kāds tur svētums? Cūka arī, tavuprāt, svēta, ja cilvēki to ēd?

— Tā ir cūka, bet šī te — maize.

— Nu, lai ir svēta, ja tev patīk. Tikai nāc, sirsniņ. Es nupat kā no kāzām. Piespieda izdzert glāzi tā velna šņabja. Nāc, dūjiņ! Tu taču man esi visjaukākā* Visas citas ir salašņas, nav tava mazā pirkstiņa vērtas!

Un viņš, neļāvis ne virtuves durvis aiztaisīt, ievilka meiteni savā istabā. Kriste arī nepretojās. Viņai tik ļoti gribējās ātrāk uzzināt, kā gājis pa kāzām, kādi viesi sanākuši, kāda izskatījusies Marina, vai nebijusi pārvērtusies.

— Marina? Kāda bija, tāda ir tagad, — padauza un vairāk nekas! — viņš atbildēja. — Dovbņa būs ar viņu nelaimīgs.

— Tā jau nu uzreiz nelaimīgs! Kāpēc? Jūs pats teicāt, ka laime ir kā putns, kur patīk, uz tā zara nolaižas.

— Tikai ne ar Marinu. Laime bēg no viņas kā no nelabā. Nu, kāda dzīve var būt ar vazaņķi?

— Bet kas vainīgs? Paši esat vainīgi, samaitājuši meiteni un nu saukā par vazaņķi.

— Par to nav runa. Viņa ir vazaņķe — un nekas vairāk. Lūk, arī tu . . . Taču tas gluži kas cits. Es viņu pār slieksni pāri nelaistu, bet tevi ir vērts uz pierītes noskūpstīt, — un viņš pieplaka ar savām karstajām lūpām pie viņas baltās pieres.

Kristei šis skūpsts lika nodrebēt. Asinis sāka strauji pulsēt, iesitās sirdī un kā ugunīga upe izplūda pa visām dzīslām.

— Gric! Mans mīļais, mans vienīgais! — piekļaudamās viņam, meitene iesaucās, aizmirsusi visu pasaulē — gan Marinu ar Dovbņu, gan iejavu, kas stāvēja uz krāsns.

Pa to laiku, izgulējusi pirmo miegu, kundze pamodās. Viņa ātri iededza uguni un izsteidzās virtuvē. Laikam jau smalkmaizītes viņai nedeva mieru, jo neapģērbusies, ar sveci rokā viņa tūliņ rāpās uz krāsns . . . Abra stāv uz krāsns apsegta . . . Viss, kā pienākas ... «Bet kur Kriste? Te viņas nav, varbūt gultā?» kundze domā. Sveci virs galvas pacēlusi, viņa pagriežas pret gultu, raugās — arī gultā nav ... «Būs izgājusi laukā, jo priekšnama durvis nav cieši aiztaisītas. Nu, gan jau atnāks,» viņa runā pati ar sevi un, abru atsegusi, raugās tajā. «Laiks, laiks...» čukst. Atkal apsedz, gaida . . . Kristi nemana. «Kur ellē iekritusi?» Nolēca no mūrīša, piesteidzās pie priekšnama durvīm, pavēroja, ieskatījās priekšnamā — āra durvis ir ciet.

— Kur tad viņa ir? — plecus paraustījusi, kundze pati sev jautāja. — Brīnums! Zaglis nav bijis, bet tēvainis nozagts!... Kriste! — viņa klusu pasauca. Balss dobji noskanēja. — Nav! ... — kundze brīnās.

Bet Kriste jau sen stāv pie virtuves durvīm un gaida, nevar sagaidīt, kad kundze ieies savā istabā, lai kaut kā izslīdētu. «Tad nu gan esmu nogulējusi! Nu gan esmu iekritusi! Ak vai!» Kriste domā, un viņas sirds kā putniņš lēkā, dauzās, gribēdams izlēkt no krūtīm.

— Patiesi, kur īsti viņa ir? — saimniece jau dusmīgi iesaucās un ņēmās pārsvaidīt gultā drēbes... Paskatījās pagultē, paskatījās aizkrāsnē — nav.

— Tagad es zinu, kur viņa ir! — kundze apķērās un, visa drebēdama, sarkdama un bālēdama, ātri paslēpās aiz krāsns, it kā būtu iegājusi istabā.

«Oh, tomēr aizgāja,» Kriste nodomāja un, klusu pavērusi durvis, vēl klusāk iznāca laukā.

Nepaguva viņa durvis aiztaisīt aiz sevis, kad no aizkrāsnes iznāca kundze. Seja viņai bālāka par kreklu, tikai acis deg un kvēlo kā uzpūstas ogles.

— Kur tu biji? — viņa iesaucās pārvērstā balsī.

Kriste sakņūpa, klusēja.

— Kur tu biji, tev jautā! — kundze uzsauca stiprāk un aizrijās. — Ne-kau-ņa! Va-zaņ-ķe! — viņa vilka vārdus. — Pie vīriešiem staigā?... Te nu bija tā klusētāja, te nu bija tā kautrīgā, kurai nevar ne piedurties ... Neaiztiec mani, es pati atnākšu! — kundze atkal iespiedzās.

Kriste kā mēma stāvēja saliekusies. Sirds viņai sita skaļāk un skaļāk, saimnieces lamas to uztrauca arvien vairāk.

Bet kundze tikai gānījās.

— Aiz to es vēroju, ka viņš, šis lielais ciemos gājējs, kurš mājās nekad nesēdēja, nu sācis tupēt savā istabā ,.. Galva sāp, nejūtas vesels ... Palūk, kāpēc galva sāp! Palūk, kur tā kaite! Bet tu? Bet tu? Nekrietnā! Nekrietnā! — kundze šņāca.

Kriste pacēla galvu, atliecās. Seja viņai baltāka par sienu, lūpas dreb.

— Kāpēc tad es esmu nekrietna? — viņa jautāja.

— Ak tad neesi nekrietna? Ak tad neesi nekrietna? — kundze brēca. — Pie jaunā kunga biji?!

— Bet jūs pati? Jūs pati? — klusu, tā kā čab sausa zāle, Kriste jautāja.

Kundze salēcās, it kā tai uguns būtu piegrūsta.

— Ko — es? Nu, ko — es? . . . Runā! Runā!

— Jūs pati viņam ļāvāt rokas skūpstīt, — Kriste teica.

— Neliete! — kundze iebļāvās pārvērstā balsī, augstu pacēlusi roku... Skaļa pļauka atskanēja virtuvē, bet pēc tam spalgs kliedziens... Kriste bija iesaukusies, satvērusi vaigu, kas tūliņ iedegās tumši sarkans no saimnieces sveiciena.

— Pierādi, neliete! Pierādi, riebekle! — kundze bļāva, Kristi aiz bizēm satvērusi.

Kriste kā nopļauta pakrita zemē.

— Kas te_ ir? — kungs jautāja, virtuvē iesteidzies.

— Arā! Arā! — kundze sauca, ar kāju spārdīdama Kristei pa sāniem.

— Apžēliņ! Ko tu dari? Atjēdzies! ... — kungs metās pie kundzes un ar spēku atrāva viņu no Kristes.

— Viņa . . . viņa ... — kundze sauca, raudamās laukā no vīra rokām ... — Nekauņa! Draņķe! Pie vīriešiem iet.. . Un vēl drīkst.. . Redz, iztraucēju tai miegu uz kunga spilvena . . . Drīkst ko tādu vēl runāt... — Un, aizsegusi seju ar rokām, Ustina Ivanivna sāka skaļi raudāt. Bērni, izdzirduši mātes balsi, arī brēca līdzi... Sacēlās tāds tracis, tāda jezga!

Bet Procenko?

Procenko gulēja gultā savā istabā un visu dzirdēja; dzirdēja, kā Ustina Ivanivna lamāja Kristi, kā iesita viņai briesmīgu pliķi. Viņam it kā nazi kāds iegrūda sirdī, tā uzreiz iesāpējās, un viņš izlēca no gultas. Siltās kājas pieskārās saltajai grīdai.

— Vēl iesnas viņu, nolādēto, dēļ var dabūt! — viņš dusmīgi pie sevis noteica un atkal ielikās gultā, ietinās segā, uzlika uz galvas spilvenu un pūlējās aizmigt.

Līdz gaišai dienai nerimās tracis. Ustina . Ivanivna te apklusa, te atkal sasparojās un briesmīgi kliedza pa visu māju.

Bet Kriste, kad visi bija izgājuši no virtuves, piecēlās, uzkapa uz krāsns un, galvu spilvenā iebāzusi, neremdināmi sāka raudāt.

Gaismiņā kungs uz tirgu aizgāja viens pats, taču ilgi nestaigāja. Ātri atgriezās, vezdams sev līdzi kādu sie-veli tumšu seju.

— Diezgan esi vārtījusies, — viņš uzsauca Kristei. — Še tev alga un ej projām. Man tādu kā tu nevajag. — Un, kaut ko Kristei pametis, aizgāja.

— Tu uzmani, lai viņa neaiznestu mūsu drēbes, — viņš teica. — Tas ir mūsu apģērbs, kas viņai mugurā. Lai apvelkas savu un iet.

Kriste piecēlās, kad kungs bija iegājis istabā. Divi zaļi papīra gabaliņi gulēja viņai blakus.

Viņa satvēra tos, sažņaudza, cik cieši vien var, un iekliedzās:

— Kur es tagad iešu? Kur palikšu?

— Uz ielas, kur tad citur! — ķērkstošā balsī viņai atbildēja sievele.

Kriste pagriezās pret viņu, uzmeta ciešu skatienu, un asaras tūliņ nožuva. Kaut kas svešs un naidīgs skāra viņas dzirdi, kaut kas rūgts un salts apņēma dvēseli, neizsakāmas skumjas sažņaudza sirdi. Kriste juta, ka neviens viņu nežēlos. Viņa piecēlās, pārģērbās un kā piedzērusi grīļodamās izgāja laukā.

Ustina Ivanivna saslima. Otrdien viesi tā arī nepulcē-jās: dažiem pateica, citi paši bija izdzirduši un neatnāca.

Procenko bija dabūjis briesmīgas iesnas un caurām dienām nenāca laukā no savas istabas. Tur viņam nesa gan tēju, gan pusdienas. Pēc mēneša viņš pārgāja uz citu dzīvokli.

IV ŽOGMALĀ

I

Pagājuši pieci gadi. Iestājies agrs rudens ar skaidrām, īsām dienām. Saule vairs nestaigā tik augstu debesīs kā vasaru, nestāv virs galvas un nekveldē, bet pakāpjas tepat pie apvāršņa, jautri spīd un silda pēc garas, saltas nakts un spirgta, sārta rīta. Pļauja beigusies, arī labība savesta, tagad tikai stepē, tālu no cilvēku mājokļiem, vietām var redzēt neaizvestas gubiņas, bet citur visur melno vienīgi uzarti tīrumi un dzeltē rugāji ... Tukšums valda stepē, un arī mežā skumji: saus-pūši vēji norāvuši biezo lapotni, agrās salnas zaļās lapas nokrāsojušas dzeltenas un sarkanas, dziedātājputni aizlaidušies pāri zilajām jūrām. Dzīvā radība pametusi laukus un mežus, paslēpusies ļaužu mītnēs un siltās zemēs. Ciemos kopš agra rīta līdz vēlai naktij nemitīgi klaudz spriguļi, nokopdami to ražu, ko vasaru devusi zemes māte. Ļaudis laikus steidzas visu padarīt, lai pašiem būtu pārtika un lieko varētu pārdot. Pilsētās arī rosās: krāso, balsina, poš un tīra ziemas mājokļus.

Visvairāk centās guberņas pilsēta. Un nebija nekāds brīnums: tā nesen bija aizvadījusi gada tirgu, kas ilga veselu mēnesi, tāpēc bija piekvēpusi, piegružota, tirgus smakas piesmirkusi. Tagad nu to tīrīja un balsināja, jo drīzumā vajadzēja sabraukt muižniekiem uz vēlēšanām, un reizē ar to vajadzēja notikt arī guberņas zemstes sapulcei. Visur mutuļoja darbs, bet viesnīcās un iebraucamajās vietās tas nemaz nemitējās. Nakti un dienu klaudz veseri, žļakst ūdens; slauka, balsina, mazgā, krāso . . . Pienācīgi jāsagaida dārgie viesi! Tie nav vis tirgoņi vai bodnieki, kuri vienā istabā salien pa pieciem kopā, guļ, kur pagadās, ēd, ko dod; tēju vien iztempj spaiņiem ... Tā ir muižniecība, turklāt izlase, muižniecības zieds, kas no mazām dienām pieradis pie plašas dzīves — labi grib paēst un izrādīt sevi.

Tāpēc arī ebrejs, kas uz galvenās ielas nomāja nelielu dārzu, lielījās, ka savu orķestri papildinājis ar

kareivju muzikantiem un ari koklētājas pieaicinājis. Tikai ne tādas, kādas bijušas tirgū ... «Tās bija mēsli, ko izmēž no lielpilsētām; kraukļi, kas salido uz maitu! Uz šīm kad paskatīsies, pirkstus aplaizīsi un, ja paklausīsies, — zaudēsi ēstgribu! Cik viņas ir jaunas un daiļas! Kādām kuplām krūtīm un spriganām acīm. Tās nav tādas, kuras barā velk kādu novazātu dziesmu, bet šīs, ja kādu sāk, tad nedzied ar balsi vien, bet dziedātājai līdzi runā acis, viņa stāsta ar rokām un sevi izrāda! . . . Un, kad dziesmu uztver koris, šķiet, ka zvana ar visiem zvaniem, salti drebuļi vien skraida pa muguru! . .. Kad šis koris dziedāja Harkovā, viesnīcā ielūza grīda, tik daudz ļaužu bija sanācis klausīties!» — tā ebrejs lielījās.

Pilsētnieki šo kori gaidīja kā daždien brīnumu. Par koklētājām vien tikai runāja.

— Kaut jel ātrāk ierastos muižnieki. Paskatīsimies, kādu brīnumu mums parādīs ebrejs, — nepacietīgie runāja.

— O-o! ... Viņam ir deguns: viņš zina, ko katrs vēlas; visiem izdabās, — citi sprieda.

— Jā, oža viņam laba: prot izrādīt savu preci, —* trešie piebilda.

— Un pats bešā nepaliks!

— Tas jau nu skaidrs. Tāpēc viņš arī ebrejs, lai tukšotu citu kabatas! ... Toties niekus viņš gluži nemelš, ja pie kā ķersies, tad izdarīs brīnumus! ... Šim ebrejam gaumes un mākas netrūkst!

— Rauj viņu kociņš ar visu viņa gaumi! Kaut jel ātrāk!

— Pacietība pietrūkusi?

— Kā tad. Tā vien raugies, sāksies lietavas, taču rudens laiks.

— Tā nu uzreiz sāksies! Pagaidīsim. Ilgi esam gaidījuši, tagad jau drīz.

Tā runāja pilsētnieki, gaidīdami to brīnumu, kuru ebrejs bija sagādājis muižniekiem.

Palūk, nu jau uz pilsētu sāka traukties četriem zirgiem jūgtas karietes; putekļu mākoņus saceldami, smagi rikšoja brangie, lielie rumaki; uz akmens bruģa spožās pakavas šķīla dzirkstis; augstie riteņi rībēja un

dārdēja; nemitīgi čīkstēja atsperes, kuras līgani šūpoja kulbas. Visi steidzās uz pilsētu, ko nagi nes; apstājās pašā centrā pie labākās viesnīcas, kas vienmēr laipni uzņēma dārgos viesus. Ap to drūzmējās vesels tirgus: vieni pajūgi griezās projām no augstajām lievenēm, citi — klāt; pie plaši atvērtajām durvīm stāvēja bārdains šveicars, galvā tam cepure ar zelta apmali, pār plecu plata trese. Viņš laipni uzsmaidīja pazīstamiem kungiem, kas arī viņu pazina, un sasveicinājās, bet pret svešiem izturējās kā nu ar kuru: ja kāds nāca svarīgi un lepni, tad viņš izstiepās kā verstes stabs un vērīgi raudzījās ar savām ātrajām acīm, vai nevajag kur pakalpot, bet, ja pamanīja rāmu cilvēciņu vai arī tādu, kas ģērbies novalkātās drēbēs, tad izlikās tik aizņemts, ka palaida sev garām vai apstādināja, apjautādamies, ko vajag, vai arī pie kā iet.. . Lielajā priekšnamā spaidīšanās un kņada, kungi uzkliedz, bet sulaiņi kā apsviluši skraida šurp un turp, cenzdamies atbraucējiem jo ātrāk ierādīt istabas. Līdz pašai krēslai nerimās jezga pie viesnīcas, jo vajadzēja saņemt un novietot arvien jaunus un jaunus viesus, bet, kad satumsa, tad vēl lielāka rosme apņēma viesnīcu: garajā trīsstāvu ēkā spīdēja katrs logs, no tumšā pagalma varēja redzēt, kā tur skraida ļaudis, kā viņu ēnas šaudās pie logiem, kad viņi traucas no viena gala uz otru, bet iekšā valdīja nepārtraukta čala, spalgi skanēja zvani, nemitīgi čīkstēja un klaudzēja durvis, sulaiņi skrēja šurpu turpu, traukus šķindinādami. Vajadzēja apmierināt atbraucēju prasības: dažs dzēra karstu tēju vai kafiju, kāds cits ēda ko garšīgu. Tikai tālu pāri pusnaktij logos pamazām apdzisa gaisma par zīmi, ka viesi nolikušies gulēt.

Nākamajā dienā, kad saule jau bija uzkāpusi augstu pusdienā, atbraucēji kungi bariņos sāka nākt laukā, lai apskatītu pilsētu, un izklīda pa visām ielām. Kādu tikai te nebija! Resni un gari, zemi un vēderīgi, apaļām un garām sejām, tumši un gaiši, jauni un žigli, bet nereti arī tik veci, ka tikko vilka kājas.

Cienīgi nelielos bariņos viņi staigāja pa pilsētu savos garajos mēteļos, raudzīdamies uz visām pusēm un apstādamies, lai apskatītu kādu interesantu ēku vai baznīcu, kuras tornis skar vai debesi, vai arī skatlogus, kur izlikti visādi brīnumi, mākslinieciski koka un akmens izstrādājumi, zelta un sudraba pulksteņi ar visādiem brelokiem, spoži gredzeni un kakla rotas, skaistas roku sprādzes, dārga vadmala un zīda audumi. Tas viss mirdzēja un laistījās, ka ne acu novērst!

Turklāt arī diena bija gadījusies klusa, skaidra un silta; pie debesīm ne mākonīša, dzidras un dziļas tās kā plašs jumols nolaidās pār pilsētu un apsedza to ar zilu muslīna cepuri; spožā saule spīdēja augstu pie debesīm, apbārstīdama visu pilsētu ar saviem zelta stariem; koši laistījās zaļi krāsotie skārda jumti; augstās, baltās sienas mirdzēja sniega spožumā, mezdamas saules vizmu pāri platajām ielām uz slaidajām papelēm un kuplajām apsēm, kuras abpus ietvēm virknējās kā sargi un spožajā saulē lepojās ar savu vietu vietām apdzel-tējušo lapotni; bruģētās ielas kopš rīta aplaistītas, lai neputētu, rādīja saulei lielo, pelēko akmeņu sānus; vienā otrā vietā starp tiem lēni izgaroja ūdens, kas tur sakrājies pēc laistīšanas. Bija silti, taču ne karsti; gaiss tīrs un svaigs; elpot varēja viegli un brīvi; un dvēselē modās spirgta un priecīga jūsma, kāda apņem tikai agrā pavasarī vai arī skaidrā, klusā rudens dienā.

Tādā laikā gandrīz visa pilsēta iziet laukā. Mājā paliek tikai tie, kurus ļauna slimība noguldījusi gultā vai arī neatliekams darbs nolicis pie plīts vai pie kopšanās, bet visi citi, kam vien radies brīvs brītiņš, iziet ārā, lai ieelpotu rudens spirgtumu, pajūsmotu par gaišo dienu, pasildītos saules siltumā. Ielas it kā palo, tās ņudzēt ņudz ar dažādiem ļaudīm: gan veciem, gan jauniem, gan tādiem, kas jau dzīvi baudījuši, gan tādiem, kas tikko sāk to; bagāti un nabagi, dažs grezni ģērbies, cits ielāpiem klāts — visi iet juku jukām vienā barā, it kā kļuvuši vienlīdzīgi... jo visus taču vienādi apspīd saule, visus vienādi apvēdī lēnais vējiņš, visiem vienādi gribas elpot un dzīvot. Tomēr ļaužu liktenis nav vienāds un nevar būt starp viņiem arī vienlīdzības. Sak, lai zirgs satiekas ar zirgu un vērsis ar vērsi. Tāpat arī te: lai gan visi gāja juku jukām, cits citam blakus, plecu pie pleca, taču katrs meklēja sev līdzīgu — kungi sasveicinājās tikai ar kungiem, tirgoņi — ar tirgoņiem, turīgie ar turīgajiem, trūcīgie ar trūcīgajiem. Vienīgi

ubagi klanījās visiem, lai gan neviens neatņēma viņu sveicienus, un arī bērni priecīgi sarunājās ar visiem, kas tikai saistīja viņu uzmanību vai ar kaut ko pārsteidza viņus, vienalga, vai tas bija pazīstams vai svešs, bagāts vai nabags, līdzīgs vai zemākas kārtas ... Nu, tāpēc jau tie arī bija bērni, lai neko nevērotu, tāpēc viņus arī apsauca pieaugušie.

Šajā neapturamajā ļaužu straumē atbraucēji kungi turējās nomaļus, pastaigājās nelielos pulciņos, klusu sarunājās savā starpā. Viņiem daudz kas pārrunājams — vai mazums jautājumu būs sapulcē, turklāt ir viens sevišķs jautājums, visai svarīgs, kas sen jau dara raizes, neļauj mierīgi gulēt: atradušies tādi, kas uzdrīkstas viņus ja ne gluži izraidīt no zemstes pārvaldes, tomēr nostumt maliņā, neļaut nostāties priekšgalā . .. Palūk, apriņķu sapulcēs lielākā puse domnieku no prastajiem mužikiem, bet citās vietās tikai trešā daļa īsto dzimtmuižnieku, visi pārējie — zemnieki un paskolojušies jaunekļi, kuri, nostājušies vienkāršo ļaužu pusē, dēvē tos par mazajiem brāļiem, sasitušies kopā, un nu, ko grib, to dara, apliek ar lielām nodevām, pārvalde ievēlē savējos. Nav mazums tādu apriņķu pārvalžu, kuras vada vecie priekšnieki un skrīveri, bet par locekļiem — itin visur kaut viens ievēlēts no viņiem. Kur nu vēl trakāk — pat guberņas valdē miesnieks! ... Vai patiesi tas tā ilgi ies? Vai patiesi mums, tiem izlasītajiem graudiem, būs jāsajūk ar nezālēm un pelavām un jāpazūd to biezoknī? Vai patiesi mēs neizsprauksimies priekšā, kur kādreiz stāvējām, troņa tuvumā? Vai patiesi mēs valstī nenosargāsim to iekārtu, kuru veidojušas mūsu rokas un galvas un stingri sargājušas pret visādiem naidīgiem uzbrukumiem? ... Vai patiesi mes ļausim, lai tēvzemi iegrūž tai bezdibenī, uz kuru, acīm redzot, velk dažādi jaunizcepti barveži? Tas taču muižniecībai būs liels kauns! Neredzēts kauns apklās mūsu galvas! ... Nē, tas nedrīkst, tas nevar notikt! Pacelsim skaļas balsis, lai dzird visa valsts, lai dzird visa plašā pasaule: «Palīgā! Pie ieročiem!»

Visvairāk uztraucās guberņas maršals^ Lošakovs. Lai gan viņš nevienam neslēpa, ka pats cēlies no vecas kazaku dzimtas, ka vecvectēvs Lošaks reiz bijis majors

kādā kazaku pulkā, taču tagad nekādi sevi neuzskatīja par piederīgu tam tumšajam pūlim, no kura vidus liktenis viņam bija lēmis izcelties. «Katram pēc nopelniem,» viņš atbildēja tiem jaunajiem barvežiem, kuri dažreiz atgādināja viņa izcelšanos un to, kā viņam, «kazaka dēlam», neklājoties atteikties no savas dzimtas. «Es no tās neatsakos,» viņš atbildēja, «es dziļi cienu visu, ko kazaki laba darījuši, to, ka sirdīgi aizstāvējuši savu ticību un savu zemi. Toreiz tā vajadzēja rīkoties. Bet, kad laiki mainījās, vajadzēja pašiem iet laikam līdzi, nevis palikt uz vietas stāvam. Kas neiet uz priekšu, tas kāpjas atpakaļ! Mūsu kazaki tā arī darīja: aizstāvēdami tikai savu brīvi un tiesības, viņi negribēja sekot laikam, viņi nepievienojās tam kultūras virzienam, uz kuru veda vēstures likteņi, un tāpēc palika astē. Nu, bet es nezemošos tā priekšā, kas jau miris, kam bija jāmirst. Jāiet uz priekšu, nevis jārāpjas atpakaļ!»

Un nu kazaka Lošaka mazmazdēls — muižniecības maršals Lošakovs, pamanījis, ka tumšie zemnieki nostumj pie malas izglītotus ļaudis zemstes pārvaldē un to viņi iespēj tāpēc, ka vēlēšanās kazaki nav vis pielīdzināti zemniekiem, bet gan raznočinciem, kuriem likums dod tiesības katram, kam desmit desetīnas zemes, vēlēt pilnvaroto, bet no divdesmit tādiem saimniekiem iznāk viens domnieks, visu to redzēdams, maršals Lošakovs uzsāka cīņu pret šīm kazaku tiesībām. Likumā par zemsti nekas skaidri nav teikts, toties likumā par kārtu tiesībām skaidri pasacīts, ka kazaki pielīdzināti zemniekiem, pilda visas klaušas un bauda visas tās tiesības, kādas ir zemniekiem. Tāpēc viņus arī nevar pielīdzināt raznočinciem, lai viņi vēlē runas vīrus savās pagasta sanāksmēs, cik katram pagastam noteikts.

«Ja tikai šo projektu galvaspilsētā apstiprinās, zemnieku domnieku būs uz pusi mazāk. Un, ja tā, tad mums, muižniekiem,» Lošakovs klāstīja, «būs brīvākas rokas zemstes pārvaldē, tad mēs visādiem barvežiem parādīsim garu degunu. Un, ka to apstiprinās, skaidrs kā diena! Šie uzurpatori kopā ar zemniekiem visiem sariebuši. Par to nav jāklusē, bet jārunā jo skaļi, par to

jārunā gan muižniecības, gan zemstes sapulcē. Neizdosies vienā, izdosies otrā! Bet klusēt un turēt rokas klēpī neder. Par to jārunā skaļi, lai dzird visa valsts, visa pasaule.

Šai ziņā visi muižnieki bija vienis prātis ar savu maršalu. «Saki, ko gribi, bet galviņa viņam strādā. Varen jau gudrs, gudrs un arī neatlaidīgs, lai pie kā ķeras, izdarīs. Tikai viens slikti — pārāk izlaidīgs: ar sievu nedzīvo, tā viņam pa ārzemēm braukalē, bet pats šeit. Nav nevienas glītas kundzes vai vienkāršas meitas, kuru viņš palaistu garām. Bet tas jau nu gan mūsu vecs netikums. Kurš no mums šai ziņā nav grēkojis? Tomēr par sabiedriskām lietām viņš pirmais stāv nomodā. Viņam jābūt nevis maršalam, bet gubernatoram vai pašam ministram. Tam ir galviņa uz pleciem!»

Tā savā starpā spriedelēja atbraukušie kungi, nelielos pulciņos pastaigādamies pa pilsētu.

Rudens diena liecās uz vakaru. Saule piesārtusi rietēja, visa pamale kvēlot kvēloja. Pilsēta dižojās vakara sārtajā gaismā: augsto namu baltās sienas tvīka, it kā būtu nokrāsotas ar sarkanu krāsu; skārda jumti dega zaļās ugunīs, logu rūtis mirguļoja, sviezdamas uz ielas pretējo pusi veselus liesmu kūļus; baznīcas, mirdzinā-damas torņus un zelta krustus, šķiet, slējās vēl augstāk, ieskatījās debess tumšajā zilgmē, kas pletās pār zemi kā bezgalīga telts. Toties ēnas kļuva garākas, tumšākas, šmaugs koks it kā sakļāva zarus, lai pa nakti tos nepazaudētu; nokrēslis apņēma visu ielu, un tajā bija mazliet baigi. Gājēji vairījās tumsas, steidzās iziet gaismā, kur čaloja ļaudis . . . Pēkšņi kaut kas nobūkšķēja, sāka rībēt! Visi nodrebēja . . . Tūliņ arī pār pilsētu sāka plūst pulka orķestra skāņie viļņi.

— Mūzika! Mūzika! Uz dārzu! Ātrāk uz dārzu! — ļaudis sauca un skraidīja pa ielu.

— Mēs vēl tēju neesam dzēruši. Iesim uz māju ieturēt azaidu, — jaunkundzes jautri tērzēja ar jaunkun-giem, kuri bija viņas apstājuši kā dzērves puķu dobi.

— Vai ir vērts tējas dēļ steigties uz māju? Taču dārzā arī to var dabūt. Padzersim tur, — jaunskungi centās pierunāt.

— Vai patiesi? — kāda bija ar mieru.

— Nu jā! Uz dārzu, uz dārzu! — citi atbalstīja. — Paklausīsimies mūziku, paskatīsimies koklētājas.

Un vesels bars jaunkundžu ar kavalieriem tūliņ pa ielu devās uz dārzu, kur tik skaļi pār visu pilsētu spēlēja orķestris.

Pie dārza drūzma, spiešanās. Baznīcā lielu svētku reizēs nav tāda spaidīšanās, kā pie dārza kases, kur pilsētnieki atstāja pa septiņdesmit kapeikām ieejas maksai. Ebrejs ar sievu nejaudā vien pasniegt biļetes, tik daudz roku sniedzas pie lodziņa.

— Divas biļetes!... Trīs!... Piecas!... — sauca no vienas un otras puses. Nauda šķindēja, abi īpašnieki svaidījās kā apsviluši.

Nu jau vesels bars, biļetes saņēmuši, devās uz dārza ieeju starp diviem augstiem namiem. Vesela virtene stieplē savērtu krāsainu lukturīšu karājās pār ieeju, it kā varavīksne tur būtu pārmetusi savu loku. Bet tālāk iekšā — cik daudz uguņu, cik daudz gaismas! Gandrīz vai katrs koka zars trūcīgajā dārziņā dega savās ugunīs; pār katru celiņu liecās krāsains loks.

— Cik jauki! Ai, cik jauki! Velna Sternbergs! Tomēr viņam ir gaume! — apmeklētāji jūsmoja.

Patiesi, tur bija jauki: celiņi, kas locījās ap puķu dobēm, bija nupat kā apkaisīti ar smalku smilti; kuplajās bumbierēs, sīklapu akācijās, kļavās un melnajās platlapu papelēs spīguļoja stikla karuļi, no tālienes šķita, it kā tur šūpotos augļi; visi liekie zari pār takām izgriezti, koki apcirpti, lai neizbadītu acis, lai netraucētu pastaigu; stikla karuļi uz balto smilti meta zilus, zaļus, dzeltenus un sārtus apļus, un šķita, ka taciņas būtu izklātas ar krāsainiem akmentiņiem, pa kuriem čabēja jaunkundžu svārku apmales un ņirkstēja vīriešu lakotās kurpes. Tādas bija sānu ejas. Bet galvenā? Vesela virkne ar meža vīnstīgām apvītu lapeņu, it kā apbrīnodamas krāsaino uguņu mirgu, bija pavērušas savas melnās, alām līdzīgās mutes. Vienā otrā lapene dega sveces un šaudījās baigas ēnas, it kā tur miroņi būtu iznākuši no viņpasaules un no zaļās slēptuves tīksminātos par ļaužu jūru, kas vilnīja līdz pašam restorānam un estrādei. Te bija savākti visādi brīnumi, ko vien cilvēka fantāzija var izveidot no uguns un gais-mas. Lūk, lielas stikla bumbas, kā trejas saules karājas virs restorāna durvīm un raida sev apkārt blāvu, dzeltenu gaismu; ap tām varavīksnes krāsās zaigo vesela virtene lukturīšu; pie augstajām kolonām, kas balsta plašo verandu, šūpojas mazu gaismeklīšu virtene, it kā tur no debesīm būtu nokritušas zvaigznītes. Verandā daudz krēslu, solu, pītu dīvānu; restorānā milzums galdu — gan gari, gan mazi apaļi, gan četrstūraini kāršu galdiņi; uz garajiem galdiem liesmo simtiem sveču žuburainos svečturos; lampas deg uz augstiem un zemiem pastatņiem; galdi apkrauti ar ēdieniem un dzērieniem; kristais met krāsainas dzirkstis. Bet blakus restorānam augsta estrāde zem apaļa jumta, no sāniem biezi apvīta ar vīnstīgām. Tur izvietojies pulka orķestris un braši tricina dārzu.

Putniņš gan mazs, bet cik tam krāšņas spalvas! Dārzs nav liels, bet cik tur ļaužu saplūdis! Un visi grezni ģērbušies: visapkārt zīdi un dārgi samti, sudrabs un zelts! Lūk, tur nāk vesels bars jaunkundzīšu — irbīte netiek līdzi viņu sīksoļu gaitai! — kuplie tērpi savilkti krunciņās, ielocēs, it kā raibām spalvām apspraudīti; un šie tērpi brīnumaini šūdināti — ieloces neiet vis stāvu līdz zemei, bet krīt vieglā vilnī, lai jo daiļāk aptvertu apaļās rokas, plecus un krūtis; kājās mazītiņi zābaciņi ar augstiem un tieviem papēžiem — ak vai tam, kas nokļūst zem tādas kājiņas! Rokas tik stingri ietērptas ziemišķa cimdos, ka pirksti nelokās. Sejas sārtas — dievs zina vai no krāšļiem vai arī no karstajām asinīm, kas verd kvēlajās sirdīs, kuras vienmēr gatavas apskaut puspasaules, tikai ne sieviešu dzimumu. Acis deg un mirdz kā debesu zvaigznes vai arī kā dārgakmeņi zelta auskaros. Un runā visas dziedoši, stiepj valodu kā dziesmu, kura aicina un vilina. Ne jau velti ap jaunkundzēm lidinās tik daudz pielūdzēju — viņi ielenkuši tās barā, bet dažs iespraucies pat vidū. Dažiem kavalieriem garas, citiem īsas bārdas, gari svārki mugurā un cepures atstumtas gandrīz vai pakausī, tā viņi tinas ap jaunkundzēm kā apīnis ap mietu, ieskatās spožajās acīs, vicina, plāta rokas, risina jautru, rotaļīgu sarunu, bārsta pikantus jokus, izraisīdami gan sirsnīgus, gan piespiestus smieklus... Lūk, lēni soļo

resnas ebrejietes ar savām meitām, kā gādīgas aitas ar jēriem, visiem duras acīs viņu spilgtie tērpi — tie ir gan uguns sarkani, gan pļavas zaļumā, gan debeszili, gan saulaini oranži. Nicīgi viņas noraugās uz visu un visiem, it kā teiktu: «Un tik vien? Pie mums Odesā daudz labāk . . .» Mātēm līdzi arī meitas uzpūtušās. Ne mazāk vīzdegunīgi ir viņu brāļi, kuri soļo paši vien, rokas salikuši aiz muguras. Tomēr tie, kas bagātāki un manīgāki, piestāj pie savām jaunkundzēm. Toties «papuči», sanākuši pulkā pašā ceļa vidū, vai nu sacēluši gvalti, kur to vien dzird kā «kerbeļ» un «drei kopik», vai arī nostājušies malā un domā kādu lielu domu. Vai nu tas ir neveiksminieks, kuram nesen no rokām izslīdējuši tūkstoši, vai arī laimīgais, kam jau pieder puse pilsētas un kurš tiecas jo ātrāk sagrābt otru pusi? Kas zina? Kas atminēs? . .. Viņi stāv, kā akmenī sastinguši, un viņus nejaudā iztraucēt ne pulka orķestra būkšķi un blīkšķi, ne ļaužu čalas un smieklu šaltis, ne oficianti, kuri, virs galvām pacēluši paplātes, skraida ar dažādiem dzērieniem un uzkodām, — nekas viņus neskar, nekas nespēj izraut no dziļajām domām, — viņi ir pārakmeņojušies! . . . Turpretī tirgoņi un to dēliņi taisa lielu troksni.. . Tie nav pavasara ūdeņi, kas burzguļo, pārraudami aizsprostus, aizskalodami čikstu, tās ir viņu klaigas, kas pārskan ļaužu nemitīgo čalu . . . «Ielej! Novāc! Ivan Petrovič! Dod šurp to deviņvīru spēku! . . . Kad tevi kociņš! . .. Rauj vaļā: reiz jau nu dzer, tad dzer! . . . Tad tikai, brāl, iesim pie Aņutkas. . . Lai pajūk dzirkstis! Lai svilst tā būda!» — tā vien skan no lapenes, kas pretī restorānam. Pie ieejas bariņš oficiantu, visapkārt ļaudis — nav kur ābolam nokrist. «Mūsējie, Vladimiras ļaudis, uzstājas!» kāda aizsmakusi balss saka. «A-ā! Pjotrs Kuzmičs! Sveika būšana! ... Ko, brāl, gribi — vērmeļu vai angļu šņabi?» Pjotrs Kuzmičs grīļodamies paslej as un ķeras pie angļu... «Urā-ā-ā!» Trauku blarkšķis, glāžu šķinda . . .

Dārzs jau stāvgrūdām pilns, bet ļaudis nāk un nāk. Visi tie ir savējie, pilsētnieki, bet nu nāk arī atbraucēji. Lēni un lepni dārzā ierodas muižniecības un zemstes pīlāri, acis piemieguši no gaismas, kas plūst no visām pusēm; aiz viņiem, brīnumos apkārt skatīdamies,

sīkiem solīšiem tipina viņu piekritēji un bļodulaižas; viņi sastopas ar saviem senajiem pilsētas paziņām, ar kuriem jaunībā gadījies kopā dienēt vai kādreiz uzdzīvot ... «Vai patiesi Ivans Petrovičs?...» — «Kā tad, kā tad. Bet, atvainojiet — kas jūs esat?» — «Vai patiesi nepazīstat? Neatceraties Sidoru Trohimoviču?» — «Jūs esat Sidors Trohimovičs?! Vai dieniņ!...» — un senie draugi priecīgi sasveicinās, skaļi sabučojas. Sākas valodas, kā dzīvo, kā ar veselību... Atceras pagājušo un atcerēdamies brīnās, smejas ... Kas tikai kādreiz nav noticis! . . . Visur skan ļaužu balsis, čala.

Un atkal sāka graut pulka orķestris un pārspēja troksni.. . Skaļi un spalgi iespiedzās flautas un klarnetes; gari stiepti iedūcās ragi un fagotes; timpānu šķinda modina skaļu atbalsi; turku bungas sten un vaid tā, ka koku zari šūpojas no to dārdiem . .. Balsu troksnis un izsaucieni vēl pieliek savu klāt. . . Viss sajaucas kopā — gan mūzikas skaņas, gan ļaužu čala, izsaucieni, — skaidri nevar saklausīt nevienu vārdu, nevar saprast, kurš ko saka — viss dūc, kliedz, spiedz, rīb, virpuļu virpuļos kā ziemā putenis . . . Un ļaužu sanācis milzums — tie ir gan restorānā, gan ap to, gan dārza tumšajos nostūros, tālajos celiņos — visur stāvgrūdām pilns.

Orķestris beidza gabalu un apklusa. Tagad skaidrāk sadzirdama ļaužu valoda. Tam gribas vienu, šim ko citu. Sauc, lai oficianti pasniedz ātrāk. Vieni norīkojušies blakus restorānam tēju dzert; citi izklīduši pa lapenēm dzesēt slāpes ar alu; vēl citi devušies iekšā iemest pa šņabulim . . . Klajāki kļuvuši celiņi, brīvāk ap restorānu . . . Pīlāri cienīgi pastaigājas un risina klusas sarunas.

— Kas tas ir? Tik vien to runu: zemnieku intereses, zemnieku intereses to prasa ... Vai tad tik vien ir kā zemniecība? Vai tā veidojusi valsts vēsturisko likteni? Velns zina kas tas ir! Ja mēs, kultūras elementi, nenāksim priekšā un nepacelsim balsis pret demagogu plosīšanos, kas notiks ar valsti? Tā noslīks, tai jānoslīkst visbriesmīgākajā revolūcijā . .. Mums jāstāv sardzē un jābrīdina! ... — pīlārs sludināja dobjā balsī, uzsvērdams katru vārdu.

— Bet atļaujiet! Ko īsti jūs gribat? — viņu pārtrauca mazs, sīks vīrelis niilzīgā platmalē, kas bija gluži aizēnojusi viņa seju. — Tās taču ir nodeldētas frāzes, kuras daudzinātas gadu desmitiem! Noteiktāk formulējiet savu domu.

— Lūdzu, — pīlārs dobji iesāka, mezdams nicīgus skatienus uz sīko cilvēciņu. — Vispirms mēs prasām, lai mūs uzklausa; šim nolūkam nepieciešams iegūt noteicošu vietu kaut tādā tik neievērojamā pārvaldes orgānā kā zemste. Apžēlojieties: ne vien apriņķu pārvaldēs par priekšsēžiem izvēlēti pusanalfabēti skrīveri, šīs dēles, kas piesūkušās tautai, bet arī guberņas pārvaldes locekļu vidū iespraucies kāds amatnieks.

— Tātad jūs atrodat, ka šāda pašpārvalde neapmierina? Jūs vēlētos vairāk?. . . Jūs vilina angļu konstitūcija ar viņu lordiem?

Pīlārs kaut ko dobji noducināja, un drīz vien viņi abi ar mazo vīreli pazuda akāciju biezoknī, kas veidoja augstu sienu abpus celiņa, kurš nošķiebās uz sāniem.

— Vai dzirdējāt, dzirdējāt? Mūsu Koļisniks par četrdesmit tūkstošiem nopircis muižu! ... Te ir redzama zemstes jaunā darbība... ceļu, aizsprostu, tiltu taisīšana! . ..

— Jā, jā! .. . Mums jārīkojas ... Jānostājas cīņas gatavībā. Jau tā ilgi esam bijuši iecietīgi pret liberālām vēsmām. Jūs zināt, kāds ir mūsu guberņas muižniecības maršala projekts? Tas ir cilvēks, kas domā valstiski! Mums jāturas pie viņa, jāatbalsta viņš. Viņš visu panāks.

Otrs pāris arī pazuda akācijās.

— Ko tas nelietis Sternbergs domā? Vai tikai nepūš pīlītes? — no lapenes atskanēja aizsmakusi balss.

— Kas ir?

— Paziņoja, blēdis, būšot koklētājas. Ko viņš tās vēl nerāda? Ņemsim, draugi, un sauksim šurp to velnu!

Un pēc brīža atskanēja skaļa plaukšķināšana.

— Stembergu! Stembergu! ... Ko tas velns domā! Kur viņa koklētājas? Dod šurp koklētājas! Koklētājas! Ho-ho-ho! Ha-ha-a-a! — visā spēkā auroja bars aizsmakušu balsu, gan graujot kā pērkons, gan spalgi spiedzot.

Ļaudis pasitās uz lapenes pusi. Kas tur ir? Ko tie grib? Ļaužu barā paņirbēja alvas pogas un mundieru treses.

— Atļaujiet, kungi! Atļaujiet! Dodiet ceļu! — un, ļaudis izgrūstīdams, uz lapeni steidzās iecirkņa pristavs.

— Kungi! Lūdzu necelt traci! — tas vērsās pie lapenē sēdētājiem.

— Pazūdi! ... Štembergu-u! ...

— Kungi! Lūdzu, klusāk!

— Ā-ā... Fjodors Gavrilovičs! Sveika būšana! Laipni lūdzam: ienāciet... Iedzersim, brāl! — piesteidzās liela auguma bārdains tirgonis un acumirklī aiz rokas ierāva pristavu iekšā.

Plaukšķināšana lapenē apklusa, bija dzirdama tikai neskaidra balsu duna un atsevišķi izsaucieni: «Iedzersim! Ielej, brāl!»

Ļaudis sāka izklīst; oficianti, kas veselā barā bija metušies uz lapeni, kad no turienes atskanēja trakās klaigas, gāja projām. Tikai viens pats kalsnējs un ne visai labi ģērbies kungs stāvēja pie ieejas un noraudzījās dzērājos. Kungs bija gara auguma, sakumpušu muguru, dziļi iekritušām krūtīm; reta, iesirma, ruda vaigu bārda kušķiem nokarājās no plānajiem vaigiem; dziļi iegrimušās acis bargi zibēja no pinkaino uzacu apakšas. Aizlicis rokas aiz muguras un atspiedies uz garā, resnā audekla saulessarga kāta, viņš stāvēja pie lapenes ieejas, it kā ko gaidītu. Pēc brīža no turienes iznāca pristavs sarkans kā vēzis.

— Hvedor Gavrilovič! — kungs metās pie viņa.

Tas apstājās pārsteigumā ieplestām acīm.

— Šķiet, nebūšu maldījies? Man ir gods runāt ar Hvedoru Gavriloviču Knišu? — kungs jautāja.

— Jūsu padevīgs kalps, — noskandinājis piešus un militāri pasveicinājis, pristavs atbildēja.

— Nepazīstat? ... Jā, jā ... — kungs pasmaidīja.

— Lūdzu atvainot... nepazīstu ...

— Vai atceraties, jūs bijāt sekretārs policijā? Varbūt atcerēsieties arī, kā jūs, kapteinis un es kopā kārtis spēlējām? ... Sen tas bija! Droši vien būsiet aizmirsis Antonu Petroviču Rubecu?

— Anton Petrovič! — pārsteigtais pristavs iesaucās,

pastiepdams Rubecam abas rokas. — Vai dieniņ! Esi kļuvis vecāks un tā pārvērties, ka neparko nevar pazīt! — Knišs runāja.

— Gadi prasa savu! — Rubecs atbildēja aizsmakušā balsī. — Bet jūs esat kļuvis jaunāks. Un kā jums piestāv šī forma! — Rubecs lielīja, Knišu apskatīdams.

— Kā redzat, esmu pārmainījis dienestu . .. Sieva gan aizgāja dieva mierā.

— Dzirdējām, dzirdējām... — Rubecs viņu pārtrauca.

— Tad es atmetu visam ar roku un nu kā redzat... esmu šajā dienestā.

— Arī to dzirdējām ... Grūts dienests! Nemierīgs! Visu acu priekšā.

— Tas nebūtu nekas, bet, lūk, nedabū izgulēties.

— Jā, jā. Un šie te arī, — un Rubecs pamāja ar galvu uz lapenes pusi, kur atkal sacēlās liels troksnis. — Citi uzdzīvo, līksmojas . .. bet citiem jāuzmana, jāpieskata un jāapsauc, lai necirstu pār strīpu.

— Tie ir mūsu tirgotāji, kas uzdzīvo. Ko tu viņiem padarīsi? Visi pazīstami. Dzīvo manā iecirknī.

— Jā, jā . . . Vieni uzdzīvo, citiem dienests jāpilda!

— Bet kā jums sviežas? Vēl arvien vecā vietā? Kā sadomājāt mūs apmeklēt? — Knišs jautāja.

--Jūs taču būsiet dzirdējis, ka kapteinis nomira? —

Rubecs atkal jautāja. — Neesat? Nomira, lāga vīrs: lai viņam debesu valstība! .. . Nu, viņa vietā izvēlēja mani.

— Tad jūs arī esat zemstes dienestā? — Knišs brīnījās.

— Saņemu nelielu pensiju... Tomēr netīk brīvā dzīvot. Sak, ieradis suns tecēt pakaļ siena vezumam ... Tāpat arī es. Iegribējās vēl pakalpot sabiedrībai. .. Paldies labiem ļaudīm: izpalīdzēja, ievēlēja kapteiņa vietā. Pamazām dzīvojam ar veceni, — Rubecs klusu stāstīja.

— Tagad jūs esat atbraucis uz vēlēšanām?

— Kas nu par vēlēšanām! Dievs ar tām! Protams, piecsimt rubļu ir vairāk nekā divsimt četrdesmit.

— Tad ieradāties savās darīšanās? — Knišs atkal

taujā, nevarēdams saprast, kāpēc Rubecs ir guberņas pilsētā.

— Nē jau. Cik jūs neapķērīgs!... Pēc vēlēšanām zemstes sapulce. Redziet, esmu ievēlēts guberņas runas vīros.

— Ak tad tā! — Knišs brīnījās. — Apsveicu!

— Paldies. Lai gan nav par ko apsveikt: raižu un izdevumu vairāk, tomēr, redziet, pagodinājums ... Ja jau nu esmu izvēlēts, tad kaut reizi jāpiedalās arī sapulcē . .. jāpaklausās, kā guberņas pilsētā runā gudri ļaudis . .. Mēs gan arī mājās katrā sanāksmē klausāmies runas . . . Tomēr tās ir pašu ļaužu, zināmas, bet te no visas guberņas . . . Tas, protams, interesantāk, un, jādomā, runu nebūs mazums... Tikai vai no šīm runām būs kāds labums? — pieliecies pie Kniša, Rubecs vaicāja. Knišs pasmīnēja.

— Nu esmu atnācis paskatīties guberņas pilsētas brīnumos, — Rubecs turpināja. — Izliku septiņdesmit kapeikas . . . Domāju, varbūt satikšu kādu vecu paziņu? .. . Esmu priecīgs, ka satiku jūs. Sakiet, lūdzu, — varbūt gadījumā pazīstat Grigoriju Petroviču Procenko? Kur viņš ir un ko dara? . .. Toreiz vēl jaunskungs bija .. . īrēja pie manis istabu.

— Pazīstu, pazīstu. Viņš arī ir zemstes dienestā: strādā guberņas pārvaldē par grāmatvedi, — Knišs atbildēja.

— Gribētu ar viņu satikties.

— Viņš bija te dārzā. Es viņu redzēju . . . Palūk, tur jau viņš nāk, — Knišs parādīja uz staltu, labi ģērbtu, bārdainu kungu, kurš iznāca no restorāna. — Grigorij Petrovič! — Knišs pasauca.

Procenko lēni, gorīdamies, pienāca pie Kniša, sasveicinājās un, pavisam neievērodams Rubecu, kas bija turpat, jautāja:

— Kas jauns?

— Vai nepazīstat senus draugus? — Knišs viņam jautāja, ar galvu norādīdams uz Rubecu, kurš stāvēja salīcis.

Procenko, galvu augstu izslējis, caur pensneju raudzījās uz Rubecu. Tas smaidīdams skatījās uz Procenko.

— Nepazīstat? — Rubecs klusu jautāja. — Seni laiki. . .

— An ... Antons Petrovičs, šķiet? — Procenko jautāja.

— Kā tad, — Rubecs atbildēja smiedamies.

— Ak dievs! Cik ilgus gadus neesam tikušies! Sveiki! — un viņš laipni pasniedza roku.

Iesākās iztaujāšana, kā klājas, kāpēc Antons Petrovičs atbraucis uz guberņas pilsētu.

Procenko it kā nopriecājās, taču vairāk gan brīnījās, kad Rubecs paziņoja savas ierašanās iemeslu.

— Tātad arī jūs uz mūsu sapulci? Patīkami, patīkami savējos sastapt! — Procenko sāka runāt dzimtajā valodā, atmetis augstprātību un savu parasto lielību . . . — Vai zināt, ko, Anton Petrovič? Jūs taču mani kādreiz tā cienājāt... Ustina Ivanivna mieloja ar tik garšīgu boršču, — tas bija tik ārkārtīgi garšīgs! Šeit tādu ne par kādu naudu nevar dabūt. Atļaujiet man tagad ielūgt jūs uz tēju, uzkodīsim arī kaut ko! ...

Rubecs gribēja iebilst.

— Nē, nē, neatsakieties... nekādā ziņā. Lūk, jūs, es, Hvedors Gavrilovičs . . . Trijatā ieņemsim klusu vietiņu un no sirds atcerēsimies vecos laikus...

— Oficiant! — Procenko augstprātīgi pasauca kalpotāju. Tas acumirklī kā no ūdens iznira viņa priekšā.

— Iesim restorānā? — Procenko jautāja pārējiem.

— Labāk nosēdīsimies tepat nomalītē, — Knišs atbildēja. 4

— Aizņem labāko un omulīgāko lapeni! ... Tēju ... Un ātrāk! — Procenko nokomandēja.

Oficiants noplivināja tikai svārka astes un jau bija pazudis.

— Cik žigls! — Rubecs nobrīnījās. — Mums tik ātru nav.

— Viņš tikai uz skriešanu veikls. Gan redzēsiet, kad vēl atnāks pateikt, ka viss gatavs ... Krietni izgaidīsimies! — Knišs piebilda.

— Nu, vismaz ātri skraida! — Rubecs teica.

Kamēr Rubecs ar Knišu spriedelēja par knašo oficiantu, Procenko stāvēja, pavērsies pret restorānu un caur savu pensneju lepni apskatīja garāmgājējus.

— Msjē Procenko! Sakiet savai laulātajai draudzenei, ka esmu uz viņu dusmīga, — Grigoriju Petroviču uzrunāja jauniņa kundze vai jaunkundze, kuru pavadīja vesels bars virsnieku, piešus šķindinādami un zobenus rībinādami.

— Par ko tad? — Procenko pievilka kāju.

— Kā ne! Es taču tā aicināju sev līdzi uz dārzu, neparko nenāca! — viņa koķeti paskatījās, nočivināja un tūliņ pņzuda.

— Tad jūs esat precējies? — Rubecs brīnījās.

— Būs kāds pusgads, kamēr apprecējos.

— Nemaz nezināju. Apsveicu! Bet kāpēc jūs viens? ... Vai varbūt sieva slima?

— Ak nē . .. Viņa vairāk dzīvo pa māju.

Rubecs kaut ko gribēja teikt, bet tai brīdī atsteidzās oficiants.

— Gatavs! — viņš paziņoja, nostājies Procenko priekšā un veikli pārsviezdams salveti pār plecu.

— Kur? — Procenko jautāja.

— Lūdzu! — izgrūstīdams ļaudis, oficiants metās sānis no restorāna.

— Kurp tu ved? — Procenko viņam uzsauca.

— Tur, — oficiants atbildēja, parādīdams uz akāciju sienu, kas slējās attālāk.

— Kāda velna pēc izvēlējies tādu biezokni? — Procenko bargi jautāja.

— Te visas lapenes aizņemtas.

Procenko apstājās.

— Iesim gan! Tur mazāk ziņkārīgu acu, — Knišs aicināja, un visi soļoja aiz oficianta.

Plata celiņa galā nomaļā vietā akāciju biezoknī atradās neliela lapene, kur viņus aizveda oficiants un pateica: «Šeit!»

Lapenē stāvēja galds, apsegts ar sniegbaltu drānu, uz tā dega divas sveces zem stikla aizsargiem, apkārt galdam zaļi soli.

— Cik te jauki, — Rubecs iesaucās, nosēzdamies un apskatīdams lapeni.

— Tu taču vēl neko neesi sagatavojis? — Procenko saviebās.

— Ko pavēlēsiet?

— Velns tevi rāvis! Kaut jel tēju atnesis! — Pro-cenko dusmīgi rājās.

— Cik pavēlēsiet? — oficiants atkal savu.

— Pēc senas paražas ... — Rubecs iesāka.

— Pirms tējas iedzer šņabuli, — Knišs smiedamies pabeidza. — Tā es domāju.

— Kā vēlaties. Ko mēs liksim atnest? — Procenko jautāja.

Iesākās apspriede. Knišs vēlējās siteņus krējuma, Procenko — paipalu, bet Rubecs paļāvās uz viņiem — vienalga, ko, tikai ātrāk.

— Karafi šņabja! Pudeli sarkanā! Siteņus, paipalu, bet trešo — kas jums labs ir?

Oficiants steidzīgi ņēmās uzskaitīt ēdienus.

— Dod man kotletes, tās akurāt maniem zobiem, — Rubecs izlēma.

— Maltas, kapātas, sausiņos mērcētas? — oficiants atkal nobēra.

Rubecs, nezinādams, kādas ņemt, tikai skatījās.

— Dod kapātās! — Procenko uzsauca.

— Labi! — un oficiants jau gribēja laisties projām.

— Pagaidi! Pagaidām atnes karafi šņabja, siļķi, varbūt ir laba zivs mugura, kaviārs vai vēl kas.

Kamēr oficiants skraidīja, cenzdamies jo ātrāk visu pasniegt un pasūtīt, iesākās parastā saruna. Procenko izjautāja Rubecu par pilsētu, par sievu, bērniem. Rubecs stāstīja nesteigdamies, izpušķodams stāstu ar sakāmvārdiem, jokiem, kā mēdz darīt sīki apriņķu pilsētiņu ierēdņi, un tādējādi izraisīja gan Procenko, gan Knišam neviļu smaidu. Runa ievilktos uz ilgu laiku, ja oficiants nebūtu atnesis šņabi un uzkodas. Kad skaidrā stikla karafe pamirdzināja pret gaismu zilas uguntiņas un kad ieskanējās glāzītes, šūpodamās uz garajām kājiņām, visi aizmirsa, ko nupat runājuši; acis pašas no sevis pievērsās karafei, kur dzidrais meta dzirksteles, roka stiepās pēc glāzītes, un visiem saskrēja mutē siekalas, redzot oranždzelteno zivs muguru, melno kaviāru un sidraboto siļķi.

— Uz veselību! — Procenko pacēla lielu šņabja glāzi. Pēc viņa dzēra Knišs un Rubecs.

Uzkoduši iemeta vēl.

— Jūs, šķiet, šo dziru agrāk necienījāt? — Rubecs jautāja, pamanīdams, kā Procenko rīkojas ar savu glāzi.

— Necienīju, necienīju. Toreiz biju jauns.

— Jūs toreiz vairāk cienījāt sieviešu dzimumu, — Knišs smējās.

— Gadījās, bet arī tad neuzdrīkstējos. Muļķis biju. Tagad gan būtu drošāks, bet sieva neļauj, — Procenko atzinās.

— Vēl šodien jūs atceras kundzes un jaunkundzes, — Rubecs teica.

— Atceras? — Procenko jautāja. — Laimīgs laiks bija! Ak, uzdzersim kaut uz viņu veselību!

Tikko piepildīja glāzes, oficiants atnesa ēdienu. Kā no plīts — tas patīkami smaržoja, kairināja muti, modināja ēstgribu.

— Kur vīns? — Procenko jautāja.

— Tūliņ, — oficiants sarosījās.

— Pēc vīna — tēju. Dzirdi? Un pudeli laba ruma.

— Klausos, — un aizskrēja.

— Tad nu uzdzersim par tām, kuras mēs reiz mīlējām un kuras mīlēja mūs! — Procenko pacēla glāzi un nopūtās.

Knišs saskandināja. Pievienojās arī Rubecs. Izdzēra. Pēc ceturtās iekvēlojās acis un piesārta pat Rubeca bālā seja.

— Kas gan nenotiek jaunībā! — galvu noliecis, viņš teica. — Atceros, kā iemīlējos savu dzimtļaužu meitā, kā sadomāju to precēt, tad nu nelaiķis tētiņš man sadeva tādu pirti, ka mīlestība uzreiz izkūpēja.

— Un es? Es? — Procenko iesaucās. — Tas taču notika jūsu mājā. Atceraties Kristi? Taču biju sadomājis ar viņu stāties brīvā laulībā. Varbūt, ja sāktu dzīvot, vēlāk arī apprecētu. Bet tagad ... kur viņa ir? Kas ar viņu noticis?

— Tā arī pazuda. Kad es viņu atlaidu, stāstīja, esot pilsētā apmetusies pie Dovbņas. Viņa sieva tāda pati, vēl lielāka padauza. Pirmajā laikā tad arī devusi mājvietu. Taču Dovbņa, ieraudzījis, ka Kriste glītāka, sācis lakstoties. To pamanījusi Marina un padzinusi. Tad kādu nedēļu viņa dzīvojusi pie nelaiķa kapteiņa; tas, kā jau karavīrs, ieradis meitenes mainīt. Vēlāk kapteinis it kā atdevis viņu ebrejiem, un tad vairs nekas par Kristi nebija dzirdams. Tā arī nav zināms, kur palikusi. Žēl, bija laba kalpone, laba gan, nav vārdam vietas! — Rubecs pūta.

— Jā, viņa bija apdāvināta. Ļoti apdāvināta, —Pro-cenko padomājis teica. — Nesalīdzināmi apdāvinātāka nekā tā mācītāja sieva. Kā viņu sauca? Natalija ... Natālija . . . Aušīga sieviete!

— Lai viņai debesu valstība! — Rubecs stāstīja.

— Noindējās. Un pops pieņēma mūku kārtu. Dīvaini viņi bija abi.

— Aušīga sieviete! — Procenko atkārtoja vienu un to pašu.

— Toreiz pilsētā visi runāja, ka jūsu dēļ, — Knišs piebilda.

— Var jau būt. Iespējams. Vai es vainīgs? Cilvēks ieņem aplamības galvā. Tīkoja pēc mūžīgas mīlas... Dumjā! It kā varētu būt mūžīga mīla?

Knišs un Rubecs sāka smieties, bet Procenko, sakustējies uz sola un pakausi pakasījis, teica:

— Ak, šīs sievietes! Šīs sievietes ...

Oficiants atnesa tēju, vīnu un rumu.

— Ā, labi gan! — Procenko izsaucās un ielēja sev glāzē.

Sāka dzert tēju. Knišs un Rubecs pielēja rumu, Procenko tāpat pagaidīja, kamēr atdziest. Viņš bieži lēca augšā, ņēmās staigāt pa lapeni, izgāja dārzā, atkal ienāca. Pieskaras glāzei — karsta, atkal iziet laukā, pēc mirkļa atgriežas. Kaut kas viņu trenkāja: vai nu šņabis bija sakāpis galvā, vai arī runas par agrākiem laikiem nedeva miera, Viņa jaunā seja piesarkusi, acis neskaidras, viņš bieži ņēma nost savu pensneju, slaucīja un atkal lika uz deguna.

— Grigorij Petrovič! Sveiki! — kāds sveicināja spēcīgā basā, kad Procenko atkal bija izgājis no lapenes.

— Jūs viens pats? Ko jūs te staigājat?

— Nē, esmu ar biedriem. Ak, īstā laikā! Vai vēlaties satikt novadnieku?

— Kā tad! Kā nu negribēs sastapt novadnieku. Kas

viņš? Kur viņš ir? — jautāja tā pati Rubecam tik ļoti pazīstamā, tomēr neuzminamā balss.

Tikko Rubecs gribēja pajautāt Knišam, kas tur runā, kad lapenes ailē parādījās Procenko, vezdams sev līdzi liela auguma, druknu vīru tumši sarkanu seju, spožām acīm un melnām ūsām. Rubecs tūliņ pazina Koļisniku. Viņš nebija pārvērties. Tā pati skaļā, dārdošā balss, tāds pats varens un brašs augums. Tikai ģērbies citādi. Toreiz staigāja vadmalas kaftānā, bet tagad īsā svārciņā, kājās vairs nebija zilo, zābakos ieauto bikšu, bet raibas, garas, pārlaistas pāri mazām, čīkstošām kurpēm, krekls ar apkaklīti, ap kaklu vizēja zelta pulksteņa va-žiņa, pirkstos spoži gredzeni ar dārgiem akmeņiem.

— Anton Petrovič! Kur jūs bijāt pazudis? Tik daudz gadu! — Koļisniks iesaucās, Rubecam piesteidzies un to bučodams. — Paskat, kur viņi novietojušies! Sanākuši kopā trīs novadnieki un . . . dzer tēju. Jauki. Tas ir jauki. Arī es ar jums iedzeršu glāzīti ruma.

— Konstantin Petrovič! Varbūt tēju? — Procenko jautāja.

— Nē. Tēja kaltē. Es no šīm drapēm. Tās mūsu gaumē. Zemstē jau arī saka, ka es esot mužiks. Lai tad arī esmu! Uz veselību. — Un viņš uzreiz iztukšoja glāzi.

— Nu, kā jums sviežas? — viņš jautāja Rubecam. — Dzirdēju, esat pārmainījis darbu, iestājies zemstē. Tāpat kā es. Jauki, nudien, jauki. Dienests gan ķibelīgs. Nekad neiznāk uz vietas dzīvot, trenkā kā zaķi. Tur skrej un taisi tiltu, tur cel aizsprostu. Darba līdz kaklam! Pilsētā arī mieru nedod. Priekšnieki visur vienādi. Lūk, arī mani biedri izvēlējušies kungu darbu — sēž un raksta, bet tu, Koļisnik, brauc. Viena kāja te, otra tur. Tikai pirms sapulces vien var atpūsties. Bet pēc tam — atkal ceļā! No ratiem izkāpt neiznāk.

— Tomēr, Konstantin Petrovič, tie rati jums nāk par labu, palūk, kā esat piebriedis, — Knišs pasmējās.

— Tas labi, ka tāds esmu dzimis. Bet ko tad, ja būtu sauss un izdilis? Dubļi, lieti, slapjdraņķis, bet man jābrauc. Darbs negaida. Ak! Aizmirsu apjautāties, — viņš pievērsās Procenko. — Vai brīnumu redzējāt?

— Kādu brīnumu? — tas jautāja, aukstu tēju strēbdams.

— Kā — kādu brīnumu? — Koļisniks iesaucās. — Koklētājas! Tas tikai ir. Štembergs! Velna žīds! Tās nu gan ir koklētājas! Kuplām krūtīm — šitā! īsi lindraciņi — līdz šejienei! Un kājiņas gaišzilās zeķītēs. Sejas — vienām kā rozes, citām — kā lilijas. Savu mūžu skaistāku neko neesmu redzējis. It sevišķi viena — Nataška. Kazaki saka tā: pierē mēnesnīca spulgo, pakausī zvaigznes zalgo.

— Nu jau gan sācis tēlot! — Knišs atkal iebilda.

— To viņš prot! — Procenko arī piebalsoja.

— Neticat? Gan redzēsiet. Drīz sāks dziedāt. Redzēsiet.

Knišs un Procenko sāka zoboties, cik Koļisniks manīgs uz meitām.

— Kādreiz biju gan — nevienu garām nelaidu! Bet tagad? Gaudens esmu kļuvis. Tik vien ir kā patērgāt, papriecāties, un vairāk arī neko! — Koļisniks kratījās nost, atkal ieliedams rumu glāzē.

Tobrīd ļaudis dārzā sarosījās, visi virzījās uz restorāna pusi. Kāds iesaucās: «Tūliņ sāks dziedāt! Tūliņ!...»

— Ai, iesim, iesim! — Koļisniks arī sāka steigties.

— Ko nu tur! — Rubecs iejaucās. — Lai jau iet jauni. Bet mēs, veči...

— Vai večiem asinis nesilst? Iesim! — Un, pametuši dzērienus, visi jo ātrāk aizsteidzās uz restorānu. Koļis-niks gāja pa priekšu un aiz rokas vilka Rubecu, kurš nekādi netika līdzi savam ātrajam un veiklajam novadniekam. Procenko un Knišs gāja blakus. Pie restorāna bija tāda drūzma un spiešanās, ka bail, it kā bites būtu aplipušas ap savu stropu šaurajām skrējām, tik daudz ļaužu sablīvējās pie katras ieejas. Iekšā spraucās nevis pa vienam, bet, it kā bruņas aplikušies, veselām grupām. Aiz citiem iespiedās arī mūsējie un tūliņ metās ieņemt labākās vietas. Tieši pretim durvīm bija ierīkots paaugstinājums, pie kura malas jau stāvēja koklētājas un vērīgi raudzījās gan uz vienu, gan otru pusi; dažai uz lūpām pazibēja tikko manāms smaids, paspīdēja mirdzošās acis. No visām pusēm atskanēja izbrīna saucieni.

— Lūk, tā ir Nataška. Vidējā. Raugieties! Nu, raugieties taču! — Koļisniks sauca, acis pievērsis meičai, kas stāvēja vidū. Neliela auguma, apaļu seju, melnīgsnēja,

ģērbusies melnā samta tērpā, kas tā piedienēja viņas sniegbaltajai ādai, viņa kā lilija puķu pušķi izcēlās savu biedreņu vidū.

— U-ū-ū! — Procenko iesaucās. — Cik skulpturālas formas, cik maigi un silti apveidi! — viņš izbrīnījies sacīja Koļisnikam. 4

— Ahā! Ko es teicu? Ko es teicu? Vai nav tiesa? Pierē mēnesnīca spulgo, pakausī zvaigznes zalgo! Tā tik ir meita!

— Pagaidiet, pagaidiet! Viņa atgādina kādu manu paziņu, — Procenko atkal iesāka. — Kaut kur esmu redzējis viņai līdzīgu. O-o, dievs dod atmiņu! Kur esmu tādu redzējis?

— Nekur! Nekur pasaulē, varbūt vienīgi sapnī.

— Es arī esmu redzējis, bet, velns zina, nekādi neatceros, kur, — Rubecs piebilda, cieši raudzīdamies meitenes sejā. Tā stāvēja un mierīgi vērās publikā ar savām skaistajām, kvēlajām acīm. Te viņa sastapās ar Procenko skatienu. Viegls, tikko manāms izbrīns, līdzīgs izbailēm, pazibēja dziļajos redzokļos, viņa nodrebēja, sarauca uzacis un tūliņ novērsās uz otru pusi.

— Nudien, esmu viņu kaut kur redzējis! — Procenko iesaucās.

— Nu, ko jūs runājat! Nekur neesat redzējis! — Koļisniks palika pie sava.

Visapkārt sablīvējās ļaudis, ka ne pagriezties, un karstums tāds, ka grūti bija elpu atvilkt.

— Zināt ko? Iesim pie tās sienas. Tur uzkāpsim uz sola — nebūs tik karsti, un visu redzēsim, — Koļisniks aicināja un devās uz otru pusi. Citi gāja tam līdzi.

Ar pūlēm viņi izspraucās, un, tikko nostājās, tā atskanēja piesitiens uz klavierēm — zīme, ka tūliņ sāksies dziesma. Publika, kas līdz šim bija sarunājusies, tūliņ apklusa. Iestājās tāds klusums, ka varētu dzirdēt mušu lidojam. Dziļajā klusumā dzidri skanēja klavieru smalkās stīgas. Un pēkšņi pār galvām pārbrāzās dziesma:

Pret ienaidnieku droši Mēs cīņā dodamies ...

Meiteņu skaļās balsis saplūda ar dzērāju aizsmakušo gaudošanu; tie stāvēja greznajiem putniņiem aiz muguras pie klavierēm. Šiem vīriem vai nu nebija talanta, vai arī viņi bija zaudējuši balsi un no teātra pārnākuši uz šejieni, lai uzjautrinātu dzīrotājus tirgoņus un bodniekus. Dziesma beidzās ar skaļu «urā, urā!» saucienu. Klausītāji apveltīja kori skaļiem aplausiem, kāju klaudzināšanu, «bravo» saucieniem. Dziedātājām iekvēlojās acis, uz lūpām parādījās smaids; sačukstēdamās un pasmiedamās viņas nosēdās uz zemiem ķeblīšiem aizmugurē. Stāvot palika tikai viena — vidējā. Atskanēja klavieru piesitiens un apklusa. Acumirklī viņa ar vienu skatienu aptvēra galvu jūru visapkārt un pasmīnēdama uzsāka... «Veļas mazgātāju». Skanīgā balsī viņa dziedāja par trīspadsmit gadus vecu veļas mazgātāju, kā to aicinājuši pie lielkunga kreklu mazgāt; šī bija viena no tām dziesmām, kuru staigules dzied «kungiem» dzīrotājiem, tirgoņiem un to dēliņiem, kad tie palaiž lielo plostu. Dziedātāja papildināja dziesmu ar roku, auguma un galvas kustībām. Klausītāji stāvēja un tīksminājās. Šķiet, tie bija zaudējuši valodu, aizmirsuši visu pasaulē, izņemot lopisku kaisli, kura spīdēja viņu acīs un kuru tā slavināja dziedātāja. Acu mēmā valoda tūliņ pārgāja trakā sajūsmas vētrā, kad meiča sāka rādīt, kā viņa mazgājusi kreklu. Atmetusi galvu atpakaļ un koķetēdama ar acīm, viņa mazliet pacēla sava īsā svārciņa malu un, vēderu gorīdama, berzēja rokas. Bez kāda kauna viņa sāka rādīt... kā mazgā ... Vīrieši neizturēja, sāka nevaldāmi bļaut, līdz asarām sajūsmināti, saldkaislē aizmirsuši, ka tas viss notiek ļaužu priekšā; šķita, griesti iegrūs no kliedzieniem, kas bangoja telpā, simtu kāju rīboņa, aplausi sveica dziedoni, kura, visiem klanīdamās, apsēdās uz sava krēsla. Jaunās dāmas skaļi smējās, jaunkundzes izlikdamās nolaida acis, bet vīrieši rēca: «Bis! Bis!» Kāds iesaucās: «Ziedus!» — un veseli puķu pušķi sāka lidot dziedātājai pie kājām. Citi, izspraukušies uz priekšu, paši pasniedza. Viņa klanīdamās ņēma un, valšķīgi smaidīdama, ar acīm pateicās, paoda ziedus. Atkal atskanēja sauciens: «Šampa

nieti!» Oficiants uz paplātes pasniedza to kādam kungam, un tas ar veselu baru uzkāpa estrādē un sāka dzert uz dziedātājas veselībām. Viņa pati arī mazliet iedzēra no viena kausa un ar visiem laipni saskandināja.

Bet ko mūsu novadnieki? Knišs smējās un bukņīja sānus Rubecam, kurš sarkdams gainījās ar rokām.

Procenko bija izstiepis kaklu un degošām acīm pavadīja dziedātāju, it kā tā būtu magnēts un vilktu viņu sev līdzi; Koļisniks trinās kā apsēsts un, sizdams sev pa vēderu, pa sāniem, sauca: «Oh, neizturēšu! Nudien, neizturēšu!»

Un viņš neizturēja arī. Nogaidījis, kad apkārt kļuva klajāks, pielēca no sēdekļa un kā vētra metās pie bara, kas ielenca meiču.

— Nataša! — viņš sauca, izlauzies pie viņas.

— Kas ir, papuci? — laipni pasmaidījusi, viņa draiski vaicāja.

— Vai drīkstu jūs ielūgt vakariņās?

— Labprāt! — Nataša atbildēja, pasniegdama Koļis-nikam savu apaļo, balto rociņu. Visi acis vien ieplēta, noskatīdamies, kā Koļisniks, paņēmis Natašu pie rokas, aizveda viņu cauri visai zālei uz vienu no atsevišķiem kabinetiem.

— Oficiant! Ēdienu karti! — Koļisniks uzsauca, kājas šļūcinādams un visai zālei uzmezdams skatienu. Ar šiem vārdiem viņš pazuda aiz biezās portjeras.

Zālē sacēlās viegla čala. Še tev nu! Nez kur uzradās sirms balodis un parādīja garu degunu mūsu zvirbuļiem.

— Redz, ko strādā večuks! Vecs gan, bet manīgs!

— Vai nuKoļisniku savaldīsi! Lai kur paskaties, visur viņš ielien un vienmēr ņem virsroku.

— Kā ne! Kur lai liek zemstes naudu? Toties mūsu tilti un aizsprosti brūk kopā.

— Iesim projām! Te nav gaisa, — Procenko saīdzis teica Knišam un Rubecam un, no sola nolēcis, devās uz savu lapeni.

Tie gāja aiz viņa, tērzēdami par Koļisniku, cik viņš ir drošs un veiksmīgs. Procenko klusēdams strēba tēju ar sarkano vīnu. Garšu viņš nejuta un arvien lēja tikai vīnu klāt neizdzertajā glāzē. Tā viņi ilgu laiku atspirdzinājās, bet, kad beidzot izgāja laukā pastaigāties, Rubecs un Knišs bija sarkani kā nogatavojušies arbūzi, bet Procenko gluži bāls, pat pelēks. Kājas viņam ķērās, un viņš kā ēna vilkās saviem novadniekiem pakaļ.

— Palūk, kur Koļisniks! — Knišs teica, ieraudzījis to pa atvērto logu mazā kabinetā.

Viņi sēdēja uz mīkstā dīvāna pie neliela galdiņa, kas bija apkrauts ar ēdieniem un dzērieniem. Koļisniks, aptvēris meičas vidukli, bija noliecis savu apskurbušo galvu uz viņas apaļā pleca un, šķiet, snauda, bet šī pliķēja viņu pa tuklo vaigu un runāja: «Papiņ! Papiņ! Papucīti!»

Procenko pirmais piesteidzās pie loga, pārejie aiz viņa.

— Labdien, mamzelīt! — viņš droši uzsauca pa logu.

— Labdien, mosjē! — viņa atbildēja, neatlaidīgi skatīdamās viņā ar savām kvēlajām acīm.

— Mēs laikam esam pazīstami. Kur es jūs esmu re-dzēj is?

— Pajautājiet Ustinai Ivanivnai! Viņa jums visu pastāstīs! — meiča atcirta un piecēlusies deguna priekšā nolaida aizkaru.

Procenko stāvēja un drebēja, it kā viņu būtu ķēris pērkons. Galva dunēja, ausīs zvanīja, sirds sita tā, ka šķita, nupat izlēks. Viņš bija gatavs mesties pa logu iekšā un vienā triecienā pāršķelt galvu šai dulnajai staigulei. Viņš arī jau grasījās, tikai Knišs paspēja satvert pie rokas un aizvest projām no loga.

— Kāda neliete! Draņķe, taču uzdrošinās tā atbildēt! — Procenko nikni klaigāja.

Bet aiz aizkariem atskanēja skaņa balss: «Papuci! Pa-puci! Brauksim pie tevis!»

Papucis kaut ko nomurkšķēja, bet skūpsts pārtrauca viņa ņurdēšanu. Drīz pēc tam visi redzēja, kā piedzērušais Koļisniks, paņēmis Natašu pie rokas, izveda viņu cauri zālei, dārzam, tieši uz izeju un, pasaucis ormani, aizdrāzās projām pa ielu.

— Ko viņa teica? — Rubecs jautāja Procenko, kurš pēc tam kā apspļaudīts staigāja pa dārzu. — Man likās, ka tas bija manas sievas vārds.

-— Ko nu, muļķa prātā izgrūda pirmo vārdu, kas pagadījās uz mēles, — Knišs atbildēja. — Vai tās staigules jel domā par ko?

Procenko klusēja un, galvu nokāris, gāja tiem blakus. Pēc tam viņš drīz vien saposās aiziet no dārza, pasauca

oficiantu, samaksāja, atvadījās no Kniša un Rubeca un devās projām. Lai pārietu skurbums, viņš neņēma ormani, bet gāja kājām. Viņš gāja pa ielu, un, lai kā gaiņājās, domas arvien atgriezās pie notikuma ar koklētāju, nedeva mieru, urdīja sirdī sakrājušās dusmas. «Kā vārdu viņa man izkliedza? Ustinas Ivanivnas? Kas tā par Ustinu Ivanivnu?» Viņš nepazina nevienu citu ar tādu vārdu, tikai Rubeca sievu. Ka tā ar viņu kādreiz lakstojās, to viņš atcerējās. Bet kā tas zināms šai staigulei? Vai Koļisniks būs paspējis izstāstīt?

Un, nonācis līdz savam dzīvoklim, Procenko ar visu spēku parāva zvana rokturi, — tas sāka zvanīt kā negudrs, pat uz ielas nošķindēja atbalss.

II

— Istabu! — Koļisniks uzsauca, ka noskanēja visa halle pilsētas labākajā un greznākajā viesnīcā, ievezdams zem rokas Natašu, kura bija aizsegusies ar melnu plīvuru, lai nebūtu redzama seja.

— Ģimenes?

— Protams, ģimenes. Taču redzi, ka neesmu viens, —■ Koļisniks bļaustījās.

— Pieci ar pusi, — uzmetis Natašai viltīgu skatienu, atbildēja kalpotājs.

— Ved, netirgojies!

— Es tāpat vien. Redziet, kā nu kuram. Varbūt būs par dārgu — ir arī lētākas, — kalpotājs taisnojās, iedams pa priekšu.

— Ved! — Koļisniks sauca.

Kalpotājs veda pa diezgan skopi apgaismotu gaiteni. Viņš skrēja tik ātri, it kā viņu kāds triektu, bet nopakaļ gāja Koļisniks ar Natašu zem rokas, skaļi čīkstinādams zābakus.

Aizsteidzies pie kādām durvīm, kalpotājs tās veikli atslēdza un pazuda aiz tām; kamēr Koļisniks aizveda Natašu, kalpotājs jau bija iededzis uguni un sagaidīja viņus.

— Šī te? — Koļisniks jautāja.

— Pati aristokrātiskākā, — kalpotājs lielīja, ceļu paļaudams.

Istaba patiesi bija «aristokrātiska», kā teica kalpotājs. Gaiši zilas tapetes, smaga portjera pie durvīm, mežģīņu aizkari, caur kuriem spīdēja tāda pati zila drāna, gaiši zilas mīkstās mēbeles ... Tā šķita ligzda, kas novīta pašā debess zilgmē. Pie sienas zelta ietvarā karājās liels spogulis, kurš, uztverdams savā dzidrajā stiklā telpu, šķiet, vērta to dziļāku un plašāku, no vienas veidoja divas. Zem spoguļa dīvāns, pie tā galds ar gaiši ziliem mīkstiem krēsliem. Koļisniks smagi nosēdās uz viena un ņēmās apskatīt istabu.

— Skaisti, velns parāvis! Skaisti! — viņš teica, smaidīdams ar visu savu plato, sarkano seju.

— Bet kur guļamistaba? — Nataša jautāja.

— Tur, — kalpotājs norādīja uz otru zilu aizkaru, kas slēpa ieeju blakus telpā.

— Paskatīsimies, — Nataša atbildēja kā lielmāte un aizgāja aiz portjeras. Kalpotājs ienesa viņai sveci.

— Nekas, labi, mājīgi, — atgriezusies viņa teica Ko-ļisnikam. — Tikai, mans draugs, gulēt vēl par agru — varbūt padzersim tēju?

— Patvāri, — Koļisniks nokomandēja, un kalpotājs acumirklī izmetās laukā, viņa smagie soļi nodimdēja gaitenī.

— To es, papuci, tāpat vien, — piegājusi pie Koļis-nika un luncinādamās ap viņu, Nataša teica, — lai sulainis nemana, ka neesmu tava sieva.

— O, tu esi apķērīga! — Koļisniks teica un, viegli iekniebis viņas mīkstajā, sārtajā vaidziņā, padraudēja ar pirkstu.

— Ai papuci! Dārgais papuci! — iesēdusies viņam klēpī un iespiedusi krēslā, Nataška glaudās klāt.

— Paskat, kāds velnēns! Paskat, kāds velnēns! — Koļisniks priecīgi sauca, grozīdamies zem Nataškas smaguma, bet viņa purināja to, pliķēja apaļos vaigus, satvēra tā galvu un kvēli un cieši spieda pie savam augstajām krūtīm. Koļisniks juta, cik strauji viņas dzīslās rit asinis, cik nemierīgi pukst sirds. Viņam elpa aizrāvās,'acis dega un spīdēja kā sveces.

1— Rāmāk! Rāmāk! Citādi es tēju nesagaidīšu, — Koļisniks mēģināja atvairīties.

— Ahā, iekveldināju? Iekveldināju? — Nataška priecīgi sita plaukstas un virpuļoja pa istabu.

Koļisniks kā vilks sekoja ar acīm meičas vieglajai gaitai, daiļajām kustībām. Tad, spēji pagriezusies, viņa atkal nokrita tam uz krūtīm.

— Papuci! Mīliņais papuci! — viņa čukstēja drebošā balsī. — Ai, ja es būtu tava meita! Vai tu mīlētu mani? Nē, negribu būt meita, gribu būt tava sieva. Tik jauniņa un daiļa, bet tu tāds sakārnis... Ap mani jaunieši barā vien tītos, es ietu visur, bet tu sēdētu mājās.

— Nekā nebija! — Koļisniks teica. — Šito gribi? — un piebāza viņai pie deguna savu lielo dūri.

Viņa visā spēkā iesita tam pa roku un atlēkusi iebrēcās:

— To tu parādi savai sievai.

— Sieva tālu, — Koļisniks atbildēja.

— Vai viņa ir dzīva?

— Dzīva.

— N. pilsētā? — un Nataša nosauca pilsētu, kur dzīvoja Koļisniks.

— Kā tu to zini? — viņš jautāja.

Viņa sāka plaukšķināt un smiedamās teica:

— Tu domā, es tavu sievu nepazīstu? Es visus pazīstu. Vai es tam Procenko šodien labi neatcirtu?

— Tad tu arī Procenko pazīsti? — Koļisniks brīnījās vēl vairāk.

— Gan Procenko, gan Rubecu, gan Knišu. Visus jūs, velnus, pazīstu kā savus piecus pirkstus.

— Kā tu vari pazīt?

Viņa sāka nevaldāmi smieties un atkal metās veco ņurcīt.

Koļisniks tusnīdams atkāvās, taču viņa kā velna pilna gan atlēca no tā, gan atkal pielēca klāt un glaudās kā suns, kas sen nav redzējis savu saimnieku.

Sulainis ienesa patvāri, un viņa aprimās. Kamēr tas nolika traukus un rosījās, viņa bija rāma un kā cienīga dāma staigāja pa istabu, tikai paslepen draiski raudzījās uz Koļisniku ar savām melnajām acīm.

Sulainis aizgāja. Viņa sāka rīkoties: uzlēja tēju,

pārskaloja un slaucīja glāzes. Mazās, tuklās rociņas sārtie pirksti kā pelēni skraidīja un ņirbēja Koļisnika acu priekšā.

— Nu, kā tu viņus pazīsti? Kas tu tāda esi, no kurienes, ka visu tā zini? — Koļisniks jautāja.

Viņa it kā nedzirdēja šos jautājumus. Mazliet uzmetusi lūpu un skalodama glāzi, Nataša klusā sīkā balsī dungoja jautru dziesmiņu: — Trallalā! Trallalā! Tral-lalā! — viņa trallināja, piebalsodama glāzes tinkšķiem, un viņas balss saplūda ar smalkā stikla džinkstoņu.

— Es gribu vīnu. Vīnu.

— Kāpēc tad neteici?

Un viņš, satvēris zvanu, sāka apdullinoši zvanīt. Sulainis atsteidzās.

— Vīnu! — Koļisniks pavēlēja.

— Sarkano, — viņa nočukstēja, tam blakus stāvēdama. Man garšo ar tēju.

Koļisniks izrīkoja, piebilzdams:

— Labu, vecu. Un labu rumu arī.

— Es domāju, ka tu nedosi, atteiksi, — viņa laipni teica, kad sulainis aizskrēja.

— Tev? — Koļisniks iesaucās. — Prasi visu, ko vēlies, visu tev došu, ko vien spēju.

— Labiņais! — viņa čukstēja, tam piekļaudamās.

— Tu domā, es esmu skops un nenovīdīgs kā citi? Vai tā? Tik ļauni nav. Kas par to, ja mužikam pelēki svārki.,.

— Patīk man braši vīri! — viņa sāka jautri triekt. — Kas ir nauda? Pelavas, par kurām mēs iegādājamies sev vajadzīgo. Tikai vienu nevar dabūt: cilvēku pēc sirds patikas. Labāk simt draugu nekā simt rubļu. Tāpat arī es. Cik daudz visādu mantu nav izgājis caur manām rokām! Bet kur tā ir? Vienam iedevu, citam pasviedu. Bet pašai nekas nav palicis. Viss, kas bijis, vējā palaists. Un tomēr dzīvoju.

— Nu, es tik ātri nepalaidīšu, — Koļisniks viņu pārtrauca. — Paldies muļķa paniem, ka mani izvēlēja par locekli, tagad varu mierīgi nomirt. Ja vairs neizvēlēs, nospļauties: Jautrais Kakts un divi tūkstoši desetīnu ikviena mūžam pietiks. Nebūšu zemstē, saimniekošu mājā.

— Tu nopirki Jautro Kaktu?

*— Nopirku.

*— Tas ir, to, kas netālu no Marjanivkas?

— To. Kā tu zini Marjanivku?

Viņa tikai nopūtās. Sulainis atnesa vīnu, rumu, nolika un izgāja. Nataška lēja glāzēs tēju.

— No kurienes tu visu zini? Vai esi no tās puses?

— Daudz zināsi — ātri vecs paliksi, — viņa atbildēja, pasniegdama viņam tēju pusē ar rumu.

— Jaunāks tā kā tā nekļūšu. Ak! Kaut gadu divdesmit varētu nomest, — viņš nopūtās un strēba tēju.

— Kas tad būtu?

— Kas būtu? — Koļisniks, atņēmis elpu, atbildēja. — Tas, ka šo glāzi izdzertu tukšu vienā rāvienā, bet tagad jāstrebj sīkiem malkiem.

— Cik bēdīgi! — viņa iesmējās, dzerdama savu tēju.

1— Bēdīgi gan, turklāt vēl tu tik stipru esi ielējusi.

— Man arī nav vājāka.

— Kas nu tev — samazgas.

— Nogaršo! —un viņa pielika tam karotīti pie mutes. Viņš iestrēba, nošmaukstināja lūpas.

— Ko, vai garšo? — viņa jautāja, acis zibinādama.

— Tīrās samazgas. Labāk pagaršo manu.

Viņa pasmēla karotīti un norijusi satvēra seju ar abām rokām.

— Vai dieniņ! — viņa tūliņ iesaucās. — Dzīva uguns!

— Ahā! Vai nobaudīji? — viņš smējās, ar karotīti tēju maisīdams.

Nataša ātri sāka dzert no savas glāzes. Tēja pusē ar vīnu kā dzīvības ūdens dzesēja uguni, .kuru mutē un krūtīs bija sakūris ruma malks. Nataša ātri, bez atelpas dzēra to, bet tad satvēra un uzreiz izdzēra visu glāzi.

— Vai tā vajag dzert? — viņa jautāja, glāzi apgāzusi.

— Dūšīga meita! — Koļisniks uzteica, vērodams, kā viņas seja pamazām pietvīkst, kļūst sārta un baltie, tuklie vaigi iekvēlojas, acis iedegas, sāk mirdzēt. — Ne aci nepamirkšķināja.

— Es vēl dzeršu, — viņa lielījās. Un atkal mazliet ielēja tēju, bet vīnu vairāk nekā ifepriekš. Ar karotīti strēbdama, viņa kļuva arvien sarkanāka; šķita, vīns, izplūzdams pa dzīslām, nokļūst zem plānās ādas un no

turienes raugās ar tik jauku, svaigu sārtumu. Ne vien seja — kvēloja arī kakls, rokas, visa viņa kvēloja, acis degtin dega, meta dzirkstis, mēle bija mīksta, lāgā neklausīja, un baltie zobi it kā lipa pie lūpām.

Koļisniks skatījās, kā skurbums pārņēma meiču, un smējās.

— Nu, pastaigā pa vienu dēli, — viņš teica.

— Tu domā — es nevaru? Nē? Tad paskaties! — un, sveci satvērusi, viņa to nolika uz grīdas. Tad, pacēlusi īsos svārkus vēl augstāk, sāka iet.

— Skaties nu! — paraudzījusies pār plecu, viņa iesaucās.

Viņš ieraudzīja Natašas slaidās kājas, sniegbaltos ikrus. Viņam aizrāvās elpa, acīs iekvēlojās plēsīgas ugunis. Bet viņa sīksīkiem solīšiem skraidelēja pa istabu. Koļisniks visu redzēja kā miglā, kā tumsā, balsnīja un ņirbēja tikai viņas kājas. Viņš sēdēja, acis iepletis kā ūpis, kluss un nekustīgs, bet viņa, viegla un ātra, virpuļoja apkārt. Pēkšņi viņa pieskrēja klāt un kā nopļauta iekrita tieši rokās. Seja bija nobālējusi, acis aizvērtas, vienīgi zilās dzīsliņas deniņos pietūkušas pulsēja un drebēja. Koļisniks mēģināja Natašu piecelt, taču nejaudāja: viņa bija smaga kā sieksta.

— Ko, vairāk tika? — viņš jautāja, noliecies pār viņas seju, ieskatīdamies aizvērtajās acīs. — Muļķīte!

Koļisniks saudzīgi to pacēla, saņēma pie vidukļa un aizvilka uz dīvāna. Viņa smagi nogāzās uz tā, no vaļējām lūpām plūda smaga, karsta elpa.

Viņš ilgi noņēmās, kamēr nolika tā, lai ērtāk būtu gulēt. Kā tēvs, kā vecākais brālis viņš aprūpēja meiču, iznesa no guļamistabas spilvenu, pabāza zem galvas un pats nosēdās blakus. Kā balts lilijas zieds, kas ievīstīts melnā lakatā, viņa bāla gulēja, melnajā tērpā iežņaugta. Uz baltās pieres spīdēja saltas sviedru lāses, augstās krūtis strauji cilājās kā cilvēkam, kam trūkst elpas: spēji paceļas, it kā sastingst, tad nodreb un noplok.

Ilgi Nataša gulēja nekustīgi, tad nopūtusies atvēra acis un pameta visapkārt baigu skatienu.

— Vai! Man apreiba galva, — viņa teica un atkal aizvēra acis.

— Apreiba? Tu taču esi piedzērusies! Kāda velna pēc vajadzēja tik daudz dzert? — viņš bārās.

Nataša tikai grozīja galvu.

— Cik nu es izdzēru? — viņa pēc brītiņa atkal sāka runāt, pavērsusi uz to jau piesārtušo seju, vienīgi acīs vīdēja nogurums. — Vai tik vien gadījies izdzert? Ar mani tā vienmēr notiek, ja par daudz sāku virpuļot. Kāds ārsts teica, ka es no tā nomiršot.

— Daudz viņi sajēdz, tie tavi ārsti? — viņš noburkšķēja, atkal paņēmis savu neizdzerto glāzi.

— Kā ne, viņiem taču jāzina. Viņi taču mācījušies.

— Mācījušies, lai ļaudis krāptu.

Uz brīdi viņa apklusa, iegrima domās, tad atkal atsāka:

— Kas tikai tos nemāna?

—■ Ko tad?

— Ļaudis. Viens krāpj mani, otrs citu, trešais vēl kādu. Krāpj katrs, kā nu māk. Bet, lai nu kam, mums, bēdu māsām, tiek visvairāk.

— Nu, ja gadās nokļūt jūsējo rokās, beigas ir.

— Ir tādas, ir. Taču vai viņas tādas piedzimušas? Jūs paši tās esat tādas pataisījuši. Piekrāpjat un izmetat cilvēku uz ielas kailu un basu. Ko viņām darīt? Diedelēt — kauns, zagt — grēks.

— Bet strādāt? — Koļisniks jautāja.

— Strādāt? Bet ja nu jūs cilvēkam esat tik gauži nodarījuši pāri, ka viņš ne vien strādāt nespēj, bet nejaudā arī pasaulē skatīties.

— Netici.

— Netici? Kā lai netic, ja sirds tiecas uz viņu, pukst viņam, ja katrs viņa vārds šķiet dzīva patiesība?

— Tukši vārdi vien.

— Tas jau ir tas ļaunums, ka tukši vārdi. Bet, ja ikviens teiktais vārds būtu patiess, tad arī nebūtu tik grūti dzīvot. Un, ja nu mēs tā esam krāptas un ne vienu reizi vien, tad ne tikai svešam, pats sev arī vairs neticēsi. Visu, kas vien tas labākais, to noglabāsi dziļi jo dziļi. Un tad pa galvu pa kaklu var mesties virpulī. Tu domā, laba dzīve mūs uz to spiež? Vai man viegli dejot tāda priekšā, kuram ne virsū nespļautu, kur nu vēl skatīties! Un ir tādi, kas galīgi apdzērušies dara visādas nelietī-

tības: parādies viņam kaila ... Gribot negribot arī pašai jāpiedzeras un bez prāta jāpaliek. Ak! Ja tu zinātu, cik rūgti mums klājas! Ja tobrīd blakus būtu dziļa upe, uz galvas mestos iekšā tās saltajā un tumšajā dzīlē. Kas mēs esam? Vai mēs esam cilvēki? Vienīgi cilvēka izskats palicis, bet dvēsele un sirds noslīcināti vīnā, iemīdīti neizbrienamos dubļos. Vai zini ko? Tu esot nopircis Jautro Kaktu. Ņem mani pie sevis. Aizved uz turieni. Es godāšu tevi kā tēvu, pielūgšu kā dievu. Varbūt, ja tur padzīvošu, pieradīšu pie citas dzīves. Ņem! — un, satvērusi tā resno, sarkano roku, pieplaka pie tās ar karstajām lūpām un sāka kvēli skūpstīt.

— Bet kas tu tāda esi, — viņš brīnīdamies vaicāja, — ja zini Jautro Kaktu un arī visus pilsētniekus?

Viņa paskatījās uz Koļisniku, paslējās augšā un sāka steidzīgi atpogāt savu tērpu. Āķīši nošņirkstēja, tā viņa steidzās. Atpogājusies viņa izvilka no mazas, sānos iešūtas kabatiņas papīrīti un pasniedza viņam. Tā bija pase ar Marjanivkas dzimtcilvēka Kristīnes Pilipa meitas Pritikas vārdu.

— Tad tu esi Kristīne? — viņš jautāja, izlasījis un pagriezies pret to. Viņa jau gulēja, no atpogātās kleitas raudzījās smalks krekls, zem kura vīdēja viņas augstās krūtis, viena maliņa bija pavērusies un atsegusi balto miesu. Meiča klusēja, it kā jautājums neattiektos uz viņu, tikai neatlaidīgi skatījās. Augstās krūtis, melno, kaistošo acu ciešais skatiens vīrieti apdedzināja.

— Bet kāpēc tevi sauc par Natašu? — viņš jautāja, atkal ieskatījies pasē.

— Tā pieņemts, visām mums dod citus vārdus.

— Kriste ... Kristīne? ... — viņš atkārtoja, raudzīdamies papīrā un pūlēdamies kaut ko atcerēties.

— Vai atceries Zagņibidu? — viņa jautāja.

— Tad tu esi tā? Tā pati Kriste, kas dienēja pie Zag-ņibidas? Kura, kā stāstīja, esot nožņaugusi viņa sievu?

— Cik viegli tā runāt, — gandrīz vai raudādama, Kriste atbildēja.

— Es zinu, ka tas meli. Pēc tam tu strādāji pie Ru-beca. Pilsētā paklīda baumas, ka jūs esot saplēsušās ar saimnieci Procenko dēļ.

Kriste tikai smagi nopūtās.

— Neatgādini man viņu. Lūdzu, neatgādini. Tas mani vēl tagad kā ar uguni dedzina, kā ar nazi griež. Tur sākās manas nedienas. Tik laimīgi un jauki bija sākumā ... — viņa žēli stāstīja. Tad saslējās, it kā kas būtu iedzēlis, un iekliedzās: — Tu zini, es šodien ar pūlēm novaldījos, lai nepiespļautu viņam acis, kad viņi glūnēja uz mums pa logu.

Krekla podziņa attaisījās, apkakle pavisam pavērās, kļuva redzamas viņas augstās, it kā marmorā veidotās krūtis, apaļais, pilnīgais kakls. Šķiet, to visu viņa nemaz nemanīja, seja dega naidā, acīs kvēloja dusmas.

— Bet tas, bet kas tas tev tur ir? — Koļisniks, sīku smiekliņu smiedams, jautāja un pastiepa rokas. Kriste nepretojās. Kad viņš to apskāva, viņa vēl ciešāk piekļāvās un klusu čukstēja: — Manu sirmo balodīt! Piederu tev ar miesu un dvēseli, tikai ņem mani pie sevis.

— Labi, labi, — smagi elsdams, viņš atbildēja un, kā mazu bērnu satvēris, uz rokām ātri ienesa tumšajā guļamistabā.

ill

Nākamajā vakarā Štemberga dārzā sanāca vai visa pilsēta — paskatīties uz brīnumu — daiļo koklētāju, taču Nataškas tovakar nebija. Viņas nebija arī citu vakaru.

— Kur tā skaistule palikusi? — jaunkundzes jautāja saviem kavalieriem.

— Nav viņas. Nez kur pazudusi. Varbūt aizbraukusi.

— Žēl, neiznāca viņu redzēt.

— Pagaidiet, mēs pajautāsim saimniekam.

Un daži jaunskungi devās pie saimnieka uzzināt par Natašku.

Viltīgais ebrejs tikai grozīja galvu, šmaukstināja, sirdīgi kasīja bārdu. Beidzot, kad viņam pārāk jau mācās virsū, viņš neizturēja un iesaucās:

— Ai, ja jūs zinātu, cik daudz man klapatu ar viņu! Cik daudz klapatu, cik daudz klapatu!

Pristavs Knišs pajautāja, kāda tad ebrejam bijusi noņemšanās ar Natašku. Tas pastāstīja, ka atbraucis

Koļisniks un lūdzis, lai paklusām atdod Natašku viņam. Ebrejs sacēlis traci, bet citu neko nav varējis izdarīt kā atņemt viņai visu apģērbu.

— Un Nataška palikusi pie Koļisnika?

— Pie viņa. Tagad dzīvo kaila, kamēr uzšūs kreklus, tērpus, — Knišs smējās.

— Vai patiesi kaila?

— Kā māte dzemdējusi. Bet Koļisniks skatās uz viņu un priecājas par krāšņajiem apveidiem, — Knišs smējās.

— Še tev nu bija Koļisniks! Redz, ko dara večuks! Tiec tu viņam līdzi. Nesen nopirka muižu par trīsdesmit tūkstošiem, bet nu laikam ierīko harēmu. Tas dienests nu gan ir ko vērts!

Un par Koļisniku pilsētā paklīda nelabas baumas: esot sazadzies zemstes naudu, būvēdams tiltus un aizsprostus, nopircis muižu. Lūk, kas tagad iegūst kungu mantu, kas par kungiem taisās. Sīkstās rokās nonākusi manta, no tām neizrausi. Lūk, no kā veidojas mūsu aristokrātija.

Baumas par muižu, kas maksā trīsdesmit tūkstošus, nevienam nedeva miera. Par to tērgāja gan paputējuši muižnieķeļi, gan kungi, gan iestāžu sīkmaņi un pat lieli muižnieki. Tā nedeva nevienam miera, bija iedūrusies kā atskabarga. Lūk, kur aiziet mūsu labums! Kā tad ne: dzimtļaudis atņemti, naudu, ko par tiem deva, pārskaitīja parādu nomaksai. Esam palikuši bez strādniekiem un bez naudas. Ko lai iesāk ar pliku zemi? Būtu jel bankas ierīkojuši, kur pret ķīlu varētu dabūt naudu. Vajag taču darbarīku. Nav...' nekā nav. Esam nolikti uz zemes kā vēži. Tiec nu galā! Pagadīsies kāds amatnieks, tirgonis, ebrejs, kam nauda, un visu tam atgrūdīsi,» kungi spriedelēja savā starpā.

Bet visvairāk šķendējās Lošakovs — gvardes rotmistrs, garais, plecīgais Lošakovs ar sarkano seju, ,šis brašais gvards, kura kvēlajos skatienos toreiz, kad viņš jauns un neprecējies bija pārnācis mājās no dienesta, apsvila ne vienas vien jaunkundzītes vājā sirsniņa, ne viena vien kā muļķe klīda apkārt nobēdājusies un nošļukusi; sastapušās ar tādu skaistuli, ne viena vien kundze lādēja savu likteni, ka pasteigusies sevi saistīt ar laulības saitēm, un tik labprāt stiepa pretī savas maigās rociņas jaunā Lošakova sārto un tuklo lūpu kvēlajiem skūpstiem. Un viņš bija liels šādu skūpstu meistars. Jautrs, runātīgs, brašs dejotājs — viņš kā tauriņš lidinājās pa apriņķi no viena muižnieka pie otra, un, lai kur parādījās, visi viņu uzņēma ka savējo. Un viņš ar saprātīgu un cienīgu valodu apbūra gan jaunu muižnieku, gan vecu tēvu un māti un tad kā zirņus bārstīja savus skūpstus kā jaunai dāmai, tā maigai jaunkundzei. Taču tas bija sen. Tagad Lošakovs kļuvis citāds. Viņš ir precējies, viņam ir bērni, viņš ir cienījams ģimenes galva un godājams pilsonis. Viņu jau trešo reizi izvēlē par apriņķa muižniecības maršalu, un tagad viņš ievēlēts par guberņas maršalu. Lošakovs augstu uzkāpis. Nu viņš ir liels kungs, draudzējas ar gubernatoru. Šis vīrs var nodarīt lielu postu tādam tārpiņam kā Koļisniks, jo vairāk tāpēc, ka abi ir no vienas puses un viens otru labi pazīst.

Laikam jau tāpēc Koļisniks kļuva tik priecīgs, kad paklīda baumas, ka par guberņas muižniecības maršalu gribot vēlēt Lošakovu. Viņš jau arī agrāk, satikdams Lošakovu, vienmēr to bija sveicinājis un gan šā, gan tā centies sasaistīt valodas ar kungu, it kā nemaz nezinātu, ko Lošakovs par viņu visiem klāstīja. Tagad Koļisniks, kur vien varēja, bazūnēja:

— Labs cilvēks. Taisnīgs. Un ar galvu! Viņš nu gan muižniecībai ko labu izdarīs. Sen bija laiks! Sen laiks!

Un nu, kad kļuva zināms, ka Lošakovs patiesi ievēlēts, Koļisniks kopā ar muižniekiem devās to apsveikt.

— Arī Koļisniks atnācis! — Lošakovs skaļi teica kaimiņam, plecus paraustījis.

Bet Koļisniks, it kā neko nedzirdējis, iznāca priekšā un sacīja:

— Sen mēs to gaidījām, jau agrāk teicām, kaut jel mēs savējo redzētu par galvu. Tagad esam sagaidījuši. Apsveicu jūs kā zemstes loceklis un vēl vairāk kā mūsu apriņķa iedzīvotājs. Cienījams vīrs saņēmis pēc nopelniem! Lai dievs dod redzēt jūs vēl lielākā godā!

Lošakovs pasmējās, piegāja pie Koļisnika un pastiepa viņam roku. Tas gandrīz nobučoja kunga tuklo roku, kad ieraudzīja to savā sarkanajā un baigajā ķetnā.

— Kā veicas zemstes druvā? — Lošakovs jautāja, viltīgi smīnēdams.

— Pamazām, jūsu ekselence, pamazām velk vezumu mūsu zemstes zirdziņš un velk arvien uz priekšu. Ja vien nepaklups pie kāda sabrukuša tiltiņa. Tad mēs visi kopā metīsimies šo tiltiņu lāpīt.

«Tas nu gan ir blēdis, lai arī zemnieks,» — pauda ap-ķārtstāvošo kungu acis. «Zina, kam ko sacīt, kur kas jarunā.»

— Kā tad, kā tad, esmu dzirdējis par jūsu nerimtīgo darbošanos, — Lošakovs smējās.

— Par manu, jūsu ekselence? Kāda nu tā mana! Tas ir zemstes darbs, jūsu ekselence! Mēs visi kopā: kur viens nejaudā — citi palīdz. Lai veselība mūsu priekšsēdētājam — pats mierā nedzīvo un citiem arī snaust neļauj. Teic, jāattaisno vēlētāju cerības, jākalpo sabiedrībai, cik vien spēka. Un kalpojam arī. Zināms, gadās jau arī nomaldīties, — kā saka, nekļūdās tikai tas, kas neko nedara. Var jau būt, dažiem šķiet, ka mēs taisām lielas kļūdas — dievs to zina. Visiem neiztapsi. Drīz būs sapulce — visi redzēs, ko esam darījuši un kā strādājuši. Un tad katrs saņems pēc nopelniem. Kā saka — cik katrs garu virvi būs nopelnījis, tik tam arī nomērīs.

Visi acis vien ieplēta, klausīdamies Koļisnika drošo valodu. Bet šis kaut jel pamirkšķinājis: pogo kā lakstīgala pavasarī dārziņā. Tad pieliecās pie Lošakova un klusu teica:

— Jūsu ekselence! Man ir mazs lūgums pie jums.

— Kāds? Ar prieku izpildīšu, ja vien varēšu.

Koļisniks mirkli vilcinājās. Lošakovs saprata, ka tas

viņam divatā vēlas ko teikt, un, paņēmis savu apmeklētāju pie rokas, paveda sānis.

— Jūsu ekselence! — Koļisniks iesāka. — Mēs jūs ne vien cienām, bet arī mīlam. Mums ir bijusi izdevība ne vienu reizi vien jūs skatīt zemstes sapulcē kā runasvīru, kā zemstes locekli, kurš pirmais norādījis kā uz mūsu kļūdām, tā uz mūsu jaunajiem pienākumiem. Tagad, kad jūs kļūsiet guberņas maršals, jūs mūsu sanāksmēs būsiet priekšsēdētājs. Tas ir liels darbs! Jums vairs nebūs laika pirmajam uzsākt tās cīņas, kuras jūs tik veiksmīgi vedāt. Tas mums liels zaudējums. Tāpēc kā bijušo zemstes darboni mēs jūs gribam pagodināt ar mielastu. Pieņemiet mūsu ielūgumu. Nevis kā Jūdass, bet ar skaidru sirdi mēs jūs aicinām uz mūsu nelielo banketu. Būs mūsu locekļi, viens otrs no vadoņiem, dažs mūsu novadnieks, lielākoties pašu ļaudis. Laipni lūdzam, — Koļisniks teica, zemu palocījies.

Tiesa, Lošakovs augstprātīgi pieņēma šo ielūgumu. Pateicies par negaidīto pagodinājumu, viņš teica, ka nemaz nedomājot pamest darbu zemstes druvā, ka viņa darbs tagad kļūšot vēl lielāks un grūtāks, jo nākšoties taču zemstes intereses saskaņot ar muižniecības interesēm, un viņš ar prieku vienā otrā vietā piekāpšoties, lai tikai būtu panākumi. Un, vēlreiz pateicies, viņš pastiepa Koļisnikam roku. Koļisniks, zemu paklanījies, pagriezās un izgāja laukā.

— Apbrīnojams vienkāršības apvienojums ar lietiš-* ķīgu un veselu saprātu! — Lošakovs teica, Koļisniku

pavadījis un atgriezies pie sabiedrības.

— O, Koļisnikam ir kaut kas aiz ādas, — kāds piezīmēja.

— Jā, viņam piemīt sava daļa viltības, — Lošakovs atbildēja. — Tomēr tādi ļaudis zemstei vajadzīgi.

Neviens uz to neko neatbildēja, vai nu būdami vienis prātis ar savu maršalu, vai arī nevēlēdamies runāt pretim. Drīz vien saruna novirzījās uz citu pusi, skarot citus jautājumus. Lošakovs, acīm redzot, apmierināts, staigāja pa istabu un runājās gan ar vienu, gan ar otru muižnieku.

Bet Koļisniks? Koļisniks brauca savos greznajos ratos, iejūdzis ērzeli, kas maksāja septiņsimt rubļu, un viena laidā raustīja grožus, šmaukstināja un skubināja to: — Nu, nu, kumeliņ, pieliec soli un uzrauj to vezumu, kur pienākas. Nevis auzas — tīru zeltu bēršu silē, ja izvilksi. — Un ērzelis, galvu iecirtis un lokā liekdams priekšējās kājas, kā bulta traucās ar Koļisniku pa pilsētu.

— Pieliec soli! Pieliec! Priekšā daudz raižu, darba nav mazums! — Koļisniks mudināja vienā laidā.

Un patiesi — todien viņam bija daudz skriešanu. No Lošakova viņš aizdrāzās pie sava priekšsēdētāja. Pateica, ka bijis pie Lošakova un apsveicis to. Tad

izgudrēm piebilda, ka muižniecība rīkos pusdienas, būtu vērts arī zemstei pagodināt tādu vīru. Priekšsēdētājs tikai piebalsoja. Kā tad, vajadzētu, vajadzētu. Tikai uz kā rēķina? Uz zemstes rēķina ne visai ērti.

— Ko tur uz zemstes rēķina! Tai jau tāpat daudz izdevumu. Bet, lūk, ko es teiktu, ja mans vārds kam der. Nesen es nopirku sev zemīti — nu, pusmuižiņu! Gribētos šo pirkumu apslacīt. To varētu izdarīt zemstes goda mielasta veidā — es arī nežēlotu vienu otru simtu.

— Ak tā? — priekšsēdētājs vaicāja. — Tad gatavojieties.

— Jūs esat ar mieru? Es arī Lošakovu ielūdzu. Palūdziet arī jūs. Tikai sakiet, ka zemste viņu pagodina.

— Labi, labi! Jums nu gan ir gaiša galva, — priekšsēdētājs iesaucās.

— Kādreiz bija, — Kojisniks atbildēja. — Bet tagad, jo vecāka jo stulbāka.

No priekšsēdētāja Koļisniks aizdrāzās pie locekļiem. Tur viņš teica tieši, ka priekšsēdētājs licis viņam rīkot Lošakovam mielastu, un ielūdza uz to.

No turienes Koļisniks devās uz veikaliem, lai uzzinātu cenas, iepirktos un izdarītu pasūtījumus. Pazīstams bodnieks pastāstīja, ka nesen no viņa iepirkuši veselu vērša vezumu visādu produktu.

— Kam to?

— Muižnieki Lošakovam rīko mielastu. Visu uz turieni.

— Un kad tas būs?

— Sestdien.

Koļisnikam to tikai vajadzēja. Jau no Lošakova mājas iznākot, viņš par to vien domāja, kad vislabāk sarīkot pacienāšanu. «Tagad vēl tikai ceturtdiena,» Koļisniks rēķināja, «piektdiena ... Sestdien muižnieku pusdienas. Nu, tad svētdien mūsējās... Viena aiz otras. Vareni. Lai notiek.»

Un Koļisniks arī pasūtīja krietnu vezumu ēdamā. Tad viņš devās pēc dzērieniem: ņēma visdārgākos un vecākos vīnus un dažādus šņabjus: dubultos, angļu, admirāļu, ceļinieku, pudelēs, lielās un mazās pudelēs, lācīšos, krūkās un karafēs, rumu, konjaku... «Vīnā noslīcināšu velna bērnus,» viņš domāja, pārskatīdams garu sarakstu

ar visādiem dzērieniem. «Tā arī iznāks: sodi savu ienaidnieku ar viesmīlību.» Un pie šās domas viņš pēkšņi sajuta, kā deg un smeldz sirds, it kā grēmas gremztu pakrūti. Viņam žēl kļuva naudas, kuru izdod par to visu. «Nav mazā summa trīssimt rubļu, un dod dievs, ka ta būtu puse. Bet ja nu velna muižnieks piekrāpj un neatnāk? ... Labāk nedomāt, rauj viņu nelabais! Reiz nu esmu sācis, tad arī jāizdara līdz galam.»

Un viņš trieca zirgu projām no veikala. Todien viņam vēl daudz iznāca nobraukāties. Pie maiznieka, pie miesnieka, jāsalīgst pavārs — nevis kaut kāds, bet tāds, kas zina visus kungu untumus. Gandrīz līdz pašam vakaram Kojisniks šaudījās pa pilsētu, un grūtsirdība viņu apņēma arvien vairāk un vairāk.

— Kur tu tik ilgi kavējies, papuci? — Kriste viņu saņēma uz sliekšņa, koši ģērbusies jaunajās drēbēs: blūzes baltās piedurknes izrakstītas jaukām puķēm, oranžie svārki vai liesmām deg, vienīgi dārgais samta ņieburs tumšs, tomēr arī to bagātīgi sedza zelta monētas un dažādu krāsu kakla rotas. Ziedu vainagā sārtā, baltā Kriste tik mīļi raudzījās ar savām melnajām acīm, ka arī akmens sirds neizturētu, skatot tādu daiļumu. Bet vai Ko-ļisnika sirds bija tik cieta?

Meiču ieraudzījis, viņš nodrebēja. Acumirklī pazuda nesenais īgnums, acis iedegās priekā, drūmo seju gaišāku vērta viegls smaids.

— Ai, ai, ai... palūk, kā izrotājusies mana meitiņa, — viņš jautri bārstīja ātru smiekliņu. — Bet es kā muļķis skraidu pa pilsētu un mērdēju savu meitiņu badā. — Un, piegājis klāt, viņš skaļi nobučoja Kristi.

— Kur biji? Saki — kur biji? Aizskrēji pie kādas citas? Skaistāku meklēji? — viņa taujāja un kā apīnītis tinās tam apkārt un smaidīja kā sārta puķe.

— Kā muļķis naudu šķiedu! Nezināju, kur to likt, un tāpēc pilsētā izdāļāju katram pretimnācējam.

— Kāpēc? Labāk meitiņai būtu māju nopircis. Nelielu mājiņu ar dārzu. Un tāva meitiņa tur dzīvotu kā kanārijputniņš un vīterotu, savu sirmo tētiņu gaidīdama.

«Varbūt tā arī izdarīt?» viņš nodomāja.

— Pirkšu, pirkšu, tikai ne tūliņ. Ļauj kaut elpu atvilkt.

Piespieduši pie sienas tavu tētiņu. Gatavojies uz banketu. Drīz būs.

— Kāds bankets?

Koļisniks visu izstāstīja Kristei.Tad smaidīdams teica:

— Tu man esi laba, paklausīga meita, izdarīsi, ko lūdzu. Lošakovs ir liels kungs — daudz ko iespēj un sen jau uz mani nikni noraugās. Ja viņš ieradīsies, pārvelc viņu manā pusē. Ja to izdarīsi — nopirkšu tev lepnu māju un ne ar vienu vien — pat diviem dārziem.

— Sit saujā! — viņa iesaucās un atliecās. Acis viņai mirdzēja, seju rotāja smaids, ar katru mirkli viņa kļuva arvien skaistāka un dižodamās it kā teica: raugies un priecājies... Vai pasaulē ir kāds, kas varētu pretoties manam daiļumam? ... Vai tavs Lošakovs to spēs?

Svētdienā pie Koļisnika dzīvokļa cita pēc citas pieturēja karietes, rati, no tiem kāpa laukā dažādi kungi un devās tieši uz parādes durvīm, pie kurām stāvēja līdz šim pilsētā neredzēts brīnums: milzīga auguma šveicars ar prāvu zizli rokā, brokāta cepuri galvā, ar zelta tresi nošūtiem garsvārkiem mugurā. Pret visiem viņš ieņēma miera stāju, pavicināja zizli, it kā godu atdodams, un ielaida pa atvērtajām durvīm. Ļaudis bija saskrējuši noraudzīties šai brīnumā, tā ka visa iela abās malās bija stāvgrūdām pilna, ne garām nevarēja tikt.

— Kad tevi nelabais! Ko viņš tur dara? — strādnieki brīnījās, noraudzīdamies, kā šveicars kustina zizli.

— Pavicina, pavicina deguna, priekšā un tad laiž iekšā.

— Viņš grūž tiem pie deguna, sak, palūkojiet, pēc kā ož! — kāds teica, un viss bars sāka smieties.

— Tā nu gan ir ceremonija! Ne pēc mūsu paražām. Tā esot tikai Maskavā. Koļisniks nav vis ar pliku roku ņemams. Viņš ir pirmais vīrs pilsētā, — spriedelēja turīgie amatnieki uzņēmēji, kuri tīšuprāt bija atnākuši paskatīties, kā viss norisinās.

— Nu, kāda velna pēc jūs te esat saskrējuši un bolāt acis? — atskanēja no Koļisnika dzīvokļa pa atvērto logu.

— Vāķieties projām, kamēr neesat aizdzīti.

— Pats runā. Pats. Redzējāt? Redzējāt? Sarkanu purnu un tik sirdīgs.

— Kāds pats?

— Kas tad cits — Koļisniks.

— Oho! Vai sen tas bija, kad tu ar zivīm un sasmakušu gaļu tirgojies?

— Kā tad. Aizmirsis. Tagad, redz, liels priekšnieks.

— Ziniet, ko? Lai neiekultos nepatikšanās, labāk izklīdīsim. Vai mums jāskatās, kā kungi trako.

— Kam netīk, lai iet. Mēs gan kaut reizi pavērosim kungu dzīres.

— Tā vien, ka jums acis nepiespļauda.

— Nekā nebija!

Daži gāja projām, bet to vietā sanāca citi. Pieblīvējas pilna iela — ar pūlēm tikai varēja tikt cauri.

— Izklīst! Izklīst! — nez no kurienes uzradās policisti un sāka izgaiņāt ļaudis.

— Kāpēc jāizklīst? — pretojās tie, kas bija ieturējuši pusdienu un uztaisījuši dūšu. — Ej pats, ja tev vajag.

Policisti mācās virsū, ļaudis neklausīja. Sakas kautiņš. Tad uzreiz nez no kurienes ieradās ugunsdzēsēji un no abiem ielas galiem ar šļūtenēm sāka laist baram virsū ūdeni. Visi pajuka, kur kurais. Pēc pusstundas kaut jel viena dzīva dvēsele būtu palikusi uz ielas. Neviens tagad vairs neskatījās pa logu iekšā, neviens vairs netraucēja dzīrotājus ne ar labu, ne ar ļaunu skatienu.

Dzīrošana gāja vaļā pilnā sparā. Lielie galdi vai lūza no ēdieniem un dzērieniem. Dzeramais virknējās dīvainās pudelēs, krūkās, karafēs, — saules stari visādās krāsās laistījās dzidrajā šķidrumā. Ēdamais bija salikts uz sidraba šķīvjiem un visai vilinoši ikvienam uzsmaidīja caur stikla vākiem. Kungi staigāja no viena galda pie otra, saskandināja glāzes, šķindināja šķīvjus, klaudzināja ar nažiem un dakšiņām; mutēm un zobiem bija darbs, dažs gandrīz vai aizrijās ar pīrāgu, cits kā dzirnakmeņos ar zobiem mala gardos kūpināto zivju skrimšļus, šur tur skaļi tērgāja, citur smējās. Kungu bija pilna māja: visi maršali ar Lošakovu priekšgalā, visi zemstes locekļi, daudz guberņas runas vīru un Rubecs to vidu. Sastapis Procenko, Koļisniks bija ieaicinājis arī to, un Procenko atnāca. Dzīres bija vareni izdevušas: zemstes pīlāri sastapās ar muižniecības pīlāriem, lai nosvinētu svēto vienību un saprašanos. Gan vieni, gan otri to

klāstīja garās un pārspīlētās runās. Lošakovs pirmais pacēla kausu par zemstes, par tās darboņu veselību. Priekšsēdētājs atbildei pacēla kausu uz dārgo viesu muižnieku veselību, par labākajiem zemstes darbiniekiem. Koļisniks uzdzēra par zemstes un muižniecības sadarbību un vienprātību. Viņa vienkāršā īsā runa patika visvairāk, visi sauca: urā, urā! Par saderību, par saderību! Tad sekoja laimes vēlējumi vieniem un otriem, saskandināšana, šmaukstināšana, brāļošanās. Dzērieni plūda straumēm.

Tas bija pirms pusdienām uzkodu laikā. Bet kā noritēja pašas pusdienas? Visi sasēdās ap garo galdu, goda vietā — Lošakovs, viņam pa labi — visi maršali, pa kreisi — zemstes vīri. Koļisniks piemetās pašā galda galā pretim Lošakovam. Kā mājastēvam un rīkotājam, viņam bieži nācās lēkt augšā un steigties ārā, tāpēc viņš arī aizņēma šo vietu. Vesels bars sulaiņu baltos cimdos iznēsāja smaržīgos, gardos ēdienus. Ikvienam priekšā pa divām pudelēm veca, dārga vīna, ēdiena — palaid tikai jostu vaļīgāk, dzer, cik lien. Un tad nu gan ēda un dzēra! Čala nerima ne mirkli, laimes uzsaucieni bira klēpjiem. Kaut vai lēnais un bailīgais Rubecs — arī tas saskandinājis izdzēra uz novadnieka — šo dzīru rīkotāja veselību. Visi uztvēra tostu. Koļisniks, priecīgs, pietvīcis, kā bikla līgava, saskandināja ar visiem, tencināja, zemu klanīdamies, un lūdza viņu atvainot. — Pirmo reizi mūžā man gadījies uzņemt tik dārgus viesus. Pirmo reizi mūžā, — un aiz priekiem nobirdināja asaru.

— Pēc pusdienām urjāvāt Koļisniku! — pie galda sačukstējās, kad viņš pēc kaut kā bija izsteidzies otrā istabā.

— Lai notiek! Lai notiek! Urjavot!

Nu viņš atkal ienāca. Aiz viņa uz milzīgas sidraba bļodas kā kalnu nesa saldējumu. Tā virsotnē dižojās no grauzdēta cukura izlieti muižniecības un zemstes va-peņi, apvīti ar veselu ziedu klēpi, zem vapeņiem rudzu, kviešu kūļi, āboli, bumbieri, lauku puķes, dārzeņi. Zem tiem zelta burtiem: «Dievs, neliec novārtā!» Galotnē kā

saule mirdz cara kronis, no tā izrisusi lente ar uzrakstu: «Dievs, sargi ķeizaru!» Virs kroņa spožums, kur zeltā laistās: «Zemste — muižniecībai!» Tas bija pavāra mākslas brīnums. Visi guberņas zemstes darboņi bija likuši galvas kopā, lai mielastu vainagotu ar ko sevišķi spilgtu un izteiksmīgu. Un nolēma pasniegt šo saldējuma celtni. Labākais pilsētas pavārs bija pūlējies divas dienas, kamēr uzbūvējis šo brīnumu. Un patiesi panākumi bija lieliski! Tagad nu visi, acis iepletuši, brīnījās. Kad to novietoja uz galda un pasniedza šampanieti, Lošakovs pirmais piecēlās un sāka runu. Puķainos izteicienos viņš visas muižniecības vārdā tencināja zemstes darboņus par to godu, kādu tie viņam parādījuši. «Lai dievs dod, ka zemstes un muižniecības apvienošana dzimtajam novadam par slavu un visai krievu zemei par brīnumiem nepaliktu tikai vārdi, bet piepildītos vistuvākajā laikā un vēstītu pasaulei gudru vīru prātīgus darbus. Urā-a!»

— Urā-a-a-a! — visapkārt nodimdēja, it kā būtu izšauts no lielgabala.

Lošakovs iedzēra no kausa un gaidīja, kamēr iestājas klusums. Sagaidījis viņš gribēja turpināt.

— Jūsu ekselence! — Koļisniks iesaucās no galda viņa gala. — Vai jums trūkst šampanieša? Vai jūsu tosts nav vērts, lai kausu izdzertu tukšu? Cēli vārdi — svēti vārdi, bet jūs tikai lūpas apmērcējāt. Par tādu runu spainis jāizdzer, nevis viena glāzīte. Urā!

— Tiesa! Tiesa! — visapkārt sauca. — Urā-ā-ā!

Kausi strauji tukšojās. Visi izdzēra. Izdzēra arī Lošakovs. Atkal piepildīja. Šoreiz piecēlās valdes priekšsēdētājs un, pateikdamies dārgajiem viesiem, izdzēra uz Lošakova veselību. Vēl kāds piecēlās. Atkal uzdzēra. Vēl un vēl. Šampanietis iesitās galvā, atraisīja meles. Galdarunas sekoja cita citai. Sākumā ieturēja kārtu, pēc tam gāja juku jukām. Vienā galā dzēra par vienu, otrā kliedza, lai dzer par ko citu. Kāds izmeta no rokām kausu un saplēsa, cits nogrūda šķīvi, un tas skanēdams nokrita uz grīdas. Troksnis, skaļi smiekli kā ebreju skolā.

— Atvainojiet, kungi! — Koļisniks sauca, zemu klanīdamies un likdams saprast, ka pusdiena beigusies.

— Varbūt viss nebija, kā vajadzīgs. Varbūt kādam nebija pa prātam. Atvainojiet, paldies jums!

Krēsli rībēja. Visi piecēlās un metās tencināt Koļis-niku. Dažs diezgan skaidri izteica pateicību, citiem mēle neklausīja un tie pateicās ar bučošanos, citi tikai grīļojās, pie rokas turēdamies.

— Lūdzu, kungi, kamēr šeit uzposīs, ieejiet otrā istabā uzpīpēt.

Otra istaba, tikpat plaša kā ēdamzāle, ar mīkstām mēbelēm, laipni smaidīdama, saņēma viesus, kad uz to atvēra durvis. Visi sanāca tur un tvēra pēc papirosiem, cigāriem, kas kastītēs virknējās uz galdiem. Viesi apsēdās un sāka kūpināt. Pēc brītiņa aiz dūmiem logi nebija redzami; šais mākoņos dzirdēja vienīgi pieklājīgu tērzēšanu, smieklus, bet no ēdamistabas atskanēja pārstumto galdu dārdi, trauku šķinda — sulaiņi uzkopa telpu.

— Varbūt kāds vēlas saspēlēt preferansu vai arī uz beigām izdzers kādu glāzi punša? — Koļisniks jautāja.

Daudzi pielēca kājās un sauca: — Jeralašu, preferansu, vintu, bakarā! — galdi atkal rībēja, un viesi, sadalījušies nelielās grupās, atsēdās sist trumpas.

Lošakovs saposās mājup.

— Jūsu ekselence! Varbūt arī jūs kādu partiju izspēlētu? — Koļisniks jautāja.

— Jūs taču zināt, ka esmu kāršu ienaidnieks. Jūtos noguris, — Lošakovs atvadīdamies atbildēja un aizgāja.

Koļisniks devās viņam līdzi, kaut ko pa ceļam klāstīdams. Gaitenī viņš apstādināja Lošakovu.

— Jūsu ekselence! — viņš atkal to uzrunāja. — Varbūt jūs mazliet atpūstos? Un tad pavadītu ar mums arī vakaru. Es jums istabu sagatavoju — ne mušiņa tur jūsu mieru netraucēs.

Lošakovs pastāvēja, padomāja.

— Nē, — viņš atteica.

— Nu, vismaz paraugieties. Jūsu ekselence! Uz vienu brītiņu. Paskatīties taču var, nekāda nelaime nenotiks. Tikai paskatieties.

Mazliet iedzērušo Lošakovu viņš paņēma zem rokas un aizveda pa gaiteni. Pašā viņējā galā tālajā kaktā viņš pagrūda ar kāju durvis un ieveda Lošakovu nelielā, grezni uzpostā istabā. Tās logi izgāja uz dārzu: platlapu

kļavas un kuplas liepas tiecās pa atvērtajiem logiem iekšā. Lēna vēsmiņa klaiņāja pa telpu, kurā valdīja vēsa, zaļa puskrēsla. Nelielo istabiņu divās daļās dalīja zaļgana drāna. Koļisniks ieveda Lošakovu un tūliņ atrāva aizkaru. No turienes kā zebiekstīte iztecēja koši sapostā Kriste un gribēja aizmukt.

— Stāvi! — Lošakovs iesaucās, satverdams viņu savās skavās.

Koļisniks aizvēra priekškaru un uz pirkstgaliem izgāja no istabas, aizdarīdams aiz sevis durvis.

Saule rietēja. Tās spožie stari tērpa zemi sārtā gaismā. Iekšā dzīvot netikās. Gribējās iziet dārzā, svaigā_gaisā. Koļisnika viesi cits pēc cita izklīda. Vieni uz māju atpūsties, otri — pastaigāties. Palika tikai Procenko un Rubecs. Ar tiem kā ar seniem paziņām sēdēja Koļisniks un dzēra. Procenko sūca vecu, garšīgu vīnu, Rubecs atveldzējās ar stipru, saldu tēju, kā Koļisniks dēvēja punšu, bet pats mājastēvs tempa šņabi. Procenko bija kaļķa bālumā un neprātīgi bolīja acis. Brīžiem viņš uzsāka cildenu runu, tad, to pārtraucis, pievērsās jokiem. Rubecs, vienos sarkanos un baltos plankumos, vicināja ar roku un grozīja galvu. Koļisniks, sarkans kā ienācies arbūzs vai vārīts vēzis, uzvilka uz zoba gan vienu, gan otru un tukšoja glāzīti pēc glāzītes. Viņš dzēra uz viesu veselību, uz viņu sievu un mazo bērnu veselību. Šķita, nebūs ne gala, ne malas šiem tostiem, nebūs ne gala, ne malas dzeršanai.

— Oh-ho-ho, — notvēris mirkli, kad Koļisniks apklusa, Procenko nopūtās. — Nu jau drīz arī sapulce.

— Man par to nospļauties! — Koļisniks iesaucās. — Vai gribat, es jums parādīšu zvēru?

— Kādu zvēru?

-— Pavisam" neredzētu — aizjūras zvēru. Iesim.

Un, paņēmis pie rokas Procenko un Rubecu, viņš vilka tos sev līdzi.

Ne jau pati eju,

Mani vestin ved ...

Koļisniks dziedādams gāja pa gaiteni. Nu viņš pagrūda kādas durvis, kuras ar troksni atvērās līdz galam vaļā, tad otras un vienā rāvienā iegrūda Procenko un Rubecu

nelielā istabiņā. Saules stari, izlauzušies cauri biezajai lapotnei, zelta plankumiem rotāja sienas un grīdu. Garš staru kūlis ņirbinājās pa savandīto gultu, kuras aizkars bija atrauts vaļā. Gultā vienos kreklos gulēja Lošakovs un Kriste.. Viņš dusmīgi vērās ienācējos, bet Kriste, piespiedusies pie viņa, tikai šķelmīgi blisināja savas skaidrās acis.

— Ko jums vajag? Ko jūs meklējat? — Lošakovs uzbrēca, ieraudzījis, ka ienācēji kā sastinguši stāv pie sliekšņa.

No Lošakova uzkliedziena viņi atlēca atpakaļ. Taču durvis bija aiztaisītas un tās kāds pieturēja no ārpuses. Procenko sāka klaudzināt.

— Nu, vai redzējāt? Atvērt durvis? — Koļisniks jautāja. Viņa acis sadūrās ar Lošakova nikno skatienu.

— Ak, atvainojiet, jūsu ekselence! Mēs nācām aplūkot, vai jums mierīga guļa. Tie ir mani labi paziņas, mani novadnieki, neko nebaidieties, — viņš piebilda, parādīdams uz Procenko un Rubecu, kuri kā zaķi izšmauca pa atvērtajām durvīm. — Atvainojiet, dieva dēļ! — viņš paklanīdamies teica un aizvēra aiz sevis durvis.

— Nu, vai redzējāt zvēru? — Koļisniks jautāja.

Ak Konstantin Petrovič, Konstantin Petrovič! Grēka tu nebaidies, — Rubecs teica, galvu grozīdams.

— Kas nu tas par grēku, Anton Petrovič. Turklāt vēl astoņdesmit gadu vecumā ...

— Bet kas tas par zvēriņu ar skaidrajām acīm? — Procenko jautāja.

— Nepazināt? Lapsiņa! īsta lapsiņa. Pagaidiet vien, izvadīs viņa brālīti vilku un pati atnāks šurp.

— Bet Lošakovs ir liels pārgalvis! — Rubecs nebeidza brīnīties. — Kāds jaunībā bijis, arī vecumdienās palicis. Sieva... bērni... No tāda laba nav ko gaidīt.

— Tu, sābri, neķērc kā vārna. Kāda mums tur daļa: tu neko neesi redzējis, neko neesi dzirdējis, — Koļisniks viņu brīdināja.

— Ne jau par to. Es ne par to, — Rubecs taisnojās. — Es par to, Kost ja, ka nu tu esi ellē: tu esi varen nadzīgs cilvēku iegrūst nepatikšanās un izjokot.

■— Vajag taču tam bļaura kungam rīkli aizbāzt.

— Esi gan pārgalvīgs! Kā likts nokļūsi Sibīrijā.

— Arī tur ļaudis dzīvo! — Koļisniks atbildēja. — Labāk iedzersim! Iedzersim uz mūsu jaunā pāra veselībām! Urā! — un iedzerdams viņš uzsauca, ka visa istaba noskanēja.

— Bet kas tā tāda bija? — Procenko neatlaidās.

— Ai, cik nepacietīgs! Pagaidi, pats redzēsi! Ar savām acīm skatīsi. Pavei! Kungs brauc projām! — viņš iesaucās, raudzīdamies laukā pa logu, gar kuru ormaņa ratos aizdrāzās Lošakovs.

— Ahā! Zina runcis, kā taukumu apēdis. Tu bēdz? Neizspruksi vis no manām rokām! — viņš tam nopakaļ padraudēja ar dūri. Tad pagriezās, grīļodamies pastāvēja un iebrēcās, ka visa māja noskanēja: — Ei, meitiņ! Meitiņ!

— Kas ir, papuci? — tālumā atskanēja smalka sievietes balss.

— Nāc šurp pie manis! Nāc, manu bērniņ! — atkal Koļisniks sauca pa visu māju.

— Kas ir, papuci? — uz sliekšņa stāvēdama, atsaucās jauna, glīta meitene, tērpusies košā tautas apģērbā, un, svešus ieraudzījusi, samulsa, pietvīka.

— Vai redzi, Anton, Kristi, kura kādreiz_ pie tevis dienēja? Vai redzat? — pret Procenko pavērsies, Koļisniks jautāja.

Kā viens, tā otrs, acis iepletuši, raudzījās uz skaisto meiču. Bet viņa tikai uzmeta tiem viltīgu, degošu skatienu, sasita plaukstas, iesaucās: «Vai dieniņ! ...» — un izmetās laukā.

Trešajā dienā pilsētā paklīda baumas par dzīrēm un Lošakova godināšanu. Ļaudis sačukstējās, ko katrs ēdis, cik katrs izdzēris. Kuri kungi atvesti mājās, kuri paši rāpus aizrāpojuši, bet, nonākuši pie Lošakova, galvas vien nogrozīja. Gatavais velns tas Koļisniks — tādu kungu izāzējis. Redzi nu!

— Melšas vien būs! — citi neticēja. — Lošakovs sen uz viņu zobus trin. Pagaidiet tikai! Sanāks sapulce, viņš to aprīs ar visiem zābakiem.

Sapulce sanāca un neticīgie paši savām acīm redzēja, cik Lošakovs bija glaimīgs ar Koļisniku, kā sarokojās

ar to nevis lepni, kundziski, bet draudzīgi, runājās, jokoja, lai gan Koļisniks tāpat kā agrāk bija pazemīgs un pieklājīgs.

Kad sāka apspriest pārvaldes darbu un viens otrs ņēma tās locekļus uz grauda, Lošakovs klusēja. Kad uzstāja viņam, viņš negribīgi atbildēja: «Kaut gan līdz šim lielus darbus no viņiem neesam redzējuši, taču neticēt pašu ievēlētajiem arī nevar.» Un ar šiem vārdiem visiem aizbāza mutes.

— Nu, vai dabūjāt? — Koļisniks, uzsitis Rubecam uz pleca, pie auss jautāja.

Tas pārsteigts paskatījās uz Koļisniku un nobijies atvirzījās kā no nelabā.

IV

Septiņu verstu attālumā no Marjanivkas atradās Jautrais Kakts, neliels ciematiņš ar dižu kunga namu kalnā un zemnieku mājelēm, kuras kā sargi to apstāja lejas pusē, raudzīdamās tumša, liela dīķa ūdeņos. Kalna otru pusi aizņēma kupls dārzs, kas pa ieleju aizstiepās gandrīz vai līdz biezajam mežam. Simtgadīgi ozoli, gariņ garas melnās papeles, platlapu kļavas un tumšzaļas smaržīgas liepas kā apburti bruņinieki stāvēja šai mežā, stiepdamas uz visām pusēm platus, ar biezu, necaurredzamu lapotni segtus zarus. Vietu vietām starp vecajiem kokiem no apakšas uz augšu stiepās jaunaudze, tievi un šmaugi kociņi, alkdami brīves un saules gaismas, lai saņemtos un pārspētu savus vectēvus. Plašajos laukumos irbenāju un lazdu krūmi lokanos zarus lieca līdz pašai zemei. Vijas un apīņi bija ietinuši tos savās garajās stīgās, kas, vērīgi raudzīdamās augšup uz simtgadīgajiem bruņiniekiem, meklēja tuvāko zaru, lai, satvērušas to, vienā rāvienā pa stumbru uzskrietu augšā līdz tai kuplajai galotnei, kur ērgļi savijuši savas ligzdas.

Biezais, jaukais mežs! Ap to un pāri tam brīvē staigā, virpuļo vējš, saule silda galotnes, bet dziļumā — vienmēr klusums, vienmēr zaļa ēna un vēss nokrēslis. Tur, jauno zaru biezoknī, iemājojis vesels bars put-

neļu: ķivuļi ķivina, un ceplīši bārsta savus virr-bum-čikr ūbeles dudina skumju dziesmu, vālodzes sasaucas, dzeguzes skaita gadus, zvirbuļi apdullinoši čivina, bet lakstīgalas svilpo un pogo, ka skan viss mežs. No tālienes atplūst ērgļa klaigas, stārķis klabina savu knābi, pūce vaid un smejas kā jukusi, kramšķina krauklis, bet kukaiņu vanadziņi kā tauriņi lidinās virs zariem, spiegdami žēlabainu bada dziesmu ... Mežs čalo ka dzīvs tūkstoš veidos, tūkstoš balsīs.

Priecīga, brīnišķīga vieta! Labāka, zīmīgāka nosaukuma nekā Jautrais Kakts tai nevarētu izdomāt. Senatnē tā bijusi kņazu ligzda, kur viņi auguši un no kurienes izlidojuši pasaulē, tagad tā ar brīvlaišanu sākusi putēt un nīkuļot. Vecais Baratovs, uz mūžu slēdzis savas lūpas un acis, atstāja to jauno dēlu priekam, taču tie izklīda pa galvaspilsētām. Klusās tāles un netraucētais miers, acīm redzot, ne visai vilināja jaunos Baratovus, un viņi, tēvu apglabājuši, ātri vien aiztrauca atpakaļ uz turieni, no kurienes bija atlidojuši. Jautro Kaktu pameta likteņa varā. Bez kopšanas, bez pieskatīšanas tas sāka putēt laukā. Akmeņiem izliktie, smiltīm apkaisītie celiņi aizauga ar ceļmallapām; pils priekšā, kur brīnišķīgās dobēs auga vel brīnišķīgākas puķes, saviesās nezāles un dadži un raudzījās tās kādreiz skaistajos, tagad pa pusei izdauzītajos spoguļstikla logos. Negaisi, lietavas un neganti vēji bija noplucinājuši pašu pili, šo senās greznības un dzimtlaiku ļaunuma simbolu; tā stāvēja kalnā un biedēja ciemata bērnus ar savu drūmč izskatu. Naktīs tajā klaigāja pūces un apogi, ka visa apkaime skanēja, bet ļaudis stāstīja, ka tie esot velni; starp iedzīvotājiem klīda baigi nostāsti par visādiem mošķiem, raganām, vilkačiem un citiem nešķīsteņiem, kas tur mājojot.

Koļisniks no tiem nenobijās, pirkdams no Barato-viem Jautro Kaktu. Taisnību sakot, viņu pievilka nevis greznā pils, bet meža simtgadīgie ozoli, kurus viņš varēja izmantot zemstes vajadzībām un tādējādi atgūt naudu, ko bija izdevis par piecsimt desetīnām aramzemes ap pili. «Muiža ir vērta trīsdesmit tūkstošus,» viņš domāja. «Zeme tur ir laba, auglīga. Tai

tagad krietna cena — bez piecdesmit rubļiem desetīnu nedabūsi, un, ja arī par piecdesmit, tad zeme vien jau maksā divdesmit piecus tūkstošus. Mežam un ciemam paliek pieci tūkstoši. No pils, ja to nojauc, ķieģeļus var iegūt par kādiem trim tūkstošiem, turklāt pārvaldnieka nams pavisam vēl jauns, virtuves, staļļi, siltumnīcas, klētis — viss mūra... Mežs iznāk par baltu velti. Bet par to, ja tikai ar prātu rīkojas, ne divdesmit pieci vien var ieņemt. Muiža iznāk par desmit tūkstošiem. Tas ir — divdesmit rubļu desetīna. Velns parāvis!» Koļisniks priecīgi iesaucās un nebaidījās Ba-ratovam samaksāt par Jautro Kaktu zemstes naudu. Vienu gan viņš baidījās — ka tikai zemstes sapulcē ienaidnieki viņam neiegriež. Valodas par šo pirkumu arvien auga un vairojās. Visi kliedza: palūk, kā rīkojas ar zemstes naudu. Tas Koļisnikam ne vienu reizi vien lika stingri un grūti padomāt. Tagad, kad sapulce laimīgi bija garām, kad, pateicoties mielastam un Kris-tei, Lošakovs ne reizes nepieminēja šo pirkumu, — Ko-ļisniks atkal atdzīvojās, it kā no jauna piedzimis šai pasaulē.

— Manu putniņ, kanāriņ, — viņš pieglaimojās Kristei. — Kad pienāks vasara, es tevi aizvedīšu uz tādu vietu, kāda tev ne sapņos nav rādījusies. Padomā tikai: kalns, uz kalna dārza biezoknī nams, vienā pusē dīķis, otrā — mežs. īsts vēris — milzīgs, lekns. Tur var skraidīt kaut vienos krekliņos vai arī gluži kails — neviens tevi neredzēs, varbūt vienīgi apsveiks dziedātājputni.

— Un vai lakstīgalas tur ir? — Kriste mīlīgi jautāja.

— Gan lakstīgalas, gan dzeguzes, gan ķivuļi. Kādu putnu tur tikai nav!

Kriste kā neprātīga uzlēca kājās un, plaukstas sizdama, sāka skraidīt pa visām istabām.

— Dieviņ, dieviņ! — viņa sauca. — Liec man nogulēt visu rudeni un ziemu, lai es nemanītu, kad pienāks pavasaris. Kad atmostos — lai laukā būtu jau ziedonis! Vai arī pārvērt rudeni pavasarī! Citādi pārāk ilgi vēl jāgaida. Ak kungs, cik ilgi! Pienāks rudens lietavas, dubļi būs līdz acīm. Migla ietīs pasauli — ne elpu nevarēs atvilkt. Sēdi istabā un skumsti. Un priekšā vēl ziema: sniegs, sals. Un atkal

jādzīvo pa māju, degunu laukā bāzt nedomā, citādi nosaldēsi. Tikai tad pavasaris. Ak kungs, cik ilgi!

— Muļķīte mana! Esam ilgi gaidījuši, cik nu vairs palicis.

— Kur ir tā paradīze? Kā to sauc? — Kriste uztraukusies jautāja.

— Tā saucas — Jautrais Kakts.

— Jautrais Kakts. Jautrais Kakts. Tas, kas pie Mar-janivkas?

— Tas pats. Vai zini?

— Esmu dzirdējusi. Tur ir pils. Marjanivkā tādas briesmas stāstīja par to.

— Ko gan nesarunā. Protams, pils ir pamesta. Bez kopšanas drūp kopā.

— Vai tu mani aizvedīsi arī uz Marjanivku?

— Aizvedīšu, meitiņ!

— Es aiziešu uz baznīcu. Satikšu tur savus novadniekus. Viņi mani vairs nepazīs. Bet es visus pazīšu. Tas nu gan būs prieks! Bet ja nu tava sieva ierodas tur un ierauga mūs kopā? Kas tu tāda esi, viņa jautas. Un nogriezīs manu matu pīni, šīs te zīža cirtas!

— Nez ko tu izdomā. Bez manas atļaujas viņa nenāks. Nedrīkstēs. Un dzīvosim mēs tui^ar tevi, kā pirmie cilvēki dzīvojuši. Zini, tā kā Adams ar Ievu. Kaili... — Un Koļisnikam iekvēlojās acis kā ogles.

— Ai, ai vecīši, vecīši, no jums visas nelaimes ceļas! — Kriste valšķīgi bārās.

Koļisniks piespieda viņu sev klāt un ar savam biezajām lūpām garšīgi nošmaukstināja uz piesartuša vaiga.

Iestājās rudens: lieti, miglas, neizbrienami dubļi. Kriste visu laiku bija dzīvojusi pa māju^ sēdēja un aiz gara laika izšūdināja kreklus. Satamborēja gan sev, gan Koļisnikam. Taču kaut jel viens cilvēks būtu atnācis, ar ko pārmīt vārdu. Reiz pie Koļisnika darīšanās atskrēja Procenko. Kriste paslēpās. Viņi ilgi kaut ko pārrunāja. Procenko pat iekarsa.

«Šķiet, viņš kļuvis vēl skaistāks,» Kriste domāja, raudzīdamās pa durvju spraugu.

Vakarā pie tējas iznāca arī Kriste, pats Koļisniks pasauca. Tēju dzēra visi kopā. Pie galda Procenko

daudz runāja — stāstīja tādus vien jocīgus gadījumus. Kriste skaļi smējās, bet Koļisniks tikai saīdzis raudzījās uz viņu.

— Tu pārāk daudz šodien smējies, — viņš teica, kad Procenko bija aizgājis.

— Un tad?

— Nekas. Vai neesi uztīkojusi veco apmainīt pret jaunu? Pielūko!

Kriste uz to neko neatbildēja, vienīgi nosolījās nerādīties, kad būs Procenko. Tā viņa arī darīja.

Reiz Koļisniks pats pamanīja, ka viņa nav iznākusi, teikdamās nevesela. Koļisniks nopriecājās. «Laikam jau tie jaunie būs sariebuši,» viņš nodomāja.

Kriste sagaidīja svētdienu, skaisti saposās un izgāja. Uz ielām milzums ļaužu, kust un ņudz kā stropā bites.

Kriste bija uzvilkusies melnu, ar pelēku karakulu apšūtu kažoku, galvā uzlikusi pelēku karakula cepurīti. Sals bija nokrāsojis sārtu viņas jau tā svaigo seju, gluži kā mākslinieks uzzīmējis sārtus apļus uz tuklajiem vaigiem. Kriste ir tik daiļa, apaļīga un svaiga kā sārta oga baltu ziedu vidū. Lai kas nāk pretī — nevar ne acu novērst.

— Kas tā tāda? Kas ir šī svešā? — visu laiku viņa dzirdēja, ejot gar ļaužu baru.

— Tā taču ir Koļisnika piegulētā ja.

— Ak šī, vai? Oho! Skaista gan, velns rāvis!

Jaunu kundzīšu un meiteņu barā Kriste pamanīja

Procenko. «Redzēsim, vai pazīs?» viņa nodomāja un devās tieši uz viņu. Procenko gāja pa vidu un kaut ko stāstīja, jaunkundzes jautri smējās, un tas viņu vel vairāk iekvēlināja. Kriste nāca arvien tuvāk, jau daudz acu melnu uzacu ielokā vērās viņā. «Kas tā tāda?» viņa sadzirdēja klusus čukstus. Šai brīdī Procenko paskatījās. Šķiet, pērkona grāviens tā nespētu izbiedēt un pārtraukt jautro tērzēšanu kā šī negaidītā satikšanās. Kā bulta viņa skatiens pārslīdēja Kristei un novērsās.

— Tev auksti? — viņš pajautāja gaišmatainai sievietei, kas gāja ar viņu zem rokas.

Šī sieviete kaut ko nočiepstēja, un viņi pagāja garām. Kriste soļoja viena pa ielu uz priekšu, tad, no-

griezusies citā, lēni devās mājup. Laukā tumsa, sals pieņēmās, tumšzaļajās debesis iedegās skaidras zvaigznes, gar ielām spīdēja lukturi. Čala pamazām aprima, varēja dzirdēt tikai retus steidzīgu gājēju izsaucienus. Kriste gāja lēni, nesteigdamās. Viņa bija dusmīga. Palūk, mājās gatavs rokas laizīt, bet, kad uz ielas satiek, novēršas. Saprotams, viņš ar kundzēm pastaigājas, un kas es esmu? ... Koļisnika piegulētāja — un vairāk nekas . . Aiz skumjām viņai sažņaudzās sirds. Galvu nokārusi, it kā būtu ko pazaudējusi, viņa bēdīga vilkās uz mājas pusi. Un pēkšņi:

— Sveiki! Pastaigājaties? — un Kristes priekšā kā no zemes izauga Procenko. Viņa klusēja.

— Vai Konstantins Petrovičs mājā? — Procenko atkal jautāja.

Kriste dusmīgi paskatījās uz viņu.

— Ko jūs man uzmācaties, kad esmu viena pati? Ko jums no manis vajag? — viņa nelaipni atbildēja. — Vai jums vēl nepietiek mana jaunavas goda?

— Jūs ļaunojaties, ka es nesasveicinājos ar jums uz ielas? Tur bija mana sieva. Un jūs parādījāties tik negaidīti — kamēr apķēros sveicināt, jūs jau bijāt garām.

— Es tikai vienu vēlos zināt: ko jūs gribat no manis?

Procenko kaut ko mala par agrākajiem laikiem, kas

bijuši tik jauki un tik ātri pagājuši.

Kriste bija priecīga, ka dzīvoklis tuvu. Viņa uzlēca uz lievenēm un visā spēkā parāva zvanu. Atvērt izsteidzās pats Koļisniks.

— Sveicināti, Konstantin Petrovič! — Procenko laipni Jteica.

— A, tas esat jūs?

— Pavadīju, lūk, viņu, — Procenko teica, ar roku norādīdams uz Kristi, kura skriešus uzskrēja pa kāpnēm augšā. — Tagad eju mājup. Uz redzēšanos.

— Pie velna! — Koļisniks klusu nolamājās, aizslēgdams viņa priekšā durvis.

— Kur tu noķēri to vējagrābsli? — viņš sirdīgi jautāja Kristei, ienācis istabā.

— Vai es zinu, ko viņš piesienas? — ne mazāk nikni viņa atbildēja.

Koļisniks, uzacis saraucis, paskatījās Kristā un norūca :

— Pielūko man, nedomā pīties ar vējagrābšļiem, ātri vien izsviedīšu no mājas.

Visu vakaru Koļisniks bija nelaipns un nerunīgs. Kriste arī klusēja. Melns kaķis bija pārskrējis pār ceļu un izjaucis to saderību, to laimīgo mieru, kāds valdīja viņu starpā un ko Kriste jau sen nebija baudījusi. Un viņa visvairāk dzīvē tīkoja mieru un saticību. Kad viņa iedomāja savu pagātni, to, kā liktenis viņu bija trenkājis pa visām malām kā no koka norautu lapu,— viņai sirds sastinga no Koļisnika draudiem.

— Tētuk! Tu dusmojies uz mani? Cik tu esi ļauns! — viņa glaimīgi iesāka, kad gaisma bija nodzēsta.

Un Kriste pastāstīja visu, kas todien atgadījies. Kā sastapusi Procenko, kā tas viņu nav sveicinājis un kā atkal saticis pie dzīvokļa.

— Tikai nemelo! — Koļisniks mīlīgi atbildēja, spiezdams viņu pie sava resnā auguma.

Pēc šā gadījuma Kriste nozvērējās vairs neiet pastaigāties. Viņa dzīvoja pa māju un gaidīja pavasari, kad ziedēs puķes un salapos koki.

Togad pavasaris kā par spīti aizkavējās. Lieldienas jau vairs nebija tālu, bet sniegs ir nedomāja kust, dienas gan bija skaidras un saulainas, taču naktīs sala. Tikai pēc lieldienām sākās lieti un laiks apmetās silts. Gluži kā ar slotu triju dienu laikā aizslaucīja sniegu, saplauka vizbulītes un vijolītes. Šie agrā pavasara pirmie ziedi tā iepriecē sirdi un reibina dvēseli kā skurbs dzēriens. Vieglu skumju apņemtas, domas drūzmējas galvā, aiznes tālu tālu, tai laimīgajā pasaulē, tai laimīgajā malā, kāda ir tikai sapņos un kādu cilvēkam ne mūžam neiznāk skatīt.

Arī Kriste sāka domāt par braucienu uz Jautro Kaktu. Dzīvoklis viņai šķita tik šaurs un smacīgs, pilsēta putekļaina un netīkama. Viņa tiecās brīvē, plašos laukos, pār kuriem vienīgi vēji rotājas un saule bārsta zelta starus, viņa ilgojās pēc plašām pļavām, kuras sedz zāle kā ar zīda paklāju, viņa ilgojās pēc ēnas pilnām, kuplām birzīm, pēc tumšiem, bieziem mežiem,

kuri zilgmo tālē. Tur, tai plašumā, svaigajā lauku gaisā viņa staigātu brīva kā putns, atpūstos zaļās birztalas maigajā ēnā, smeldama spēkus jaunām gaitām. Un Marjanivka? Dzimtā mājiņa, kur viņa bija izaugusi... kas ar to noticis? Un draudzenes, ar kurām bija dalījusi priekus un bēdas, kur tās palikušas? ... Kristei elpa aizrāvās krūtīs, kad viņa to visu atcerējās... Visu, ak kungs, pacietīšu, izturēšu, tikai aiznes jo ātrāk mani uz to paradīzi! — Kriste lūdzās celdamās un guldamās.

Dienas gāja pēc dienām, sākumā siltas un mīlīgas, bet tad karstas un smacīgas.

— Tētiņ! Kad tad mēs brauksim?

— Drīz drīz, — viņš atbildēja.

Pavasarī viņam bija sākušies visādi steidzami darbi, vai nu vajadzēja sēdēt kantorī, vai braukāt pa apriņķiem. Kristei vienai pašai kā apmātai gadījās pa nedēļai nodzīvot mājās.

Aizbraukt izdevās tikai maijā. Koļisnikam bija jābrauc uz N. apriņķi tiltus taisīt un aizsprostus labot. Laiks bija lietains.

— Gribi, brauksim?

— Gribu, gribu! — Kriste priecīgi sauca. Un nākamajā dienā viņa agri saposās. Cik laimīga bija Kriste, pēc tik daudz gadiem ieraudzīdama bezgalīgos laukus, kurus krustoja un šķērsoja garas tīruma strēmeles, nelielas ēnainu mežu skupsnas, ciemus, kas visi bija tik vienādi un līdzīgi viņas Marjanivkai, ka Kriste katru reizi jautāja, vai tā jau nav klāt.

— Vēl tālu! Apniks kratīties, kamēr nokļūsim galā, — Koļisniks atbildēja.

Tikai nākamās dienas vakarā viņi nonāca Marja-nivkā, bet redzēt to neizdevās. Kamēr brauca pa ciemu, Kriste gulēja. Viņa atmodās netālu no Jautrā Kakta.

— Nu tūliņ būs Kakts, — Koļisniks teica, norādīdams uz māju virkni, kas apjoza stāvu kalnu.

— Bet Marjanivka?

— Kāpēc tu gulēji? Nogulēji, mīļā.

— Un neatmodinājāt mani! Ak kungs! — Kriste žēlojās.

— Gan vēl redzēsi. Nav jau aiz kalniem. Labāk apskati Kaktu. — Un viņš parādīja ar roku uz kalnu.

Saule rietēja un no kalna viņējās puses ar purpu-rainu gaismu bija aplējusi kādreizējo kungu namu. Tumši sarkanā pils kalna galā kvēloja sārtās ugunīs, piekājē balsnīja zemnieku mājas, lejpus tām dīķis dega kā gunskurs, atspoguļodams rieta liesmu. Otrā pusē pilij uz leju steidzās dārzs, aiz tā ieplakā pletās tumšs, gandrīz melns mežs, stiepdamies acīm neaptverami tālu, vienīgi tā simtgadīgo koku galotnes pie apvāršņa atdūrās tumšzilajā debess malā. Līkumodams kā čūska, arvien augstāk kalnā vijās ceļš. Nogurušie zirgi jau vairs neskrēja, bet tikko vilka ratus. Un, jo augstāk tie uzbrauca, jo skaistāka ainava pavērās Kristes acīm. Saule kā milzu maizes klaips ripoja vai pa zemes virsu, raidīdama uz visām pusēm tīra zelta staru kūļus; šķita — zeme deg un spožās uguns mēles plandās virs tās, iesniegdamās pašās debesīs. Gravas un ielejas kā tumši plankumi melnēja šajā uguns jūrā, dīķis atspoguļoja savos klusajos ūdeņos visu kalnu ar ciematiņu, bet pa labi roki tumšais meža milzenis jau grima miegā. No ciemata atskanēja ļaužu čalas, lopu maurošana, bet mežā pogoja un izlocīja dziesmu lakstīgalas. Kriste nespēja acu novērst no šā brīnumainā jaukuma. Viņai šķita, tā lēni ieiet nezināmā burvju valstībā.

— Ai, cik te skaisti! — viņa iesaucās, plaukstas sasizdama. — Pieturiet, pieturiet! Es iešu kājām, kā putns uzlidošu tai kalnā.

Un, no ratiem izlēkusi, viņa, cik jaudas, sāka skriet nevis pa ceļu, bet taisni uz augšu. Kalns ir tik stāvs, kājas slīd. Kriste turas pie pērnajiem zāļu stiebriem, rāpjas kā pa pieslietām kāpnēm. No kāju apakšas ar troksni noripo lielas mālu pikas . . . bet viņa tikai traucas arvien augstāk un augstāk, sarkanais tērps tā vien ņirbinās vakara nokrēslī.

— Paskat, aiz priekiem gluži apdullusi! — Koļisniks teica, no Kristes acu nenovērsdams.

Kamēr viņš brauca kalnā, Kriste jau stāvēja tur zaļa laukuma malā un vēroja apkārtni.

Saule bija pavisam norietējusi. Tur, kur tā iegrimusi, pacēlās sārts gaismas stabs, — tā ir, ja noliek sveci aiz sienas: uguns nemaz nav redzama, tikai atblāzma gaiši planda virs tās vietas. Visa rietumu puse tvīka kā kautra meitene. Pār zemi klājās vieglas vakara ēnas. Satumsa arī dīķis, ciematiņš tinās krēslā, balsnīdams ar māju sienām, šķita, tas viss klusu iegremdējās vieglā miglā, vienīgi kalna viņējā pusē dāržs un mežs veidoja melnu, dziļu aizu. Kristei pār muguru pārskrēja viegli drebuļi.

— Ak kungs! Cik jauka, cik skaista ir pasaule! — viņa nopūzdamās teica un devās uz vārtiem pretim Koļisnikam.

— Nokusi, aplamīte? — viņš jautāja, izliekdamies no kulbas.

— Nē, nenoguru, — viņa jautri attrauca. — No kā tad? Tikai sirds stipri sit.

— Nu jā: Daņila nebūtu miris, ja nāve viņu neaizrautu, — Koļisniks smējās.

— Sveicināti, kunga tētiņ! — atskanēja tuvumā, un Kriste atskatījusies ieraudzīja sev blakus mazu, salīkušu večiņu.

— Labvakar, Oriška! Kā klājas?

— Nekas, paldies dievam, kungs. Visu laiku jūs gaidījām. No pilsētas atnāca ziņa — vakar atbraukšot. Visu dienu nogaidījām, bet nekā. Jau nodomājām — kas zina, nemaz vairs nebūs.

— Bet redz — ņēmu un atbraucu. Un nevis viens pats. Lūk, paskaties, kādu skaistuli pie tevis atvedu veseļoties.

— Kas tā tāda ir? — vecā māmuļa jautāja, pieiedama pie Kristes un tieši acīs vērdamās.

— Kāda glītiņa jaunkundzīte, — viņa pasmaidīja. — Sniedziet rociņu, nobučošu. — Un nepaspēja Kriste atjēgties, kad Oriška ar savām sausajām lūpām pieskārās pie viņas apaļās rokas. Kriste pietvīka uguns sarkana no šā skūpsta. Viņai bija tāds kauns, tāds kauns.

— Kur ir Kirils? — Koļisniks jautāja.

— Vai Kirils, kunga tētiņ? Visu dienu nogaidījās, bet pievakarē nez ko aizgāja uz ciematiņu.

— Ko tu mūs turi pagalmā? Ved taču iekšā. Parādi, kādas istabas esi uzposusi šai jaunkundzītei.

— Tpl! Esmu gan dulna. Sāku te ar jums tērgāt un pavisam aizmirsu, ka tas jādara istabā, — vecā teica, pagriezās un kā aizšauta pīle, no vieniem sāniem uz otriem gāzelēdamās, devās uz priekšu.

— Jaunkundzītei es brīnum jauku istabiņu saposu: agrumā saulīte atnāks — apsveicināsies, bet vakarā, pie miera dodamās, atvadīsies. Istaba kā ligzdiņa: gan klusa, gan mierīga, gan jautra. No logiem visa apkārtne kā uz delnas. Gan jau pati redzēsiet, manu jaunkundzīt! — viņa pavērsās pret Kristi un pazuda priekšnama biezajā tumsā.

Kad iededza uguni, Kriste vērīgāk ieskatījās Oriškā: maza, sīka auguma, seja sažuvusi, sakaltusi, mute iekritusi, zods izslējies gaisā, deguns nošļucis lejup, tikai acis kvēloja zem pieres dziļos iedobumos, it kā tur kāds būtu iemetis pa oglei. Nebijis šo acu, Oriška izskatītos tik baiga kā žāvēta varde ar sarukušām kājām. Vienīgi acis jautri spīdēja un vērta jaukāku neglīto seju.

Kriste aizmirsusies raudzījās uz Orišku un šī tāpat vēroja Kristi.

— Ai, cik gan tu esi daiļa, manu jaunkundzīt, — viņa čamstināja bezzobaino muti, — tava sejiņa kā ienācies ābolītis, acis — debesu zvaigznītes, uzacis — kā varavīksnes pār zemi. Laimīgi ir tavs tēvs un māte, kas tevi tik jauku laiduši pasaulē.

— Nav man, vecmāmiņ, ne tēva, ne mātes, — Kriste teica, nezinādama, ko atbildēt.

— Nav? Tad tu, manu dārgumiņ, esi bārene? Ai, rūgts ir bāra bērna liktenis! Bet laikam jau tevi dievs kungs sarga, — vecā tarkšķēja un, piesteigusies piedūrās ar degunu pie Kristes rokas.

— Neskūpstiet manas rokas, vecmāmiņ, — Kriste lūdza, nodrebēdama kā drudzī.

— Nepatīk? Nē jau, nē. Kur nu! Veca, neprotu vairs skūpstīt. Kaut te bijis kāds jauns puisītis ... — un vecā itin dīvaini iespiedzās. Viņas zods drebēja, deguns izslējās. Kriste ieraudzīja plānas, sakaltušas lūpas un bezzobainās mutes melno aizu. Ak dievs! Savu mūžu viņa nekā baigāka nebija skatījusi. Ragana! Iešāvās galvā, un nodrebējusi viņa atkāpās atpakaļ. Bet Oriška stāv, kā stāvējusi, pievērsusi viņai savas caururbīgās acis, muti pavērusi... Vai smejas? Vai tīko viņu aprit? Tad uzreiz, palūkojusies uz resno, nosvīdušo Koļisniku, kurš stāvēja turpat un vēroja Kristi kā runcis peli, vecā sāka ātri ātri:

Ai, cik ļoti nepatīk Man ar veco noņemties ...

Ja būtu tāds jauniņs, jauniņs,

Pa istabu padietu, padietu.

Gluži kā mākonis aizklāja Koļisnika seju: uzacis saraucās, bet acis kā īleni ieurbās vecās neglītajā sejā.

— Paklau, vecā! Ja jau prātu esi izkūkojusi, tad turi mēli aiz zobiem, — viņš dusmīgi teica.

— Nav viņu, nav, kunga tētiņ, — Oriška jautri atbildēja. — Trīsdesmit gadu vēl nebija, kad izkrita. Ja esmu ko lieku pateikusi, atvainojiet. Veca un dumja.

— Tā gan. Ja pati zini, tad nepļāpā. Labāk uzliec mums patvāri.

— Labi, kunga tētiņ. Tas nav grūti. Tūliņ uzlikšu. Piedodiet, lūdzami. — Un klanīdamās viņa kā varde izklunkuroja laukā.

— Neklausies muļķa veceni, ko tā tukšu pļāpā, — Koļisniks pievērsās Kristei. — Veca ragana, savedēja, laikam jau par to zobus pazaudējusi, bet mēle vēl arvien nerimstas.

— Ak, kaut viņas nebijis. Tik briesmīga, ka es pat baidos no tās.

— Nav ko bīties. Arī klausīties nevajag. Ļaudis stāsta — viņa esot ragana, es domāju — prātu izkūkojusi, un tas ir viss ...

— Viņa viena pati visā mājā?

— Nē, ar vīru.

— Un sieviešu vairāk nav?

— Nav.

— Es ar viņu vienu negribu palikt. Nudien, man bail.

— Ja baidies, paņem no ciematiņa kādu meiču, — Koļisniks teica žāvādamies. — Man nez kādēļ miegs uznāca, — viņš piebilda, vēlreiz nožāvājies.

— Tas no ceļa. No kratīšanās. Mani arī it kā šūpotu uz visām pusēm.

— Kaut jel patvāri atnestu ātrāk — tūliņ ietu gulēt. Rīt pie gaismas visu apskatīsim. Piedod, kungs, un žēlo! — Koļisniks teica, trešoreiz nožāvājies un mutei pārmetis krustu.

Patvāris drīz vien bija uzkarsis, un Kriste ātri uzlēja tēju. Koļisniks pēc tējas tūliņ nolikās mazajā istabiņā gulēt. Kriste palika viena. Viņa ņēmās apskatīt savu ligzdu.

Tā bija plaša telpa augstiem griestiem, līdzeni izbalsināta, seši logi, katrā sienā pa trīs, jādomā, dienu te daudz gaismas. Tagad visi logi bija vaļā un vakara vēsums ar nakts tumsu plūda istabā, ko vāji apgaismoja tauku svece. Priekšējā kaktā svētbildes, zem tām galds, visur pie sienām pīti krēsli. Aiz krāsns pie sienas stāv gulta ar mīkstiem pēļiem, baltiem spilveniem. No galda, pie kura sēdēja Kriste, tā tikko bija redzama. «Patiesi, jauka, priecīga istaba,» Kriste nodomāja un uzmeta acis durvīm. Tās bija vaļā, iekšā raudzījās sodrēju melna nakts. Noplūdušās sveces gaismā Kristei likās, ka tur kūņojas kas pelēks.

— Kas tur ir? — viņa iesaucās un uzlēca kājās.

— Tā esmu es, jaunkundzīt! — Oriška atsaucās jau blakus. — Nobijāties? — viņa jautāja un, Kristei acīs ieskatījusies, pasmaidīja ar savu bezzobaino muti.

— Ak, jūs tā esat, vecmāmiņ. Es domāju, kāds svešs, — atžirgdama Kriste atbildēja.

— Es, es. Nebīstieties. Nācu pēc patvāra. Varbūt tur arī man tēja palikusi? Man arī gribas padzerties,— viņa tarkšķēja, ieskatīdamās tējkannā vairāk ar degunu nekā acīm.

— Ir, ir tēja. Ņemiet, vecmāmiņ, un dzeriet. Te būs cukurs.

Vecā ar vienu roku satvēra patvāri un, iemiegusi to padusē, ar otru sniedzās pēc cukura. Kristei šķita — tā nav cilvēka roka, bet vardes ķepa, tik melna un grumbaina, ar asiem kaķa nagiem. Pagrābusi ar tiem krietnu sauju, viņa pazuda priekšnama tumsā. Nepaspēja Kriste ne elpu atņemt, kad Oriška atkal bija klāt un paņēma kanniņu, glāzes.

— Varbūt jums uzpurināt gultu? — viņa jautāja smaidīdama.

— Paldies, vecmāmiņ. Nevajag. Gan es pati.

Oriška pagriezās, lai aizietu.

— Un neko nevajag?

— Neko, vecmāmiņ. Ejiet gulēt, es ari tūliņ iešu.

— Labi. Tikai, lūk, ko. Kam jūs mani saucat par vecmāmiņu? Kas es jums par vecmāmiņu? Nabas saiti es jums neesmu apgriezusi. Vai es jums veca šķietu, ieskatieties labāk, — un, to teikdama, viņa novilka ar savu melno roku pār seju. Kristei it kā būtu kāds pa krūtīm iegrūdis, pa galvu iesitis, ap acīm sametās tumšs, un tikai viena dzirkstele kvēloja kaut kur tālu tālu. Un šai tumsā, viņai likās, blakus stāv neliela auguma meitene, seja kā dūrīte, bet acis kā zvaigznes, un tik patīkami viņa smejas ar tām. Kriste iesaucās, meitene bija pazudusi un blakus stāvēja tā pati vecā Oriška un smieklos drebinājās.

— Ko, vai redzējāt, kāda es vecene? Tāpēc nesauciet mani par vecmāmiņu, bet par Orinu, kā nelaiķis kungs saukāja.

Kriste nobīlī nepamanīja, kad vecā bija izgājusi no istabas. «Ak kungs! Tā patiesi ir ragana,» viņa teica atjēgusies. Un, ātri uzlēkusi, aizvēra un aizbultēja logus, aiztaisīja durvis uz priekšnamu. Gribēja arī tās aizbultēt, bet neatrada nūju. Uztraukusies, visa drebēdama, viņa ātri noģērbās, nopūta sveci un, ielēkusi gultā, palīda zem segas ar visu galvu.

Kluss, tumšs... Pazemē tumšāks nevar būt. Bet Kriste vēl dziļāk ierokas spilvenos, vēl vairāk satinas. Lai gan silta vasara, viņu krata drudzis. Kriste ir nosalusi, visa dreb. Acu priekšā peld dzelteni riņķi, lēkā dzirkstis. Viņa vēl vairāk samiedz acis, un dzirksteles, it kā kāds pūstu ēzē, tā vien šķīst uz visām pusēm .. . Auksti drebuļi skrien pa muguru, dvēseli stindzina pagraba drēgnums. Viņa dzird Oriškas balsi: «Ko, vai sauksi mani par veceni? Kas es par veceni?...» Tad parādās neliela meitene. Kriste pamirst bailēs un pati nemana, kad un kā nosviedusi segas.

Pa istabas sienu kā kaķis skraida gaišs plankums. Tas grib nokļūt uz grīdas un nolec uz krēsla, padrebi-nās, paņirbinās uz tā un atkal aizskrien atpakaļ. «Kas tas ir? No kurienes cēlies? Vai mēness būtu uzlēcis? Jā, jā. Tas ir viņš, kas tur draiskojas un ņirbinās. Palūk, kāds viltnieks, gribēja mani nobiedēt. Pagaidi vien, piecelšos, aiziešu pie loga.»

Un viņai šķiet, ka jau stāv pie loga ... Lejā ieplakā melno mežs, no kalna viņējās puses mākoņiem vien veļas šurp pelēka migla, izklīst starp kokiem un ietin tos kā dūmos. Zeme kūp, bet mēness, pabāzis savus ragus, skaļi smej. «Nu, nu,» viņš teic, «apsedzies un ievīsties. Atnācis tavs atdusas laiks. Ļauj arī man apskatīties. Mani arī gaida un nevar sagaidīt.» — «Kas nu tevi, pusē pāršķeltu, var gaidīt?» no zemes atskan balss. «Nu, paskaties uz pili. Un tagad guli un negrozies,» mēness atbild un uzreiz uzlec pusaršīnu augstāk. Visa ieleja kā ar maisu apsegusies ar biezu miglu. Tā sniedzas jau līdz logiem. Toties virs tās viss tik skaidri redzams. Kriste paskatījās uz pili. Tur pašā smailē uz jumta baigā augstumā stāvēja kaut kas balts un stiepa rokas pēc mēness. Kriste ieskatījās: tā taču vecā Oriška. Viņa, viņa. Vienā krekliņā, izpūrusi.

— Nu, nāc taču ātrāk! Ko šodien tā kavējies? — Oriška jautā.

— Та nelabais viņu zina, — mēness atbild, palēkdamies pusaršīnu augstāk. — Bija pasākuši tādu jezgu un traci, kamēr izlaida. Zina taču, ka nakts ir īsa, vajag apskriet visu zemi, tak nē, uzsākuši dzīres. Sēž, dzer un uzdzīvo.

— Kas tie tādi bija?

Mēness minēja tik jocīgus vārdus, ka Kristei neno-brīnīties. Viņa savu mūžu tādus nav dzirdējusi un drīzāk var mēli samežģīt nekā izrunāt.

— O-o! To klenderi visi pazīst! — vecā atbildēja mēnesim. — Mums arī ir kas jauns.

— Atbrauca gan.

— Kā tu zini?

— Vai tad pēdas nav redzamas? Tikko izlīdu, tā tūliņ ieraudzīju, ka pagalmā siens izbārstīts, zirgi piemēslojuši.

— Atbraukt jau atbrauca. Tikai uzmini ar ko?

— Ar sievu, — mēness atbild.

— Nebūtu brīnums, ja ar sievu. Bet nez kur saķēris tādu jaunkundzīti, ka ne jau nu viņam, večukam, ap to lakstoties.

— Jauna, glīta? — mēness iesaucās.

— Pašā plaukumā.

— Ak sasodīts! Kaut jel vienu aci varētu uzmest! —■ mēness iesaucās un kā vilciņš kādas simt reizes apgriezās uz vietas. Kristei pat acis apreiba.

— Nu, nu! Es tev parādīšu! — vecā padraudēja viņam ar savu saliekto pirkstu. — Redzu, ka jūs visi esat īsti palaidnieki. Šodien, uz viņu paskatījusies, es aplinkus, ar līdzībām nodziedāju dziesmiņu, ka ne jau nu vecam mīlināties ar tādu skaistuli. Bet kur nu! Tā saskaitās, ka saturies. Kā tad — es jau nu šo izbijos! It kā viņš nezinātu, vajag man tikai paaicināt sievu, un aizripos ne vien daiļava, bet arī pats.

— O-o! Tu esi nešpetna! Es tevi pazīstu jau kopš vakarzvaigznes. Pāršķēli mani pušu.

— Bet kam tu tonakt tik pārlieku trakoji? Ja tādus kā tu neapvalda, gals klāt.

— Ko, vai viņi kopā apgūlās? — mirkli klusējis, mēness jautāja.

— Nē, atsevišķi. Viņš slēpj. Pats apguļas mazajā, viņai atdeva lielo istabu.

— Tad varbūt var paskatīties uz viņu? — meness jautāja, viltīgi aci pamirkšķinājis.

— Manis dēļ, paskaties arī! Tikai nedomā lakstoties, citādi sasmalstīšu tev arī purna otru pusi.

Mēness uz vietas apsviedās apkārt un palēcās augstāk. Vēl un vēl.., Un tūliņ pie loga klāt. Istabā kļuva tik gaišs, ka uz grīdas kaut vai adatu atradīsi. Un Kriste jūt — sniedzas pie vaiga spožs stars. Raugās, ieskatās ciešāk — tas vairs nav stars, tās ir bālas lūpas ar melnām ūsām. Šmaukš!

— Redzēju, redzēju! — mēness klaigāja, nolēkdams no loga, un kā bulta aizšāvās pie vecās.

— Nenoturējies vis! Kaut reizīti nošmaukstināji, — vecā pukojas un satver viņu pie abiem ragiem! Tad — žvikt no jumta! — un nu tikai lēkšus vien projām pa miglas virsu. Gluži kā jauna meiča, kas virpuļo, slidinās pa ledu, tā vecā ragana, mēnesi pie ragiem

satvērusi, drasē virs miglas. Gan kā bulta aizšaujas tieši projām, tad uzsāk pietupu danci, tad kā viesulis virpuļo uz vienas vietas, tad ienirst pelēkā bezdibenī, tad iznirst, iesmejas un tā ņemas vienā laidā ... Mati viņai kļūst arvien garāki, kuplāki, melnāki... Seja pietvīkst, pieplūst asinīm, krekls kļūst sārts, miesa caurspīdīga kā papīrs pret gaismu, acis dzirkstī, deg. Tad, mēnesi izlaidusi no rokām, pēkšņi uzliesmo ugunīs. Mēness gluži bāls, kā lode šaujas pār visu debesi un, pretī nostājies, drebinās, dziest...

Kriste iekliedzās un pamodās.

v

Saule nupat lēca. Sārta blāzma iedegās pār zemi, melnais mākonis, pakāries augšā, vērta to vēl krāšņāku. Rožaina gaisma piepludināja istabu, pa sijām lēkāja zaķīši, kaktos, kur nesniedzās gaisma, drebēja tumsa. Istabā trūka gaisa. «Vai tas bija sapnis vai parādība?» Kriste nodomāja, tad pastaipījās, žigli kā zebiekste izlēca iio gultas un vienā mirklī atradās pie loga. Noklaudzēja aizbāznis, un no vaļējā loga sāka plūst rīta dzestrums. Viņa pat nodrebēja, kad agrais vējiņš kā nerātns zēns aizzagās gar vaļējo krekla apkakli pie miesas. Saules spožā mala bija pakāpusies pie apvāršņa, un zelta staru kūlis aizsniedza Kristi. Pārslīdēja pār seju, noskūpstīja uz kvēlajām lūpām un izsvaidīja dzirksteles pa augstajām, sniegbaltajām krūtīm. Kristei likās, it kā būtu nolijis silts lietutiņš, viegli drebuļi pārskrēja pār augumu. Viņa paskatījās pa logu: bieza migla pelēkiem vāliem mutuļoja kalna piekājē. Palūk, tur atrāvās kāds blāķis un uzšāvās augšup ... pagrozījās, pašūpojās un tievītiņā plēnē aizvijās sārtajā gaismā. Saule pakāpās vēl augstāk: kalna nogāzes zālē iemirdzējās rasa, koku galotnēs mežā iedegās zaļie zari. Sāka dziedāt putni: iečirkstējās ceplītis, iekūkojās pareģe dzeguze, krūmos pie paša loga treļļus bārstīja lakstīgala, bet tur miglā spēlēja kā ar mazu vijolīti: tūkstošiem putneļu dažādos veidos un balsīs

rāva vaļā savu dziesmu. Un visas šīs skaņas ar rīta vēsmu plūda Kristei pretī, sveica un glāstīja viņu.

— Ak dievs, cik gan te jnuki! — Kriste skaļi iesaucās un uzmeta skatienu pilij. Tās saules puse rožaini dega un šķita nokrāsota sārta, toties otra puse tinās ēnā. Aplauzītas dzegas, izdauzīti logi, saplaisājis apmetums, aplupušas kolonas — viss rādījās netīkams un baigs, it kā te kādreiz bijis nevis ļaužu miteklis, bet gan drūms cietums, kur smakušas grēcīgas dvēseles. Tagad, visu pamesta, pils drupa kopā. Celiņi un ejas bija aizaugušas ar dadžiem un vībotnēm, verandas apsūnojušas, ap logiem spraucās durstīgas vijas, un tas viss vairoja mēmo sienu postu. Kriste strauji novērsās un paskatījās uz otru pusi.

Tur miglā slēpās ciematiņš. Virs dīķa klaiņoja biezi garaiņi, it kā no apakšas kāds sildītu ūdeni un tas tagad strauji iztvaikotu. Gar krastu neskaidri balsnīja mājas, bet kalna nogāzē zaļoja sakņu dārzi. Saulgriezes augstu slēja savas dzeltenās galvas, it kā būtu pastiepušās pirkstgalos, lai pirmās pasildītos saulē, kura spožā lokā bija pārmetusies pāri kalnam un pļavās tālu aiz dīķa bārstīja zelta smiltis. Šķiet, pļavas smaidīja, sildīdamās pēc nakts dzestruma, tinās un mazgājās gaismas vilnī, mainīdamas krāsu no zaļas uz oranžu vai mēļu. Aiz pļavām mazliet kalnup kā rūtaini lakati izklāti tīrumi, bet ielejā, šķiet, kāds izvilcis krāsainus celiņus, — sējumi līdzeni un gari stiepās diezin kur, pazuzdami bezgalīgās tāles zilganājā klaidā. Kristi tik ļoti valdzināja saules apspīdētie lauki, ka viņa aizmirsa visu pasaulē. Tur ir tik jauki, tik brīnumaini, ka skrietu turp. Bet pamalē kaut kas plaiksni, un kas tur melnē zem pašām debesīm? It kā viegls mākonis šūpotos par zemi, bet virs tā ugunīs deg kaut kas spīdīgs. Tas ir baznīcas krusts. Jā, jā, tur taču melno ciems. Tā ir Marjanivka! Kā tad. Lūk, no kurienes redzama dzimtā puse.

— Vai dieniņ! Es domāju, viņa vēl guļ, bet nekā, jau kājās! — Kriste izdzirda sev aiz muguras balsi.

Apgriezās — viņas priekšā stāv Oriška. Tāda pati sīciņa un izkaltusi kā vakar. Tikai sejā kaut kas mainījies. Tiesa, zods tāpat izslējies uz priekšu un deguns nokāries pār lūpām, taču viņa nav tik dzeltena kā vakar un ne drusciņas nav baiga, bet itin laipna un mīlīga. Viņas acis tik jautras un lādzīgas, it kā tās vēstītu kādu labu ziņu. Piere augsta, ar nelielām krunciņām, galva cieši apsieta ar melnu lakatu, tikai pie deniņiem balsnī mati.

— Tā esat jūs, vec ... — Kriste gribēja teikt «vec-māmiņ», taču apķērās: — Orina?

— Neesat vis aizmirsusi, ko vakar teicu? — Oriška smaidīdama jautāja. — Ak jaunkundzīt! Sauciet mani kaut vai par vecmāmiņu, jauna vairs nekļūšu. Vakar pajokoju, un jūs domājāt, no tiesas? Vakar, vai nu no ceļa, vai lāgā vesela nebijāt, jūs izskatījāties tāda bēdīga. Es jau zinu, kā tas ir, kad bēdas uznāk, gribēju jūs izklaidēt.

— Vakar, jūs sakāt, es bijusi bēdīga, bet šodien kāda?

— Šodien? Šodien — kā sārta rīta blāzma, kā spoža saulīte.

— Oho, kāda, — Kriste draiski izsaucās.

— Tāda, manu dārgumiņ. Kaut jūs zinātu, cik esmu priecīga, ka atbraucāt pie mums. Tik priecīga, tik priecīga, it kā pašas meitu ieraudzījusi.

— Vai jums, vecmāmiņ, ir meita?

— Bija, jaunkundzīt, bija. Tik skaista, tik maiga ... kungu kārtas.

— Kā — kungu kārtas? Kur viņa palikusi?

— Kungu, kungu. Tas jau sen, toreiz es vēl biju dzimtcilvēks . . . Kungs viņu paņēma sev, bet, kur lika, kur aizveda, dieviņš zina. Teicās skolā ielikt. Kopš tā laika vairs neko neesmu dzirdējusi par viņu, ne redzējusi. Varbūt jau mirusi, bet varbūt tagad ir kundzene. Ak dievs! Visu ko atdotu, ja tikai redzētu kaut pirms nāves. Viena pati, kā graudiņš viena, un to pašu atņēma mātei. — Večiņa tā saviebās, it kā viņu kāds žņaugtu, un divas rūgtas asaras noritēja pār novītušajiem vaigiem. — Redz, kā gadās! — viņa teica, acis slaucīdama. — Un tagad, ja kādu satieku, tūliņ ieskatos, — kas zina — varbūt tā mana drostaliņa, manu jauno dienu lolojums? Vakar, kad jūs teicāt, ka nav

ne tēva, ne mātes, es nodomāju: tā taču ir viņa, mana bārenīte.

— Nē, vecmāmiņ. Es zinu savu tēvu un savu māti.

— Zināt? Kas viņi bija?

Kriste samulsa.

— Tas ir garš stāsts, vecmāmiņ.

— Ja garš, lai paliek uz citu — labāku reizi. Jūs taču atbraucāt pie mums uz visu vasaru?

— Uz visu, vecmāmiņ.

— Nu, paldies dieviņam. Pastaigājiet un veseļojieties pie mums. Jūs jau tā — nekas, kaut nu nenoskaustu, — bet, kad pie mums padzīvosiet, tūliņ manīsiet, ka veselība nākusi klāt. Te nav tā kā pilsētā — putekļi un smirdoņa. Mums gaiss ir tīrs, elpot viegli. Es jau veca, kamēr Marjanivkā dzīvoju, — te netālu ir tāds ciems, — slimoju katru dienu, bet te tā ka jaunāka esmu kļuvusi: elpot viegli, un pasaule šķiet priecīgāka.

— Te patiesi ir tik jauki.

Te? Nu, te ir tīrā paradīze! Ziemu, tiesa, kad puteņi plosās, vienai skumji. Bet vasariņa atnāk — nemaz nepamani, kā aizskrien. Vai dzirdat, kādu traci putni sacēluši? Un tā katru mīļu dienu. Dziediet, dziediet, putniņi! Iepriecējiet manu jaunkundzīti, lai viņa te nesērotu! — vecā uzsauca, pa logu paraudzījusies dārzā. — Mazliet apsils, migla pacelsies augšā, pastaigājiet pa dārzu, pa mežu. Tur tā īstā paradīze! Bet ko es te tērgāju? Tērgā vien, dulnā, tērgā, lai darbs pats darās.

Un Oriška metās pie gultas. Brīnums! Tik veca un sīka, bet ar spilveniem, turklāt ne jau ar maziem, spēlējas kā ar lellēm. Sviež tos gaisā, purina rokās un tuklus un mīkstus saudzīgi noliek citu uz cita. īsā brīdī uzkopa istabu, ka prieks skatīties.

— Vai gribat nomazgāties? Tūliņ atnesīšu svaigu avota ūdeni! — Oriška teica un metās no istabas laukā.

«Vai patiesi tas bija sapnis?» Kriste domāja, atcerēdamās nakti. «Varbūt gan sapnis, jo man rādījās, stāvu pie loga, bet pamodos — gulēju gultā: Un vecā ir tik laipna, tik runīga. Tūliņ viņai pajautašu, kad atnesis ūdeni.»

Palūk, šī jau arī nes ūdeni.

— Vai zināt, vecmāmiņ, jūs man nakti sapnī rādījāties. Un tik jocīgi — savu mūžu tādu sapni neesmu redzējusi, — Kriste viņu saņēma.

— Kā es, jaunkundzīt, jums rādījos?

— Jocīgi, es saku. Man rādījās, ka jūs, stāvēdama tur uz tā ciļņa, — un viņa parādīja uz pili, — sarunājāties ar mēnesi un tad gājāt ar to dejot.

Vecā nolaida acis un paraustīja plecus.

— Sapnis . . . kas tikai nerādās! Laikam jau jūs, dārgumiņ, lāgā negulējāt.

— Nē, gulēju labi.

— Jaunās asinis nebūs mieru devušas, — Kristē neklausīdamās, Oriška daudzina savu, — kad iegājāt gultā, nenolikāt galvu, kā vajag: vai nu par augstu, vai zemu. Tāpēc arī asins pieplūda un rādījās nez kas.

— Var būt, ka tā. Tikai mani visu nakti māca bailes.

— Tāpēc ka neesat te radusi. . .

— A, žagatas jau sākušas žadzināt? — no istabiņas atskanēja Koļisnika balss.

— Un jūs vēl arvien staipāties? — Kriste jautri jautāja.

— Staipāmies, dārgumiņ, staipāmies. Velna vecene būs man miega zāles kur pabāzusi: kā kritu, tā kā akā, — Koļisniks atbildēja.

— Uz veselībām, kunga tētiņ. Miegs nav par ļaunu; kas guļ, tas negrēko! — vecā teica.

— Arī tu, vecā vārna, to pašu ķērc! Būtu jel pielabinājusies saimniekam. Redzēji, ka aizgulējies, vajadzēja jaunu meitu sūtīt, lai modina.

— Kāpēc meiču? Tagad viņas tādas, ka neko neprot. Vislabāk, ja modina večiņa — tā negrūstīs un neno-biedēs.

— Vai tāda kā tu?

— Kaut vai es! — Oriška atbildēja smiedamās. — Varbūt nobiedētu?

— Tu pašu nelabo nobiedēsi, ne vien cilvēku. Nesaprotu, kā Kirils līdz šim no tevis nav aizbēdzis.

— Jūs tāds pats kā agrāk. Kāds bijāt, tāds esat palicis, — Oriška sacīja, degunu pagrozīdama. — Joki un smiekli vien prātā ... labāk iešu.

Varbūt vēl ilgi viņi tā triektu, ja no pagalma neatskanējis troksnis un čala. Kriste paskatījās pa logu — no pils puses bariņā nāca ļaudis.

Te bija gan veci sirmām galvām, gan jauni vīri, pusmūža atraitnes un jaunas sievas ar maziem bērniem gan uz rokām, gan pie rokas. Sanāca kādi divdesmit. Pie lievenēm viņi apstājās, vīri noņēma cepures, sievietes nolieca galvas, bērni bailīgi raudzījās apkart. Visi tādi vien noplīsuši, noskranduši, iedeguši un noputējuši kā klejotāji čigāni. Sejas drūmas, acīs — bēdas un nedienas.

Saule spīdēja jauki un silti, putni jautri čivināja, bet viņi, galvas nokāruši, stāvēja kā sastinguši. Šķiet, izdarījuši smagu noziegumu un nu atnākusi lūgt piedošanu.

— Kas tie tādi ir, un ko viņi te sapulcējušies? — Kriste jautāja.

— Tie no ciematiņa ar vajadzību.

— Ar kādu vajadzību?

Oriška it kā nedzirdējusi tūliņ izgāja no istabas.

— Ko jūs esat nākuši? Ko teiksiet? — no lievenem atskanēja Koļisnika balss.

Viņš bija iznācis pie tiem, kā gulējis — vaļēja kreklā, apakšveļā.

Visi zemu paklanījās. Neprašām bērniem mates ar roku nolieca galvas, čukstēdamas: — Paklanies kungam!

— Labu veselību, kungs. Apsveicam ar atbraukšanu! :— galvas nepaceldami, daži sveicināja.

— Nu labi, labi. Kas būs tālāk? — Koļisniks nicinoši atbildēja uz šiem sveicieniem.

Bars sakustējās, sāka mīdīties. Un tad uzreiz, kā ar izkapti nopļauti, visi nokrita uz ceļiem zemē.

— Kundziņ! Apžēlojies! — bars novaidējās ka vienā balsī.

— A! Šie ir zvejnieki? — Koļisniks pamirkšķināja. — Tie ir tie, kas patvarīgi vilkuši no dīķa zivis, it kā tās būtu viņu.

— Labdari! — iesāka bārdains tēvocis, balts ka ābele; viņš stāvēja vistuvāk pie lievenēm. — Tā kopš seniem laikiem bijis. Vēl kņaza laikā. Nekad neviens nav liedzis zvejot. Nu, saprotams, ūdens satecējis pats ... iznācis dīķis ... Zivis ieaugušas ... Neviens tās nav ielaidis — pašas atnākušas, varbūt putni nosvieduši ikrus. Mēs domājām — dievs kungs tās audzējis visiem.

— Oho, jūs domājāt! Pelēkie vilciņi uzvilkuši aitu ādas un kļuvuši tik rāmi.. . Bet, kad jums teica, ka zvejot nedrīkst, ko jūs tad dziedājāt?

— Mīļais kundziņ! — atskanēja sievietes balss.

— Vai patiesi tās zivis to vērtas, cik mums piespriests?

— Kur ir tas kanāriņš, kas tur čiepst? — Koļisniks jautāja, ar acīm meklēdams vainīgo.

— Es to saku, kungs, — uz priekšu iznāca jauna sieviete ar mazu meitiņu pie rokas.

— Tā esi tu? O, tu vēl jauna, bet cik gudra! Pašai vēl slapjš aiz ausīm, bet jau bērns pie rokas! Gudriniece! Vai tikai no zaldāta pūrā līdzi nebūsi dabūjusi? Un varbūt arī gudrību no tā pasmēlies?

Jaunā sieviete pietvīka kā biete, viņas iekritušajās acīs iedegās dusmu liesmiņas, taču tūliņ arī apdzisa.

— Man, kungs, ir vīrs, — jaunuve atbildēja, aizvainojumu apspiezdama.

— Tad viņš tevi sakūdīļis nākt pie manis ar bērnu? Gudrs gan! Bet ja nu es... — te Koļisniks pateica ko tādu, ka pat večuki acis iepleta, taču viņš, nelikdamies ne zinis, laida vaļā savu: — Ko tad dziedātu tavs vīrs? Varbūt uz vietas mani uzdurtu uz dakšām?

Jaunā sieviete kvēloja kā ugunīs. Apvainojums sadzina viņai visas asinis sejā; acis meta zibeņus.

— Kaunieties kaut no veciem cilvēkiem, kungs, — viņa dusmīgi teica un pagāja nost.

— Ahā, nepatīk patiesība? Noslēpās. Patiesība acīs dur, — Koļisniks ņēmās arvien dusmīgāk un dusmīgāk. — Velns jūs būtu rāvis! — nu jau viņš kliedza.

— Jūs visi esat tādi. Visi vienādi. Sveša mantu gatavi nokampt kā suņi ar zobiem. Bet ja es jūsu aiztiktu? Are, tu pirmā man acis izskrāpētu. Ieķertos manī ar savām netīrajām rokām!... Tagad esat klusi, kad es jūs esmu notvēris. Tagad nu jūs uz ceļiem manā priekšā rāpojat, bet tad? . . . Prom no manām acīm jūs, diedelnieki! — viņš brēca, ka istabā sienas nodrebēja.

Bars sakustējās. Bērni no bailēm sāka raudāt, atskanēja arī sievu šņuksti.

— Ko jūs klusējat? Kāpēc neko nesākāt, nelūdzat . .. stāvat uz ceļiem kā mēmi, — sievas ar sapem un asarām pārmeta vīriem.

— Apžēlojieties, kungs! Mēs jau tā divsimt rubļu samaksājām. Kur ņemsim vēl tos trīs simtus? — kāds sirmgalvis iesāka.

— Tas jums jāzina ... Es jau pašā sakumā teicu: puiši, tā nevar. Ja gribat mierā dzīvot: lūk, jums sakņu dārzi, dīķis... Kaut slīcinieties tajā, man vienalga. Tikai par to man izrociet grāvi ap mežu. Bet ko jūs atbildējāt? Ja tūkstoti dosi, tad raksim. Bija ta? Tūkstoš rubļu par to, ka izraksiet ap mežu nieka gra-veli! Bet par to naudu var nopirkt jūs ar visām ķidām! Pie sakņu dārziem es jums piemetu vēl simtu — neņēmāt? Nevajag arī! Dod atpakaļ dārzus! Nav brīv dīķī zivis zvejot! Negribat? Arī bez jums dabūšu racējus. Par to naudiņu, ko no jums piedzīšu, atradīsies, kas izrok. Negribat? Vēl ne tas vien būs. Ne tas vien. Ne tas! Ūdeni no dīķa nedošu! Rociet paši sev akas — tad būs savs ūdens. Dīķis mans, un ūdens mans!

— Tas jau, kungs, ir dieva! — kādam paspruka.

— Dieva? Gan jau redzēsiet, vai dieva vai mans. Redzēsiet, es jums parādīšu, kam tas pieder!

— Ko nu vairs, esam jau redzējuši, — tēvainis nopūzdamies teica un piecēlās kājās. — Visu, kas bijis, esam redzējuši... Bet kas turpmāk būs, to dieviņš zina . . . Iesim, vīri! — un viņš lēni devās prom no lievenēm.

Aiz viņa nokārtām galvām kluburoja citi. Vīri grūti un smagi pūta; sievas piebiedrojās, birdinādamas aizturētas asaras, bet bērni laida vaļā skaļas raudas. Lēni un drūmi ļaudis gāja tēvainim pakaļ, kurš, galvu nodūris, kā piedzēries steberēja pa priekšu. Tā pavada mirušu godājamu vīru vai arī uz nāvi notiesātu rada gabalu. Kriste vēl arvien stāvēja pie loga un raudzījās uz pūli. Viņa dzirdēja, kā Koļisniks izsmēja un apvainoja jauno sievu, viņa redzēja, cik bargi viņš apgājas ar zemniekiem. Viņu apņēma tik neciešamas bēdas, sirdī sacēlās tāds žēlums, kādu līdz šim nebija jutusi. Ļaudis jau sen bija pazuduši aiz kalna, bet viņai šķita, tie arvien stāv acu priekšā, tup uz ceļiem, raud, drebinās, lūdz Koļisniku, kas iznācis viņu priekšā neapģērbies, neapkopies. Bet viņš smejas par viņu zemošanos un asarām... Pats aizvainoja un izsmēja, bet, kad jaunā sieva uzdrīkstējās aizstāvēties, noskaitās, ar asinīm pieplūdušām acīm, kā nikns zvērs kliedza pār visu pagalmu, nupat, nupat metīsies virsū un aprīs... Un kas viņš ir? Koļisniks, kurš kādreiz tirgojās ar gaļu un locījās un glaimoja Rubecam, lūgdams paaugstināt cenas ... Par ko? Par tām nieka zivīm, kuras uzdrīkstējās no viņa dīķa paņemt nabaga ļaudis, kam nav nekāda pavalga... Kristei acīs satumsa, saule aizslēpās kā aiz neredzama mākoņa, putni pārstāja čivināt, ausīs sāka dūkt, un viņa, izliekusies pa logu, nobirdināja divas karstas asaras.

— Velni, neliešu izdzimums! — Koļisniks sauca, ienākdams istabā. — Nemaz nedomāju dusmoties, nē, tomēr nokaitināja. Nelabais viņus attrieca! Droši vien Kirils sakūdījis. Velna dzērājs, vakar būs gājis brāļoties un samācījis, lai šie nešķīsteņi nāk šurp. Oriška! Vecā! — viņš sauca, soļodams pa istabu.

Oriška atnāca līdz slieksnim.

— Kur tavs duraks? — viņš jautāja un apklusa. — Nesaproti? Kur ir Kirils, es jautāju.

— Aizdzina, kungs, lopus dzirdīt. Te jau nāk, — Oriška parādīja uz logu, ieraudzījusi Kirilu, kurš dzina teļus un aitas no dzirdītavas.

Kriste paskatījās uz viņu — tas taču Marjanivkas Kirils. Tas pats, kas viņu pirmo reizi bija vadījis uz pilsētu. Tikai mazliet novecojies, kļuvis sirmāks, bet seja ne druskas nav izmainījusies.

— Ei, žūpa, vai tu tos sātanus man uzsūtīji kaklā? — Koļisniks uzsauca Kirilam pa logu.

Tas norāva cepuri un, pametis lopus, piegāja pie loga.

— Kādus sātanus, kungs?

— Nezini, kādus? Ak tu ausaini, blēdi tāds! — Ko-ļisniks viņam uzbruka. — Visu nakti, kas zina, dzēri līkopus, bet šorīt, tikko gaisma, aizbēgi.

— Lai dievs mani soda, ja esmu kaut pilienu ņēmis mutē! — Kirils taisnojās. — Viņi jau kādu nedeļu slaistās pagalmā. Visu laiku jautāja, vai kungs atbraucis.

— Bet kāda velna pēc tu vakar gāji uz ciematiņu?

— Taču jau, redz še, par mežu raizējos. «Ja,» viņi , teic, «kungs piedotu mūsu pārkāpumus un atdotu visu,

kā bija pirms ķildas, tad mēs viņam mežu apraktu par simtnieku.» Ko, es saku, tagad piekāpjaties, kad redzat — nekas neiznāks... Es jums jau toreiz teicu. Kungs mums ir taisnīgs, kungs ir labs. Ņemiet, muļķi, ko dod, nestīvējieties, citādi ļauni jums klāsies. Neklausījāt mani, nu tagad kodiet paši sev pirkstus. «To jau,» viņi atbild, «mūsu barveži dara: sakūdīja, sak, neklausiet, visi kopā turieties pretī. Kopiena visu var. Mes tātadiņ arī paklausījām. Bet nu tagad iznāk, ka padomdevēji krūmos iekšā un mums jāatbild. Šiem, redz, to vien tikai vajadzēja, lai mūs ar kungu sanaidotu. Tagad grib, lai kungs tiem atdotu nomā sakņu dārzus un dīķi.

— Kas tie tādi barveži ir? — Koļisniks jautāja nomierinādamies.

— Kas tad cits. Tie paši mūsu ciematiņa naudinieki: krodzinieks Kravčenko un bodnieks Vovks.

— Melšas, kungs! — Oriška, ieskrējusi istabā, sāka tarkšķēt. — Neticiet viņiem. Kravčenko un Vovks abi ir goda vīri, saimnieki, nekad viņi nekūdīs kopienu uz Jaunu pret jums. Bet, ka viņi tīko saņemt uz renti dārzus un dīķi, to viņi arī man teica. Mēs, sak, kungam dotu labu maksu.

Kriste paskatījās — Oriška stāvēja Koļisnika priekšā, rokas mētādama, čamstināja savu bezzobu muti, nikna un noskaitusies — nez kur bija palikusi nesenā klusā un rāmā Oriška!

— Nezinu. Varbūt arī melšas, — Kirils īgni atbildēja. — Par cik esmu pircis, par tik pārdodu, ko dzirdēju, to arī jums, labdari, saku.

— Labi, labi, — Koļisniks viņam atmeta ar roku un pievērsās Oriškai. — Cik Vovks un Kravčenko maksātu par nomu?

— Nezinu, kundziņ, cik. Nu, tādiem saimniekiem

nenožēlosiet, ja kādu rubli atlaidīsiet: viņi zina kārtību. Svešu laukā neputinās kā citi. Saprotams, saimnieki.

— Tad saki viņiem, lai atnāk, ja grib nomāt, — viņš atkal pievērsās Kirilam. — Aprunāsimies. Bet muļķus vajag mācīt! Grib dārzus par velti, bet tagad tie man kaut ko ienesīs un mežs arī būs aprakts.

— Vai kungs domā ļaudis līgt? — Kirils mierīgi jautāja.

— Kāpēc jālīgst? Kamēr viņi manās rokās, paši apraks.

— Nē, kungs, tā viņi nebūs ar mieru.

— Ja negribēs — salīgšu citus! — Koļisniks izlēma. — Par viņu pašu naudu salīgšu.

— Par diviem simtiem grūti salīgt.

— Kādiem diviem simtiem? Divsimt saņēmu, vēl trīssimt pienākas.

— Tos, kungs, diezin vai dabūsiet.

— Kāpēc ne?

— Nav no kā ņemt.

— Atradīsies. Ja piespiedīs, atradīsies. Aprakstīs mājas un zemi, gan samaksās.

— Diezin, kungs, vai mēs te noturēsimies.

— Kāpēc ne?

— Nu tā. Kā saka, pliks no laupītājiem nebaidās. Pieliks uguni, ka ne laukā neizspruksim.

— Nebiedē! Dedzinātājiem ir cietumi, ir Sibīrija, ir arī karātavas!

— Un no zagļiem arī tad glābiņa nebūs. Visu, ko vien var, nozags.

— Ko sargs darīs?

— Sargs ir, tikai ko tu pret tādu spēku iesāksi? Tu skaties ar divām acīm, bet viņiem divdesmit.

— Neklausiet, kungs! — kā suns no būdas izlēca Oriška un iebrēcās. — Nekas nebūs. Droši izdodiet Kravčenko un Vovkam. Viņi ir goda vīri, saimnieki, bet tie ir salašņas. Laupītāji, nelieši!

— Bet, palūk, tavs vīrs neieteic, — pasmiedamies atbildēja Koļisniks.

— Viņš melo, kungs, lai arī mans vīrs! — Oriška neizturēja.

— Prātiņ, nāc mājās! — Kirils aiz loga mierīgi uz-

sauca. — Vai neesmu tevi diezgan mācījis? Bet tu līdz šim laikam kā muļķe bijusi, tā palikusi. Būtu vīru atbalstījusi, bet tu viņu par meli saukā. Un tāpēc vien, ka esi dulna. Lai gan ļaudis tevi par raganu dēvē un baidās no tevis, bet es teikšu — tu esi dumja^ dumja ka zoss, un vairāk nekas! Redziet, kungs, kāpēc viņa tik nikna uz ciematiņa ļaudīm. Pagājušajā gadā bija sausums. Ļaudis no tiesas domā, ka viņa burve, taču viņa tikpat daudz ir burve, cik es vilkatis. Nu, tagad, kad uznāca sausums, ļaudis spriedelēja: droši vien ragana būs no debesīm rasu nozagusi, ņemsim viņu izpeldināsim. Reiz viņu bija noķēruši un iemetuši dīķī. Šī par to noskaitās un nu atriebjas.

Koļisniks sāka skaļi smieties.

— Tad jau tu dīķī vardes arī nobaidīji!

— Tu melo, nešķīsts gars! Tu melo, smerdeli! Nemaz nemeta dīķī, ar ūdeni vien tik aplēja, un vairāk neko. Tā jau es viņiem, velna karātavu putniem, būtu ļāvusies. Acis tiem izskrāpētu.

— Kas zina, kā tur bija — vai nu iemeta tevi, vai aplēja ar ūdeni. Tikai mājās gan tu pārnāci cauri slapja.

Oriška no dusmām kļuva gluži zila. Gan sarka, gan bālēja. Stāv drebēdama, acis deg kā ogles. Bet Koļisniks smej locīdamies. Arī Kirils aiz loga pasmaidīja. To pamanījusi, Oriška kā kaķe pielēca pie loga, iespļāva viņam taisni starp acīm un izskrēja no istabas. Koļisniks nokrita uz grīdas... pietvīcis vārtās, vaid, nekādi nespēj apvaldīt smieklus.

— Ho, ho, ho, ho, ho, ho! — dobji atskan istaba, aiz loga Kirils arī tikko valdās.

Vienīgi Kriste drūmi noraudzījās uz viņiem. Skaudras sāpes kā ar asu nazi graizīja viņas maigo sirdi. Acu priekšā vēl arvien rēgojās ciematiņa ļaudis — noskran-duši, netīri, nemazgājušies. Uz ceļiem tie rāpoja bagāta Koļisnika priekšā; tas zaimojās un beidzot aizdzina tos projām. Sākumā viņai to bija žēl, ar sievietes sirdi viņa juta tiem līdzi. Tagad, kad bija dzirdējusi, ko saka Kirils un kā Oriška ālējas, Kriste saprata, ka tie nav vainīgi ... Viņa atcerējās pagājušās dienas, prātā nāca Gricko Supruns, kurš nelika miera viņas mātei... Un taču Kravčenko un Vovks ir tādi paši suņi kā Supruns. «Bagātnieki, saimnieki,» Oriška bija teikusi, «bet pēc sveša tīko; viņiem skaudība, ka ļaudīm ir zemes gabaliņš, no kura nabaga ģimene pārtiek. Kāda vajadzība Koļisnikam pēc šīm strēmelēm? Viņš no tām bagāts netiks, bet Kravčenko ar Vovku gan nopelnīs...» Grūtas domas māca Kristi, kad Koļisniks aiz smiekliem vārtījās pa zemi. Cik pretīgs viņai šķita šis miesnieks, kas ieticis kungos un nu smejas par ļaužu postu... Un viņai tāds jāapskauj, jāapmīļo ... Cik ļauna un nešpetna šī vecā ragana Oriška, kura piespļāva acis vīram, kad tas pateica patiesību... Ak kungs! Un tie esot cilvēki! Tā suņi plēšas kaula dēļ. Kriste šai īsajā brīdī pārcieta daudz. Viņas jaunā, svaigā seja bija nobālējusi aiz ciešanām un nespējas palīdzēt, skaidrās acis tumsa, smagu domu nomāktas, bet sirdī savu dziesmu uzsāka neciešamas, bezgalīgas skumjas... Šaura krunciņa radās pierē un vairs neizzuda.

Pagāja labs laiks, iekams Koļisniks nomierinājās, ilgi vēl Kirils stāvēja pie loga un Koļisniks viņam skaidroja, lai katrā ziņā un jo ātrāk ierodoties Kravčenko ar Vovku, tāpēc ka šim drīz vien jāaizbraucot dienesta darīšanās. Kriste pa to laiku sēdēja, galvu nokārusi.

— Ko mana meitiņa tā sērojas? — Koļisniks jautāja, nostājies viņas priekšā un jautri viņai acīs paraudzījies.

Kriste bēdīgi uz viņu paskatījās un, acis nodūrusi, smagi nopūtās.

— Ko tu tik smagi pūt? Vai neilgojies pēc pilsētas? Paskat, kā lūpu uzmetusi, sabozusies! Būtu labāk gājusi dārzā, dienā apskatījusi vietu, kur būs jādzīvo visa vasara, nevis sēdējusi drūma kā lietus mākonis.

Kriste gribēja iet.

— Ej, ej. Es arī nekavēšos iekšā, — Koļisniks teica.

Kriste apstājās.

— Neesmu vēl mazgājusies, — viņa atcerējās un, uz Koļisniku neskatīdamās, piegāja pie krēsla, kur stāvēja bļoda ar ūdeni, un sāka mazgāties.

— Un neesi saposusies? — Koļisniks jautāja, dusmīgi viņā pavēries.

— Un neesmu saposusies, — Kriste atbildēja tikpat nikni.

Koļisniks tūliņ pietvīka.

— Ko, vai šodien esat norunājuši mani kaitināt? Lai nu kas asti celtu, bet ne tu, — viņš piedraudēja un šņākdams aizgāja uz savu istabu.

Kriste nomazgājās un, matus nesasukājusi, uzmeta lakatu galvā, tad steigšus izskrēja no istabas.

Saule jau bija krietni pacēlusies, migla izklīda mežā, nosēzdamās uz zāles spožas rasas veidā. Gaiss bija dzidrs, zelta saules staru jūrā tumšiem plankumiem zemē gulēja ēnas; tais vietās sidrabaini balsnīja rasa. Dīķis lejā laistījās kā stikls, un ciematiņā sāka kūpēt skursteņi. Pelēki dūmi cēlās uz augšu. Šurp atlidoja ļaužu čalas... kaut kur iemāvās lopi, iekviecās sivēns, kladzināja vistas, sasaucās gaiļi. «Ciematiņā sākusies rosme,» Kriste nodomāja un devās uz dārzu.

Tas bija pilns rīta dzestruma; no augšas pār to plūda zelta saules vilnis, apakšā cēlās pelēkas ēnas. Tur, jaunaudzes biezoknī, zaļajā lapotnē, cits caur citu vīteroja putni. Cik viņu tur ir, un kādi tie ir? Vīteri, trilleri, svilpieni vilnīt vilnīja. Ūbeles krūmos žēli dūdoja; dzeguzes, laizdamās no koka uz koku, kūkoja kā uz sacensībām; vālodzes klaigāja, it kā bārtos un dusmās nevarētu ne vārda pateikt; vienīgi bites skumji dūca, lidinādamās no zieda uz ziedu. Dārza jaukums kā ar burvja roku nomazgāja, apņēma Kristi. Ievainotā sirds pamazām pārstāja sāpēt, nomāktā dvēsele juta, ka tajā ieplūst kas viegls un silts... Smagās domas izgaisa no galvas.

«Pasaulīte mana, puķīte mana, cik tu jauka! Vel jaukāka būtu, ja ļauni ļaudis tevi neduļķotu!» viņa nodomāja un ieslīdēja pašā jauno krūmu biezoknī.

Jau saule bija augstu, laiks tuvojās pusdienai, kad no istabas iznāca Koļisniks, jautrs un rosīgs, un iegaja dārzā.

— Kriste! Meitiņ! — viņš sauca, un viņa balss dobji atskanēja visapkārt.

Viņš stāvēja, atbildi gaidīdams. Neviens nekur neatsaucās. Viņš atkal iesaucās, nu jau stiprāk.

— Esmu te. Kāpēc tā jāklaigā? — Kriste atsaucas no tuvējiem krūmiem.

— Vai zini, par cik iznomāju dīķi un dārza zemi? — un, jautājumu nesagaidījis, atbildēja: — Par septiņdesmit pieciem rubļiem gadā. Tie tev, muļķīt, visādiem niekiem. Vai dzirdi? Pērc ko gribi! Tikai... — un viņš viegli padraudēja ar pirkstu. — Arī naudu iedeva uz priekšu. Še!

Kriste skumji skumji paskatījās uz Koļisniku. Šķita, kāds pienācis, lai viņu nožņaugtu, visā spēkā sagrābis pie rīkles... Elpa iesprūda krūtīs, tumši riņķi griezās gar acīm... Sākās cīņa uz dzīvību un nāvi... Dzīvība uzvarēja. It kā dzirkstele būtu iekvēlojusies dziļā bezdibenī, — iemirdzējās viņas tumšo acu zīles, krūtis dziļi un brīvi uzelpoja, priecīgs smaids apspīdēja sārto seju... Kriste pastiepusies aptvēra ar rokām Koļisnika resno kaklu... Viņš apskāva to un kā bērnu ieveda dārza biezoknī... Tobrīd Oriška izskrēja no virtuves un kā kaķis klusu sāka zagties uz krūmu pusi.

VI

Pēc nedēļas Koļisniks devās dienesta darīšanās, pavēlēdams Oriškai pieskatīt jaunkundzīti.

— Kas nu ko nepieskatīt, ja apkārt nav nevienas dzīvas dvēseles, — tā atbildēja.

— Pieskati vien, pieskati!

Un, pasaucis to istabā, viņi ilgi divatā sačukstējās ar veco. Oriška iznāca laukā, galvu grozīdama un smīkņādama.

— Vecmāmiņ, ko viņš jums teica? — Kriste jautāja, kad Koļisniks nozuda aiz kalna.

— Ak, vai nu jūs kungu nepazīstat! Jokus vien dzen: «Tu, sak, pameklē jaunkundzītei kādu citu laika kavētāju.» — «Kādu tad,» jautāju, «citu?» — «Nu, kādu jaunu puisi, vai,» un Oriška visai dzēlīgi noķiķināja.

Kristei salti drebuļi pārskrēja no šiem smiekliem. Viņa tūliņ noprata, ka veča niekojas, lai noslēptu patiesību. Atcerējusies, kā vakar vakarā Koļisniks viņai bija licis uzmanīties, neiet dziļi mežā, nepavisam nerādīties ciematiņā, jo tas neesot droši... kaut ko izmeta par puišiem... un tūliņ sāka par citu, apsolīdams atvest labu ciemkukuli, ja meita prātīgi izturēšoties, — no tā viņa saprata, ko Koļisniks Oriškai klāstījis. Un atkal sirdij uzgūlās smagums, kļuva nepatīkami. Viņai neuzticas, netic viņas vārdam. Viņai pieliek sargu.

Kamēr Kriste to visu pārdomāja, Oriška gvelza:

— Bet es atbildu: «Ko nu es, vecs cilvēks, viņai iešu meklēt. Jaunkundzīte pati atradīs. Un te,» saku, «apkārtnē arī nav manīts neviens no kungu gājuma. Pat ne panīkuša kundzēna smaku nejūt.» Bet viņš ņemas zirgoties: «Ko, sak, vai tad kungiem ir sava smaka?...» Tāds jokupēteris, lai dievs dod viņam laimi!

— Nu jā, — Kriste pamāja, piespiezdama sevi pasmaidīt. — Es vēl ko gribēju jums jautāt, vecmāmiņ.

— Ko, jaunkundzīt? Klausos, dārgumiņ.

— Baznīca no šejienes tālu?

— Baznīca? Tuvākā ir Marjanivkā.

— Man gribētos svētdien aiziet uz dievnamu.

— Kā — vai kājām?

— Kāpēc ne?

— Nogurdināsiet savas maigās kājiņas. Septiņas verstis — nav mazais gabals.

— Varbūt ciematiņā var dabūt ratus?

— Kāpēc ne? — Oriška iesaucās. — Nemaz nevajadzēs maksāt. Kravčenko tāpat aizvedīs. Viņš jau sen man piedāvājās: «Aizvedīšu jūs, krustmāt, uz baznīcu.» Taču vai nu laika nebija, vai arī māju tā nevarēja pamest. Tagad būs labi. Pienāks svētdiena, tad brauksim. Es braukšu līdzi, kur tas laiks, kad baznīcā biju, nemaz neatceros. Tur man ir radi, ar tiem satikšos.

— Cik labi, — Kriste atbildēja, — es arī paskatīšos, kā uz laukiem dzīvo ļaudis.

— Slikti, jaunkundzīt, dzīvo. Lauķi vien ir, ko no tādiem var gribēt.

Sestdienā Oriška pateica jaunkundzei, ka rīt agru-miņā piebraukšot Kravčenko, lai vestu viņas uz Marja-nivku. Kriste jau vakarā izņēma jaunu tērpu: sarkanus zīda lindrakus, smalku, izrakstītu blūzi, samta ņieburu. Viņa vēlējās Marjanivkas ļaudīm parādīties šā novada apģērbā, kas tik glīti piestāvēja, un gribējās arī, lai laucinieki zinātu, cik jauki ir viņu puses tērpi. Turklāt dzimtais ciems tā pievilka, kārojās to apskatīt: kas zina, varbūt satiks draudzenes, kaimiņus. Vai tie pazīs viņu? Nē, nepazīs, bet viņa gan atcerēsies. Jautās par pagājušo, atgādinās, ko kādreiz tika slēpušas. Tie nu gan būs joki! Sak, kas tā tāda ir? Jaunkundze, bet visu zina, kas kādreiz atgadījies!... Kriste neizsakāmi priecājās un līdz pusnaktij grozījās no vieniem sāniem uz otriem, prātodama, kā vēl jo vairāk pārsteigt savas jaunības draudzenes.

Mazā gaismiņā Kriste bija kājās un sāka posties. Kad atbrauca Kravčenko, viņa bija jau saģērbusies. Ai, cik košs, cik grezns tērps, cik priecīga, cik svaiga viņas sejiņa. Un galva? Apaļa kā ābolītis, gludi sasukāta; melnā matu pīne, resna un gara, šūpojās uz muguras; uguns sarkanā lente, kas tajā iepīta, gandrīz vai līdz papēžiem.

Kravčenko, gados vēl jauns, kā ieraudzīja Kristi, acis vien iepleta. Viņam tās ir pelēkas, nelielas, šķiet, nekad nepaliek mierā: skraida kā dzīvsudrabs gan šurp, gan turp, bet nu stāv uz vietas, it kā ar nagliņām kāds būtu pienaglojis. Viņš nejaudā novērsties, vienīgi laiku pa laikam pamirkšķina, it kā atgaiņātu neviļu asariņu, kas traucē apbrīnot tādu neredzētu daiļumu. Un Kriste arī raugās viņā, smaida. Sejiņa viņai svaiga un balta, lūpiņas — koraļļu sārtas, uzacis melnas, spīdošas, bet acis mirdzēt mirdz ar savu bezdibenīgo dziļumu. Neko neredz to dzīlēs, vienīgi divas dzirkstītes mirguļo un zaigo.

— Kāpiet, jaunkundzīt, iekšā, kāpiet, — Oriška, arī svētku drānās saģērbusies, aicina, iznākdama pagalmā. Ap viņas sirmo galvu augsti uzsiets melns lakats, bet zilais kokvilnas svārks nokarājas no pleciem un velkas pa zemi. It kā izžāvētu vardi kāds ietinis zilā drānā un galvā uzbāzis ķiveri — tāda Oriška izskatījās svētku drānās.

— Tu, Vasil, nemaz neesi uztaisījis sēdekli? — Oriška teica, paskatījusies uz ratiem, kur bija iemests mazs vecu salmu kušķītis.

— Tūliņ, tūliņ, — Kravčenko sarosījās un, nometis grožus, sāka čubināt.—Vecmāmuļ, vai jums nav mais-audekla? — viņš jautāja, savācis salmus vienkopus.

— Uztaisīšu, ka labāk nevar vēlēties. Pašai cara meitai nebūs kauns sēdēt! — viņš lielījās purinādams un čubinādams, lai nebūtu ne bedru, ne kulksnu.

Sēdekli uztaisījis, viņš nolēca no ratiem un saka apklāt tos ar audekla gabalu, ko iznesa Oriška. Tur piebaksta, te aizbāž... Pats apjūsmo savu darbu.

— Gatavs ir! — viņš teica, uzbelzis vidū ar delnu, lai pieplacinātu. — Sēdies nu!

Tikko Kriste gribēja iekāpt, kad Kravčenko no muguras viņu satvēra aiz rokām un tik veikli iesedinaja, ka meiča pasmaidīja.

— O, jūs savu darbu protat! — viņa teica.

— Nav pirmo reizi! — Kravčenko atbildēja. — Cik ļaužu ar šo zirgu neesmu pārvadājis — nevar ne saskaitīt! ... Nu, vecenīt, ātrāk pasvied kājas gaisā! — viņš, viltīgi smīnēdams, pievērsās Oriškai, kura stāvēja, ratu malu satvērusi.

— Svied vien tu, dēliņ, gaisā. Es par vecu, kaut kā jau ierāpšos.

— Nu, es piepalīdzēšu. Opā! — viņš uzsauca, satvēris veco ar vienu roku un pacēlis pāri galvai.

— Esat gan jūs smaga — ka tevi! Jaunkundzīte daudz vieglāka! — Kravčenko smējās, nosēdinādams Orišku blakus Kristei.

— Vecs jau vienmēr smagāks par jaunu, — ta atbildēja, novietodamās ērtāk.

— Labi jau, labi. Nekur nespiedīs. Zinu, kā vajag. Ebrejam gadījies tā uzpurināt, ka sēž kā miets. Nu, vai kārtībā? Kusties, Vaska! — viņš uzsauca zirgam, kas stāvēja pie lievenēm, galvu noliecis un lūpas vaigstī-dams. Jādomā, lamāja saimnieku, ka sasēdina tādu vezumu. — Nu, vai esi aizmidzis? Nu-ū-ū!

Zirgs savicināja asti un uzreiz kā dzelts paravās uz priekšu un sāka rikšot. Kravčenko, grožus turēdams, skrēja blakus, griezdams uz ceļa.

— Tu, Vasil, no kalna pieturi, — Oriška teica, — kas zina, vēl apgāzīs.

— Ko nu runājat, — Kravčenko atbildēja, vezuma ielēkdams. — Tas man ir tāds zirgs, ka visā pasaule otru tādu neatradīsi. No kalna nobrauc, kā uz spilvena nones.

Un patiesi — vēl tikai tuvojās nolaidenums, kad zirgs sāka likt sīkus solīšus. Bet, kad brauca lejup, viņš uzlieca muguru, it kā tam būtu kupris, un gāja pamazām, palēnām. Kaut jel reizīti parāvis, vai pasities straujāk, bet kalns bija stāvu stāvais! Vaska kā nešūs nonesa no kalna un tikai lejā pielika soli.

— Nu, ko? Vai neteicu? — Kravčenko pagriezās. — Redzējāt, kā nolaida? Lai Vovks tā pamēģina ar savu melni. No šāda kalna visus kaulus sakratītu vai arī kaklus aplauztu. Un arī pa līdzenu vietu Vaskam tuvu netiks. No sākuma lēkšo — tīri bail sametas! Bet, pāris verstu noskrējis, — jau sāk atpalikt. Un skaties vien — manējais priekšā. Vai neesam ar Vovku derējuši? Esam! Rubli vinnēju. Lai arī viņš par zirgu samaksāja veselu simtu, bet es par savu tikai pussimta. Pussimta vien, toties ar ziņu. Kas no tā, ja tev zirgs resns kā dampis, bet nevelk? Tāds zirgs kapeiku vērts. Bet šis nu gan ir zirgs! Ei tu, pagān! — viņš uzsauca un pievilka grožus. Zirgs tūliņ pielika soli. Šķiet, necik ātri neskrien, bet rati traucas, ka rīb vien.

— Vai redzējāt? Viņam prāta vairāk nekā visiem ciematiņa ļaudīm kopā, — Kravčenko jokoja.

— Kāpēc jūs viņu saucat par pagānu? — Kriste jautāja.

— Nu, tāpēc, ka tatāru šķirnes. Pagāns vien ir. Nū! ... Ciems nav tālu! — viņš pievērsās zirgam.

Vēl gabaliņu pabrauca — parādījās dārzi, pļavas, kas parasti apjož katru apdzīvotu vietu. Aiz tām olnīca, laukums, bet tālāk — blīvējas māja pie mājas, sakņu dārzi cits citam blakus, līkumotas ielas un citas mazākas šķērsām pāri. Kriste nezina, kur raudzīties, pie kā pakavēt acis. Vai sen, kad viņa te dzīvoja, bet nu vairs šo vietu nevar pazīt. Pa šiem septiņiem astoņiem gadiem viss tā pārmainījies. «Te, šinī pusē, bija Vovku mātes mājiņa, kur mēs, meitenes, sanācām uz vakarēšanu. Kur tā palikusi? Ne pēdu nemana. Tā stāvēja krustcelēs, tagad viss te apbūvēts, aizžogots. Bet kas ir šī ar lubiņām apjumtā ēka? Tas ir kas jauns. Manā laikā tās nebija. Redzams, te apmeties kāds bagātnieks — pagalmam apkārt sēta. Un tā tur, šķiet, Sup-runa māja?... Tā pati jau ir... Sakņūpusi, sašķiebusies, zemē iegrimusi. Un kādreiz šis Supruns bija tāds briesmonis. Bet tagad? Varbūt viņa vairs nemaz nav pasaulē? ...»

Izbrauca pa ielām, atdūrās laukumā. Tur jau priekšā parādījās baznīca. Cik liela un skaista tā šķita kādreiz, bet tagad arī noplukusi — nemaz nevar redzēt cauri liepām, kas tik vareni saaugušas visapkārt. Un kapsēta, tāpat kā senāk, zaļu, biezu zāli apaugusi, šaura taciņa vijas ap baznīcu, it kā balināšanai kāds izvilcis audeklu. Un ļaudis staigā... lūk, meitenes apsēdušās paēnā, lūk, tur uz viņām noraugās puiši, pie pašas baznīcas uz maura rotaļājas bērni. Kristi vilktin vilka turp. Tiklīdz «pagāns» apstājās pie vārtiem, Kriste kā putns nolēca no ratiem un kā tauriņš ielidinājās pagalmā.

— Paskat — kas tā tāda? — Kriste izdzirda sev visapkārt un simtiem ziņkārīgu acu pievērsās viņai.

Kriste, nevienā neskatīdamās, devās tieši uz baznīcu. Palielais ļaužu bars, kas bija sastājies pie ieejas, pašķīrās viņas priekšā, — sarkanie lindraki un samta ņieburs noplīvoja vīru balto svārku un sievu zilo apģērbu jūrā.

— Kas tā tāda ir? No kurienes uzradusies? —_ baznīcā novilnīja neskaidra murmināšana. Visi brīnījās un raudzījās, nezinādami, no kurienes atlidojis tāds skaists putns.

Bet Kriste tikai gāja un gāja tieši uz priekšu. Baznīcas nokrēslis, tumsa, kas drebēja kaktos, virzīja viņu uz altāra pusi, kur pie izbalējušām, vecām svētbildēm veseliem kūļiem dega dzeltenas, par kapeiku pirktas svecītes. Viņa apstājās tikai tad, kad tālāk nebija kur iet. Priekšā liesmoja liels svečturis, aiz tā karājās dievmātes svētbilde. Sveču gaisma dievmātes dzelteno seju vērta vēl dzeltenāku, tādu kā mironim. Vienīgi melnas acis maigi noraudzījās uz mazo dēlu, kas sēdēja viņai uz rokas, piespiedies ar sprogaino galvu pie mātes krūtīm. Arī viņa dzeltenajā sejiņā sārtojās tikai lūpas, un acis domīgi noraudzījās uz ļaudīm. Slepenas bailes apņēma Kristi no šī domīgā skatiena, un, pārmetusi krustu, viņa noslīdēja uz ceļiem.

Kriste nelūdza ilgi. Tas pats psalmotājs, kuru viņa bija klausījusies bērnībā, aizsmakušā balsi vilka diev-dziesmas, un viņai iegribējās uz to paskatīties. Vairākas reizes paklanījusies, Kriste piecēlās un aizgāja pie baznīcas stārasta galda, kur pārdod sveces. Iedama apskatīja arī psalmotāju: tāds pats sīciņš, izkaltis, mati sapīti bizītē, tikai tagad tā kļuvusi īsāka un plānāka. Piegājusi pie galda, viņa nostājās maliņā, — tur drūzmējās daudz ļaužu.

— Nu, ko jūs te esat sablīvējušies kā aitas! Ejiet! Atkāpieties! Varbūt vajag pienākt kādam, kas labāks par jums!... — stārasts bārās uz ļaudīm un nekautrēdamies izgrūstīja tos ar rokām.

— Lūdzu... Cik un kādas jūs vēlaties? — stārasts laipni griezās pie Kristes.

Kriste paskatījās — tas taču Karps Zdors, viņu kaimiņš. Tas pats, tas pats, arī balss tā pati un seja — tikai baltāka un tuklāka, bet pats kļuvis resnāks un it kā izaudzis lielāks. Zilu vadmalas svārku mugurā, sasukājies ne tā kā uz laukiem, bet ar celiņu vidū, viņš izskatījās visai cienīgs un turīgs.

Kriste paņēma no viņa piecas baltās svecītes, samaksāja divdesmit kapeikas un steidzīgi gāja projām, lai gadījumā Karps viņu nepazītu. Tas bija tik pārsteidzoši, ka viņa, iedama pie svečtura un sprauzdama sveces, visu laiku savā priekšā redzēja Karpu. Kāda tagad kļuvusi Odarka? Gribētos to redzēt. Gribētos uzzināt, kā tie kļuvuši tik bagāti, tomēr tā, lai tie viņu, Kristi, nepazītu. Par to domādama, viņa nepamanīja, ka uzlipinājusi uz viena svečtura gandrīz visas svecītes, tikai viena bija palikusi rokās. Kristei karsts pārskrēja pār augumu, kad viņa to ieraudzīja, un, lai gan turpat bija citi svečturi, viņa pagāja tiem garām un aiznesa svecīti tur, kur sākumā bija stāvējusi, lai noliktu to dievmātes priekšā.

— Kas tā tāda tik glauna? Vai nezināt, kaimiņien? — viņa izdzirda aiz sevis sievietes balsi.

— Nezinu, — tā atbildēja.

— Un drēbes cik greznas. Tā nebūs vis vienkāršu ļaužu.

— Dieviņš zina, kas tā tāda. Nepamanīju, no kurienes atnākusi. Un kā viņai piestāv šī rota.

— Vai jūs par to tur? — trešā balss jautāja.

— Kā tad.

— Veco Orišku pazīstat? To raganu... Šķiet, ar viņu atbrauca.

— Varbūt tā viņas meita?

— Kur nu ellē tā viņas meita!

— Nu, tā pati, kuru vienmēr daudzina. Kāds kungs, vai, to aizvedis.

— Un ko jūs domājat? Varbūt patiesi tā ir viņa. Nez ko nemana Gorpinu, — viņa jau tai večai ir kādu radu.

— Māsasmeita. Vecā ar Gorpinas māti — māsas.

— Vajadzētu aizsūtīt pie večas, lai pajautā.

Psalmotājs aizsmakušā balsī sāka vilkt aleluju, visi

cītīgi skaitīja lūgšanas; lūdza dievu arī sievas, kas stāvēja Kristei aiz muguras, un saruna apklusa.

Pēc alelujas visi devās pie altāra, lai saņemtu svēto vakarēdienu.

— Palūk, kur Gorpina aizgāja, — Kriste atkal izdzirda aiz muguras.

— Kā tad, kā tad. Pag, iešu pajautāšu. — Un viena no tām uz pirkstu galiem aizslīdēja Kristei gar muguru. Kriste paraudzījās — melnīgsnēja, gara un resna jauna sieviete zilu kleitu mugurā un oranždzeltenu lakatu ,ap galvu aizgāja viņai garām. «Tā taču ir melnā Ivga! Timofija sieva... Cik resna kļuvusi un kāds pretīgs purns. Kas būs, ja viņa mani pazīs? Jau tā melna, bet aiz skaudības nomelnēs vēl vairāk,» Kriste nodomāja.

Ivga savu lielo galvu pabāza starp divām sievām. Viena no tām bija neliela auguma, apaļu seju, otra — kalsena, lielāka, garenu seju. Redzams, Ivga kaut ko viņām iečukstēja ausī; tā ar gareno seju ieklepojusies vēl vairāk noliecās, un Kriste pamanīja, ka tās skatiens pašāvās uz to pusi, kur stāvēja viņa. Vai tiešām tā ir Gorpina? Veca un dzeltena, acis iegrimušas, garais, plānais deguns vēl vairāk izstiepies, vaigi iekrituši.

Svētā vakarēdiena ceremonija beidzās. Pops ar biķeri iegāja altārī, aiz viņa ar lielu sveci rokā, tikai pa citām durvīm, aizgāja zvaniķis. Tā seja Kristei likās tik pazīstama... Viņa kaut kur to bija redzējusi, taču nevarēja atcerēties. Psalmotājs vārgā balsī slavināja ķeizaru, un ļaudis, krustus mezdami, atvirzījās.

— Pateicu, viņa pajautās večai un pasacīs, — Kristei aiz muguras atkal atskanēja Ivgas balss.

— Tad jau labi, tikai nu nepalaid garām.

— Nē, es iziešu laukā. Uzmanīšu durvis.

— Cik ziņkārīga šī Ivga, ak tu mūžs! — pēc brītiņa atskanēja.

— Un asu mēli! Ne jūu velti, tā stāsta, vīrs aizgājis zaldātos.

— Viņai par to maza bēda. Apseglojusi veco Sup-runu un nu jādelē to. Visa nelaiķes Hivras manta tikusi šai. Brīnums gan, ko tā dumjā Gorpina klusē. Es viņai ciema vidū sadotu pa to melno purnu.

— Domā, ja izdabās, pēc vecā nāves viņai arī kas atkritīs.

— Lai gaida vien. To viņa cieši saņēmusi rokās. Un nav jau no tām, kas palaistu vaļā.

Saruna apklusa. No altāra plūda popa balss, no korēm psalmotāja dobjie izloki. Baznīcā kļuva arvien smacīgāk. Vīraka dūmi mākoņiem mutuļoja virs galvām, sa-zilgmodami pie tumšajiem griestiem, pa kaktiem kāsēja. Atskanēja prieka zvana vēstījums. Ļaudis, noklausījušies «Ticu», pamazām virzījās no baznīcas laukā, svaigā gaisā. Kad uzsāka «Visusvēto», ap Kristi bija kļuvis pavisam klajs. Stārasts staigāja ap svecēm un dzēsa tās, kas nebija izdegušas. Baznīcā kļuva tumšs. Tā šķita pēc kapličas vai zārka, — svētbildes tik skumji un bargi raudzījās no sienām. Dažas sievas ar maziem bērniem bija sastājušās pulciņā pie baznīcas durvīm; bērni raudāja, mātes tos mierināja, apsauca. Kristei kļuva neomulīgi, un viņa gribēja iet laukā. Pagriezās, bet tur maliņā stāv divas sievas un uz to pusi kā zaldāts soļo brašā Ivga. Kriste palika uz vietas.

— Nu, kas ir? — atskanēja.

— Nez kāda jaunkundzīte. Ar Koļisniku, kas nopircis Kaktu, atbraukusi no guberņas pilsētas, — Ivga čukstēja.

— Koļisniks iet kalnup, ar kungiem radojas, pats kungā ticis. Bet kas viņš agrāk bija? Viena meiča, kas dienēja pilsētiņā, stāstīja: miesnieks — un nekas vairāk. Viņa sieva vēl tagad dzīvojot pilsētiņā. Sev līdzi

\

viņš to neņem. Kur nu, tā jau pavisam prasta, bet šis, paskat, kungs, — otra atbildēja.

— Kad pats bija mužiks un sieva strādāja, tad ta bija vajadzīga, bet, tiklīdz kungos ietika, vairs nav vajadzīga, — trešā piebilda.

— Kam viņam sieva? Tur guberņas pilsēta tādu daudz. Stāsta, viņam arī tādas esot... Varbūt arī šī no tādām, — Ivga pētīja.

— O-o! Vai patiesi? Viņš ir vecs.

— Vecs! Oriška stāstījusi, ka viņam tik vien esot to valodu kā par meitenēm. No tādiem večiem viss posts!

Ar troksni un šķindoņu atvērās cara vārtu aizkars, ļaudis nogrima lūgšanā, saruna apklusa. Bērni pārbijušies sāka brēkt pa visu baznīcu. Pops ar biķeri parādījās pie altāra, bargi uz viņiem paskatīdamies. Atskanēja: «Ar dieva bijāšanu.» Un sievas, galvas noliekušas, gāja pie mācītāja. Baudīja vakarēdienu.

Kriste atkāpās uz durvju pusi. Viņu nomāca smacīgums un bērnu klaigas. Bet pie durvīm tik jauki: vējo viegla vēsmiņa, var redzēt, kā laukā zaļo kapsēta; saule spraucas cauri biezajai liepu lapotnei un zelta plankumiem nogulst zālē — šķieķ kāds izklājis zaļu segu ar kvēli dzelteniem ziediem. Arā ļaužu biezoknis: skraida bērni, meitenes sasēdušas pavēnī un raida šķelmīgus skatienus uz puišiem, kas turpat pastaigājas, cienīgi soļo sievas, vīri. Viņi risina klusas valodas; zvirbuļi liepās čivina tā, ka nevar sadzirdēt, par ko runā ļaudis. Zvirbuļi sacēluši tādu traci, ka arī baznīcā tikko var sadzirdēt popa balsi. Kristei brīnums: tur, laukā, dzīvība, patiesa dzīve, tā vien kūsā, to nevar neredzēt, bet tepat blakus klusa krēsla ... tumši nostūri, kur slēpjas dzīva dvēsele, lai dieva priekšā nožēlotu grēkus. Viņa nogrima domās, salīdzinot šīs divas cilvēku dzīves puses. Turp, gaismā viņu vilka jaunība, tur ir bērnu rotaļas, ļaužu čala, viss, kas izdaiļo dzīvi un no kā veidojas dzīve, te — tumša kapa klusums, priestera dobjie saucieni, psalmotāja drebelīgā balss, dūmi un krēsla saldē dvēseli, neko nesaka sirdij... Un kāpēc tas tā: lai gan tas ir svētums, tomēr sirds uz to netiecas ... Laikam jau grūta ir tā glābšanās.

— Cienīgtēvs apsveic jūs ar svētdienu un liek pasniegt šo dievmaizīti, — Kriste izdzirda sev blakus.

Paskat, viņas priekšā taču stāv zvaniķis un tur rokās alvas šķīvīti ar prāvu, sabakstītu hostiju. Tas taču ir Hvedors Supruns! Kriste paskatījās — visi ļaudis raudzījās uz viņu. Viņai satumsa acīs, kājas sagrīļojas; nebūtu atbalstījusies pret aplodu, droši vien nokristu zemē, — tas notika tik negaidīti. Spilgts sarkanums klāja viņas svaigo seju. Viņa stāvēja un nezināja, ko darīt. Tikai tad, kad Hvedors otrreiz atkārtoja cienīgtēva vēlējumu, Kriste paņēma no šķīvja hostiju. Hvedors aizgāja, un viņai kļuva vieglāk.

«Nez par ko viņi mani notur?» viņa domāja, galvu noliekusi, lai nebūtu nevienā jāskatās. Brīdis, kas bija atlicis līdz dievkalpojuma beigām, Kristei šķita mūžība. Viņa vairs neparko citu nedomāja, vienīgi lai tikai dievvārdi ātrāk beigtos un varētu iziet laukā svaiga gaisā, jo tā vēsmiņa, kas ieplūda pa durvīm, nemaz nedzesēja, un hostija bija it kā pienaglojusi viņu pie grīdas.

Bet nu ļaudis sakustējās, saviļņojās un sāka plūst ārā no baznīcas, Kriste ātri izsteidzās pa blakus durvīm un gāja uz vārtiem, juzdama, ka simtacu pūlis nekur citur neraugās kā tikai uz viņu vien. Ak kungs, kā viņa šobrīd vēlējās iegrimt kaut vai zemē vai arī ietīties melnā mākonī, lai tikai novērstu no sevis ļaužu skatienus.

— Es jūs jau sen gaidu, — pie vārtiem viņu saņēma vecā Oriška. — Palūkojos baznīcā — neredzēju, tad nostājos šai vietā — nu, domāju, ja nāks, garām nepalaidīšu.

— Iesim, vecmāmiņ, lūk, kur mūsu rati, •— Kriste sacīja steigdamās, jo ļaudis atkal sāka pulcēties pie durvīm un bolīt uz viņu acis.

— Jel pagaidiet, jaunkundzīt. Man jums kas sa: kārns, — Oriška viņu aizturēja.

Kriste apstājās, vērdamās Oriškā.

— Te man ir radiniece. Lūdza, lai iegriežoties pēc baznīcas. Mēs sākām jūs gaidīt, bet tad viņa aizskrēļa pa priekšu saposties. Ja nu jūs būtu tik laipna — iena-ciet pie viņas. Viņa būs priecīga, un jūs redzēsiet, kā dzīvo laucinieki.

— Labi, labi. Iesim tikai ātrāk, — Kriste steidzināja un gāja projām. Aiz viņas Oriška — klibu, klibu! — un gandrīz vai nokrita, pati sapinusies savās stērbelēs.

— Ak, šīs kleitas! Nelabais lai parauj! — viņa šķendējās, iedama uz ratiem, kur Kriste jau sēdēja.

Kamēr Oriška iekāpa, kamēr novietojās, Kriste gaidīdama nemierīgi grozījās. Nu jau Oriška arī bija nosēdusies. Sāka braukt... Paldies dievam! Kristei šķita, ka izsprukusi no cietuma, pat elpu atvilka.

VII

1— Pieturi, Vasil, pieturi! — Oriška sauca, kad viņi brauca pa ielu.

— Kas ir, vai ko pazaudējāt? — Kravčenko jautāja, apturēdams zirgu.

— Nē. Pagriez tur pie tās mājas. Redzi, sieviete stāv vārtos. Tā mana māsasmeita. Ieiesim. Droši vien tu neko neesi ēdis, varēsi iekost. Arī jaunkundzīte, lai viņai paldies, solījās ienākt.

Kriste paskatījās — vārtos stāvēja Gorpina. «Ahā,» viņa nodomāja, «palūk, kur vecā mani atvedusi. Protams, zina, velna ragana, kas es esmu, bet tikai izliekas ...» Un Kriste cieši paskatījās uz Orišku.

Kravčenko grieza zirgu pie mājas.

— Pagalmā, pagalmā brauc iekšā, — vārtus pavērdama, aicina Gorpina. — Paldies, vecmāmiņ, ka atvedāt arī jaunkundzīti. Es domāju, viņa būs lepna, negribēs nākt vienkāršā sētā.

— Ai, mums ir tāda jaunkundzīte, lai dievs dod viņai

laimi. Kopš viņa atbraukusi, man acis gaišākas kļuvušas, — Oriška atbildēja, rausdamās laukā. f

Nepaguva Kriste izlēkt no ratiem, kad Gorpina piesteidzās un nobučoja tai roku. Kriste pietvīka kā uguns.

— Labdien... nebučojiet taču... kāpēc jūs bučojat? — viņa kaunīgi teica, paslēpdama roku aiz muguras.

— Lūgtum istabā. Tur, vecmāmiņ, pēc jums Prisja noilgojusies. Toreiz, kad bijāt, iekārdinājāt viņu ar kliņģerīti, un nu tagad visu laiku taujā: «Kad, mām, vecmāmuļa vēl atbrauks?»

— Palūk, kā! Bet šoreiz man nekāda ciemkukuļa nav, — Oriška atbildēja, pārkāpdama pār slieksni.

Iegāja istabā. Tā ir zema, neliela, taču līdzeni apmesta, gludi izbalsināta, ap krāsns muti un logiem apvilkta dzeltenu mālu svītra; galds kaktā pie svētbildes apklāts ar baltu drānu, soli visapkārt gar sienām noberzti, nomazgāti tīri, tik dzelteni kā vasks; klons apkaisīts ar smiltīm. Redzams, saimnieces rokas krietni pastrādājušas, posdamas šo ligzdu.

— Vecmāmiņa! Vecmāmiņa atbraukusi! — priecīgi iesaucās gadus septiņus veca meitenīte, pieskriedama pie Oriškas un sasveicinādamās. Aiz tās kā kāpostgal-viņa pieripoja pieci gadi vecs puisītis, bet tad no klona piecēlās un, no vieniem sāniem uz otriem kā pīle gāzelēdamies, pietuntuļoja vēl cits, mazāks, šļupstēdams: «Ma! Ma!» — un visi ielenca veco. Istabā sacēlās jezga. Bērni cits aiz cita steidzās gan ar to, gan ar šo palielīties vecajai, bet mazulis līdzi māsai un brālim kā dadzis ieķērās Oriškai drēbēs, pacēla savu svaigo sejiņu un sauca tikai: «Ma! Ma!»

— Bērniņi mani! Balodīši! Nedomāju šodien pie jums iegriezties un kukuli nepaņēmu līdzi.

— Te jums būs ciemkukulis! — Kriste teica, pasniegdama dievmaizīti. Bērni, svešo jaunkundzi vērodami, nezināja, ko darīt.

— Ko jūs neņemat? — māte jautāja. — Palūk, kādu gardumu jums dod! Ņemiet un sakiet jaunkundzei paldies.

Meitenīte pirmā nedroši pienāca pie Kristes un noskūpstīja roku, tad puisītis, bet mazulis mešus piemetās un ieķērās sarkanajos lindrakos, paceldams uz augšu vienu kāju, laikam jau domādams rāpties tālāk.

Kriste satvēra viņu zem padusēm un pacēla pāri savai galvai. Puisītis sāka smieties, pavēris balto zobu rindu. Viņa acis mirdzēja, sejiņa piesarka kā oga. Kriste iejūsmojusies sāka viņu šūpot — gan paceļ augstu gaisā, gan nolaiž tepat pie zemes. Puisītis smej, spārdās ar kājelēm — tik ļoti viņam patīk šādas šūpoles.

— Nu, Petrik!—maigi raudzīdamās uz dēlu, Gorpina sauc. — Tevi neviens tā vēl nav šūpojis kā jaunkundzīte! Redz, kā nu tu lido. Kā putns. Ku-ku-ku! Ku-ku-ku! — māte priecājas aiz Kristes muguras. Un Kriste, pati sārta pietvīkusi, šūpo bērnu.

— Pietiek, jaunkundzīt, pietiek. Viņš jūs nomocīs. Kaut nenoskaustu, viņš mums ir smags. Kad paņem rokās, tūliņ jūt, kur nu vēl tādu svaidīt gaisā.

Kriste palaida bērnu. Tas, brīdi pastāvējis, atkal pastiepa rokas.

— Petrusi! Ai, ai, ai! — Māte padraudēja viņam ar pirkstu. — Tev tikai atļauj, tad vairs vaļā netiks. Diezgan! Laid vaļā jaunkundzīti. Lūdzu, sēdieties pie galda. Petrusi, kam es teicu, laid! — Gorpina uzsauca puišelim, kas, svārkos ieķēries, skatījās ar melnajām ačelēm gan uz māti, gan uz Kristi.

— Mēs iesim abi reizē, — Kriste teica, paņemdama viņu rokās, un nosēdās pie galda.

— U-ū, vai kauna nav! Tāds vezumnieks un kāpj klēpī! — Gorpina dusmīgi teica.

— Labu dienu! — Kravčenko sveicināja, ienākdams istabā. Gorpina arī viņu lūdza piesēsties.

— Kur tad Hvedors līdz šim kavējas? — vecā jautāja, norīkodamās blakus Kristei, kura ucināja uz ceļiem Petrusi.

— Nezinu. Vajadzēja tūliņ būt klāt. Diez vai nav iegājis pie tēva.

— Kā, vai līdz šim nav nācis pie prāta?

— Ērmojas tāpat kā agrāk... Ceļas un guļas pie tās melnās.

— Tu viņam esi teikusi?

— Ko nu es šim teikšu? Vienalga, neklausīs, sacīs, ka jaucos, kur nevajag. Hvedors runājies.

— Nu?

— Nu, tas jau zināms. «Jus, sak, mani nemaz necienāt un par tēvu neturat, tik vien kā pēc mantas tīkojat. Kaut jel vecais velns ātrāk acis aizdarītu un varētu visu pievākt. Uz to, sak, neceriet, svešam atdošu, tad vismaz zināšu, ka aizlūgs par manu dvēseli. Radi lai dara, kā zina.»

■— Tā gan! Bet tu taču teici: mazdēli nav sveši, tie tava dēla bērni. Par tiem padomā. Tāpat dēlu arī atceries: vai daudz viņš pelna, baznīcā vīraknīcu nēsājot? Kaut jel zemi atdevis, vienalga, pats to vairs nejaudā apstrādāt.

— Kā tad! Atdos viņš zemi. Bet no kā, sak, pats dzīvošu?

— Vai maz vecais suns naudu iekrājis? — Oriška nikni iesaucās.

— Kādreiz bija gan, — Gorpina mierīgi atbildēja.

— Nu, un?

— Tagad tā Ivgas lādē. Apmājusi veci un galīgi ap-šmaukusi. Smejas par to, ar jauniem pa krogu dauzās, bet šis neredz. Es viņai teicu: mēs jaunībā draudzējāmies ar tevi. Tu, sak, Ivga, būtu jel dievu bijājusi un par veco nesmietos. Viņa bija piedzērusi: «Ko, sak, dievam uzmākties, ja velns nav palīdzējis.» Jautāju — kāds velns? «Ja nezini, kāds, tad paprasi savai mātesmāsai. Tu domā, sak, es nezinu, kādu dziru jūs vārījāt un veco svēpējāt? Palīdzēja? Daudz jūs panācāt ar savu burvestību? Es neko vis nebīstos no tavas mātesmāsas, lai gan viņa ir ragana. Es viņu vēl pamācīšu, kā jābur.» Protams, dzērumā nez ko samuld.

Vecā, to klausīdamās, kļuva gluži zaļa. Sēž pie galda, ar rokām satvērusi solu, tik smagi elpo, ka krūtis ķērc vien.

— Par ko jūs tur tērgājat? — Kravčenko jautāja, ieklausījies sarunā.

— Ak... — Gorpina atmeta ar roku. — Par vīratēvu, kaimiņ, ja gribi zināt. Vajadzēja vecumdienās nožēlot grēkus, bet viņš sapinies ar jaunu sievišķi. Kaut jel bijusi kāda jēga ...

— Ahā ... — Kravčenko zināja stāstīt. — Es reiz pazinu vienu tādu. Tie tikai bija joki. Šim divdesmit gadu, bet iemīlējās piecdesmit gadus vecā sievā. Un tā ieķēries — kaut vai jākaras. Visi brīnās, puisis gluži jucis, un vairāk nekā. Bet šis nenieka nevēro, tikai pie vecās — tur ceļas, tur guļas. Paklīda baumas, ka laulāšoties. Viņai, tiesa, sava māja, lopi un naudas kā velnam spaļu, bet šim tik vien tās mantas kā ar jostu sajoztas bikses — un tās pašas cauras. Ļaudis saka: «Muļķis, pēc mantas tīko. Vai tā ir tava jaunā mūža vērta?» Bet viņš neko neklausās. Pošas laulībām. Jau diena nolikta. Jāiet baznīcā, bet šis vairs ne. «Kas, sak, man ir? Kā bijis kalps, tā arī palikšu. Negribu.» Šī gan tā, gan šitā: «Es tev, sak, visu atdošu.» — «Dod tūliņ.» Aiziet uz pagastmāju, šis jau ar-skrīveri norunājis, uztaisīja tādu papīru, ka šī visu tam pārdod. Protams, cik naudiņas bija, visu atdeva viņam. Tad šis atkal: «Tu, sak, vecā, apdomā. Vai man, jaunam, klājas ar tevi laulāties? Labāk esi man mātes vietā, es tevi barošu līdz nāvei.» Šī negrib, ietiepjas. «Neko nedošu!» kliedz. «Sūdzēšos, ielikšu cietumā.» —«Ja tu mani, sak, gribi cietumā likt, vāķies no manas mājas!» Un izdzina ar to, kas mugurā. Sūdzējās, taču tiesneši vēl pasmējās: «Tā_, sak, muļķus vajag mācīt.» Kā jūs domājat, kas no tā puiša iznāca? Apprecējās, savai mantai pielika klāt sievas mantu, un kļuva tāds bagātnieks, ka tikai turies! Krogu atvēra, iebraucamo vietu ierīkoja. Bet vecene nomira sētmalē... Tam puisim gan bija nags!

— Bet vai tas nav grēks? — Gorpina žēli jautāja.

— E, jaunuvīt, ir sakāmvārds: «Kas grēka baidās, pliks staigā.» Kas ir grēks, kas nav grēks, to vienīgi dievs zina. Un gaidi, kamēr viņš to vēl izspriedīs.

— Bet ļaudis? — Gorpina atkal jautā.

— Ļaudis? Uzspļauj tiem! Ļaudis arī to puisi saukāja par muļķi, bet vēlāk, uz ielas satiekot, cēla cepuri. Še tev muļķis!

Gorpina tikai smagi pūta. Nopūtās arī Kriste. Vecā sēdēja sakņūpusi, tikai zods viņai drebēja. Istabā kļuva gluži kluss. Bērni sēdēja gultā un skatījās uz dievmaizīti savā priekšā. Petriks — arī tas bija pametis rotaļas un it kā brīnīdamies vērās visos ar savām melnajām ačelēm.

Kāda ēna noslīdēja gar logu: klusa balss atskanēja pagalmā.

— A, tur Hvedors nāk! — Gorpina teica, paraudzījusies pie loga. — Un nevis viens pats, bet kopā ar tēvu.

Un viņa izsteidzās priekšnamā sagaidīt. Kriste drebēja kā drudzī. Jau sen agrāk viņa nebija varējusi raudzīties uz Gricko bez drebuļiem, un tagad vēl nāca atmiņā bijušais.

— Šeit, tētiņ, šeit... Te ir slieksnis, raugiet, nepa-klūpiet, — atskanēja sen pazīstamā Hvedora balss.

— Hē-ē... Vecs esmu kļuvis, — viņam atbildēja otra, — acis gan skatās, bet neredz. Paņem mani labāk pie rokas.

Durvis parādījās vectēva garais augums. Galva viņam sniegbalta, retā bārda krīt uz krūtīm, pelēkās uzacis kā jumta mala nokarājas pār acīm, bet pēc sejas Gricko nav ne druskas pārvērties — tāda pati Sausnēja, tāda pati barga, ar garu, kumpu degunu, tikai seja vairs nav tumša, bet balti sārta.

— Nu, labdien jūsmājās! Te jau jums daudz viesu,— viņš teica, slieksni pārkāpis.

— Labdien! Te krustmāmiņa atbrauca no Kakta, — Gorpina skaidroja.

— Nu, bet šis? — Gricko bakstīja ar pirkstu uz Krav-čenko pusi.

— Tas ir kaimiņš, kas krustmāti atveda.

— Bet tā? — Gricko atkal pētīja.

— Tā ir jaunkundzīte, kas ar vecomāti atbrauca.

— Jaunkundzīte? Tad jūs jau ar kungiem pinaties? Tāpēc laikam arī esat aizmirsuši tēvu, — Gricko pārmeta. — Bet kas tur pa gultu kūleņo?

— Tie ir bērni. Kāpiet laukā, ejiet projām! — Gorpina viņiem uzbrēca. — Varbūt tētiņš gribēs tur apsēsties.

— Kāpiet, kāpiet, bērni, laukā, lai vectēvs pasēž gultā, jo goda vietā sasēduši cienījami viesi, — Gricko rūca, kluburēdams uz gultas pusi.

Gorpinu it kā ar verdošu ūdeni kāds būtu aplējis. Tikko vīratēvs pār slieksni, tā ķilda mājā un vēl svešiem klāt esot, un vēl pārmet viņiem... Viņai pat asaras saskrēja acīs.

— Vai nu es, tētiņ, jūs necienīdama, tā teicu! — viņa tikai izsaucās.

— Kāpēc necienīdama? Nē, cienīdama. Skat, ja necienītu, tad te nenosēdinātu veco. Un tā es nu sēžu un bērni man blakus. Citi, pat sveši bērni, kad gadās kur aiziet, godbijīgi pasveicina vecu cilvēku, bet tavi bērni tā cienī vectēvu, ka bēg no viņa kā suns no rungas.

Gorpina pavisam noplaka. Kā viņa tūliņ nebija apķērusies? Stāv apmulsusi un no kauna nezina, ko teikt, kur likties. Labi, ka Oriška izglāba.

— Ko tu, vecais, tā kasies? — viņa tam pajautāja. — Ar kreiso kāju būsi izkāpis no gultas?

— Ar kreiso. Tev taisnība. Vecam nekas nav labi. Un ja vēl savējie ļaunāk nekā sveši dara pāri, — viņš īgni piebilda.

— Kas tev dara pāri? — atkal Oriška viņam. — Droši vien būsi saklausījies, ko ļaudis melš, un nu gremzies! Ko, vai dēls tevi necienī? Vedekla neklausa? Ja tu turies savrup, tad, protams, nevar uzminēt, ko tu gribi. Un bērni. Bērni kā jau bērni. Ja tu ar viņiem būtu laipnīgs, tad viņi arī būtu laipni. Bet tu nepaguvi ne pār slieksni, kad sāki jau rūkt. Zināms, viņi nobijās.

— Runā vien. Jūs tie labie. Es tas ļaunais. Kāpēc jūs mani, ļauno, aicināt pie sevis? Tiesāt? Tiesājiet vien!

— Nu redz, atkal tu, Gricko, uzsāc ķildu. Ar tevi runā gods godam, bet tu vienu un to pašu. Būtu nācis pulkā un parunājies, kā nākas.

— O, tu labi proti uzčubināt, bet, kas zina, kāda būs gulēšana, — Gricko norūca.

— Nē, es tev taisnību saku. Vai man jāslēpjas, vai man kā lapsai jāluncina aste? Padomā vien: tu esi vecs, nevarīgs... esi kopjams un pieskatāms. Un kam tu esi tuvāks nekā radiem? Ja nebijis neviena tuvinieka, bet tev taču ir dēls, vedekla. Kāpēc gan lai es kā tāds vērsis, kas vientuļš velk jūgu, stāvētu savā aizgaldā? Cilvēks nav sieksta, kuru noliksi, un tā gulēs. Cilvēkam dažreiz vajag arī parunāties... Būtu ņēmis un pārnācis pie dēla, viņš taču tev viens pats. Būtu tev pienācīga kopšana un arī ar ko vārdu pārmīt.

— Kopš nav manas vecās, nav arī laimes! — Gricko dobji teica.

— Taisnība gan. Vecā, lai viņai debesu valstība, bija čakla, prātīga saimniece un laba sieva... Bet ko lai dara — nomira... Tas dieva ziņā. Vienīgi viņš zina, ko dara, tikai nesaka mums. Nomira — un pagalam. No kapa neuzcelsi. Tev tomēr neklājas no savējiem vairīties.

— Ko tu esi vienu un to pašu ieņēmusies — vairīties un vairīties! — Gricko uzsauca. — Kas no viņiem vairās?

Es no viņiem vai viņi no manis? Tu saki — man esot dēls, jāturoties pie tā. Bet vai tu pazīsti manu dēlu? Viņš kopš jaunības man dara pretī. Gribēju viņu saprecināt ar Kuca meitu. Vai nebūtu laba sieva? Gan bagāta, gan labas dzimtas. Bet nē, velns uzgrūda Kristi Pritiku. Kā tad, neredzēta daiļava! Cik man nemaksāja viņu atrunāt no tās. Dievs vien to zina — varbūt man nācās būt netaisnam un uzņemties grēku, kamēr izjaucu. Bet viņš? Gluži kā jucis. Palika tīri muļķa prātā.

— Tēt. nu tas jau sen pagājis, — Hvedors drūmi apsauca tēvu, bet Kriste sēdēja sarkana pietvīkusi un, nezinādama, ko darīt, kļāva sev klāt mazo Petriku.

— Sen? — Gricko sauca pieceldamies un kā verstes stabs nostājās istabas vidū. — Sen — tu saki? Bet vēlāk? Vai mēs ar nelaiķi maz pūlējāmies, lai tu izveseļotos, cik nenoņēmāmies, lai tevi dabūtu kājās. Tu apprecējies. Atradās tāda, kas gāja pie tevis. Sākām dzīvot kopā. Gan tu, gan vedekla to vien zināja kā izdaudzināt mūs svešiem ļaudīm. Tik vien bija valodu: «Kaut jel tēvs atdalījis mūs, iedevis zemi, iedevis māju, tad mēs zinātu, kam strādājam, kam pūlamies.» Redz, pie tēva dzīvodami, viņi sev neesot strādājuši! Lai notiek. Aprunājāmies ar veco, kad jau, tad jau. Kas šo grunti nopirka? Kas māju uzcēla? Pārvedu viņus — dzīvojiet nu, arī tīrumu iedevu. Kādu pateicību es guvu par to? Atkal dzirdu: «Atdalīt jau atdalīja, bet ko iedeva? Izgrūda no mājas — un diezgan.» Velns jūs būtu rāvis! Vai es jums neesmu tēvs? Vai es jums laba nevēlu? Būtu strādājis gar to zemes kumšķi, ko iedevu, bet nē — iznomāja. Pašam, redz, netīk baltās rokas notriept. Sāka ap popiem lumstēties — iedomājās uzkāpt protopopa godā, bet iznāca tikai zvaniķis. Iegribējās vieglu maizi. Kad vieglu, tad vieglu. Tātad tev zeme nav vajadzīga, dod atpakaļ. Dzīvo ar savu prātu, ja dievs to tev devis. Kā citādi? Kur nu! Tēvam gāž baltu virsū! Tēvs šāds, gan tāds. «Pamanījis, sak, ka paši pēc sava prāta pelnām dienišķu maizi, nu zemi prasa atpakaļ. Sev vien, sev vien, bet mums neko...» Vai tu domā, man viegli bija klausīties, kad sveši nāca manā mājā un klāstīja, ko paša dēls teicis? Tad labāk lai tāda dēla nebūtu! Bet es klusēju, ne vārda neteicu pretī.

Paiet gads, viņi ne kāju pie manis nesper, svētkos ari nenāk apsveikt. Un tad vecā sāka vārguļot, — vai viņi atnāca aplūkot? Sveši ļaudis dienu un nakti stāvēja klāt, pārcilāja vājinieci, bet vedeklai ne prātā nenāca. Kad nomira, tad vien atnāca kā svešinieki un stāvēja nomalē. Un neba jau nu mierināja tēvu bēdās, neba jau nu kopā ar svešiem palīdzēja tais sprukās. «Kā ne,» viņš domā, «es esmu liels kungs, nēsāju popam pakaļ vīraknīcu.» Bet vedekla spriež: «Neiešu melnu darbu darīt, neesmu algādze, esmu lielmāte — zvaniķa sieva!» U-ū! Nolādētie! Nolādētie! Nedošu jums savu svētību! Visu atstāšu svešiem, bet jums pigu pie deguna, — Gricko brēca un, cepuri satvēris, metās uz durvīm.

Istabā iestājās tāds klusums, ka šķita, tur nav nevienas dzīvas dvēseles. Oriška un Kriste sēdēja sagumušas, Gorpina, nolikusi galvu uz galda, drebēja kā drudzī. Hvedors bāls staigāja pa istabu, rokas berzēdams, vienīgi Vasils Kravčenko no galda viņējās puses jautri blisināja savas pelēkās, viltīgās acis.

— Kumēdiņi, vairāk nekas, — plecus paraustījis, viņš teica. — Kam vajadzīga viņa svētība? Labāk atdevis savu mantu!

— Kāpēc tu viņu vedi šurp? — Gorpina lielā satraukumā iekliedzās, ar galvu pieplakusi pie galda, it kā gribētu tajā iegrimt. — Vai maz esam cietuši no viņa? Gan pārmetumus, gan rājienus. Iegribējās, lai viņš mūs nolādētu pašu mājās!

— Kas to zināja! Kas to zināja! — Hvedors dobji teica, rokas berzēdams. — Es gribēju labu, bet iznāca ...

— Nebūs jums laimes. Nebūs labas dzīves, — uzlēkdama kājās, teica Oriška. — Ardievu! Brauksim! — viņa pavērās pret Kravčenko un nevis izgāja, lēkšus izlēca no istabas.

— Brauksim, brauksim, — Kravčenko teica, cepuri paņemdams. — Laiks pusdienot, vēders pavisam ierāvies.

Gorpina tikai nu atģidās, ko viņa aizmirsusi.

— Krustmāmiņ! Krustmāmiņ! — noraudājusies viņa izskrēja pagalmā. — Stāviet, pagaidiet, kaut paēdiet

ar mums pusdienu. Ar tām nolādētajām ķildām var bez prāta palikt.

Hvedors un Kriste palika istabā vieni. Kamēr viņa posās, zvaniķis neko neatjēdza un staigāja šurpu turpu. Bet, kad Kriste, atdevusi Petrusi meitenei, taisījās iet laukā, viņš nostājās pretī un cieši paskatījās uz viņu bēdīgām acīm, iesaukdamies: «Tā mums vienmēr iet! Ak kungs! Ak kungs!...» — un izmisumā satvēra galvu rokās.

Kristei sirds sažņaudzās, asaras saskrēja acīs. Pirmā doma, kas iešāvās galvā, bija: «Droši vien Hvedors mani pazina, tāpēc arī tik atklāti atzinās...» Un, galvu nolaidusi, viņam ne vārda neteikusi, viņa izgāja laukā.

Priekšnama durvīs Kriste satika Orišku, Kravčenko un Gorpinu. Mājasmātei bija izdevies pierunāt, lai vecā paliek uz pusdienām.

. — Mēs ejam atpakaļ, Gorpina lūdz pusdienā.

— Es jau gan nezinu, vai izdabāšu jaunkundzītei. Lūdzam nogaršot zemnieku ēdienu. Reiz pie mums bija iegriezies izmeklētājs. Tik labs kungs, teica paldies. Lūdzam arī jaunkundzīti. Esam priecīgi pacienāt... — Gorpina runāja lūstošā balsī.

— Lai jaunkundzīte vismaz pasēž. Mēs ātri tiksim galā, citādi lielā zarna mazo aprīs, — Kravčenko smējās.

— Par mani nerūpējieties. Es pasēdēšu, pagaidīšu,— Kriste teica un atgriezās kopā ar visiem.

Gorpina bija tik priecīga, nesavaldījās un gribēja nobučot Kristei roku. Kriste to pamanīja un pastiepa lūpas. Abas senās draudzenes sabučojās. «Ja tu zinājusi, ko skūpsti,» Kriste nodomāja, «nezin vai skūpstītu?»

Ne mazāk priecīgs kļuva arī Hvedors, kad viesi atgriezās. Nesen vēl nobēdājies un apjucis, viņš tagad atdzīvojās, sāka skraidīt, rosīties.

— Laipni lūdzu, sēdieties! Es uz brītiņu, es tūliņ,— un viņš izsteidzās laukā.

Kamēr Gorpina nosēdināja viesus un vilka pīrāgus laukā no krāsns, arī Hvedors atgriezās. No vienas kabatas viņš izvilka šņabi, no otras — kaut ko citu, sarkanu, un nolika uz galda.

— Jūs nevarat iedomāties, kā mani šīs ķildas kremt.

Nepaiet neviena nedēļa, kad nenotiktu kaut kas tāds, — viņš žēlojās. — Tik vien tā prieka, ja ienāk labi ļaudis un dabū parunāties. Paldies, ka nācāt atpakaļ. Izdzersim nu pa glāzītei. Jādomā, šis ir labs šņabītis. Redz, cik dzeltens.

— Ilgi stāvējis? — Kravčenko jautri nozibināja ar acīm.

— Ebrejs teica, ka ilgi. Bet dievs viņu zina. — Un, glāzīti ielējis, pirmo pasniedza vecmāmuļai.

— Kas lej, tas pirmais dzer! — tā atbildēja, atvairīdama glāzīti ar roku.

— Sieva! Mums kaut kur bija vēl viena glāzīte. Dod šurp un cienā jaunkundzīti. Es viņai paņēmu pudeli plūmju uzlieves.

— Man? — Kriste tvīkdama jautāja. — Velti jūs izdevāt naudu. Es nedzeru.

— Tā, mīļā jaunkundzīt, nevar. Vismaz nogaršojiet, — Gorpina lūdza.

— Es saskandināšu ar jaunkundzīti. Uz veselībām. Lai izput mūsu ienaidnieki, — un Hvedors, glāzi pieskandinājis, tūliņ izdzēra. Tad ņēmās cienāt veču un Kravčenko.

Kriste mazliet nogaršoja un nolika uz galda. Plūmju uzlieve viņai likās tik garda. Šķiet, neko tādu savu mūžu nav baudījusi.

— Patiesi garšīga, — viņa teica.

— Tad lūdzam visu izdzert, — Gorpina klanījās. — Un uzkost pīrāgus. Tie ar svaigu biezpienu, krējums arī svaigs.

— Ja nu vienīgi ar jums, — Kriste teica, satverdama glāzīti.

— Es arī izdzeršu, — un Gorpina pasniedzās pēc šņabja. Pati izdzēra pusīti un cienāja viesus.

— Lai mūsu naidnieki pakaras! — Kriste iesaucās, glāzīti iztukšojusi un pēdējo lāsīti uzlējusi uz galvas.

— Ai mīļā jaunkundzīt! Dūjiņa jaukā! — Gorpina iesaucās un, noliekusies pie viņas, nošmaukstināja uz pleca. — It kā jūs būtu šai pusē dzimusi, tik labi zināt mūsu paražas un parunas.

— Par to nav grēks izdzert otru lāgu! — Kravčenko teica.

— Izdzert! Izdzert! — Hvedors atkal ņēmās cienāt.

Pēc trešās visi uzreiz sāka triekt jautri un skaļi, dūca

kā bites stropā pirms spieta. Nesenā ķilda bija aizmirsusies. Hvedors stāstīja visādus jokus par popu, par psalmotāju. Gorpina nevarēja vien beigt lielīt savus bērnus, kuri, gultā sēdēdami, ēda pīrāgus, ka druskas vien lēca. Kravčenko stāstīja par visādām blēdībām, — kurš kuru piekrāpis, kurš ticis bagāts, — un vienā laidā lielīja pilsētas blēdi. Vienīgi Oriška ar skurbām acīm kā pūce klusēdama noraudzījās visos. Kriste pēc divām glāzītēm plūmju uzlieves bija piesarkusi un kā magone sēdēja aiz galda, bet acis viņai tā vien dzirkstīja. Viņa nekad vēl nebija jutusies tik jauki, tik viegli. Tas senais, ko kādreiz bija pametusi uz laukiem, atkal atgriezās, apstāja tik maigi, tik patiesi un mīļi un uz brīdi darīja viņu laimīgu. Arī ar viņu tā varēja būt. Un viņa, tāpat kā Gorpina, priecātos par saviem bērniem un saimniekotu savā mājā ... Bet tagad?

— Labu dienu visapkārt! Priecīgu svētdienu! — no sliekšņa atskanēja sievietes balss.

Palūk — melnā Ivga iešāvās istabā. Nepaguva atņemt sveicienu, kad tā, pavērusies visapkārt, jautāja:

— Ko, vai vecis pie jums nebija?

— Bija gan, — Gorpina atbildēja.

— Kur aizgāja?

— Pie tevis, — Oriška atbildēja.

— Vai manu dieniņ! Ceļā esam izmijušies! Skriešu pakaļ, — un pagriezusies izdrāzās priekšnamā.

Ivgas negaidītā ierašanās uz brīdi pārtrauca jautro tērzēšanu.

— Palūk, kāda žēlotāja atradusies! — vecā Oriška iesaucās un nospļāvās.

— Tā vienmēr, tiklīdz pamana kādu svešu, tūliņ skrien izostīt, kas pie mums notiek, — Gorpina žēlojās.

— Viņa mūs, paldies dievam, neaizmirst, — Hvedors smējās.

— Neliete, — vecā norūca.

— Lai. Nevajag aiztikt. Labāk iedzersim, — Hvedors aicināja, satverdams blašķi. — Bet tu, Gorpina, cel galdā boršču, biezeni... Dod šurp visu, ko esi gatavojusi.

Pirms boršča izdzēra vēl pa vienai, un atkal kļuva jautri. Valodas un smiekli neapklust ne uz mirkli. Oriška, dzerdama trešo, pavisam pagura, acis veras ciet, galva šūpojas uz visām pusēm, paņem karoti un kātu mērcē borščā. Visi uzjautrinās, arī Oriška pati smejas līdzi.

— Iemetu... iemetu, — viņa murmina. — Bet saviem naidniekiem nepadošos, nepadošos... Re, kur viņi man iemiegti, — rāda sažņaugtu dūri. — Neesmu Gorpina, kura pretī nerunā. Un neesmu arī Hvedors, kas apiet tos ar līkumu. Zinu, ko viņi perina.

— Kādi tad jums, vecmāmuļ, ienaidnieki? — Gorpina jautā.

— Ienaidnieku man, ka biezs. Visi man ir naidnieki. Arī vīrs naidnieks. Vai es pie tā aiz patikas gāju? Nekā nebija. Kur nu tādam riebeklim manu sejiņu skūpstīt ... — un vecā smaidīja ar savām krunkām.

Visi sāka smieties, bet Kravčenko par visiem vairāk.

— Tu man te nesmejies, — vecā pavērsās pret viņu. — Tu esi manā dūrē. Kā vardi saspiedīšu. Un tu, Hve-dor, nezviedz, zinu, ka tev raudāt gribas. Un tu, Gorpina ... Bet tu, — viņa pievērsās Kristei, — tavs laiks nu tikai vēl sākas. — Un vecā, pārstājusi smīkņāt, piecēlās un sāka pareģot: — Tevi bēdas gaida. Smagas bēdas tevi gaida. Es zinu, visu zinu.

— Ko jūs zināt? — raudzēdamās ar izbiedētām acīm uz baigo veceni, Kriste jautāja.

— To zinu, — Oriška iesāka pareģones balsī, — ka gulēt gribu, — un pasmīnējusi gāja prom no galda. Nepateikusi paldies, nenoskaitījusi lūgsnu, viņa aizsteberēja līdz gultai uņ nolikās aiz bērniem gulēt.

— Pagurusi veča. Vairāk ieķērusi, — Gorpina nopūzdamās teica un piesteidzās krustmāti apsegt.

Pusdiena bija paēsta. Kravčenko un Hvedors izgāja laukā atvēsināties un uzpīpēt, bet Gorpina un Kriste palika istabā. Kamēr mājasmāte mazgāja traukus, Kriste domāja, ko nupat vecā bija pareģojusi. Viņas baigais izskats un skaļā balss — tas viss bija Kristi satriecis. Un arī pats pareģojums: «Tavs laiks nu tikai sākas...» Ko tas nozīmē? Un vēl: «Tevi bēdas gaida, lielas bēdas tevi gaida.» Kā viņa zina, kas mani gaida?

Bet pasacīja tā, it kā patiesi zinātu... Un Kriste sāka pārcilāt savu dzīvi. Kas tur bija? Tur virknējās zaudējumi un bēdas, tur bija nejaušības, kas pacēlušas viņu augšā, lai nosviestu uz galvas bezdibenī. Un vai tagad nav tāpat? Viņa nav nosalusi, nav izsalkusi, ir paēdusi, apģērbusies. Bet kas būs rīt? Vajag Koļisnikam tikai vārdu pateikt — un viņa atradīsies uz ielas. Agrāk, kad nebija pieradusi pie greznības, viņa atkal varētu sākt strādāt un pamazām nopelnītu sev iztiku. Bet tagad? Viss viņas spēks skaistumā. Ja tas zudīs — viņa ir pagalam. Cik ilgi var tā mētāties, cik ilgi var dižoties greznos tērpos, rītu pat varbūt iekritīs dziļā bedrē, kur netīrumi un smirdoņa! Viņai tā gribējās mieru un pieticīgas dzīves, kaut vai tādas, kāda Gorpinai. Protams, tai arī gadās rūgti, grūti brīži, — kaut vai šodien. Atnāca vīratēvs, sacēla traci, ne jau pirmo reizi dziļi aizvainoja. Tomēr neviens nevar atņemt, kas tai pieder. Viņa zina savu ģimeni, savu Hvedoru, un ļaudis zina, ka viņa ir Hvedora sieva. Bet es? Šodien jaunkundze, bet rītu... Varbūt visi novērstos, ja zinātu, kas viņa ir.

Izmisums un sāpes ciešāk un ciešāk sažņaudz sirdi. Viņai gribas atklāt savu sirdi, izsūdzēt bēdas.

-— Gorpina! — viņa skumji teica.

— Ko teiksiet? Varbūt arī jūs atpūstos? — Gorpina līdzjūtīgi jautāja.

— Nē. Es tev, Gorpina, gribu ko teikt. Pateikt ko tādu... Varbūt, kad uzzināsi, izdzīsi mani no savas mājas...

— Vai, cik jūs baigi sākat, — Gorpina teica. — Par ko lai dzītu jūs laukā?

— Varbūt arī būs par ko. Tu nezini. Tikai vienu lūdzu. Tu neteiksi nevienam, ko es tev pastāstīšu?

— Kam lai es sacītu?

— Kā ne? Varbūt tev ir kāda draudzene. Vīram...

— Man nav neviena tuvāka par tiem tur bērniem, —* viņa norādīja uz mazuļiem, brīnīdamās par Kristes valodu.

— Vai nodievosies, ka neteiksi?

— Ko jūs tā? Dievs ar jums! Varbūt esat kāda dvēseli pazudinājusi? Tam es neticēšu.

— Nevis kāda dvēseli, Gorpina, bet savu esmu pazudinājusi. Tu pazini Kristi Pritiku?

— Kā ne. Mēs taču jaunavu gados bijām ar viņu draudzenes.

— Kur viņa tagad ir, tu nezini?

— Vai arī jūs viņu pazināt? — Gorpina jautāja.

— Pazinu. Man arī gribētos zināt, kur viņa palikusi.

— Kur? Dieviņš to zina, bija kādreiz krietna un daiļa meiča, bet laikam jau ļauns liktenis viņu pazudinājis, ka neatgriežas. Viņas tēvs nosala, māte nomira. Tur arī mans vīratēvs nav bez vainas. Tas jau sens notikums, aizmirsies. Zinu tikai, ka Hvedors, mans vīrs, jaunībā viņu mīlējis. Tēvs bijis pretī. Tad viņš sācis meiteni vajāt. Tikmēr vajājis, kamēr izdzinis no ciema. Kriste aizgājusi uz pilsētu dienēt... Tad paklīda valodas, ka viņa nožņaugusi savu saimnieci. Tirdījuši viņu... Un atkal viņa ieradās ciemā, paglabāja mati, bet tad, kā gāja, vairs neviens viņu nav redzējis. Reiz Hvedors bija pilsētā un, atgriezies stāstīja, ka viņa it kā pinusies ar kundzēnu. Kundze pamanījusi un izmetusi uz ielas.

— Vai nekādas mantas viņas vecākiem nav palicis?

— Mantas... Kāda manta? Zinu, ka bija sakņu dārzs un strejgabals. Šķiet, Kriste to uzticējusi Zdoram, viņš tai dzīvoja blakus. Zdors to pievāca sev. Ļaudis stāsta, ka tāpēc iedzīvojies. Tagad tas ir bagātnieks. Kad braucāt gar to malu, droši vien redzējāt viņa ar skaidām jumto māju un sētu apkārt. Kungs kas kungs... Viņš mums ir baznīcas stārasts. Savu veco grunti pārdeva, pārgāja uz jaunu vietu, bet to gan nezinu, vai Pritiku gabalu pārdevis vai pametis. Tur tagad kroģe ebrejs.

Kriste sagumusi klausījās.

— Jā, — Kriste teica. — Kristīnes maja ebrejs ierīkojis krogu, bet viņas dvēselē kroģē kristītie.

— Kā tā? Kad un kur jūs satikāt Kristi? — Gorpina jautāja.

— Kur? — viņa pārjautāja un pacēla galvu. — Vai tu, Gorpina, mani nepazīsti? Vai patiesi esmu tā pārvērtusies? Es taču esmu Kriste. Tā pati Kriste, kas kādreiz dzīvoja jūsu vidū. Redzi, kāda tagad esmu kļuvusi.

— Tu ... jūs... esat Kriste, — Gorpina sāka murmināt, skatīdamās uz savu viešņu. Šķiet, rēga, kas atnācis no viņpasaules, Gorpina tā neizbītos, kā tagad nobijās no Kristes.

Tobrīd pamodās Oriška.

— Ko, vai jau vēls? Vai nebūtu laiks braukt? — tā jautāja.

— Laiks, laiks, — Kriste ierunājās pirmā.

Arī Kravčenko un Hvedors nāca pa durvīm iekšā.

— Vasili! Laiks posties! — Kriste uzsauca.

— Pats nācu par to teikt. Jābrauc, jābrauc. Tūliņ iejūgšu zirgu.

Viņš izgāja laukā. Pēc pusstundas viņi devās ceļā. Mokpilna Kristei bija šī pusstunda. Viņa sēdēja istabā un uzmanīja, lai Gorpina, kas zina, nesāktu ar veču runāties par viņu. Gorpina izskatījās kā apdullusi... Kad sakāpa ratos un izbrauca no pagalma, Kriste brīvāk atņēma elpu.

VIII

— Tagad es braukšu pa citu ceļu, lai jūs redzētu visu Marjanivku, lai jūs zinātu, kāda tā izskatās! — Kravčenko teica un pagrieza savu «pagānu» uz baznīcas pusi.

Viņi brauca pa to ielu, kas veda caur Marjanivku uz pilsētu. Ai, cik pazīstams šis ceļš Kristei, cik labi pazīstams! Pa to skraidījušas viņas basās kājas, viņa mērījusi to jaunavas gados, iedama no ciema uz pilsētiņu un no tās atpakaļ uz māju. Pa šo ceļu Kirils viņu bija aizvedis kungu dienestā, pa to nelaime viņai dzinās nopakaļ. Te viņa kādreiz bija teikusi ardievas ciemam, bet te sastapusi mātes zārku. Jā, nomocījuši bija māti labi ļaudis, pie zemes piespiedusi tā bēda, kuru Kriste, pati nezinādama, bija atnesusi līdzi dzimtajā ligzdā. Tās visas ir skumjas atmiņas, sāpīgas domas.

Aiz laukuma jābūt viņas mājai. Kur tā ir? Tagad te vesela iela, bet kādreiz šeit beidzās ciems. Tur ir Karpa sēta. Karpa Zdora māja ... Jā, jā. Blakus tai viņu māja. Vai patiesi tā garā ēka, virs kuras uz mieta rēgojas pudele, viņas kādreizējais mājoklis? Vieta tā pati, taču ēka sveša: ieeja tajā nevis pa vārtiņiem, bet tieši no ielas; tur, kur kādreiz viņai bijis puķu dārziņš, kur slaidās kāršrozes cēlušas galvas, kur stai-peknīši klājuši zemi, — tagad tur klaja nomīdīta vieta, kur logi bijuši — ietaisītas durvis. Sarkanbārdis ebrejs stāv uz sliekšņa un cieši noraugās uz viņu «pagānu», kurš tik žigli tek pa ceļu. Kas zina, vai viņš vēro zirgu rikšotāju, vai arī brīnās, kāpēc baznīcēni neiegriežas krogā.

Kristi sagrāba vēl lielākas skumjas, kad viņa redzēja savu pagalmu. Viņa atcerējās sarunu ar Gorpinu. Viņas mājā — ebrejs ierīkojis krogu, bet dvēselē kroģē kristīgie ... Vai nav tiesa? Svēta patiesība! Lūk, kas iznācis, lūk, pie kā viņu novedis aklais liktenis: Un vai vēl nebija diezgan tā, kas pārdzīvots, ko nācies izciest? Lūk, kam viņa laista pasaulē, kam lolota, audzināta!

Dzīve pagriezusi pret viņu savu šķautnaino pusi. Tur ir augsti kalni un dziļas gravas. Tikko uzrāpusies augstā smailē, tā atkal lido ar galvu lejā. Kur ir viņas mājuvieta? Kur tā pajumte, zem kuras noliks savu samulsināto galviņu? Vai tur tai zemes klēpī, kur atdusas tēvs un māte, kur visi citi aizgājušie jau ne vienu gadsimtu vien atdusas un trūd? Un vai tapec jādzīvo, tāpēc jāmokās, jācieš?! «Ai dzīvīte, dzīvīte!» viņa nočukstēja nopūtusies un nolieca savu jauno galviņu uz krūtīm. Tā liec galvu uzziedējusi puķe, ta lūst tās tievais kātiņš.

Visu ceļu Kriste bija sērīga, sēdēja noplakusi, nevienam neteica ne vārda, nevienam neatbildēja. Ka saguma, izbraucot no Marjanivkas, tā neatliecās līdz pašam Kaktam. Ne plašie lauki, rieta saules staru segti, ne biezais mežs pie Kakta, ne pats Kakts, tik jauks kā glezna, nepacēla uz augšu viņas smago galvu, nepievērsa sev viņas sadrūmušo skatienu. Ja uz sirds uzgūlies akmens, ja dvēseli apņēmusi tumsa un vienīgi domas kā apogi baismīgi brēc, tad arī pasaules jaukums nemodina priecīgas atmiņas, neielīksmo aizmiglotās acis.

Un vēl smagāk kļuva mājās, vēl skumjāk, kad viņa paskatījās uz savu būri, kurā bija ieslēgta, ar zeltu apkārta, dārgās drānās ietērpta. Un te vēl Oriška uzplijas: gan pieskrien no vienas puses, uzmet pētījošu skatienu, gan piesteidzas no otras puses — iztaujā, kā paticis Marjanivkā.

— Kā ne? Patika, patika! — Kriste atbild, lai tiktu vaļā no večas.

Bet vai nu no tās kur glābsies!

— Kas tagad tur labs? Būtu jūs to redzējusi pirms gadiem trīsdesmit, dzimtlaikos, kad pats kungs dzīvoja ciemā. Cik jautri gāja kungu namā — pašu maize, pašu šņabītis, pašu mūzika ... Ed, dzer, cik lien, uzjautrinies pēc sirds patikas! Un ļaužu tad nebija tik daudz., bet tie bija labāki. Visi kopā, turas cits pie cita. Bet, ja kāds sāk skatīties greizi, ja kāds velk uz citu pusi, — kungs tūliņ modri pamana. Un, ja esi vainīgs, tad nelīdzēs nekādas lūgšanas, ne asaras.

Un Oriška jautri klāstīja Kristei, kad kurš stallī ticis pērts, kad kam siekstas uzmauktas, kuru zaldātos nodevuši. Kā vienai sievai par piena zagšanu kungs uz visu mūžu piespriedis nesāt kaklā mazu krūzīti, kuru podniekam likuši īpaši iztaisīt. Kā melnās Ivgas mātei, kad uzzinājuši, ka viņa pie altāra gājusi netikusi. ..— pats kungs to bija izokšķerējis, — nocirpuši matus, pašu notriepuši ar darvu, apspraudījuši ar spalvām un vadājuši apkārt pa ciemu. Ļaudis melšot, ka tāpēc viņai piedzimusi tik melna meita.

Tās bija baigas atmiņas, nelāga nostāsti. Kristi māca šausmas klausoties, bet Oriškai tas vienalga.. . Acis viņai dega, vecā seja spīdēja priekā. Laikam jau viņai jautri bija atcerēties savu jaunību, tos senos notikumus, no kuriem Kristei dzīslās stinga asinis.

— Redz, kā senāk dzīvoja! Un labi vien bija. Pār ļaudīm bija kungs, kas tos savaldīja. Bet tagad — tas viss sairis, saplīsis kā vecs svārks. Viens uz vienu pusi, otrs uz citu, nevar ne noprast, kur bijusi piedurkne, kur malas, kur mugura. Viss sajucis. Nostājušies cits pret citu kā nāvīgi ienaidnieki... un tā vien raugās, lai otram uzsēstos mugurā, lai jādelētu to, lai ko norautu tam. Tādā jezgā nemaz neizšķirsi,

kas savējs, kas svešs. Visi ir sveši, katrs pats zina tikai sevi.

— Ko tu kulsti savu dumjo mēli? — Kirils rājās, ienācis istabā.

— Kas tev daļas? Pats esi muļķis, tad doma, ka citi arī muļķi, — Oriška atcirta.

— Kā ne, melš, ka dzimtlaikos bijis labāk. Klausījos, klausījos no virtuves, kamēr apriebās. Iešu, domāju, kaut apstādināšu.

— Zināms, kungu laikos bija labāk. Zināms, ka labāk! Tu pie kunga nedzīvoji, vazājies pa laukiem, vai tu redzēji? Būtu padzīvojis pilī, redzētu, kā gāja. Kur tas viss tagad palicis?

— Ko, vai tagad arī vajadzētu pa ciemu vadat sievu ar krūzi kaklā par to, ka viņa savam bērnam paņēmusi piena lāsīti? — Kirils mierīgi jautāja.

Oriška aizsvilās.

— Vajadzēja arī! Nezodz sveša! Tagad nevada, toties visa pasaule zog. Kas tagad nezog? Pat mazs bērnelis, ir tas pamanās nočiept, kur var.

— Vai tad vajag kādu no jūsu slakas notriept ar darvu kā melnās Ivgas māti? — Kirils pasmējās.

— Toties tagad to staiguļu saviesies! — Oriška atkal iebrēcās.

Kristei it kā nazi kāds būtu ietriecis sirdī, viņa pat nodrebēja. Staigule, staigule — ausīs griezās šis vārds. Viņa ir staigule. Jā, jā ... staigule. Vazājas pa pasauli bez sava kakta, bez mājas, iet no vienām rokam otras rokās.

— Un vai toreiz viņu bija mazums? — Kirils mierīgi jautāja.

— Tā jau nebija kā tagad. Nepaspēj uz kājām nostāties, mātes piens nav nožuvis uz lūpām, kad jau vazājas ar zaldātiem.

— Tagad vismaz pati vazājas, bet tad virvē vadāja.

— Vadāja, bet tā nebija kā tagad, nosprāgst sētmalē, no viena ebreja pie otra ka kraupaini suņi klaiņā.

— Tu labāk saki, ka jūs esat rijīgas, jūsu daba ir dulna. Jums nav nekāda satura. Tad jūs ar varu vilka un iemācīja vazāties, tagad pašas skrienat, tad vismaz raudājāt, bet tagad zviedzat.

— Melo, nekauņa! Melo, draņķi! Smirdoņa! Smer-deli! Tpū! Tpū! Neproti ne lāga vārda pateikt! — Oriška iekliedzās, kājās uzlēkusi, un metās laukā. — Kaut jel jaunkundzīti būtu kaunējies! — pa ceļam vēl piebilda un pazuda tumšajā priekšnamā.

— Te nu bija! — Kirils noplātīja rokas. — Atvainojiet, jaunkundzīt. Pati uzvedināja uz tādām valodām un nu mani kaunina. Redziet, kā ir! Dulna, pavisam dulna veča. Viņai varbūt vienai pašai tikai bija labi dzimtbūšanas laikos, nu viņa domā, ka visiem tā bijis. Tiesa, tagad ir grūti, pat ļoti grūti dzīvot, tomēr vismaz zini, ka neviens vagars tev uz kakla nesēž, neviens tevi ar suņa pātagu nenoslānīs, uz stalli nevedīs. Gadās gan badu un aukstumu ciest, toties esi brīvs. Vari dzīvot, kā gribi: ja dievu bīsties, dzīvo taisnīgi, ja nebaidies — nu, tad kā nu māki.

— Vai Oriškas vecmāmuļa neteica taisnību, ka toreiz zinājuši vienu kungu un no tā rāvušies, bet tagad jābīstas no visiem, — Kriste teica.

— Redziet, gluži tā nav. Tiesa, bijās kunga, ļoti bijās, bet arī no pašu ļaudīm baidījās, lai gadījumā kungam nenosūdz. Arī tagad jāuzmanās. Toreiz ādu sargāja, tagad maku. Tur ir tā starpība.

Tagad Kristes priekšā pavērās cita pasaule, dzīve rādījās citāda, ne tik drūma un netīkama, kā tēloja vecā Oriška. Agrāk nekas tamlīdzīgs nebija ienācis prātā. Tagad viņa juta, ka ar katru brīdi saprot vairāk, nekā sapratusi desmit gados. Dvēsele noskaidrojās, ap sirdi kļuva vieglāk, viņa it kā auga lielāka, pacēlās pirkstgalos, kļuva galvas tiesu garāka par citiem ļaudīm un noraudzījās uz tiem no augšas.

— Varbūt jūs, Kiril, izdzertu glāzi tējas? — viņa laipni jautāja, vēlēdamās parunāt ar tik patīkamu cilvēku. Viņa atcerējās, kā toreiz Kirils viņu bija vedis uz pilsētu kungu dienestā. Kā viņš tad mierinājis un cik labs licies.

— Ja nu jūs tik laipna, jaunkundzīt, var arī izdzert, — Kirils atbildēja.

— Sēdieties. Es tūliņ. — Un Kriste veikli ielēja tēju un pastūma viņam.

— Sirdīga ir mana vecā, aizdegas ātri ka pulveris! — Kirils sāka. — Tomēr jāsaka, ka dulna. Ja viņai nācies izbaudīt to, ko man, varbūt būtu gudrāka, bet tagad-— bābietis paliek bābietis. Piemēram, saka, tagad sliktāk kļuvis nekā agrāk. Nu, ja sliktāk, lai būtu sliktāk. Vismaz jel tu ļaudīm nedari ļauna. Bet ne, zina, ka nelabi, tomēr pati vēl vairāk sariebj.

— Kā — pati? Kam viņa ko ļaunu nodarījusi? — Kriste brīnījās.

— Kā ne! Jūs pati nesen redzējāt. Taču sakūdīja kungu, lai dīķi un sakņu dārzus iznomā Vovkam un Kravčenko. Protams, no pirmā acu uzmetiena izskatās labi, — lietoja zemi par brīvu, bet tagad kungs saņems septiņdesmit piecus rubļus. Taču, man domāt, tas nav pēc dieva prāta . .. nē, nav pēc dieva prāta. Kungam tā zeme bijusi nebijusi, bet ciemata ļaudīm vajadzīga kā ēst. Pārlieku vajadzīga, lai gan septiņdesmit piecus rubļus nav vērta.

— Bet kāpēc viņi deva septiņdesmit piecus rubļus? — Kriste jautāja.

— Kā nu tie asinssūcēji nedos! Viņi zina, ko grib: ja ne ar pienu, tad ar sūkalām atgūs savu! Viņiem kopienu vajag saliekt ragā. Lūk, kas viņiem vajadzīgs. Bez tā viņi neko neiespētu, jo ļaudīm paliek savs ūdens un arī dārzu zeme. Bet tagad salieks. Un, ja tiks viņu nagos, tad nezi vai dvēseli paglābs. Žēl ļaužu! Tas nav pēc dieva prāta. Nē, nav pēc dieva prāta! — Kirils teica un sāka dzert tēju.

— Bet es vēl ko citu baidos, — atņēmis elpu, vecais vīrs atkal ierunājās.

— Ko? — Kriste jautāja.

— Ja cilvēkam nav ko zaudēt, viņš uz visu gatavs.

— Uz ko? Uz ko? — Kriste ātri jautāja.

— Uz visu.

— Kā, vai var arī nogalināt?

— Nu, ja nogalinās, tad droši arī pašam būs jāatbild. Bet tumšā naktī sarkano gaili ielaist — tas pavisam kas cits.

— Kādu gaili? — Kriste nesaprata.

— Tā. Saved, piemēram, labību uz klona. Tikko sapošas kult, nezin no kurienes iemetas uguns — un viss nodeg līdz pamatiem.

— Tad viņi var aizdedzināt? — Kriste nobijusies iesaucās.

— Neteikšu, ka akurāt viņi to izdarīs, tikai dažreiz tā gadās. Redziet, kā mežā sauc, tā atskan! — Kirils piebilda, tēju izdzerdams. — Paldies, — viņš tencināja un piecēlās.

— Varbūt vēl glāzi?

— Nē, paldies! Laiks iet gulēt, rīt agri jāceļas. Ar labu nakti! — Kirils paklanījās un izgāja no istabas.

Kriste palika viena. Viena pati pie patvāra ar tējas glāzi, kas, pusē izdzerta, auksta stāvēja viņas priekšā. Kam tā jādzer, ja nav neviena cita, kas dzer? Vientuļa ar savām sērdienīgajām domām viņa sēdēja pie galda. Apdegusī svece blāvi mirguļoja, no durvīm un vaļējiem logiem istabā ieplūda tumsa, staigāja viegla vēsmiņa un šūpoja liesmu un tumsu, un arī Kristes domas ... Bet tās kā dūjas iespurdza kaktu pelēkajā tumsā un no turienes raudzījās atmiņā uzausušie ļaudis gan ar gaišām, gan tumšām acīm; no turienes atskanēja arī viņu neskaidrās balsis.

Neko tamlīdzīgu Kriste agrāk nebija izjutusi. Visi šīsdienas notikumi, viss vakarā dzirdētais bija jauns un rādījās tādā gaismā, kādā viņa neko līdz šim nebija skatījusi. Dzīve, īsta dzīve paraudzījās viņai acīs ar savu bargo skatienu, modināja tādas domas, kādas agrāk nebija nākušas galvā, uzdeva tādus jautājumus, kādus nekad nebija risinājusi. Vientuļa, visā pasaulē vientuļa, tagad viņai jātiek galā ar savām smagajām domām, jāizlemj, kas viņa ir šai vētrainajā jūrā, kur virzīt savu nedrošo laivu pa dzīves burzguļojošajiem viļņiem. Tie ir grūti jautājumi! Dažreiz arī liela prāta vīriem tie nav pa spēkam, bet ko lai viņa, tāds nelaimes putns, viena iesāk! Ne jau velti viņas nespēcīgās rokas noslīd no galda uz ceļiem, smagā galva noliecas uz augstajām krūtīm, nespēka bālums pārklāj sārto sejiņu, aizveras skaidrās acis. Bet domas viņu sagrābušas uz saviem vieglajiem spārniem un traucas, traucas uz visām pusēm, gan iesviež pagātnē, parādīda-mas to citā gaismā, — jau tā šis pagājušais rūgts un netīkams, bet nu šķiet vēl rūgtāks: jo tagad Kriste vaino sevi par to, par ko agrāk nejutās vainīga ... Gan kavējas tagadnē — un tā šķiet tik pretīga un bezcerīga. Gan atkal traucas nākotnē meklēt sev vietu. Un Kriste jūt — nav tādas vietas, nav silta kakta! Staigule ... Staigule ... Kā virpulis klajā laukā, kā putns vējā, tā viņa svaidās plašajā pasaulē. Gudrs virs ir Kirils, un vecā Oriška arī nav muļķe. Ar vienu vienīgu vārdu trāpīgi pateica, cik bezjēdzīga ir_ viņas dzīve. Kirils saka, ka Oriška esot muļķe. Ai nē, nav muļķe, bet atbaidoša gan! Un runā tik baigi, ielien dveselē, un vārdi tik indīgi, ka ķer tieši sirdī. «Ragana ... Viņa ir ragana... tāpēc arī pareģo,» Kriste nospriež un nobīstas. Galva liecas arvien zemāk, pati sakņupuši, it kā tiektos pārlūzt pušu, kamolā satīties, lai neredzētu istabu, jo tur tumšajos kaktos slēpjas viņas dzīvās domas, aicina paskatīties, vaibstās un ņirgājas.

Svece pavisam izdegusi: garais deglis kā pirksts rēgojas no zilā liesmas aplīša un vēl vairak sabiezina istabas sērīgo nokrēsli. Un pēkšņi kaut kas nobrīkšķ, uzplaiksni liesma. Kriste nodrebēja, paslēja galvu. Tur aiz kalna no ciematiņa puses pacēlās ugunsgrēka sarkanā blāzma un apgaismoja visu istabu. Kriste neat-maņā metās pie loga. Kāds melnajā tumsā it kā ar milzu plēšām pūta ēzē uguni, — tur lejā pie paša dīķa dega māja. Pa rāmo ūdens virsmu skraidīja un vijas liesmu straumītes, blakus dzeltēja citu māju jumti.., Kaut kas nodipēja, it kā aizskrēja.. baigi iegaudojās suns, šausmās mauroja lopi. Un tad pār kluso ciematiņu atskanēja izmisuma pilns cilvēka kliedziens un kopā ar veselu uguns mēļu un dzirksteļu kūli savirpu-ļoja un uzšāvās tumšajās debesīs pār degošo māju. Mutuļodami virs spožās uguns pacēlās melni dūmi, blakus vēl izlauzās liesma, it kā, no pekles pastiepusies sarkana mēle, nolaizīja tumšo debess malu... Tur aizdedzies vēl kas — nevar redzēt — klēts vai istaba, tikai kaut kas cits. «Vai, ļautiņi, glābjiet!» Kriste izdzirdēja un pirmajā mirklī bija gatava mesties pa logu laukā, lai palīdzētu, taču atjēgusies pagriezās uz durvīm ... Skriedama, ar kāju aizķēra krēslu — ozola koka, smags tas apgāzās ar lielu blīkšķi. Visa māja nodrebēja. Kriste izmisīgi iekliedzās un pakrita. Izpū-rusi, vajēju kreklu, bez micītes — Oriška pirmā iesteidzās pie viņas. Kā kaķe pārlēca pār slieksni un nemaņā pamira, pavērsusi savu plēsīgo seju pret logu. Viņa izskatījās drausmīga: kājas ļodzījās, acis izspiedušās no dobumiem, un tumšajos redzokļos kā uz naža asmens šaudījās sarkanas ugunsgrēka atspulgas. Kris-tei šķita, ka atnākusi pastarā tiesa un pats Lucifers izlīdis no elles un nostājies viņas priekšā ... Seju pie grīdas piespiedusi, viņa pati neatjēdza, cik briesmīgi pa visu māju vaimanāja.

— Kas tur ir? — atskanēja Kirila satrauktā balss, un viņš iesteidzās istabā.

— Vai, manu dieniņ! — viņš tik vien iesaucās un metās pie Kristes. — Jaunkundzīt, jaunkundzīt! Atjēdzieties! Dievs ar jums! Ciematiņā deg, tas no mums tālu. Nebaidieties!

No šiem klusajiem mierinājuma vārdiem Kriste at-žirba: «Tā vēl nav pastarā tiesa, ja tik laipna balss atskan man blakus,» viņa nodomāja un, lai gan augšā necēlās, tomēr noklusa.

— Celieties! Dievs ar jums! Nu, es jums palīdzēšu! — Kirils teica, saņemdams viņu aiz rokām.

Ar tā palīdzību Kriste piecēlās. Viņš ātri pasniedza krēslu, un viņa smagi atkrita.

Kriste sēdēja ar seju pret ugunsgrēku. Priekšā baismīgā neatmaņā bija sastingusi Oriška, aiz muguras, pie krēsla turēdamies, stāvēja Kirils. Viņš uzmanīja, lai Kriste atkal nenogāztos.

Bet ugunsgrēks pletās arvien plašāks. Blakus tiem diviem augstajiem stabiem slējās zemāki, saplūda kopā un briesmīgi dzirksteļoja. Taču vairs nebija tik baigi. Varēja dzirdēt, ka ļaudis pamodušies, izmisuma vaimanām un kliedzieniem pa vidu jitskanēja to balsis, kas nākuši palīgā: «Ūdeni! Ūdeni! Ātrāk ūdeni! Kur spaiņi? Dod šurp spaiņus! Lej! Lauz žogu! Piespiež! Piespiež! ...» Kopā saplūda gan brīkšķi, gan šķinda, gan ūdens šļaksti.

— Tā vien šķiet, tur deg Kravčenko māja, — Kris-tei aiz muguras teica Kirils.

Oriška kā plēsīgs putns pasviedās uz viņa pusi un izdrāzās no istabas.

— Uz kurieni nu? — Kirils iesaucās un satvēra to no mugurpuses pie krekla. — Ne soli!

Oriška ievaidējusies aizsedza seju ar rokām.

— Akf viņš... viņš ... Aizdedzinājuši... aizdedzinājuši, — viņa dobji nošņācās.

— Kas aizdedzinājis? Kravčenko māju aizdedzinājuši? — Kriste bailīgi jautāja.

— Neklausieties aplamu valodu ... Kas zina, no kā izcēlies uguns, bet šī jau pļāpā «aizdedzinājuši», — Kirils teica.

— Aizdedzinājuši, aizdedzinājuši! — Oriška nerimās, uzbudinājumā skraidīdama pa istabu. — Nudien, aizdedzinājuši! Kad es saku — aizdedzinājuši! Kur uguns būtu radies? Tie jūdasi aizdedzinājuši!

— Rimsties taču, velna žagata! — Kirils uzbrēca viņai. — Kā muļķis, kas kuļ tukšus salmus, to tik vien žadzina kā «aizdedzinājuši, aizdedzinājuši»!

Kirils būtu gatavs skriet uz ciematiņu, lai palīdzētu pie dzēšanas, taču nebija kam atstāt kungu namu. Divas no bailēm apdullušas sievietes nebija nekādi uzticami sargi, tās pašas kā mazi bērni sargājamas un pieskatāmas. Kirils gan ņēmās mierināt Kristi, gan uzbrēca Oriškai, kamēr uguns, savu paveikusi, sāka pamazām apslāpt. Alkatīgā liesma, diezgan sarijušies, nu pagura; garās mēles vairs nevijās augšup, nelaizīja melnās debesis, bet ap krāsmatām drebuļoja pie pašas zemes. Toties tagad ļaužu čala, to klaigas un saucieni kļuva dzirdamāki. Šķiet, visi priecājās, ka nepiepildāmo zvēru pievārējuši, un tagad runāja simt melem, klaigāja simt mutēm. Tā bija neskaidra balsu ņudzoņa, taču tā liecināja, ka briesmas jau pāri, ka iestājies tas laiks, kad sniedz palīdzību un izsaka līdzjūtību.

— Aprima, paldies dievam! — Kirils teica nopūzdamies un izgāja laukā.

Viņam nopakaļ aizvilkās Kriste un Oriška. Visi trīs uzkāpa kalnā un apstājās.

Lejā pie dīķa, noplacis pelnu un ogļu kaudzē, rēgojās liels ugunsgrēks. Zili zaķīši skraidīja pa to no vienas malas uz otru, reižu reizēm palēkdamies augšup. Pa kreisi spīguļoja dīķa melnā virsma; tā vēsajos un rāmajos viļņos, tā dzīlēs kā spogulī atplaik-snījās asinssarkanā uguns. Šķita, dega gan uz zemes, gan apakš tās. Ap dīķi, uz krasta un tālāk drūzmējās ļaudis — večas, sievas, bērni, — tie stāvēja ciešā barā un raudzījās, kā divu briesmīgu spēku cīņā — uguns un ūdens cīņā ar vīru palīdzību uzvar ūdens. Bet pāri tam visam nakts tumsā zem melnajām debesīm pletās un kvēloja atblāzma, rādīdama vīriem sarkanu gaismu, dodama ziņu tāliem ciemiem, ka te notikusi liela nelaime.

Tālu pāri pusnaktij, kad uguns aprima un blāzma apdzisa, Kriste mazliet nomierinājās un nolikās gultā. Aizmigt nevarēja: nāca prātā vecās pareģones vārdi, ko tā Marjanivkā bija teikusi Kravčenko: «Tu nesmejies, jo tu esi manās rokās ...» Apstiprinājās arī Kirila vārdi: Kravčenko manta pirmā izkūpēja gaisā...

Oriška saka: aizdedzinājuši. Bet kas to izdarījis? Kas gan cits, ja ne savējie? Droši vien tā atriebās par dīķi un sakņu dārziem. Kāpēc atriebās Vasilim Kravčenko? Vai viņš vainīgs? Vai zeme un ūdens viņam pieder, vai viņš ar tiem var rīkoties? Varbūt tas ir brīdinājums to īstajam saimniekam? Baigs brīdinājums! Bet kāds tad būs sods? Un nomidzī Kristes doma aizsteidzas uz priekšu, ataino citu ugunsgrēku, kungu mājas ugunsgrēku . . . Kriste atmostas un, krustu pārmetusi, atkal laižas miegā. Miegs ieaijā, bet acu priekšā — uguns... Viss kungu nams vienās liesmās, gruzd dārzs, dzeltenos dūmos ietinies, Kirils sauc, lūdz palīdzību, bet lejā ļaudis čalo, dzirdami viņu skaļie smiekli. Tur viņi smejas par cita nelaimi!

Kriste atkal pamodās.

Bāla gaisma klaiņāja virs guļošās zemes. Tumšzilā debess mala pietvīkusi kā kaunīga meiča, kad puisis pasacījis kādu joku, putnu balsis dobji atsitas pret aizvērtajiem logiem, klusa, mīlīga čivināšana skar Kristes dzirdi. Viņa sajūt sirdī rāmu prieku. Kā gaiša dzirk-stelīte tumsā tā uzplaiksnījusies viņas satrauktās dvēseles dzīlēs, apslāpēdama vakardienas pārdzīvojumus un satraukumus. Kriste ātri izlēca no gultas un piesteidzās pie loga, lai ieelpotu smaržīgo rīta gaisu. Veltas cerības! Viņu sveica nevis rīta svaigums, bet pretī plūda dūmu un gruzduma smaka. Vakardienas briesmas nikni un draudoši nostājās Kristes priekšā. Dzeltenie dūmi, sajaukušies ar miglu, modināja atmiņā naktī pārdzīvoto satraukumu. Uzreiz izgaisa klusais prieks, kas bija ieviesies sirdī, atkal pārņēma rūgtas domas, un līdz ar tām pamodās sievietes ziņkāre. «Tagad jau gaišs, gribu redzēt, kas tur bijis,» viņa pņti sev teica un devās uz virtuvi, kur atskanēja cilvēku balsis.

Kirils un Oriška jau bija piecēlušies. Vecā rosījās virtuvē. Sirmgalvis stāvēja kaktā svētbilžu priekšā un skaļi lūdza dievu. Viņa murmināšanu Kriste bija dzirdējusi istabā.

Kriste, lai netraucētu Kirilu lūgšanas brīdī, pamīdī-jusies pie sliekšņa, atgriezās atpakaļ, neteikusi nevienam ne vārda.

— Ai jaunkundzīt, jūs arī esat piecēlusies, — Oriška teica piesteigdamās. — Agri agri. Vēlu apgūlāties, agri jau kājās. Vai ko vajadzēja?

— Es gribēju nomazgāties, vecmāmiņ.

— Nomazgāties? Var. Kāpēc gan ne? — un Oriška sāka cilāt bļodas un krūzes.

— Ko jūs šodien tik agri cēlāties? — Oriška jautāja, pasniegdama ūdeni. — Tagad vajag tikai gulēt un gulēt. No vakardienas ugunsgrēka tāda smirdoņa, ka laukā nemaz nevar rādīties.

— Gribu iet paskatīties uz to postažu, — Kriste nopūzdamās atbildēja.

— Paskatīties? Labs ir. Es arī iešu. Varbūt ar kaut ko varēsim nomierināt Kravčenko. Nabagam viss sadedzis, arī zirgs, stāsta, pagalam. Tas zirgs, ar ko braucām uz Marjanivku. «Pagāns». Labs zirdziņš bija un labi skrēja, bet tagad beigts. Viss, viss sadedzis, ar pūlēm paši izglābušies, — Oriška tarkšķēja.

Kriste ātri nomazgājās, apģērbāsj saule vel tikko, tikko skāra miegaino zemi ar savu pirmo spožo staru kūļiem, kad viņas ar Orišku, nokāpušas no kalna, nogriezās uz ciematiņa ceļu. Aiz kalna abu gājēju priekšā pavērās duļķainā dīķa tumšie viļņi, un blakus krastmalā melnoja vakarējā ugunsgrēka vieta. Daži vīri rosījās ap gruvešiem, vieni rakņāja pelnus, zem kuriem vēl kvēloja ogles, citi nesa no dīķa ūdeni un lēja virsū. Visi bija melni, ar sodrējiem apklāti. Kriste un Oriška ar bailēm sirdīs pienāca klāt. Viņas nebija nākušas prieku meklēt, viņu acīm nepavērās priecīga aina. Lielais pagalms, kur vakar vēl pacēlās ēkas un valdīja priekšzīmīga kārtība, tagad bija apklāts pelniem, kas šur tur kūpēja.

Istabas vietā — pelnu un ogļu skrīnē kā melns spoks stāvēja liela krāsns; tur, kur bijušas nojumes un klētis, kaudžu kaudzēm, gubu gubām melnoja gruveši, pagalma vidū kā pagale gulēja kāda dzīvnieka apdegušais rumpis. Pa daļai apogļojies, bez kājām, ar uzpūstu vēderu un saplaisājušu ādu — tas rēgojās kā kupica.

— Kas tas ir? — Kriste jautāja kādam ciematniekam, kurš stāvēja blakus.

— Tur sadegusi govs. Bija labs lopiņš, ne no vienkāršajām, bet vācu šķirnes. Spaini piena deva. Un kādu! Laba govs! — viņš nopūties piebilda un, ieraudzījis, ka no vienas gubas izlauzusies uguns, aizskrēja turp ar spaini.

— Un tā neko nepaguva izglābt? — Kriste jautāja kādam citam.

— Neko. Viss, kas bija, te arī izkūpēja! — tas atmeta ar roku.

— Daudz mantas aizgāja bojā! — cits piebilda. — Tik daudz vairs nesakrās.

— No kā tad aizdegās?

— Dievs viņu zina.

— Tagad Kravčenko Vasilim gals klāt. Gals klāt! — trešais mierīgi noteica, un visi reizē atkal ķērās pie darba.

Pēc šīs sarunas un pēc tā, ko tika dzirdējusi no visiem citiem, Kriste noprata, ka neviens nežēlo Kravčenko. Runāja par lielo mantu, kas gājusi bojā, žēloja govi, zirgu, bet par Kravčenko kaut jel viens būtu teicis līdzjūtīgu vārdu.

— Kur pats saimnieks? — Kriste beidzot jautāja.

— Dievs viņu zina. Bija te. Laikam kur aizgājis. Palūk, kur jau viņš klaiņā, — jauns puisis parādīja uz pelēku cilvēka augumu, kurš kā nakts līgojās pa ielu uz krāsmatu pusi.

Tas patiesi bija Kravčenko. Bez cepures, bez svārkiem, basām kājām, vienos kreklos, vaļējām krūtīm—■ viņš nāca pavisam salīcis. Rokas nevarīgi nokarājās gar sāniem, mati izpūruši, seja melna vienos sodrējos, bet acis nekustīgas kā prātu zaudējušam. Baigi bija uz viņu skatīties, bet, ja paskatījās, nevarēja pazīt, ka tas būtu jautrais runātnīgais Kravčenko. Viņš gāja klusēdams, drebelīgiem soļiem, satikuši viņu, ļaudis pašķīrās, bailīgi noraudzīdamies. Viņš neskatīdamies gāja tikai uz priekšu; šķiet, viņu, gluži kā vājprātīgo, pievilka kāds nezināms spēks. Lūk, viņš nāk arvien tuvāk un tuvāk, jau pienācis pie krāsmatām. Šķiet, nupat, nupat būs pelnu kaudzē iekšā. Nē, apstājās, apstājās kā sastindzis. Pacēlis galvu, neprātīgām acīm pavērās uz gruvešiem un drebēdams nokrita ceļos, dobji ievaidēdamies. Tā kunkst zvērs, pamanījis nogalināto cilts brāli, tā gaudo vilku māte, ieraudzījusi savu saplosīto bērnu.

Kristei mati cēlās stāvus, dzirdot šos drausmos vaidus. Oriška, pārlēkusi pāri pelnu un pagaļu kaudzēm, pieskrēja viņam klāt un uzlika roku uz pleca.

— Vasili! — viņa to klusu uzrunāja, mīlīgi ieskatīdamās acīs. — Nebēdājies!

Kravčenko pavērās viņā un sāka smieties, baigi, neprātīgi smieties.

— Nebēdāties? — viņš, skaļi smiedamies, jautāja. — Paskaties! Paskaties! Paskaties uz to! — viņš, satvēris to pie rokas, ar otru roku rādīja sev apkārt. Un tad, pametis Orišku un pacēlis dūres gaisā, viņš nezin kam brēca: — Tie esat jūs! To jūs man izdarījāt! — un izskrēja uz ielas.

Ciematiņa ļaudis tam nepievērsa nekādu uzmanību. Viņi darīja savu darbu — izrakņāja pelnus un leja ūdeni. Kad bija atnācis Kravčenko, Kriste izdzirda kādu sakām: «Paskat, kur ragana mierina Luciferu! Krauklis krauklim acīs neknābj!» Kāds cits smagi nopūtās^

Kriste pasteidzās pasaukt veco un devās mājup. Sirds bija grūta. Viņai par laimi, tiklīdz iegāja sētā, tā atbrauca Koļisniks. Kriste par viņu nopriecājās vairāk nekā par pašas tēvu. Sākās nostāsti, jautājumi. Kirils stāstīja par ugunsgrēku, — Oriška daudzināja vienu un to pašu: «Viņu, kungs, savējie aizdedzināja.» Koļisniks klusēdams klausījās. Un ne vārda neteica ne Kirilam, ne Oriškai. Viņš pasauca Kristi istabā un tur ieslēdzās ar viņu.

— Ko tu, muļķīte, tā nobijies? — viņš jautāja, jautri tai lūkodamies drūmajās acīs.

— Es, papuci, tev gribu ko lūgt... — viņa iesāka stostīdamās.

— Ko tad?

— To naudu, ko tu man devi, es atdošu atpakaļ. Lai paliek viss pa vecam.

— Kā pa vecam?

— Tā. Lai ciematiņa ļaudis lieto dīķi un dārzu zemi.

— Nerunā man par to. Nerunā, ja negribi sadusmot, — viņš skarbi atbildēja. — Nebūs pēc viņu prāta! Negribu, ka būtu tā, kā viņi grib. Negribu izdabāt dedzinātājiem. Es viņus iznīcināšu, cietumā satupi-nāšu. Viņi vēl manas dusmas nav redzējuši! — Koļisniks ārdījās un, pasaucis Kirilu, lika pateikt Krav-čenko, lai nebēdā, ka dos tam no meža baļķus jaunai mājai, bet pagaidām, ja grib, lai nāk dzīvot pie viņa.

— Tagad ir vasara, gan kaut kā iztiks, — Koļisniks piebilda un nožāvājies izsūtīja laukā Kirilu un Kristi un tūliņ nolikās gulēt. [5]

Drūms un nemīlīgs Kristei pēc visa tā šķita Jautrais Kakts. Te it kā nebija notikušas nekādas pārmaiņas: smagā liksta, kas uzbrāzās uguns viesuļa veidā, ciematiņā nopostīja tikai Kravčenko iedzīvi, un arī tas ar Koļisnika palīdzību bija vietu notīrījis, nojumi saslējis, stabus istabai ieracis... Bet kungu mājā — kā agrāk bijis, tā palika. Kā puķe, galvu augstu izslējusi, tā stāv kalnā, dižojas pār visu apkārtni, pie kājām izstiepies ciematiņš, aizmugurē šalc mežs. Un saule uzlec, spīd un noriet, tāpat kā agrāk lēkusi, spīdējusi un

rietējusi, kalnu gaiss ir tīrs, dzidrs, smaržīgs ... Viss, kā bijis agrāk, tā palicis. Tikai Kristei tā neliekas.

Tīrā un skaistā kungu māja viņai šķiet kā plēsīgs un nikns klijāns, kas novietojies kalnā un no turienes izlūko sev laupījumu; saule ir tik kvēla un spoža, it kā ar to gribētu sariebt, skaidrais gaiss ož pēc deguma, dārzs un mežs kā ļaužu posta mēmi liecinieki dobji šalc un noslēpumaini purina savas kuplās lapotnes. Arī dziedātāju putni viņai apnikuši. Ar mēmām skumjām viņa saņem skaidros rītus, ar skumjām slēpjas no Oriš-kas pētījošā skatiena, visu garu dienu ar skumjam pavada sauli uz rieta pusi un ar skumjām noliekas gulēt. Nakts tumsa slēpj viņas vientuļās asaras, ar kuram dienu viņa baidās rādīties ļaudīs.

Ļaudis, viņu paražas, pat pašas dzīve Kristei pretīga. Tas viss tik netīkams, apnicīgs, nav viņas sirdij nekāda prieka, nekāda mierinājuma. Gluži otrādi — tas modina viņā slepenas bailes, kuras visu laiku vajā, no kurām nekur nevar paslēpties. Un kaut jel bijusi kāda dvēsele, kurai atvērt sirdi, kura nobirdinātu kaut vienu asaru uz viņas sāpošo brūci. Cik tā asara liktos viņai silta un dziedinoša. Taču nav neviena! Vientuļa kā smilga laukā, kā viens vienīgs sērdienīgs stiebrs sniegotā stepē — tāda viņa ir ļaužu vidū. Arvien biežāk un biežāk viņa sākusi pievērsties savai pagātnei, savai dzīvei uz laukiem pirms aiziešanas uz pilsētu: cik tā viņai tagad liekas bezrūpīga un jauka. Sīkās rūpes, sals un bads, smagais trūkums viņai nedarīja nekādas raizes; kā puķe dārziņā viņa bija uzziedējusi vecās māmuļas mīļajā gādībā. Gan pasaule, gan ļaudis rādījās tik labi, prātā mita tikai jautrība. Ai, kaut varētu visu to atgūt! Kaut varējusi daudzās kļūmes un ciešanas izraut no dzīves ar vienu pašu rokas atvēzienu, — ar kādu prieku viņa to darītu! Nē, tas nav tāds rakstītājs, ne ar tādiem uguns burtiem viņš to ierakstījis sirdī, lai no turienes varētu izdzēst. Un tagad līdz mūža galam vajadzēs staigāt ar šo likstu, līdz pastarai tiesai nēsāt šo slogu uz pleciem ... klai-ņāt... staigule .. . staigule ... vairāk nekas.

Šis nosaukums, šis vārds apdvesa kā ar saltu vēju no galvas līdz kājām, ledū sasaldēja sirdi, prātu, viņa visa sastinga — un tomēr nemitīgi to daudzināja kā kaut ko dārgu un tai pašā reizē rūgtu. Nekādi to nespēja aizmirst, visur tas ar viņu kā nelaimes nojauta, kā zīmogs, ar kuru apzīmogojis ļaunais liktenis.

Kaut jel varējusi aizbēgt — vienalga, kurp, kad tikai aizbēgt! Varbūt starp svešiem ļaudīm viņa atjēgtos, atpūstos; varbūt tie neslies starp sevi un viņu tik nepārvaramu un moku pilnu sienu, kāda tā ir te. Kaut jel paietu ātrāk vasara, pienāktu rudens. Viņa aizbrauktu uz guberņas pilsētu un tad vairs nekad neatgrieztos šurp, ne ar kādiem solījumiem viņu te neat-vilinātu!

Laiks velkas kā kroplis bez kājām — lēnām, nesteigdamies. Diena šķiet gara kā mūžība. Bet cik līdz rudenim palicis vēl tādu gariņ garu, karstu un smacīgu dienu? Vēl siena pļauja nav sākusies un kur tad labības pļauja! Vesela mūžība! Nobeigties var!

Un Kriste patiesi sāka panīkt. Jautrā jaunā sejiņa nobālēja, marmora baltajā pierē ieviesās šaura, gara grumba. Melnajās ugunīgajās acīs nodzisa kvēlās dzirkstis, palika tikai nespodra tumsa. . . Zem acīm zili maisiņi no asarām, kuras Kriste lej katru nakti.

— Kas tev noticis? — Koļisniks grib zināt, ieskatīdamies viņas drūmajā sejā.

— Man te ir skumji, — Kriste atbildēja vārgā balsī. — Kaut jel ātrāk tiktu projām.

— Uz kurieni?

— Uz kurieni? Uz pilsētu, pasaules malu, elli... Tikai ne te.

— Jocīgā. Dzīvoji pilsētā — tev bija skumji, gribēji uz laukiem. Tiki laukos — tevi velk atkal uz pilsētu. Esi gan tu dīvaina, nekur nevari sev iesildīt vietu!

— Nevaru iesildīt kopš tā laika, kad «labi» ļaudis to sasaldēja, — Kriste teica un sāka raudāt.

— Asaras klāt gan ... Neciešu tādas muļķīgas asaras! — Koļisniks iesaucās un aizskrēja projām.

«Kā viņai trūkst?» viņš domāja, vientuļi klīzdams pa dārzu. «Dzīvo kā niere taukos un vēl raud. Izdomā visādas muļķības un aušojas!»

Bet Kriste, istabā viena palikusi, ari domā: «Neviens mani nesaprot... negrib saprast... vientuļa, vientuļa .. . staigule! ...»

Kopš tās reizes viņa nosolījās neko neteikt Koļis-nikam. Vienalga: teikšu patiesību — neticēs, sacīs — izdomājusi, parādīšu asaras — tās vēl vairāk viņu nokaitinās. Labāk klusēt.

Un Kriste klusēja. Ja viņš pajautā — kāpēc bēdīga? Viņa atbild, vai nu ka sāp galva, vai ka jūtas nevesela. Ja glaužas klāt, uzņem bez agrākās kvēles, it kā būtu no koka vai akmens.

— Tu esi kā ledus, gluži kā ledus! Auksta kā ledus! — viņš iesaucas, to apkampdams.

Bet viņa noraugās uz to ar savām melnajām acīm, it kā teiktais neattiektos uz viņu, it kā nesaprastu, par ko runā.

— Kaut noskūpsti mani! — viņš čukst, kaislīgi to apskaudams.

Viņa pieskaras tam ar savām lūpām, salti nobučo, it kā būtu pieskārusies dzelzij vai koka gabalam un atkal nosēžas mierīga un klusa.

— Esmu vecs tev, vecs ... — viņš žēlojas par tas saltumu. — Tev vajag jaunāku ... O, es pazīstu sievietes dabu, jūsu neremdināmo alksmi!

Viņa arī uz šiem pārmetumiem neatbild ... Vai nav vienalga — pārmet viņai vai ne. Ja dvēselē aukstums un tumsa, tad arī pārmetumi to neaizsniedz, ja sirdī necaurredzama migla, tad nekas to neuztrauc.

Turklāt viņš tā bija apnicis ar savu mīlināšanos. Sakumā viņš Oriškas un Kirila klātbūtnē kautrējās, bet tagad, kad Kriste iet garām, katrā ziņā vai nu iekniebj, vai apmīļo.

— Tad redz, kas tā par jaunkundzīti! — reiz viņa noklausījās, ka Oriška teica Kirilam. — Es domāju, viņa godīga, bet izrādās — tfū!

— Ne mūsu cūka, ne mūsu druva! — Kirils drūmi atbildēja.

— Zinu, ka nav mūsu druva. Bet kā lai mierīgi noskatās, kad viņš tai pielipis ar visu sirdi un nevar ne acu novērst, bet šī vēl griež nost savu deguntiņu. Es tādu ne brīdi savā mājā neturētu.

— Nu, dievs cūkai ragu nav devis.

Oriška tikai acis nozibināja.

— Tu vispirms paskaties uz saimnieku, tad paskaties uz jaunkundzīti, — brīdi klusējis, Kirils teica. — Domā, saldi viņai tādu apskaut?

— Nu, lai par savu labumu saņemtu tādu pateicību! — Oriška iesaucās.

— Vai acis neredzēja, ko nopirka, — Kirils mierīgi atbildēja un izgāja laukā, lai izvairītos no trača.

Agrāk Kriste tādu sarunu būtu ņēmusi ļaunā un droši vien Oriška sveikā neizietu par šo spļāvienu, bet tagad ... Vai esat redzējuši, kas notiek, ja ar pātagu uzbliež pa ūdeni? Nošļakst, vilnīši noņirb, un pēc brīža viss norimst, pēdu neatradīsi. Tāpat arī Kriste. Kad uzspļāva Oriška, Kristei asinis saplūda sirdī, sakāpa bālajā sejā, viņa nodrebēja, bet uzreiz arī atdzisa. «Vai tad patiesībā viņa tāda arī nav? Vai nav arī jāspļauj uz viņu?» Kriste nodomāja un tikai zemu zemu nolieca galvu, it kā teikdama: «Spļaujiet!»

— Kaut jel būtu gājusi pastaigāties. Tu tupi kā perētāja vista, gluži nodzeltējusi, — kādā vakarā viņai teica Koļisniks, staigādams pa istabu un vērodams, cik nevarīga viņa izskatās. — Vakar es tālu tālu aizgāju aiz meža. Cik tur jauki! Gāju gar mežmalu, nebija karsti, putni dzied. Nebūtu to nolādēto ļaužu, vēl labāk būtu. Bet tagad savā īpašumā no tiem nav nekāda miera. Padomā tikai: ap divdesmit lopu salaiduši jaunaudzē! На! Visu nograuzuši. Bet ozoliņi saauguši tik līdzeni, tik dūšīgi, garāki par mani. Sāku aizrādīt — kur nu! Ne dzirdēt negrib. Vēl kāds mani izlamāja. Sazin nu, ko tas mežsargs skatās? Grozās ap savu būdu meža vidū, kas notiek mežmalā — viņam vienalga. Pasaucu viņu. «Kas tie tādi ir?» jautāju, bet viņš tikai kasa pakausi. «Tie,» saka, «ir ciematiņa ļaudis.» Un nosauc, kas tie par puišiem, kam pieder vērši.. . Tagad jāiet pie miertiesas. Rīt braukšu. Man jau līdz kaklam viņu noganījumi! Redz, kādi ļaudis, redz, kādi kaimiņi! — Koļisniks šķendējās, pa istabu staigādams un galvu kratīdams. — Un tu vēl lūdzi, lai atdod sakņū dārzus! Kam? Lopiņu, zvēru var piejaucēt, bet šos? Nu, gan jau redzēsim, kas gūs virsroku. Jūs esat gudri, bet arī es sev neesmu ienaidnieks! Gan redzēsim ...

Nu, tie ir mūsu rēķini. Bet tu tomēr klausi, istabā nesēdi. Es rīt aizbraukšu, bet tu ej pastaigāties. Paklejo un pavēro mežsargu. Esi saimniece. Tu taču esi mana saimniecīte? Neesi gan nekāda lāgā — novājējusi, nodzeltējusi ... — Un viņš, pienācis pie Kristes, viegli saņēma to pie deguna.

— Vai ne, neesi lāga? — viņš jautāja, labinādamies klāt. — Nē jau, nē! Tikai neraudi! — viņš piebilda, pamanījis viņas acīs asaras. — Skat, tāpēc jau tu arī skābsti, ka nekur neej, nestaigā. Paklaiņā, zivtiņ! Rīt pat paejies. Kaut jel tu mani neapbēdini. Tu taču man esi tā tuvākā un dārgākā. Visi tie rūpesti nav viena tava skatiena vērti. Sapurinies jel! Jo kā es tevi tādu vedīšu uz pilsētu? Ak dzīve, dzīve! Kāpēc neesmu par divdesmit gadiem jaunāks! — viņš teica nopūzdamies un iegāja savā istabā.

Bet Kriste, asaras nobirdinājusi, vēl ilgi sēdēja, acis zemē nodūrusi. Tad piecēlās, bezcerīgi atmeta ar roku, noģērbās un, sveci nopūtusi, apgūlās.

Nākamajā dienā, kad Koļisniks aizbrauca, Kristei kļuva vēl skumjāk. Viņai šķita, ja Koļisniks aizbrauks, viss kļūs gaišāks; nebūs jāpacieš viņa apnicīgā mīlināšanās, nebūs jāklausās viņa vecišķā, glaimīgā balss. Kaut vismaz neatgādinās viņas rūgto likteni. Bet, tiklīdz aizbrauca, tiklīdz no acīm pazuda tā rati un viņa viena palika istabā, — pēkšņi dvēseli apņēma neciešamas skumjas. Viņš vakar bija teicis: «Tu taču man esi tā tuvākā un dārgākā.» Un šodien tā raizējās, lai viņai vienai palikušai nebūtu garlaicīgi... Vai būtu rūpējies, ja viņa nebijusi viņam tik dārga? Bet kāpēc viņas sirds neatsaucās uz šīm rūpēm? Vai tad viņai ir kāds cits tuvāks? Neviena taču nav, ar ko vārdu pārmīt. Agrāk vecā Oriška ienāca papļāpāt, tagad tā izvairās, bēg. Ko, vai viņa ir spitālīga, ļaunas sērgas apsēsta, ka visi no viņas vairās, nenāk klāt?... Ak, nav man vairs pa spēkam tā dzīvot, to pārciest! — galvu satverdama, viņa domāja. Un atcerējusies, ko vakar Koļisniks licis, paķēra lakatu, apsējās un aizgāja, nevienam ne vārda neteikusi.

Diena bija skaidra, karsta, debess no svelmes dzeltena, saule kā negudra žilbināja un kveldēja. Bija agra priekšpusdiena. Dārzā, kur viņa iegriezās, bija tveicīgi. Tumšlapu ķirši, žuburainie bumbieri, kuplās ābeles nevarēja pasargāt zemi no spilgtajiem saules stariem. Saulstari, lauzdamies caur lapotni, caur biezajiem zariem, gan bija izkliedēti, tomēr tie krita uz zāles kā karsts dzirkstošs lietus. Tie cepināja un dedzināja melno zemi kā ar uguni, un no zaļās zāles segas pacēlās tvaiki un izgaisa karstajā gaisā. Kriste ielēca kā krāsnī, tik smacīgi un gurdinoši bija dārzā. Ielejā starp dārzu un mežu gulēja pelēka migla. «Droši vien tur ir vēsāks,» viņa nodomāja un devās turp. Jo dziļāk kāpa, jo kļuva mitrāks, vēsāks. Vietu vietām pagadījās augļu koki, taču visvairāk tur bija lazdas; vēl lejāk, it kā tās kāds tīši iesējis, spurojās augšup baltas apsītes. «Tas ir Jūdasa koks, tajā viņš pakāries,» Kriste atcerējās, vērodama apaļās lapiņas, kuras arī bez vēja drebēja un sačukstējās savā starpā. Starp apsītēm zemi sedza jauna, smalka zāle, it kā te būtu izklāts zaļš paklājs, uz kura veseliem klēpjiem, izsvaidītas smaržīgas puķes: dzeltenās pieneņu zvaigznes un sarkanās neļķītes. Starp tām tievo apsīšu stumbri slēja augšup savu biezo lapotni, caur kuru uz zāles dzirkstīdami krita spoži saulstari, zelta diegiem izšūdinādami pelēkzilo, dzidro gaisu. Kriste sajūsmā apstājās uz šā dzīvo puķu paklāja. Vispirms viņai iegribējās nogulties un pavārtīties uz zīda mīkstās zāles zilgmaini caurspīdīgajā ēnā, tad viņai galvā iešāvās kas cits — ņēmās plūkt ziedus un, lakatu uz pleciem nolaidusi, apvija ar tiem savu apaļo galviņu. Bālajai sejai, melnajiem matiem un tumšajām acīm tā piestāvēja smaržīgās vijolītes un sarkanās neļķītes! Plūkdama ziedu pēc zieda, viņa kāpa arvien lejāk, kamēr nokļuva ielejā, kur divās rindās slējās žuburaini vītoli, atdalīdami mežu no dārza. Tie bija tik kupli un krāšņi, to zari sniedza zemi, bet galotnes spraucās augšup, raudzīdamās zilajās debesīs. Zem tiem bija valgi, juta pat miklumu. Slaidās vībotnes, platlapainie dadži un sīk-lapiņu zirdzenes bija tos apstājušas visapkārt. Bieži lēkāja vardes — zīme, ka tuvu ūdens. Un te jau tas arī parādījās. Ātrs un tīrs kā asara strautiņš plūst no kalna un tek pa ieleju garas zāles aizsegā. Kriste gāja pa straumi, lai uzzinātu, kurp šī mazā upīte dodas. Lūk, tā kā čūska, uz vienu un otru pusi izlocījusies, nonāca pie nelielas dobes pašā meža malā. Simtgadīgi, lieli ozoli to apstājuši un noslēpuši kvēlās saules acīm. Tālāk zelta saules gaismas viļņos grimst pļavas, lauki, aizmugurē kalna vienā pusē plešas dārzs, otrā — lekns mežs. Kristei iegribējās dzert, un viņa piesteidzās pie atvara ozolu vidū. Burbuļodams, kā vijolīti spēlēdams, stāvu tajā ieplūda strautiņš, — pastiep tikai roku, un kristāla skaidrs ūdens tūliņ piepilda pilnu sauju. Kriste paskatījās uz rokām, tās bija zaļas no puķēm, un noliecās pie atvariņa, lai vispirms nomazgātos. Tumšā, gandrīz melnā virsma salīgojās, it kā ūdenī būtu iekritusi viegla ēna. Tikko viņa noliecās, tā no dzelmes paspīdēja divas melnas acis un salīgojās kāda jauna, svaiga seja. Sākumā Kriste sarāvās, gandrīz nobijās, bet tad atkal ieskatījās ūdenī. Zāles ieloka apņemtajā atvariņā kā spogulī ar zaļiem ietvariem atkal parādījās jaunā sejiņa, melnā matu pīne, kas, piespraudīta ar vijolītēm un neļķītēm, kā vainags apņēma marmora balto pieri. Deguns taisns, galiņš mazliet uz augšu, vaigi apaļi, viegli sārti, lūpas pilnīgas un sarkanas, drusku pavērtas, un starp tām raugās sīki, balti zobiņi. «Tā taču esmu es, es!» Kriste iesaucās un pati sev uzsmaidīja. Atspulgs ūdenī arī pasmaidīja. Ai, cik laipns un jauks smaids! Zobi vēl vairāk pazibēja, bet acis iemirdzējās kā zvaigznes, to tumšajās dzīlēs iedegās dzirkstītes. Kriste jūsmoja pati par sevi. It kā pirmo reizi ieraudzījusi savu košo daiļumu, ar sirdi pirmo reizi nojauta, cik viņa neparasti skaista. Līdz šim, cik reižu bija gadījies raudzīties spogulī, viņa neko sevišķu nebija pamanījusi, bet tagad sirdī sakustējās tāda tīksme, neizsakāmi jauka un priecīga .. . «Ne jau velti viņi tā skrien pēc manis! Ari vecais, resnais Koļisniks nevar acu novērst!» viņa nodomāja, raudzīdamās arvien ciešāk un ciešāk sejā, kas klusu drebēja ūdens melnajā dzīlē. «Bet kāds labums man no tā? Citiem — bauda, izprieca, bet man?» Skumju vilnis apņēma dveseli, sāpīgi sažņaudzās sirds. Nodzisa acīs dzirkstis, pazuda jautrais smaids, bēdīgu domu ēna pārklāja visu seju. Sērīgi tā raudzījās viņā no ūdens ar savām tumšajām acīm. Kriste grūti, dziļi nopūtās, iemērkdama savas baltās rokas ūdeni. Cik auksts un tīrs ūdens! Gluži vai svikna, stindzina rokas kā ledus gabals. Tikai dīvaini — rokas nevar nomazgāt. Lai kā berž, lai kā skalo, bet dzeltenzaļie plankumi no pirkstiem neiet nost, it kā tos kāds iededzinājis. Kriste paceļ rokas, paskatās un berž atkal. Nu jau tās gluži sarkanas, taču plankumi paliek. Nekas, lai, un viņa pastiepa zem strūkliņas slapjās, sarkanās rokas. Kā sārta akmens krūzē līst ūdens viņas saujā. Nupat, nupat būs pilna. Jau pielijuši. Kriste ātri pacēla rokas pie tumši kvēlojošajām lūpām un iegremdēja tās skaidrajā ūdenī... Dziedinošais dzēriens plūda mutē. Ai, cik garšīgs, cik spirdzinošs! Atkal Kriste pastiepa rokas, atkal dzer. Dzer un nevar vien atdzerties. Vēsums kņudina, uzmundrina, atmodina aizmirsto prieku. Kā būtu, ja nomazgātos? ... Un, saujā pasmēlusi, ieslacīja sejā. Un tad otro, trešo šalti. Saltais ūdens knaiba bālos vaigus, dara tos sārtus, tie pietvīkst kā debess mala rītausmā, bet tumšās acis šķiļ melnas dzirkstis no slapjo, garo skropstu ieloka. «Ai, cik jauki! Ai, cik jauki!» Kriste tā vien sauc, slacīdama ūdeni tvīkstošajā sejā. Šļakatas lec gaisā, krīt uz galvas, norasina matu pīnes. Lūk, salta straumīte notek no galvas un aizlīst aiz apkakles ... Uzreiz pārņem drebuļi. «Būs diezgan! Auksti!» viņa iesaucas, zobus klabinādama, un ātri izsteidzas saulē. Viņu aptver tās karstais vilnis, ņirbinādams daudzkrāsainas uguntiņas rasas lāsēs, kas nosēdušās melnajās pīnēs, un salti drebuļi kā skudras skraida pa visu augumu. Dreb katra dzīsliņa, locekļi savelkas. Viņai gan salti, gan silti, patīkami un pretīgi. Pašā kvēlē viņa pastiepj sazilējušās rokas, silda un žāvē slapjo seju. Cik labi tā karstajā saulē, kura kā nokaitēta bumba ripinās pa bezgalīgo debesi, un zeltītā gaisma plūstin plūst un šķaida uz visām pusēm ugunīgas strēles. Kā būtu, ja paskraidītu? Un Kriste acumirklī kā dzelta, kā iztrūkusies sāka skriet gar meža malu. Karsts vējš planda apkārt, ap vēdina, lakatiņš aiz muguras piepūties plaukšķ. Ak dievs, cik jauki! Sirds pukst, elpa krūtīs aizraujas... un, šķiet, viņu kāds satvēris uz spārna un nes... nes pa zaļo ieleju.

Kriste nemaz nepamanīja, kā izskrējusi no meža. Viņas priekšā viegli kalnup slejas bezgalīgs lauks, ieslīgdams zeltīti dzidrajā zilgmē, bet mežs spēji pavēršas pa kreisi. Taču kas tur vīd zaļās jūras zelta miglājā? It kā dzērves soļotu savā nodabā, vienmērīgi līgodamās, un līdzi tām kaut kas gaišs te pazib, te nodziest. «Vai tikai tie nav pļāvēji?» Kriste nodomāja. Lūk, tur zem tā koka, kas lauka vidū zaļo kā siena kaudze, paceļas zilganpelēki dūmi. «Pļāvēji! Pļāvēji! Tur vāra vai nu ķiļķenus vai biezeni.» Un Kriste devās turp.

Viņa gāja pa pļavu, pa zaļo, garo zāli. Cik patīkami soļot pa šo pinkaino paklāju, zāle pinas pa kājām, neļauj iet... Viņa vēl nav sasilusi. Kāpēc nesasildī-ties? Tīši iebāž kāju, kur zāle biezāka, un kā ar izkapti cērt to pušu. Izbiedētie sienāzīši spietā paceļas augšup un aizlec uz visām pusēm. Tie cirpstina, čirkstina, it kā dodami ziņu pārējiem, lai uzmanās. Starp tiem tauriņi kā brīnumainas ziedlapiņas lidinās un rotājas. Kaut kur netālu iekliedzas paipala: «Pikvervik! Pikver-

vik!» — atskanēja zālē un apklusa . .. Uzpūta karstais stepes vējiņš un uzvēdīja lauka elpu — sasilušas zāles, mārsilu, raudeņu smaržu... Cik krāšņi, kāda brīve ir stepē! Aprimst skaudrās sāpes, pazūd vientulības ilgas, kluss prieks aijā dvēseli, domas . .. Nē, tās nav domas, tās ir vieglas jausmas, kas ielīksmo sirdi. Nedzird cilvēku balsis, nemana rūgtas raizes, bet dzīvība virmo visapkārt, met burzguļu burzguļus. Tā ieplūst dvēselē ar zāļu kluso čaboņu, sienāžu nerimtīgo sisi-nāšanu, paipalas pikverviku un put-palietu ... Un tas viss tik mīļš, tik jauks un pazīstams kopš bērnības .. . Un tu jūti, ka esi maza, neliela daļiņa no tās pasaules dzīves, kas pulsē visapkārt, skandinādama savu skaļo dziesmu... Un tad tu dzirdi, ko zāle teic zālei, ko viens sienāzītis cirpstina otram, ko tik skaļi sauc paipala. Tā ir dzīvības balss, kas tur šalko, cirpstina, klaigā. Un sirds saplūst ar tās čalu, troksni un klusu pukst, atsaucoties šīm skaņām.

Tādas jūtas bija apņēmušas Kristi, kad viņa plašajā stepes klaidā, lauka siltās elpas apdvesta, gāja uz kuplo koku, no kura apakšas slija pelēki dūmi. Kāpēc viņa gāja turp? Ko tur satiks? To viņa sev nejautāja un nedomāja par to, taču kaut kas nezināms kā magnēts vilka uz turieni. Un viņa gāja. Nu jau varēja saredzēt, ka tā ir tumšzaļa liepa, resna un gara, plati kā rokas izpletusi kuplos zarus, kuri meta biezu ēnu uz zemi. Tai blakus gunskurs starp diviem mietiņiem un uz kārtiņas melno katliņi; jauniņa meitene ar sodrējiem notrieptu seju noliekusies pie tiem un karoti rokā pamaisa gan vienu, gan otru. Saule izspraukusies cauri zariem un kūlī krīt uz tās brūno kaklu, kailo galviņu, bet meitene to nejūt. Turpat paēnā, ar muguru pie liepas piespiedusies, sēž vēl pajauna sieviete un, dziesmiņu dungodama, kaut ko šuj. Melnīgsnēja meitenīte tai pie vieniem sāniem nenovērš acis no spožās adatas, bet pie otriem sāniem guļ sprogains zēns, atlaidies mīkstajā zālē. Jaunās sievietes seja balta un apaļa, drēbes gan vienkāršas, taču glītas: smalks krekls skaisti izrakstīts puķēm, aveņkrāsas svārki ar gaišzilu priekšautu. Gluži citādi izskatās jaunā meitene — viņai mugurā savalkāts rupja audekla krekls, vienīgi ap vidukli apņemta jauna josta. Tūliņ var redzēt, ka meitene ir kalpone, bet sieviete — kundze. Un viņas seja Kristei tā kā pazīstama. Kur to redzējusi, nevar atcerēties. Kriste pienāca tuvāk.

— Pieraugi, Kilina, nepārvāri, — jaunā sieviete teica klusā balsī.

Meitene iemērca karoti katliņā, iesmēla zupu un, mazliet uzpūtusi, pagaršoja.

— Vēl, saimniecīt, vienreiz uzvārīsies un tad tūliņ būs gatava, — meitene atbildēja.

— Ja pārvārīsi, kas zina, nopelnīsi belzienu ar karoti, — atkal teica jaunā sieviete un smaidīdama pavērās uz meiteni. Viņas tumšo acu skatiens tūliņ pievērsās svešiniecei, kas turpat rokas pasniedzienā stāvēja viņai pretī.

— Kriste! — jaunā sieviete iesaucās un, nometusi šuvekli, uzlēca kājās.

— Odarka! — pārsteigtā Kriste metās tai klāt. Viņas cieši apkampās un sabučojās. Meitene, kas bija pie katliņiem, brīnīdamās paskatījās uz jaunkundzi, kas nez no kurienes te radusies un skūpstījās ar viņas saimnieci.

— Ak dievs! Un es jau domāju, ka savu mūžu vairs nekur nesatikšu Kristi! — Odarka priecīgi iesaucās.

— Bet taču saka: «Kalns ar kalnu nesatiekas, bet cilvēks ar cilvēku satiekas!» Ai, būtu to zinājis Karps, nekad nepaliktu mājās... Bites spieto, tās jāpieskata. Un kā viņš vēlējās tevi redzēt, Kriste! Kad atnāca pie mums Gorpina un pastāstīja, kas baznīcā bijusi tā jaunkundzīte ... Ak dievs, kā viņš nožēloja, ka nav izdevies tevi satikt, parunāties. Paskaties, Kriste, cik man lieli bērni izauguši. Tas ir Mikola, kas tur guļ, noskraidījies karstumā, pārguris. Šī ir Olenka. Olenka, vai pazīsti krustmāti Kristi? — viņa pavērsās pret melnīgsnējo meitenīti.

Kriste piegāja pie meitenītes un, noskūpstījusi uz melnās galviņas, jautāja:

— Vai pazīsti, Olenka, kas es esmu?

Olenka pazibināja ačeles un, divas rindas sīko zobiņu rādīdama, teica:

— Nezinu.

— Nepazīsti? — Odarka saņēma meiteni aiz vaiga.

— Tā ir krustmāte Kriste. Tu biji vēl maza, kad viņa tevi uz rokām nēsāja.

Olenka pasmaidīja vēl jaukāk.

— Apsēdies taču, Kriste! Sēdies, dārgā, — Odarka aicināja Kristi, — un pastāsti, kā tev klājas. Paskat, kāda tu tagad esi kļuvusi. Nemaz vairs nevar pazīt.

Kriste, sēzdamās zālē blakus Odarkai, dziļi un smagi nopūtās.

— Ko tu tik smagi pūt? Vai tev slikti klājas? Tas nozīmētu, ka nevar spriest pēc izskata .. . Bet mums, paldies dievam! Vai zini, mēs to grunti pārdevām, uzbūvējāmies citā vietā. Nomaksājām visu un vel zemi piepirkām. Grēks dievam acīs lēkt — dzīvojam, bēdu nemanām. Un ļaudis ar mums labi — draudzējas. Karpu ievēlēja par baznīcas stārastu. Paldies dievam! Saimniecība kā pilna bļoda! Tagad šo pļavu saņēmām nomā. Karps, redz, palika pie bitēm, bet es atbraucu pie pļāvējiem . . . Mikolka iet skolā, tagad mums arī skola ir. Jau prot lasīt un rakstīt. Ļaudis ieteic Olenku arī laist skolā, tēvs tāpat grib, taču es domāju: kam tā skola vajadzīga? Tagad daudz mācītu, bet ko ēst nav. Lai labāk radinās mājas darbos. Sievietei daudz darba: jāapšuj, jāapmazgā, jāpieskata, lai saimniecībā viss būtu kārtībā. Jo ir taču tā: par grasi neuzmanīsi, rubli pazaudēsi. Ko tu klusē? Galvu nokārusi? Kāpēc nestāsti par sevi? Tu raudi? Kriste, Kriste! Dārgumiņ! — un viņa kā bērnu piespieda sev klāt raudošo Kristi.

— Iesim, pastaigāsimies, — Kriste klusu teica.

— Iesim, dārgumiņ, iesim! Kaut tu zinātu, cik esmu priecīga! Kilina! Vai nav laiks celt nost biezputru?

— Vēl mazdrusciņ lai pasūt, — Kilina atbildēja.

— Nu, nu! Lūdzama, uzmani gan! Lai pļāvēji nesaka: ir gan gudras saimnieces — neprot ne putru izvārīt. Labi pieskati, bet mēs mazliet pastaigāsimies. Tu, Olenka, pasēdi tepat un uzraugi manu šuvekli. Tikai nesašuj tā, lai vajadzētu ārdīt. Mēs, meitiņ, tūliņ atgriezīsimies, — jaunā, veselīgā Odarka izrīkoja, grozīdamās šurp un turp.

— Nu runā, Kriste, pastāsti par sevi, — Odarka atkal aicināja, kad abas bija atgājušas tālu nost no liepas un soļoja pa svaigo pļāvumu. — Neslēpies nu. Tu zini, kā es tevi mīlēju un mīlu. Arī tavu māti mīlēju un tevi uzskatu par savu māsu. Ciemā, kad uzzināja, ka tā esot bijusi tu, — Gorpina visiem izzvanīja — un vēl piekodināja: «Tikai, lūdzama, nesaki nu Hvedoram. Kad atklājās, ka tā ir Kriste, man kā ar nazi iedūra sirdī. Tobrīd nodomāju: vai tikai viņa nebūs ieradusies pēc mana Hvedora!» Jā, kad ciemā uzzināja par tevi, teica tā: «Nekas, redzams, Koļisnikam viņa ir uzticīga ar miesu un dvēseli, ja jau ietērpis zīdā un samtā.» Vieni skauž, citi gānās. Es domāju, sak, neiesim otru tiesāt, bet paskatīsimies paši uz sevi. Varbūt ļauns liktenis licis uzvilkt zīdu, varbūt, ja spējusi pagājušo atsaukt, viņa būtu devusi roku nocirst, lai tikai to dabūtu atpakaļ, — Odarka jautri čalo, iedama pa priekšu. Aiz viņas sagumusī Kriste. Iet un kā ar grābekli ar kājām velk sev līdzi nopļauto zāli.

— Ko tu paliec iepakaļ, Kriste? Tu atkal raudi? — Odarka jautā pagriezusies. — Vai patiesi tev tik ļauni klājas? Saki jel vārdu!

— Ak vai! — Kriste smagi nopūtās. — Ko lai tev stāstu? Tu pati visu labi esi uzminējusi. Kaut tu zinātu, kādas bēdas mani kremt, kāda nožēla moka. Pēc tam kad apmeklēju Marjanivku, kad ar savām acīm ieraudzīju pašas agrāko dzīvi, nekur nerodu mieru. Visi cilvēki kā cilvēki, katram savas raizes, savas bēdas, savi prieki un mierinājums. . . man arī tie ir. Tikai citi tos bauda, bet es ... es baidos nakti domāt... Citiem laime blakus, bet mani no tās šķir dziļa aiza ... nepārkāpjama grava mūs atdala. Es esmu šinī pusē, laime — otrā pusē. Redzu to, tā vilina mani, un es gribētu tikt pāri. Taču maldos līdz šim, nevaru atrast lēzenāku vietu pārejai. Un, šķiet, nekad neatradīšu. Tā arī klīdīšu, kamēr aiziešu bojā vai arī iegāzīšos tai dziļajā aizā ... — Kriste nopūtās un apklusa.

— Nekādi nesaprotu, Kriste, par ko tu runā, pēc kā žēlojies, par ko skumsti.

— Nesaproti? Tev grūti saprast? Tev labi, tu pati teici, — pašai sava saimniecība, vīrs un bērni. Bet man? Lūk, šīs zīda lupatas, kas uzvilktas mugurā, lai citi skatītos un priecātos! Un neviens man nejautā: vai man tās patīk? Jā valkā un jāuzjautrina citi.

— Tomēr — atkal tevi nesaprotu, Kriste. Tu žēlojies, ka tev nav savas saimniecības, vīra, bērnu?

— Nē, to ne! To ne! — Kriste vicināja ar rokām. — Bet to gan, ka visā pasaulē nav man sava kakta.

— Tu taču dzīvo, un lai dievs katram dotu tā dzīvot — neesi aukstumā, neesi badā, esi apauta, apģērbta, — Odarka pārtrauca, bet Kriste it kā nedzirdēja vai negribēja dzirdēt un runāja tikai savu.

— Nav nekā pašas, nav kur galvu nolikt, nav kas apmīļo, sasilda sirdi. Nav tā, par ko es varētu teikt: tas ir mans, un neviens to man nevar atņemt. Viss ir svešs, un es pati sveša. Kā putns bez drauga es laide-lēju no viena koka uz otru koku, no viena zara uz otru zaru, lai uzmeklētu svešu ligzdu un pavadītu tur nakti... Kāda kuram daļa, ja mazais putniņš nīks lietū zem lapas. Kaut tikai pašam būtu silti un mierīgi . :. Vai tā ir dzīve, Odarka? Vai esmu tādu dzīvi vēlējusies?

Odarka nogrima domās. Tās balto un apaļo seju klāja ēna, smalkās, līdzenās uzacis bija sarauktas.

— Un, kad es par to padomāju, Odarka, — Kriste atkal atsāka, — kad padomāju, tad nezinu, kur likties. Kur lai skrienu? Kur lai paglābjos?

— Nekur pati no sevis neaizbēgsi, nekur nepaglāb-sies, — Odarka klusu teica, galvu grozīdama.

Kristei auksts pārskrēja no šiem vārdiem.

— Ko lai es daru, Odarka? Saki — ko? — viņa bailīgi jautāja. — Un kāpēc agrāk tas man nebija nācis prātā? Zini, mums ir vecmāmuļa Oriška, Kirila sieva. Tik baiga. Kad pirmo reizi ieraudzīju, man viņa šķita ragana. Un sapņus viņa man uzsūtīja... drausmīgus sapņus! Marjanivkā mēs tāpat vien pasmējāmies, bet viņa teica: «Nesmej, nesmej! Tevi bēdas gaida, smagas bēdas tevi gaida.» Un kopš tā laika man dvēselē it kā būtu iebērtās karstas ogles . . . Vai gadījumā viņa nav man ko izdarījusi? Vai viņa nav mani noskaudusi?

— Dieviņš to zina, Kriste, dieviņš to zina. Varbūt arī noskaudusi. Ir tādas acis, ir arī tādi vārdi. Kāpēc tu viņu turi pie sevis? Vai nevari kur aizsūtīt?

— Kā viņu aizsūtīsi?

— Kā? Būtu pateikusi savam vecajam. Vai viņš nepaklausīs? Stāsta, viņš taču tevi mīlot — esot uz visu gatavs.

Kriste sāka domāt. Soļoja kādu gabaliņu klusēdama. Tad aiz muguras atskanēja troksnis.

— Māmuļ! Māmuļ! — zēna balss sauca.

Odarka un Kriste pagriezās. Tieši pie viņām bez cepures skrēja zēns. Viņa mati izpūruši, acis mirdz.

— Tas ir Mikolka, — Odarka teica. — Izgulējies, dēls? Kāpēc nesveicini krustmāti Kristi? Kāpēc nenobučo roku?

Mikolka jautri pieskrēja pie Kristes un pastiepa roku. Viņa saņēma tā galvu un noskūpstīja uz pieres.

— Cik viņš liels izaudzis! Nemaz nevar vairs pazīt.

— Bet es jūs uzreiz pazinu! — Mikolka atbildēja.

— Nu, nu! Vai es nemaz neesmu pārvērtusies? Neesmu kļuvusi vecāka?

— Nē, neesat novecojusi. Vēl skaistāka — jaunāka esat kļuvusi.

Odarka skaļi iesmējās.

— Ai, kāds tu man gudrinieks. Tikai bez cepures neskraidi pa sauli.

— Skolotājs teica, ka pa sauli skraidīt esot veselīgi. Kungu bērni baidoties no saules, un tāpēc viņi esot tik bāli, panīkuši.

Odarka smējās vēl skaļāk.

— Ko tur dara Kilina? — viņa jautāja.

— Kilina jau nocēlusi katliņus. Gaida jūs, lai aicinātu pusdienās.

— Tad iesim, iesim ātrāk, — Odarka sāka steigties, pagriezdamās atpakaļ. Kriste gāja līdzi.

— Māmuļ! Krustmāte Kriste pusdienos kopā ar mums? — Mikolka jautāja.

— To nu, dēls, es nezinu. Ja viņa būs tik laipna, tad arī nogaršos pļāvēj u ēdienu.

Kriste gāja nopakaļ un klusēja.

— Jūs, māmuļ, ielūdziet viņu pusdienās. Lai viņa kopā ar mums paēd. Un arī par mežu parunājiet:.. Atcerieties, ko tētis teica? — Mikolka pļāpāja palēkdamies.

— Klusē jel! — Odarka apsauca viņu, kvēls sārtums pārlija pār viņas vaigiem.

Kriste paskatījās uz dēlu, paskatījās uz māti, un kaut kas rūgts un salts sagriezās sirdī. Viņai šķita, ka aiz Odarkas laipnības, pieklājības un goddevības slēpjas kādi slepeni aprēķini, kurus tā neizpauž, bet ko nu tik negaidīti izpļāpājis runātnīgais Mikolka.

Lai kā Odarka aicināja, lai kā lūdza, Kriste uz pusdienām nepalika un atvadījusies devās pār pļavu uz mājām.

— Cik lepna ir krustmāte Kriste, gluži kā jaunkundze. Samelojos, kad teicu, ka pazinu viņu, es nemaz nepazinu, — Mikolka trieca joprojām, lēkādams uz vienas kājas, kad viņi atgriezās pie liepas.

— Vāķies! Neplijies virsū, nejaukais! — māte iesaucās un dusmīgi paskatījās uz dēlu. — Vai nu nav zināms, kāds tu melis! Nepazini, bet izlikies un tūliņ visu izpļāpāji. Kā tu drīkstēji par to runāt, ko tēvs lika? It kā es pati neatcerētos vai nezinātu, kas un kad sakāms! . .. Muļķis tāds! — sarkana un dusmīga viņa paņēma karotē putru.

— Itin nemaz nav piesālīta! Un teicies garšojusi! — viņa bāra Kilinu.

— Es taču pēc garšas liku sāli, — meiča bailīgi atbildēja.

— Pēc garšas? Kas nu tā par garšu! Dod sāli! — un vienā un otrā katliņā viņa iesvieda veselu sauju.

Tiesa, pļāvēji ēzdami gan teica, ka putra pārsālīta, bet Odarka nelikās dzirdam. Noliekusies pār šuvekli zem resnās liepas, viņa domāja: «Ir gan man bērni! Lai ko nodomāsi, lai kā slēpsies, bet viņi visu izpļāpā ... Ir gan tie bērni!»

x

Pēc trim dienām Koļisniks atgriezās dusmīgs un drūms. Viņš bija zaudējis lietu par nogānīšanu. «Kas tas par tiesnesi? Vai tas maz ir tiesnesis?» — «Jums, sak, nav ne liecinieku, ne pierādījumu.» — «Kam vajadzīgi tādi liecinieki, kam pierādījumi? Vai es iešu melot? Tu esi tiesnesis! Tiesā pēc sirdsapziņas! Tātad, tavuprāt, es meloju. Nu, drīz būs jaunas vēlēšanas. Gan tu, putniņ, izlidosi pa kaklu pa galvu! Kas tevi ievēlēs? Zemnieki vēlēs? Gaidi vien!» viņš gremzās, lādēdams gan tiesnesi, gan mežsargu, gan ciematiņa ļaudis.

Nākamajā dienā viņš rīta agrumā sēdēja istabā un dzēra tēju, ko Kriste ielēja. No pagalma pa atvērto logu atlidoja saruna: bija dzirdama kāda sveša balss un Kirila balss.

— Te, puis, tādas nav, — Kirils teica.

— Man saimnieks un saimniece lika nākt uz kungu namu un prasīt pēc Kristes Pritikas.

Kriste, izdzirdusi savu vārdu, metās pie loga. Pienāca arī Koļisniks.

Pie pils Kirila priekšā stāvēja jauns puisis un turēja rokā kaut ko apaļu, ietītu baltā drāniņā.

— Kas tur ir? — Koļisniks uzsauca.

— Te ir puisis no Marjanivkas, — Kirils atbildēja. — Meklē nez kādu Kristi Pritiku. Es saku, ka tādas mums nekad nav bijis, bet šis pastāv, ka esot.

— Kas tu, puis, esi, un kas tevi sūta? — Koļisniks jautāja.

— Es no Marjanivkas, no Zdora.

— Ko tev vajag?

— Saimnieks un saimniece sūta Kristei šūnu medu. Un lika katrā ziņā iedot pašai Kristei rokās.

— Nu jā, tu jau būsi visu par sevi izpļāpājusi un nodibinājusi pazīšanos! Ņem jau, ja tev atnests, — Koļisniks pukojās un pagriezies aizgāja.

Kriste izliecās pa logu un paņēma no puiša sainīti. Viņas rokas drebēja, pati viņa dega vienās ugunis, bet aiz puiša muguras Kirils izskatījās pēc tēva, kas atnācis no viņpasaules.

— Ir gan ar jums, meitiešiem, nedienas, vairāk nekas! — Koļisniks bārās, atkal atnācis pie Kristes. — Nevar un nevar mēli novaldīt. Vai tas tev tā glaimo, ka tu, Kriste, esi pārvērtusies par jaunkundzi? Palūk, kur lauku meita tikusi! Nav pa jokam! Paverieties — vai pazīstat Kristi? Lūk, kāda esmu , .. Nolādētā sieviešu daba! Ne jau velti saka: «Gari mati, saprašanas tik kā melns aiz naga.» Nu, kāds tev labums no tā, ka esi devusies pazīstama? Oriška pirmā, tā vecā grezele, tev tagad uzspļaus. Es, sak, domāju, ka viņa ir godīga, kārtīga meita, bet šī... — viņš nepateica līdz galam un iegāja savā istabā.

Kriste sēdēja kā uz nažiem, kā uz oglēm — galva dega, seja kvēloja, sirds tik baigi dauzījās. Un vajadzēja Odarkai atsūtīt šūnu medu! Vai viņa, Kriste, to bija lūgusi, ieminējusies, ka grib medu? Kāpēc vajadzēja sūtīt?

— Vai trauku iztukšosiet, vai pie sevis atstāsiet? — puisis pa logu jautāja.

Kriste satraucās. Paķēra medu un aizdrāzās ar to uz virtuvi.

— Lūk, vecmāmuļ, šūnas. Vai jums tīra bļodiņa ir?

— Kam tā bļodiņa vajadzīga, — Oriška neskatīdamās bargi noprasīja.

— Vajag iztukšot.

— Tā arī būtu teikusi. Nav ko jautāt: «Vai tīra bļodiņa ir?» Protams, ir. Pie mums nav tā kā pie citiem, kuriem dažbrīd mājā nav ne karotes. Dodiet! — un viņa ar savām grumbuļainajām rokām izrāva Kris-tei sainīti.

— Kas to sūta? Ai, kādas šūnas! — viņa ierunājās laipnāk, ieraudzīdama pār visu šķīvi trīs prāvus gabalus šūnu, kas bija pilnas ar liepziedu medm

Kriste klusēja. Kam viņai jāzina, no kā? «Ātrāk būtu pārlikusi, lai vismaz tiktu vaļā no puiša, kas tur kā pārmetums stāvēja pie lielās istabas, skatīdamies pa logu iekšā,» viņa domāja.

Oriška ilgi vīkšķījās, kamēr atbrīvoja trauku, Kriste stāvēja un gaidīja.

— Ko jūs gaidāt? Vai es pati neaiznesīšu? — Oriška skaitās, šūnu gabalus pārlikdama.

Kriste ātri paķēra šķīvi ar drāniņu un aizskrēja uz lielo istabu.

— Jel pagaidiet! Stāviet! — Oriška sauca. — Tur vēl medus palicis! Vajag taču izmazgāt! Vai, manu dieniņ, kāda kņada, kāda steiga! — un, ienākusi istabā, viņa atkal satvēra trauku un izkluburēja laukā.

Kriste smagi nopūtās. No Koļisnika pārmetumiem sāpēja sirds, un nu vēl Oriška uznīdusies. Kriste, asaru nobirdinājusi, aizgāja pie savas lādītes.

Kamēr viņa tur rakņājās, kaut ko meklēja, arī Oriška atgriezās, nesdama vienā rokā medu, otrā tukšo trauku.

— Še būs viens un otrs, lai nesacītu, ka nozagusi. Esmu tam par vecu, — viņa rūca un, pār slieksni pārkāpusi, izmetās priekšnamā.

Kriste sāka visa drebēt, taču novaldījās. Paņēma Odarkas trauku, pasniedza to pa logu puisim, iegrūzdama tam rokā kaut ko baltu, apaļu.

Puisis, sajutis saujā dāvanu, paklanījās zemu zemu, gandrīz līdz pašai zemei un kvēli pateicās.

Nu viņa vairs nespēja noturēties. Tiklīdz novērsās no loga, ka asaras kā krusa sāka birt no acīm. Dziļā aizvainojumā viņa piesteidzās pie gultas un iekrita tur kā salmu kūlis ar seju spilvenā.

— Nu jau sākas! Nu iet vaļā! — Koļisniks bēdīgi noteica, istabā ienākdams un pakausi kasīdams. — Nu, kas tev ir?

Kriste vēl dziļāk ierakās spilvenā.

— Un tā vienmēr ... tā vienmēr, — Koļisniks murmināja, soļodams pa istabu turp un atpakaļ... — Pati vainīga — un tad asaras.

— Ko tad esmu izdarījusi? — Kriste dobji jautāja caur asarām.

— Kāpēc tu brauci uz Marjanivku? — Koļisniks iesaucās, apstādamies pie viņas.

Kriste it kā būtu saņēmusi rīkstes cirtienu. Viņa paslējās un ar saraudātajām acīm cieši cieši paskatījās Koļisnikā.

— Uz Marjanivku? Pajautājiet vecenei, kuru jūs norīkojāt man par uzraugu.

Koļisniks iepleta platas acis.

— Bet vakar ... aizvakar vai aizaizvakar, kur tu biji?

— Pie mīļākajiem. Te man viņu vesels bars, bet, paskat, ne jūs, ne Oriška neesat pamanījuši.

— Mums nekad nav kā citiem ļaudīm ... Vai nu asaras, vai bāršanās, — Koļisniks klusu noteica un aizgāja.

Kristei kļuva vēl smagāk ap sirdi, vēl grūtāk. Viņa saprata, ka aizdomas, ko glabājusi sevī un kas nospieda, bijušas veltīgas. Koļisniks aizgāja aizvainots, ne vārda pretī nepateicis. Varbūt viņam ne prātā nebija nācis nekas tāds, kas ieperinājies viņas muļķa galviņā. Ja kas būtu, droši vien izpaustos vai nu ar vārdiem, vai ar skatienu. Bet nē — neko neteica. Tikai izbrīnījies paskatījās un izgāja laukā, lai neizceltos ķilda. Kas viņai īsti iešāvies prātā? Vecā ragana kaut ko bija ieminējusies, un Kriste noticējusi. Žēlums un dusmas kā dēles urbās sirdī. No Oriškas aizvainojumiem un Koļisnikā strupajiem jautājumiem viņā viss vārījās, kāpa kaklā, plūda pāri malām. Un atkal, iepla-kusi spilvenā, Kriste gauži un skaļi ieraudājās. Oriška, virtuvē izdzirdējusi, pienāca klāt, pavērās, kā dreb Kristes apaļie pleci, kā trīs tās augums, paraustīja plecus un klusēdama izgāja laukā.

— Izlaidusies ... ja vecais nogrābis aiz bizēm un pavalcējis, tad vis nepuņķotos... — Oriška pati ar sevi sarunājās.

— Un vai tu zini, kas ir mūsu jaunkundze? — Kirils jautāja, virtuvē ienākdams.

— Ak, nu tu apķēries! Es sen vēroju, ka tā ir staigule, — Oriška pikti rūca. — Laikam vecais šodien nebūs izdabājis. Paklau, kā gaudo! — viņa piebilda, pamādama ar galvu uz istabas pusi. No turienes plūda smagi šņuksti.

— Tā nu ir viņu darīšana, — Kirils atbildēja. — Saķīvējušies — gan salabs. Bet kas viņa tāda ir, lūk, kur jautājums. Tu pazini veco Pritiku?

Oriška klusēja.

— To, kas nosala Mikolaja dienas gada tirgus laikā. Kad nomira Priska, viņa sieva, nebija ar ko paglabāt . . . Zdors glabāja uz sava rēķina.

— Nu un tad? — Oriška jautāja.

— Tā taču viņu meita — Kriste. Šodien no Zdoriem bija atnācis puisis, atnesis šūnu medu. Jautā pēc Kris-tes. Tāds kā jucis, kas tev par Kristi, mūsmājā tādas nav. Bet tad uzreiz viņa pati atsaucās. Tad tikai es atjēdzu, ka tā patiesi viņa — gan pēc sejas, gan balss. Palūk, kur uzkāpusi.

— Kā tad — liels gods! Ai, cik liels gods! — Oriška grozīja galvu.

— Goda tur nav daudz. Tomēr gribētos zināt, kā viņa nonākusi pie tādas dzīves?

— Vajag ... Kā ne, pārlieku vajag!

— Pareizi dari, Oriška, ka negribi zināt, — negaidīti no priekšnama atskanēja trešā balss. Kirils un Oriška atskatījās: durvīs stāvēja Koļisniks.

— Un tev, Kiril, vecam muļķim, jākaunas jaukties bābiešu valodās! Labāk būtu pieskatījis mežsargu, lai svešus lopus nelaiž jaunaudzē, — viņš piebilda un devās uz istabu.

Oriška paskatījās uz Kirilu un nosmīnēja, bet Kirils, galvu kasīdams, klusu izgāja laukā.

— Paklausies nu, ko Kirils ar Orišku par tevi spriež! — Koļisniks īgni teica Kristei, ienācis iekšā.

— Un pie visa vainīga tava mēlīte.

Kriste, pie spilvena pieplakusi, klusēja. Gaužās raudas bija rimušās, taču pēc rūgtajām asarām viņu bija pārņēmis stingums, kas aizslēdza lūpas, ledū iekala

sirdi un dvēseli. Tur tagad nekas neiekļuva un neiekļūs. Ne sūri pārmetumi, ne skaļas lamas un klaigas. Sirds aizdarījusies, nedzird, dvēsele alkst mieru, tikai mieru un tai vienalga, kas notiek visapkārt. Arī Kris-tei bija vienalga. Viņa gulēja, ar galvu spilvenā ierakusies, un, pret Koļisniku nepagriezusies, klusēja. Tas pastaigāja, pastaigāja un bēdīgs atkal aizgāja projām.

«Ir nu gan diena padevusies! Nelāga diena!» Koļisniks domāja, staigādams pa dārzu saules tveicē. Viņš, šķiet, to ne druskas nemanīja, lai gan sviedri aumaļām plūda pa seju, kaklu, krūtīm. Kas viņam šis karstums, ja iekšas kveldē daudz lielākas ugunis? Vēl nebija aizmirsusies nesenā neveiksmīgā prāvošanās ar ciematiņa ļaudīm, kad šodien tā brēkule visu uzvandīja, pielikdama pie pašas sirds vēl svelošāku liesmu. Jau visu par sevi izpļāpājusi, uzsākusi nez kādas intrigas. Tas taču viss aizies tur, kur vajag. Gan atradīsies tādi, kas aiznesīs sievai un izstāstīs. Jau tā viņa man dzīvi sagandējusi, un nu — še tev!»

Šķiet, Koļisnikam pakausī bija iekodušies nikni dunduri, tā viņš to skrāpēja, īgni pa dārzu staigādams.

— Kungs! Paklau, kungs! — Kirils sauca no kalna.

— Kas ir?

— Te kāds pie jums atbraucis.

— Kurš tāds? Ko vajag? — Koļisniks taujāja, kāpdams kalnā.

— Labdien! — viņu sveicināja atbraucējs — vidējos gados vīrs ziliem vadmalas svārkiem mugurā, labiem juhtas zābakiem kājās, naga cepuri galvā. Viņa seja bija branga, gludi noskūta, rudās ūsas mazliet apcirptas, mati sasukāti uz celiņa. Tas liecināja, ka atbraucējs nav vienkāršu ļaužu, bet turīgs un cienījams saimnieks.

— Labdien! — Koļisniks atņēma, ieskatījies atbraucējam skaidrajās acīs.

— Man pie jums darīšanas, — tas atbildēja, panākdamies uz priekšu un atstādams Kirilu.

— Kādas tad? — Koļisniks jautāja.

— Redziet... — atbraucējs sastomījās.

Koļisniks pamanīja, ka atbraucējs negrib runāt, ja dzird Kirils, kas stāvēja aiz muguras, un pagriezies veda svešo uz dārzu.

— Es dzirdēju, jūs pārdodot mežu, — atbraucējs iesāka, nokāpdams no kalna.

— Pārdodu, — Koļisniks atbildēja. — Ja gadīsies labs pircējs, kāpēc nepārdot?

— Jā, jā. Tad nu es, braukdams uz pļavām, iegriezos pie jums pajautāt, kā pārdodat: vai visu vai pa daļām?

— Bet kas jūs tāds esat? No kurienes?

— Es esmu Karps Zdors no Marjanivkas. Jūs gan mani nepazīstat, bet, lūk... — un Karps atkal sastomījās ... — Kriste pazīst.

— Kāda Kriste? — raudzīdamies uz sāniem, lai nesastaptos ar Karpa jautrajām acīm, Koļisniks jautāja.

— Nu viņa pie jums dzīvo. Tā ir mana sena paziņa, kādreiz bija kaimiņiene. Mana sieva viņu satikusi.

— Vai jūs pie Kristes vai pie manis atbraucāt? — Koļisniks neizturēja, uzmezdams Kārpām dusmīgu skatienu.

— Nē, pie jums, — Karps mierīgi atbildēja, jautrās acis nozibinādams... — Mežs nepieder Kristei, bet jums ...

— Es mežu nepārdodu! — Koļisniks izgrūda, pietvīkdams gluži sarkans.

Karps noraustīja plecus.

— Ja nepārdodat, tad atvainojiet par traucējumu. Ardievu! — viņš smīnēdams pateica un kāpa kalnā, rīksti vicinādams.

Koļisniks stāvēja un nikni noskatījās uz brašo, jau padrukno Karpa augumu. Šķiet, viņš būtu meties tam virsū un visā spēkā iekrāvis šim atbraucējam tirgonim pa pakausi. Bet tas neatskatīdamies gāja tikai uz priekšu, kamēr pazuda aiz pils. Pēc kāda brīža uz ceļa kalna piekājē parādījās brangs bēris un zaļi rati. Uz bukas sēdēja puisis kreklu vien mugurā un dzeltenu salmu cepuri galvā, bet aiz tā vīdēja pazīstamais zilais svārks. Priekšējā sēdētājā Koļisniks pazina puisi, kas šodien no rīta bija atnesis medu. Tagad viņš veda saimnieku uz pļavām.

«Tad, lūk, no kurienes tas medus! Lūk, ar ko grib pielabināties! Saka, zemnieks esot dumjāks par vārnu un viltīgāks par velnu!» Koļisniks domāja, arvien vairāk un vairāk paļaudams vaļu savām dusmām. Dusmas burzguļodamas virda viņa sirdī, grieza uz augšu visas iekšas. Domas bija satrauktas un šaudījās kā melni kraukļi, kad tie saož barību, ķērkdami un solīdami tikai nelaimi. «Tad palūk, ko viņi grib! Uz kuru pusi visi velk. Mana manta viņiem iesprūdusi rīklē. Mana manta viņiem nedod miera. Grib mani apvest ap stūri, apmuļķot, lai to iegūtu. Kriste arī uz to pusi... kopā ar tiem ... Es taču viņai devu pajumti, es taču viņu izvilku no tā zaņķa, kurā viņa mita, un nostādīju uz kājām. Un tāda man ir pateicība no viņas! Paldies! Paldies! To es no tevis, Kriste, nebiju gaidījis. Tad tāpēc tu vazājies pa visādām Marjanivkām, tālab tu par sevi visur daudzini. Tad tāpēc tu to dari. Pagaidi, putniņ! Gan es tev parādīšu... Klusi, mierīgi tev pie manis, neesi izsalkusi, neesi nosalusi. Bet, kad nebūs vairs smalko audeklu un maiss apsegs miesu un grauzīs to, kad nebūs zīda un vadmalas, bet mugurā nodriskāts krekls ... kad nevis bulciņa, bet sapelējusi maizes garoza spriedīsies tavā nepiepildāmajā rīklē, — tad tu atjautīsi labumu, kādu tev dodu. Tu atnāksi atkal pie manis, vāļāsies pie kājām, kā suns smilkstēsi... Arā! Arā no manas mājas, no mana īpašuma tu, staigule! No mana īpašuma... Kur ir tas mans īpašums? Kur tas ir?» viņa galvā iesitās jauna doma un pavērsās uz citu pusi. «Šis Kakts, šie lauki, meži... vai tas maz ir mans? Neliels grunts gabaliņš pilsētā, neliela mājiņa tur uz tā gabala — tas ir viss. Un tur dzīvo tā, kas tevi nelaiž iekšā... Bet šitais te... Kur ir tie tilti, ko es cēlu, kur aizsprosti, kurus uzbēru? Visa naudiņa saguldīta te. Šis Kakts to visu aprijis, gluži kā pavasari palu ūdeņi, kad spēcīgā straume visu aizrauj sev līdzi. „ Tas viss iegūts par svešu naudu... To taču vajadzēs kādreiz atdot, bet kad?» Koļisniks saķēra ar abām rokām galvu un neatmaņā sāka skraidīt pa dārzu. Vai neviens to nezina? Visi zina... Pagājušajā gadā viņam gandrīz, gandrīz uzbruka nelaime. Viņš taču zināja, ka Lošakovs dos triecienu. Kriste izglāba, viņa palīdzēja. «Ai Kriste!... Vai tagad tu esi pret mani? Lai arī tu esi staigule, tomēr man visdārgākā, vistuvākā ... Nē, nē,» viņš skaļi teica un, bridi pastāvējis, sāka steidzīgi iet uz mājas pusi.

— Posies, brauksim uz pilsētu! — Koļisniks uzsauca tā, ka Kriste nodrebēja un paskatījās uz viņu ar miegainām acīm. Viņa patiesi bija gulējusi. Nogurušu un noraudājušos viņu bija pievārējis miegs.

— Ko bolī uz mani acis? Es saku — posies, brauksim uz pilsētu, — Koļisniks otrreiz atkārtoja.

— Uz kādu pilsētu? Kāpēc?

— Uz kādu? Uz guberņas pilsētu. Esam jau diezgan saelpojušies lauku gaisu, lai dievs dod to izelpot.

«Brauksim uz guberņas pilsētu!» Kriste beidzot saprata, un viņas acis priecīgi iemirdzējās.

— Kad brauksim? Tūliņ... — Kriste gribēja teikt «posties», taču nepateica.

— Kad? Nu rīt vai parīt.

— Man nav ilgi jāpošas: kleitas salocīšu, sasiešu, un tas ir viss. Paldies dievam! Kaut jel ātrāk pienācis rīts vai parīts! — Kriste neizturēja.

Koļisniks paskatījās aizdomīgi. Kriste aiz prieka laistījās vien.

«Vai Kriste tā priecātos, ja viņai kas būtu pret mani?» Koļisnikam iešāvās prātā. Nu domas ievirzījās citādā — mierīgākā gultnē. «Varbūt meiču kāds muļķo, krāpj?»

Paklau, — viņš vērsās pie Kristes, kura jau bija pakāpusies, lai noņemtu kleitas no vadžiem.

— Kas ir?

— Vai tu zini, kāpēc Zdors tev medu sūtīja? Saki taisnību!

Kriste sarāva plecus uz augšu.

— Vai es zinu. Vakar pļavā satikos ar viņa sievu. Tā teica, ka esot kļuvuši bagāti, ka vīrs palicis mājā pie dravas. Varbūt uz senas draudzības pamata atsūtīja medu — viņi labi satika ar manu māti.

— Ak, pa draugam! Šodien Zdors atbrauca mežu pirkt.

— Ahā! Nu, tagad es saprotu, kāpēc Odarka sadusmojās, kad viņas dēls ieminējās, lai neaizmirstot pateikt man to, ko tēvs licis. Tas būs bijis par mežu.

— Tā gan. Paskat, viņi gribēja ar tavu palīdzību nokārtot pirkumu, taču neizdevās.

— Vai es tur vainīga. Vai tas ir mans mežs? Vai es to pārdodu?

— Paskat, kā! Ak tu! Velns ar ārā! — Koļisniks sauca un, pakausi kasīdams, iegāja savā istabā.

Kriste pamanīja, ka Koļisniks par ko noraizējies, viņa, brīdi pastāvējusi, iesteidzās pie tā istaba, lai uzzinātu.

— Kas nomāc mana labā tētuka nabaga galviņu? — viņa mīlīgi jautāja. — Saki jel man! Pastāsti savai meitiņai!

Koļisniks pagriezās. Kriste stāvēja viņa priekšā, tā pati senā Kriste ar sārto sejiņu, mirdzošajām, melnajām acīm, kas tā valdzina, tā sasaista. Viņam dvesele noskaidrojās.

— Ak Kriste, Kriste! — viņš iesaucās, piekļāvis to sev klāt. — Kaut tu zinātu — it kā simt čūsku mana sirdī bija iezīdušās.

— Kas tad ir?

— Ak! — Koļisniks atmeta ar roku. — Muiža — nelabais to rāvis! — tā man neļauj mierīgi dzīvot pasaule! Kāpēc gan es to pirku? Tāpēc, lai zaudētu savu mieru. Jūtu, ka neizkulšos no nelaimes. Pienāks rudens, būs sapulce, — viņš bēdīgi iesāka un apklusa.

— Kāda tad nelaime draud?

— Kāda? Ietupinās cietumā, aizsūtīs uz Sibīriju.

— Par ko? — Kriste iesaucās.

Bet Koļisniks, it kā nedzirdējis šo jautājumu, turpināja:

— Un neviens neteiks: «Tomēr viņš bija cilvēks.» Taču arī man gribējās dzīvot. Visi vainos mani.

— Nekā neuzminēji. Nemaz ne visi. Bet es?

— Tu... tu, paldies tev, varbūt tu vienīgā esi ar mani laba. Bet ko tu iespēsi? Kad vedīs mani no cietuma uz tiesas vietu, vai tu nostāsies man blakus? Arī tu, tāpat kā citi, atkāpsies no manis, — viņš teica un apklusa.

— Es aizlūgšu par tevi. Varbūt manu lūgumu dievs uzklausīs, dzirdēs to un tevi apžēlos.

— Kur nu! Nekas mani neglābs. Nav man neviena — visi pret mani.

— Tu taču pats tā rīkojies, ka sacel pret sevi, — Kriste teica.

— Kā — tā?

— Tā. Redzi, tu apspied ciematiņa ļaudis, bet viņi droši vien būtu par tevi, ja tu tā nedarījis.

— Ko viņi var?

— Ko? Viņi ir cilvēki. Ja tevis nebūs, viņi pieminēs ar labu vārdu. Teiks, tas gan bija labs kungs.

Koļisniks skumji un sāpīgi pasmaidīja.

— Kas man būtu jādara?

— Kas? Atlaid viņiem to parādu, kas vēl palicis. Atdod dīķi, dārzu zemi. Un viņi aizlūgs par tevi.

Koļisniks noliecies ilgi ilgi domāja.

— Tev, Kriste, ir lāga dvēsele, tev ir līdzcietīga sirds, — viņš izjusti teica. — Tev gandrīz vai taisnība. Vismaz jel kādam jādara labs, kaut par naga tiesu būs vieglāk. Kiril!—viņš uzsauca, ka visa māja noskanēja.

Kirils kā no zemes izauga.

— Klausies, Kiril, — Koļisniks iesāka novērsies. — Rīt vai parīt es no šejienes aizbraukšu. No ciematiņa ļaudīm pienākas vēl piedzīt trīssimt rubļu. Sapulcini viņus un saki — es viņiem atlaižu šo parādu. Vov-kam un Kravčenko arī pasaki, ka viņiem nav tiesību uz dārzu zemi un dīķi. Lai viss paliek pa vecam.

Kirils neticēdams skatījās gan uz Koļisniku, gan uz Kristi. «Kas tad nu,» viņš domāja, «ko tas nozīmē?»

— Saki viņiem, — Koļisniks atkal ierunājās, — kamēr esmu dzīvs, lai viss paliek kā agrāk. Bet, ja manis nebūs, varbūt atcerēsies ar labu vārdu, varbūt kāds aizlūgs par mani.

— Bet kā ar to naudu, ko Vovks un Kravčenko iedeva par nomu? — Kirils jautāja.

— Naudu es atdošu, — Kriste iesaucās un gribēja skriet uz savu istabu.

— Pagaidi. Tā nauda lai paliek tev. Ieņemsi, Kiril, no saimniecības un atdosi, bet varbūt es atsūtīšu no pilsētas.

Kirils no prieka vai drebēja.

* — Tas, kungs, ir pēc dieva prāta, tas ir pēc dieva prāta! — viņš sauca.

— Tu dzirdēji? Kad es aizbraukšu, pateiksi viņiem. Saki, lai aizlūdz un pie viena, lai piemin arī Kristi.

— Ko tu runā! Ko tu runā! Par ko tad mani? Vai tā ir mana muiža!

— Klusē! — viņš apsauca un pamāja Kirilam ar roku, sak, vari iet.

Tas paklanījies izgāja laukā. Bet Koļisniks piecēlās, pastaigāja pa istabu, piegāja pie Kristes un, saņēmis viņas galvu, piespieda pie baltās pieres savas biezās lūpas.

— Tas par prātu, — viņš teica noskūpstīdams, — bet tas par sirdi! — un noliecies pieplaka ar lūpām pie viņas augstajām krūtīm.

Kristei priecīgi mirdzēja acis.

XI

Pēc pāris dienām viņi aizbrauca. Nekad Kriste nebija jutusies tik apmierināta un priecīga kā šais divās dienās. Atdzīvojās, uzplauka, it kā par jaunu piedzimusi pasaulē. Un Koļisniks viņai šķita tik jauks un laipns un ļaudis tik labi un pieklājīgi. Vienmēr īgnā un nerunīgā vecā Oriška (Kirils nebija nocieties, nepavēstījis tai Koļisnika rīkojumu), arī tā vairs nerādījās tik baiga kā sākumā. Kriste večai par piemiņu uzdāvināja savu melno lakatu.

— Valkājiet vesela un atcerieties mani! — Kriste teica, nelikdamās redzam, kā Oriška izrāva tai lakatu no rokām, it kā ar varu atņemdama, un kaut jel paldies pateikusi, kaut jel galvu palocījusi.

Kāpēc viņai vajadzīga pateicība, ja tāpat jūtas tik laimīga?

Kriste nepamanīja arī to, ka Kirils čubinās ap viņu kā ap savu bērnu, mīlīgi ieskatās acīs, uztver katru vēlēšanos, apbrīno un pielūdz viņu! Viņa arī tam uzdāvināja zīda lakatiņu tabakmakam.

Kirils aiz prieka vai prātu zaudēja, satvēra lakatiņu abām rokām, piespieda pie lūpām, noskūpstīja un drebošā balsī teica:

— No šī lakatiņa es nešūšu tabakmaku. Kad nomiršu, novēlēšu ielikt zārkā. Tas man arī viņsaulē atgādinās cilvēku labo sirdi, ar to man kapā vieglāk būs gulēt.

Pēc pusdienas, pievakarē, viņi devās ceļā. Tiklīdz piebrauca zirgus pie lievenēm, ciematiņa ļaudis nedroši sāka pulcēties ceļmalā kalna piekājē. Droši vien viņi atnāktu uz kungu namu, ja Kirils bargi jo bargi nebūtu noteicis, ka neviens te nedrīkst ne acu rādīt. Kad rati nobrauca lejā, Koļisniks pamanīja pelēko pūb, kurš, cepures noņemdams, klanīdamies vēlēja viņam laimīgu ceļu. Bērni bija nevaldāmi un klaigādami, ka viss lauks skanēja, gāja skrieties ar zirgiem.

— Kirils nav vis noturējies, — Koļisniks teica un novērsās. Toties Kriste visu laiku skatījās atpakaļ un, zemu klanīdamās, uzsmaidīja bērniem, kuri, cits citam garām aizsteigdamies, kā bumbas ripoja gar ceļmalu. Šo mazo kovārnēnu klaigāšana, spiegšana, čalošana neapklusa ne uz mirkli. Ja ne sausais ceļš, pa kuru ratu riteņi klaudzēja kā uz bruģa, droši vien bērnu jezga apniktu. Tagad Kriste uzjautrinās, pamāj ar roku, it kā kaut ko pasviestu, un bērni atkal jož pajūgam nopakaļ. Kriste novēršas — čala aprimst, tikai rati vien klab pa iebrauktajām grambām.

— Pietiek noņemties ar tiem kucēniem, — Koļisniks strupi apsauca, uzmaukdams galvā sava pelēkā putekļu mēteļa kapuci. Kriste, lakatā ietinusies, saduga.

Līdz pašai Marjanivkai viņi brauca klusēdami. Varēja dzirdēt tikai zirgu nagu dipoņu, ratu rīboņu un reizi pa reizei vedēja balsi, kad tas uzsauca kādam zirgam vai nošmaukstināja ar pātagu, lai nepaliek iepakaļ.

Saule rietēja, kad viņi iebrauca Marjanivkā. Tās kvēli dzeltenā gaisma vēl laipni klājās pār mājām un dārziem, bet nomalēs un kaktos jau krājās tumšas ēnas, vakara krēsla apņēma zemi. Gaiss rāms, līgojas putekļu blāķis un neizklīst. Tur aiz necaurredzamā putekļu aizsega dzirdama aitu blēšana, kaut kur iemaujas govs, bullis bauro pa visu ciemu, skan ļaužu balsis un sievu klaigas, kas saplūst ar buļļa dobjo taurēšanu. Pirms došanās pie miera ciems sarunājas daudzās balsīs, taču drīz tās aprims, saule paslēps savu spožo seju, nakts tumsa ietīs zemi, un viss noklusīs līdz rīta ausmai.

Pa ciemu braucot, Koļisniks bija noliecis galvu un ne uz ko neraudzījās, toties Kriste apskatīja visu, grozīdama galvu gan uz vienu, gan otru. pusi. Viņa pazina katru māju, katru vietiņu, ar katru saistījās kādas atmiņas. Tur viņa, vēl bērns būdama, izbijās no suņa, tai vietā svētīja Jāņus, tur sapulcējās meitenes, un, palūk, arī patlaban vesels bariņš sanācis. Viss Kristei gaiši atgādināja pagājušo, priecīgi sveicināja, it kā viņa būtu satikusi senas paziņas un kopā atcerētos agrakas dienas. Viss bija tik mīļš. Vienīgi krogs, kas atradās tai vietā, kur kādreiz bija stāvējusi viņu māja, netīkami dūrās acīs. Garām braukdama, viņa pat pagrieza muguru, lai to neredzētu.

Kad tika cauri Marjanivkai un izbrauca klajā laukā, saule jau bija nogājusi. Vienīgi rietumi dega sārtās ugunīs un mākoņi virs tiem kvēloja sarkani kā sarecējušas asinis, bet apkārt viss grima tumsā. Virs laukiem cēlās tumšzaļas vakara ēnas, debesis bija kļuvušas zilganmelnas un caur to biezo zilumu spraucas nelieli, dzelteni lāsumiņi — tur parādījās zvaigznes. Visapkārt kluss un skumīgs, kaut kur grāvī iečirkstas circenis vai arī no tālienes atlido paipalas sauciens. Tikai zirgi dipina, vienmērīgi rikšodami, un riteņi klab uz sausā ceļa.

— Kaut jel tu zinātu, — Koļisniks iesāka tik žēli, ka Kriste pat nobijās, nepazinusi viņa balsi, — kaut tu zinātu, kā man negribas braukt uz to nolādēto pilsētu.

Kriste klusēja.

— Un vienmēr tā. Braucu kā uz soda vietu! — viņš teica, brīdi klusējis.

— Kāpēc tā?

— Ak! — Koļisniks nopūtās. — Kāpēc gan dievs neļauj cilvēkam kārtot dzīvi, kā viņam patiktos? Kā gribētos? Kāpēc vienmēr, kad tas jūtas laimīgs, it kā no mugurpuses izlien vai no sirds dziļumiem uzpeld kāda atmiņa un sagandē tā laimi? Kāpēc tas tā?

Kriste klusēja, nezinādama ko teikt un ko ar to doma Koļisniks.

— Nu, kam man sieva? — viņš atsāka, nesagaidījis no Kristes jautājumu. — Kam viņa man vajadzīga, ja pie manis ir cita — gan jaukāka, gan daiļāka? Mani apprecināja jaunu, pavisam vēl zēna gados, lai neizlaistos. Vai es biju pasauli redzējis, vai pazinu ļaudis, vai varēju ko apsvērt tā kā tagad? Tikko biju paslējies kājās — man parādīja meiteni. Tā ir tava izredzētā. Ņem pie rokas un ved uz baznīcu. Es tos muļķus paklausīju arī, lai vēlāk nolādētu dienu, kad viņa nākusi pasaulē un kad kļuva mana līgava. Kas viņu izvēlējās, kas mani apprecināja? Vecāki! «Saprecināsim bērnus,» — tā viņi teica un tā izdarīja mums par postu. Jau pirmajā gadā sākās nesaskaņas, strīdi un lamāšanās. Paša māja kļuva ļaunāka nekā cietums. Vai nu esi viesos, vai viesi pie tevis, neuzdrīksties lieku vārdu pateikt, neuzdrīksties cita sievu laipni pasveicināt vai arī pajokoties ar kādu jaunavu. Vienmēr kā uz nažiem. «Tu tāds, tu šitāds! Pagalam mana nabaga galviņa, pagalam jaunais mūžs ar tādām precībām.» Kamēr biju jauns, sargājos un arī žēloju viņu. Un tā viņa mani galīgi noēda... Tad uzspļāvu visam: kad tevi nelabais rāvis! Tagad ļaudis vaino mani, saka: es nedzīvojot pēc dieva baušļiem, pēc cilvēku likumiem... Ko, vai man bija labāk, kad es cietos un dzīvoju pēc likuma? Vai es biju laimīgs? Ja nosēdinātu viņus uz karsta klona, droši vien kliegtu: deg! Bet es nedrīkstu. Man jāklusē. Un tagad iebrauksim pilsētā — jāiet pie viņas, jāsasveicinās ar sievu. Lai sadod sutu. Jo kā tad tā: bija pilsētā un neaizgāja pie sievas. Bet tas viņiem vienalga, ka man uz viņu skatīties pretīgi. Ak dzīve! Nekad, Kriste, neprecies: ja sasaistīsi rokas, ne mūžam vaļā netiksi. Labāk esi brīvs putns. Labāk, es saku, tā.

Kriste dziļi dziļi nopūtās.

Koļisniks, brīdi klusējis, atkal sāka. Viņu mocīja drūmas domas, neatstāja ļaunas nojautas, balss viņam bija bēdīga, viņš modināja līdzjūtību. Pārcilādams savas dzīves nedienas, viņš beidzot nonāca pie Jautrā Kakta. Kāpēc viņš to pircis?

— Drīz būs zemstes sapulce. Kaut jel aklā laime izrautu mani caur ienaidnieka nometni! Kaut jel... Bet vai nu tā jaudās... jūt mana sirds: nenoturēsi tu,

Kostja, savu galviņu uz pleciem! — Koļisniks pare-ģoņa balsi pateica un apklusa.

Kriste paskatījās apkārt: kā jūra ap viņiem pletās lauki, nakts melnās tumsas segti. Nekur nekāda troksnīša, vienīgi zvaigznes mirkšķina no tumšajām debesīm. Viņai kļuva skumji skumji, tik skumji kā tuksnesī. Ilgu laiku brauca klusēdami.

— Palūk, kur jau spīguļo manu moku ļaunās acis! — Koļisniks teica, galvu pacēlis.

Kriste paskatījās — tālu aiz kalna blāzmoja kā apdzisis gunskurs, dzeltenīgās ugunis šūpojās, drebēja nakts tumsā. Kriste saprata, ka viņi tuvojas pilsētai.

— Es izkāpšu pie tirgus, bet tu brauc uz Pilipenko viesnīcu. Lai gan Pilipenko ir mans ienaidnieks, taču tur labākas istabas... Pagaidi mani, es aiziešu pie tevis, — Koļisniks čukstēja, kad iebrauca pilsētā. Un, satvēris viņas roku, klusēdams piespieda pie sirds. Tā sita krūtīs kā ar veserīti.

— Tprū-ū!... Pieturi! — viņš uzsauca, kad iebrauca tirgus laukumā.

Koļisniks izkāpa.

— Paldies par sabiedrību! Ar labu nakti! — viņš skaļi pateica un, vēlreiz satvēris Kristes roku, saspieda tā, ka viņa vai iekliedzās, tad ātri devās projām un tūliņ pazuda nakts tumsā.

«Veciem ļaudīm bērna prāts,» Kriste nodomāja, un nejaušā žēlumā iesūrstējās sirds. Pēkšņi viņai kļuva tik skumji, tik rūgti. Pirms astoņiem gadiem viņu šurp bija vedis Kirils mierinādams un drošinādams, bet tagad viņa brauca kā līdzīga blakus Kirila saimniekam un mierināja to... Tāda ir dzīve! Un, kas zina, kā būs turpmāk? Varbūt kādreiz nāksies kailai un basai ziemas laikā atkal iet cauri šai pilsētai, atgriežoties mājās, un slēpties tumšās ielās, lai ne ar vienu nesastaptos, lai neviens nepazītu ...

«Dzīve ir \kā rugaine,» viņa domāja, palikusi viena viesnīcas istabā, «kamēr to pāriesi, gan kājas sadursi, gan sagriezīsi uz asajiem rugājiem.»

Un, lūk, šai pašā pilsētā, cik reižu liktenis viņai bija gan uzsmaidījis, gan šaustījis ar nelaimi un tad palaidis pasaulē klaiņāt. Viņa atcerējās Zagņibidas sievu, cik tā bija laba un klusa, pašu Zagņibidu, kurš uzgrūda viņai tādas nepatikšanas, Rubecu, Procenko, Rubeca sievu, kura kādreiz viņu tik nāvīgi bija aizvainojusi. Dievs ar viņu! Kriste netur ļaunu prātu. Arī Marina ne mazāk sāpīgi viņu aizvainoja, kad kļuva greizsirdīga sava vīra dēļ. «Kur tagad Marina, kur Dovbņa? Varbūt viņa līdz šim uz mani dusmīga, bet es tomēr rīt iešu un uzmeklēšu viņu. Dienā es droši vien neiešu, vecais baidās kā ļaužu, tā saules, bet tomēr iešu, iešu.» Vieglas jūsmas apņemta un domādama, kā būs, kad uzmeklēs Marinu, kā satiksies, ko tā teiks, viņa nolikās gultā un ātri aizmiga.

Nākamajā dienā, tēju dzerdama, Kriste iztaujāja istabeni, kas viņu apkalpoja, vai nepazīst Dovbņu.

— Dovbņu? — tā brīnījās. — Kas tad to pilsētā nepazīst? Nav tāda žoga vai sētas, kur viņš piedzēris nebūtu vārtījies. Pavisam nodzēries.

Kristei sāpīgi bija klausīties tādas ziņas par Dovbņu. Dzīvodama tur, viņa iepazina tā labo sirdi, redzēja, ka Marina nemaz nepieskatīja savu vīru, kā sievai pienāktos, bieži vien piedzērušu izgrūda laukā, un viņš cauru nakti mīdījās pie loga, saukdams sievu visādiem laipniem vārdiem un gauži lūgdamies, lai laiž istabā.

— Bet kur viņš dzīvo, jūs nezināt?

— Es taču saku — pavisam nodzēries! — istabene atcirta. — Kails skraida pa pilsētu. Cik reižu jau likts slimnīcā, nekas nepalīdz. Stāsta, vajagot vest uz guberņas pilsētu, uz vājprātīgo namu. Tagad nekur nav manīts, varbūt aizveduši.

— Šķiet, viņš bija precējies. Viņa sieva vēl dzīva?

— Sieva? Tāda pati arī sieva. Rādās, tā visvairāk viņu pie tā novedusi. Redziet, viņš ar to tāpat dzīvojis, tad apprecējies.

— Vai nezināt, kur viņa dzīvo?

— Nezinu. Stāsta, kaut kur pilsētas nomalē. — Un istabene minēja saimnieka vārdu.

Kriste, tēju padzērusi, saposās un devās tur, kur istabene bija teikusi. Viņai ilgi nācās iet, prašņājot, kur ir tāda māja. Ar pūlēm atrada pašā pilsētas nomalē. Pie kraujas, kur gravā saveda un izgāza pilsētas netīrumus, gluži vientuļa stāvēja ēka bez sētas, cauru jumtu, izgumušām sienām, greiziem logiem un zemē iegrimušām durvīm. Tā bija māja, kur apmetusies Marina.

Zemu noliekusies, lai nesadauzītos, Kriste iegāja būdā. No ārpuses mājele likās glītāka nekā iekšpusē. Sienas netīras, aplupušas, tumši satecējumi rēgojās no griestiem līdz pašām lāviņām, zirnekļu tīkli veselām ligzdām karājās kaktos, ar gariem pavedieniem aizvilkta visa istaba. Klons nelīdzens, gruži un dubļi, ka ne izbrist. Krāsns no sodrējiem visa melnos plankumos. Cauri zaļganajām rūtīm tikko spraucas gaisma, tālab istabā nokrēslis; šķita, te salaisti dūmi, un tie klaiņā pa istabu, nerazdami nekur izeju.

Ienākusi no āra, Kriste pirmajā brīdī neko nevarēja saredzēt. Ne tūliņ viņa pamanīja, ka uz klona pie krāsns tumšā kaktā kaut kas kūņājas.

— Labdien! Vai te kāds ir?

— Ko jums vajag? — Kriste izdzirda nepazīstamu, aizsmakušu balsi.

— Vai te dzīvo Marina?

— Kāda Marina?

— Marina. Dovbņas sieva.

— Kam jums tā vajadzīga? — tā pati balss jautāja. — Es esmu Marina! — un tumšs stāvs pacēlās no grīdas.

Kriste ieraudzīja savā priekšā garu jaunu sievieti ar platu, izburbušu seju un miegainām acīm.

— Marina! Tu mani nepazīsti?

— Kas jūs tāda esat? — staipīdamās tā jautaja.

— Tu Kristi nepazīsti? Es esmu Kriste!

Marinas sejā it kā būtu kāds ieslacījis ūdeni. Miegainās acis plati atpletās.

— Kriste! Tā esi tu! — Marina iebrēcās. — Ai, kāda tu izskaties, tevi ne pazīt nevar — gluži pēc kundzes!

— Bet tev te kā postažā un arī tumšs un netīrs! — Kriste nenocietās.

— Nu jā, tā jādzīvo. Visu noplītējis tas dzērājs. Visu līdz pēdējam, kamēr arī pats galīgi nodzērās. No kurienes tu uzradies? Vai te dzīvo, vai atbrauci?

— Nē, caurbraucot. Apstājos uz pāris dienām. Vienai bija garlaicīgi, iešu, sak, pameklēšu paziņas. Atcerējos tevi un atnācu. Ar pūlēm atradu.

— Paldies, ka neesi aizmirsusi, — Marina tencināja. — Apsēdies taču, apsēdies. Apsēdies tur pie galda. Nebaidies, tur ir tīrs. Vakar noslaucīju, — viņa piebilda, pamanījusi, cik Kriste bailīgi apskatās, kur atrast vietu, lai apsēstos.

Kriste apsēdās. Viņai drebuļi gāja pār kauliem, vērojot, kādu trūkumu un postu te atradusi.

— Un vai sen jūs te esat pārvākušies? — viņa jautāja.

— Ar pūlēm atradām mājvietu šai graustā, kas, tā vien skaties, uzkritīs uz galvas un pagalam nospiedīs. Vai tad ar viņu varēja kur dzīvot... Cik mēs netikām mainījuši dzīvokļus. Labi, pārvācamies. Pāris dienas — nekas. Bet, kad iesāk uzdzīvot, — saimnieks dzen projām. Meklējiet sev piemērotu. Slikti, Kriste, ar tādu vīru. Zinājusi, labāk būtu sagājusi kopā ar beidzamo ubagu nevis ar viņu.

— Kur viņš tagad ir?

— Kur? Slimnīcā. Aizveda uz guberņas pilsētu. Ar pūlēm izlūdzos. Vai bez kāju paliku, kamēr izdabūju, lai ved uz slimnīcu. «Tu, sak, esi sieva, ved pati.» Bet kā lai es viņu aizvedu? Visu taču, visu nodzēra. Atnāk—• manis nav mājās — esmu aizgājusi vai nu uz tirgu, vai kur citur. Viņš paņem lakatu vai brunčus un uz krogu projām. Kā no uguns es no tā baidījos! Bija nodzēries tā, ka bail skatīties: noplīsis, gandrīz vai kails, viss dreb, acis stingas, muld ko tādu, ka bail klausīties. Ak kungs! Pavisam nomocījos ar viņu! — Marina nopūzdamās piepilda.

Kriste sēdēja kaktā pie loga un spiedās pie sienas. Marina tā notēloja savu vīru, ka Kristei likās, nupat, nupat pavērsies durvis un viņš nāks iekšā, savas neprātīgās acis zibinādams.

Durvis patiesi atvērās, — Kriste gluži nobijās, — istabā ienāca milzīga auguma zaldāts. Tā galva skāra gandrīz griestus, rokas kā bomji, seja gara, mūsaina.

— Sveika būšana, Marina Trohimovna! — zaldāts sveicināja, pienākdams pie Marinas un pastiepdams roku. Pasmīnēdama mājasmāte sniedza savu, un viesis tā saspieda pirkstus, ka viņa palikdamās iespiedzās un visā spēkā iesita tam pa muguru. Zaldāts smējās, bet Marina skraidīja pa istabu un vēcināja roku.

— Nelabais tevi rāvis, tā saspieda! — viņa rājās.

— Nekas, nekas. Tas ir veselīgi! — nosēzdamies galda otrā pusē, zaldāts teica.

Kriste pavērās sev apkārt. «īsts vazaņķu midzenis!» viņa nodomāja un atkal bailīgi apskatījās.

— Kas tev tā tur par jaunkundzi? — zaldāts jautāja, uz Kristi rādīdams.

— Tā ir mana draudzene, nevis jaunkundze, — viņa atbildēja.

— Saprotams! Sveika būšana! — viņš izsaucās, Kristei roku pasniegdams. Tā bailīgi pastiepa savējo.

— Nē, nē, nebīstieties! Tā nu gan ir rociņa. Baltiņa, mīkstina! — viņš priecājās, viegli glāstīdams ar savām sarepējušajām delnām. Kriste pasmaidīja.

— Atļaujiet jautāt — kur jūs dzīvojat? Šiten te vai atbraucāt?

— Atbraucu, — Kriste atbildēja pasmaidīdama.

— Vai esat kādā amatā, vai staigule?

Kristi it kā būtu kāds pie kauna staba pielicis, viņa gluži sarāvās.

— Nu jau sākas! Nu sākas! — Marina izsaucās. — Kāda tev daļa? Aizvāz žaunas! Saprati?

— Lūgtum neņemt ļaunā, Marina Trohimovna, nedusmojieties. Es, tā sacīt jāsaka, visu smalki gribu izzināt.

— Ātri vecs paliksi, ja visu zināsi.

— Bet mūsu rotas fidfēbels vienmēr saka: «Visu zināt — akurāt pašā reizē!»

— Tas pie jums. Vai tad pie jums, pie zaldātiem, kā pie cilvēkiem?

— Pie mums, zaldātiem, vienmēr labāk nekā citur. Nav nekā sava, vienīgi tikai dvēsele, un to arī var atdot kādam uzglabāšanā, — zaldāts jūsmīgi atbildēja.

Marina, viņā skatīdamās, dziļi dziļi nopūtās.

— Kam tu savējo atdevi: dievam vai velnam? — viņa jautāja un pati sāka smieties par savu atjautību.

— Kāpēc dievam? Gan dievam paspēsim, velns mums klāt neķeras. Lūk, ja kādai jaunuvei — tad īstā reize!

— Nu, jums tikai jaunuves prātā, bet kas uz mums, vecenēm, skatīsies? — Marina atkal jautāja.

— Vecām sievām jāmirst nost, bet jaunuvēm — jādzied dziesmas un jāmīlē zaldāti!

— Par ko tad?

— Kā — par ko? Par to, ka zaldāts ir sērdienis. Viens pats svešā malā ...

— Tu labi proti. Sak, medus uz mēles, bet sirdī velns.

— Atkal velns! Kāpēc velns? Kaut jupis jūs rāvis! Vai ar bābiešiem var runāt par tādām lietām? Sievai mati gari, padoms īss. Lūk, ko es tev saku.

— Kā tā?

— Nu tā. Pie tevis, piemēram, atnākusi viešņa, tava draudzene. Būtu jel pratušies aizskriet uz krogu un paņēmusi kortelīti.. . bet no krāsns izvilkusi ceptu zosi vai aunu... Un visu uz galda: dzer un ēd, mīļā draudzene! ... Bet tu tikai tērgā.

— Pacienātu ar kaut ko labāku, bet nav ar ko! — Marina atbildēja, dusmīgi uz viņu paskatīdamās.

— Ja nav — tā arī būtu teikusi. Tad tev nav neparko jāatbild. Palūk, manā — zaldāta kabatā viena kapeika aizķērusies! Še! Turi ciet! — zaldāts teica, izvilkdams no maka divdesmit kapeikas un nomezdams tās uz galda.

— Nē, nē! — Kriste uztraucās. — Dieva dēļ, nevajag! Es neko negribu! Paldies! Atnācu draudzeni apraudzīt.

— Nu, ja tu negribi, varbūt citi grib, — zaldāts teica, pastumdams naudu Marinai.

Tā paklausīgi paņēma, ietinās lakatā un izgāja no istabas... Kriste palika divatā ar zaldātu. Viņai bija tā kā bail, tā kā neērti.

— Lādzīgs bābietis šī Marina, — brīdi klusējis, zaldāts teica. — Pavisam lādzīga, ja nebijusi hohliete... Dažreiz runā tā, ka nekādi nevar saprast. Tikai vīrs gan viņai nejauks! Vai, cik nejauks!

— Viņš taču bija pavisam rāms! — Kriste teica.

— Rāms, tad rāms. Tikai pārliecīgi iemet. Kā iesāk — nu tad tik turies! Tad nezina, ko dara. Reiz man metās virsū ar nazi. Nebūtu izvairījies — ietriektu līdz spalam. Jā, velna zellis.

— Par ko viņš uz jums tā saskaitās?

— Kā lai to pasaka? Neparko. Nu, vispirms, viņš ir vīrs, bet vienmēr pilnā. Kā tādu, piedzērušu, lai sieva mīl? Otrkārt — es viņu īrnieks. Nu, viņš kļuva greizsirdīgs uz mani.

Tobrīd atgriezās Marina, nesdama rokā degvīna blašķi un padusē pusklaipiņa.

— Jūs vēl arvien par to draņķi runājat? — viņa jautāja, nolikdama uz galda pirkumu. — Apriebies man, vismaz nepieminiet! — viņa piebilda viebdamās.

— Labi jau, labi. Nerunāsim. Cienā viešņu! — zaldāts aicināja.

— Es nedzeru. Nudien, neko nedzeru. Paldies, — Kriste tencināja, kad Marina pasniedza viņai glāzīti degvīna.

— Nu, kā gribi, — tā atbildēja un izmeta visu.

— Labs gan šņabulis. Būtu iedzērusi.

— Bet ja nu viņa nedzer? — zaldāts iejaucās. — Nevajag arī. Es izdzeršu viņas vietā.

Un zaldāts smiedamies un locīdamies izdzēra pirmo, nočamstināja, nokrekšķināja, teica: «Jā, labs gan,» — un ielēja otru.

Kriste vēl mazliet pasēdēja, paklausījās, kā Marina triec ar zaldātu, iemezdama pa veselai, tad piecēlās, atvadījās un aizgāja.

— Ej ratā, ja negribi! — Marina teica, kad Kriste neklausīja viņas lūgumam vēl pasēdēt. — Degunu sākusi sliet — pie velna!

— Ražens bābietis! — zaldāts jūsmoja.

— Tu domā — viņa ir godīga? — Marina jautāja.

— Tāda pati slampa kā visas!

— Tātad mūsu radiņu! Eh, rauj viņu kociņš! — zaldāts otrreiz izsaucās un, cik jaudas, iezvēla Marinai pa muguru.

— Kaut tev nelabais tā iezveltu! — tā iesaucās saliekdamās un arī iebelza ar dūri zaldātam pa muguru.

Tās pašas dienas vakarā pēc Kristes iegriezās Koļis-niks, un viņi aizbrauca uz guberņas pilsētu. Visu ceļu viņš bija skumīgs un nerunīgs, vēl skumīgāks nekā izbraucot no Kakta. Kriste domāja par Dovbņām, tāpēc nejautāja, kas vecajam vainas, viņš klusēja.

Atbrauca nākamās dienas pievakarē; Koļisniks tūliņ aizgāja uz savu istabu un aiztaisīja durvis. Kristei sirds sāpīgi iesmeldzās, kad viņa paskatījās nopakaļ: tas aizgāja sagumis, kā piedzēris grīļodamies. Viņa ilgi negulēja, par to domājot. Laikam gan vecajam nācies daudz ko no sievas dzirdēt! Ne jau velti viņš tā sakrities, tā sašļucis. Kriste gaidīja, ka viņš to pasauks, pati vairākas reizes dzīrās iet, varbūt pateiks, kas ļauns lēcies, un kaut mazliet nomierināsies. Taču katru reizi apstājās pie aizdarītajām durvīm: būs ceļā noguris un guļ. Lai paliek uz rītu. Tā Kriste arī iemiga. Bet Koļisniks?

Nolicis uguni uz maza galdiņa gultas galvgalī, apgūlās uz muguras, drūmu skatienu vērdamies apkārt. Pa sienām, apsistām ar tumšām tapetēm, attālajos kaktos plaiksnījās ēnas, tikai griesti balsnīja, viesdami istabā bāli dzeltenu gaismu. Šai iedzeltenajā pustumsā uz krēslainajām sienām apmetušās viņa izbiedētās domas. Tumšajos kaktos tās sanākušas barā un raugās uz viņu ar sendienu noslēpumainajām sejām. Lūk, tur viņa tēvs, liela auguma, apaļu seju miesnieks, kura priekšā goddevīgi ceļ cepures un zemu klanās visi pilsētiņas namnieki. Lūk, arī māte, maziņa, tukla tirgus sieva, liela runātāja, tarkšķe, ja sāk, vārdus bārsta kā zirņus un allaž ar piemēriem, ar parunām, kuru viņai vesels vezums katram gadījumam. Lai ko uzsāk Petro Koļisniks — neviens labāk neizdomās, bet, lai paklausītos resno Vasilinu, tirgus laukumā ne vienu reizi vien apstājās arī kundzes, brīnīdamās, kur tā rauj tādus vārdus, un nodomādamas: «Tā nu gan ir gudriniece.» yisi apbrīnoja šo pāri! Gan prātīgi, gan labi satiek, un dēlu, savu vienīgo bērnu, nemāca vis mājās, bet sūta skolā, kur gudrības smeļas arī kundzēni. «Mājā blēņas dzīs, amatā mācīt par agru,» tēvs teica. — «Patiesi gan, kas mājā viņu pieskatīs. Tu esi skārnī, es tirgū,» māte piebilda. Kostiks gandrīz vai no tā brīža, kopš sāka rāpot, auga vientuļš, bez vecāku uzraudzības. Miegā viņu neieaijāja mātes mīla, nemodināja rītā agri viņas gādīgās rokas. «Mātes nav mājās, mātei nav laika,» vienmēr atgādināja virēja, kura pieskatīja arī puiku. Bet tēvs? Tēvs vairāk viņu rāja. Pat tagad baigi kļūst, atceroties bērnu dienas. Šķiet, šiem ļaudīm nebija sirds krūtīs, nebija laipnu vārdu. Viņam — skārnis, viņai — tirgus, un vairāk nekas. No tēva viņš dzirdēja vienīgi žēlabas par zemām cenām, māte stāstīja tikai par tirgošanos. Bet ļaudis viņus apskauda un runāja: «Lūk, kas iedzīvojas un kļūst bagāti.» Kopš jaunām dienām viņš vēroja vienīgi dzīves netīkamo pusi, ieraušanu, un tas nemodināja līdzjūtību pret ļaudīm, bet gan iesakņoja nenovīdību, neticību.

— Paturi prātā, ja nepiekrāpsi tu, piekrāps tevi, tāpēc jau tā ir tirdzniecība, — tēvs mēdza izteikties, kad pēc skolas pabeigšanas radināja dēlu savā amatā. Un viņš dēlam klāstīja visus blēdīgos paņēmienus, pie kādiem dažreiz jāķeras, lai tiktu vaļā no preces. Dēls bija paklausīgs skolnieks savam tēvam; sākumā tam bija liels prieks un apmierinājums, ja izdevās palaist kādus «štukus», kā tēvs dēvēja bodnieku blēdības. «Kam citam — tevis labā strādājam, pūlamies, ne jau kādam svešam, bet tev krājam,» māte daudzināja, piebilzdama: «Glabā tēva mantu, glabā — neizšķied. Jo vairāk tās ir, jo stingrāk stāvēsi uz kājām, jo ļaudis vairāk godās. Nauda ir spēks, mums, namniekiem, tā ir viss.» Ko bija darīt, vajadzēja iet pa iebrauktu ceļu. Un ļaudis tikai piebikstīja: paskat, dēls iet tēva un mātes pēdās! ... Tiesa, jaunās asinis strauji ritēja dzīslās, pārlieku apnicīgas bija ikdienas rūpes, un Konstantins ne reizi vien, savācis puišu baru, ņēmās ar tiem uzjautrināties — ebreju krodziņā sagriež visu ar kājām gaisā, izceļ no virām vārtus mājai, kur dzīvo jauna meita, aizstiepj uz tirgus laukumu un pakar garā mietā. Taču arī tādām izpriecām drīz pienāca gals. «Tev, dēls, laiks precēties. Redz še — Sotņikam ir meita, kaut arī nav daiļa, toties paklausīga un ar pūru,» tēvs teica. Un pēc nedēļas Konstantins jau bija vīra kārtā. Kopš tā brīža visa pasaule ietinās mākonī, caur kuru viņš vairs nekad neredzēja sauli. Šai miglā viņš krāpa un mānīja ļaudis, manta ar katru gadu auga un vairojās. Tēvs un māte nomira, taču viņu slava dzīvoja. Dēls šo slavu pacēla jo augstu, vispirms kļūdams par gaļas piegādātāju zaldātu pulkam un vēlāk visai pilsētai. Par viņu runāja katrā mājā, viņa vārds bija visiem uz mēles. Viņš kļuva pirmais vīrs, pirmais starp pilsētas iemītniekiem. Tas viņam patika, iepriecināja sirdi. Taču viens ļaunums — nebija ar ko dalīties šai slavā. Vistuvākais un visdārgākais cilvēks — sieva sagandēja viņa dzīves jaukākos un patīkamākos brīžus. Tās neremdināmā greizsirdība nedeva viņam miera ne brīdi. Māja kļuva tīrā elle, no kurienes vajadzēja bēgt. Un viņš bēga, alkatīgi uzbrukdams ļaužu kabatām un no turienes izraudams visu, kas vien tur glabājās. Šķiet, viņš atriebās tiem grūtdieņiem, kuriem nebija nekā cita kā vien laime. Ak dievs! Ko tik viņš nepastrādāja savā mūžā! Cik ļaunu darbu, ļaužu asaru neguļ uz viņa sirdsapziņas! Viņu kā strauju zirgu trenkāja nelaime paša mājā. Un līdz šim laikam viņš bez apstājas bija drāzies uz priekšu vien... Traucies un, lūk, ko sasniedzis. Tagad viņš sēž blakus kungiem, vēl vairāk — pats ir kungs. Jau tas vien, ka Jautrais Kakts, kādreizējā grāfu ligzda, pieder viņam, Koļisnikam... Viņam, viņam. Bet kā viņš to ieguvis, pa kādām slepenām takām tā atnākusi? Ja zemste sāks skaitīt savu naudu — gan Kakts, gan viss cits būs pagalam. Pagalam arī slava. Daudzu gadu darbs, ilga laika pūles — visu kā ar slotu aizmēzīs. Reiz Zagņibida, kurš arī nebija ar pliku roku ņemams, viņam teica: «Ai Kostja, gan tu reiz iekritīsi. Piežmiegs tevi kādreiz — un tā piežmiegs, kā tu nevienu līdz šim neesi žmiedzis.» Tā vien raugies, vai tas nav bijis pareģojums. Jūt mana sirds, tuvojas nenovēršamais. Drīz būs zemstes sapulce. Viņš bija aizgājis pie Rubeca, un tas iztālēm uzbildis, ka taču kaut reizi vajadzētu pārbaudīt zemstes naudas lādi. Šie vārdi kā salts nazis pieskārās viņa dvēselei. Vēl viņu neviens nedūra un nekāva, viņš tikai sajuta dzelzs svelošo aukstumu pie kakla. Jā, un arī sieva rādamās bija piemetusi, kādas baumas klīst pilsētā. «Palūk,» tā teica, «ļaudis stāsta, tu esot

nopircis muižu par zemstes naudu un mitinot tur savas padauzas.» Padauzas... Kriste, pirmā, kuru viņš mīl par visu vairāk pasaulē, nav nekas vairāk kā padauza. Vai tā nav rūgta likteņa grimase? «Ak! Kaut varētu nomest no pleciem gadus trīsdesmit, viņa nebūtu padauza. Arī tu, Kostja, nebūtu tas, kas tagad esi,» viņš teica pats sev. «Nešķebinātos tev tagad ilgie gadi, kad krāpi citus, tu dzīvotu kādā lauku stūrī klusu un laimīgi. Un kas no tā, ka esi ieticis sabiedrībā, izkūlies ļaudīs un nostājies augstā vietā? Kam tas viss vajadzīgs? Lai visi redzētu, kā tu ar galvu uz leju lidosi no saviem augstumiem? Lai rādītu uz tevi ar pirkstiem un teiktu: lūk, kur kases apzadzējs!»

Koļisnikam sametās baigi. Pirmo reizi mūžā viņš sajuta tādas negantas bailes. Sirds apstājās, dzīslas stinga, visus locekļus pārņēma aukstums. Viņš juta, ka mati uz galvas ceļas stāvus gaisā, acis vai lec laukā no dobumiem ... un viss griežas riņķī apkārt. Tai neskaidrajā miglā viļņojās tūkstošiem ļaužu, kas kliedza un auroja. «To viņam vajadzēja! Suņam suņa alga!»

Šķita, beidzamā stundiņa klāt. Pēkšņi viņš pielēca, iesaukdamies: «Nolādētā dzīve!» — un sāka soļot pa istabu.

Viņš ilgi staigāja. Visapkārt visi gulēja dziļā miegā, nekur neko nedzirdēja, tikai viņa soļi kā rūgti pārmetumi atskanēja mēmajā klusumā. Bija skumji, rūgti, un kļuva vēl skumjāk un rūgtāk, jo nebija no kā gaidīt ne palīdzību, ne padomu.

Nākamajā dienā Kriste ieraudzīja Koļisniku un nepazina. Sadrūmis viņš kustējās pa istabu, ar pūlēm vilkdams kājas, seja bija dzeltena, sakritusi.

— Tētiņ! Kas tev kait? — viņa iesaucās.

Viņš apstājās un cieši paskatījās. Tā raugās vājprātīgais ar savām kvēlojošajām acīm. Kristei sirds neprātīgi sāka dauzīties.

— Tu esi slims, tu esi slims? — viņa taujāja.

— Slims... Visu nakti ne druskas neaizmigu. Nemodini mani, — viņš teica, aiziedams uz savu istabu un aizvērdams durvis.

— Kas viņam lēcies? Nedod dievs... — un Kriste neizteica līdz galam. Viņu sagrāba aukstums. Kur viņa tad liksies, ko iesāks? Tikko pati mazliet nomierinājusies, tikko atjēgusies, kad atkal vajadzēs iegrimt tai virpulī, mētāties apkārt. Ienāca prātā Oriškas vārdi, kurus tā dzērumā bija teikusi: «Tu nu nesmejies. Tevi gaida lielas bēdas...» Vai patiesi tie bija pravietiski vārdi?

Kriste nemaz nedzēra tēju, klīzdama no vienas istabas otrā un nezinādama, ko iesākt. «Varbūt aizmigs, izgulēsies,» mierināja cerība. Un uz pirkstgaliem viņa piezagās pie tā istabas durvīm, viegli satverdama rokturi. Klusu noklakstēja slēdzis, klusu iečīkstējās viras un pavērās neliela spraudziņa. Kriste, elpu aizturējusi, pieplaka ar aci pie tās. Gultā uz muguras gulēja Koļisniks, salicis rokas uz krūtīm. Tā saliek mirējam. Seja bāla, mazliet zilgana, acis aizvērtas. «Vai patiesi?» Kriste nodomāja un acumirklī atradās blakus. Koļisniks sakustējās, ievaidējās un pagrieza galvu drusku uz sāniem. Kriste atgāja nost, lai tas nepamanītu, ja gadījumā pavērtu acis. Ilgi viņa stāvēja, skatīdamās nenoskūtajā, ar sirmiem sariem apaugušajā sejā; vēl nesen tā bija gluda, pavisam tukla, tagad nez kāpēc izstiepusies, krustām šķērsām grumbu izvagota. «Ak, kā viņš pēkšņi novecojis... Vecs, bet labs cilvēks,» viņa nodomāja un klusu izslīdēja laukā.

Smagas domas viņu nepameta visu dienu, ļauna nojauta vēdīja apkārt un nedeva miera. Ak kungs! Vai patiesi? Tikko kā sāka iet uz labo pusi, tikko kā pavīdēja laime, nu atkal tā bēg no tevis, atkal tu esi viena starp svešiem ļaudīm, svešā svešumā.

Koļisniks pamodās pašā vakarā. Lai gan miegs viņu bija stiprinājis, taču mieru nebija devis, no sejas nepazuda smago domu, pārdzīvoto baiļu pēdas.

— Tu mani nobiedēji, — Kriste viņam sirsnīgi teica, pasniegdama tēju.

Viņš tikai paberzēja pakausi un neko neatbildēja.

— Tu vēl neesi īsti vesels. Varbūt pasaukt ārstu?

— Ārstu? Vai šis palīdzēs! Nepalīdzēs sievelei kvēpināmais trauks, ja tai pienākusi mirstamā reize, — viņš atbildēja, cieši acīs skatīdamies un sāpīgi smīnēdams.

— Tev nemaz smiekli nenāk, tomēr tu smejies, — viņa atbildēja caur asarām un nodūra galvu.

Koļisniks izmisis satvēra galvu rokās.

— Ak dievs! Kaut jel tu mani nemoki! —viņš iesaucās un aizskrēja uz savu istabu, durvis aizvērdams.

Un atkal cauru nakti varēja dzirdēt viņa smago gaitu, smagos soļus. Agra rīta bālā gaisma viņu atrada kājās drūmu, nospiestu. «Atlicis tikai viens,» viņš teica, pieiedams pie gultas un raudzīdamies uz spilveniem, «sajukt prātā. Ja tas nepalīdzēs, nekas cits neglābs!» Atmetis ar roku, viņš piebilda un nolikās guļus, uzlicis spilvenu uz galvas.

Ar katru dienu Koļisniks kļuva jo dīvaināks. Pa dienu guļ, pa nakti staigā, bieži pats ar sevi sarunājas. «Pazīlē, Kostja, vai arī šoreiz tu noturēsies klibā zirga mugurā?» viņš pats sev jautāja. «Noturēsies! Nenoturēsies! Noturēsies! Nenoturēsies!» Koļisniks skaitīja, samiegdams un atliekdams gan vienu, gan otru dūri, un ar šausmām raudzījās uz savām rokām. Tad apklust, nogrimst domās. «Kaut bijusi jel viena dzīva dvēsele pie tevis!» iesaucās un izmisis drūms ņēmās klaiņāt pa istabu.

Tā ritēja diena pēc dienas. Koļisniks ne kāju nespēra laukā no mājas. Arī Kriste nekur negāja. Viņai gribējās apmeklēt Dovbņu, bet kā lai papuci atstāj vienu pašu?

Bet pa to laiku tuvojās sapulce. Pilsētā klīda valodas, ka šī sapulce būšot visai interesanta, ka pietiekot uzticēties izvēlēto vārdiem, laiks esot tā labi apskatīties, ko viņi darījuši un vai vesela naudiņa, kas dažiem uzticēta. Daži ar pārmetumu tieši norādīja uz zādzībām un pukojās, ka kronis sabiedrībai uzticējis naudu. Nevajadzējis to darīt. Nu, zemste, tad zemste. Lai tā darbojas, taču naudu pārzināt kroņa darbs. Citi no zemstes nekādu labumu nesaskatīja un izteicās: «Vēl viena liekēžu banda, kas valdībai par slogu. Vajag tikai rei-zīti zirgam vaļīgāk palaist pavadu, kad to vairs nevaldīsi. Pieminiet manus vārdus: no tās zemstes ļaunums vien celsies!» Vēl citi šķendējās, ka zemstē salīduši mužiki, it kā no tiem bijusi kāda jēga. Tāpēc arī zogot un noblēdījot sabiedrības naudu. «Sak, nosēdini cūku pie galda, viņa tev uzliks kājas uz galda.»

Pilsētā klīda daudz dažādu tenku un baumu. Taču, mājās sēdēdams, Koļisniks neko no tā nezināja. Reiz pie viņa atsūtīja no valdes uzzināt, vai ir mājās. Bet viņš sargu izlamāja un padzina. Otrreiz atsūtīja papīru: lai sniedzot sapulcei norēķinu. Koļisniks kļuva vēl domīgāks. Tad sāka kaut ko rakstīt. Uzraksta vienu — saplēš, sāk rakstīt otru. Un atkal plēš un atkal raksta. Kādu nedēļu tā rakstīja, tad atmeta ar roku un kļuva jautrāks. Kriste gan redzēja, ka viņš tikai izliekas, taču klusēja. Un ko lai viņa teiktu?

Nākamajā dienā viņš sāka posties.

— Uz kurieni nu? — Kriste jautāja.

— Uz valdi. Mums ir sapulce. Vai aizmirsi?

Posās ilgi un aizgāja tīrs un glīts.

— Paklau, — viņš sastomījās, — neaizmirsti savu solījumu: ja manis nebūs, aizlūdz par mani!

Kriste izbrīnījusies paskatījās viņā. Koļisniks vilka mugurā mēteli.

— Tu arī varbūt ietu un apraudzītu Dovbņu? — viņš pajautāja un aizgāja.

«Patiesi gan,» Kriste nodomāja, «iešu. Nez vai vēl pazīs mani? Vienalga: ja nepazīs, pati pateikšu. Varbūt kļūs vieglāk, ja redzēs, ka visi nav novērsušies tā kā sieva.» ļJn Kriste apģērbusies aizgāja uz slimnīcu.

Tur pateica, ka vēl agrs. Apmeklētājus laižot tikai tad, kad ārsts beidzot apgaitu. Kriste iegāja dārzā pastaigāties.

Diena bija skaidra un rāma. Saule priecīgi spīdēja un sildīja kā vienmēr rudenī. Uz ielas putekļu mākuļos karsti, toties dārzā paēnā pašā laikā. Koki vairs nebija tik spilgti zaļi kā pavasarī, bet tērpušies dažādās krāsās, sākot ar bāli dzeltenu, beidzot ar oranžu, — no tālienes izskatījās, it kā tie uzplaukuši dažādiem ziediem.

Kriste iegāja dārzā un apsēdās dzestrumā uz pirmā sola, kas pagadījās. No viņējās malas atskanēja balsis, pa tīrajiem celiņiem staigāja slimnieki baltās cepurēs un dzeltenos rīta svārkos. Kristei sirds sažņaudzās, kad viņa ieskatījās, cik bālas un sakritušas sejas nelaimīgajiem, kuri kā dzeltenas ēnas klusu klaiņāja pa saules pusi.

«Varbūt arī viņš ir kaut kur starp tiem?» viņa nodomāja un piecēlusies sāka staigāt, ieskatīdamās ikvienam sejā. Viņa apgāja visu dārzu, visus celiņus un nekur to nesatika. Tad pagriezās atpakaļ. No šīs vietas var visu redzēt, kas notiek dārzā, pagalmā, pie slimnīcas. Lūk, ar nelielu zirģeli izņidrējušos ratos atveduši sirdzēju. Seja ievīstīta lupatās, pats apsegts ar maisa drēbi, nopakaļ iet salīkusi sieviete. Jādomā, sieva atvedusi vīru. Tur četri kopēji ar nestuvēm nes slimnieku, kas smagi vaid. No slimnīcas izskrien kāds ar vara bļodu un izgāž bedrē kaut ko sarkanu. Varbūt tās ir asinis? Bet tālāk pa vārtiņiem kā vējš izšaujas puskaila sieviete un, plaukstas sizdama, metas projām. Viņai pakaļ drāžas vesels bars kopēju. Kāds iesaucas: «Ak, tā jūs uzraugāt! Vai tā pieskatāt? Palaiduši vājprātīgo. Ķeriet! Ķeriet!» Un visi, ka zeme vien nodimd, metas to tvarstīt. Pēc kāda laiciņa divi kopēji aiz rokām veda to atpakaļ, bet šī izpūrusi locījās gan uz vienu, gan otru pusi, acīm redzot, mēģināja kost vai tiecās izrauties. Pieveduši pie vārtiņiem, viens pagrūda slimnieci, un tā klupdama ietenterēja pagalmā. Skaļi smiekli apsveica grūdēju. Bet tas nokrekstējies sāka žēloties, ka posts ar tiem vājprātīgajiem. Tā vien raugies, vēl ko izdarīs. Un spēcīgi, velni. Patiesi, nešķīsts gars tos apmājis!

«Tad lūk, no kā cilvēki zaudē saprašanu! Viņus savaldzina nešķīsts gars. Un kas tam var liegt uzklupt kuram katram?» Kriste domāja. Šī cilvēku moku un slimību vieta viņai šķita tik baiga, ka gribējās bēgt, taču atcerējās, ka neko nav uzzinājusi par Dovbņu, un atkal devās uz kantori.

— Dovbņa? Dovbņa? — uzraugs jautāja.—Bija tāds ar dzēruma trakumu. Šķiet, izveseļojās. Tūliņ. — Un viņš iesteidzās otrā istabā, no turienes iznācis, teica, ka jau trīs dienas, kopš izrakstījies.

«Te nu bija! Tā es viņu neapmeklēju!» Kriste nodomāja, iedama mājup. «Kur es tagad viņu satikšu? Kam pajautāt?»

Ar grūtu sirdi viņa gāja pa ielu un domaja par vājprātīgo sievieti. Viņas domas, maldīdamās un cita ar citu saistīdamās, pārlēca pie Koļisnika. Viņš kļuvis dīvains. Ka tikai nesajūk prātā. Arī šodien pirms aiziešanas kaut ko nesaprotamu melsa. Kas būs, ja, nedod dievs, kļūs vājprātīgs? Un viņu pārņēma salti drebuļi.

— A-а, Kriste! Sveika, melnacīte! — viņai blakus atskanēja pazīstama balss.

Kriste pacēla galvu — viņas priekšā stāvēja Pro-cenko. Uz visas ielas nebija neviena, tikai viņi divi.

— Kur tu biji, mana senā mīla? — viņš jautāja, tai drūmajās acīs ieskatīdamies.

— Es? Biju slimnīcā. Gāju apmeklēt Dovbņu.

— Žēl, nokavēji! Viņš jau trīs dienas kopš izrakstījies ...

— Tā man arī tur teica. Kur viņš tagad ir?

— Kur? Droši vien aizgāja līdz pirmajam krogam un tur tagad sēž. Ko tu tik dusmīgi uz mani skaties? Tu ne druskas neesi pārvērtusies. Kļuvusi vēl skaistāka. Ak šķelme! Iesim, es tevi pavadīšu.

— Kā tad — pavadīšu, ja neviena nebūs uz ielas, — pielikdama soli, Kriste iedzēla.

— Tu esi jocīga! Kādreiz biju brīvs putns, nu spārni apgriezti, — viņš atbildēja, steigdamies viņai līdzi.

— Ahā, atradušās gan tādas! — viņa pasmīnēja.

Kādu brīdi abi gāja klusēdami.

— Kāpēc jūs vairs nekur neredz? Agrāk bieži vien apmeklējāt Konstantinu Petroviču, bet tagad vairs nerādāties.

— Tavs Konstantins Petrovičs ir blēdis! Žuliks! Lūk, kas! —Viņš izgrūda.

Kriste pārsteigta paskatījās.

— Tas ir — kā?

— Nu tā, sazadzies zemstes naudu, nopircis sev — muižas .. .

— Kādas?

— No grāfa nopircis nez kādu Kaktu. Velns viņu zina! Tagad iztrūkst divdesmit tūkstošu. Šodien zemstē iet vaļā, tikai turies! Viņu nodeva tiesai.

Kristei acu priekšā sāka griezties zaļi riņķi. Viss, viss tagad kļuva skaidrs — gan viņa dīvainā valoda, gan izmisums un bēdas. Ak tad tā!

Viņai šķita, ka zeme zem kājām grīļojas un svaida ari viņu. Viņa neiet, bet skrien, tomēr šķiet, ka tikko velk kājas un tās neklausa.

— Ko tu skrien kā jukusi? — Procenko tai uzsauca.

Kriste jūt, ka tālāk iet nav spēka, trūkst elpas —

viss acu priekšā sagriezies virpuli. Viņa apstajas pie sētas atvilkt elpu, mazliet atpūsties.

— Ahā! — viņš teica ļaunā prieka, acis zibinādams, un pienāca klāt. — Vai trāpīja īstā vietā? Ko, tagad atkal jāuzsāk kas cits? Vai zini? Ja negribi iekrist, bēdz ātrāk prom no sava vecā drauga! Salīgsti pie manas sievas par istabeni. Tikai turi muti. Labi bus, Kriste! Neesmu aizmirsis kādreizējo, — smagi elpodams un acis zibinādams, viņš teica. — Es visu atceros, visu. Es gribu tev labu darīt.

Viņas acu priekšā pavisam nodzisa gaisma. Tumši zaļa migla vilnīja visapkārt.

— Prom no manis, nelieti! Sātan!—viņa kā negudra iekliedzās un kā bulta šāvās projām.

Kriste neko neredzēja, neko nedzirdēja. Neredzeja, cik ļauni Procenko paskatījās viņai nopakaļ, nedzirdēja, cik dzēlīgi pateica: «Nū-ū! Gan es tev, vazaņķe, asti piežmiegšu!» — un pagriezies aizgāja.

Kriste negāja — viņa skrēja. No kādas sētas izleca suns un sāka dzīties viņai pakaļ. Bet vai nu suns varēja to panākt! Uz ielas stūra kāds pagrūda. Nākamajā iela atskanēja smiekli.

— Kas tā par lapsiņu tur skrien? — kāds iesaucas.

— Hvedor! Raugi panākt ar savu ērzeli, redzēs, vai izdosies! — divi ormaņi smējās.

— Kas viņai lēcies? — otrs jautāja. — Laikam būs iekritusi. Palūk, kā sukā.

— Brauksim. Patiesi, kas tur ir?

Un divi ormaņi viens aiz otra saka dzīties Kristei pakaļ.

Iela rīb, zirgu pakavi šķiļ dzirkstis, bet Kristei vienalga — viņa skrien, it kā to kāds trenktu.

Nu jau savā ielā, palūk, tur redzama arī maja, kur viņa dzīvo. Vēl mazliet — un viņa pieskrien pie kāp-nēm.

Ielas durvis vienmēr aizslēgtas, un, lai tiktu iekšā, jāpazvana. To viņa bija aizmirsusi un visā spēkā ietriecās durvīs. Tās šoreiz nebija ciet un ar troksni atvērās. Viņa metās uz priekšu un kā sastingusi apstājās ...

Viņas priekšā pār siju pārmestā resnā auklā nekustīgi karājās... Koļisniks. Kriste sagrīļojās, iekliedzās un nokrita garšļaukus zemē. Grīda vien nodunēja, kad viņa nogāzās.

XIII

— Kur es atrodos? Kas ar mani noticis? — bija viņas pirmie vārdi pēc samaņas atgūšanas.

Visapkārt klusums, tumsa. Kaut kas čab zem sāniem. Tie taču salmi! No kurienes? Kur tie cēlušies? Bet kas tur augšā kaktā pelēksnī? Visapkārt mitrs un drūms. Vai viņa ir pagrabā vai pazemē? Un tur pa lūku ieplūst neskaidra gaisma. Ak kungs! Kāpēc viņa te ieslodzīta, par ko un kādēļ ieslodzīta?

Kriste paslējās, atsēdās un sāka atcerēties. Galva reiba, ausīs džinkstēja, un viņai šķita, ka zeme grīļojas un viņu rauj sev līdzi. Aiz nespēka viņa atkal atgūlās... Kaut kas pārskrēja pār seju, kaut kas iekoda kaklā. Viņa pastiepa roku un saspieda blakti!

Kā neprātīga viņa uzlēca kājās un uzreiz visu atcerējās. Jā, jā, viņa savā priekšā redz Procenko, viņš kaut ko čukst: «Vēlu tev labu — nāc par istabeni pie manas sievas.» Ko viņa atbildēja? To tu nesagaidīsi! Viņa atceras, kā metusies no tā projām. Atceras, kā aizskrējusi pie kāpnēm, ietriekusies durvīs ... Un acu priekšā virvē šūpojies Koļisnika līķis. Sirds sāka sāpēt, kaut kas smags iespiedās rīklē un it kā ar rokām sažņaudza. Tālāko sedza neziņa un tumsa.

Tas viss bija noticis ar viņu... Bet tagad? Kur viņa atrodas, kā te nokļuvusi? Kas te viņu iemetis?

Lai kā Kriste pūlas atcerēties, lai kā sasprindzina atmiņu — nekas nelīdz.

Taustīdamās viņa piegāja pie lūkas, kas pelēksnī ja augšā. Nostājas iepretim, sniedz rokas, grib satvert, taču lūka ceļas augstāk un augstāk... Viņa paslej as uz pirkstgaliem... Pavicina roku un atduras ar pirkstiem pret dzelzs stieni. Auksts pārskrēja pār kauliem. Tas taču ir cietums — viņa gandrīz iekliedzas. Viņa ir cietumā, viņa... Par ko? Asaras smacē. Laikam jau kaut ko būs izdarījusi, ja iemetuši viņu cietuma. Та gan! Vēl vakar viņa bija starp ļaudīm, dzīvoja to dzīvi, bet šodien uz mūžu šķirta no tiem ar šīm četrām sienām. Vēl vakar nakti gozējās uz mīksta pēļa, bet šodien vārtās uz sapuvušiem salmiem cietumā. Ak tad ta ir tā nelaime, kuru pareģoja vecā Oriška! Ak kungs! Kāpēc, par ko? Kam viņa ļaunu nodarījusi, vai kadam ļaunu vēlējusi?

Asaras kā krusa sāka birt no acīm, un viņa, ar seju pieplakusi pie durstīgajiem salmiem, neremdināmi raudāja. Ap viņu melna nakts un dziļš klusums, vienīgi viņas gaužās elsas traucē šo memo klusumu.

Viņa ilgi raudāja, kamēr atkal aizmirsās, iemiga. Atmodās — pa mazo, aizrestoto lodziņu pie pašiem griestiem spraucas saules stari, tie ņirbinās pa dzeltenajiem salmiem it kā izbārstītas dzirkstis, bet apkārt krēsla. Sienas, klātas ar pelējumu un melniem plankumiem, šķiet, sakļaujas, tiekdamās viņu nospiest. No tālienes atlidoja troksnis, balsu skaņas. Nu virs galvas kas norībēja un atvērās durvis, kuras nebija pamanījusi.

— Ei tu? Vai tu guli vai dulna esi? — kāds sauca. — Pa kungu modei gribi sust. Nāc šurp!

— Vai es? — Kriste jautāja.

— Ne jau nu kāds cits — tu.

Kriste piecēlās — durvis stāvēja zaldāts.

— Nu, knašāk, knašāk! Gluži kā nedzīva, —: viņš klaigāja.

Nemazgājusies, nesasukājusies viņa pieceļas un gāja tam līdzi, domādama, ka tiek vesta uz jaunām mocībām.

Viņu ieveda lielā istabā.

— Pasēdi te! Pagaidi, tūliņ atnāks pristavs.

Tikai tagad Kriste aptvēra, ka atrodas policijas iecirkņa aresta telpās. Un vēl vairāk izbrīnījās, kad savā priekšā ieraudzīja Knišu.

— Ahā, tu esi tā veļas mazgātājiņa, tu esi tā dziedātāja? — viņš iesaucās. — Nu, vai labi izgulējies manā kungu guļamistabā? Gulēšana laba — gan mīksta, gan klusa, nevis tā kā pie Koļisnika uz pēļa.

Kriste, stāvēdama viņa priekšā, sāka raudāt.

— Ko tu raudi? Vai es tevi situ? — viņš jautāja, uzmetis tai caururbīgu skatienu. — Rimsties, rimsties! Pietiek! Labāk saki, ko tu zini par Koļisniku. Kāpēc viņš pakārās? Varbūt pati palīdzēji?

— Es? Ja zinātu, ka kaut kas tāds var notikt, neparko nebūtu gājusi no mājas laukā.

— Vai tevis mājā nebija? Kur tu biji?

Kriste izstāstīja visu, visu, kā bijis, neslēpa arī to, ko Procenko teicis.

Knišs iesvilpās un sāka staigāt pa istabu, greizi vērodams Kristi.

— Ko tu tagad darīsi? — viņš jautāja pēc brīža, kad tā bija apklususi.

— Ko lai es daru?

— Vai iesi par istabeni pie Procenko?

— Ko es tur meklēšu? Kaut jel man atdotu drēbes.

— Aha. Drēbes? — Knišs norūca un atkal sāka staigāt pa istabu. — Tu labāk paliec pie manis.

— Ko es te palikšu? Lai blaktis apēd?

— Nē, tur ne. Cietumā ne. Bet tur, manā pusē.

— Nu un?

— Nu, nekas. Dabūsi savas drēbes, un varēs tevi ātrāk izlaist laukā, jo citādi patiesi blaktis apēdīs.

Kriste nokāra galvu. Lūk, kurp atkal viņu aizsviedis liktenis, uz kāda ceļa uzgrūdusi ļaunā nediena. Bet viņai bija jau licies... Jā, kas tad bija licies? Nē, vēl viss nav zaudēts, ja viņas daiļums nav zudis. Un Kriste tā no pieres apakšas paraudzījās Knišā ar savām melnajām acīm, ka tā platā seja iemirdzējās kā saule.

— Tad tu... esi ar mieru? — Knišs stostīdamies jautāja un, piegājis klāt, paņēma pie apaļā zoda.

Kriste viltīgi nolaida acis.

— Paskaties taču! Paskaties uz mani! — viņš drebēdams čukstēja.

— Es neko neesmu ēdusi. Man gribas ēst, — ar vaigu mazliet piespiedusi tā roku, viņa teica.

Knišs it kā apdedzinājies atrāva roku.

— Ivanov! — viņš iesaucās.

Viņa priekšā, kā no zemes izlīdis, nostājās zaldāts.

— Aizved viņu uz manu pusi. Un iedod ēst. Patvāris gatavs?

— Gatavs, jūsu augstlabdzimtība! Klausos, jūsu augstdzimtība! — Un viņš aizveda Kristi uz pristava dzīvokli.

Bet vakarā Kriste divatā ar Knišu jau dzēra tēju. Ruma blašķe stāvēja uz galda. Knišs reizi pa reizei no tās ielēja savā jau tā tumšajā glāzē. Kniša seja liesmoja vienās ugunis, bet acis kvēloja kā uzpūstas ogles. Viņš jautri tērzēja, lāgiem iekniebdams Kristes tuklajā vaigā. Kriste koķetēja: gan nolaida acis, gan raidīja tādus skatienus, it kā gribētu cauri izdurt. Viņai bija jautri. Karstā tēja, laipnā saruna viņu sildīja un iepriecināja. Taču reiz, kad viņa pastiepa roku pēc pudeles, lai pielietu pie tējas, viņai šķita, ka tur pavīd Koļisnika zilā seja ar aizvērtām acīm. Viņa satrūkās un ielēja rumu vairāk, nekā vajag.

— Kas ir, vai tu no kā izbijies? — Knišs jautaja.

Viņa uzmeta tam mirkli. Satvēra glāzi.

— Iedzersim! — viņa iesaucās, saskandināja un vienā rāvienā iztukšoja.

Galvā sāka šalkt, pat acīs pašķīda dzirkstis. Ar savu pietvīkušo, kvēlojošo vaigu viņa noliecas tam pie pleca. Apskurbušo acu priekšā pazibēja nesenās dienas, kad viņa bija dziedājusi uz skatuves un dižojusies ļaužu priekšā ar savām spējām dzert un uzdzīvot... Lai cik grūti toreiz klājās, lai kā smeldza sirds, toties varēja uzjautrināties. Ugunis deg, mūzika spēlē, ļaudis nāk bariem vien. Draudzene čukst ausī: «Tur tas melnīgsnējais tirgonītis raugās uz tevi,» — vai: «Palūk, kā huzārs skrullē ūsas un noskatās kā kaķis uz peli...» Bet viņa, it kā neko nemanītu, stāv un dzied. Apnicīga, riebīgā dziesma nodziedāta, un tirgonis un huzārs skrien klāt un viens aiz otra uzlūdz ieturēt kopā vakariņas . . . Un tur — gardi ēdieni, labs, reibinošs vīns... tik jautri! Un Kriste, kājās pielēkusi, ņēmās rādīt Knišam, ko viņa mācījusies, korī būdama. Kā un kad pamirkšķināt, kādu miesas daļu parādīt... Tās bija dzērāju dziesmas, kailas sievietes bezkaunīgas kustības... Knišs viss drebēja, viņā raudzīdamies, un acis viņam dega kā plēsīgam zvēram.

Nākamajā dienā, kad Knišs bija aizgājis darbā, bet Kriste palikusi viena mājās, prātā ienāca vakarējais, un neizturami smagas domas sagrāba viņas dulno galvu. Kas viņa ir un ko grib? Vai sen, kad viņa izdabāja kāda vīra neremdināmajai miesas kārībai? Vēl tā līķis nav paspējis sastingt, un viņa jau lauzās cita priekšā! Kas viņa ir? Katrai precei ir cena, bet viņa kā rotaļlietiņa iet no rokas rokā. Neviens nejautā, cik tā vērta. Katrs garāmgājējs var paņemt viņu, paspēlēties, papriecāties un nosviest. Cik ilgi tā ies? Kamēr neizzudīs viņas jaunības daiļums, viņas jaukā pievilcība. Un tad?... Nolādētā dzīve! Suņa liktenis! Un pie pusdienām viņa atkal piedzērās, lai nedomātu, lai aizmirstos.

Pagāja nedēļa. Pa šo laiku pilsētā tik vien bija valodu un spriedelēšanas kā par Koļisniku. Atklājās, kāda kārtība bijusi zemstē, cik naudas izgājis caur Ko-ļisnika rokām, kādi izdevumi apliecināti ar kvītīm, kādi ne. Sapulcē sacēlās tāda vētra, tādi putekļi, ka ne gaismas nevarēja redzēt! «Ko mēs tikai runājam un runājam? Kas atdos nozagto naudu, kas atlīdzinās zaudējumus?» Lošakovs jautāja. «Valde!» vieni sauca. «Tas, kas slikti pieskatīja sabiedrības līdzekļus,» citi teica. «Visus nodot tiesai!» trešie prasīja. Priekšsēdētājs un valdes locekļi staigāja kā ēnas. «Kā tad — viens izšķērdējis, citiem jāatbild! Posta dienas! Vai mēs vainīgi?» viņi taisnojās. «Kas bija tie, kas ievēlēja visādus blēžus un neliešus? Toreiz jau teicām, kāpēc mu-žikam jāļauj iesēsties tik augstā vietā? Tā vien skaties, sāks vēlēt arī pagasta skrīverus!» Trīs dienas ilga šī kņada un lamāšanās. Ceturtajā dienā priekšsēdētājs paziņoja, ka Koļisniks uz sava vārda esot nopircis lielu muižu. Vai nebūtu prātīgāk lūgt, lai varas iestādes uzliek arestu tā īpašumam? Visiem kļuva vieglāk. Paldies dievam! Radās iespēja atraisīt šo katorgas mezglu. «Vajag, vajag lūgt valdību!» visi sauca kā vienā balsī. Tobrīd akurāt tika izsaukts priekšsēdētājs. Uz viņa vārda no varas iestādēm bija atnācis svarīgs papīrs. Kas tur ir? Vai atkal kāda jauna nelaime? Pēc brīža tas priecīgs atgriezās ar papīru rokā. «Kungi! Prieka vēsts! Liels prieks!» — «Kas ir?» — «Gubernators atsūtījis mirušā

testamentu. Jautro Kaktu, kura pirkšanai Koļisniks paņēmis divdesmit tūkstošus zemstes naudas, viņš novēlējis zemstei.» — «Urā!» kāds iekliedzas. — «Ura!» citi uztvēra. — «Vai zināt, viņš tomēr bija godīgs cilvēks! Vai kāds cits to būtu darījis? Nekad! Bet muļķis gan viņš bija! Būtu atzinies mūsu priekšā, pateicis: ņemiet manu mantu! Un mēs būtu piedevuši tā pārkāpumu, vēl atstātu vietā, lai nodien termiņu. Bet šis uzreiz cilpu kaklā! Žēl!» un visi sāka runāt par cilvēka ļauno likteni. «Kas ir cilvēka dzīve? Dūmi, nekas vairāk! Sitas kā pliks pa nātrēm, šķiet — nupat, nupat būs uz zaļa zara, tad uzreiz — še tev! Paklūp un kara-jas jau pie sijas. Cilvēkam kā zālei klājas, īsu brīdi dzīvo tas! īsu brīd!» Rubecs skandēja. Viņa runa sapulcei tā iepatikās, ka ieteica Rubecu ievelet Koļisnika vietā. «Vienbalsīgi!» kāds sauca. «Vienbalsīgi!» atskanēja no visām pusēm. Tomēr piecēlās kāds no kazaku runas vīriem pelēkā svārkā. «Nē, mēs negribam vienbalsīgi,» viņš teica. «Mēs zinām, kā Rubeca kungs skraidīja ap citiem kungiem un luncinājās ap tiem, lai izvēl. Mēs pazīstam Rubeca kungu, kad viņš bija pilsētas domes sekretārs, šai vietā vajag cilvēku, kas prastu saimniekot.»

— Nu, varbūt vēlaties, lai liek jūs uz balsošanu? — Lošakovs piecēlies jautāja un nīgri nosmīnēja: — Būsim priecīgi jūs ievēlēt. Bija taču Koļisniks, tagad būsiet jūs.

— Necenšos pēc kungu laipnības, — pelēkais svārks atbildēja, — lūdzu, rīkoties pēc likuma.

— Nu, ja jau jābalso, tad balsosim arī! — Lošakovs izlēma, paskatīdamies pulkstenī. — Pusdienu laiks klāt.

Iemeta bumbiņas un ievēlēja Rubecu ar septiņdesmit piecām balsīm pret piecdesmit.

— Nu, vai esat apmierināts? — Lošakovs jautāja pelēkajam svārkam, iedams laukā no sapulces. — Jūs taču zinājāt, ka ievēlēs Rubecu. Vai nav vienalga — ar bumbiņām vai bez tām!

— Zināju. Tikai nezināju, cik daudz to kungu, kuri sauca «vienbalsīgi», paši vēlētos iesēsties Koļisnika vietā. Tagad uzzināju. Mūsu, vienkāršo ļaužu, pavisam trīs, bet sasvieda piecdesmit melno bumbu. Še tev nu bija vienbalsīgi.

Lošakovs dusmīgi paskatījās uz pelēko svārku un, neko neteicis, gāja tālāk.

Vakarā atvadu dzīrēs pie Lošakova notika apspriede, kā izdarīt, lai zemstē mužiku būtu uz pusi mazāk.

— Apžēlojieties! Paskat, ko kliedz guberņas sapulcē, bet apriņķos ir viņu valstība. Ievēlē savējos par priekšsēdētājiem, locekļiem... Vai maz ir trūcīgo no mūsu vidus, kas visu mūžu vilkuši dienesta jūgu?

— Jā, par to vajadzēs padomāt, — Lošakovs atbildēja.

— Pacentieties. Vai zināt, ko mēs darīsim? Kam mums tāds Kakts vajadzīgs? Samaksājiet divdesmit tūkstošus un ņemiet sev, muiža ir vairāk vērta.

Lošakovs uz to neko neatbildēja, bet klanīdamies to vien visiem atkārtoja: «Pacentīšos, pacentīšos!»

Šis un tas no šīm valodām aizgāja arī līdz Kristei. Knišs dzērumā šo to pastāstīja, ko pilsētā runā. To visu viņa noklausījās žāvādamās. Viņa ir mazs cilvēciņš, un kāda viņai daļa gar zemsti?

Kriste zina vienu: kungi plūksies, bet nabagiem sāpēs čupri! Viņa tikai pajautāja, vai Kirils paliks Kakta pārvaldnieks un vai ciematiņa ļaudis varēs lietot dārza zemi un dīķi.

— Kāds Kirils? Kādi ļaudis? — Knišs jautāja.

Viņa pastāstīja par savu dzīvi Kaktā.

— Diēzi vai, — tas atbildēja.

— Ko viņi darīs ar Kaktu?

— Pārdos, un tas būs viss.

Kristei kļuva žēl Koļisnika, Kirila un ciematiņa ļaužu. Viņa bija krietni pacentusies, lai tur visu nokārtotu miera ceļā. Un nu tagad pūles izkūpējušas kā dūmi.

Lai aizmirstos žēlums, viņa pie pusdienām sametās un nolikās gulēt.

Vakarā Knišs viņai pavēstīja citu jaunumu.

— Vai zini, ko ievēlēja Koļisnika vietā?

— Ko tad?

— Novadnieku, Rubecu!

— Rubecu! — Kriste iesaucās. — Es kādreiz pie viņa kalpoju.

Tikai tagad Knišs atcerējās, kur viņš to agrak redzējis.

— Tad jau tu sveikā nebūsi izsprukusi no Procenko rokām!

— Neizspruku vis! Kaut viņš no pasaules pazustu! Vēl tagad līp klāt, kur vien satiek.

— O, viņš sieviešus nekur garām nelaiž.

— Kur tagad ir Dovbņa? — viņa jautāja, brīdi klusējusi.

— Pa krogiem mētājas. Reiz pie manis sēdēja tup-tūzī.

— Par ko?

— Piedzēries bija atrasts sētmalē.

— Gribētu viņu satikt.

— Ko, vai ar to arī pinies?

— Es dzīvoju pie viņiem, kad aizgāju no Rubeciem. Viņš ir lādzīgs, bet viņa sieva, lai arī mana bijusī draudzene, ļauns bābietis. Kad atgriezāmies no Kakta, es aizgāju pie viņas. Būdā ar zaldātu dzīvo, priecīga, ka tikusi no vīra vaļā. No kā gan viņš pārtiek?

— Kurš?

— Nu, Dovbņa taču.

— Velns viņu zina. Pa dienu mētājas ap tiesu. Noķer kādu laucinieku, uzraksta tam lūgumrakstu — iznāk ko iedzert.

— Bet man ir labi, nav jāpērk, — Kriste pasmējās. *— Dzer un piedzēris nekad nebūsi.

— Ai, tu esi šķelme! — Knišs viņai teica, pamanījis viltīgu smīnu viņas acīs.

— Es neesmu šķelme, bet gan šķelmīte! — viņa valšķīgi atbildēja.

Knišs sāka jautri smieties.

— Vai zini ko, Kriste? Mani varbūt drīz vien no šīs vietas pārcels uz citu. Tu brauksi man līdzi?

— Uz kurieni?

— Vēl nezinu, kur. Varbūt uz N. pilsētiņu.

— Neparko uz turieni nebraukšu.

— Kāpēc?

— Tur visi mani pazīst. Atbrauks no laukiem —

uzzinās.

— Un kas par to?

— Nekas. Tikai es uz turieni nebraukšu.

— Nu, bet ja uz citurieni?

— No šejienes nekur negribu. Es tikai vienu gribētu: ierīkojiet mani kaut kur.

— Kur tad?

— Kaut kur kādā viesnīcā. Sakiet saimniekam, lai dod istabu.

— Bet kas maksās?

— Gan atradīsies labi ļaudis, — Kriste atbildēja nopūzdamās.

— Tad tu iesi uz ielas?

— Kas man cits atliek? — Kriste atbildēja gandrīz vai ar raudām. — Citas ir sliktākas nekā es, bet viņām ir viss. Es vien esmu tāda muļķe, ka līdz šim neko neesmu iekrājusi.

Saruna uz brīdi pārtrūka. Kriste sēdēja, galvu nokārusi. Knišs soļoja pa istabu ar savām garajām kājām.

— Tu esi slikti izdomājusi, — viņš teica pec brīža. — Tev ar mani būtu labāk. Būs jāskraida, jānoņemas, bet pie manis būtu saimniece mājā.

— Esmu jau bijusi tāda saimniece, — viņa atkal nopūtusies teica.

— Kā gribi. Neturu tevi. Es tikai saku — tev bus sliktāk.

— Sliktāk jau nebūs, kā ir.

Todien viņi vairs par to nerunāja. Knišs noņēmās ar dienesta darīšanām, bet Kriste, pa māju dzīvodama, domāja par savu likteni. Ak kungs! Cik tālu viņa nogājusi. Pie kā noveduši ļaudis un ļauns liktenis! Ja māte būtu piecēlusies no kapa un paskatījusies uz viņu tobrīd, kad viņa lūdza, lai Knišs ievieto viesnīcā. Ko tā teiktu? Atkal nomirtu un vairs negribētu celties augšā. Ko lai dara, ko lai saka? Braukt Knišam līdzi? Neparko! Viņš tai apnicis un apriebies. Ja nebaidījusies no tā, nevienu dienu te nekavētos. Tagad viņai jābučo, jāglauda tā piedzērušais purns. Vai tad tas ir vieglāk? Tad vismaz viņa būs brīva, tagad jābaidās: atkal iesēdinās tai nolādētajā blakšainajā tuptūzl vai arī aizgrūdīs kur tālāk. Ja jau iekritusi pelīte kaķa nagos — danco pēc tā prāta, uzjautrini to, smejies, staigā viņa priekšā uz pakaļkājām. Kas par to, ka tev gribas raudāt, lai tikai viņš smietos!

Knišs atnāca mājās pirms ausmas.

— Nu, Kriste, atvadies. Braukšu uz N.

— Tik ātri?

— Jā. Iecēla par apriņķa policijas priekšnieka palīgu. Ar draugiem sadzērām atvadības.

— Bet kā ar mani?

— Par tevi es runāju ar vienu.

— Nu?

— Apsolīja.

— Ak tu dārgumiņ! Ak tu mīļumiņ! — viņa iesaucās, apķerdamās tam ap kaklu.

— Tomēr tev būtu labāk braukt man līdzi. Protams, ne tūliņ. Tagad tu pāriesi uz viesnīcu. Es braukšu — apskatīšos, noīrēšu dzīvokli. Dzirdi?

— Dzirdu, dzirdu, — Kriste atbildēja, domādama: «Izlaid tikai laukā no šīs elles, ne mūžam kāju nesperšu pie tevis!»

Kriste jau veselu mēnesi dzīvo viesnīcā. Pa dienu guļ, nakti uzdzīvo. Kur tikai nav bijusi, un kas pie viņas nav bijis! Un dzer bez maņas, arvien dulnāk, bez jēgas, izlaidīgi. Vīns plūst kā ūdens, nauda šķīst kā spaļi. Cik daudz tās Kriste izlaidusi caur savām rokām? Un kur tā ir? Tik vien, ka uzšuvusi sev jaunu kleitu, nopirkusi cepuri, veļu. Pārējā visa aizgājusi saimniekam. Viegli pateikt — par istabu mēnesī jāmaksā piecdesmit rubļu! Bet, ja grib arī paēst, tad ņem no viņas nevis kā no citiem apmeklētājiem, bet divreiz dārgāk. Un vēl: ja kāds atnāk mājās, maksā rubli. Kalpotāji sev paņem pusrubli par to, ka atved viesi. Vai viņa ir govs, kuru bez mitas slauc, lai vairāk nopelnītu? Un taču govs arī norauj pienu, bet viņa?

Viņai acis no negulētajām naktīm jau apdzisušas, seja nobālējusi, nodzeltējusi, lai izskatītos glītāk, vajag krāsoties. Un viņa krāsojas.

Tāpat kā slepkavam rēgojas tā upuri, tā arī Kristi

vajāja nojauta, ka tuvojas kas nelāgs, kas ļauns. Un, tāpat kā slepkava lūko aizmirsties jaunā ļaundarībā, ar jaunām asinīm slaka savu pirmo kļūmo soli, tā arī viņa, nākusi pie samaņas, atkal slīcināja sevi vīnā... Dzer — un kļūst jautrāk ... sirds sit straujāk, asins ātrāk riņķo dzīslās ... bet galvā kā ēnas virpuļo vieglas domas, tās šalc kā ūdens atvarā ... Trakums bija apņēmis Kristi, neprāta vilnis satvēris un nesa nezin kur ... Viņa nepūlējās pretoties ... Lai nes!

Kristi nesa lejup pa straumi... Un aiznesa līdz slimnīcai. Viņas miesa apklājās ar kreveli, uz sejas parādījās zili plankumi, uz pieres uzmetās pūžņojoša čulga dūres lielumā, rīkle sāpēja, balss aizsmaka un tad pavisam pazuda, viņa nerunāja, bet klusu sēca.

XIV

Bija iestājies rudens slapjdraņķis: lietus un dubļi, dubļi un lietus. Debesi klāja necaurredzami mākoņi, no zemes pacēlās smaga migla un aizsedza visu pasauli, nokrēslis bija apvāzis zemi, un ļaudis tajā maldījās kā drūmas ēnas.

Tuvojās vakars. Pār zemi klājās melna nakts. Majas iededza lampas, uz ielām lukturus. To dzeltenās gaismas duļķainie apļi vīdēja nakts tumsā un tikko, tikko apgaismoja to vietu, kur stāvēja laternas. Aiz to dzeltenajiem apļiem valdīja necaurredzama tumsa. Varēja dzirdēt, kā zem gājēja smagajiem soļiem žļakst neiz-brienami dubļi, kā tas lād lietu un slapjdraņķi. Visi steidzās mājup, meklēja paspārni, paslēpās istabā. Vienīgi ormaņu rati rībēja tukšajās ielās; viņi klaigāja mitrumā aizsmakušām balsīm: «Brauksim? Brauksim?» Neviens viņus nesauca, atbalss neiznēsāja viņu dobjos saucienus, un aiz gara laika viņi tāpat vi$n braukalēja no vienas vietas uz otru vietu.

Lai gan laiks bija nejauks un dubļains, zemstes sapulce vēl nekad agrāk nebija sanākusi tik kuplā skaitā kā tagad. Zemstes nams kā liels gunskurs laistījās ugunīs no augšas līdz apakšai. Visas istabas un gaiteņi pilni ar runas vīriem, kuri šaudās šurpu turpu, gan sanāk baros, gan atkal izklīst. Tur ir gan spožie kņazi, lielie kungi un naudinieki tirgoņi, gan arī pelēkais bēdubrālis... Vārds pa vārdam — vesela vārdu jūra, troksnis un kņada, it kā pie bišu stropa pirms spieta izlidošanas.

Kāds darbs visus šos ļaudis sapulcinājis kopā, kāda apspriede sasaukusi tos no tuviem un tāliem novadiem un apriņķiem?

Tūliņ redzēsim, paklausīsimies.

Priekšsēdētāja zvans sen jau šķind un sauc kopā runas vīrus, kuri izklīduši pa visiem stūriem, cits caur citu runādami un triekdami.

— Kungi! Lūdzu, ieņemt vietas! — priekšsēdētājs aicina, noguris no zvanīšanas. Bridi pagaidījis, viņš zvana atkal.

— Vai dzirdējāt, zvana! Pietiek ... diezgan! — atskan vietu vietām. Barveži pa vienam pamet grupas un dodas uz sēdekļiem, turpretī izmanīgie veikalnieki, ar rokām plātīdamies, kaut ko kvēli pierāda, sirmās bārdas, zālē izklīdušas, caur brillēm apskata ļaužu barus, bet resnvēderi tirgoņi, durvīs stāvēdami, pūš un slaukās sarkanos lakatos. Vienīgi pelēkie bēdubrāļi, saspiedušies kaktiņā, stāv vieni paši, galvas nolaiduši kā apsūdzētie, kurus nupat tiesās.

— Kungi! Lūdzu ieņemt vietas! Mums vēl jāizskata daudz jautājumu ... — priekšsēdētājs atkal saka.

— Vai dzirdējāt? Dzirdējāt? — un visi metas uz savām vietām. Čala un zābaku švīkstināšana, zabaku švīkstināšana un čala. . . Un vienīgi zvans kā mazs šunelis ņemas skaļā un smalkā balsī, dobjo troksni pārspēdams.

Nu jau runas vīri sasēduši. Zvaniņš aprimst. Klusums, tikai dažbrīd nošalc neskaidri čuksti.

— Kungi! — priekšsēdētājs iesāka. — Tagad mums jāapskata jautājums par divdesmit tūkstošiem zemstes naudas, ko izšķērdējis bijušais valdes loceklis Koļis-niks. Lūdzu, jūsu uzmanību. Šis notikums, tik lielas summas izšķērdēšana, pats par sevi diezgan nopietns, taču man te visiem par kaunu jāatzīstas, ka šis nav vienīgais tāds bēdīgs gadījums.

— Bet nauda taču par Koļisniku samaksāta! — kāds pelēkais svārks it kā jautāja, it kā tieši pateica.

— Jā, nauda atdota. Bet es par to šobrīd nerunāju. Es runāju par parādību kā tādu. Tā ir tik neparasta, tik bieži sākusi atkārtoties, ka es lūgtu pievērst tam nopietnu uzmanību un šinī sanāksmē pieņemt tādus lēmumus, kas reizi par visām reizēm darītu galu tādam bēdīgam stāvoklim.

— Kādu galu tad darīt? Ļaundaris nododams tiesai, tas ir viss!

— Lūdzu mani nepārtraukt. Man ir vārds, un savu domu es vēl neesmu izteicis.

— Paklausīsimies.

— Kungi! — priekšsēdētājs pietvīkdams iesaucās. — Es atņemšu vārdu tam, kas vēlreiz mani pārtrauks. — Un šūpodamies viņš atkal iesāka. Skaisti un tekoši plūda šī dedzīgā runa, reizēm uz mirkli apklusdama, laikam jau, lai orators atņemtu elpu, jo tūliņ atkal tā brāzās kvēli kā viesulis, kas visu salauž un noslauka, barga kā pērkons, kas sašķeļ aizsprostu savā ceļā ... Bargi, bez žēlastības viņš nosodīja ļauno zagšanas paradumu, kaunināja netīros nodomus, mezdams uz visiem savu caururbīgo skatienu, ielauzdamies katra dvēselē ar skaļo un skadro balsi.

— Tādas, kungi, ir parastas zādzības bēdīgās sekas, — viņš teica, elpu atņemdams, — radusies necieņa pret svešu īpašumu, novērota sabiedriskā miera graušana, vāja reliģiskā pārliecība. Bet vai sabiedriskās mantas izšķērdēšana nav daudzkārt noziedzīgāka, tāda, kas daudzkārt vairāk apkauno? — viņš iebrēcās, it kā izšaudams no kramenīcas. Priekšsēdētājs nejaudāja rast vārdus, kuros varētu nosaukt šo netikumu, saprotami izteikt visu briesmīgo ļaunumu un postu, kas ceļas no tā: brīnums, kā zeme nepaveras zem tāda ļaundara kājām un uzreiz to neaprij, kā debesu pērkons to uz vietas nesaspārda, kad ļaunā doma tikko iemājo tā galvā. Dzīvo taču joprojām tāds neģēlis par kaunu pasaulei un citiem cilvēkiem! Mēs sākumā, neko nezinādami, dzīvojam kopā ar to, brāļojamies, viesojamies, bet vēlāk, kad noskaidrojas, ēna krīt arī uz mums: kopā laidelējušies, bāz tik vienā maisa! . . . — Nē, kungi, mums jāatvaira no sevis godkārīgu intrigantu uzbrukumi; viņi nekavēsies mest ar dubļu piku uz katru gaišu personību, viņi metīs dubļus acīs sabiedrībai, visas pasaules acīs! Kam citam, ja ne mums, muižniekiem, kas stāvam goda sardzē, ķerties pie šās lietas! Un es kā muižnieks pirmais uzskatu par savu svētu pienākumu — ieteikt jums, kungi, dažus pasākumus, kas kalpo tik nekrietna ļaunuma iznīdēšanai. Taču vispirms gribu jums jautāt: kādi iemesli, kādi, tā sacīt, apstākļi ļāvuši mūsu vidū uzrasties šādiem tipiem? Mums atbildēs: vai agrākos laikos arī nav redzēts kas tamlīdzīgs? Vai ierēdņi nav ņēmuši kukuļus? Atbildēšu: jā, ir ņēmuši, ņēmuši tāpēc, ka alga bijusi trūcīga, ņēmuši tāpēc, lai nenomirtu badā, taču nav zaguši. Nezaga tāpēc, ka ierēdņi esam mēs paši, muižnieki. Un tas daudz ko nozīmē! Vesela gadsimtu virkne stāv aiz mums, mūs par kārtības un godīguma bruņiniekiem izveidojušas mūžsenās tradīcijas. Tādi bija arī ierēdņi, pašai viņu dabai piemīt, es neteikšu, saprašana, bet goda un cieņas nojauta. Luk, kāpēc toreiz pie mums nezaga sabiedrisko īpašumu. Bet tagad? Kopā ar mums atrodas citu kārtu, cita sabiedriska stāvokļa ļaudis, kuriem goda sajūta vēl nav attīstīta vai arī pieņēmusi kroplīgus veidus: noraut svaru vai mēru, vai piekrāpt otru viņi nemaz neuzskata par noziegumu. Ko jūs gan pēc visa tā gribat? Vadoties no tādiem ieskatiem, es ieteiktu šādu pasākumu: iztīrīt zemsti no tā muižniecībai svešā elementa, kas sastāda lielum lielo vairākumu, kurš it sevišķi apriņķos izveidojis valdes un visu saņēmis savās rokās.

— Paklau, Paņka, tie jau esam mēs, kurus aiz apkakles sviež laukā! — no pelēko svārku vidus atskanēja skaļš sauciens.

— Jauki gan, jauki, jūsu ekselence, — pieceldamies teica bārdains krievs ar tirgoņa svārku mugurā, — apstrādājāt mūs, ka labāk nevajag. Bet divdesmit tūkstošus jūs tomēr patapinājāt no manis par pieciem procentiem, turpretī citi man deva desmit, un nu jau piekto gadu prasu un atpakaļ nevaru dabūt.

— Klusu, kungi, es vēl neesmu beidzis. Klusu! —

Lošakovs iesaucās un sāka apdullinoši zvanīt, ka skanēja visa zāle, pats viņš bija piesarcis kā vārīts vēzis.

— Iesim, Gricko, kamēr neesam dabūjuši pa kaklu, — atkal kāds iesaucās, un pelēkie bēdubrāļi cits aiz cita piecēlās un kluburēja uz durvju pusi.

— Kungi, klusāk! Pagaidiet! Uz kurieni jūs? — Lošakovs apsauca pelēkos.

— Uz kurieni? Uz māju! — kāds atbildēja.

— Es neļaušu. Prasu palikt. Jautājums ļoti nopietns.

— Nē, vēl nav tāda likuma, kas atļautu mūs lamāt pēc sirds patikas un vēl piespiestu klausīties. — Viņi jau bija sapulcējušies pie durvīm. Tai brīdī zālē visā sparā iedrāzās kāds svešinieks. Apģērbs viņam no-skrandis, seja neskūta, pats vājš, galva izpūrusi, nesukāta, ūsas izslējušās kā kaķa astes, bet acis — mežonīgi deg un liesmo.

— Pag! Pag, labie ļaudis! — viņš sauca. — Es jums visu teikšu pēc patiesības. Neticiet nekam, tas viss ir blēņas! Kā zaga agrāk, tā zog tagad un zags arī turpmāk . . . Kamēr vienam mantas vairāk, bet citam mazāk, zagšana nemitēsies! Tā nu ir dzīva patiesība.

— Sociālists! Nihilists! Arestēt tādu! — visos kaktos vārījās, un visi bija uzlēkuši kājās.

— Kas tas tāds? Kas viņš ir? — citi taujāja.

— Tas, kungi, ir kāds vājprātīgais, nesen kā izlaists no trako nama, — valdes priekšsēdētājs paskaidroja.

— Kas tāds? — Lošakovs jautāja.

— Dovbņa. Kādreiz beidzis garīgā semināra kursu.

— Nu, pareizi vien, ka sociālists. Sargs! Pasauc šurp policistu, lai arestē to kungu.

— Eka nu biedē! — Dovbņa atmeta viņam ar roku un sāka smieties. — Esmu bijis trako namā, bet šie grib arestēt. Es nebēgšu, — viņš atbildēja un atkal pievērsās pelēkajiem. — Bet jums, brālīši, vienu teikšu: nekam pasaulē neticiet — viss ir meli! Ja nu kādam ir kripata taisnības, tad tā ir nabaga cilvēkam, tāpēc jau šim nabagam arī klājas visgrūtāk.

Tobrīd ienāca policists un, satvēris Dovbņu pie rokām, vilka laukā no zāles, lai kā viņš kliedza un ķepurojās . . . Pelēkie bēdu brāļi nez kur bija pazuduši. Publiku, kas bija aplaudējusi Dovbņam un saukusi bravo, Lošakovs palūdza atstāt sapulci un pa to laiku pārtrauca sēdi uz desmit minūtēm. Zālē atskaneļa troksnis un čala; runas vīri uztraucās, publika smējās, kāds pilnā rīklē lamāja Lošakovu, kāds svilpa .. . visi reize kā negudri dimdināja ar kājām, iedami laukā.

Zāle ātri vien bija tukša. No publikas vairs nebija palicis neviens, tikai runas vīri kā bites, kas zaudējušas māti, skraidīja uz visām pusēm. Tad atkal atskanēja Lošakova zvaniņš — un visi apklusa.

Lošakovs atkal sāka runāt. Lai samazinātu zemas kārtas runas vīru skaitu, viņš ieteica lūgt valdību, lai kazakiem un sīkajiem zemes īpašniekiem aizliedz patstāvīgi vēlēt, bet. . . lai tie vēlē no visa pagasta ka kroņa zemnieki. Noguris savas garās runas beigas viņš izteica cerību, ka viņa priekšlikumu pieņems, bet, ja kāds pa to laiku ko labāku sadomājis, tad lai izklāstā sapulcei.

Apdullinoši aplausi sveica daiļrunīgo kungu. Vairāki runas vīri, uzlēkuši kājās, piesteidzās pie Lošakova un kvēli kratīja viņam roku; citi sauca no vietām: ko tur vēl klausīsies? Kādu labāku padomu sagaidīs? Lieciet nobalsot!

Kamēr visi kliedza un brēca, skraidīja_ un jautri smējās, vienā kaktā kaut kas vientuļi melneja, tabakas dūmos kā mākonī ietinies. Bet nu dūmi salīgojās, un virs tiem kā uz padebeša parādījās pinkaina galva ar zilām brillēm un lielu bārdu.

— Es lūdzu vārdu! — galva iesaucās, parspedama ar savu dobjo balsi gan nevaldāmo prieka izpausmi, gan kungu skraidīšanu.

— Klusāk, klusāk, kungi! — Lošakovs sauca un skatījās apkārt zālē.

— Jūs vēlaties runāt? — viņš indīgi jautāja palocīdamies.

— Jā, — galva atkal noducināja.

— Nevajag! Nevajag! — runas vīri sauca visapkārt. — Mēs jau no galvas zinām, ka dzirdēsim vienīgi paļas.

— Taču atļaujiet, kungi! — Lošakovs iesaucās pieceldamies. — Nebūsim neobjektīvi. Varbūt profesora kungs, N. zemnieku kopienas runas virs, pateiks mums kaut ko savu vēlētāju aizstāvēšanai.

— Nevajag! Nevajag! — to vien tikai kliedza visapkārt.

— Tomēr atļaujiet: es nevaru aizliegt runāt.

— Nevajag! Nevajag!

Lošakovs zvanīja.

— Nevajag! Nevajag!

— Kungi! — galva iesaucās. — Es ilgi neaizkavēšu jūsu uzmanību. Es neteikšu stundām garas runas. Sacīšu tikai dažus vārdus. Domāju, kungi, ka mēs vispirms esam zemstes pārstāvji, nevis kādas vienas kārtas pārstāvji, un tāpēc runās aizskart kārtu jautājumu nav visai delikāti.

— Esam jau dzirdējuši... Nevajag! Lieciet uz balsošanu. Jautājums ir tik skaidrs, ka debates liekas.

— Jūs negribat mani uzklausīt. Taču atļaujiet: divus vārdus. Es, kungi, uzskatu par kaunu piedalīties tādā sapulcē, kur pārkāpj vārda brīvību, kur kūda uz kārtu naidu, turklāt tā puse, kas apsūdz, pat neatļauj otrai pusei kaut ko teikt sev par attaisnojumu.

— Nevajag!

— Nolieku savas pilnvaras un aizeju, — galva teica, ar troksni atgrūzdama krēslu un iziedama no zāles.

— Jo labāk. Laimīgu ceļu!

— Apžēlojieties! Kas tas ir? Tu, cilvēks, atnāc uz sapulci — priekšā tikai zemnieku svārki. Smirdoņa, dubļi — nemaz sēdēt nav iespējams. Turklāt ir locekļi, ir priekšsēdētājs no viņiem. Paši sev noteic algu, kādu vien grib. Uzliek nodokļus, kādus iedomājas, nerēķinādamies ne ar likumu, ne ar ienākumiem. Un tad vēl arī zog zemstes naudu! — malu malās kurnēja.

— Bet, kungi, kā tad paliek? Neviens vairs nevēlas runāt? Lošakovs jautāja.

— Kas tur ko runāt?

— Balsojiet — un diezgan. Apžēlojieties, pulkstenis jau vienpadsmit, mani gaida klubā: izjuks vinta spēles partija.

— Kungi, sēstieties jel! Tūliņ nobalsosim.

— Kāpēc jābalso? Visi piecelsimies, visi stāvēsim. Vienbalsīgi — un vairāk nekas.

— Vienbalsīgi! Vienbalsīgil — visi sauca, it kā ar zvanu nozvanīja.

— Neviens nav pret ieteikumu?

— Nav. Vienbalsīgi.

— Jautājums, kungi, pieņemts vienbalsīgi. Apsveicu ...

— Slēdziet sēdi. Kāpēc jā velk garumā? Galvenais izlemts, bet tas cits var palikt uz otru reizi, ja tagad nepaspēsim.

— Jā, kungi, es domāju, ka pec šā jautajuma mums vajag arī atpūsties. Tikai vēl par Koļisniku.

— Uz rītu! Uz rītu! Šodien vēls. Laiks uz klubu.

— Sēdi slēdzu. Rīt, kungi, lūdzu, tā agrāk, ap pulksten vienpadsmitiem, — Lošakovs teica un aizgaja no galda.

Pēc desmit minūtēm zāle bija tukša, pie izejām un parādes durvīm klaigas, troksnis, spaidīšanās.

— Orman! Brauc! Ģenerāļa N. karieti! Ei, ātrāk! — Riteņu rīboņa pret akmeņiem, ratu klabēšana, zirgu pakavu blīkšķi, dūkšana kā bišu stropā.

Pēc pusstundas te viss apklusa, un vēl pēc brītiņa — sāka dzist ugunis. Gaiši apgaismotais nams grima biezā tumsā arvien vairāk un vairāk, kamēr pavisam nozuda nakts melnumā. Šķiet, iemītnieki, izbijušies no tā, kas te norisinājies, jo ātrāk pasteigušies nodzēst ugunis.

Kad beidzamo logu ietina tumsa, no tās puses, kur stāvēja akmens stabs un pusakli mirguļoja dzeltenā luktura acs, izlīda nepazīstams stāvs un pa dziļajiem dubļiem brida tieši pāri laukumam. Nakts melnajā tumsā cauri biezajai lietus segai atskanēja tikai ūdens žļakstēšana zem kājām un murmināšana — it kā lamas, it kā žēlabas. Tad ielas galā dzeltenajā gaismas lokā, ko laterna meta uz zemes, sāka līgoties tumša ēna. Та bija sieviete, jo, tiklīdz viņa nostājās pie laternas, blāvā gaisma apspīdēja nodriskātus lindrakus un garu, caurumainu jaku, kas bija sajozta ar auklu. Galvu nevarēja redzēt, jo līdz ar pleciem to sedza lūku pītenis. Svešā pienāca pie laternas un sāka pie staba tīrīt savus sabristos apavus ar nošķiebtajiem papēžiem un sadriskātajiem stulmiem.

— Tad nu gan ir dubļi! — viņa it kā norūca, it kā nošņāca.

— Ei tu! Vazaņķe bez deguna! Zābakus slauki? —* atskanēja cita aizsmakusi balss.

Lūku pītenis sāka grozīties uz visām pusēm. Varēja manīt, ka tā valkātāja nebija dzirdējusi, no kurienes nākusi balss.

— Vai akla esi kļuvusi, neredzi? — atkal atskanēja aizsmakusi balss.

— Tu, Marina? — lūku pītenis nosēcās ieskatīdamies.

— Es. Nāc šurp uz šo pusi: te lietus tā negāž.

— It kā tu būtu labāka: tik vien kā tas deguns kā skurstenis, bet pati cauri sapuvusi! — lūku pītenis atcirta un kluburēja pāri ielai uz otru pusi.

— Labdien! — viņu apsveica otra sieviete, kuras galvu ietina lakats.

— Labdien! — lūku pītenis nosēcās.

— Kur biji, ka tā kājas tīri?

— Tur pie zemstes. Laukums vienos dubļos, ar pūlēm pārbridu.

— Ko, vai nopelnīji arī?

— Nopelnīsi! Tādā naktī var vēl acis izdurt. Bet tu?

— Man tāpat. Te pagāja viens piedzēries skrandainis.

— Nu un tad?

— Aizgāja garām.

Abas uz brīdi apklusa, atbalstījušās pret sētu ar muguru.

— Es šodien vel neko neesmu ēdusi, — drūmi teica lūku pītenis.

— Vai ebreji tevi tikai pārdienām baro? — Marina smējās.

— Nē, tāpēc ne. Šodien neko nevārīja, šabas.

— Es viņiem, velniem, noēstu to kugeli.

Lūku pītenis nopūtās.

— Vai dzirdēji? — viņa pēc brītiņa atkal jautāja.

— Ko?

— Tavējo aizveda uz policiju.

— Piedzērušu?

— Nē, ne tāpēc, zemstē kungus nolamāja. Tur sacēlās tāda gvalts, ka izsauca policiju, ar pūlēm viņu iedabūja ormani.

— Labi arī. Lai nedzer.

— Ormaņi savā starpā runāja, ka nu viņam slikti klāšoties. Ielikšot cietumā, uz Sibīriju aizsūtīšot.

— Lai dievs dod, taču labāk, nevajadzēs man ar tādu dzērāju visu mūžu pīties.

— Tomēr tu šodien paēdi, neesi izsalkusi.

— Ne jau viņš mani ēdināja. Es arī šņabi dzēru, kas par to? Viņš no mutes izrautu, ja redzētu.

— Tomēr labāk. Vai zini, Marina, ko es nodomāju?

— Ko tad?

— Iešu uz mājām.

— Kāds nelabais tevi trenc? Sētmalē gribi nosprāgt?

— Vai nav vienalga?

— Te vismaz pie ebreja ir vieta. Bet tur, kas tur tevi pieņems?

Un atkal apklusa. Pēc brītiņa kaut kur tālumā atskanēja soļi, troksnis. Kāds dzērājs vai nu klaigāja, vai dziedāja.

— Dzirdi? — Marina jautāja.

— Dzirdu.

— Iesim, varbūt ķersies? ... — Marina aizsteidzas, uzņemdama sīkā balsī dziesmu:

Būtu bijis jauniņs, jauniņš,

Pa istabu padejoti^, padejotul

Bet lūku pītenis aizsmacis ātri nočabēja kā sausa ciesa:

Ai, hop vakarāi!

Taisiet, bērni, durvis ciet!

Hop, hop hop!

Un, satvērusi Marinu pie rokas, ņēmās lēkt trepaku.

— Stāt! Necel traci! Nositīšu! — viņām uzsauca dzērājs un, pietenterējis klāt, sagrāba lūku pīteni aiz rokas.

Marina izrāvusies aizskrēja projām. Lūku pītenis palika. Dzērājs, noliecies pār viņu, it kā ko čukstēja vai ari pats ar sevi sarunājās.

— Ja nedosi divdesmit kapeiku, neiešu, — pītenis atbildēja.

— Kas man tavi divdesmit. Man naudas kā spaļu. Paklau! — un viņš uzsita pa kabatu ar roku. Nožva-dzēja kapars.

Pēc mirkļa viņi pazuda tumšā sānielā. Drīz vien pītenis atkal parādījās.

— Marinai — viņa uzsauca.

— Ahoi! — tā atsaucās no tālienes, no veikala puses.

— Nāc šurp!

Marina pienāca.

— Kas ir? Vai nopelnīji?

— Divdesmit kapeikas. Iesim iedzersim un paēdīsim.

— Bet to kur atstāji?

— Aizmiga pie bodes.

— Nauda viņam nepalika?

— Dievs to zina. Viņš pirms tam iedeva.

— Muļķe tāda, kāpēc pati nepameklēji?

— Lai jau paliek.

— Kur viņš guļ? Es iešu.

— Aizgāja, nudien aizgāja.

— Melo!

— Dieva vārds! — viņa pavēcināja roku tik spēji, ka pītenis noslīdēja no galvas un nokrita zemē.

Viņa stāvēja zem laternas. Gaisma krita tieši virsū un apgaismoja lietus samērcēto seju ar iekritušo degunu, sasprēgājušās lūpas, izpūrušo galvu.

— Ak, tad ir gan man pajumte! — viņa iesaucās un atkal apsedza galvu ar pīteni.

— Iesim, kad tev saka!

— Uz kurieni?

— Palūk, kur krogā spīd uguns.

Klusēdamas abas soļoja pāri ielai. Tā bija Kriste ar Marinu, kuru Dovbņa dzērumā bija ataicinājis pie sevis uz guberņas pilsētu.

Nākamajā dienā sapulcē Lošakovs grāva Koļisniku, ka put vien. Ja nelaiķa dvēsele līdz tam bija lidinājusies pa pasauli, tad droši vien, noklausījusies Loša-kova runu, tūliņ bez kavēšanās devās uz elli, lai verdošā darvā noskalotu visus tos grēkus, kādus Lošakovs bija izracis no pašiem tās dziļumiem: tādus noziegumus, tādu kaunu neizturētu vislielākā rīkļurāvējā dvēsele! Bet, kas attiecas uz kauliem, tie, jādomā, lēkāt lēkāja šaurajā zārkā, jo arī kauliem grūti nogulēt mierā pēc tik spēcīgas runas.

Ja Jau nu uzbliež zirgam — ķer arī pa ilksīm: runājot par Koļisniku — kā paiesi garām Kristei? Dabūja arī viņa savu tiesu, «šis dziļā morāliskā pagrimuma produkts», «šī kurtizāne», «kamēlija», «staigule» ... Būtu to dzirdējusi nelaimīgā Kriste, kas tagad kalpoja ebrejiem, viņa aiz prieka paciestu badu, pateikdamās kungiem, ka nav aizmirsuši viņu — ebreju algādzi.

Taču to viņa nedzirdēja, sukādama utainās pinkas puikam, kurš ar riebumu kratījās nost no neticīgas kalpones ar iekritušo degunu.

Lošakovs nemeta mieru: lakstīgala pavasara naktī nogurtu, tik ilgi dziedādama, bet viņš nenogura. Pat bāls kļuva, pat sakritās,.. Un bija arī par ko: pateicīgā zemste viņam bija atdevusi Koļisnika muižu, lai kaut vai divdesmit gados nomaksātu divdesmit tūkstošus, kurus nozadzis Koļisniks.

Pēc sapulces Lošakovs sarīkoja zemstes darboņiem banketu: tur bija vienīgi muižniņku kungi. Dzēra un ēda, ēda un dzēra ne mazāk kā Koļisnika dzīrēs, tikai uzdzēra nevis «par mieru», «par zemstes darboņu labu saprašanos», bet gan «par uzvaru». Sīkmuižu īpašnieki kvēli pateicās Lošakovam, ka viņš atbalstījis pašu ļaudis — muižniekus. Jo taču mūs pavisam bija atstūmuši, pavisam atstūmuši no teikšanas. Un vai mēs agrāk nedienējām un nestrādājām? Bijām gan apriņķa policijas priekšnieki, gan īsteni locekļi, gan tiesneši, gan piesēdētāji. Zemniekus atņēma, pelēkie mužiki guva virsroku. Uz mūsu kārtas maršala veselību! Par

uzvaru! Muižniecības nama augstās sienas tricināja pērkondimdoši «urā» saucieni.

Vai jūs, pelēkie zemes arāji, kas esat izkaisīti pa pauguriem un ielejām, pa ciemiem un ciematiem, vai jūs dzirdējāt šo muižnieku prieka nevaldāmo izpausmi?

Nē, jūs nedzirdējāt, jums nebija laika klausīties. Tuvākas jums bija pašu saimniecības, sava ciema, savas sētas raizes un visvairāk jau raizes par zemi. Lai zemes māte dotu labu ražu, lai ziemu nenāktos badoties. Bet par zemsti jums maza bēda. Jūsu runas vīri, tiesa, visi bija atbraukuši uz sapulci, taču viņi vairāk domāja par to, kas notiek mājās, nekā par zemstes darīšanām. Viņi jums pastāstīja ļaunas vēstis par kungu nodomiem.

— Mūsējos grib no zemstes padzīt. Redz, kungiem acīs duras pelēkie svārki.

— Ak zemste! Ko tā zemste dod? Tikai laupa! — jūs vienaldzīgi atbildējāt un sākāt valodas par ražu, par to, ka labībai zemas cenas, par to, ka zemes ir maz, nav īsti kur roku pieķert!

Ziema. Sals sastindzinājis zemi, tā apsegusies ar baltu sniegu. Sauli neredz, zaļganpelēki mākoņi aizvilkuši debesis, zemu nokārušies, spiež to. Skumīgi skumīgi ... Vienīgi vējš staigā brīvē, gaudo un elso, it kā raudātu šajā visas pasaules kapsētā. Patiesi kapsēta: košie lauki apsegti ar sniegu, no kura vietu vietām izspraukušies nomelnējuši stublāji, tumšzaļie meži, zaudējuši savu grezno apģērbu, stiepj no sniega laukā resnos stumbrus, pacēluši uz augšu sazilējušos zarus; dziedātāji putni aizlaidušies, vienīgi zvirbuļi čivina pie nojumēm un melnais krauklis izpūris žēli kramšķina uz augsta paugura klaja lauka vidū, it kā žēlotos par badu un salu.

Ļaudis savu iedzīvi no pagalma pārcēluši istabā, siltā pajumtē, nekur nedzird ne dziesmu, ne smieklu vai skaļas valodas. Visur tukšums un klusums.

Ziemā Kriste gauži cieta no sala un bada, apģērbs viņai novalkāts lupatās, caur kurām vietu vietām rēgo-

1

jas sazilējusi, raupja miesa, ēdiens — paliekas no ebreju galda un sīpols ar sakaltušu maizi. Kad bija siltāks, vismaz nakts gaitas ienesa vienu otru divdesmit-kapeiku gabalu, bija ar ko sasildīties, bet nu iestājies sals, iet nekur nevar. Vai kādu satiksi aukstumā un putenī? Turklāt viendien Kriste bija apsaldējusi kājās ... Pirksti deg un sāp — nevar uzmīt, bet ebrejiete sūta pēc ūdens tādu gaisa gabalu līdz upei.

— Vai es varu aiziet? Esmu slima, — žēlā balsī Kriste gaudās.

— Kad ēdiens galdā, tad tu vesela! Nakts gaitas arī vesela! Ja negribi strādāt, vāķies pie velna! — ebrejiete šķendējās.

Neko Kriste nevar darīt, uzvelkas savas skrandas, satin kājas un rokas lupatās, ņem spaiņus un iet uz upi.

Reiz putenī, lai ātrāk tiktu galā, viņa nebija gājusi uz upi, bet iegriezusies tepat tuvumā pie akas, lai gan saimnieks un saimniece jau pie salīgšanas bija lieguši ņemt akas ūdeni, — jo tas esot sālīts un rūgts, nevarot ne ēdienu vārīt, ne mazgāties.

«Gan dzers. Pats nelabais tos neraus!» Kriste nodomāja, ūdeni smeldama.

Jau metās vakars. Laiks uzlikt patvāri, sasildīties ar karstu tēju, jo drīz vien atskries pats Leiba, kurš mūžīgi šaudās apkārt. Bet Leibam tik ļoti garšo tēja.

Kriste uzlika patvāri un nosēdās, lai apēstu savas vakariņas — sīpolu ar sausu garozu. Nupat jau nāk arī Leiba.

— Pati sēž, bet patvāris lai iet pāri! — viņš tai uzbļāva.

Kriste nometa maizi un izsteidzās pēc patvāra. Saimniece uzlēja tēju, bērni nolēca no krāsns, bet pats jau sēž kaktā, gaida tēju.

— Ielej, būs jau ievilkusies.

Haja sāka ieliet. Glāzē plūda nevis tēja, bet dzeltena neskaidra duļķe.

— Tu būsi ūdeni ņēmusi no akas! — ebrejiete uzminēja.

— Nē! Kāpēc no akas?

Ebrejiete nogaršoja, izspļāva un deva Leibam. Leiba ievilka malku.

— Melo! — viņš iebrēcās. — No akas!

Kriste klusēja.

— Vai es tāpēc tevi, liekēde, salīgu, lai tu pa visa dienu ne reizi neatnestu ūdeni no upes? — ebrejs sāka bārties.

— Ej pats un pamēģini tādā putenī izlauzties līdz upei! — Kriste atcirta.

— Ja tā, laukā no manas mājas, ej rakņājies pa mēslu kastēm! — ebrejs iesaucās, uzlēkdams kājās.

— Kur es iešu nakti tādā putenī?

— Kaut vai uz elli! — ebrejs sauca pārskaities un, satvēris Kristi pie rokas, grūda uz durvīm.

Kriste pretojās.

— Pagaidi. Ļauj kaut saposties.

Ebrejs palaida vaļā, bet Kriste sāka tīstīties savās lupatās.

«Kur lai tagad nakts laikā eju?» viņa neatlaidīgi domāja ģērbdamās. Nevar teikt, ka viņa būtu izbijusies vai apvainojusies, vai nožēlotu. Viņa sen bija nodomājusi aiziet no šejienes un sen jau to gaidīja. Negaidīja tikai, ka jāiet būs tūliņ, šodien, turklāt naktī. Bet jāiet vien ir. Kriste pat pasmaidīja, redzēdama, ka tā iznācis.

Satuntuļojusies ar ko vien var, pārējās lupatas viņa sasēja caurā maisaudeklā un, uz muguras uzsviedusi, gāja laukā, nevienam ne vārda neteikusi.

Viņa jau bija aizgājusi dažus soļus no mājas, kad no priekšnama atskanēja Leibas uzsauciens.

— Hei, tu! Pagaidi!

— Kas vēl būs? — Kriste pagriezusies jautāja.

— Ņem līdzi arī savu ūdeni! — ebrejs dzēlīgi teica.

— Aizrijies ar to! — tikko Kriste tā bija atcirtusi, kad vesels spainis auksta ūdens apšļāca viņu no galvas līdz kājām, durvis noklaudzēja, aizšaujamais nodārdēja, un viss apklusa.

Aiz pārsteiguma Kriste nezināja, ko darīt, ievaidējās, nopurinājās un skriešus metās projām. Atjēdzās tikai uz ielas. Aukstas šļakatas tecēja aiz kakla, uz kājām, skāra miesu. Viņa pataustīja muguru — cauri slapja. Nopakaļ atskanēja skaļi smiekli un zaimi... Viņu sagrāba niknas dusmas . . . Kriste paklupa pret sasalušu kukurzni, noliecās, kā suns izkasīja ledus gabalu un svieda uz ebreja māju. Nošķindēja sasista rūts, bija dzirdamas ebreju vaimanas, klaigas ... Cik jaudas, viņa sāka skriet pa ielu un drīz vien pazuda nakts tumsā. Reizi pa reizei, kad pieķēra ar roku pie slapjās muguras, Kristi sagrāba dusmas, viņa mēģināja nopurināt ūdeni un lādēja ebreju, kā vien prata. Viņai tik žēl bija savu lupatu ... Slapjas, apledojušas .. . Kamēr dabūs sausas, tās pavisam satrunēs. Viņa nedomāja par to, vai būs kur žāvēt un uz kurieni ies, bija vienīgi žēl, ka lupatas ir slapjas.

Doma par to, kur palikt, neradās tik drīz. Viņa jau bija aizgājusi tālu tālu, lielāko pusi pilsētas atstājusi aiz muguras, tikai tad uzdeva sev jautājumu: uz kurieni iet, un kurp aizies?

Sals stindzināja sirdi, bezgalīgas skumjas sagraba dvēseli, bezcerība un nemiers pārņēma viņu. Kriste nolika sētmalā savu nesamo un pati uzsēdās virsū. «Nu, uz kurieni, uz kurieni lai eju?» — «Uz Marja-nivku,» kāds it kā pateica, «tur ir tava dzimtene, zeme, māja . .. Neviens neizdzīs, salā nenosalsi. Turp, turp, uz Marjanivku!» Un viņa uzlēca kājās, lai ietu uz turieni.

«Bet ir taču nakts!» atkal iesitās galvā doma. «Var apmaldīties, ceļu neatradīšu, kaut kur nosalšu klaja laukā, gluži citādi dienu, kad var redzēt, var ieiet kada ciemā pārnakšņot, atpūsties un gaismiņā laisties talak. Un ko tā nakts uzbrukusi? Cik reižu biju domājusi iet projām, taču trūka dūšas, kamēr ar varu izmeta laukā. Uz kurieni, uz kurieni lai eju?»

Viņa atkal bezcerīgi nosēdās uz sava sainīša. Tadas bēdas sagrāba, ka no acīm sāka plūst asaras... Tuvumā atskanēja sarga svilpe. Tur jau tas nāk, kažokā ietinies.

— Kas tu tāda esi? Kāpēc te apsēdies? — sargs jau-tāja.

— Kur lai es eju, ja nav kur iet? — viņa atbildēja.

— Kā — nav kur? Vai nevari iet dienēt, vai nevari strādāt? Lupatniece! Ej tūliņ projām, citādi es tev!

»

Krisle steidzīgi satvēra sainīti un skrēja tālāk. Sarga griezīgais svilpiens atskanēja aiz muguras, aizsteidzās garām un izdzisa kaut kur tālu ielā, bet viņai šķita — dvēselē: tik tukša tā bija kļuvusi.

Bezcerīgi viņa vilkās tālāk un tālāk kā bezpajumtes suns, paraudzīdamās gan vienos, gan otros vārtos, vai nav vaļā kādi mazie vārtiņi, vai nav aizvēja, kur pārlaist nakti. Gan tad viņa kaut ko izdomās. Taču visi vārti bija ciet, vārtiņi aizslēgti, ielai vienā un otrā pusē virknējās mājas kā mēmi sargi. Cauri aizsalušajiem logiem tikko, tikko spraucas gaisma, atplūst klusas balsu skaņas, mūzika, dziesma . . . Viņiem labi, tur ir silti... Arī tev kādreiz bija labi un silti, arī tevi kādreiz glāstīja, kamēr aprija, izsūca visu, kas tevī bija labs, tavu daiļumu nežēlīgi samīdīja un pašu izmeta uz ielas, lai nosalsti. Skaudrs žēlums pašai par sevi un dusmas pret nežēlīgajiem ļaudīm pārņēma arvien vairāk un vairāk. Grūti bija savaldīties ... Cik reižu, ejot garām spoži apgaismotajiem namiem, Kris-tei nebija gribējies mesties tiem virsū un sadauzīt augstos logus. Lai zina, kā ir, kad uz ielas cilvēks iet bojā! Taču viņa apskatījās un gāja vien tālāk.

Sals arvien vairāk un vairāk pieņēmās, pa ielāpiem un caurumiem tas piekļuva pie miesas, ieknieba vienā vietā, tad otrā. Kristi kratīja drudzis, rokas bija kļuvušas nejūtīgas, taču viņa gāja un gāja neapstādamās .. . Nu jau pilsētai cauri, liels lauks plešas acu priekšā. Vietu vietām uzdzirkstī sniegs, lauka tālās malas izzūd nakts tumsā. Kas tur viņu gaida: vai pēkšņa nāve, vai silta būda? «Lai būtu kas būdams!» viņa apņēmīgi teica un gāja uz priekšu, vienīgi uzmanīdama, lai nenoklīstu no ceļa.

Bet tur tumsā kaut kas paspīd: pamirguļo un nodziest. Varbūt tur zvēro vilka acis? «Lai būtu zvērs, neba viņam jāmirst badā!» un Kriste devās tieši uz priekšu. Tālu netika ... Tur melnoja būda, logā iemirdzējās uguns. «Iešu palūgšu, lai atver, vai patiesi arī te nelaidīs iekšā?» Viņa piegāja pie loga, piespiedās pie aizsalušās rūts, — gaisma gan mirguļo uz biezā ledus, taču iekšā neko nevar redzēt. Tomēr balsis dzird. Kriste paklaudzināja.

— Kas tur ir?

— Ielaidiet, dieva dēļ, pārnakšņot.

Būdā apklusa. Tad atkal atplūda sievietes un vīrieša balsis.

Nograbēja aizbāznis, durvis pavērās, uz sliekšņa parādījās zaldāts.

— Ko tu gribi?

— Vai nevar pie jums pārnakšņot? — Kriste jautāja.

— Ei, Marina, kāda sieviete lūdz naktsmāju.

— Lai iet vien tālāk. Mums pašiem šauri! — no iekšas atskanēja.

— Marina! Vai arī tu mani aizdzīsi? — pēc balss pazinusi Marinu, Kriste lūdzās.

— Kas tu esi, ka mani pazīsti? — Marina brīnījās.

— Tā esmu es, Kriste.

— Kriste? Ko tu tā? Uz kurieni iedama?

Kriste ienāca istabā apledojusi, sastingusi. Nometusi liekās panckas, viņa tūliņ uzrāpās uz krāsns, lai kaut drusku sasiltu.

Marina sēdēja pie mazas lampiņas, kaut ko šuva, blakus tai zaldāts, dzīdams jokus, raustīja šuvekli. Marina skaitās, bārās, ņēma nost šujamo, bet, ja arī tas nepalīdzēja, bakstīja ar adatu.

— Marina! Nodursi! Redz, kāds velns! — izbailēs sauca zaldāts.

Bet Marina vicināja viņa izbiedētās sejas priekšā adatu.

— Pieskati, ka neieduru acī! Izraušu to ar adatu!

— Nedursti, neblēņojies! Es vairs neraustīšu! Kad tev saka, es vairs ne! Liecies mierā! — zaldāts lūdzās.

Marina atkal sāka šūt. Skatīdamies uz viņu kā runcis uz peli, zaldāts no lampas puses nemanot piezagās un atkal parāva šuvekli. . . adata neizturēja. Zaldāts aiz smiekliem iekrita gultā, bet Marina tikai dusmīgi nospļāvās.

Kriste neklausījās un neskatījās, kā viņi kaitējas: pasaulē par visu jaukāks bija siltums, kas vi,ņu apņēma karstajā krāsnsaugšā. Viņa juta, cik maigi siltums pāriet no vieniem sāniem uz otriem, no locekļa loceklī. Roka ir sasilusi, kājas — ledus saltas, tad arī

kājas jūt siltumu; nupat sāpēja galva, tagad pārstājusi; dvēselē kluss prieks, sirdi silts miers ... Miegs lēni piezogas, jauc domas, augumu pārņem tīksme... Kriste nepamanīja, ka bija aizmigusi.

Viņa gausi modās. Klusums, uguns mirguļo. Gultā, tuvāk pie gaismas, Marina noliekusies joprojām dursta ar adatu, cita neviena neredz.

— Tu vēl neesi gūlusies, Marina? — Kriste jautāja.

— Kā ne! Tu neko nedzirdēji. Es jau sen pirms gaismas piecēlos. Tu cieši gulēji.

— Es tik ļoti pārsalu un aizmigu. Nu jau arī gaismu mana.

— Tūliņ būs gaisma.

— Ai, ai! Jāpošas ceļā, — no krāsns nokāpdama, Kriste teica.

— Uz kurieni?

— Kur gan citur, uz Marjanivku.

— Tādā salā? Atradusi, kad iet.

— Ko lai dara? Ebrejs izdzina ... Kur es ziemu patveršos?

— Kas tad tevi Marjanivkā gaida?

— Tur pašai māja.

— Kā tad! Māja tagad būs jau sabrukusi.

— Vecās vairs nav. Ebrejs tai vietā krogu uzcēlis.

— Tu ceri, ka ebrejs tevi laidīs iekšā?

— Ja nelaidīs, lai pats vāķas pie velna. Mana zeme, tēva īpašums.

— Kur, pie velna, tēva! Jūs taču dzimtļaudis. Jums deva daļu. Kad jūs vairs nebijāt, kopiena jūsu daļu atdeva citam.

— Tu joko, Marina? — pavērsusi nobālušo seju ar deguna paliekām, Kriste jautāja.

— Nejokoju vis. Vai tad tu nezini?

Kriste apklusa, pārsteigtām acīm vērdamās ugunī. Šķiet, gaisma nebūt netraucēja skatīties, tā viņa tajā bija ieurbusies, it kā aicinātu par liecinieku, it kā izzināt gribēdama, vai Marina runā taisnību vai melo.

— Ko tu tik neatlaidīgi skaties ugunī? Nudien nemeloju! — Marina teica.

Kriste nopūtās un novērsās.

— Ja mana daļa atdota, Zdors mani pieņems.

— Kam tu Zdoram esi vajadzīga? Nosēdinās tevi savā priekšā un brīnīsies?

Kriste gandrīz sāka raudāt: tas bija rūgts viņas kroplības atgādinājums.

— Ko lai es tagad daru? — viņa bezcerīgi jautāja.

— Ko lai dari? Tagad vairs nekas nelīdzēs.

Un Marina un Kriste abas nogrima domās . . . Kriste nākotnē redzēja tikai bezcerīgu klaiņāšanu — atmaksu par jautro uzdzīvi, badu un salu tālajā ceļā, un dievs vien zina — varbūt arī pēkšņu nāvi sētmalā . .. Marina labi iztēlojās Kristes likteni, tik līdzīgu pašas liktenim, juta, ka arī viņas dzīve novirzījusies uz šī slidenā ceļa. .. Pagaidām viņa vel kam der. Bet vēlāk? ... Abām uzreiz uznāca neizsakāmas dusmas. Dusmas uz sevi, ka tā sagandējušas jauno dzīvi, dusmas uz svešiem ļaudīm, kuri palīdzējuši to sagandēt.

— Tu saki — vairs nekas nelīdzēs? — gluži zaļu seju Kriste jautāja.

— Nekas ... Tāpat vien paliks, kā redzi.

Un atkal abas nogrima domās. Pelēkais rīts raudzījās iekšā pa aizsalušajām rūtīm, uguns bālēja .. . Kriste piecēlās un sāka ģērbties. Marina sēdēja kā sasalusi, it kā valodu zaudējusi.

Kriste satinās, pārmeta pār plecu savu sainīti.

— Ardievu, Marina, paldies, ka sasildīji.

— Ardievu, Kriste! Pasveicini dzimto pusi.

Abas atvadījās, un Kriste devās projām. Marina negāja draudzeni pavadīt. Viņa bija it kā pieaugusi pie vietas, sēdēja kā pienaglota. Diena jau bija pavisam ataususi, istabā gaišs, bet Marina sēž pie lampiņas un nemana, ka tā vairs nespīd, bet kūp. Vai Marinai no šā tvana tā sasāpējusi galva? Viņa uzpūta lampiņai, nodzēsa to un uzrāpās uz krāsns gulēt, it kā nakti negulējusi.

Bet Kriste, apkārt neskatīdamās, atpakaļ nepalūko-damās, gāja un gāja uz pilsētu, kas viņu bija pacēlusi tik augstu un tūliņ nosviedusi tik zemu, ka vairs nebija nekādu cerību izrausties no bedres. Viņa vairak domāja par Marjanivku, kad un kā tur aizkulsies un vai atradīs tur kaut pajumti. Viņas priekšā stepe un stepe, cik tālu vien sniedz acis, viss apklāts ar baltu

sniegu, tikai ceļš to dala divās daļās un kādā retā vietā parādās augsts paugurs, lēzena ieleja vai ari neliels mežiņš, kurā neredz ne zaru, tā kovārņi to apsēduši. Ciemu tuvumā gadījās ļaudis: vieni nāk no pilsētas, citi iet uz dzirnavām, bet aiz ciema — atkal stepe — līdzena, bezgalīga, kaila kā tuksnesis, kurā vienīgi vējš brīvi staigā un dažreiz melnais krauklis ieķērcās paugura galā un, pacēlies augšup, aizlaižas.

Viņa gāja pa lielceļu, lai nenomaldītos, arī ļaužu mītņu te bija vairāk: skaties vien — te ciems, tur sādža redzama. Ja pietrūkst spēku, vismaz ir kur iegriezties. Vajag tikai aiztikt līdz N., no turienes viņai ceļš uz Marjanivku zināms. No šejienes tālu, bet no turienes tā ar roku pasniedzama. Un viņa atcerējās, kā pirmo reizi ar Kirilu bija gājusi uz N., atcerējās, kā tas iekritis strautā, kā sodījies, kā žāvējies. Gandrīz vai smiekli nāca. Cik sen tas bija, bet, šķiet, noticis nupat vakar.

Viss viņai atgādināja Marjanivku. Kad bija izlūgusies naktsmāju pie ļaudīm, viņai sapņos rādījās Mar-janivka. It kā tā ar nagliņām būtu galvā pienaglota. Nav nekāds brīnums: tikai uz to Kriste likusi cerības. Apkārt viss svešs, nemīlīgs, nelādzīgs, tikai Marja-nivka visā pasaulē ir vienīgais prieks un mierinājums. Ja tiesās, lai tā tiesā, ja sodīs, lai tā soda. Tur viņa izpirks savus smagos grēkus, tur arī apguldīs viņas grēcīgos kaulus ... Viss ir māņi, tikai dzimtais ciems patiesība.

Kriste steidzās, cik vien jaudas. Sala, badojas, zaudēja spēkus... Vienā vietā apsildās, citā izlūdzas paēst, vēl citur pārguļ nakti — un atkal iet.

Piektajā dienā Kriste nonāca N. pilsētā. Pazīstamas vietas, ielas, kur staigājušas viņas basās kājas, mājas, kur dzīvojusi, — viss, viss atgādināja pagājušo. Lūk, tur ir Zagņibidas māja — līdz šim laikam stāv tukša, brūk kopā. Tur viņa pirmo reizi redzēja, cik ļaudis netaisni, pirmo reizi iepazina bēdas un nelaimi. No šejienes sākās viņas nedienas... Bet tur, lūk, ir māja, kur dzīvoja Rubecs. Kāda bijusi, tāda ir līdz šim laikam, stāv, kā stāvējusi. Un tur tas logs, pa kuru*pirmo reizi viņa ieraudzīja Procenko. Tur aiz tā loga bija pirmie prieki un pirmās mokas. No šejienes viņa bija spērusi pirmo soli uz slidenā ceļa, kurš tagad ved viņu ... Uz kurieni, kāpēc? Viņa zina, ka uz Marjanivku, bet kāpēc — neviens nezina. Kas nolemts, tas arī būs!

Pašā pilsētas nomalē sagumušā būdelē viņa izlūdzas naktsmāju, lai no rīta, mazā gaismiņā piecēlusies, dotos uz Marjanivku. Viņa jau juta turienes dūmu smaržu, redzēja līkumotās ielas, pazīstamos ļaudis. Vai vecais Supruns vēl dzīvs, vai arī Ivga to nogalējusi? Un Hvedors, Gorpina? Zdori.. . Pagaidām vajadzētu izlūgties pie viņiem mājvietu, taču tie kļuvuši pārlieku lieli kungi. Neiešu pie tiem. Kur tagad ir Kirils ar Orišku? Viņa tomēr ir ragana, ļaudis arī to saka — un ne jau ļaudis vien. Taču Oriška arī man uzgrūda šo ļaunumu . .. Toreiz, kad bijām pie Hvedora. . . Smējāmies par kaut ko. Bet šī: «Nesmejies, nesmejies, tevi gaida nelaime.» Kā no grāmatas nolasīja! Kopš tā laika arī viss sākās — viņa ripoja kā no kalna lejā.

Līdz pašai rītausmai Kriste negulēja, atcerēdamās visus sīkumus, neizlaizdama nevienu notikumu Mar-janivkā. Dārgas viņai šīs atmiņas un reizē arī rūgtas, prātā nāca bēdīga doma: ko viņa tagad tur atradīs, kas tur sagaidīs?

Pa zināmu ceļu Kriste devās mājup. Saule, līdz šim slēpusies mākoņos, šodien bija izlauzusies no gūsta, sarkana cēlās aiz kalna, tad spoža un skaidra sāka peldēt tīrajās debesīs. Tās stari, baltā sniega atspoguļoti, dubultojās, trīskāršojās, cēlās augšup, krita lejup. Gaismas bija tik daudz, ka acis sāpēja skatoties: zelta zaķīši skraidīt skraidīja saltajā gaisā. Un sals arī pieņēmās: sniega putekļi tā vien virpuļo, svilina! Tas it kā gāja cīkstēties ar sauli: kur tā nelūgta, neaicināta gadījusies? Sauca palīgā savu vieglprātīgo brāli vēju un nu dusmojas, ka tas nez kur aizķēries aiz mākoņu segām, tin zemi miglā, bārsta sarmu mežā, piekar pie pažobelēm lāstekas, zīmē dažādas puķes uz logu rūtīm .. . Kristei vēl nebija gadījies iet tādā salā, — cauri seģenēm tas ķērās pie miesas, gan te, gan tur iekniebdams, skropstas aplipa ar ledu, no acīm spiedās asaras. Kriste ne uz brīdi neapstājās, visu laiku

nācās lēkāt, lai kaut drusku sasildītu stingstošās kājas. Viņa gan dejoja, gan pati ar sevi gāja skrieties, gan nogurusi tik tikko vilkās. Tomēr vilkās tālāk un tālāk. Zem kankariem sirdī mājoja klusa cerība un dzina uz priekšu, aicināja uz Marjanivku: te ir bads, sals, tāla ceļa ciešanas, toties tur labi un silti...

Bija pusdienas laiks. Tālumā pavīdēja Josipenku ciematiņš, visapkārt nosedzies ar salmu kaudzēm. Nez vai Marja dzīvo mājās vai klīst pa pasauli? Jāieiet apsildīties. Ja Marja mājās, būs prieks satikties ar senu paziņu. Viņa kādreiz bija tik laba un tagad droši vien sasildīs un paēdinās. Kristei gribas ēst, jo izgāja, neko nebaudījusi, un nebija jau arī nekā ēdama.

Kriste pielika soli: bads, sals, nepacietība jo ātrāk satikt Marju sasparoja. Viņa dzīvo tuvu Marjanivkai, pastāstīs, kā klājas dzimtajā ciemā. Ātrāk, ātrāk! Lūk, tur stalta jauna sieviete, salu nevērojot, plānu jaciņu mugurā smeļ ūdeni no akas. Vinda čīkst un klaudz, spēcīgas rokas vadīta, tā izslējusi gaisā prāvu atsvaru; spainis ceļas augšā, atsvars laižas lejā. Ātrāk! Sarkani nosalušām rokām sieviete no āķa noņem stīpu un tūliņ pazudīs istabā. Bet^kas Kristi pasargās no suņiem? ... Te tie ir tik nikni! Ātrāk,-ātrāk!

Kriste pieskrien pie žoga. Tur viņā pusē pazib baltiņ baltā sievietes seja ar melnām acīm un uzacīm. Tā taču ir Marja! Pats dievs to izsūtījis man pretī.

— Marja, sveika! — Kriste iesaucas tieši tai brīdī, kad Marja, saliekusies mazliet uz sāniem, pagriezās ar pilnu spaini uz mājas pusi.

— Marja! Vai dzirdi! — Kriste sauc otrreiz.

Marja apstājās, atskatījās.

— Pagaidi! Pasargā no suņiem!

Marja nolika spaini sniegā un, pielikusi rokas pie acīm, brīnīdamās skatījās uz noskrandušo ubadzi, kas viņai bija uzsaukusi.

— Labdien, es teicu. Nepazīsti? — Kriste pienākusi saka.

Tā ieskatās ciešāk, parausta plecus.

— Nepazīstu, — viņa atbild. — Kas jūs tāda esat?

— Nav brīnums. Mani neviens vairs nepazīst. Dieva dēļ, ielaid istabā apsildīties, gan tur redzēsi.

— Nāciet! Kāpēc ne? Vietas pietiks, — Marja saka, paceldama spaini kā spalviņu.

Reizē iegāja priekšnamā, tad istabā. Viss tīri glīti uzposts, tīkami raudzīties, bet siltums — gluži kā vasarā.

— Labdien visapkārt! — Kriste sveicināja.

— Labdien! —Marja atbildēja.

— Kas tur ir? Pašu ļaudis vai sveši? — no krāsns-augšas atskanēja vīrieša balss.

— Dieviņš to zina, Sidor, savējie vai sveši. Kāda sieviete vai meiča mani pazīst, taču es nekādi neatjaušu, kas tā tāda. Lūdz apsildīties.

— Kāpēc ne, var. Istabā silti. Uz krāsns pavisam karsti, — Sidors atbild, no krāsns nokāpdams.

— Vajadzēja vēl pagulēt, — Marja smejas.

— Ko tu tā, nezinu tavu godavārdu, stāvi pie durvīm? — Sidors uzrunāja Kristi. — Atģērbies un, ja esi nosalusi, kāp augšā.

Kriste nezina, ko darīt. Vai nomest maisaudeklu, kurā satinusies līdz acīm, vai paturēt uz galvas? Bet kā lai ļaudīm rāda savu kroplo seju?

— Neuzminēsiet, kamēr pati neteikšu, — Kriste nedroši teica, noņemdama seģeni.

— Oho! — Sidors iesaucās. — Degunu esi nosaldējusi, vai arī kāds nokodis?

— Nosaldēju, — Kriste atbildēja aizsmakušā balsī caur asarām.

Sidors apklusa, bet Marja neatlaidīgi, nenovērsdamās raudzījās uz Kristi.

— It kā pazīstama, — viņa teica. — Arī balss dzirdēta, kaut kad to esmu dzirdējusi, un tevi pašu arī esmu kur redzējusi, tikai nekādi nevaru atcerēties.

— Rubecu atceraties?

— Nu?

— Mēs pie viņa dienējām.

— Kriste!? — Marja iesaucās.

Kriste, it kā vainīga juzdamās, nodūra galvu.

— Ak dievs!- Kur tu biji? No kurienes nākdama, kurp iedama?

Kriste klusēja.

— Kas tā par Kristi? — Sidors jautāja.

— Tu nepazīsti. No Marjanivkas. Tas jau sen, vēl tava māte bija dzīva, viņa gāja ar Kirilu uz pilsētu un bija ienākusi apsildīties.

— Tātad pirms daudziem gadiem? — Sidors teica kasīdamies.

— Pirms daudziem gadiem. Labāk ej padzirdi lopiņus, jo pusdiena klāt.

— Es jau pošos, — noņemdams kažoku no kārtiņas, Sidors atbildēja.

Sidors ātri apģērbās un izgāja laukā. Marja un Kriste palika divas vien. Kriste apsēdās uz gultas malas pie krāsns, nolieca galvu. Viņa baidījās pacelt seju un parādīt to Marjai. Ak, kāda tā bija kādreiz, bet tagad?... Marja pa reizei uzmet Kristei pārsteigtu skatienu un tūliņ novēršas: tik nepatīkami raudzīties uz šo apaļo seju, kurai deguna vietā neliela kumpiņa ar caurumu vidū. Viņa nojauš, no kā tas ir, taču baidās jautāt.

— Kur tevi tagad dieviņš vada? — Marja ar pūlēm prasa.

— Uz māju.

— Uz kādu māju? Uz Marjanivku?

— Kā tad.

Un atkal abas apklust.

— Ka.s tev tur, vai radi palikuši? — pēc krietna brīža Marja jautā.

— Nezinu, vai palicis kāds rads. Tur ir tēva mājele.

Saruna atkal pārtrūka.

— Lai kur bijusi, lai kur staigājusi, bet mājā vislabāk.

Kriste klusēja.

— Tāpat arī man. Paldies dievam, tas paņēma pie sevis vīramāti. Tagad dzīvojam mierā un saticībā. Nu jau būs trešais gads — lamas vairs nedzird.

— Vecais aizmirsies? — Kriste klusu jautāja.

— Ak nu! Neatgādini. Pašai baigi, kad atceros. Lai nu paliek, Kriste. Palūk, tu arī ej uz māju, bet droši vien daudz atmiņu iet līdzi.

— Ak, daudz! — Kriste nopūtās.

— Tātad nav priecīgas, ka tik smagi pūt?

Kriste tikai atmeta ar roku. Te ienāca Sidors un

sāka par citu — sūdzējās par salu, brīnījās, kā Kriste gājusi tādā laikā, skubināja Marju, lai ātrāk liek pusdienu galdā — kaut vēderu sasildīt ar siltu ēdienu.

Marja izvilka boršču un, celdama galdā, aicināja Kristi stiprināties. Klusēdama Kriste piesēdās un, lai gan bija briesmīgi izsalkusi, ēda maz, — nez kāpēc šo labo ļaužu pusdiena iestrēdza rīklē, doma par savu kroplumu neizgāja no galvas, un viņa baidījās paskatīties uz Sidoru un Marju.

Paēdusi un pateikusi paldies, Kriste ātri sāka posties ceļā.

— Kur tad tu? — Sidors jautāja. — Tādā sala?

— Tepat netālu, uz Marjanivku.

— Pielūko, nakts uznāks ceļā.

— Kaut vai nakti aiziešu.

— Bet kur tu pa nakti paliksi? — Marja iejaucās.

— Kaut kur jau palikšu.

Un, paldies pateikusi, izgāja no istabas. Marja pavadīja aiz vārtiem un ilgi noraudzījās, kā Kriste, satuntuļojusies skrandās, kūlās projām pa ceļu.

— Aizgāja? — Sidors jautāja, kad Marja ienāca atpakaļ.

— Aizgaja.

— Skraidījusi tikmēr, kamēr palikusi bez deguna! — viņš piebilda, bet Marja klusēja. Viņai tik sāpīgi bija ap sirdi.

Kristei kļuva vieglāk, kad bija tālu aizgājusi no ciematiņa. Saltais un tukšais lauks viņai šķita mīļāks un tuvāks nekā siltā istaba, kur nesen sildījusies. Marjas laipnie vārdi, viesmīlība, žēluma pilnie skatieni, siltā istaba — viss, viss Kristei šķita tik rūgts un bēdīgs. Kam tas viss viņai, atstumtajai? Lai justu, kā viņas kroplā seja mulsina kārtīgus ļaudis, izraisa to rieb-jumu? Dievs ar viņiem un viņu žēlošanu! Mēmais tuksnesis tā nenospiež dvēseli kā šaurā istaba, nejautā, kā notikusi nelaime, kur tagad iet, kur bēg ...

Un Kriste gāja un gāja, nedomādama, ka iet pie tādiem pašiem ļaudīm, neprātodama, ka visa Marjanivka vēl vairāk brīnīsies nekā Marja un kā vienā balsī jautās: kāpēc tu atvilkies pie mums?

īsā ziemas diena dzisa. Spožā saule slēpās aiz kalna,

apliedama ar sarkanu blāzmu skaidrās debesis, pa kurām tikai šur tur peldēja viegli mākoņi; baltā zeme ari bija ieguvusi oranžu krāsu. Bija drūmi un klusu, sals pieņēmās. Tikai nu Kristei iešāvās prātā, ka tur, kur viņa iet, ļaudis vēl vairāk brīnīsies, nemitīgi tirdīs: no kurienes, kāpēc? Dvēseli sagrāba aukstums, sirds sarāvās tā, it kā tur kāds iegrūdis asu nazi un pagriezis. Viņa apstājās, bezcerīgi raudzīdamās uz priekšu, kur bezgalīgais lauks sakļāvās ar bezgalīgajām debesīm: tur melnēja kāda svītriņa, varbūt tā ir Marja-nivka? «Nu, kāpēc es tur iešu? Kāpēc?» viņa pati sev jautāja un pagriezās atpakaļ. Atgriezties? .. . Nē. Viņa tik garu ceļu nogājusi. Nāciens no guberņas pilsētas salā un badā vien jau cik viņai maksājis. Un kā tur bija? Ebrejs izdzina, iznerroja, ja nebūtu uzkūlusies Marinas būdai — droši vien vajadzētu pārlaist nakti kaut kur sētmalā vai klajā laukā . . . Kriste pagriezās un atkal vilkās pa ceļu uz Marjanivku, tikai nu arvien gausāk un gausāk, it kā viņu kāds nelaistu vai turētu ciet. Pa to laiku saule pavisam bija pazudusi, blāzma dzeltēja, dzisa, pār zemi sedzās nakts, apklādama ar tumsu tālos līdzenumus, pie debesīm iedegās zvaigznes, mirdzošas un skaidras, tās sētiņ nosēja visu debesi, it kā kāds tās būtu izbēris no groza.

Kriste pielika soli. Tagad ir nakts, ļaudis viņu neredzēs, neaizkavēs, nesāks iztaujāt. Drīz visi ies pie miera, jo rīt ir svētdiena, neviens šovakar nestrādā. Varbūt tikai jaunieši kaut kur sapulcēsies, lai papriecātos. Kriste atcerējās, kā savās jaunajās dienās vakarējusi, atcerējās meitenes, savas draudzenes, atcerējās puišus: kas ar kuru lakstojies, kas pēc kuras ilgojies . . . Viss kā dzīvs nostājas acu priekšā, viņa dzird pazīstamas balsis, jokus, smieklus ... Kriste bija aizmirsusi, kurp iet, viņai šķiet, ka steidzas uz vakarēšanu. Un viņa soļo arvien ātrāk un ātrāk ... Uz sasalušā ceļa zem kājām čirkst sniegs, asins plūst uz sirdi, izklīst pa visu miesu, silda . . . domas bariem sarodas galvā, tās visas ir jautras, nebēdnīgas, vieglas un jaukas. Bet nakts nolaižas uz zemi arvien zemāk un zemāk, apsedz ar tumsu baltos laukus, apņem tālo plašumu. Baltais ceļš apledojis, aizvijas uz priekšu,

zilgmo, bet visapkārt pa lauku kā ziedi saplaukušas dzeltenas, zilas, zaļas dzirkstis. Tās ir zvaigznes, kas sniegā dzalkstina savu gaismu, un Kriste jau skrien skriešus. Skripsts pēc skrapsta, skrip, rip! Un šis ātro soļu troksnis saplūst vienlaidus, it kā tur kāds nemitīgi bārtos vai gremztos. Taču visapkārt valda dziļš klusums, tikai laiku pa laikam ar troksni pārplīst zeme un liekas, ka gājis vaļā šāviens — tas tālu izskan saltajā gaisā. Kriste nodreb, tad skrien uz priekšu.

Ilgi viņai nācās iet, kamēr sadzirdēja tālas suņu rejas. Paldies dievam, ja tā nav Marjanivka, tad tomēr cilvēku mājoklis. Izlūgšos vismaz pārnakšņot. Viņa juta nežēlīgas sāpes kājās, pirkstus knaibīja aukstums. Suņu rejas tuvāk un tuvāk. Nu jau arī māja redzama. Visapkārt tumsa, nekur ne mazākās gaismiņas, bet suņi rej kaut kur tālāk. Droši vien kāds apmeties pašā nomalē, un Kriste pagāja mājai garām. Nu kaut kas tepat melnē, augstu sliedamies gaisā. Kas tas ir? Kriste ieskatījās. Tā taču baznīca. Marjanivkas baznīca! Paldies dievam! Pāri laukumam pa labi stāvēja viņu māja, tagad ebreja krodziņš. Kriste pārmeta krustu un gāja.

Acīm redzot, bija jau vēls, jo mājās nekur gaismas nemanīja. Vienīgi suņi saņēma un pavadīja Kristi, kad tā gāja gar sētām. Kā viss pārvērties. Kādreiz te bija klajs lauks, tagad tas apbūvēts, izvilktas ielas. Vai pazīs vēl savu vietu? «Turpat jau tā ir!» viņa iesaucās, apstādamās pie garas garas ēkas, kurai vienā galā istaba, otrā bode. «Paskat, velna ebrejs, ko tas te sacēlis uz svešas grunts!» viņa jautri domāja, cerēdama, ka viss drīz vien piederēs viņai.

Viņa piegāja pie loga un pieklauvēja. Sasalusī rūts skaļi notarkšķēja saltajā gaisā, suņi sadzirdējuši sāka riet.

— Kas tur ir? — no iekšas atskanēja balss.

— Ielaidiet!

— Ko ielaist? Kāpēc? — ebrejs jautāja. Tomēr kaut kas nograbēja, noblarkšķēja. Durvis uz ielas pusi atvērās, un to melnajā spraugā parādījās ebreja bārda.

— Ielaidiet pārgulēt, — Kriste lūdzās.

— Kas te par gulēšanu? Te nav iebraucamā vieta.

Ej vien tālāk! — ebrejs iesaucās un aiztaisīja viņas priekšā durvis.

Kriste palika ārā. «Kur lai iet?» viņa domāja. «Kur lai iet, ja tā ir mana māja, mans īpašums? Ko es iešu pie svešiem?»

Un viņa atkal klauvē pie loga. Klusums, neko nedzird. Pagaidījusi, atkal klauvē.

— Ielaidiet taču, citādi nosalšu! — viņa sauc.

— Ej vien, ej, kamēr neesi- dabūjusi pa kaklu! —1 atskan no istabas.

«Piekaus arī!» Kriste nodomāja un sāka iet pa ielu tālāk. Kaimiņu māju suņi metās pie vārtiem. Kriste pagriezās atpakaļ. «Vēl suņi saplosīs. Labāk pasēdēšu pie bodes, tomēr aizvēnis. Līdz rītam pagaidīšu, gan jau tad ebreju apvaldīsim. Tu, velna pagāns, nelaidi pa nakti pārgulēt, gan es tevi ziemas vidū izmetīšu no savas mājas!» viņa draudēja, norīkodamās uz soliņa kaktiņā, kur likās rāmāk. Aizgaldiņā patiesi labi, gar sienu plats un garš sols, ja kāds noguris, var arī apgulties. Un Kriste, pie sienas piespiedusies, apsēdās. Auksts gan ir, nežēlīgi auksts, un gulēt gribas, galvu tā vien liec pie zemes. Kājas pierāvusi, Kriste piespiedās pie sienas. Sākumā viņa dusmojās uz ebreju, ka nebija ielaidis pārgulēt. Saviesusies tā velna sēkla ne vien pilsētā — arī uz laukiem salīduši un ņemas krāpdami . .. Taču drīz vien dusmas pārgāja. Domas pārmetās uz citu pusi, kļuva mierīgākas, gausākas. Rīt viņa dosies uz pagastmāju — lai atdod viņas mantu. Ko viņa darīs? Ko? Ielaidīs kādu kaimiņu, bodi iznomās. Gan kaut kā pārlaidīs ziemu, bet jaukā vasariņa tai palīdzēs. Siltumā un labā laikā redzēs, ko iesāks ... Viņa tā sasapņojās par to, ka aizmirsa visu pasaulē ... Miegs ieaijā, uzvēdī aizmirstību. Pēkšņi, it kā dabūjusi triecienu pa galvu, viņa nodrebēja, dzirkstis pašķīda gar acīm — un . . . ak, brīnums ... viņa redz vasaru. Karsta, dzirkstoša saule staigā augstajās debesīs, tās staros zeltaini kvēlo zaļie lauki, putni dzied, tauriņi lidinās acu priekšā, gaiss smaržo. Viņa iet pa lauku, kur aug lekni rudzi, kvieši. Lauks bez gala, bez malas, vējš šūpo jaunās, garās vārpas, veļ vilni no druvas uz druvu. «Каш tas lauks pieder?» viņa jautā ceļa gājējam. «Šis ir Kristes lauks,» tas atbild, paceldams cepuri viņas priekšā. «Kādas Kristes?» — «Varbūt esat dzirdējusi, viņa no Marjanivkas. Tēvs un māte trūcīgi, bet meita daiļa, aizgāja dienēt, nezin kur klaiņāja pasaulē, mājās atgriezās krople. Bet laikam jau par gaužajām mokām dievs viņai laimi devis — kļuvusi bagāta. Palūk, — nemaz ar acīm nevar aptvert — visapkārt viņas lauks. Tur simtgadu mežs, bet Marja-nivkā kungu nams. Skaistākais visā Marjanivkā! Un tajā daudz mejteņu un pamesto. Ja kādai paslīd kāja — viņa tūliņ aicina pie sevis. Māca lasīt, māca amatā. Atvērusi skolu. Un brīnums — dažreiz pagadās tīra palaidne, bet raugies vien, pāris gadus tur padzīvojusi, izmācās par īsti kārtīgu saimnieci: visu zina, visu māk. No turienes, ja vien grib, arī pie vīra iziet, bet, ja ne, — visu mūžu tur nodzīvo. Sākumā ļaudis no viņas vairījās, bet, kad apskatījās, tad arī saimnieki tur sāka atdot savas meitas mācībā. Lāga dvēsele, daudz laba dara! Nav vis kā citi, kas, bagāti kļuvuši, aizmirst dievu un cilvēkus. Bet Kriste ne — visu cilvēkiem. Par viņu ļaunu, sak, es viņiem ar labu atmaksāšu!» Gājējs apklusa un nez kur pazuda. «Kur mūsu māte? Kur mūsu māte?» viņa izdzirda simtbalsīgu saucienu. Un no visām pusēm, no malu malām, no biezajiem kviešiem, garajiem rudziem parādījās meiteņu un sievu galvas — gludi sasukātas, ziediem izrotātas. Sejiņas tām sārtas, acis skaidras un klusas ... Un visas metās pie viņas. «Lūk, mūsu māte! Lūk, mūsu māte! Nogurusi, nabadzīte. Ņemsim un aiznesīsim uz māju.» Un, rokās pacēlušas, jaunas un dūšīgas, tās aiznesa viņu pār lauku. Pār viņu kā milzu telts klājas zila debess, nav pie tās ne mākonīša, ne tūcītes, vienīgi melns punktiņš — tas ir cīrulis, kas bārsta uz zemi savu dziesmu. No apakšas leknā labība pieskaras ar vārpām, klusu glāsta, visapkārt jauno un skaļo balsu nemitīgā čala .. . Kristei tik jauki, tik viegli — miegs aijā, acis veras ciet, klusa aizmirstība lidinās visapkārt. Ciešāk un ciešāk tā apņem Kristi, viņa it kā sastingst, pamirst ...

Nākamajā dienā, tikko svīda gaisma, - ebrejs,

apraudzīdams savu īpašumu, pie bodes uzdūrās uz kaut ko tumšu.

— Kas tas ir? — ebrejs iesaucās pienākdams.

Pelēkajā ziemas rīta gaismā rēgojās kaut kas tumšs.

Ebrejs pastiepa roku un kā apdedzis atrāvās. Viņa siltā roka bija aizskārusi ledus aukstu seju.

— Gevalt! Gevalt! — viņš iebrēcās, ieskriedams istabā.

Drīz vien viņš atkal iznāca līdz ar sievu. Pats kaut ko kliedza, ar roku rādīdams uz bodes pusi. Ebrejiete pavērsa turp nemazgāto seju, miegpilnās, melnās acis.

— Ko tur, Leiba, tev dievs atsūtījis? — kaimiņš no blakus mājas ebrejam jautāja.

— Ko atsūtījis? Nelaimi atsūtījis! Kāds negants purns pie bodes nosalis.

— Kas tāds? Vīrietis vai sieviete?

— Velns viņu zina, kas tāds ir. Citas vietas nav atradis, atnācis pie bodes.

Vīrs, nometis sētsvidū salmu klēpi, ko nesa lopiem, gāja uz bodi. Aiz tā ebrejs ar ebrejieti.

— Vai tev neviens naktsmāju nelūdza? — vīrs jautāja.

— Nē, nelūdza, — ebrejs atbildēja, skatīdamies uz sievu.

— Es gan dzirdēju — suņi naktī rēja, un kāds dauzījās pie loga.

— Nezinu, varbūt arī dauzījās. Es gulēju. Tu, Haja, nedzirdēji? — ebrejs pavērsās uz sievas pusi.

— Nē, nedzirdēju, — tā atbildēja.

Vīrs piegāja pie lupatu kaudzes un pataustīja galvu.

— Tā jau ir, cilvēks, — viņš teica. — Ko tu, Leiba, tagad darīsi? — kaimiņš pēc brīža jautāja.

— Ko darīšu? Ņemšu un izmetīšu uz ceļa!

— Nē, tā nevar, iznāks vēl nepatikšanas. Jāpaziņo uz pagastmāju.

Ebrejs kaut ko uzsauca sievai un aizskrēja pa ielu. Sieva iegāja iekšā. Kaimiņš, brīdi pastāvējis, devās uz savu māju.

— Ostap! — viņš pār sētu uzsauca savam kaimiņam. — Vai dzirdēji, pie Leibas bodes kāds nosalis!

— Nu?

— Palūk, guļ! — pirmais pamāja ar roku.

Ostaps skriešus likās uz bodi.

— Kas tur ir? — tālumā atskanēja vēl kāda trešā balss.

— Kāds pie ebreja bodes nosalis!

Pienāca trešais vīrs. Aiz tā tūliņ sieva, tad otra, trešā. Salasījās bars ļaužu, sāka spriedelēt. Kas tas tāds? No kurienes? Kāpēc atnācis šurp?

Laukā jau bija kļuvis gaišs, bars auga. Ļaudis, padzirdējuši par nosalušo, skrēja no tālienes, dievs zina no kādām ielām. Pie kroga sanāca vesels tirgus, visiem tāds brīnums, gribas paraudzīties.

Tur jau arī parādījās ebrejs, vezdams divus vīrus. Viens vecs, salīcis, ar pūlēm spēja tikt līdzi jaunākajam. Ebrejs kaut ko pateica, ar rokām mētādamies.

— Palūk, nāk no pagastmājas! Pagaidīsim, uzzināsim, kas tas tāds? — bars saviļņojās, sāka runāt.

— Palaiž, palaiž! — ebrejs sauc, ļaudis grūstīdams.

Pienāca klāt. Tikko noņēma lakatu, tā baznīcā sāka

zvanīt. Saltajā gaismā skaļi atskanēja zvana aicinājums. Vecais, kas pacēla lakatu, nodrebēja, ļaudis sāka mest krustus, kāds iesmējās.

— Nobijāties, tēvocīt! — cits iesaucās.

— Ko, izbijos? Nav jau pirmā reize! — tas atbildēja un norāva lakatu no galvas. Parādījās plata sievietes seja ar balti nosalušiem vaigiem un caurumu deguna vietā.

Ļaudis sāka drūzmēties, līda cits citam virsū, lai paraudzītos.

— Paskat! Deguns nosalis, vai?

— Nosalis! Tā nemaz nav bijis.

— Kā tā — bez deguna?

— Ņuka.

— Kas tas ir: vīrietis vai sieviete?

— Izskatās pēc bābieša.

Simtnieki stāvēja un drūmi raudzījās uz nosalušo. Viscītīgāk to pētīja večuks, — viņš it kā kaut kur bija redzējis tādu seju un tagad pūlējās atcerēties.

Atbrauca arī pagastvecākais ar rakstvedi. Ļaudis pašķīrās, cepures noņemdami. Vecākais devās tieši uz bodi.

— Ko tu, Kiril, tā raugies? Vai pazīsti?

— Pazīstu. Liekas pazīstama, taču nevaru atcerēties, — tas atbildēja atkāpdamies.

— Nu, mēs tūliņ uzzināsim, kas viņa tāda. Vajag pārmeklēt, varbūt viņai ir nauda, kāds papīrs. Bet tad gan riebīga! — viņš teica paraudzījies un nospļāvās. — Lieciet ragavās un vedīsim uz pagastmāju.

— Nē, tā nevar, — rakstvedis aizrādīja. — Varbūt viņa nav nosalusi. Varbūt... Vajag pagaidīt stano-voju.

— Varbūt arī, ka tā.

— Tā, tā, — ebrejs dusmojās. — Bet kas man maksās par to, ka es netirgošos?

— Kāpēc netirgosi? Vai viņa tev ceļā stāv?

— Vai tad nav ceļā? Kas tagad nāks bodē? Nu? — ebrejs klaigāja.

— Bet kāpēc tu uzcēli tādu aizgaldu? Viņa, redz, būs gribējusi te nakti pārlaist, bet nav izturējusi! — kāds smējās.

Ebrejs spļaudīdamies ieskrēja istabā. Ļaudis tērgāja, grūstījās, vieni gāja projām, citi nāca klāt, slaistījās, drūzmējās, brīnījās — kas tā tāda, no kurienes?

— Domāju, nekas ļauns nenotiks, ja apčamdīsim! — pagastvecākais teica un pabāza roku zem skrandām. Viņš tur ilgi rakņājās un izvilka no azotes nelielu sainīti. Attina vaļā — papīra gabaliņš. Rakstvedis ieurbās ar acīm. «Marjanivkas ciema zemniece Kristīne Pilipovna Pritika.»

— Kriste! — Kirils iesaucās. — Viņa, tā ir viņa! Aizgājusi tāpat kā tēvs. Arī tas nosala, un meitu ķēris tāds pats liktenis.

— Kriste? Vai tā, kura bija pie Koļisnika? ... Jautrajā Kaktā dzīvoja? — ļaudis taujāja.

— Tā pati.

— Tā taču bija ar degunu, bet šitā bešā.

— Kas par to, ka bez deguna. Toties pilsētā jautri būs uzdzīvojusi, — sievas vizējās.

— Redz, ko panākusi!

— Tāds liktenis visām staigulēm!

Un sievas sāka izklīst. Pēc tam vīri. Bars kļuva retāks, vieni aizgāja uz baznīcu, citi uz māju. Pagastvecākais ar skrīveri aizbrauca uz pagastmāju, likdami, lai Kirils sargā. Tas apsēdās sola viņā galā un bēdīgi raudzījās Kristes kroplajā sejā. Viens otrs vel pienāca, pajautāja, kas viņa tāda, un uzzinājuši ātri devas projām.

Tālumā atskanēja: «Cob! Cob! Cob!» — cilvēku balsis un ragavu čīkstoņa. Drīz vien ielā parādījās pirmais, tad otrais, trešais un ceturtais vēršu pāris. Platās ragavas bija pilnas piekrautas ar maisiem. ^

— Sveiks, Kiril! — pirmais vīrs uzsauca, vēršus apstādinājis.

— Sveiks!

— Ko tu te sēdi?

— Sargāju nosalušo ...

— Ko tad?

— Kristi pazini?

— Kuru?

— To, kas pie Koļisnika dzīvoja.

— Kā ne! — vīrs iesaucās. — Bija lāga dvēsele.

— Te viņa ir.

Vīrs pienāca paskatīties. Pēc tā arī citi vedēji. Iznāca arī ebrejs, droši vien palūkoties, vai braucēji neizdzers kādu mēriņu. Sākās valodas, atceres. Pieminēja Koļisniku, pieminēja arī Kristi.

— Nejauks viņš bija, bet viņa to savaldīja, — Kirils teica.

— Lai nu cik nejauks, tomēr labāks nekā tas, kas tagad, — teica cits vedējs. Un sāka stāstīt, kā Loša-kovs, zemi nopircis, iznomājis to Vasilim Kravčenko. Bet tās tīrais velns, ne cilvēks! Pat zemei cauri redz. Vai sen, kamēr apdega, bet nu tā iedzīvojies, ka tūkstošus apgroza. Šie ir viņa kvieši, ko vedam uz pilsētu.

— Uz pilsētu! — Kirils dobji nomurmināja. — Visu uz pilsētu, visu uz pilsētu! To negausīgo rīkli ne ar ko nepiepildīsi: dod, cik gribi, vienmēr maz, visu apris. Palūk, ko izdarījusi pilsēta, — viņš norādīja uz Kristi, — tāda meitene bija — gan vesela, gan skaista. Bet nokļuva pilsētā, tā izsūca visu, ko vien varēja izsūkt, un kroplu izmeta žogmalā, lai nosalst.

— Ko tu, Kiril, dumjības runā? — ebrejs iejaucās.

*— Kas tad notiktu, ja pilsētas nebūtu? Kur jūs liktu savu labību? Tāpēc jau arī ir lauki, lai audzētu labību, bet pilsēta to nopērk. Uz laukiem darbs, pilsētā tirdzniecība.

— Ak vai, jūtu, — Kirils nopūzdamies teica, — drīz vien tava tirdzniecība mūs aprīs ar galvu un kājām.

Vedēji, klausīdamies šo sarunu, kļuva domīgi... Viņi zināja, cik rūgts ir laucinieku liktenis ... sities kā pliks pa nātrēm, bet pilsēta visu aprij!

— Nu, tēvoči, ko't tā domājat? Laiks apsildīties, vēl nosalsiet. Nu, lai iet, ieliešu pa mēriņam. Par kviešu vedumu, jādomā, lielu naudu dabūjāt.

Tēvoči drūmi paskatījās uz ebreju, nopūtās un devās pie savām ragavām. Viņiem naudu nemaksāja, veda atstrādādami. Kravčenko viņiem iznomāja zemi par desmit rubļiem desetīnā un vēl nedēļu darba.

Tikai pēc nedēļas Kristi apglabāja. Kamēr atbrauca stanovojs, izmeklēja, pagāja kādas piecas dienas. Un tad atkal sākās kavēšanās. .. Kur un kā glabāt? Stanovojs bija teicis — kristīgi, kā pienākas, taču mācītājs bez papīra neuzdrīkstējās. Kamēr atnāca papīrs — nedēļa bija cauri. Paglabāja viņu kristīgi pašā tālākajā kapsētas stūrītī, grāvmalā pie ceļa. Visvairāk rūpējās Hvedors. Viņš ataicināja mācītāju un skraidīja pa ciemu vākt ziedojumus apglabāšanai. Ņēma pretī, ko nu katrs deva, — vecu kreklu, kādu jaciņu, mēriņu labības. Karps Zdors atdarīja maku: pārmetis krustu, izlika veselus divus rubļus. Ļaudis teica, ka neizputētu, ja iedevis desmitnieku — taču Karps bagāts ticis no Pritikas īpašuma. Par savākto naudu Hvedors uzlika krustu un pavasarī iestādīja ķirsīti. Melnā Ivga, krogā dzerdama, smējusies, ka laikam jau Hvedors neesot vis aizmirsis savu pirmo mīlestību. Gorpina šķendējās.

— Tu esi jocīga! Tas taču nav sev, tas dveselei, kristīgai dvēselei, — viņš centās ieskaidrot sievai.

— Muļķa lutausis! Pareizi teica nelaiķis tēvs, ka viņa tevi ar kaķa smadzenēm apdzirdījusi. Apdzirdīts arī esi!

Hvedors klusēdams darīja savu. Pēc tēva nāves viņš bija mantojis tā īpašumu un kļūtu īsti bagāts, ja vien bijusi uzcītība. Taču nē — svaidījās uz visām pusēm: būtu labi par kurpnieku, un arī par galdnieku nebutu ļauni. Sapērk darba rīkus, pastrādā kādas pāris nedēļas un atmet. Vienu tikai nepameta — baznīcu un ķestera pienākumus. Pēc Kristes nāves bija kļuvis pat dievbijīgāks.

Bet citi? Citi? Timofijs krita kara. Kirilam nomira Oriška. Bija mirusi veselu nedēļu. Ļaudis teica, tas tāpēc, ka burve. Kirils atkal piestāja pagastā par desmitnieku. Kaut gan — kāds nu šis desmitnieks, bet kopiena godu deva tā gadiem. Dovbņa nomira slimnīcā, bet Marina dzīvo tai pašā būdā, kur viņu atrada Kriste, un vazājas ar zaldātiem. Lošakovu Polijā iecēla par gubernatoru. Viņš paņēma sev līdzi Procenko par pārvaldnieku, bet Knišu par policistu. No abiem iznāca tik uzticīgi un centīgi kalpi, ka Lošakovs tos apveltīja ar prāvām poļu muižām. Rubecs līdz šai dienai darbojas zemstē. Taču zemste vairs nav agrākā — tagad tur vairāk kungu nekā pelēko svārku. Marjanivkas plikatām tas viens pīpis, tie žēlojas tikai par to, ka zemes maz, iet projām uz pilsētu algas darbā, bet, ja gadījumā iznāk runa par zemsti, atbild: «Ko nu zemste! Nekas vairāk kā laupītāju banda!» Citu dziesmu vilka Marjanivkas naudinieki, un tādi kā Karps Zdors: Viņš bija runas vīrs un gribēja tikt par locekli, tāpēc arī gandrīz vai mēnesi mācījās pie dēla parakstīt savu vārdu. Un izmācījās arī! Bet nekas neiznāca! Atsteidzās Lošakovs ar saviem padomiem. Runas vīros ietika, bet par locekli — nekā. Viņa vietā ievēlēja Kravčenko. Tas paldies gan pateica, bet turpat arī pacēla cepuri. Lai kungi valda zemstē. Mūsu darba joma ir komercija! Un savu komerciju viņš vadīja lik teicami, ka, stāsta, aizbraucis pie Lošakova pirkt Jautro Kaktu.

SATURS

Панас Мирный

П О В I Я

Роман з народного життя Державне видавництво художньо! литература Khīb — 1958

Панас Мирный

ГУЛЯЩАЯ

Издательство «Лиесма» Художник В. Свирский На латышском языке

Redaktore В. Rukšāne. Māksi, redaktors А. Jēgers. Tehn. redaktore D, Reigase. Korektore K. Rumbēna,

Nodota salikšanai 1966. g. 3. jūnijā. Parakstīta Iespiešanai 1966. g. 28. jūlijā. Papīra formāts 84X108/32. 35,20 fiz. iespiedi.; 29,01 uzsk. iespiedi.; 31,05 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 09 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20338/D-2596. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 319,

S(Ukr.)

1

Koļada, no grieķu vārda «kalenda», ziemsvētku dziesmas nosaukums.

2

3

4

5

Content

Mirnijs Panass Staigule

I LAUKOS

II PILSĒTĀ

III UZ SLIDENĀ CEĻA

IV ŽOGMALĀ

SATURS

1