Pavļenko P.

Stāsti

P.Pavļenko

.

KRIEVU STĀSTS

Cilvēks bez dzimtenes — Lakstīgala bez dziesmas.

I. Baukovs.

Mums nāve nav rada.

Partizāņu paruna.

drēgnā oktobra naktī pie Jemeļkovas mežsarga mājas pieklauvēja ceļinieks. Saimnieks labu bridi kavējās atvērt — nebija īstais laiks viesiem. Taču klauvējiens bija drošs, suņi rēja bez niknuma, — un mežsargs basām kājām piegāja pie durvīm, pa ceļam sataustījis medību bisi, kas stāvēja kakta pie durvju aplodas, un jautāja:

— Kas tur ir?

— Ielaid, tēv! Tas esmu es, 'Pāvels, — atbildēja klauvētājs.

— No kurienes tu nāc? — piesardzīgi pārjautāja saimnieks, nesteigdamies ar atvēršanu.

— No ligzdas lidojumā pa savām pēdām, — klauvētājs, ka redzams, pateica paroli. — Laid iekšā, tēv! Esmu izmircis līdz pēdējai vīlītei.

Mežsargs noklaudzināja aizbīdni.

— Kaut būtu reiz mitējies pa naktīm apkārt dauzīties, nešķīstais! Tikai cilvēkus biedē, — viņš norūca, ielaizdams dēlu.

Tumšajā istabā ieplūda nakts dzestrums, vēja pūsma pārskrēja grīdai, sakustinādama aizkarus, un koku čīkstoņa kļuva tik skaidri sadzirdama, it kā čīkstētu un drebētu istabas sienas.

— Vai pie tevis te nomaskēts, vai? — ienācējs jautāja un taustīdamies virzījās uz galda pusi. — Tu, tēv, būtu kaut lampu iededzis, par svarīgu lietu jārunā.

Vai nepacietīsimies līdz rītam?

— Iededz! Lai ari cik vēls, tomēr labāk tūlīt.

— Vai sakāva jūs, vai?

— Apmēram uz to pusi jau ir. Ek, kā esmu pārsalis! Vai šņabja nav? Vai tu, tētiņ, nekā par mums neesi dzirdējis? Neviens nav pie tevis bijis?

— Gāja garām seši kareivji, gribēja izlauzties līdz frontei, — nu, es viņus izvedu uz taciņas, .parādīju, kurp iet. Bet vairāk neviens nav bijis.

— Uz fronti! Vajadzētu arī mums abiem doties turp, — kāsējot teica Pāvels, nomezdams zābakus un purinādams saņurcītos kājautus.

Mežsargs iededza mazu petrolejas lampiņu un, neatbildēdams dēlam, it kā nekā nebūtu dzirdējis, teica:

— Vai tēju dzersi? Es tad pasaukšu Natāliju.

— Lai guļ vien. Parunāsim zem četrām acīm.

Pāvels noņēma slapjo brezenta apmetni ar dziļu kapuci, nometa vateni, un kļuva redzams, ka viņš ir neliela auguma kalsnējs puisis, apmēram divdesmit trīs gadus vecs, ar paplānu, sapinkājušos, kā tautā mēdz teikt, bārdiņu, kura, redzams, pret paša gribu nebija kopta.

Spēcīgais un plecīgais mežsargs, kuram apģērbs visās vietās bija par šauru, klusēdams raudzījās dēlā.

— Nu, tētiņ, sakāva mūs, — beidzot teica Pāvels, sēzdamies pie galda. — Aleksandrs Ivanovičs Korosteļevs krita.

— Korosteļevs? Aleksandrs Ivanovičs? — mežsargs pārvaicāja un sarauca uzacis, it kā nespēdams aptvert, vai tas varētu būt taisnība.

— Sitņikovs, Michails Iļjičs, krita. Boļšakovs, Nikolajs, krita. Suchovs tik tikko dzīvs izkļuva no vāciešu nagiem.

— Nu, tas gan veltīgi izkļuvis. Zēl to citu. Bet ko tad tu, vai pats piedalījies kaujā, pats redzēji?

Pāvels pamāja ar galvu.

— Visi tur bijām. No četrdesmitiem labi ja piecpadsmit palikām. Izklīda pa vienam, uz rīta pusi droši vien sapulcēsies.

— Kas tad tagad ir priekšnieks?

— Kam mums priekšnieks vajadzīgs? Lai bēgtu, komandiera nevajag... Taču vispār Suchovs uzņēmās...

— Suchovs tagad komandieris? — nepatīkami pārsteigts, jautāja mežsargs. — Redz, kādas tās lietas, saki nu viens cilvēks... Tatad Suchovs. Bet kur apglabājat Aleksandru Ivanoviču?

— Kur tad varēja apglabāt! Palika pie vāciešiem.

— Tatad iznāk, ka jūs viņu dzīvu esat atdevuši?

— Saka, ka esot bijis miris, es pats neredzēju, — atbildēja Pavels.

Mežsargs vēl vairāk sarauca uzacis.

— Vajag iet projām, — teica dēls. — Vajag doties pāri frontes līnijai, te viss pagalam.

— Kas tad to jums teica, ka jāiet projām? — pabīdījis lampu tā, lai labāk varētu saredzēt dēlu, jautāja mežsargs. — Vai pavēle jums ir?

— Tagad vācietis mūs sasitīs. Boļšakovs spīdzināts, Sitņi-kovs spīdzināts, Suchovs pats to redzējis, viņu arī būtu spīdzinājuši, bet aizbēdzis, palaimējās puisim.

— Tu domā, ka viņi nodeva?

— Viss ir iespējams.

Mežsargs uzsita ar plaukstu pa galdu.

— Klusējis būtu, muļķis! Kurš gan nodos? Korosteļevs? Par kuru tu runā?

— Es saku: viss ir iespējams, — stūrgalvīgi atbildēja Pāvels, neskatīdamies tēvam acīs. — Ja ne viņš, tad kāds cits, — kas reiz nokļuvis pie vācieša, tam klusēt neļaus. Ja ne šodien, tad rīt var sagaidīt vāciešus. Tu nedusmojies, tev, uzklausi;. Sta-raja Rūsa vācietis atvedis somus, divus tūkstošus... Tie ir dzimuši mežinieki. Viņi mums sakurs pirti.

— Vai tad ir tāds lēmums, jeb vai pats sadomāji?

— Suchovs kā komandieris pieņēma tādu lēmumu. Ar piecpadsmit vīriem nav iespējams karot. Es tieši tāpēc ari atskrēju pirmais, lai pateiktu tev. Vajag taču sagatavoties. Atraksim divas tavas glabātavas, apgādāsimies ar maizīti — un tad ardievu, ardievu, dzimtie meži.

— Tatad mani arī aicinat līdzi? — izsmejoši jautāja mežsargs.

— Ka gan citādi! Tu nedrīksti palikt šeit. Tas taču skaidrs.

— Nelāga esat izdomājuši, — teica mežsargs. — Es šim Suchovam, kad viņš atnāks, abas ausis noraušu par tādu lēmumu.

— Tev nav tiesību. Reiz viņš komandieris, tad pret viņu ja-ievēro disciplina.

— Kas viņš, jupis parāvis, par komandieri! Kas viņu, muļķi, iecēla? Tādus komandierus aiz sprandas ciet un āliņģī iekša.

— Neieteicu, — atbildēja dēls un, pacēlis galvu, sāka ieklausīties. No krāsns puses atskanēja viegla čaboņa. — Vai tu, Natalij?

— Es.

— Кар zemē! Arī ar tevi man darīšanas.

Pačauikstinājusies aiz priekškariņa, iznāca un, atbalstījusies

pret krāsns malu, nostājās slaida, stalta jaunava, pec izskata ļoti līdzīga tēvam. Seja bija viņas jaunavīgumam nepiemēroti barga, taču daba tai bija piešķīrusi arī tādu šķīstas tīrības un saviļņojuma izteiksmi, ka tā bargumu vērta pievilcīgu. Brālis nevilšus sāka tīksmināties par viņu.

— Kāpēc nenāc pie galda? Es neesmu precinieks, kuru vajag ar kaunīgumu cienāt, — viņš teica.

— Neesmu taču īsti apģērbusies. Saki vien, kas tev sakāms, — vīstīdamās šallē, māsa nevērīgi atbildēja. — Varu sadzirdēt ari no šejienes.

— Saruna, māsiņ, būs īsa kā telegrama. Arkādijs Pavlovičs Suchovs lika man ar tevi visu galīgi norunāt. «Lai,» saka, «Natālija atmet savu iedomību un nāk pie manis par sievu — es viņas dzīvi iekārtošu uz to labāko.»

— Vai Suchovs to tā teica? — nievājoši vaicāja mežsargs.

Ja, Suchovs. Bet kāpēc jūs viņu negribat? Viņam ir šādas

tādas trofejas, ir arī nauda. Pāries pāri frontes līnijai, saņems apbalvojumu. Paņems atvaļinājumu, aizvedīs Natāliju uz Maskavu, viņa tur varēs augu dienu pa ķinišiem staigāt un limonādi dzert. — Un Pāvels sāka smieties par saviem vārdiem kā par varenu asprātību.

— Nu ko, Natalij? — vaicāja tēvs. — Vai gribi Suchova limonādi? Mūsu Paška, paskat, gan ir kritis kārdinājumā, acis vien spīd.

Natalija vēl ciešāk ietinās šallē un ilgi neatbildēja. Klusēja arī vīrieši, gaidīdami viņas atbildi.

— Man nekur un ne pēc kā nav jāiet, — viņa pēc brīža teica. — Es jums jau toreiz, kad Suchovs uzplijās, paskaidroju: man bija tāda mīlestība, par kādu pat dziesmās nedzied, un es gaidīju laimi, kā zāle gaida sauli... taču saira viss, nav man tagad vairs nekādas dzīves, un es no šejienes nekur prom neiešu. Kur gan viņš tad mani varēs sameklēt? Neatradīs, ja aiziešu.

Kurš tad tevi meklēs? — Pāvels viņu izsmejoši pārtrauca.

Padomā tikai, kāds zelta gabals, — viņš griezās pie tēva tādā paša izsmejošā tonī. — Vai viņa vēl arvien skumst pēc tā vējagrābšļa, kas te pavasari apkārt klaiņoja? Par to nav vairs ko runāt. Viņu pulku vācietis sasita driskās, — pat veselu seglu nepalika, nemaz jau nerunājot par cilvēkiem.

— Visādi gadās, — nopietni teica Natalija. — Pat vēstule pienāk, ka cilvēks miris, gan biedri par to raksta, gan pabalstu izsniedz,.bet viņš — pēkšņi pieklauvē pie durvīm un ienāk. Ne, tētiņ, es gaidīšu Alekseju, — un, spēji pašķīrusi aizkarus, viņa pazuda aiz tiem.

— Muļķe! Es tev dodu lietišķu padomu ... — gribēja atsākt Pāvels, bet tēvs viņu apturēja:

— Pietiek! Liecies gulēt! — un nodzēsa lampu.

Pavels nolikās uz sola pie galda un apsedzās ar vecu tēva kažoku, pārvilkdams to pāri galvai.

— Ej atvērt, ja kas gadās, uz trim puces brēcieniem. Parole — «Tambova», — viņš teica.

Tēvs neatbildējis lēniem soļiem aizgāja uz savu guļvietu.

Dēla pastāstītās jaunās ziņas viņu ārkārtīgi uztrauca un nomāca. Rajona komitejas sekretārā Aleksandra Ivanoviča Koros-teļeva partizāņu nodaļa bija rajonā starp līmeņa ezeru un Val-daja augstieni viena no labākajām.

Šeit, biezajos mežos, kur ezeri un purvi bija no vienas vietas, senajā Pieezeru novadā, kur vēl saglabājusies novgorodiešu patvaļa, partizaņiem bija viegla dzīve. Korosteļevs, pats Būdams vecs ilmenietis, zvejnieks jau no bērnības, pazina mežus kā labs vilks un ezeru jūklī orientējās kā meža pīle. Viņš bija mežu zvejnieks, reti sastopams krievu cilvēka paveids. Viņam pats dievs bija lēmis būt par partizāni. Vācieši vēl bija pie Vitcbskas, bet viņš jau apraka mežā pārtiku, kuras pietiktu vairāk nekā pusgadam, ieročus divsimt cilvēkiem, iedzina mežā četrdesmit govju lielu kolchoza ganāmpulku un kādus desmit zirgus. Vēl lija lielus, bet viņa partizaņi jau veda uz mežu slēpes un ragavas, arteļos tiem šuva baltus maskēšanās tērpus. Un visu to viņš noglabāja desmitiem vietās, nevienam neizpauzdams, kur kas atrodas. Tikai Sitņikovs, Boļšakovs un pa daļai Jemeļkovas mežsargs bija vienīgie, kas zināja par viņa slepeno saimniecību.

Kad vācieši ieņēma Staraja Rusu, Korosteļevs palika pilsētā, bet partizāņu vadību uzticēja Sitņikovam.

Pilsētā Aleksandrs Ivanovičs noorganizēja savus pagrīdnie-kus un spridzināja tur vāciešus kādas divas nedeļas, dedzināja mājas, kur tie bija apmetušies, nogalināja tos tumšās ielās, žņaudza gultās.

Aiziedams uz mežu, viņš atstāja pilsētā uzticamus cilvēkus ar pārvietojamo radiostaciju.

No pilsētas ziņo Korosteļevam uz mežu: uz tāda un tāda ce|a kolona, tur — lielgabali, citā vietā — tanki. Un viņš izvēlas vissvarīgāko vielu, pašu neaizsargātāko punktu un dod triecienu, kur vismazāk gaidīts. 'Par viņa galvu vācieši sākumā izsolīja pieci tūkstoši maukas, pēc tam desmit tūkstošus, bet pēdējā laikā divdesmit piecus tūkstošus padomju valūtā, trīs govis un piecus maisus kviešu. Taču viņi nespēja sagūstīt Korosteļevu ne ar spēku, ne ar viltību. Un tagad nu viņš kritis.

■Dēla stāsts par neveiksmīgo kauju un vēl vairāk nekā pats stāsts viņa nesaprotamā pieķeršanās Suchovarn, kā arī neslēptā vēlēšanās doties pāri frontes līnijai, — viss tas mežsargam nepatika, un viņš juta, ka aiz visa tā slēpjas kaut kas nelabs. Aiz turējis elpu, viņš klausījās, vai Pāvels guļ.

«Guļ, bezgodis,» viņš domāja ar niknumu. «Tik daudz cilvēku nogalināts, bet viņam nekādas da|as, krāc, sātans tāds.»

Un skumjas kā lauzējs apņēma viņa kaulus un smeldza tā, ka vai jākliedz.

— Krievija, mūsu Krievija, — viņš nesakarīgi atkārtoja, pārdzīvodams dziļas sāpes dzimtenes dēļ, tās posta, visa tā baismī-guma dēļ, ko tajā radījuši vācieši.

Viņš, kā katrs vienkāršs cilvēks, slikti pārzināja dzimtenes vēsturi, viņš nevarētu pareizi nosaukt nevienu caru vai ievērojamu agrāko laiku darbinieku un pateikt, ko īsti viņi ir paveikuši un kad; viņš jauca daudzu notikumu secību un varēja piedēvēt Kutu-zovam to, ko paveicis Pēteris, taču, neraugoties uz to, viņš mīlēja un saprata krievu pagātni. Viņš zināja, ka Krievija ir milzīga, stipra un bagāta, atcerējās tās lielo slavu, ticēja tās ļaudīm, zināja, ka pat gadsimtu tumsā, pašā valsts nodibināšanās sākumā vienmēr lieli darbinieki un varoņi to izglābuši no nelaimes. Posta gados Krievija vienmēr ir radījusi varoņus. No bērnības viņš atcerējās kņaza Aleksandra Jaroslaviča Ņevska, viņa uzvārda brāļa, apbrīnojamo dzīves gājumu. No bērnības viņam atmiņā bija iespiedies snaudošā Kutuzova tēls kara padomē Fiļos, kalsnējais Suvorovs ar izaicinošo sirmo matu cekulu, Skobeļevs ar [1]

tuklajiem vaigiem un rūpīgi izsukāto bārdu, zaldāts Archips Osipovs, kurš uzspridzināja pulvera pagrabu, vai arī zaldāts Rja-bovs japaņu gūstā.

Viņa iztēlē gan Suvorovs, gan matrozis Koška bija tuvinieki. Tie taču bija cēluši to Krieviju, kuru viņš mīlēja, kuru arī viņš pats, Pēteris Semjonovičs, nenogurstoši cēla.

Tagad, guļot nomodā, viss krievu diženums aizslīdēja galviņa acīm.

Te atskanēja kāds cara Pētera asi pateikts vārds, te kāds Suvorova izteiciens lika sažņaugties sirdij. Bet tad pēkšņi ne no šā, ne no tā viņš atcerējās melleņu smaržu, kas bija tik smalka un maiga, ka to varēja sajust tikai retumis un vislabāk tad, kad ēd mellenes ar pienu, — un šī smarža bija tik ļoti maiga kā miesīga bērna smarža.

Te pavīdēja acu priekšā Novgorodas ainava, te ausīs ieskanējās duļļu čīkstoņa un ūdens šļakstēšana, kad cilā airus, — ak dievs, kungs! — cik daudz sirdij tuvo un mīļo krievu dzīves tēlu uzreiz parādījās!

Viņš atcerējās, kā apmēram pirms pieciem gadiem tepat tuvumā ierīkoja sanatoriju ar tuberkulozi slimiem bērniem un ka viņš aizgāja turp paskatīties, kas tā īsti ir par sanatoriju, un veselu dienu nosēdēja pie sanatorijas režģotā žoga, vērodams, kā bērni rotaļājās, priecādamies par viņu rotaļlietām un klausīdamies sniegbaltos chalatos tērpto sieviešu dziesmās, un cik grūti viņam toreiz bija piecelties un aiziet no šīs jaunās, patīkamās un mājīgās dzīves, kas pēkšņi bija radusies klusajā mežā.

Viņš atcerējās, kā nodibināja padomju saimniecību aiz kaimiņos esošā mežu iecirkņa, atcerējās jauniešus, kas no ciemiem aizplūda uz pilsētām un atgriezās ar medaļām un zināšanām.

Atcerējās neliela auguma spriganu meiču, kas reiz bija atbraukusi pie viņa uz iecirkni «ārstēt kokus». Viņa bija vienkārša un nepieredzējusi, kā bērns, neprata atšķirt dzērveni no brūklenes, taču koku slimības pazina un prata tās ārstēt. Vakaros viņa ilgi stāstīja par sauli, par vabolītēm un tārpiem. Viņš ka bērns saldi iesnaudās, klausīdamies meitenes stāstos, un līksmi un maigi murmināja: «Ārstē, ārstē, meitiņ,» — un viņa tam patika tāpat kā visa tā jaunā dzīve, kas valdīja pār viņiem. Jā, daudz bija laba un priecīga.

Un tagad to, šo dzīvi, mīda zābakiem vācieši, un šķiet, ka tik ilgi, kamēr tie paliks šeit, nebūs vairs nekā no agrākā — ne saules, ne zivju ezeros, ne meža zemenlšu smaržas, nekā ...

— Ak, kāda nediena mums uzbrukusi, kāda nediena, mūsu Krievija, — viņš čukstēja, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, un, nespēdams tikt galā ar tām daudzajām domām, kas lika viņam drebēt vieglās trīsās, piecēlās un tāpat neapģērbies izgāja pagalma.

Nakts gāja uz beigām.

Mežs šalca un gaudoja stiprā vējā. Klajumā dvesmoja pēdējās rudens smaržas. Gaiss visapkārt bija lietū izmirkušo salmu kaudžu, malkas, ceļu, mēslu, darvas, kuru kāds bija izlējis, pār plūdušo drūmo un salto ezeru un pielijušajās dobēs augošo diļļu i zgaroj urnu piesātināts.

— Nē, tas nevar būt, — viņš skaļi teica. — Krieviju grūti savaldīt, tāpat kā uguni. Nepietiek, ka to aplenc, io vajag apslāpēt. Bet uguns ir varena — oho, līdz pat Klusajam okeanam! Neapdzēsīsi, nē!

No šīs domas it kā uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi.

Viņš ieklausījās. .No tālienes atskanēja pūces brēciens.

«Nerātņi tādi. Signals ir atbildīga lieta, tāpat ikā parole, bet viņi to bazūnē pa visu mežu, desmit verstu attālumā var dzirdēt,» un, krādams dusmas uz šo Suchovu, sāka uz mežsarga mājas sliekšņa gaidīt partizaņus. [2]

Uz krāsns bija karsti. Natalija neapsedzās ar segu, bet gulēja vieglā katūna svārciņā, kā karstā dienā upmalā, kad meitenes dažkārt pulkā iznāca no sādžas un it ka nejauši gaidīja kareivjus no nometnes, ar dziesmām norādīdamas, kur tās atrodas.

Tur, upmalā, Natalija tad arī viņu pagājušajā vasarā satika. Viņš gāja, — viņa piespieda rokas pie sirds, tik skaidri tas viss tagad atainojās atmiņā, — viņš gāja, viegli balstīdams ķermeni uz garajām, stiegrainajām kājām un it kā valdīdams tās, lai neaiznestu viņu tālāk.

Būdams vidēja auguma, neizskatīgs, viņš uzreiz nedūrās acīs, taču vajadzēja tikai tam sākt runāt — un ar savu runu tas tūdaļ iespiedās atmiņā un patika. Viņš bija krievs, dzimis Kaukaza, un runāja ar stipru akcentu, kas tam ļoti piestāvēja. Un smieties viņš mēdza ilgi, viss iedegdamies smieklos, un apklusa it kā negribot. Viņš nebija skaists, taču Natalija nevarēja ne acu no verst no viņa, un ari viņš, kā redzams, ievēroja viņu starp visām parējām un tiecās pēc viņas, tomēr savaldījās un iesmiedamies nevērīgā brašā gaitā pagāja garām meitenēm. Cik jauka toreiz bija diena — tāda īsti krieviska, ar bieziem, baltiem mākoņu vaļiem pie zilajām debesīm, ar tāla pērkona rūkoņu aiz meža, ar smaržīgu lauku vēju. No meža atskanēja bērnu spiegšana un klaigas, — šodien jau no rīta visi bija aizgājuši ogot, — mežs skanēja no bērnu kliedzieniem, glurži kā tukšs katls.

Vāja trūdu smarža it kā dūmaka spiedās caur tveicīgo vasaras gaisu. Un viss bija tik labi kā nekad. Kā viņi tad iepazinās? Kā viņi tad uzreiz saprata, ka viņiem ir lemts mīlēt vienam, otru un nedrīkst zaudēt ne stundu, ne sekundi no laimes, kas atplauka tik devīgi un vienkārši?

Tagad Natalija nevarēja pat atcerēties, kā tas viss bija noticis. To gan viņa varēja pateikt — šī diena bija vislabākā viņas mūžā. Ne pirms, ne arī pēc tās viņa vairs nebija izjutusi to augstāko dzīves baudu, kādu izjuta toreiz upmalā, kad ieraudzīja viņu un pati nostājās tā priekšā — visa, uz visu mūžu.

Tā bija gara diena. Pievakarē Natalija nogurusi peldējās upē. Ūdens bija sārts no iesāņus krītošās saules gaismas, un viņas ķermeņa āda arī likās sarkana, sakarsusi, kā pirtī.

«Tagad nu mana laime atnākusi,» Natalija toreiz domāja, «lai arī^1 kāda tā ir, taču mana uz mūžiem, un tikai viņām un ar viņu vien tagad lemts dzīvot. Kaut tikai neizmītos takas, nešķirtos ceļi...»

Viņa kā apreibusi iznāca no ūdens un, salikusi rokas virs galvas, ilgi skatījās pirmajās mulsi mirgojošajās, bālajās zvaigznēs.

Un Aņuta Boļšakova skaļi un satraukti toreiz teica visu klātbūtnē:

— Es nevaru uz tevi skatīties, — tu esi tik laimīga.

Cik viss ir apbrīnojams cilvēka dzīvē! Vel pat laimes nav, tā tikai viegli likusi sevi sajust, bet uzreiz jau pārmainījies Natālijas izskats.

— Ak, ko nu par to ...

Viņai gribējās gan turpināt kavēties atmiņās, gan arī atvairīt tās, tāpēc ka tās bija bezgalīgas, tās bija bez pacilātības, bez Alekseja.

— Kaut varētu atrast Alekseju, kaut varētu! — viņa čukstēja.

Un viņai patiešām likās, ka, atrodot Alekseju, kādreizējā laimes izjūta tūliņ atkal atgriezīsies.

Un dziļā miega viņa ievaidējās un, miegdama acis, negribot pamodās. Aiz loga trīs reizes iekliedzās pūce. Bija dzirdamas balsis, nogurušu zirgu sprauslašana, lamas.

«Ak, atkal šis Suchovs,» — pavīdēja smadzenēs, un, it ka bēgdama no viņa, kamēr tas nav pamanījis, Natalija iemiga.

Kauja, par kuru steigā tēvam stāstīja Pāvels, bija nolikusi pirms divām dienām divu lauku ceļu sazarojuma Bezimjankas sādžas tuvumā. Vācieši pārnakšņoja sādžā, nostādījuši apsardzi. .Pievakarē Korosteļcvs aplenca sādžu un aizsūtīja Boļšakovu ar Suchovu un Pāvelu, lai viņi slepeni piezogas pie mājām un divas vai trīs no tām aizdedzina — panikas dēļ.

Pēc apmēram pusotrām stundām mājas sāka liesmot.

Kliegdami un šaudami gaisā, vācieši izdrāzās uz ielas, un tur Boļšakovu tūliņ ievainoja rokā, bet mazliet vēlāk ari kājā. Suchovs un Pāvels aizvilka viņu pie siena kaudzes un paslēpās tur kopā ar viņu. Kauja norisinājās uz ielas. Augšā, sienā, spindzu lodes. Tas beidzot uzliesmoja. Tad aizvilka Boļšakovu lidz kādam sakņu dārzam, pie pirtiņas, kas bija greiza un sašķiebusies. No tās iznāca kāds cilvēks, paskatījās uz viņiem un uzsauca:

— Paška, tu?

Suchovs izlaida Boļšakovu no rokām un picplaka pie zemes.

— Es. Bet kas tu esi?

— Bočarovs, Omitrijs. Sveiks! — Un pie viņiem ar vācu automātu rokās, zemu noliecies, pienāca cilvēks krievu apģērbā. — Sen jau es, Suchov, gribēju ar tevi tikties...

Suchovs kaut ko nokrekšķēja.

— Vai Korosteļevs arī ir te? — jautāja Bočarovs.

— Ir gan, — atbildēja Suchovs. — Bet ko tad tu, vai pie vāciešiem?

— Apmēram tā. Tu nu paguli, puis, — Bočarovs teica Pāvelam. — mēs ar Suchovu parunāsim divi vien.

— Tu nenogalini mani, Bočarov, — Suchovs tad teica. — Es lūdzu tevi, nenogalini mani!

— Nu ko tu! — teica Bočarovs. — Es, saproti, pats lūdzu,

I.ii mani uzņem jusu nodaļā, bet Aleksandrs Ivanovičs neņēma manas anketas dēļ. Kulaks esot, saka, un nezin kas vēl. Vai atceries?

— Atceros, — pieceldamies teica Suchovs, un viņi atgāja ,aņus, bet Pāvels, atstājis Boļšakovu, ielīda kāpostos.

Pēc minūtēm desmit viņš izdzirda Suchova balsi. Tas viņu sauca. Pāvels baidījās atsaukties.

— Nemeklē — viņš ir aizmucis, un tas viss, — teica Bočarovs. — Vēl labāk. Neko neuzzinās. Tātad esam norunājuši? Vai ne?

— Tā ir nopietna lieta, Bočarov, — atbildēja Suchovs. — Kā es varu apsolīt? Ja izdosies, — izdosies, bet, ja neizdosies, — neņem ļaunā.

— Vajag izdoties. Vienmēr vajag par sevi padomāt. Es tev teikšu tā: ne tev partizaņos īstā vieta, ne man pie vāciešiem.

— Tā jau nu būtu. Nu, redzēsim... Jabēg, citādi vel tavi vācieši nožmiegs, — teica Suchovs.

— Kas tas ievainotais? — jautāja Bočarovs. — Vai tikai nav Boļšakovs?

— Es, — lēnām, briesmīgā balsī atbildēja Boļšakovs. — Nelieši, jūs ... Dzirdēju, ko jūs norunājāt, — un viņš reizes piecas vai sešas izšāva ar «valtcru».

Bočarovs metās pie zemes, nobēra ar automātu. Kāds — droši vien Suchovs — paskrēja Pāvelam garām.

Tad arī viņš četrrāpus, līšus, bet pēc tam, izslējies visā augumā, joza uz graviņu, šķērsoja to un, apiedams sādžu no mugurpuses, nokļuva pie savējiem.

Suchovs bija jau tur. Viņš ziņoja Korosteļevam, kad pienāca Pāvels, un varen izbijās, ieraudzījis to.

— Dzīvs, Pāvel? ... Manu zelta gabaliņ ... Nu, es esmu priecīgs, tik priecīgs ... ka vismaz tu dzīvs.

Korosteļevs sēdēja uz zemes apbēruma pie malējās mājas un klusēdams skatījās uz viņiem. Pēc tam teica:

— Kur pametāt Boļšakovu?

— Aleksandr Ivanovič, kā gan lai nepamet, ja nokļuvām zem automata...

— Kur pametāt, es prasu? ...

— Tad velns viņu zina, kur tā vieta. Ir taču tumsa. Kaut kādā sakņu dārzā. Vai tu neiegaumēji, Pāvel?

Korosteļevs paraudzījās uz ielas pusi: kauja bija aizsniegusies līdz tās vidum, vācieši, pamezdami ratus, kājām gāja prom no ceļa.

— Saki Sitņikovam, ka esmu aizgājis pēc Boļšakova, — Koro-steļevs teica savam sakarniekam Grišam Kuročkinam. Un piecēlies sakārtoja patronsomu. — Ved, Suchov!

Divi partizaņi — viņi vienmēr atradās pie Korosteļeva — klusēdami uzkāra plecos automātus un arī gāja līdzi. Pāvels palika. Griša teica:

— Tagad mēs jūs, neliešus, sodīsim. Ka gan varējāt pamest Boļšakovu? Un Aleksandru Ivanoviču atrāvāt no viņa pienākumiem. Nu, esat gan jūs suņi.

— Mēs nepametām. Nevarējām atgūt.

— Protams, ar kailām rokām neatgūsi, — teica Griša.

Pavels tvēra pie krūtīm, — šautene bija palikusi kāpostos.

— Tu labāk klusē, nav tava darīšana, — viņš teica Grišam. — Ej, kur tev lika.

— Es labāk te pagaidīšu Aleksandru Ivanoviču, — teica Griša. — Flangs nav nosegts, bet tev uzticēties nedrīkst. Aizej pie Sitņikova un pastāsti, ko dzirdēji.

Pavels tūliņ kļuva priecīgāks — glābts! Aizskrēja pie Sitņikova un, pastāstījis, kas bija teikts, piemetināja:

— Flangs nav nosegts, baidos par Aleksandru Ivanoviču.

Sitņikovs nogrozīja galvu.

— Kādi nelieši gan Boļšakovu tur ievainotu atstājuši? Tagad vajadzēs Aleksandru Ivanoviču glābt, ka nenotiek kāda nelaime.

Un viss sāka iet kā pa elli. Vajadzēja atiet no ielas un nogriezties uz sakņu dārziem.

Vācieši, kas jau gandrīz bija atstājuši sādžu, atgriezās tajā un, slēpdamies aiz mājām, atklāja uz sakņu dārziem tādu uguni, ka visapkārt kļuva gaišāks, un partizaņi gulēja nepārtraukti uzliesmojošo raķešu, ugunsgrēku un sarkani spīguļojošo ložu atblāzmā. Pāvelam bija palikuši atmiņā tikai atsevišķi momenti no šīm šausmām. Viņš atcerējās, ka neprātīgas bailes viņā mainījās ar drosmes uzplūdumiem, te viņš mežonīgā ātrumā kaut kur skrēja ar Sitņikova rīkojumiem, te pienesa patronas, te nesa projām un pārsēja ievainotos, te, piespiedies pie kādas zedeņu sētas, drebēja un kauca kā suns.

Tuvojās jau rīts, kad ieraudzīja, ka vācieši sādžā kaut ko aizdedzina. Ukrainis Skovorodčenko, kas bija no sarkanarmiešiem, aizlīda uzzināt, kas par lietu.

— Boļšakovu liek ugunī! — viņš atgriezies kliedza. — No . a kūma sila, bakstīja ievainojumus ar dunkli, visu laiku prasīja, lai atklāj mūsu bāzi, — viņš klusē. Bet tagad piesēja pie šķūņa, aplika apkārt sienu — grib dedzināt.

— Neļaušu Boļšakovu dedzināt, — teica Korosteļevs. — Ne, es viņiem to neļaušu.

Un Korosteļevs devās tieši degošā šķūņa virzienā. Ne no kā nebīdamies, aiz viņa skrēja partizaņi. Uzdrāzdamies vāciešiem, atvēzējušies sita tos ar laidēm, dūra ar durkļiem, ķēra aiz kājām un gāza zemē. Ložmetēji apklusa. Sākās tuvcīņa, un viss sajuka.

Savējie ar savējiem sasaucās pēc vārdiem.

— Sitņikov?

— Es.

— Korobeiņik?

Šeit.

— Tu, Sjoma?

— Es, Nikolaša.

Kādi divdesmit vācieši valstījās ap šķūni uz ugunsgrēka ap spīdētās zemes. Boļšakovu jau varēja gandrīz ar roku sasniegt, bet te pēkšņi vācieši pazuda un sāka uz mūsējiem bērt ar mīnmetēju. Korosteļevs pavēcināja ar roku un pakrita.

Un tas bija pēdējais, ko Pāvels labi atcerējās. Bet pēc tam viņš stāvēja pie pussadegušā Boļšakova ķermeņa un raudāja un drebēja.

Pieskrēja Suchovs.

— Bēgsim, Paņka! Aleksandru Ivanoviču nogalināja. Vai redzēji?

— Uz kurieni?

— Kā — uz kurieni? Vispār nogalināja.

— Uz kurieni lai bēg?

— Uz mežu, pa vienam. Pie tava tēva — .parīt.

Un viņi sāka skriet, vairīdamies no šāviņiem, un nekādi nevarēja atšķirties viens no otra. Naktī nodaļas paliekas vēlreiz satikās kaut kur ceļā uz mežsarga māju, un tur viņi par komandieri pagaidām izvēlēja Arkādiju Siuchovu.

Pūce iekliedzās trīs reizes.

Klajumā no meža izjāja grupa jātnieku.

— Re, kā guj, pat sargposteņa nav, — liekuļoti norūpējies, teica Suchovs. — Bet Paņku taču aizsūtījām paziņot...

— Bet kā tad tevi, Suchov, ar muziķu, vai, vajadzēs saņemt? — teica mežsargs.

jātnieki ātri piejāja viņam klāt.

— Aha, Pēteris Semjonovičs! Sveiks! — Suchovs noleca no zirga un, šūpodamies uz notirpušajām kājām, sāka siet zirgu pie zedeņu žoga. — Nu kā, vai esi saposies?

— Uz kurieni tad?

— Vai Paņka tev neko nepastāstīja?

— Kaut kādas muļķības jau runāja. It kā jūs, puiši, bēgt esot sataisījušies. Bet es nenoticēju.

— Bēgt? Redz, kāds suns! — iesmējās Suchovs. — To sauc par pārvietošanos. Par mūsu nelaimi dzirdēji? Nelaime, tīrā nelaime. Līdz šim laikam vēl nevaru novaldīt asaras, kad atceros Aleksandru Ivanoviču. Bez viņa mēs esam bāreņi. Visam beigas.

— Bet Sitņikovs? — mežsargs jautāja, it kā nekā nezinādams.

— Pagalam arī Sitņikovs. Ko gan tas Paņka, dieva vārds... Es taču viņam liku ievadīt tevi lielas kursā...

— Vai daudzi palikuši dzīvi?

— Cilvēku desmit. Nu, parunāsim vēlāk, teju dzerot, Peter Semjonovič.

— Ko tad jūs, puiši, mēra apsēsti esat, vai? — mierīgi ielūkodamies parlizaņiem sejās, jautāja mežsargs. — No kurienes zirgi? Kas deva?

— Zirgus paņēmām kādā ciemā — pirms rītausmas. Ieiesim siltumā, parunāsim tur.

— Stāvi, kamēr stāvu es, — teica mežsargs. — Par ko gan tevi ar tēju lai dzirdina? Vai tu esi partizanis vai ne?

— Jā, es tev aizmirsu pateikt, vakar puiši mani par komandieri izvēlēja. — Suchovs uzlika roku uz mežsarga pleca, bet tas to nopurināja. — Nav vairs ko strīdēties. Lēmums pieņemts, atsaukt to nevar.

— Pamatīgi karojat. Par tādu karu jūs vajadzētu nostādīt pie sienas, un var būt, ka nostādīs arī vēl, pagaidi vien.

—- Mēs, Pēter Semjonovič, neesam vainīgi, — teica kāds no partizaņiem. — Kas attiecas uz atkāpšanos, — to mēs notikušās nelaimes dēļ nolēmām. Bez komandiera — bojā eja. Bet kur lai jaunu ņem?

— Klusē! Vai tad visa nodaļa gribat iet pec komandiera?

К.urna jums nav! Vajag sastādīt ziņojumu un aizsūtīt vienu, komandieri atsūtīs... V

— Paklausies taču, ko es saku, Pēter Semjonovič, — vairākas reizes gribēja iesākt Suchovs, bet mežsargs viņam nepievērsa ne mazako uzmanību. — Paklausies, Peter Setnjonič ... Mēs esam desmit cilvēku, kas gan tā par nodaļu?

- Klusē! Arī viena galva ir nodaļa, ja smadzenes veselas. Kāpēc tad desmit? Aiz septītās distances jums četri viegli ievainoti, Volčevā, pie kolchozniekiem, esmu dzirdējis, slēpjoties div-padsmit karavīru, kas atpalikuši, nošķīrušies no savas daļas, lūdz, lai mēs uzņemot pie sevis. Cižovā ir ļaudis, Zatonovka, Jamkos. Dosim signālu — sanāks no visām pusēm. Vajag apbraukāt sādžas — tur taču zinaja, ka mēs neuzņemam, — un teikt, ka tagad pieņemam.

— Pēc tam kad Aleksandrs Ivanovičs kritis, ne visai gribēs nākt, — teica Suchovs.

— Nav tiesa, nāks. Viņa deļ nāks.

— Tev tomēr taisnība, — lai tikai tiktu vaļā no stūrgalvīgā mežsarga, teica Suchovs. — Ies atriebt, protams.

— Atriebties rokas gurst, kad vēders aiz bada gurkst, — drūmi pajokoja kāds partizanis, kura seju tumsā bija grūti saskatīt.

Atskanēja smiekli.

— Arī tas ir pareizi, — mežsargs uztvēra, it kā nebūtu sapratis zobgalību. — Sādžās tagad skan vaidi, cilvēki uzpampst no bada. Ja kādam vēl ir maize, tad tie esam mes. Lai nāk pie mums jebkurš un iet kopā ar mums — paēdināsim ... Bet_ tu, lai jods tevi rāvis, — kaut arī es nepazīstu tevi, tomēr tūdaļ ausis noraušu, — esi atradis īsto laiku jokoties par svētu lietu. Kur ir jusu dzimtene, nejēgas? — Pēteris Semjonovičs atvilka elpu, norausa ar delnu sviedrus no sejas.

Suchovs izmantoja klusuma brīdi.

— Nu ko, priekšlikums neko teikt — sūtīsim pāri frontei nevis visus, bet vienu. Es, piemēram, trijās dienās to paveiktu. Kā jūs, puiši, skatāties uz to?

— Nu ko, ej vien, uzzināt vajag. Ja arī ne visiem, tad kādam tomēr noteikti jāiet... — atskanēja balsis.

— Ievākšu informāciju un atgriezīšos, ieguvis pilnīgu priekšstatu par notikumiem. Jo citādi, Pēter Semjonovič, nav īstas skaidrības. Vācietis izlaidis baumas — Maskava, sak, ieņemta, boļševiki, kā dzird, atkāpušies līdz Volgai, visas armijas sakautas.

— Un tu tam tici?

— Ticēt neticu, tomēr, kā saka, noskaidrot vajag. Varbūt tur ir sava daļa taisnības, kas to lai zina. Citādi iznāks, ka mēs vieni paši cīnīsimies ... Nu kā tad paliek, jums nav iebildumu pret visu pārējo domām?

— Jāj, — mežsargs teica. — Jāj un četrās dienās visu noskaidro, un atved sev līdzi komandieri!

— Labs ir! — nekautrīgi teica Suchovs, runādams taja aplamajā krievu valodā, kuru lieto daži mūsu pilsētu pusinteli-genti, nez kāpēc domādami, ka runā vismodernākajā padomju valodā.

— Bet jūs, puiši, kādu pus dienu atpūtieties un jājiet pa sādžām pēc ļaudīm, — teica partizanis ^Jevskis. — Visus, kam dvēsele dzīva un bagata, aiciniet pie mums. Vīrus, sievas, bērnus, nomaldījušos karavīrus... Varbūt kāds gūsteknis izbēdzis no vāciešiem un slēpjas patlaban pie kareivju sievām, — ņemiet arī to. Bet galvenais — kuriem nodarīts pāri, tos mums vajag. Kura acu priekšā izlietas piederīgo asinis, tas vis nekaros ta kā jus. Tam roka kā spīles, dūre kā veseris.

Partizaņi sāka smieties.

— Vai tagad dosi ēst? — jautāja Plcskavas kurpnieks Fe-dorčenkovs, maza auguma cilvēks līkām kājām. — Pilnīgi mūs uzveici, vecais. Bet, līdzko būsi paēdinājis, es ar tevi gribu parunāt zem četrām acīm.

— Ejiet istabā, sasildieties! — mežsargs teica.

Suchovs ari devās visiem līdzi, taču saimnieks viņu apturēja.

— Tev ceļš zināms, ej!

— Es tikai Paņku gribu pamodināt. Kāda velna pēc, dieva vārds...

Mežsargs, pagriezis Suchovu aiz pleca atpakaļ, teica:

— Netērē laiku, ej! Aiz muļķības svešu zirgu vien nepaņem. Ej, ej! Pie vakara būsi tur. — Un, iegājis priekšnamā, no iekšpuses aizcirta durvis, pēc tam paskatījās caur «aci».

Suchovs izņēma no linaudekla maisiņa, kas karājās pie segliem, trīs olas, gabalu maizes, iebāza visu to azotē un, skaļi nošņaucis degunu, devas iekšā mežā.

Mežsargs iegāja istaba.

'Padzersim tēju un tad pārvietosimies, — viņš teica. — Lai l’.i jūsu pēdām viesi nenāktu.

Tajā pašā dienā, kad mežsarga mājā notika strīds, X pilsētā, rajona tautas izglītības nodaļas vadītāja Ņikitas Vasi|jeviča Kori itejeva dzīvoklī sapulcējās pagrīdnieki, kvartālu brigāžu delegāti. Sapulci vadīja pilsētas komitejas sekretārs Medņikovs. Tā bija sasaukta, lai apspriestu nodaļas darbības rezultātus pēdējo divu nedeļu laikā. Vardu deva Korotejevam:

— Pēdējās četrpadsmit dienās pilsētas partizāņu kustība, biedri, daudz ko pārdzīvojusi. Partizāņu skaits samazinājies — terors, bailes, bads, denunciācijās, taču kvalitativi kustība izaugusi un kļuvusi spēcīgāka un, kas ir vissvarīgākais, uzkrājusi jaunu pieredzi.

Atcerēsimies, kā mēs darbojāmies septembrī. Uzspridzinājām munīcijas noliktavu, reizes piecpadsmit sabojājām sakaru līnijas, aizdedzinājām komandantūru un, atsevišķi darbojoties, nogalinājām desmit vāciešus. Viss. Kādus zaudējumus mēs cietām? No iedzīvotājiem nošauti simt cilvēki, bet no mūsējiem gājuši bojā vismaz divdesmit pieci.

Pēc tam vācieši pastiprināja modrību, desmitkāršoja teroru, iedzīvotāju aktivitāte mazinājās, mums draudēja pilnīga .atrautība no pilsētas, no tautas.

Kādas ir septembra taktikas kļūdas?

Septembra taktikas kļūdas ir šādas:

a) mēs darbojamies atrauti no masām, — tas pirmkārt;

b) mēs tiecāmies vienīgi pēc lieliem, troksni radošiem darbiem, bet mazos darbus atstājām novārtā, — tā ir otra kļūda;

c) mēs darbojāmies pēc šablona, cīnījāmies, kā vispār to dara partizaņi, lielās grupās, aizmirsdami, ka pilsētā jācīnās pa vienam, ka pilsētās kauju lauks nav tikai laukumi un ielas, bet galvenam kārtām atsevišķas mājas.

Ņemot to vērā, mēs ātri pārkārtojāmies, — un ar ko tad varam palepoties oktobra pirmo divu nedēļu laikā?

Ar septiņpadsmit aizdedzinātām mājām, kurās ugunsgrēks izcēlies nezināmu iemeslu dēļ. Ar četrdesmit izjauktām krāsnīm mājās, kas bija izraudzītas vāciešiem par apmešanās vietu. Vairāk nekā trīssimt izsistiem logiem mājās, kurās jau dzīvoja vācieši. Komandantūras lopu kūtī aplipinātas ar mutes un nagu sērgu visas govis un teļi. Piecas vai sešas reizes nogāzti telefona stabi pie dzelzceļa stacijas. Viena vilciena katastrofa. Trīs kravas mašīnu sadursmes uz lielā ceļa. Un visu šo pasākumu kopīgais rezultāts — vāciešu nekaunība mazinājusies, naktīs tie baidās iziet pa vienam, viņu kareivji tiecas tikt projām no mūsu pilsētiņas.

Mums ir viena tāda aktīviste no trešās brigades, viņas numurs deviņpadsmit. Viņa izkurināja vāciešiem, kas pie tās bija apmetušies, pirti un pirms laika aizšāva krāsns aizbīdni. Viens noslāpa, piecus aizveda uz medpunktu. Cita, no vienpadsmitās brigades, piespiedu kārtā strādāja viņu garnizona veļas mazgātavā un sadedzināja tur tik veikli divi simti veļas komplektu, ka nekā neuzodīsi. Nesen parādījusies arī tāda večiņa: divas nedēļas dzirdīja vāciešus ar nepilnīgi uzvārītu ūdeni, kamēr tie kuņģa darbības traucējumu dēļ tikko vairs kājas varēja pavilkt.

Delegāti paklusu iesmējās.

— Taisnība, ka jāsmejas. Taču, sakiet, ko gribat, arī tas ir darbs.

Bez tam mums ir vēl kāds puisis. Viņi to pieņēma par ūdens vedēju autoparkam. Puisis ved ūdeni no saules līdz saulei, pūlas tā, ka visiem brīnums, bet viņiem mašīna pēc mašīnas iziet no ierindas. Sie nevar saprast. Bet ko viņš izdarīja?

Vācieši pa nakti sāk izlaist no radiatoriem*ūdeni, bet viņš, savu strādādams, paklusām aizgriež krāniņus. No rīta, skaties, desmit, piecpadsmit mašīnām aizsaluši radiatori, mašīnas izgājušas no ierindas.

Kur tad meklējami panākumu cēloņi? Mēs esam iesaistījuši savā darbā parastos, ierindas ļaudis — tas ir mūsu panākums.

Cīņa ar okupantiem pilsētā — jauns cīņas veids. Nākas mācīties pašā darba gaitā. Pašā cīņas procesā jāatrod gan jauni ieroci, gan jaunas metodes.

Mēs, lūk, visi par sevi sakām: mēs — partizaņi. Manuprāt, tas nav pareizi. Vai mums, pie velna, ir kāds sīks karš? Mums ir jauna veida, vēl nebijis karš, kurā milzīgu armiju darbība saistīta ar visas tautas cīņu. Mēs esam siets, kuram cauri uz priekšu un atpakaļ iet vācieši. Kamēr mūsu armijas spiestas atkāpties, mes dezorganizējam vācu aizmuguri un bendējam vāciešu nervus, bet, kad mūsējie sāks spiest vāciešus atpakaļ, — tad jau vairs nebūs runa par dezorganizaciju. Tad mums vaja-i|/< s tos tvert un sist, dedzināt, žņaugt, kavēt to atkāpšanos un ■l.ibšanos.

Mēs esam siets, kuram cauri iet vācieši. Jo sīkāks siets, i.> labāk. No tā arī izriet taktika: piecdesmit mūsu mazo darbu и svarīgāki par vienu lielo. Nevis ar kaujām mēs uzvarēsim, bet .и karu visā ikdienas dzīvē, lai pat gaiss vāciešiem kļūtu necie-,ains, lai viņi baidītos ēst un dzert, baidītos no nakts un dienas, baidītos no meness un saules, no skaļa kliedziena un čuksta.

Pēdējā nedēļā mēs ļoti daudz sasniedzām ar vārda spēku, lus redzējāt, uz māju sienām parādījušies ar ogli rakstīti uzraksti vācu valodā? Mēs uzrakstījām:

«Visu marodieru un slepkavu vārdi mums ir zināmi. Lai kur viņi ari slēptos, mēs tos atradīsim.»

Un uzskaitījums: «Kapteinis Vegeners — slepkava. Leitnants Stārks — slepkava uti zaglis.»

Mums ienākušas ziņas, ka šie uzraksti uz vāciešiem atstājuši nomācošu iespaidu.

Vajag vairāk runāt ar tautu. Uzmundrināt to, iekvēlināt, iedvest tajā ticību uzvarai un atmaskot tautas priekša visus neliešus, kas pārdod dzimteni.

Jau rit uz visām sienām būs uzrakstīts:

«Ārpus likuma pasludināto saraksts. Katrs drīkst nonāvēt neliešus īgnaševu, Surkinu, Vasiļkeviču, Trochinu, kuri pārdevušies vāciešiem.»

Ko mes gribētu organizēt turpmāk? Mīnu karu. Pats par sevi saprotams, ka tam vajadzīgas mīnas. Sakarā ar to rodas uzdevums izlūkiem — noskaidrot, vai pilsētā ir vajadzīgās mīnas, kur tās ir un kā tās iegūt.

Otrkārt, sameklēt un nodibināt sakarus ar visiem ķīmiķiem, kas atrodas pilsētā, protams, iepriekš tos pārbaudot. Man šķiet, kaut ko mēs varētu arī paši .pagatavot, atceroties cara laika pagrīdes pieredzi. Tas tagad ir vissvarīgākais un steidzamākais uzdevums, kuru mēs jums izvirzām.

Kas attiecas uz mūsu štābu, tad mēs veiksim virkni pasākumu, lai apvienotu vai, kā pie mums dažkārt saka, sasaistītu savu darbību ar partizaņiem mežos, it īpaši ar mūsu rajona komitejas sekretāru Aleksandru Ivanoviču Korosteļevu. Es domāju, ka viņš mums aizdos ari mīnas, un vispār varbūt izdosies sagatavot kombinētu uzbrukumu vāciešiem no ārpuses, no meža, uz pilsētu, un no iekšienes, pašā pilsētā.

— Ek, tas gan būtu pamatīgi! — nenoturējās sapulces priekšsēdētājs. — Nogāzt uzreiz kādu simtu. Citādi pa vienam kaut kā nav tas, nav tāda iespaida.

Pēc Korotejeva runas sāka izteikties delegāti.

— Manā kvartālā ir viņu lauka pasts, — teica viens. — Mēs tad nu jau nez kuro reizi tos pasta maisus, kas adresēti uz aizmuguri, nosūtām uz fronti, bet tos, kuri uz fronti, — sūtām atpakaļ uz aizmuguri. Viņiem radies tāds sajukums, ka nedēļas laikā nevar tikt galā, bet pasta sūtījumu no abām pusēm sakrājies tonnas četras, viss pagalms piegāzts.

— Sadedzināt tos, sadedzināt!

— Mēs arī ta domājam. 'Droši vien jau rīt sadedzināsim.

Otrs delegāts teica:

— Mums viens skolnieks mazliet prot lasīt vāciski, viņš tad nu savāca piecus vai sešus dēlīšus ar uzrakstu: «Mīnēts.» Atcerieties, viņi, kad ieņēma pilsētu, izlika tādus visapkārt. Viņš savāca tos un iesprauda zeme pie izejas no pilsētas. Goda vārds, taisni vai jāsmejas bija! Sabrauca ap piecdesmit mašīnu. Šoferi māj ar rokām, izsauc sapierus. Tie paskatījās kartē, izložņāja kā muļķi visas ceļmalas, kādu pus dienu līda, kamēr attapās, ka apmānīti.

— Varens puisis tas tavs skolnieks. Tu viņam to pasaki staba vārdā. Kam vēl kas sakāms?

Delegāti īsumā izteicās un sāka pa vienam izklīst.

■Palika Korotejevs un Medņikovs.

— Kad tu dosies ceļā? — jautāja Medņikovs.

— Tūlīt.

Korotejevs izvilka no krāsns sainīti, izņēma no ta netīru vācu šineli, veļu, apavus.

— Es baidos par tevi, IsGkita Vasiļjcvič, bet iet vajag, neko nevar darīt.

— Es tēlošu čechu, tas man padodas, — teica Korotejevs. — Sak, bēgu no krievu gūsta. Un tas arī viss. Es nevis no vāciešiem, man tev jāsaka, baidos, bet bīstos, ka neatradīšu mūsu partizaņus. No Aleksandra Ivanoviča jau trīs dienas nav nekādu ziņu. Nekad tā nav bijis.

— Blēņas. Ja kas būtu noticis, mēs par to būtu dzirdējuši. Viņi tad izskandinātu pa visu pilsētu, ja Korosteļcvs būtu kritis viņu nagos. Blēņas.

Korotejevs pārģērbās par vācu kareivi.

Bet tagad nospēlē, ka tas tev padodas, — Medņikovs pa-lndza, taču Korotejevs izvairīgi atmeta ar roku.

Nelūdz! Baidos no neveiksmes. Es, bral, esmu māņticīgs. Atļauj, es tevi noskūpstīšu, — kas zina, vai vēl redzēsimies.

Viņš piegāja sīkiem pilnīga un padzīvojuša cilvēka soļiem pie Medņikova un, skaļi šmaukstinādams, noskūpstīja to.

— Soli neaizmirsti. Soli! — tas teica caur skūpstiem.

— Jā, jā. Pareizi. Paldies, ka aizrādīji.

Un gurdenā, taču plata solī, švīkādams nošķiebtos zābaku papēžus, it kā pārvarot slimīgu nogurumu, Korotejevs neatskatīdamies izgāja no istabas, pavisam vairs nelīdzinādamies tam Korotejevam, kurš tikko kā skūpstīja Medņikovu.

3

...Baismīgi ir līmeņa apkaimes meži.

Pat tas, kurš tajos dzimis, nezina visus šīs mežonīgās valstības noslēpumus, visus dziļumus, visus līkumus.

Gadsimtiem ilgi te atrodas šie meži, un neviens nezina, neviens nav dzirdējis, kas tajos slēpjas, kas noticis to sen aizaugušajās takās, kādu ļaužu mirstīgās paliekas glabā to neskaitāmie kurgani. Pat senajās dziesmās nav izpausts meža noslēpums.

Ne nodedzināt to var — daudz ūdens; ne nocirst— pietrūkst spēka.

Un stāv mežu masivs, izplēties no Seligera līdz līmenim ka ala ar daudzām ejām, kā okeāns ar zemūdens straumēm, stāv un karo, sirmgalvis.

Viss tajā liecina par karu. Un nav nekā cita, kas pret svešiniekiem būtu vēl briesmīgāks par šo mežu. Mirstošā balsi var dzirdēt tikai vistuvākā apkārtne. Lode netrāpa tālāk par simt metriem: koki to sagaida gan ar zaru, gan stumbru un aiztur, apslāpē.

Tanks neizlauzīsies cauri staignajam biezoknim, zirgs pazudīs tajā...

Briesmīgs ir meža cietoksnis.

Tajā neparastajā karā, kuru mēs patlaban izcīnām, mežiem ir un visu laiku būs ārkārtīga, pirmšķirīga nozīme. Mežs — tautas cietoksnis. Nav tādas technikas, kas spētu salauzt krievu meža sīkstumu. Tā svētajos biezokņos vācietim neatrast nekā cita ka tikai nāvi. Sai zaļajai jūrai ir savas vētras, rifi, sēkļi nn dzelmes. Nāve tam, kas no tiem baidās. Glābiņš tam, kas ar tiem ir pazīstams.

Mežs bija tukšs, izmiris. Nekas neatdzīvināja tā nospiedošo klusumu. Cirvja skaņa tagad liktos ka baisms brīnums.

Večuks ar mugursomu, kuru Korotejevs otrajā dienā sastapa ceļā, ātri nozuda no takas. Korotejevs viņu panāca.

— Kurp iedams, tēv?

Večuks drebēdams nokrita pie kājām.

— Nepazudini, vācieša kungs! Pēc maizītes gāju. Bet nekur nekā nav, tukšs.

Un nekādi nevarēja vai negribēja noticēt, ka viņa priekšā krievs.

Skatījās kaut kur sāņus, runāja nesakarīgi un, tikko Korotejevs viņu palaida vaļā, ātri paslēpās tālāk no takas.

Mežā smaržoja pēc dūmiem. Sādžas bija nodedzinātas. Sniegs to tuvumā melns. Melnajā sniegā rakņājās melni kraukļi, knābāja cilvēku gaļas gabalus.

Taka vijās, — bet kurp? Sādža, kas atradās priekšā, bija izdegusi, taka neveda ne uz kurieni.

Zem kuplas egles stāvēja šujmašīna. Kam tā pieder? Kura cilvēka spēku zaudējušās rokas to nometušas?... Uz meža tiltiņa margām gulēja slapja lelle. Kura bērna nosalušās rociņas to šeit nolikušas, atdodot rotaļlietu nejaušam ceļiniekam?

Pie ceļa sarga mājiņas sienas karājās plakats par kārtējo aiz ņēmuma laimestu izlozi. Tas viss tagad notiek kaut kur tur, Krievijā. Bet cik dienas līdz turienei jāiet? Cik cīņu jāizcīna līdz tai?

Netīrs, izbadējies suns pie nodegušas mājas pavadīja ceļinieku, izbrīnā riedams.

Pēc tam Korotejevs satika divas sievietes. Viņas gāja uz Valdaju. Nezināja, vai mūsējie ir tur.

— Saka, Maskavu, riebeklis, sagrābis? — viena vaicāja.

—• Vienalga, iesim kaut vai līdz pašai Volgai, — teica otra., — Esmu te kļuvusi mežonīga, gribas kost kā zvēram.

. .. Korotejevs laimīgi aizgāja līdz pirmajai sādžai un, uzzinājis, ka šodien vāciešu tuvumā nav bijis, devās uz VAGP bērnu sanatoriju pie skolotāja Polzikova, kuram viņu vajadzēja aizvest uz partizāņu bāzi.

Soda vienības stabs atradās bērnu sanatorijas ēkā dziļi parkā. Līs bija ierīkots jau Katrinas laika.

Ar riteņiem pa pusei izjauktajās puķu dobēs vēl ziedēja «zelta lodes» un vīta malvas, kuras jau bija ķērušas agrās salnas.

Netīrajās alejās skumji rēgojās no finiera veidoti stārķi un upoļu zirgi, vingrošanas rīki un mazas mājiņas ar mazām koka mebelēm. Vēl bija saglabājusies neapēstam pīrāgam līdzīga milšu kaudze ar bērnu lāpstiņu nospiedumiem, un sanatorijas i kas tuvumā pie kārtīm bija daudz strazdu būru. Koka plāksnītes ar bērnu vārdiem un uzvārdiem, kas bijušas piestiprinātas >pie strazdu būriem, mētājās stiprajā vēja, sizdamās pret kārtīm.

Pirmajā stāvā, kur kādreiz bijusi gaišām eļļas krāsām izkrāsota ēdamistaba ar lieliem lētiem panno, uz kuriem uzgleznoti sārtvaidži mazuļi, kas ēd zupas un putras, sarkanajā stūrītī un skolotāju istabā, kur viss vel saglabājies, ieskaitot pat globusu ar izdauzītu caurumu lajā vietā, kur vajadzēja atrasties Āfrikai, — tagad bija novietojusies soda vienības komanda.

Turpretim virsnieki — kapteinis Pauls Vegeners un jaunākais leitnants Richards Starks — bija iekārtojušies augšā, mazajā stūra istabiņā, pa kuras logiem varēja redzēt dīķi un ciemu aiz tā.

Kareivji gulēja bērnu gultiņās — uz trim gultiņām katrs, nolauzuši to augstās margas un piebīdījuši gultiņas citu pie citas.

Virsnieku istabā atradās divi zemi bērnu galdiņi, kas aizvietoja krēslus, uz steķiem uzlikts gludināmais dēlis, kas aizstāja galdu, bez tam mazgājamais trauks un divas gultas. No virsnieku istabas pavērās skats uz dīķi, sādžu un pakalnu aiz tās, uz kura pacēlās baznīca, kas bija celta Ivana Bargā laikā.

Kapteinis pavēlēja katru dienu zvanīt baznīcā pēc visiem likumiem, un, tā kā krievi paši negribēja zvanīt, dežurējošais kareivis ik rītus un ik vakarus rāpās zvana torni un divas trīs minūtes kūtri šūpoja zvana virvi. Dienā nezvanīja, jo tas traucēja strādāt. Taču rītos un vakaros, apsēdies pie loga, kapteinis Vegeners svētlaimīgi baudīja to īpatnējo mājīgumu, kas piemita šim mežainajam apvidum, kurš bija svešs, baisms un tomēr nezin kādēļ pievilcīgs.

Ja varētu izraudzīties sev īpašumu, viņš to droši vien palugtu kaut kur tuvāk dienvidiem. Taču galu galā arī šeit viņš sevi varēja iedomāties laimīgu — ja vien nebūtu kara.

Ziemas vēl nebija, un rudens bija pārvērtis ceļus lipīga melnā

/

mīklā. Saulainā laikā vēl nekas, bet, kad apmācies, varēja vai prātu zaudēt. Galvenām kārtām nakšu dēļ. Naktis bija šausmīgi melnas. «Partizāņu naktis», kā visi tās sauca. Bet, kad vajadzēja parādīties mēnesim, lija lietus vai arī sēdās lejup tāda migla, ka tik un tā bija tumšs.

Un šī bija tada nakts, kad pat savu degungalu nevarēja saredzēt. Gaiss nemierīgi viļņoja no vēja brāzieniem, mežs krakšķēja, it kā visi koki tajā soļotu katrs uz savu pusi, šūpodami zarus, lai nepakluptu.

Kapteinis Pauls Vegcners devās atpakaļ uz štābu no sādžas, kas atradās aiz dīķa. Līdz parkam viņu pavadīja ar vējlukturi, bet pa aleju viņš tumsa devās tālāk viens pats. Viņš gāja no koka uz koku, ieklausīdamies, atskatīdamies. No visām pusēm kāds nāca uz viņu, kāds ik pa brīdim uzkliedza viņam no visām maļam. Vairākas reizes kapteinim pārskrēja trīsas pār muguru, kā zirgam no dundura kodiena. «Nolādēta nakts.» Taču māja, par laimi, bija sasniegta.

Kapteinis Pauls Vegeners taustīdamies uzkāpa uz terases un ilgi meklēja ieejas durvis. No istabas atskanēia kareivju balsis. Viņš pieklauvēja pie sienas. Tie nedzirdēja. Kapteinis klauvēja skaļi, bet šajā brīdī kareivji sāka sist plaukstas un atkal nesadzirdēja klauvējienu. Tad Vegeners ar mauzera koka maksti uzsita pa sienu.

«Kaut logs pagadītos pa rokai, lai varētu izsist rūti un uzkliegt viņiem,» viņš nodomāja.

Un tieši pa to viņš trāpīja ar mauzera koka maksti. Atskanēja stiklu šķindoņa. Istabā krizdami sāka rībēt krēsli, bija dzirdams, kā noklaudzēja aizslēgi, un nolādētās durvis atsprāga līdz galam vaļā. Vairaki kareivji ar feldfēbeli priekšgalā tikko nenogāza kapteini no kājām.

— Atpakaļ! — viņš teica, miegdams acis no gaismas, un ar izstieptu roku sadzina tos atpakaļ istabā. — Feldfebel! Kādēļ nav dieninieka pie ieejas? Kādēļ šeit tāds troksnis ka dzertuvē?

Netīrajā apakšveļā tērptie kareivji sastinga miera stājā.

— Gulēt ar visām drēbēm! Mēs esam karā. Ievērot klusumu un nostādīt ārpusē dežurantu!

Viņš kāpa augšā, vēl drebēdams no nakts tumsas, kas arī tagad stāvēja viņa acu priekšā.

Istaba bija aizslēgta.

— Kas tas, pie velna? Richard!

Leitnants bija istabā, taču tūliņ neatvēra.

Es tevi iztraucēju, Richard? — kapteinis pikti vaicāja.

— Nē jau. Kā gan tu mani varētu iztraucēt, kaptein? Es v ienkārši biju nogrimis mantu kārtošanā, — un leitnants pamāja uz galda pusi, uz kura bija izklāti iesaiņošanai sagatavoti bērnu mētelīši, uzvalciņi un zābaciņi.

- No kurienes tev tie radušies?

— Veselu dienu ilga izlūkošana visapkārt — panākumu ķīla, kaptein. Es nokāpu pagrabā — tu klausies? — un redzu: mušu sargs, tas garais krievs, slēpj tur trīs bērnus. Mēs abi te sēžam un ne velna nezinām, bet lejā — vesels bars.

— Jā, bezjēdzība, — vienaldzīgi teica Vegeners. — Vai tu tur ievedi kārtību?

— Viss, kā pienākas, kaptein. Rit es pats atradīšu citu sargu.

— Lieliski. Vajadzētu iedzert, Richard.

— Vai nakts tumša, kaptein?

— Kaut velns būtu parāvis! Karājas virs galvas kā palēninātas darbības lādiņš, karājas — un tu nezini, kad viņš nokritīs uz tavas nelaimīgas galvas: tūliņ, rīt vai varbūt nekad.

— Psichopatija ir lipīga, kaptein. Es arī sāku baidīties no nakts, — teica Štarks, tupēdams uz ceļgaliem un turēdams zobos auklas galu, ar kuru viņš sēja ciet saini.

— Novāc ātrāk visus šos krāmus, Richard, un tad iedzersim, kārtīgi paēdīsim un kārtīgi iedzersim. Kā, vai tad mēs bez sarga esam palikuši?

— Izrādās, ka viņš bijis skolotājs, — sacīja leitnants, ātri sasiedams otru saini. — Man ir aizdomas, ka viņam, iestājoties darbā par sargu, bijuši īpaši nodomi. Taču tagad tam vairs nav nozīmes. Es tūliņ beigšu. Vienu mirkli ...

Kapteinis apsēdās pie galda.

— Bočarovs tikko kā atveda Korosteleva līķi. To pazina cilvēku trīsdesmit — nav šaubu, ka tas viņš.

— Viņš? Bravo! Apsveicu. Viss noformēts?

— Viss.

Leitnants ātri pabāza visus trīs saiņus zem gultas un uzkliedza:

—• Hansi!

Kareivis acīm redzot jau sen pie istabas durvīm bija gaidījis saucienu. Smirdēdams pēc dūmiem kā gruzdoša pagale, viņš ienāca ar paplati rokas. Paduse tam bija iežmiegta pudele, uz elkoņa karājās neliela kanniņa ar alu.

— Alus viņiem slikts, bet konjaks stiprs, īsts vīru konjaks, — leitnants teica, atsegdams traukus, kuros bija ceptas cūkgaļas šķēlītēs, sarkano biešu vinegrets un kāposti ar kartupeļiem.

Kapteinis raudzījās kaktā, bungodams ar pirkstiem pa galdu.

— Pietiek, kapteini Tu gribēji iedzert, tāpēc ari iedzersim. Tas tik, vai zini, ir ķēriens — Korosteļevs.

— Tumšās naktis mani tā nomocījušas, ka es tikko turos. Ja karš notiktu mēnesnīca ... — kapteinis teica, turpinādams lūkoties kakta.

— Ja varētu prasīt neiespējamo, tad lai tas notiktu tikai vēsās vasaras dienās... Bočarovs nekā jauna nav ziņojis? — leitnants viņu pārtrauca, gribēdams ieinteresēt ar citu tematu.

— Stāsta, ka Korosteļeva nodaļa izjukusi. Paliekas dodoties projām pāri frontes līnijai.

— Otrs panākums. Vari pieprasīt atvaļinājumu. Un dos.

Vegeners neatbildēja. Viņš smaidīdams skatījās uz sveces

liesmu, un citrona mizai līdzīgā āda uz viņa vaigiem patvaļīgi raustījās, it kā viņš no iekšpuses to grūstītu ar mēli.

Starks paņēma kapteini pie rokas.

— Nevajag. Goda vārds, tad jau labāk nošauties. Redz, kur tava glāze. Dzer! Es ielēju tajā mazliet konjaka, tas saucas «jerčs», krievu kokteilis.

— Tas ir labi. Iedzersim pa īstam un cieši aizmigsim. Lai velns rauj to nakti! Gan jau kaut kā, vai ne?

— Klausi manam padomam, kaptein: asinis — tas ir visstiprākais līdzeklis nervu nostiprināšanai. Tu nejūties vesels? Tūliņ izlej asinis. Redzot izlietas asinis, mūsbrālis kļūst jaunāks. Vācietis ir kārs uz asinīm. Tās ir nevis manas, bet gan kādas lielas, personas domas. Asinis — mūsu iedvesma, kaptein. Tās ...

— Es jau daudzreiz esmu to no tevis dzirdējis.

— Nu, un? Vai man nav taisnība? Izlej asinis, ja tev ir baigi, — un kļūsi drošsirdīgs. Baidās tikai tas, .kas maz izlējis asiņu.

— Es nebaidos, es esmu slims.

— Vienalga. Nav labaka līdzekļa, lai tiktu uz kājām, kā kādu nogalināt. Kad sirds sajutīs, ka tai viss ir iespējams, tā tev sāks pukstēt citādi.

— Ir daudz citu līdzekļu ...

— Nav citu līdzekļu, — Starks teica. Viņš salika uz šķīvja kartupeļus un kāpostus un pavēcināja ar nazi ka kapelmeistars.

— Kartupeļi mazliet apsaluši. Taču, ja pielej etiķi, to vairs nemana. Nav citu līdzekļu. Asinis — vienīgais līdzeklis. Saprati? Ja tu esi vācietis, tad tas tev sagādās prieku. Kad tās tek, spīdēdamas kā samts ... Bet ko tur stāstīt! Nogalini un baudi. . . Kļūsi vesels ...

Viņš pacēla glāzi ar alu, kurā jau agrāk bija ielējis divas glāzītes konjaka, un pacilāja to gaisā. Tad, aizvēris acis, izdzēra un apmierināti nopūtās.

— Bez tam, es tev teikšu, nogalināt vajag sistemātiski. Ja ilgi neesi izlējis asinis, tas ir kaitīgi.

— Var jau būt, var jau būt, — kapteinis teica, vienaldzīgi pavīpsnādams.

— Un, beidzot, kaptein, ja mēs griezīsim degunu prom no asinīm, mes abi iesim bojā. Vajag aprast ar domu, ka mēs tās vēl daudz izliesim. Esmu piedzēries, bet runāju pareizi. Vai atzīsti, ka es runāju pareizi? Tā ja. Es vienmēr runāju pareizi, kad esmu piedzēries.

Kareivji jau gulēja. Dieninieks dejoja čečotku uz slapjās verandas. Nakts bija ļoti gara. Virsnieki dzēra, dzēra un tomēr nekādi nevarēja nosēdēt līdz rītam un beidzot neizģērbušies, nolikuši galvas uz galda, aizmiga.

Nakts tiešām bija īsti partizaniski tumša. Korotejevs jau vakarā nokļuva līdz dīķim, bet nedevās tam pāri, kamēr nebija iestājusies pilnīga tumsa. Tikai pēc pusnakts viņš šķērsoja dīķi un līšus kopā ar zēnu, mājas saimnieka dēlēnu, pie kura viņš bija uzturējies vakarā, aizlīda garām sargam uz sanatorijas parku. Attālums bija neliels, ap divi simti metru, taču, kamēr to pārvarēja, pagāja vairāk nekā stunda. Ja tikai zem ķermeņa svara iekrakšķēsies zariņš, iečabēsies sausa lapa, — viss būs pagalam, nav pat kurp bēgt, — nāve.

Izņemot šo nāves ceļu, vieta bija lieliska, vāciešiem pie paša deguna, un skolotājs bija labi informēts.

Vējš šajā naktī darbojās kā īsts partizanis. Sargs nedzirdēja, ka divi cilvēki aizlīda garām. Žogā caurums. Pēc tam aleja. Šeit briesmas jau daudz mazākas, ja vien nejauši kādu nesastop.

Tagad pats galvenais — nokāpt pa trepēm pagrabā, izlīst cauri šaurajai ejai, kurā gandrīz nemaz nebija gaisa, — un tad jau viņi atradās mitrajā pagraba gaitenī. Te jau var, aizklājot muti ar rokām, gan iekāsēties, gan atvilkt elpu. Pēc tam kluss klauvējiens. Klusums. Otrs klauvējiens. Klusums. Trešais klauvējiens. Un melnās durvis no melnā gaiteņa bez trokšņa atveras uz citu melnu telpu.

Korotejevs nosvīda. Neviens viņiem neteica ne vārda, un šķita, ka, izņemot viņu un zēnu, šajā smirdošajā pazemē nav nevienas dzīvas dvēseles.

Bet tūliņ pat viņš sadzirdēja, kā tikko manāmi sakustējās cilvēka lūpas.

— Tu, Vasja?

— Es, — tikpat klusu atbildēja zēns.

— Tu kādu atvedi? Jūs esat divi?

— Jā.

Un durvis aiz viņiem klusu klusu aizvērās. Korotejevs drebēja. Balss, kas acīm redzot piederēja skolotājam, ierunājās mazliet skaļāk:

— Jūs pie manis?

— Jā, — Korotejevs atbildēja, — no Medņikova.

— Kādā lietā?

— Dodos pie Aleksandra Ivanoviča.

Klusums.

— Man jānokļūst viņa nodaļā, — teica Korotejevs.

— Nodaļas vairs nav, — viņš sadzirdēja.

— Ko tad man darīt? Vai jūs nevarat iedegt gaismu, lai mēs

varētu parunāties? *

— Ne, nevaru. Jus nedrīkstat uzturēties pie manis: vācieši mani atklājuši. Dzirdi, Vasja? Nenāc vairs pie manis!

— Iededziet gaismu, es jūs lūdzu, — Korotejevs teica. —Jums jādod man padoms. Es taču nevaru atgriezties pilsētā, nebijis nodaļā. Jūs dzirdat, ko es saku?

— Ja, es iedegšu gaismu, bet palieciet tikai jūs viens pats pie manis, jūsu pavadoni es tūliņ atlaidīšu ... Ej projām, Vasja!

Iečīkstējās durvis. Klusums. Nošvirkstēja sērkociņš._

— Man šodien lielas bēdas. Kad iedegsies gaisma, jūs redzēsiet drausmīgu ainu, saņemieties, — Korotejevs izdzirda, un, kad iedegās gaisma, viņš aizklāja acis.

Telpa bija maza, šaura. Garais, kalsnais skolotājs iestiprināja svecīti pudeles kaklā.

Pilsētā jūs droši vien esat pieraduši pie daudz kā, urr i uia nelaime jums varbūt neliksies nopietna, taču paraugieties ...

Un Korotejevs paskatījās uz to pusi, kur skolotājs norādīja iir roku.

Trīs mazi ķermenīši gulēja uz salmu kaudzes, kas bija nevērīgi pārsegta ar tumšu rupju audeklu. «Nē, tās taču asinis — nevis audekls,» — Korotejevs uzreiz saprata.

— Viens ir dzīvs, bet ko es ar viņu iesākšu? — skolotājs nočukstēja. — Es viņu kaut kā pārsēju. Vai jūs gadījuma neesat ārsts? Zel. No rīta tie viņu tā kā tā nobendēs.

Nebija spēka novērst skatienu no bērnu ķermeņiem. Viens no tiem, sarāvies pirmsnāves agonijā, bija tik vājš, ka skelets skaidri iezīmējās cauri plānajam krekliņam. Seju nevarēja saredzēt, ta bija aizsegta ar cepuri, bet rokas ar bālajiem pirkstiņiem, kas bija nosmērēti ar tinti, šķita vel dzīvas.

Korotejevs pieskārās viņiem. Tie bija jau sastinguši.

— Sis zēns bija mans mīlulis, — skolotājs sacīja. — Spējīgs, apdāvināts. Visu laiku rakstīja tēvam vēstules uz fronti. Bet, kad palikām pie vāciešiem, viņš rakstīja dienasgrāmatu. Cik aizkustinoša un šausmīga grāmata! Bērns karā ... Tādas grāmatas vēl nav bijis pasaulē... Uz viņu izšāva vispirms, taču domāju,, viss beidzās ātri. Sešas lodes galva — tas ir daudz pat tādai gudrai galvai, kāda bija viņam. Bet šis... — un skolotājs pavilka Korotejevu aiz pleca pie otra ķermeņa.

Tas gulēja augšpēdus, gaisma nervozi skraidelēja pa viņa seju, it kā meklēdama spraugu, lai varētu iekļūt tur, kur varbūt vel bija saglabājusies dzīvība. Balts sabužināts cekuls, bāla stāva piere un zilas, mazliet pavērtas acis, kas likās šausmīgas sava nekustīguma dēļ, un lūpas, pamirušas kliedzienā, un balto zobu rindas... un viss tik nožēlojams, šausmīgs, cik jau vienmēr šausmīga ir bērna nāve.

— So es kādreiz uzņēmu oktobrēnos. Bārenis. Dzīvoja pie vecmāmiņas. Viņš jau bija devītajā gada. Kaut jūs zinātu, cik viņam bija pārsteidzoši skaidra dvēsele ...

Korotejevs saņēma skolotāju aiz pleca.

— Kā tas notika?

—■ Šodien viens no šejienes virsniekiem mūs nejauši atrada. Es, redziet, šeit skaitījos par sargu. Bērniņi veca paraduma pec zagās šurp pie manis, Te pastāsti tiem, kā noris karš, te sadomā pasaku. Cik reižu es viņiem nebiju aizliedzis nākt pie manis, —

tomēr zogas šurp. Un man jau ari bez viņiem bija grūti. Uz sādžu aiziet nevaru, tikai ar viņu starpniecību uzturēju sakarus ar pasauli ...

Korotejevs viņu apturēja:

— Vajag domāt, kā tikt projām no šejienes.

Skolotājs ar pūlēm saprata, ko viņam saka Korotejevs.

— Jā, jā, protams, — viņš atbildēja. — Taču es jums vēl neesmu teicis, ka ari es esmu ievainots. Un nelāga ievainots — krūtīs.

Viņš noglāstīja ar roku tā zēna seju, kuru reiz bija uzņēmis oktobrēnos.

— Mans mīļais, tu mans labais bārenīti ...

Korotejevs saprata, ka nekavējoties vajag kaut ko uzsākt. «Jāatstāj trešais, ievainotais puisēns, neko nevar darīt, jāpalīdz izglābties skolotājam un jādodas projām.» Viņš paskatījās uz trešo puisēnu un vainīgi pavērsa skatienu sāņus.

Likās, ka viņš guļ vai ari ir nesamaņā. Taču divas mazas, saraudātas acis plaši ieplestas skatījās uz Korotejevu ar bailēm un reizē ar satrauktu cerību.

— Vai jūs varat paiet? — Korotejevs jautāja skolotājam.

— Varu pamēģināt.

— Piecelieties. Es paņemšu ievainoto, bet jūs nāksiet pats.

— Uz kurieni tad? — jautāja skolotājs. — Korosteļeva līķi šajā ciemā tikko kā identificēja. Viņa nodaļa izkliedēta. Acīm redzot tur ielavījies nodevējs. Es neko vairāk nezinu kā tikai to, ka ar nodevēju saistīts kaut kāds Bočarovs. Kurp gan mēs iesim? Uz sādžu? Lai tās ļaudis no rīta tiktu nogalināti?

— Uz citu nodaļu.

Skolotājs paskatījās uz ievainoto.

— Konstantinam pārsists plecs un sašauta kāja, liekas, ka skarts kauls. Bez tam viņš nav apģērbts. Tas bende novilka viņam pat asinīm piemirkušo velteni, bet ārā ir auksts.

— Piecelieties un iesim!

— Mēs ar Konstantinu pieņēmām citu lēmumu, — sacīja skolotājs. — Mēs viņus šodien sadedzināsim, nosvilināsim visu māju, — tas arī ir viss.

— Vai zēns ir no šīs sādžas?

— Jā gan, — smalkā, priecīgā, trīsošā balstiņā iepīkstējās Konstantins. — Čuprova dēls esmu.

— Darīsim tā. Es ceļu atceros. Es paņemšu Konstantinu un aiznesīšu viņu līdz mājai, atdošu tēvam. Vai Cuprovs varēs pavadīt mani pie partizaņiem vai vismaz izstāstīt ceļu?

— Vai tētiņš? — Konstantins kļuva žirgtāks. — Tētiņš to var. Viņš ir Korosteļeva sakarnieks, viņš visu zina .. . Tev jāaiziet līdz Jemeļkovas mežsargam Pēterim Semjonovičam, tur tev pateiks.

— Bet es viņus nodedzināšu, nosvilināšu, — teica skolotājs. — Es viņus šodien pasildīšu, Kostja. Par visiem jums, mani mīļie bērniņi...

Viņš pagriezās pret Korotcjevu.

— Nogalināt bērnus — tas taču ir briesmīgi. Nekad neskatieties, kā nogalina bērnus. Sīkā, vājā ķermenītī ietriec svinu, un dzīvība izdziest turpat acu priekšā. Bērni — viņi pat sāpēm pretoties neprot, viņi ir kā no stikla — uzreiz saplīst.

Korotejeva acis jau labu laiku bija pilnas asarām, un viņš tikko turējās, lai nesāktu raudāt.

— Tagad runāsim par jums, — ar pūlēm sevi pārvarēdams, viņš sacīja. — Ka jums var palīdzēt?

— Visu, kas man darāms, es izdarīšu pats, — skolotājs atbildēja, pārvilkdams ar roku par acīm. — Taisnību sakot, svarīgākais bija glābt Konstantinu. Bet, ja jūs viņu ņemat, tad viss ir kārtībā.

— Es paņemtu līdzi arī jūs, bet nav pa spēkam.

— Skaidrs. Uzdevums vienmēr jāpilda. Katrā ziņā, ja nokļūstat līdz Cuprovam, pasakiet viņam, ka šodien es dedzināšu vāciešus.

— Labi.

Korotejevs piegāja pie ievainotā zēna un paņēma to uz rokām. Trīcošas rokas paļāvīgi aptvēra viņa kaklu. Korotejevs pie-kļāva seju rociņai un sāka raudāt, sāka raudāt pilnā balsī.

— Klusu, neraudi, tēvoci, — viņš sadzirdēja klusus čukstus pie auss. — Izkļūsim no šejienes, tēvocīt, tikai tu mani nepamet.

Un, skūpstīdams netīros, sasprēgājušos bērna pirkstus, Korotejevs tikko varēja sagaidīt, kamēr skolotājs nodzēš gaismu un izlaiž viņus gaitenī. Un, kad izgāja ārā briesmās, — aizmirsa par visu.

Viņš pateica tikai to:

— Klusē. Lai cik arī būtu sāpīgi — klusē.

Un Konstantins atbildes vieta tikai piekļāva sev viņa galvu.

No tā laika, kad Suchovs devās uz Irņntcs štābu, bija pagājušas daudzas dienas. No viņa nebija ne ziņas, ne miņas. Tomēr ļaudis nāca pie Pētera Semjonoviča Ņevska no malu malām, un vajadzēja izlemt, ko darīt ar nodaļu. Cuprovs pastāvēja uz to, lai negaida Suchovu, bet paši sāk formēšanu, un rakstīja, ka tādās pašās domās esot arī rajona komitejas pārstāvis, kas patlaban dzīvojot pie viņa, Cuprova, un drīz ieradīšoties štābā. Ņevskfs vilcinājās.

Taču reiz pašā nakts melnumā Čuprovs pieklauvēja pie mežsarga mājas un, nenovilcis kažoku, nenokratījis sniegu no velteņiem, iegāja lielajā istaba, dusmīgi uzmodināja Ņevski un, noradīdams ar roku uz ienākušo Korotejevu, teica:

— Šis tad nu ir tas delegāts no rajona komitejas, par ko tev rakstīju. Tagad, lūdzu, parunājiet par stāvokli!

Pēteris Semjonovičs, kas neizģērbies bija gulējis uz krāsns, ātri nokapa lejā.

— Apsveicu ar ierašanos. Kas par lietu?

Korotejevs sasveicinājās, atvēra piezīmju blociņu un, saraucis pieri, pāršķirstīja to.

— Es, Pēteri Semjonovič, pie jums atvedu divus kolchoznie-kus steidzamā lietā.

— Un kādā nolūkā? — IļJcvskis jautāja.

— Kā tā — kādā nolūkā? — Korotejevs pameta galvu atpakaļ un izbrīnījies palūkojās uz K’cvski- — Kā tad, pēc jūsu domām, būs, vai ar politisko darbu mēs nodarbosimies vai ne?

— Ar politisko? — pārjautāja Ņevskis.

— Tieši ar to.

— Jums tas labāk jāzina, jo jūs esat no rajona komitejas,— atbildēja mežsargs.

— Tātad nodarbosimies, — nobeidza Korotejevs.

Ienāca divi kolchoznieki. Ņevskis paskatījās uz tiem, abus viņš pazina jau kādus desmit gadus.

— Lūk, viņi griežas pie jums pēc palīdzības, — Korotejevs sacīja. — Vācu komandants pavēlējis rīt līdz pusdienai nodot visus zirgus, no diviem kolchoziem kopā iznāk septiņdesmit pieci zirgi un septiņdesmit piecas ragavas ...

— Palīdzi, Semjonič, aizdzen mūsu zirgus pie sevis mežā, — teica viens no atnācējiem. — Izdari mums uzbrukumu, bet mēs noorganizēsim ta, lai tev būtu vieglāk.

— Ja tu nepalīdzi, mums nav cita, pie kā griezties, — clja arī otrs.

sa-

— Nu, Fjodor? — Ņevskis vaicāja Čuprovam. — Ko tu teiksi?

— Ko tur daudz runāt, aizdzīt — un tas viss. Dod rīkojumu — rīt izdarīsim. Tikai tavā klātbūtnē brīdinu: ja būs kāda nodevība — viņus nošausim pirmos. To jau tagad norunāsim.

Kolchoznieki piecēlās.

— Paldies par izpalīdzēšanu... Iesim, Fjodor, sarunāsim!

Ņevskis un Korotejevs palika vieni. Natalija un Pāvels gulēja mājas otrā pusē, viņu saskanīga krākšana iztālēm likās kā vēja atrautu vārtu čīkstēšana.

Korotejevs ilgi nesāka runāt, gaidīdams, vai Ņevskis nesāks pirmais. Un tiešām — mežsargs neizturēja.

- Ņem tu, biedri Korotejev, komandēšanu savas rokas, bet es tev bušu par palīgu, — viņš teica, saņēma Korotejeva roku un iesita plaukstā. — Kas es par komandieri?

— Tu neesi slikts komandieris, ļaudis tevi pazīst un uzticas tev, — tāpat ka Ņevskis, uzrunādams ar «tu», vienkārši atbildēja Korotejevs. — Mans uzdevums — palīdzēt tev.

Ja tu man iedotu kādu grāmatiņu vai instrukciju... Varbūt kaut kur ir uzrakstīts par visu to, ka rīkoties?

— Grāmatu ir daudz, bet tev tās patlaban nav vajadzīgas, Peter Semjonovič.

— Kā — nav vajadzīgas? Partizāņu darbība nav nekas jauns, tā jau senos laikos bijusi pazīstama, ir pieredze.

— Nē, mans mīļais, mūsu karam nav nekādas pieredzes. Tādu partizāņu kā mēs nemaz nav bijis tik daudz. Agrākie par-tizaņi mums maz līdzinās. Nu, arī Pēterim Pirmajam jau bija partizaņi, viņu darbībai pret Kārli Divpadsmito Ukrainā bija plašs vēriens, bet tie bija dragūni, regulārās armijas daļa, kas tikai uz laiku atdalījusies no galvena karaspēka un pie tam veica nesarežģītus taktiskus uzdevumus. Austrieši, karojot pret Fridricha Liela prūšiem, radīja partizaņa tipu, kas jau vairāk līdzinās mums. Ungāri, ehorvati un serbi izstaigāja toreiz krustām šķērsām visu Vāciju un pārcēlās pat pāri Rcinai. Bet ko lai tev’ saka! Mūsu Aleksandrs Va.si|jevičs Suvorovs pirmo reizi kļuva slavens sakarā ar partizāņu uzbrukumu I.andsbergai Septiņgadu karā ... Un Platovs, un Deniss Davidovs, un Figncrs!... Izcili ļaudis. Mums abiem vajag ir no viņiem mācīties, ir no

stārastienes Vasilisas, — vai esi dzirdējis .par to? — tikai viņa, diemžēl, dienasgrāmatas nav atstājusi. Mums abiem jāmācās arī no vecajiem boļševikiem — pagrīdniekiem, no mūsu pilsoņkara partizaņiem, bet visvairāk — pašiem no sevis... Mums abiem ir par sējas materiālu jādomā, ir skolas jāatver... Starp citu, cik skolu te pie tevis vācieši slēguši?

Ņevskis ar skumīgu maigumu paskatījās uz Korotejevu.

— Divdesmit trīs skolas, — teica Korotcjevs, ielūkojies piezīmju blokā. — Redzi, kā sastāv tās lietas?

— Redzu, Nav manos spēkos.

— N-nu... Ja tikai dūmi iet taisni, nav nelaime, ka skurstenis greizs, — Korotcjevs iesmējās. — .Darbs dara darītāju. Ja gribēsi, — tiksi galā.

— Bet ko tu teiktu, Ņikita Vasiļjevič, ja es pats dotos uz štābu? — jautāja Ņevskis. — Es te klausos tevī un klausos, un bažas mani pārņem par to Suchovu. Vai doties man pašam uz turieni?

— Es gribēju tev pats to ieteikt, bet baidījos, ka tikai tu nesaprastu manu priekšlikumu ... nu, ka, saproti... kā neuzticēšanos, vai. Bet, vispārīgi sakot, tev vienkārši ir nepieciešams doties uz štābu.

— Rīt pat došos ceļā. Bet tu ņem visu savās rokās.

— Ja rīt — tad rīt. Labi. Tādā gadījumā es tev gribu darīt zināmu, kas notiks., kamēr tevis te nebūs.

— Izzīlēji, vai?

— Kāpēc izzīlēju? Izplānoju. Bet savā vietā tu tomēr atstāj Fjodoru Čuprovu. Tā būs labāk.

Un Korotcjevs, atkal pašķirstījis savu piezīmju bloku, nolasīja darbības plānu apmēram desmit dienām, ko viņš bija sastādījis jau vakar.

Plānā bija paredzēti vairāki referāti ciemu sapulcēs par stāvokli frontēs, triju soda spriedumu pasludināšana nodevējiem, kuru viņš arī gribēja izdarīt ciemu sapulcēs, uzbrukums vācu autoremontu darbnīcai un — pats svarīgākais — dzelzceļa pieturas Ch. ieņemšana, kur, spriežot pēc izlūku ziņām, stāvēja tikko pienācis ešelons ar pārtiku un kura izkraušanai arī vervēja zemnieku zirgus.

— Tu varētu būt ģenerālis, Ņikita Vasiļjevič, ar tādu galvu, — un mežsargs ieskāva Korotejevu savās .spēcīgajās rokās.

Pēc trim dienām Pēteris Scmjonovičs sēdēja štābā pie kāda zemāka priekšnieka, kas pārzināja partizāņu lietas, dzēra tēju, cukuru piekozdams, un stāstīja par partizāņu dzīvi. Suchovs stabā nebija rādījies.

Naktī, kad viņa stāstījums bija pārrakstīts uz rakstāmmašīnas, priekšnieks ātri nomazgāja rokas, iesmaržojās ar odekolonu, piešuva formas blūzei tīru apkaklīti un, pamirkšķinājis Pēterim Semjonovičam, devās kopā ar viņu uz štābu.

— Bet kāpēc iesmaržojies? — ziņkārīgi jautāja Pēteris Sem-jonovičs,

— Zacharjins, brāli — daudznozīmīgi atbildēja priekšnieks.

— Kas tas Zacharjins ir?

— Neesi dzirdējis? Nu, pats redzēsi, — un viņš skaļi iesmējās, acīm redzot paredzēdams kaut ko ļoti jautru.

Viņi brauca gar gleznainu ezeru ar līkumotu krastmalu. Bija pilns mēness. Odens šķita gluži kā niķelēts. Baltais klosteris uz salas liegi mirgoja uz gaišzilās mēnesnīcas fona.

Aizsteidzoties priekšā karaspēka kolonām un sastapdarni bēgļu kolonas, apbraucot kritušu kolchoza govju līķus, saduroties ceļā ar pamestiem ratiem un pārvarot mīnu bedres, viņi diezgan ātri sasniedza štābu.

Uz pieņemšanu nenācās ilgi gaidīt. Taču Pēteris Semjono-vičs, gaidot uz svarīgo tikšanos, sāka snauduļot visu acu priekšā, jo viņu bija nogurdinājis bīstamais ceļš no nodaļas'ūz štābu un pēc tam karstā tēja ar degvīnu, ar kuru to pacienāja zemākais priekšnieks, kā arī pārņēmis neliels satraukums. Tiklīdz viņš aizmiga pa īstam, tā viņus aicināja ienākt.

Bija paredzēts, ka ar viņiem runās slavenais Zacharjins, komisārs, kurš tikko atbraucis no Maskavas.

Kad šodien dienā zemākais priekšnieks partizāņu lietās bija ziņojis viņam par Korosteļeva bojā eju un kaut ko nedroši ierunājies attiecībā uz sliktajiem sakariem ar nodaļu, Zacharjins bija licis nekavējoties atsūtīt pie viņa Jcmeļkovas mežsargu.

— Nu, Pēter Semjonič, saņem sevi rokās, — Ņevskim paspēja iečukstēt priekšnieks un, skaļi ievilcis elpu, ar maigu un glāstošu kustību pavēra kabineta durvis.

Gara auguma drukns vīrs sagaidīja viņus uz kabineta sliekšņa. Viņš nepacietīgi paraustīja plecus, it kā gatavodamies dūru cīņai.

— No Korosteleva 'nodaļas? — un, negaidīdams atbildi, vaicāja: — Kas jus tāds esat, kā jūs sauc?

— Ļaudis mani devā par Jemeļkovu, jo esmu Jemeļkovas iecirkņa mežsargs. Bet papīros mans vārds skan varen lepni: Pēteris Scmjonovičs Ņevskis.

Zacharjins, iesmiedamies un uzmanīgi sakārtodams mazo pensneju uz savas platās, enerģiskās sejas, sacīja:

— Lūk, ja jus tā karotu, kā jums, spriežot pēc jūsu uzvārda, pienāktos ... būtu pavisam labi... Sedieties! Stāstiet!

Un Pēteris Semjonovičs sāka no jauna stāstīt to, ko viņš nupat bija ziņojis un kas bija jau uzrakstīts un atradās uz priekšnieka galda, taču Zacharjins nemitīgi viņu pārtrauca, uzdodams jautājumu pec jautājuma, un, pateicoties viņam, ziņojums kļuva pavisam citāds, jauns •— viss ikdienišķais tagad, jaunajā stāstījumā, ieguva daudz lielāku nozīmi un jēgu.

Zacharjins izjautāja par iedzīvotāju noskaņojumu, par to, kādas klaušas jāpilda, vai ir sals un sērkociņi, cik skolu slēgts, tas ir, tieši par to, kas Ņevskim šķita nepiederam pie .partizāņu darba un ko viņš zināja tikai šā tā.

Tīri apģērbta, akurata meitene atnesa divas glāzes tējas un sviestmaizes, un Pēteris Semjonovičs, neaptvēris, ka viena glāze domāta Zacharjinam, izdzēra abas. Pec tam, mazliet pagaidījusi, viņa atnesa vel divas glāzes un, pārmetoši paraudzījusies uz mežsargu, tagad vairs nenolika glāzes blakus, bet katram atsevišķi.

«Pavisam nelāga,» nodomāja Pēteris Semjonovičs un, nosvīdis no apmulsuma, steidzās pabeigt savu ziņojumu.

Zacharjins piecēlās, uzmanīgi nolika pensneju uz burtnīcas un, savilcis uz augšu plecu, sacīja:

— Ikvienā lietā galvenais — nezaudēt perspektīvu. Kas to pazaudējis, tas ir pagalam. To labi iegaumējiet...

Viņš sāka soļot pa istabu, paraustīdams plecus, piegāja pie kartes, kas aizņēma visu sānu sienu, un novilka ar roku viļņveidīgu līniju virzienā no savas galvas uz leju.

— Nepieciešams, lai tur visur zeme degtu zem viņu kājām ... Atriebībai jābūt konkrētai. Ja nonāvējuši jums bērnu, atriebieties par viņu, un nevis vispār par bērniem, bet tieši par šo, kuram bijis noteikts vārds un -uzvārds. Sādža nodedzināta? Atriebieties par to. Mūsu kolchoznieks ir .precizs cilvēks. Kad par viņa māju, par viņa dēliņu atriebsies, viņš to no visas sirds sapratis, viņš ari pats ņems roka šauteni. Ka jūs domājat, biedri Ņevski, vai ņems?

Pēteris Semjonovičs pamāja ar roku, ka ņems gan noteikti ...

Zacharjins turpināja:

— Partizāņu karš — tas aptver visu tautu. Tur ir jusu kara arena. Kur ir bēdas, kur nelaime, — tur jūs visvairāk esat vajadzīgi. Partizanis ir sabiedrisks darbinieks, to neaizmirstiet. Ne vien jaciņās, bet jāaudzina apkārtējie ļaudis politiski. Un galvenais — nevienu dienu bez cīņas!

Par Korosteļeva nodaļas komandieri ieceļu jūs. Atpūtieties un dodieties mājās ... Ziņojumus sutiet īsus un pareizus. Nebīstieties dot mums padomus un priekšlikumus, dalieties pieredzē. Karš — tas nozīme nepārtraukti meklēt jauno. Kas snauž, tas paspēlē. Kareivis rudās kauja, mēs, priekšnieki, tapat. Kas doma saņemt visu gatavu, — maldās... Ja gadās neveiksmes, nezaudējiet drosmi. Jums vēl būs neveiksmes, taču tajās var pārbaudīt un atlasīt cilvēkus ...

Pēteris Semjonovičs piecēlās un pirmais padeva roku šim briesmīgajam Zacharjinam un, — kā tas gadījās, to vairs īsti neatcerējās, — teica viņam:

— Dārgo biedri komisār, tavi vārdi ir zelta vērts._

Tā, neatlaizdami rokas, viņi izgāja gaitenī kā divi miesīgi brāļi.

Apmiegojušies sevišķu uzdevumu virsnieki piecēlās, viņiem paradoties.

— Pavadiet pie pulkveža Bogoduchova. Viņš jau ir informēts.

... Svīda gaisma, kad, saņēmis visas viņam nepieciešamas

ziņas, Ņevskis devās projām no staba.

’ Kaut kur tuvumā darbojās zenitlielgabali.

Pie zilajām, bet jau mazliet blāvajām debesīm bija dzirdama motoru rūkoņa.

Pie skaidrā apvāršņa viegli sārtojās degošo sādžu blāzma.

Ņevskis aizvēra acis.

— Bet manējiem tagad kauja!... Kaut varētu redzēt, kas tur notiek!

Čuprovs laimīgi «atņēma» diviem kolchoziem septiņdesmit piecus zirgus ar ragavām un turēja tos gatavībā mežā. Uzbrukums zirgiem bija pirmais posms no trieciena dzelzceļa pieturai. Vācieši, steigdamies izkraut ešelonu, ātri savāca kādas divdesmit ragavas pa visiem apkārtējiem kolchoziem un četru kareivju apsardzība nosūtīja tās uz pieturu. Sīs ragavas nebija vēl paspējušas nokļūt galā, kad tās panāca cita divdesmit ragavu grupa ar Korotejevu, tērpušos vācu formā.

Sāka piekraut reizē četrdesmit ragavu. Pēc stundas piebrauca trešā grupa un sāka piekraut arī tās.

Kopā ar pēdējām piecpadsmit ragavām ieradās Čuprovs. Sāka tumst.

— Mūsu laiks tuvojas, — Čuprovs čukstēja Korotejevam, kurš, ik bridi militāri sveicinādams vāciešus, mierīgi kārtoja kaut kādus kravas dokumentus un tikko manāmi pamāja ar galvu.

Partizaņi stiepa maisus un kastes no vagoniem un krāva ragavās. Tās, kas bija piekrautas pirmās, izstiepās rindā uz ceļa aiz pieturas, gaidīdamas pārējās.

Divi .vācu kareivji, lēkādami no aukstuma, stāvēja vezumu rindas priekšā.

Visi vācieši atradās pašā pieturā, istabā, kur izrakstīja dokumentus, vai arī pie vagoniem, ap kuriem tie lika sakurt ugunskurus, lai, izkraujot preces, varētu labāk saredzēt.

Čuprovs nogāja garām vilcienam. Puiši stāvēja, kur vajadzīgs. Korotejevs, sakārtojis dokumentus, gāja, soļus skaldīdams, uz vezumu rindu. Tad Čuprovs ar ātru un veiklu kustību izņēma no azotes granatu un svieda to stacijas ēkas logā.

Tajā pašā brīdī iedārdējās arī pie ešelona. Gaisā uzlidoja ugunskuros saliktās pagales, nokrakšķēja vagoni, uzliesmoja it kā nejauši blakus vagoniem izgāztais siens, un ātri ielarkšķē-jās partizāņu automāti.

Čuprovs, iesviedis granatu stacijas ēkā, ieraudzīja, ka tur tūlīt nodzisa gaisma, un, atbalstījies pret kasti, kas atradās uz platformas, uzmanīgi novēroja ēku.

Viņš neskatījās atpakaļ, lai redzētu, kas notiek uz ceļa, bet vērīgi klausījās to. Taču, kad no viņam tuvumā esošā vagona

snka atklāt spēcīgu uguni, palikt gaismā kļuva riskanti, un viņš atkāpās uz kiosku.

Stāvoklis uzreiz kļuva skaidrāks.

Dega jau gandrīz viss vilciens. Vācieši, kas bija paspējuši dzīvi izkļūt no vagoniem, šāva, aizslēpušies aiz dzelzceļa uzbēruma.

Bija dzirdamas nedrošas šāvienu kārtas arī uz ceļa, pie vezumiem.

— Fjodor! — viņš dzirdēja saucienu. — Vai ir laiks?

— Uguns maz. Apdzēsīs, nelieši, — Čuprovs atbildēja.

— Uguns tūlīt būs. Spirts aizdegsies.

— Pagaidīsim.

Līkkājainais Fcdorčenkovs skrēja saliecies gar vilcienu, sviezdams benzina pudeles līdz galam atvērtajos vagonos. Uguns tūlīt kļuva mundrāka. Miša Burjajevs pastiprināja uguni vilciena astē. Korobeiņiks, kurš mēdza visu darīt gausi un it kā negribot, aizdedzināja stacijas ēkas izeju.

— Nu, tagad ir laiks! — sauca čuprovs. — Visi pie manis!

Un. slēpdamies aiz katra sienas izciļņa, pieplukdami pie zemes, partizaņi pārskrēja pār apgaismoto joslu un aizslēpās aiz dzelzceļnieku ciemata mājām.

Vācieši tūlīt sāka šaut stiprāk, atklāja uguni pret pieturu no visām pusēm un tuvojās ceļam.

—• Skriešus! — komandēja Čuprovs.

Viņš nometa garo vilkādas kažoku un sāka skriet tikai svārkos.

— Nosalsi, Fjodor, pacel kažoku! — viņam sauca.

— Nekas!... Kaut vai veselu stundu, bet auļos!

Aiz pēdējās barakas stāvēja kamanas, kurās bija iejūgti pāris zirgu.

— Gruņa?

— Jā, tēvoc.

— Pamet mums mūsu slēpēs un laid tā, lai vējš svilpo gar ausīm! Vai vezumi tālu?

— Vezumos labas mantas! — iesmejas Gruņa, Čuprova radiniece, un paklakšķināja ar mēli. — Nu, mīļie!...

Zirgi jau auļoja.

Partizaņi ātri paķēra slēpes.

— Pa vecaini!

— Tieši tā, pa vecaini!

— Bet varbūt, velns tos rāvis, dosimies pa lielo ceļu? ... Ar ko gan viņi mums var dzīties pakaļ?

— Klusu! Nerunāt lieki! Dodamies pa vecaini!

Kad bija jau nobraukuši vairāk nekā trīs kilometrus, Čup-rovs jautaja:

— Bet vai ir zināms, ko esam iekrāvuši?

— Galvenokārt «trinken», dzeramo, — visai apmierināts paziņoja Fcdorčenkovs.

— Un avīzes arī ir, un konservi. Vai tad nav labi! Prātīgi izvelēts.

— Natalijai tagad būs darba atliku likām, — iesmējās Čup-rovs. — Viņa to visu tūlīt ieraks. divdesmit piecās kastēs, pēc tam izlūgties vien nevarēs. Es viņai nesen miltus lūdzu, nu, iedeva viņa, kā saka, adresi, es atradu to vietu, roku — spirts. Dodos pie viņas. Gadījusies kļūda, saku. Nosarka, nabadzīte. «Piedodiet, saka, tēvoci Fjodor!» — un uzdod man citu vietu. Pie visiem velniem! Atkal spirts.

— Tev veicas! — teica Fcdorčenkovs. — Man tādi brīnumi nekad negadās. Kaut reizi būtu kļūdījusies.

Šāvieni partizāņu aizmugurē jau sen bija apklusuši, bet atblāzma spēcīgiem rāvieniem cēlās uz augšu, palēcās arvien augstāk un augstāk, bieži noraustījās, un sāka tumst.

Gluži ka norunājuši, partizaņi nepieminēja uzbrukumu. Parunājušies par šo un to, par dažādiem niekiem, viņi apklusa, tāpēc ka uz priekšu virzīties bija grūti, bet viņi noguruši un izsalkuši. Taču, nevērodams viņu nogurumu, Cuprovs stūrgalvīgi veda grupu pa vecaini. [3]

Bija vakars. Natalija tomēr uguni neiededza. Atbalstījusies ar muguru pret krāsni, viņa sēdēja uz zema ķeblīša un, ietinusies šalle, skaļā balsī mācījās no galvas:

— Divpadsmit mēri kartupeļu Ivaņkovas kapsētā ... divpadsmit mēri zem kapa kopiņas ar čuguna krustu ... Pie akas uz lielā ceļa patronas ... patronas pie akas uz lielā ceļa ... Petroleja piecas mucas ...

Durvis priekšnamā ar troksni atvērās, un satraukts ieskrēja Pāvels.

— Kur slēpes?

— Tēvs kaut kur noslēpis, nezinu. Uz kurieni dodies?

— Aizskriešu līdz lielajai mežsarga mājai. Ka dzirdams, tur sabraukušas kādas piecpadsmit ragavas, skan balsis, dziesmas.

— Slēpēs ir uz lāvas. Un noņem arī manējās, brauksim abi, viena baidos palikt.

— Baidos, baidos, — Pāvels neapmierināts norūca. — Es jau teicu, kā tev jarīkojas. Britu izgājusi pie Suchova, rupju nepazītu. Un vispār ari tagad vel nav par vēlu. Kad atgriezīsies no štaba, viņš,nodaļu visādā ziņā izformēs un dosies uz Maskavu. Un tad ari es tev līdzi.

— Būtu labāk licies mierā ar saviem padomiem, — Natalija sacīja.

Mežs bija ielīts vakara miglā, viss izgaisa tajā, viss pazuda, un pat vārdi izdzisa uz pašām lupām, neaizplūstot tālāk.

Viņi gāja piesardzīgi, bailīgi. Nenogājuši ne versti līdz vecajam klajumam, kur atradās viņu lielā māja, tie sajuta dūmus, un migla priekšā kļuva iedzeltena.

Pieci vai seši Ugunskuri sprēgāja izcirtumā, un tumši cilvēku silueti ar uguns apspīdētām galvām līkņājās tiem apkart.

— Ej nu, izosti, — Pavels teica māsai. — Pielūko tikai, ka ap vīrišķiem pārāk neluncinies, sados tev sutu!

Taču’ tūlīt nokaunējās un, aizturējis māsu, izgāja no meža pats.

Natalija padomāja un sekoja viņam. Un, tikko bija izgājusi klajumā, saprata, ka Suchovs ir šeit.

Viņš — Natalija tūlīt ieraudzīja — stāvēja uz lievcmša, tērpies jaunā melnā puskažociņā un pelēkā jērādas papaehā, un runāja. Natalija palūkojās apkārt — Pāvelu nekur neredzēja, un viņa viena pati piegāja pie pēdējā ugunskura un nostājās mala aiz kādām ar gaļu piekrautām ragavam.

Klajums atgādināja kolchoza tirgu tirgus dienas priekšvakara. Ciešās rindās bija novietojušās kamanas, piekrautas ar gaļu un miltiem. Māva teļi. Groziņos kluksteja vistas. No vaļējiem toveriem lūkojās pretī sārti baltu, sasalušu dzērveņu pikas. Mašas maisos, izplatīdamas žāvējuma smaržu, spīdēja zivis. Uz maisiem gulēja lupatās ievīstītas šautenes, bet pie divām ragavām bija redzami pa vienam balsta ložmetējam. Korosteleva par-tizaņi un jaunie, kas bija atbraukuši reizē ar viņiem, lai iestātos nodaļā, pildīja ar patronām ložmetēja lentas un žāvēja pie ugunskuriem velteņus. Kopā ar pieaugušajiem atbraukušie puikas satraukti nesa ūdeni, lēja to nomelnējušos, ugunskura dūmos apkvēpušos spaiņos, apklāja ar kažokiem un segām novārgušos zirgus un, sasaukdamies cits ar citu, palīdzēja tēviem gatavot vakariņas.

Visapkārt valdīja satraukums, pacilātība un, neraugoties uz parasto ikdienu, bija sajūtama pavisam jauna noskaņa. Natalija piegāja tuvāk pie mežsarga mājas.

— Redzu, ka manas prombūtnes laikā notikusi novirzīšanās no direktivas, — viņa izdzirda Suchova balsi. — No kurienes šie |audis un kāpēc? Kas lika vervēt? Es biju stabā un saņēmu norādījumu aizvest partizaņus pāri frontes līnijai. Tā arī darīsim, kā mums pavēlēts. Un jūs visus, kas te nezin kāpēc ieradušies, pievāksim sev līdzi.

— Kurp tad tu mūs no dzimtās vietas vedīsi, Arkaša? — sacīja Cuprovs. — Sapulcējušies mēs esam pēc Pētera Semjo-noviča pavēles. Es pats divdesmit cilvēkus saaģitēju, lūk, kur tie ir. Ļaudis visi spēcīgi, mums pazīstami. Un bez tam te ieradies arī biedrs no pilsētas, — un viņš norādīja uz cilvēku zaļā vācu šinelī (tas bija Korotejevs), kurš ar interesi vēroja partizāņu sapulci.

— Ko tu man esi atvedis, vācieti, vai? — iekliedzās Suchovs.

— Pie tiesas par to, pie tiesas!

Ļaudis trokšņaini izteica savu neapmierinātību:

— Tā, 'Arkaša, nav nekāda kārtība... Tā nevar... Kur mežsargs?

Un tad Natalija ieraudzīja Pāvelu. Plātīdamies ar rokām, viņš grozījās pie mežsarga mājas lieveņa.

— Lūk, paklausieties, ko viņa dēls saka! — Suchovs kliedza.

— Izlūkos, viņš saka, tēvs aizgājis. Dzirdējāt? Bet kas gan tur ko izlūkot? Sēdi labāk mājās un dzer tēju — luk, viss uzdevums. Nekas labs nav gaidāms, dārgie pilsoņi, no tādiem izlūkiem. Tāpēc atkārtoju pavēli — gatavoties uz iziešanu pāri frontes līnijai!

— Mēs tev neesam zvērējuši, — sacīja pavecāks kolchoznieks, no tiem, kas bija ieradušies, lai iestātos nodaļā. — Kā domājat, puiši? — viņš jautāja klajumā stāvošajiem.

— Vai redzat, kāda demoralizēšanās? — Suchovs teica diviem trim partizaņiem, kas stāvēja viņam tuvāk. — Es baidos, ka te saplūdis daudz svešu elementu.

Viņš nepaspēja pabeigt, kad viņa priekšā nostājās vājš, izdēdējis cilvēks ar tumšu, savēlušos bārdu, ģērbies salāpītos kokvilnas svārkos, vācu kareivju biksēs un laucinieciskos zābakos. Svārku kreisā piedurkne bija tukša.

— Kas tu, paklausies, tāds esi? — viņš izaicinoši jautāja Suchovam skanīgā balsī, ar nekrievisku pieskaņu, kurā mazliet bija saklausāms dienvidnieku akcents. Tā runā krievi, kas daudzus gadus nodzīvojuši Kaukazā un pārņēmuši gan turienes runas veidu, gan turienes manieres.

— No kurienes tu esi te radies? Kas tu tāds esi? Kāpēc komandē? — arvien vairāk iekarsdams, jautāja vienrocis.

Pie pirmajām viņa balss skaņām Natalija notrīsēja un, sažņaugusi rokas gandrīz nereālās, mānīgās cerībās, sastinga, klausīdamās, ko svešais teiks tālāk.

— Vispirms pastāsti mums, kā jūs Korosteļevu pazaudējāt, — vienrocis turpināja.

«Viņš!» — pazibēja doma, taču viņa vēl neticēja sev. Soli pa solim tā tuvojās viņam, arvien vairāk pazīdama un tomēr vēl bīdamās kļūdīties.

Korotejevs pieskārās Čuprova rokai.

— Krietns puisis. No kurienes viņš ir?

— Liekas, no armijas.

— Bet tagad, puiši, vediet viņu istabā, tūlīt noskaidrosim, kurš no kurienes, — teica Suchovs, un Pāvels kopā ar diviem citiem aizveda Alekseju.

— Sekosim arī mēs viņiem, — Korotejevs sacīja. — Paklausīsimies, kas un kā. Būtu laiks izbeigt nekārtības. [4]

Pagrūzdama sāņus priekšnamā stāvošos partizaņus, Natalija ieskrēja istabā. Suchovs, turēdams rokā mauzeri, sēdēja pie galda. Viņš, Aleksejs, — tagad Natalija noteikti zināja, ka tas ir viņš, — stāvēja divu soļu atstatumā no Suchova.

— Es, biedri, esmu N. kavalērijas pulka jefreitors Aleksejs Ovčarenko, — viņš brīvi iesāka runāt. — Mani ievainoja vasarā pie Vitebskas, slēpos kolchozos. Tikko kaut cik varēju sākt staigāt, nolēmu virzīties uz fronti pie Sarkanās Armijas daļām. Daudz tiku redzējis, iegaumēju daudz ko tādu, kas var noderēt.

Gāju ilgi. Izvēlējos pazīstamas vietas, kurām mūsu pulks saivā laikā bija gājis cauri. Es arī jūsu pusē biju kara sākumā, mūsu pulks toreiz atradās te nometnē, aiz upes.

Suchovs piecēlās, uzsita ar revolveri pa galdu un ar ātru, zaglīgu skatienu aplūkoja vienroci.

— Ko tu šeit pazīsti? — viņš jautāja.

Vienrocis pasmaidīja.

— Daudzus pazinu, taču ilgs laiks pagājis kopš tām dienām, un tāpēc var būt aizmirsuši.

— Saki, ko pazīsti! Ja neviens nepazīs tevi, — nogalināšu!

— Ehe, velti tu mani ar nāvi biedē ...

Nalalija izskrēja priekšā, pie galda.

— Es, — viņa teica, pielikusi rokas pie krūtīm. — Es! Es viņu pazīstu.

Aleksejs un visi pārējie, kas atradās istabā, pavērsās uz viņas pusi.

— Tas tik ir joks, — iesmiedamies sacīja Suchovs. — Tad šis te ir tavs līgavainis?... Ko tad tu — vai pie viņas nāci vai savu daļu meklēji?

Aleksejs tikai mirkli paraudzījās uz Natāliju.

— Tagad tu, Suchov, zini, kas es esmu, — valdīdams niknumu, viņš sacīja. — Tagad lava kārta. Ja jau iepazīties, tad iepazīties...

— Nē, atvainojiet, tagad mana kārta, — un Korotejevs savā zaļajā vācu šinelī, iesāņus virzīdamies, izspraucās līdz galdam.

— Tas nu, biedri, nekur neder, — it kā vadīdams trokšņainu, nedisciplinētu sapulci, viņš uztraukti iesāka. — Es esmu rajona komitejas biroja loceklis. Ierados pie jums no pilsētas uzņemt sakarus. Korosteļevs kritis, Sitņikovs arī. Kuru jūs sūtījāt pie mums ar ziņojumu? Pēc visa spriežot, nevienu. Kas jums atļāvis doties pāri frontei? Kādā štābā tad jums to sacīja, Suchov? Informējiet mūs nekavējoties! Ar ko tieši jūs runājāt?

— Stāstīšu jau nu gan es katram ... — Suchovs ar mākslotu nevērību izvairījās no atbildes un teica partizāniem, kas drūzmējās pie istabas ieejas: — Bet tagad atbrīvojiet telpas! ... Staba sarunas, bet jūs tur ausis vien spicējat. Es ari bez jums tikšu galā.

Viņš nervozēja, acīm redzot nezinādams, ko iesākt un ka izturēties.

xNatalija bikli piegāja tuvāk Aleksejam.

— Mans dārgais, tu manu nabaga puisēn ...

— Pagaidi, Nataša, — gandrīz nevērīgi, ka garām ejot, viņš atbildēja, atbīdīdams meiteni no sevis.

Bet Suchovs atradās jau viņam līdzās:

— Kam es sacīju? Nu? Lai būtu tīras telpas!

Aleksejs aizstājās priekšā Natalijai un teica, nepagriezdamies uz viņas pusi:

— Izej, Nataša!

Bet pats palika, un Suchovs, kādu bridi vilcinājies, vairs neatkārtoja viņam savu pavēli.

— Pie mums bija tāda kārtība, — viņš sacīja Korotejevam, — ka mēs ņēmām nodaļā tikai tos, ko personīgi pazīstam. No nodevības baidījāmies. Un, kad mūs sakāva un Korostcļevs krita, visi domāja, ka jāiet projām no šejienes, jāpārformējas, jādabū jauns komandieris ...

— Tad nē jau, Suchov, pagaidiet... Atbildiet uz manu jautājumu: pie kā jūs bijāt, ar ko tieši runājāt...

— Ko' nu es jums štaba lietas stāstīšu! Es jus nepazīstu! Labāk aizvedīšu uz štābu — tur noskaidrosim!

— Pagaidi, Arkādij, — aizstāvēja Korotejevu Čuprovs. — Ja tu kādu nepazīsti, tad es gan pazīstu.

Skaļi kliedzieni klajumā lika viņam apkiust un ieklausīties.

— Bez tam, — Korotejevs sacīja, — nekārtība pie jums taisni neticama. Nekādas apsardzības, nevienas patruļas. Ugunskuri deg, gluži kā gada tirgū. Ejiet, Čuprov, un ievediet kārtību!

— Tur Cuprovam nav ko darīt, — Suchovs aizpogāja puskažociņu un, it ka uzņemdamies uz sevi visu atbildību par nekārtībām, stingrā gaitā izgāja no istabas.

Cuprovs un vienrocis Aleksejs Ovčarenko metās pakaļ Su-chovam.

Kliedzienu troksnis klajumā pieņēmās Klausīdamies tajā, Korotejevs kaut ko piezīmēja uz avīzes, kas klāja galdu.

Aiz mežsarga mājas kļuva dzirdama zirga pakavu dipoņa.

Atskanēja šāviens. Tam sekoja otrs.

— Apbrīnojama nekārtība! — Korotejevs ar neslēptu niknumu sacīja. — īsta stiehija, velns lai parauj! — un, uzmetis uz galda zīmuļa galu, sāka meklēt cepuri, lai izietu ārā un pats noskaidrotu, kas tur notiek.

Bija dzirdams, ka priekšnamā smagiem soļiem ienāca vairāki cilvēki. Lēni, pamazām atvērās durvis. Četri viri ienesa kādu ievainoto.

— Kas ievainots? — Korotejevs jautāja, taču tūlīt ieraudzīja Alekseja Ovčarenko bālo seju, un tas, kas varēja but noticis klajumā, viņam uzreiz iešāvās prātā.

— Bet Suchovs?

— Suchovs aizlaidās lapās, — teica viens no četriem. — Mēs viņam pat uzmanību nepievērsām. Sastājāmies ap Pēteri Semjo-noviču, kliedzām «urā», bet Suchovs irzlēca zirgā un mežā iekšā. Sis puisis vienīgais aptvēra, kas par lietu, grasījās saķert aiz iemauktiem, bet Suchovs tūlīt ietrieca viņā divus šāviņus un aizjoza, ka dūmi vien nokūpēja.

Šņukstošā Natalija drebēdama aizdedzināja eļļā peldošo dakti. Priekšnama durvis bija līdz galam vaļā, aukstums vāliem vēlās istabā, šūpodams vāro gaismu.

Durvīs parādījās mežsarga stāvs.

Aleksejs jau bija izģērbts, un Gruņa Čuprova, Fjodora radiniece, pusbalsī uzsaukdama ievainotajam un likdama viņam gan apklust, gan pagriezties, steidzīgi lika pārsēju.

— Nekas, Nataša, nekas, — viņa sacīja Natalijai, — dzīvs paliks, miesa vien cauršauta, kauls vesels ...

— Man vienīgi sirdi atstājiet, ari tad vēl dzīvošu, — teica ievainotais, lēni pasmaidīdams.

— Viņš varēja tevi nogalināt, — sacīja Natalija, apsēzdamās pie pagalvja. — Viņš tūlīt uzminēja, ka tu tas esi, ka tevis deļ esmu viņam atteikusi... Nu, ja tikai tu izveseļotos, viss būs labi. Aizvedīšu tevi uz mierīgu vietu. Es turēšos pie tevis kā zālīte pie zemes, Aļoša, — un viņa atkal sāka raudāt un, nenoslaucījusi asaras, palūkojās uz viņu laimīgi un satraukti.

Aleksejs paņēma viņas roku savējā, kas bija netīra, cieta un atgādināja sakaltušu koka mizu.

— Dzīve mums abiem kopā piešķīrusi vienu sirdi, — viņš sacīja. — Dzīvot šķirti — ar pussirdi vien — grūti, vienīgi kopā mēs to spējam.

— Vienīgi kopā, Aļoša. Tikko atlabsi mazliet, aizvedīšu tevi uz mierīgu vietu, kopšu, kamēr izveseļosies, un tu atkal būsi man stiprs un līksms.

— Vismierīgākā vieta ir tur, kur sirds mierīga, — teica Aleksejs. — Es pat necerēju, ka tevi atradīšu. Tomer dažkārt neskaidri pavīdēja doma — un ja nu viņa ir te? Varbūt, es toreiz domāju, viņai kaut ko vajag palīdzēt? Bet, kad uzzināju, ka vac ļaudis Korosteļcva nodaļai, es tūlīt atsaucos un par visu aizmirsu, ari par tevi aizmirsu, dārgā ...

— Cīnīties tev tagad grūti, Aļoša, — rokas nav un kāja divās vietās ievainota, bet būt par partizāni — zini, ko tas nozīmē! ... Nē, Aļoša, pat domāt nevari par palikšanu šeit, būsi tikai par nastu. Tev mūsu apkaime, cik atceros, nekad nav patikusi, tev viss te bija auksts un drēgns . . .

— Nav vērts runāt par to, kā agrāk bijis, Nataša! Bet tagad manā sirdī nav nekā cita kā vienīgi naids pret vāciešiem. Guļot pat sapnī redzu, kā tos iznīcinu.

— Un es taču ... — neizteikusi savu domu līdz galam, Natalija pamāja ar roku un ātri izgāja no istabas.

Ņevskis, sačukstēdamies pie galda ar Korotejevu un Čup-rovu, pacēla galvu un ar vērīgu skatienu pavadīja meitu.

— Tātad tevi sauc par Alekseju Ovčarenko?_— viņš pēc maza brītiņa jautāja ievainotajam. — Tā. Krietni, kā stāstā, esi turējies pret Suchovu, krietni. 2ēl, ka ievainoja. Mums tu būtu varen noderējis — attīstīts cilvēks, karavīrs, bet ko tagad ar tevi lai iesāk? Dakteru mums nav, slimnīcas tālu.

— Gan jau kaut kā, — lēni atbildēja Aleksejs.

— Varbūt tiešām nosūtīt tevi uz laiku pāri frontei? — jautāja Korotejevs. — Saārstēsies, atkopsies ... kā tu domā?

— Bet man gribētos teikt tā: ja jūs atstātu mani miera, dārgie biedri, varbūt tas būtu vislabākais.

— Arī tā var, — teica Ņevskis. Viņš piecēlās, un viņa garā ena stiepās pāri istabas grīdai. — Tātad tu, Fjodor, no rīta savāc savus ļaudis un aizved uz sesto distanci. Ņi.kita Vasiļjevičs parunās ar jaunajiem, izraudzīsim viņiem labu komandieri un arī nosūtīsim pie tevis. Stabu es iekārtošu mazajā mežsarga mājā, kilometrus astoņus no šejienes... tur būs arī galvena noliktava.

— Es tad palikšu pie tevis, priekšniek, un būšu pastāvīgais staba dežurants, — .sacīja Aleksejs.

— Nu ko? Ir jau pareizi, kamēr gulēsi, nekur nebus jāsteidzas, — mierīgi atbildēja mežsargs.

Iečīkstējās durvis, ienāca Natalija.

— Ņem ragavas un aizved ievainoto uz mazo mežsarga māju, — tēvs viņai sacīja. — Vai Pāvels ir tur?

— Te bija, — atbildēja Cuprovs. — Visu laiku ap Suchovu trinās, palaidnis.

— Tā. Bet patlaban kur viņš ir?

Neviens neatbildēja.

— Ja sastapsi viņu mazajā mežsarga mājā, Natalij, pasaki, lai bez manas ziņas ne soli nesper.

7

Tikko Pāvels ieraudzīja tēvu, viņš tūlīt saprata, ka pienācis brīdis, kas izšķir visu viņa likteni. Uzzinājis, ka tēvs bijis štābā, un uzreiz nopratis, ka Suchovs tur, protams, nav bijis, Pāvels galīgi apjuka un iebēga mežā. Viņam aiz muguras noskanēja šāvieni, un viņš viegli iešņukstējās, gaidīdams lodes mugurā.

Viņš nezināja, vai ierakties kupenā, paslēpties eglājā vai iet, kur kājas nes. Taču kājas viņu nekur nenesa, kupenā ierakties nemaz tik ātri nevarēja, un viņš apsēdās zem egles, vērodams, kas notiek klajumā. Suchovs jau aulekšoja zirgā uz mežu.

— Arkaša, draugs! — iekliedzās Pāvels. — Arkašeņka, dārgais, ko tu, nolādēts!

Arkaška māja viņam — doties tālāk kaut kur! — un izzuda skatienam.

Pavels skrēja viņam pa pēdām. Viņam vajadzēja pie Suchova kaut ko noskaidrot, taču tagad, smagi elsodams no noguruma un uztraukuma, viņš pat nespēja aptvert, ko īsti viņam vajag. Jā, kas tad jānoskaidro? Viņš apstājās, lai atvilktu elpu.

«Suchovs ir nelietis, sadziedājies ar vāciešiem, japastāsta par to tēvam,» Pāvels domāja. «Jāizstāsta tēvam viss par Suchovu un par Bočarovu un ... arī par sevi.» Un, tikko viņš saprata, ka vajadzēs tēvam atklāt visu un atzīties, ka arī viņš, Pāvels, bijis tuvu nodevībai, ka viņš daudz ko noklusējis un, stāstot par Boļ-šakova bojā eju, ne reizi nav ieminējies par Suchova tikšanos ar Bočarovu, tātad ir bijis to slepenais līdzzinātājs, — tā tūlīt viņu pārņēma tādas bailes, ka viņš sāka trīsēt un gandrīz zaudēja samaņu, un juta, ka būt taisnīgam pietrūkst spēka.

«Nekur es neiešu, nekur — ne pie tēva, ne pie Arkaškas,» viņš domāja. «Lūk, apgulšos sniegā un nosalšu, lai velns viņus visus parauj!»

Viņam tagad bija gan kauns par savu pieķeršanos Suchovam, gan arī bailes rādīties tēvam acīs. Un viņš tiešām bija ar mieru nosalt, lai tikai nebūtu jāatbild kādam par savu rīcību.

Viņš apsēdās uz vēja nogāztas priedes un, iegrimis domās, sāka sapņot. «Varbūt tā arī nosalšu,» viņš cerēja. Bet, kad sals sagrāba līdz pat kauliem, viņš nožāvājās un, vairs nedomādams par to, kas viņu sagaida, sāka lēnām soļot mājup.

Lielajā klajumā Pāvels nevienu vairs nesastapa. Tukšs bija ari mazajā mežsarga mājā, kur viņš dzīvoja kopā ar Natāliju. Tad viņš instinktivi devās uz meža cirtēju baraku, kurā jau gadus piecus neviens nedzīvoja, un sastapa tur Natāliju, Gruņu Cuprovu un ievainoto Alekseju Ovčarcnko.

Tēvs vēl nebija ieradies. Acīm redzot izvietoja partizaņus. Bet Natalija un Gruņa bija tik aizņemtas, ka tikpat kā nepievērsa viņam uzmanību. Viņas atvēra kastes, atārdīja maisus un novietoja miltus pie miltiem, konservus pie konserviem, nepārtraukti skriedamas barakā un saukdamas Aleksejam:

— Atzīmē, trīs kastes konservu.

Aleksejs uzvilka ar oglīti uz baļķu sienas stabiņu.

— Ko stāvi kā sālsstabs? Būtu labāk palīdzējis, — beidzot Pāvelam uzkliedza Gruņa.

Un pēc brīža Pāvels jau skraidīja no pagalma uz baraku, un sauca Aleksejam:

— Trīs — konservi, divi — vīns, trīs — milti.

Tā, muguras neatliekdami, nostrādāja līdz vakaram. Vakarā Gruņa Cuprova pārsēja ievainoto.

— Tavs Suchovs izrādījās nodevējs, — viņa, gribēdama izraisīt sarunu, runīgi sacīja Pāvelam. — Sodīt viņu vajag...

Pāvels klusēja. Natalija nolika tam priekšā riecienu maizes, gabalu sālītas liellopu gaļas un teica:

— Tā kā tu no šejienes nekur neaizietu! Rīt no rīta raksim bedres.

— Labi.

— Ja aiziesi, — nogalināšu.

Pāvels pārsteigts palūkojās uz viņu. Māsa raudzījās viņā gluži kā tēvs — bargi, cietsirdīgi, lūpas cieši sakniebusi.

— Kļūdījos, Nataša, kļūdījos, es jau pats to zinu, — viņš pieceldamies nomurmināja, lai izbēgtu no tās nežēlīgā un nicinošā skatiena.

To nakti viņš negulēja, gaidīdams tēvu, taču mežsargs tā arī neieradās. No rīta zēns — izlūks atskrēja pateikt, lai negaidot arī nākamajā dienā.

— Viens darbiņš viņam jāpadara, — atdarinādams pieaugušo, paskaidroja puišelis.

— Kāds darbiņš? — neuzmanīgi, vienkārši aiz ziņkārības pajautāja Pāvels.

Zēns pamirkšķināja viņam — sak, pazīstam jau jūs.

— Zvērests dots, — viņš svinīgi sacīja. — Visa nodaļa kopā deva zvērestu un pēc tam katrs atsevišķi. Es arī parakstījos, — viņš teica ar neslēptu cieņu pats pret sevi, cienīgi atsveicinājās un, atkal atdarinādams kādu pieaugušo, aiziedams piebilda: — Dod svētību, puteni, lai vāciešus ātrāk uzveicam.

.Pasākums, kuru pieminēja zēns, nebija paredzēts Korotejeva plānā. Doma par to radās Ņevskim. Та bija atriebība par skolotāju Polzikovu un abiem Štarka nonāvētajiem bērniņiem. Visi tai tūlīt piekrita un, lai nezaudētu laiku, nolēma nevilcināties ar tās izpildīšanu. Korotejevs tūlīt sāka gatavot plakātus vācu valodā: «Sodīts par bērnu zvērīgo noslepkavošanu sanatorijā», «Sodīts par skolotāja Polzikova nogalināšanu».

Daži lūdza iedot viņiem divus vai trīs plakātus, bet Čuprovs paņēma desmit. Korotejevs rūpīgi atzīmēja piezīmju blociņā, cik daudz katram iedots. Daudzi tūlīt pieteicās paveikt turpmākos uzdevumus — atriebties par trim nonāvētām sirmgalvēm, par apgānītu baznīcu, par citiem nomocītiem bērniem. Korotejevs akurāti pierakstīja visus pieteikumus, un nodaļa, sadalījusies sešās mazās grupiņas, devās veikt operāciju. Fedorčcnkovs ar jaunajiem partizaņiem — uz ceļu, kas gāja caur mežu, Burjajevs — uz tuvāko sādžu, bet Ņevskis un Korotejevs — uz soda vienības štābu.

Kopš tās šausmīgās nakts, kas likās kā mirēja murgi, kad tumsā pēkšņi uzšāvās nāvējoša ugunsgrēka liesma; kad māja nodrebēja un peles sāka skraidīt aiz tapetēm, pa griestiem, zem grīdas, grauzdamas sev izejas no mājokļa; kad aiz dīķa baznīcas zvans saka spalgi zvanīt trauksmi; kad asinīm pārplūduša gara cilvēka stāvs ar mirušu bērnu uz rokam aizsoļoja pa ugunīgi sārto parka sniegu; kad Vegeners izskrēja uz slidenā dīķa ledus un sāka bēgt, dzirdēdams aiz sevis šī nelaimīgā Stārkā kliedzienus; kad līdz nāvei pārbijies viņš aizlīda līdz tam nolādētajam Bočarovam, — kopš tās nakts likās, ka viss ir pagalam. Kopš tās nakts Vegeners varēja dzīvot tikai gaismā. Tikko sāka krēslot, viņš ieslēdzās istaba un pat savās vajadzībās neizgāja tālāk par priekšnamu. Taču arī tādos brīžos viņu kāds apsargāja — vai nu Bočarova māte, vai pats Dmitrijs.

Tā arī tagad, kad nakts pavērās kā bezdibenis, viņš nezināja, ko iesākt.

Korosteļcva uzvarētāja slava sāka jau aizmirsties. Bija nepieciešams gul jaunus panākumus. Un tad — atvaļinājums. Tikai tad. Nakts bija necaurredzami tumša. Vegeners pasauca adjutantu.

— Raķetes! — viņš sacīja, vīstīdamies baltā zīda lakatā. — Lai būtu gaišs! Bez pārtraukuma! Citu pēc citas! Man vajadzīga diena.

Drīz aiz loga sāka sprakšķēt un kļuva gaišāks. Vegeners nomierinājās. Protams, nelaiķim Starkam bija taisnība — asinis jāizlej nemitīgi. Droši vien tas lieliski stiprina gribu. Nākamajā rītā viņš sāks ...

Tas, ko darīja šis Ņevskis, patiešām nebija izturams un prasīja noteiktus prettriecienus.

Taču viss, ko vien Vegeners uzsāka, atdūrās pret labi pārdomātu pretestību, pret bargu pretsparu. Spriežot pēc Bočarova sniegtajām ziņām, — bet tās, protams, bija nepilnīgas un tikai nejaušas, — Ņevskis bija sadalījis savu milzīgo nodaļu sīkās grupiņās.

Viņam bija «liltinieki», — tie speciāli gadaja, lai netiktu atjaunots neviens tilts.

Bija «sakarnieki», — tie noņēma ik dienas vadus piecu kilometru garumā.

Bija «oralori»-snaiperi, — tie speciāli ieradās tajās ciemu sapulcēs, kurās piedalījās vāciešu pārstāvji, un «runāja» tur no automātiem.

Bija arī, beidzot, «atriebēji-vieninieki», nenotverami, neievainojami aģenti, kas darbojās ļoti lietpratīgi un baismi neatlaidīgi.

Ņevska aģitatori iekļuva ikvienā mājā. Viņa skrejlapiņas Vegc-nērs atrada pie savas mītnes durvīm. Viņa plakats «Atdod salaupīto, vai arī tevi nonāvēs!» — karājās gar visiem ceļiem.

Par to, ka Stārks bija sanatorijā nogalinājis divus bērnus, Ņevskis nošāva vairāk nekā trīsdesmit vācu kareivju, neieskaitot tos, kas gāja bojā sanatorijas ugunsgrēkā.

Tad Vegeners aizbēga uz citu ciemu. Pēc divdesmit četrām stundām mājas kļuva tukšas, sākās ugunsgrēki. Viņš pārvietojās uz chutoru, kas atradās aiz maza ezeriņa. Bija drošāk, taču gluži kā blokādē. Neviens vācietis nevarēja bez dzīvības briesmām no kļūt līdz chutoram vai aiziet no tā.

Par skolotāja Polzikova nobendēšanu ar savām dzīvībām samaksāja divpadsmit vāciešu.

Vegeners, ar pūlēm sevi pārvarēdams, apmetās Ļubavinas ciemā, tuvu pie šosejas, uz kuras bija ļoti dzīva satiksme. Te būtu bijis pavisam labi, ja vien nebutu tik tālu no Ņevska. Taču, ja arī Vegeners atrastos tuvāk, ko viņš varētu darīt?

Ko var uzsākt pret tumsu, kas uzglūn katram tavam solim, pret gaismu, kas nodod katru tavu nodomu, pret salu, kas kniebj tev rokās un kājās, pret ugunsgrēkiem, kas izceļas pēkšņi, it kā tos būtu aizdedzinājuši kādi pārdabiski spēki?

Kareivji, pārtraukuši laupīt, tomēr mira no bada, no nespēka. Kareivji, piekusuši slepkavot, tomēr gāja bojā, jo viņiem atriebās par agrāk pastrādāto.

Bet tiem, kas ir laupīja, ir slepkavoja, arī tiem neklājās labāk — arī tie gāja bojā tāpat kā visi...

Svētdienās nācās turēt visu nodaļu kaujas gatavībā un pilnā sastāvā, jo ikviens ēzelis nodaļā zināja no galvas plakata uzrakstu: «Gūstā ņemu tikai pa svētdienām».

Taču vai bija vieglāk darboties otrdienās vai ceturtdienās? Augstais dievs, protams, ne. Otrdienā vai trešdienā kādā lielu satiksmes ceļu krustojumā jau atkal karājās jauns plakats.

Tajā bija uzskaitīti kādi desmit vai piecpadsmit labākie unter-oficieri, kuriem tika pavēstīts: «Jūs pirmos sodīs par pastrādātajām ļaundarībām ...» Šajā dienā ne par vienu no sarakstā minētajiem nevarēja galvot.

Aiz loga atskanēja sargkareivja uzsauciens, kuram atbildēja balsis krievu valodā. Ienāca adjutants.

— Ieradies Bočarovs kopā ar kādu partizāni no Ņevska nodaļas.

— Vai ir gaišs? — Vegeners jautāja.

— Kā «Luna» parkā, kaptein.

— Lai ienāk.

Noņēmuši cepures un palocījušies, Bočarovs un Suchovs nostājās pie durvīm, aiz tulka.

— Ko varat ziņot?

Bočarovs ieklepojās.

— Lūk, Suchovs aizbēdzis no Ņevska nodaļas. Viņš apsola tur panākt sairumu, viņš to spēs izdarīt.

— Kā tu varēsi panākt Ņevska nodaļas sairšanu? — Vegeners jautāja.

— Vajadzēs uzzināt, kur atrodas viņu pārtikas bāzes, un tas jāatklāj. Bez maizes neizturēs. Fakts! Un izklīdīs kur kurais.

Suchovs būtu sācis sīki izklāstīt savu plānu, taču Vegeners vairs neklausījās viņā, — tā skatienu aizmigloja doma par kaut ko pavisam citu. Acis nemirkšķinādams, viņš skatījās aizsalušajā logā, aiz kura skaļiem sprādzieniem, liesmodamas šāvās gaisā raķetes.

— Lai iet prom, — viņš sacīja pec ilgas klusēšanas. — Es nevaru skatīties uz krieviem.

Tulks ar rokas mājienu, ne vārda neteikdams, lika Bočaro-vam un Suchovam saprast, lai tie atstāj istabu. Viņi izgāja pagalmā.

— Gulēt šķūnī, — tulks sacīja. — Kapteiņa māja neuzdrošinieties ieiet!

— Ieēst kaut ko vajadzētu, tulka kungs, — bikli palūdza Bočarovs, stāvēdams bez cepures pats savas mājas pagalmā.

—- Tā ir jūsu darīšana, — tu!ks_ teica.

Čukstēdami viņi apmainījās domām, neieiedami šķūnī.

— Vai visi viņi tādi? — jautāja Suchovs. — Tas jau ir formā ietērpies vājprātīgais.

— Nē, viņš ir labs, neko teikt. Viņš tikai tāpat vien gražojas. Tu viņa priekšā lamā sevi, tad viņš tev visu piedos.

—’ Kāpēc gan lai es sevi lamātu? — teica Suchovs. — Tādas pašas darīšanas man ar viņu kā viņam ar mani.

— Vāciešiem patīk, ka tos godina, — verdziska padevībā sacīja Bočarovs.

— Mēs kaut kā neesam rīkojušies pareizi, — teica Suchovs. — Ko tad es 'domāju? Es domāju, ka vācietis — tas ir saimnieks, ievedīs kārtību.

— N-riu! Atradis, kur kārtību meklēt, — iesmējās Bočarovs. — Jādzīvo pēc sava prāta. Kas mums ir vācieši? Tu labāk par sevi domā. Savu kursu ieturi.

— Kas tas par kursu! Tādu vājprātīgo pat piemānīt nevar. Tu viņam stāsti vienu, bet viņš domā pavisam par ko citu. Arī pret Ņevski tagad nezinu, kā rīkoties. Biju cerējis uz Panku.

— To mēs dabūsim. Tas ir nieks. Pāvels — puisis ar vāju raksturu, izspiedīsim no viņa visu, kas vajadzīgs.

— Jā, bez Pāvela neiztiksim, — Suchovs sacīja un ziņkārīgi iejautājās: — Ko, vai tad visu nakti laidīs raķetes gaisā?

— «Gaisma, saka, man patīk.» Nemierīgs, nelietis! Nu, bet pieradīsi un neko neteiksi. Raķete nav bumba, veselībai nekaitē ... Nu, ejam gulēt! No rīta padomāsim. Pastrādāt mums nāksies krietni.

Taustīdamies viņi nokļuva līdz sienam, ierakās tajā un drīz aizmiga.

9

Sestajā novembrī, Oktobra svētku priekšvakarā, Pētera Semjo-noviča Ņevska nodaļa iekārtojās pamestās kūdras racēju barakās kādus trīsdesmit piecus kilometrus no iepriekšējās bāzes.

Bija Oktobra svētki, paši svinīgākie svētki Padomju zemē, un padomju cilvēks, lai kur arī viņš būtu, lai cik tālu no dzimtenes atrastos, šajās dienās redzēja sevi Maskavā. Ņcvskis negribēja grozīt kārtību, ko bija apstiprinājusi pati dzīve, un sasauca kopā visu nodaļu.

Partizaņi iekūra krāsnis zemnīcās, salasīja sakņu dārzos sasalušus kartupeļus, uzlika uz uguns tējkannas ar dzeltenu purva ūdeni.

— Pat tējas stiprumu uzliet nevajag, — viņi jokojās, — šim jau ir uzlējums.

Pēteris Semjonovičs iekārtojās lielajā barakā un, kad ļaudis bija nomazgājušies un sasildījušies, sapulcināja tos pie sevis.

— Ja izklīdīsim pa zemnīcām, naktī nevienu nesasauksi. Bet tagad līdz gulētiešanai nosvinēsim gaišos svētkus, parunāsimies no sirds.

Sniegs aizputināja takas, iespiedās tumšajās blindažās, līda aiz velteņiem un piedurknēm.

Griezies, puteni! Veldze sirdis ar cerību uz glābiņu, sauc cīņā Krieviju!

— Mans referāts nebūs garš, — teica Pēteris Semjonovičs, kad ļaudis bija sapulcējušies. — Pirmkārt, apsveicu jūs svētkos!' Nevis parastu dienu atzīmējam, bet atceramies pirmo padomju dienu mūsu zeme. Otrkārt, novēlu mums visiem drīzāk izcīnīt uzvaru. Vācietim bruņu cepure tēraudā kalta, bet sirds nedzīva, salta. Mēs viņu sasitīsim, tas skaidrs. Bet mums jāsit stipri, lai roka nepazītu atpūtas. Dosim zvērestu — cīnīties līdz pēdējam! Bez tam zvērēsim no dzimtās vietas prom ne soli nespert. Kas es esmu? Vienkāršs mežsargs. Man jau ir piecdesmit sestais gads. Neko neesmu redzējis savā dzīvē, un izglītības man nav, visu mūžu esmu mežā aizvadījis. Bet tad sākās karš un atvēra man acis uz dzīvi. Redzu to ka uz delnas. Lūk, tā, skaistule, nostājas manā priekšā visā augumā. Liela vara man nav dota, bet, atzīstos jums, esmu sācis uz dzīvi skatīties kā komandieris. Redzu, tur jau sen vajadzētu kokzāģētavu ierīkot, bet tur vieta slimnīcai, citā vietā jāiekārto zvejnieku apmetne vai jāpaplašina ceļš ... Un es degu nepacietībā to veikt, nagi niez pastrādāt pa savam prātam. Kad pabeigsim karot, ķersimies pie visa uzreiz. Vai tad mes ta dzīvosim, kā dzīvojām? Simtreiz priecīgāk! Nevienu lieku stundu nenogulēsim, sirds kļuvusi gudrāka, sirds kļuvusi par saimnieci... Un trešais zvērests mums visiem šāds jadod ... Vācietis — ienaidnieks, bet pašu nodevējs — trīskārt ienaidnieks. Tādiem žēlastības nav, lai kas tie arī būtu. Korotejevs, Ņīkita Vasiļjevičs, uzzinājis, ka mūsu Suchovs kopā ar Bočarovu pie vāciešiem stabā atrodas. Neviens no mušu rajona par judasu nav kļuvis, izņemot šos divus, tapec viņi jāiznīcina. Kas attiecas uz Suchovu, tad tā ir mana vaina. Es izlaidu no rokām. Apsolos sodīt abus. Lai tagad katrs, kas vēlas, runā no skaidras sirds.

Aleksejs saviļņots klausījās Ņevska runā. Mazliet pacelies uz lāviņas, viņš, acis nenovērsdams, lūkojās runātājā. Viņa lūpas trīsēja. Uz bālajiem, iekritušajiem valgiem parādījās tumšsārti plankumi. Tagad, kad viņš bija noskuvis bardu, viņa seja likās jauneklīga, gandrīz zēniska. Kalsnums piešķīra tā vaibstiem gaišu apgarotību.

— Man vairs nav lemts sist vāciešus, taču lepojos, ka esmu to darījis, — viņš sacīja. — Un, patiesību sakot, tagad jādzīvo vienīgi šim mērķim. Nebūs laimes tam, kas stāv malā. Nolādēta būs tā dzīve. Biedri novērsīsies no viņa, tuvinieki atteiksies, sieva vairs nedzemdēs tam bērnus, viņš zaudēs savu godīgo vārdu! Dziļu patiesību tu pateici, biedri Ņevski!

Sauss klepus aprāva Alekseja runu. Viņš gribēja vēl kaut ko teikt, taču vairs nespēja un tikai pamāja ar roku.

Korotcjevs pieliecās klāt Ņcvskim.

— Vajadzēs viņu sūtīt projām. Citādi aizlaidīsim postā puisi.

Noskatīdamies, cik Natalija rūpīgi apsedz Alekseju, Ņevskis

atbildēja:

— Nosūtīšu viņus pie pirmās izdevības.

— Nu, bet tagad uzdziedāsim, palīksmosim, — teica Pēteris Semjonovičs. — Natalija izsniegs mums kaut ko uz svētkiem. Aizej, meit, un atnes mums ko uzkost un iedzert.

— Šodien būtu lieliski iedzert pa kādai glāzītei, — Korotejevs pievienojās, — es pat tā nolādētā garšu esmu aizmirsis.

— Glāzītes — tās pie jums pilsētā, — atbildēja viņam Miša Burjajevs, novgorodietis. — Mēs rēķinām kortelīšos. Un nosaukums tiem militārs: ne kortelītis, bet aizdedze, ne puslitrs, bet spridzeklis.

— Nu tad jau ar spridzekli man arī pietiktu, — Korotejevs iesmējās.

— Vai taisnība, kā ļaudis stāsta, Ņikita, ka tu labi dziedot? — Ņevskis negaidīti jautāja Korotejevam.

— Es? Kā tad! Bass — baritons. Bet kāpēc tu tā jautā?

— Lūk, taisni svētkos šī lava specialitāte noderētu. Uzdziedi mums kaut ko, — jā?

— Ne no šā, ne no tā? — tas noplātīja rokas.

— Kā tad ne no šā, ne no tā? Mēs tevi lūdzam. Tas arī ir iemesls. Un, otrkārt, svētki.

— Nu, ja jau tā, — iesmējās Korotejevs, — tad uzdziedāšu arī, protams... Nezinu tikai, vai varēšu tukšā dūšā?

— Dziedi, dziedi! Var būt, ka tevi, draugs, velti ēdināt.

— Nezinu, vai prot dziedāt, bet cilvēks labs, — piezīmēja Cuprovs.

Korotejevs piecēlās, atslejas ar muguru pret lavām, pakustināja lūpas.

— Es nācu pie jums uz mežu, un tas man likās miris, bez dzīvības... Bet patiesībā tik vētrainu un spilgtu dzīvi_ ka patlaban tas nekad nav pieredzējis... Stingri ļaudis mes esam. Par to ari dziedāšu.

Un, ievilcis elpu, viņš sāka dziedāt: *

Pret sirmām klintīm krācot jūras bangas šķeļas,

Un balti putu klani virmo, atplūst steidz.

Bet mūžam nekust klinšu kraujas,

Tās viļņu nikno cīņu Droši uzveic.

Viņš dziedāja spēcīgā, bet nolaistā, ilgi netrenētā un tomēr dziļa, sirsnīgā balsī.

Viņš dziedāja varjagu viesa dziesmu no «Sadko», kas ir visspēcīgāka, kāda jebkad uzrakstīta basam, spēcīga, svinīgi cildena arija par Ziemeļu garīgo varenumu. Vārdi un melodija bija savienoti brīnišķīgā harmonijā. Viņš dziedāja šo ariju ka paša atzīšanos, kā grēksūdzi. Partizaņi klausījās viņā, elpu aizturējuši.

— Bass! Spēcīgs bass! — teica Ņevskis, kad Korotejevs bija beidzis.

Bet tas tikai pamāja ar roku — netraucējiet! Tagad viņš sāka senu dziesmu ar Jazikova vārdiem, kuru bija dziedājis kādreiz jaunībā, savas dzīves sākumā, kad vēl bija jauns, godkārīgs un sapņoja par lielu slavu:

Vientulīga mūsu jūra,

Dien’ un nakti šalko tā.

Viņš dziedāja un pats trīsēja no stiprā vārdu un melodijas spēka. Un atkal nevis kā sveša dziesma, bet kā paša vārdi skanēja dziedāšana, it kā viņš nevis dziedātu, bet teiktu aizrautīgu runu, aicinot ļaudis cīņā, it kā viņš nebūtu dziedonis un pat no.dzejnieks, kas sacerējis šos brīnišķīgos vārdus, bet karavadonis, kas patlaban ved ļaudis uz asins kauju.

Drosmi, brāļi! Vēja dzītā Buru laiva stipra man.

Viņš apklusa, un neviens nea.plaudēja, neviens neizdvesa ne skaņu.

Vienīgi Natalija (viņa bija jau atgriezusies un noklausījusies pusi dziesmas) atjauta, ko darīt, — viņa izgāja ar paplati istabas vidū un uz paplātes pasniedza Korotcjevam krūzi trofeju vīna.

Klusēdams, tikko manāmi pamājis ar galvu, viņš izdzēra krūzi vienā paņēmienā.

— Vai tad šī ir tā jūsu aizdedzīte? — viņš labsirdīgi jautāja. — Tāds trauks jau bērniem piemērots.

Un lēni, svarīgi, juzdams, ka visi raugās uz viņu ar godbijību, cienīgi izdzēra otru krūzi.

Nu visi sāka smieties.

— Mākslinieks! īsts mākslinieks! Gan dziedot, gan dzerot — caur un cauri saimnieks.

Natalija ātri un veikli novietoja uzgaida pudeles un sakārtoja uz dēlīšiem sālītas liellopu gaļas šķēlītes.

— Lai šī diena mums visiem nestu prieku, laimi, — teica Pēteris Semjonovičs un, kad gāja garām Natalija, satvēra viņu pie rokas un apstādināja.

— Sagatavojies ceļam, meitiņ, — viņš čukstēja Natalijai. — Aizvedīsi Alekseju uz štābu, viņu vajag ārstēt.

— Viņš kļuvis tik nepiekāpīgs, patvaļīgs, — viņa klusi atbildēja.

— Bet tu viņu uzveic ar mīļiem vārdiem, ar pierunāšanu.

Ātri uzlikusi ēdienu, Natalija picgaja pie Alekseja. Viņa acis

bija aizvērtas, taču tā juta, ka viņš nav aizmidzis.

— Aļoša, vai var ar tevi parunāt?

Viņš atvēra acis, pasmaidīja.

— Es jau sāku zīlēt: ja tu pie manis nepienāksi, kamēr aizskaitīšu līdz simtam, tad ar mani ir slikti. Nepaspēju līdz četrdesmit aizskaitīt, kad tu jau blakus.

— Aļoša, tēvs liek vest tevi uz štābu, — vienā elpas vilcienā izteica Natalija.

Aleksejs pakratīja galvu.

— Ja jau esmu par nastu, tad kāpēc gan ļaudīm riskēt, vest mani? Kad kāja atlabs un mitēsies klepus, tad arī parunāsim. Pats aiziešu, ja redzēšu, ka esmu lieks.

— Bet tu taču atgriezīsies, — bikli uzstāja Natalija. — Tevi izārstēs, un mēs atgriezīsimies. Un būsi vesels.

— Nav īstais laiks tagad ar mani noņemties ...

īPartizaņi sāka dziedāt korī, un klusu runāt kļuva grūti.

— Piesēdies, Nataša, paklausīsimies dziesmu.

— Vai tas ir viss, kas tev sakāms?

— Viss, dārgā. Apsēdies, paklausīsimies, kā dzied.

10

Bija 1941. gada decembra .pēdējās dienas.

Ņevska partizaņi sagaidīja gada beigas ar uzvarām. Vācieši tupēja sādžās, siltumā, un izdzīt tos aukstumā kļuva arvien grū-tak, taču partizaņiera jau bija uzkrāta pieredze. Bezbailīgi tie sturmeja vāciešu ieņemtos ciemus, sagrāba vezumus, iznīcināja sakarus. Un gribot negribot vācieši viņu dēļ izlīda no siltajām istabām un kūleņoja pa dziļo sniegu, veltīgi mēģinādami atrast Ņevski.

Mežsargam tagad bija septiņas nodaļas, un tās darbojās vienmēr atsevišķi, dažādās vietās.

Tikko kā Cuprovs aizdedzinājis vācu noliktavas Oļginskā, kad Korotejevs jau tajā pašā dienā kādu divdesmit verstu attālumā no Oļginskas uzbrūk kolonai uz šosejas, bet pats Ņevskis trešajā vietā sagūsta sakarniekus.

Ņevska nenotveramība bija kļuvusi leģendārā. Par viņa galvu vācieši izsolīja lielu atlīdzību.

Reiz viņš ietērpa savus partizaņus sarkanarmiešu formās, aplenca ar konvoju, ko vadīja Korotejevs, kurš līdz šim laikam vēl staigāja vācu šinelī, un aizveda uz pilsētu.

Pretimnākošie vācieši prašņāja:

— Ko vedat?

— Gūstekņus. Uz darbu, — Korotejevs atbildēja.

— Labi. Kas tu esi, vai čechs?

— Cechs, — padevīgi atbildēja Korotejevs.

— Te nu redzams, kādi ir slāvi. Paši savējos apsargā. Ejiet!

Iegāja pilsētā pievakarē, tumsa nokļuva līdz komandantūrai,

iebruka tās iekšienē, atbrīvoja trīsdesmit arestētos iedzīvotājus un vairāk nekā simt gūstā kritušo sarkanarmiešu, sakāva dežūrējošo vācu vadu, nošāva pašu komandantu un aizgāja, paņemot līdzi divus ložmetējus.

Kādu citu reizi Korotejevs sadomāja «celt tiltu». Apmēram trīsdesmit partizāņu kopā ar kolchozniekiem nojauca gaišā dienas laikā trīs posmus laba tilta un sāka netālu celt jaunu. Veselu dienu pie nojauktā tilta izveidojās pajūgu un ragavu «sastrēgums». Tiklīdz satumsa, partizaņi nolika cirvjus, izvilka automātus un, noguldījuši pie zemes vairāk nekā pussimtu vāciešu, mierīgi aizgāja uz mežu.

Bija arī gadījums, kad Miša Burjajevs uzbruka dzelzceļa pieturai un vairāk nekā diennakti turēja to savā varā. Bet aiziedams viņš lika ierakt sniegā no kioska paņemtas_tukšas pudeles un spļaujamtraukus, lai radītu iespaidu, ka mīnē apkārtni. Pēc tam rota vācu snaiperu veselu dienu noņēmās ar šo spļaujamtrauku atrakšanu, un kustība pa ceļu bija pārtraukta.

«Vieninieki» ar Fedorčenkovu priekšgalā ari darīja brīnumus. Reizēm viņi desmit stundas gulēja sniegā, gaidot pie ceļa vāciešus, un nebija tāda gadījuma, kad kāds vācietis dzīvs aizkļūtu no viņiem prom.

Kapteini Vcgeneru novāca, un tā vietā ieradās jauns esesietis, izbijis krievu muižnieks, Baltijas vācietis, kas prata krievu valodu, kāds fon Kaulbarss. Tas sāka pilnā sparā dedzināt sādžas, kuras turēja aizdomās, ka tās simpatizē Ņevskim. Tad vairāku sādžu iedzīvotāji aizgāja mežā, paņēmuši sev līdzi visus logu rāmjus un durvis un izjaukuši krāsnis. Kaulbarss tūlīt mainīja taktiku un vairs neaizskāra iedzīvotājus. Viņš pūlējās sarīkot ciemos tādus kā gada tirgus, pieņēma «pasūtījumus» uz separatoriem un apsolīja pat kino tiem ciemiem, kuros būšot kārtība.

Taču tautas satraukums jau bija pārsniedzis to līmeni, ko varētu saukt par mierīgu. Visi, kas bija dzīvi, cīnījās pret vāciešiem. Kas varēja, aizgāja pie Ņcvska, kas palika mājās, iznīdēja vāciešus ar salu, uguni, cirvi. Trīs sievietes — večiņas notvēra un sodīja ar nāvi par to, ka noindējušas septiņus vāciešus, kuri bijuši pie tām apmetušies.»Kādu citu reizi pie Ņevska atskrēja zēns un atnesa virsnieka somu ar kartēm un dokumentiem.

Sacelšanās un cīņas turpinājās no dienas dienā. Ņevskis rūpīgi savāca un uzkrāja ieročus. Viņš zināja, ka pienāks diena, kad tauta visa kā viens stāsies pretī vāciešiem.

Decembrī viņš arī saņēma vēsti, ka Ļubavinā, kur bija apmeties soda vienības štābs, ieradies transports ar ieročiem, un nolēma, lai tas maksātu ko maksādams, iegūt to.

Taču tad atgadījās nelaime. Vācieši atklāja divas viņa galvenās pārtikas glabātavas un divas municijas bedres. Nodaļa atradās kļūmīgā stāvoklī.

Pēteris Semjonovičs pirmo reizi apjuka. Ko iesākt? Korote-jev,s kā par nelaimi nodaļā neatradās, viņš bija aizbraucis uz padomju saimniecību Ch. pilsētas tuvumā. Cuprovs cīnījās pie Jegorovas ciema. Bet kavēties nevarēja.

«Tas nav bez Suchova ziņas,» nodomāja Ņevskis, neredzēdams nekādu izeju no stāvokļa.

Taču vienmēr izmisuma un bezizejas brīžos cilvēks ierauga ceļa rādītāju zvaigzni — kāda dzīvu piemēru, kāda dedzīgus vārdus, kāda kvēlu aicinājumu, un visa dzīve tiecas sasniegt šo zvaigzni un akli iet uz to, kamēr izkļūst no nelaimes.

Viņš ātri aizveda savu nodaļu uz priekšu, tas ir, dziļā vācu aizmugurē. Kamēr viņu meklēja mežā, viņš parādījās uz lielā ceļa.

Alekseju vēl nevarēja vest pāri frontes līnijai, tāpēc ka ievainojumi kājās, vispārējs novājējums un, galvenais, neciešams klepus saistīja viņu pie gultas, taču Natalija sāka gatavoties aizbraukšanai ar tādu nervozu steigu, it ka viņai vajadzētu, doties ceļā ne vēlāk kā pec stundas.

— Ak tu manu nabadziņ! — viņa murmināja, rosīdamās pa tukšo un skanīgo barakas istabu, šo to sabāzdama mantu maisos un šo to izmezdama no tiem un visu laiku uzstādama tēvam, lai viņš atļauj nodot Gruņas Čuprovas pārziņā noslēpto municiju un pārtiku.

Sājā steigā tā sagadījās, ka Pāvels viņai bija nepieciešamāks par visiem. Tēvs ar Korotejevu bija izlēmuši, ka viņš dosies ceļā. kopā ar Natāliju un Alekseju. Pāvels neslēpa, ka ir priecīgs par šādu lēmumu, un kā varēdams palīdzēja māsai posties ceļā.

\Reizēm gadījās, ka Natalija uzdeva viņam aiziet uz kādu no viņam zināmajām bāzēm un kaut ko atnest no turienes, reizēm viņš palīdzēja tai noslēpt jaunās trofejas. Nē, viņš tagad bija kļuvis pilnīgi citāds un nedomāja par Suchovu, ja jau reiz viņš ari bez tā varēja piepildīt savu sen kāroto sapni — atstāt šejienes mežus.

Aizbraukšana aizkavējās galvenokārt Alekseja dēļ, lai gan arī Gruņa, kas bija izlūgusies dažas dienas, lai apciemotu krustmāti, nebija manāma nodaļā.

Bet tad kāds paziņoja, ka Gruņa ieradīsies rīt pie vakara un ka ar tiem pašiem zirgiem, kas atvedīs viņu, brauks ari Aleksejs* Natalija un Pāvels.

Un pēkšņi kādas stundas laikā atkal viss izmainījās.

Desmitos no rīta, kad nodaļas štābs, kas naktis pavadīja nomodā, gulēja nāves miegā, ataulekšoja sakarnieks no Čuprova sādžas (tā atradās kaimiņos stacijai). Dežurēja Pāvels. Tūlīt uzmodināja Pēteri Semjonoviču. Jaunā vēsts visus satrauca. No pieturas ziņoja, ka ieradies vilciena sastāvs, kura kravā ir piecpadsmit tanku, ka tos jau izkrauj un, kā izdevies noskaidrot, tie jau šodien dosies pa lielo ceļu uz Ch. pilsētu (tas nozīmē, ka tie kādus divpadsmit kilometrus virzīsies gar Jemeļkovas meža

iecirkņa robežu). Sakarnieks pastāstīja arī, ka par kolonas pavadoņiem izraudzīti vairāki ciemu vecākie un Bočarovs ar Su-chovu.

Uzmodināja Korotejevu.

— Nevar palaist garām tādu gadījumu, — Ņevskis viņam sacīja, izklādams uz galda sava iecirkņa karti un uzlikdams uz deguna brilles, kas liecināja par viņa ārkārtīgo satraukumu. Mierīgās dienās viņš lieliski iztika ari bez brillēm. — Kur Burjajevs?

— Slēpnī, — atbildēja Pāvels, izsliedamies, kā nākas.

— Korobeiņikovs?

— Uz līnijas-. Kopā ar Fedorčcnkov-a grupu satin vadus uz Oļginsku.

— Gubarevs?

— Apsargā stabu.

Gubarevs bija pieredzējis komandieris, un viņam Ņevskis uzdeva apmācīt jauniešus, ko visvieglāk varēja veikt pietiekami labi noslēptajā staba bāzē.

— Kur Fjodors?

— Ved kopā ar grupu sienu.

— Pagaidi, Scmjonič, — teica Korotejevs. — Atzīmēsim labāk uz kartes mūsu grupu izvietojumu. Tātad Burjajevs ir apmēram šeit. Tā? Korobeiņikovs kaut kur šajā zonā. Tā? Gubarevs, lūk, te, bet Čuprovs, jādomā, ne tuvāk par, lūk, šo punktu ... Nē, ne velna nesanāk... Kā gan es varēju atlaist viņu pēc šī nolādētā siena!

Atņēmis vāciešiem kolchozu zirgus, Čuprovs kā īsts saimnieks nolēma pārvest uz mežu arī siena krājumus. Nevar taču braukāt pec tā pa sādžām. Un veda to jau trešo dienu.

— Jādodas uz vietu, — Ņevskis piecēlās. — Pāvel, seglo zirgus ... trīs ... Jāsi kopā ar mani.

— Uz kādu vietu? — Korotejevs taujāja. — Vietu, brāl, daudz.

— No visiem ceļam vistuvāk atrodas Čuprovs. Uzņemsim ar viņu sakarus, izjāsim uz ceļa, apskatīsimies, ko darīt... Bet tu, draugs, — viņš paspieda roku sakarniekam, — laid atpakaļ! Ja būs iespējams, paziņo: vai izbraukuši vai ne, uz kurieni dodas...

Sagatavojās vienā acumirklī.

— Natalij, panāc šurp! Pačuksti man, — vai ir mums kaut kas ceļa tuvumā aiz Greizā Stara?

— Tur vieta atklāta. Nav iespējams neko glabāt.

— Un Čuprova tuvumā nav nekā?

— Tēvoča Fjodora tuvumā ir bedre ar spirtu, divas mucas petrolejas, zem tilta, zem mazā tilta, tur izveidojām kaut ko līdzīgu vāciešu kapam, bruņu cepuri uzlikām virsū... Vai drīz būsi atpakaļ?

— Līdz vakaram tiksim galā.

11

Izjājuši uz lielā ceļa līdz tai vietai, kur pie mazā tilta, zem kura atradās «vācieša kaps», atzarojās un iestiepās mežā lauku ceļš, Pēteris Scmjonovičs un Korotejevs pamanīja Čuprova vezumniekus un apturēja tos. Aizsūtīja pēc paša Čuprova, kas bija turpat tuvumā.

— Vai kaut ko izdomāji? — komandierim jautāja Korotejevs.

— Tad nē jau, bet sagatavoties tomēr vajag.

Čuprovs ataulekšoja uz neapseglota zirga.

— Esmu klāt! Gatavs kaujai! — viņš nokliedza jau pa gabalu.

Ņevskis viņam pastāstīja par tankiem. Visi kādu brīdi klusēja.

— Vai tev daudz ļaužu līdz? — Ņevskis jautāja.

— Ļaužu pietiek. Pudeles ar degošu šķidrumu arī mums ir. Bet laiks gan, komandieri, nav mums izdevīgs, — Čuprovs sacīja, raudzīdamies debesīs. — Pusdienas laiks, vai ne?

Korotejevs paskatījās pulkstenī.

— Trīspadsmit un desmit minutes.

— Laiks nav mums izdevīgs, — Čuprovs atkārtoja. — Būs nelaime, ja gaišā dienas laikā metīsimies virsū tankiem. Nelaime būs, komandier... Pagaid’! Klusu! Andrjuša, uzrāpies priedē! — viņš uzsauca kādam no savējiem. — Jeb vai man ausīs zvana? ...

— Kā tad. Brauc, — uztraukumā aizraudamās, atskanēja puisēna balss.

— Pētcr Semjonovič, nekas neiznāks. Es tūlīt savus vezumus atvilkšu no ceļa. — un Čuprovs, grimdams sniegā, sāka skriet uz ragavām, kuras bija apstādinājis Ņevskis.

— Pagaidi!

Ņevskī tagad atausa tā precizā, matemātiskā karavīra iedvesma, kad zināšanas, viņam pašam nemanot, pārvērtās par prasmi.

— Fjodor, gāz sienu uz ceļa, gāz rindās, bet ātri!... Ņikita, Pāvel, rociet vaļā kapu zem tilta!

Neviens vēl neizprata, kas notiks pēc pavēles izpildīšanas, taču tā bija kategoriska, un visi steidzās to izpildīt, pakļāvušies komandiera gribai un ne par ko citu vairs nedomādami kā tikai par precizu pavēles izpildīšanu.

Desmit vezumi siena, pa diviem blakus, piecās rindās jau gulēja uz ceļa. Tukšās ragavas pa ceļmalām brauca ārā uz lauku ceļa.

— Neaiztiec ragavas! Rindā tās, aiz siena! Trīs stāvos! Veicīgi! . . . Stiep šurp petroleju! Fjodor! Komandē ļaudis ar degvielu pudelēm!

Cuprovs, izgāzis vairākus vezumus siena, nosvīdis, aizelsies, klusi, automātiski metās aiz tilta pie ļaudīm, kuri bija apbruņojušies ar degvielu pudelēm. Tas, kam jānotiek, viņam vēl nebija skaidrs. Taču, kad viņš, ar plaukstu norausis no sejas sviedrus, pārmetās pāri tiltam un, mirkli uzmetis aci, pamanīja, ka velk uz ceļa petrolejas mucu, viss Ņevska plāns viņam uzreiz kļuva skaidrs un saprotams.

— Vareni! — viņš iesēcās, jo visu bija sapratis un novērtējis, un tagad viņam vairs nebija vajadzīga nekāda komanda, jo tas izprata operāciju visos sīkumos.

Bet Korolejcvs neko neredzēja no tilta apakšas un bija nobažījies, un vairākkārt palūkojās uz Pēteri Semjonoviču, kas kā sastindzis stāvēja aiz kuplas egles, kuras zaros sniegs bija sakritis līdzīgi Beļeva pastilai.

Tomēr, kad mucu uzvēla augšā uz ceļa un atvēra to, viņš arī tūlīt saskatīja, kas notiks, un ari visu saprata.

— Bet ar laiku, kā ar laiku? — viņš uzsauca Čuprovam. — Laiks taču nav mums izdevīgs, Fjodor!

— Velns lai viņu rauj, to laiku, esmu pārāk aizrāvies, — tas atbildēja, lietpratīgi noguldīdams savus ļaudis sniegā starp sīkām, bet biezi saaugušām eglītēm.

Tanki jau bija tuvu.

Andrjuša, tas pats, kas pirmais no priedes bija ieraudzījis tankus, noņēmis auscni, sāka ar to smelt petroleju un apslacīt sienu un ragavas. Pāvels un vēl daži citi sekoja viņa piemēram. Ņevskis pieskrēja pie viņiem, nokrekšķējās, mazliet pacēla mucu un apgāza to uz ceļa starp ragavām un sienu.

— Ejiet mežā! Zirgus aizvediet! — un lielā sasprindzinājumā trīcošām rokām uzvilka sērkociņu. — Sēdies zirgā, Andrej, uzmeklē Gubarevu. Tādu pašu aizsegu lai izveido trīs verstis talak! ... Bet tu, Pāvel, laid pēc Mišas Burjajeval

Brīdi vilcinājusies, liesma šņākdama šāvās uz augšu, kā siena aizšķērsodama ceļu.

— Vispirms snaiperi, pudeles pēc tam, — kliedza Ņcvskis un, izvilcis granatu, iegulās grāvī aiz uguns sienas.

Priekšējais tanks iznira no ceļa līkuma, apstājās un sāka grozīties uz vietas. Та ložmetējs saka-bērt uz uguni, ceļmalām un tuvējo mežu. Otrs un trešais nobremzējuši pašļūca pa zemi un novietojās šķērsām ceļam. Bet tālāk neko nevarēja saskatīt. Ņevskis mazliet pacēla galvu — Cuprovs klusēja. Varbūt tā ari pareizi. Jāiztur apšaude.

Priekšējais tanks, zemu noliecis savu lielgabalu, izšāva divas reizes sev priekšā, cenzdamies ar šāviņa radīto gaisa viļņošanos apslāpēt liesmu. Dzirksteles mezdams, gaisā sagriezās siena, virpulis.

«Ech, ir gan tas Fjodors tūļa, velns!» — un tai pašā brīdī, kad viņš tā domāja, ierunājās Cuprova ložmetējs, pēc tam mazliet tālāk atskanēja granatas sprādziens un steidzīga automātu tarkšķēšana vēl tālāk, aiz ceļa līkuma.

Ņevskis palūkojās debesīs. Diena bija nejēdzīgi gaiša, skaidra un nemainīga, un tas nozīmēja, ka tumsa iestāsies vēlu.

«Daudz darba, daudz.»

Viņš atkal pacēla galvu. Priekšējais tanks metodiski raidīja uz priekšu šāviņu pēc šāviņa, un siens virpuļoja gaisā un izkaisījās pa ceļa malām, atsedzot nelielo ragavu grēdu. Un tad...

— Tu esi prātu zaudējis! — viņš iekliedzās, draudēdams urr skaļi izrādīdams savu sašutumu... — Tu esi prātu zaudējis, nolādētais!... — un, nemeklēdams aizsegu, sāka skriet pie Koro-tejeva, kurš izvēla uz ceļa otru mucu un, viebdamies no lielgabalu un ložmetēju šāviņu trokšņa, mēģināja to aizdedzināt, un grūda ar kāju, lai tā ripotu virsū tankam.

Ņevskis vienā paņēmienā norāva Korotejevu no šosejas un pagrūda ar kāju mucu. Pec tam, atgriezies zem tilta, meta uz to granatu.

Tanks uzliesmoja, it kā jau sen būtu tā kaut ko gaidījis.

Dūmi ietina ceļmalu. Un tad sāka darboties Čuprova snaiperi un vīri ar degvielu pudelēm.

— Nu, lai slava tev, sācies, — smagi elsodams, teica Ņevskis un iebāza mutē sauju sniega. — Bet tevi, Ņikita, par tādu lietu pērt vajadzētu.

— Par kādu lietu?

— Par muļķībām.

— Par kādām muļķībām?

— Kurš tad zem ložmetēja uguns mucas veļ?

— Un tu?

— Ko es?... Es tikai izšķiru jūs, tevi — šurp, bet mucu — turp. Tevi blakus petrolejai nevar turēt — tu pārāk ātri uzliesmo.

Tanks sāka degt straujāk, ar lielu troksni.

— Lūk, mūsu partizāņu saulīte! — pamādams uz uguni, teica Ņevskis.

Pievakarē, kad ieradās Gubarevs, pieci tanki bija pievārēti, pārējie, nevarēdami izlauzties uz priekšu, atkāpās uz pieturu.

— Bet kāpēc gan Miša Burjajevs neieradās? Vai tad viņam pavēle nav jāpilda? — ar šās dienas panākumiem apmierināts, taču, kā parasti tādos gadījumos, tīšām izlikdamies īgns, jautāja Pēteris Semjonovičs.

— Burjajevs tikko no slēpņa atgriezies, — Gubarevs atbildēja. — Dzer tēju ar savējiem, acīm redzot nav saņēmis norīkojumu.

— Un Pāvels arī tur?

— Pāvels taču kopā ar tevi, Peter Semjonovič, aizbrauca ...

— Lūk, kur tas Suchovs atkal parādījies. Pašku sagrābuši,— klusi noteica Ņevskis, nomezdams sniegā dūraiņus. — Puisis ne visai drosmīgs, kaut tikai nu mūs postā nciedzītu.

Tikko tanki apstājās pie uguns šķēršļa, Suchovs izlēca no mašīnas, kas veda rezerves daļas un brauca kolonai pa vidu. Priekšējais tanks vē! šāva. Partizāni nebija redzami. Viņš un Bočarovs pa pļavu, līdz joslas vietai grimdami sniegā, apgāja meža stūrīti pie tilta un izkļuva uz lauku ceļa, kas tikko kā no vienas vietas bija nokaisīts ar sienu.

— Kādu jau nu noteikti te pārsteigsim, — teica Suchovs. Kauja pret tankiem iedegās arvien niknāk, bet uz lauku ceļa

tomēr neviena nemanīja.

— Veltīgi. Jāgriežas atpakaļ, — čukstēja Bočarovs pēc tam, kad viņi bez kādiem panākumiem bija vairāk nekā stundu nogulējuši.

Tai bridi Pāvels jāšus uz neapseglota zirga, kas bija izjūgts no ragavām, parādījās viņu tuvumā. Tie tūlīt sagūstīja Pāvelu.

— Vai pie mums, vai, lēkšoji? — viņam jautāja Suchovs un izkratīja viņu. — To mēs, brāl, ņemsim vērā.

— Nav vērts ar viņu runāt, viņš vēl nav īsti atjēdzies, — norūca Bočarovs.

— Kāpēc nav atjēdzies? — brīnījās Suchovs. — Paldies dievam, neesam sveši cilvēki.

Atbruņojuši Pāvelu un sasējuši viņam rokas, Suchovs un Bočarovs veda viņu uz pieturu.

— Tikai neesi muļķis, Paņka, — teica Suchovs. — Tu vari ir sevi izpestīt, ir mums labumu izdarīt. Vai gribi, lai atbrīvojam tevi?

Pāvels klusēja.

— Pirmkārt, saki, kur atrodas bāzes! Otrkārt, kur Natalija! Mans plāns ir šāds: atklāsim vācietim bāzes — un tavam tēvam būs vakars, viņš dosies pāri frontei, mēs — viņam paka], un Natalija būs mana. Vai tad viņš pret znotu ko iesāks? Negribēs ģimenes ķildas pasaulei klāstīt.

— Tēvs uz visu gatavs, — Pāvels sacīja.

— Pagaidi, runā pēc kārtas, — Suchovs viņu pārtrauca. — Vai esi ar mieru parādīt bāzes?

— Nē, — nikni atbildēja Pāvels. — Ne Natāliju tev atdošu, ne arī bāzes atklāšu. Nelietis tu esi. Man vienīgi galvu sajauci.

— Tad vajadzēs paspīdzināt.

— Nogaliniet, velns lai jūs parauj! Labāk tikt nonāvētam nekā ar jums darīšanās ielaisties!

— Tas viss vēl nieki, darīšanas nāks tikai vēlāk, — Suchovs iesmējās. Mēs tevi pagaidām paslēpsim, pēc tam pats redzēsi, ka mēs tev labu vēlējam. Bet, starp citu, ej, un neskaties apkārt. Ja sadomāsi bēgt, — nogalināšu!

Viņi palika nedaudz iepakaļ Pāvelam.

— Es viņu izmācīšu, — sacīja Suchovs. — Viņš taču mīksts kā vasks, vai tad es viņu nepazīstu?

— Vai domā, ka vajag pataupīt?

— Noteikti.

No meža cirtēju barakas Natalija ar Alekseju tūlīt nākamajā diena pārvācās uz steigā izraktu zemnīcu aiz plaša, pat ziemā reti kad aizsalstoša purva. Uz īstu lāču midzeni. Bet nodaļa pēc tanku iznīcināšanas devās ceļā uz kaimiņu raijonu.

— Patlaban ir bīstami jūs pārvest, — tēvs teica Natalijai. — Kamēr neuzveikšu Suchovu, uz fronti mums ceļš slēgts. Viņš tur droši vien dienu un nakti sēž. Nu nekas, es viņus atdzīšu atpakaļ. Uz kādām desmit dienām dodos projām. Neskumsti!

Natalija nepacietīgi gaidīja tēvu atgriežamies. Visas viņas domas bija koncentrētas tikai uz gaidāmo braucienu kopā ar Alekseju. Natalijai šķita, ka vienīgi ar viņu iesnējama laime, glābiņš no posta, nākotne, bez kuras ir bezjēdzīga un nevajadzīga visa viņas tagadne. Ja viņai to atņems, apstāsies un sastings dzīve. Nebūs vairs vērts dzīvot.

Agri no rīta Natalija uzmanīgi lūkojās ārā, kurināja dzelzs krāsniņu, karsēja vārītu ūdeni, kam bija pielikta sausa salvija, atlaidināja sasalušu speķa gabalu, un abi brokastoja. Pēc tam, paņēmusi cirvi, izgāja saskaldīt malku. Tad atkal kurināja krāsni un apsēdās pie uguns tīrīt kartupeļus. Diena nebija gara. Jau ap pusdienas laiku sāka krēslot.

Pārsegts ar kažoku, Aleksejs gulēja uz lāvas līdzās krāsnij. Natalija piesēdās viņam blakus un klusi dziedāja vai iztaujāja par to, kas viņu gaida nākotnē.

— Bet vai pie jums, Aļoša, vēl nav pavasaris?

— Ziema ir arī pie mums, dārgā. Tikai pie mums ziema ir silta.

— Gribētos paskatīties, kāda gan ir ziema bez aukstuma. Es pat nesaprotu, kā tas iespējams.

Vai arī jautāja viņam par kalniem, par apelsīniem un vīnogām un smaidīja, neticēdama, ka ir gan kalni, gan vīnogas, gan ziema bez sala. Mazā dzelzs krāsniņa izstaroja tādu karstumu, ka Natalijai gandrīz sāka sūrstēt seja, — taču viņa tikai kūtri miedza acis, nepavirzīdamās tālāk. Viņai jau domās tēlojās dienvidu sausā tveice. Lai dedzina tā, ka sāp!

— Velteņus vajadzēs atstāt ceļā, — viņa sacīja. — Kur gan mēs tur, jūsu karstumā, ar kažokiem un velteņiem dēsimies? Ļaudīm par apsmieklu!

Aleksejs pārtrauca viņas sapņošanu, skaidri pateikdams:

— Kur tagad atrodas fronte, mēs nezinām, tāpat nezinām arī, cik ilgi mums jābrauc.

Un viņa pacēla seju no uguns un satraukta apklusa. Ir taču karš, visapkārt karš!

Iemiga ātri. Naktīs visapkārt gaudoja vilki, un reiz vesels bars, kādi divdesmit vilki, visu nakti rūkdami un gaudodami riņķoja ap zemnīcu un skrāpējās gar aizsalušajām durvīm, ošņādami cilvēku mājokļa smaržu.

Naktis bija garas, nogurdinošas.

Bet viņam kā par spīti nelaimējās. Kad nepārtrauktās un vispār ļoti sekmīgās kaujās bija apritējušas gandrīz trīs nedēļas, Ņcvski negaidīti ielenca kapteiņa Kaulbarsa soda vienība. Kauja ilga visu nakti. Partizaņi cīnījās katrs par pieciem. Fjodors Čuprovs vien nogalināja kaujā deviņus kareivjus. Burjajevs, izšāvis visas patronas, metās uzbrukumā, sizdams vāciešiem ar laidi pa galvām. Vasiļkovs, jauns partizanis no Gubareva grupas, ar rokas ložmetēju aizlavījās līdz vāciešu flangam un trīs stundas turēja viņus zem tik spēcīgas uguns, ka tie ierakās sniegā, izlaida no savām rokām iniciativu un atvēra jau saspiestās knaibles. Pats Gubarevs tika trīsdesmit četrās vietās ievainots, viņa partijas biedra karte kopā ar sirdi bija caururbta piecās vietās. 'Divreiz ievainotā Gruņa Cuprova pārsēja, gulēdama sniegā.

Kauja risinājās Ļubavinas ciema tuvumā, kas pirms kara bija bagāts un slavens ar savu kolchozu, fermām un sevišķi augst-ražīgiem liniem. Tagad šis ciems mira bada nāvē. Tajā bija apmeties Kaulbarsa štābs, un vāciešu ļaundarības te bija sevišķi nežēlīgas.

Kad pirms rītausmas Burjajevs atvēra vāciešu knaibles, partizaņi atrāvās no pretinieka. Ņevskis nolēma doties uz Ļubavinu.

Ievainots plecā un ļoti novājējis, viņš sacīja Korotejevam:

— Mūsu ļaudis ir tik tālu noguruši, ka atkāpties būs ļoti grūti. Ievainoto ir daudz. Tāpēc es domāju, lūk, tā: tu un Fjodors Cuprovs ar divām grupām apejiet vāciešus un virzieties uz viņu štābu, uz Ļubavinu. Kad iestāsies nakts, dodiet triecienu no aizmugures. Ja mums grūti, tas nozīmē, ka vāciešiem jābūt simt-

ч reiz grūtāk. Uzbrūciet no aizmugures, — un tie neizturēs.

— Bet tu?

— Bet es ņemšu ievainotos un aizturēšu vāciešus, lūk, pie tā mežiņa. Gan līdz tumsai kaut ka noturēsimies. Tikko jūs sāksiet Ļubavinā, mēs klusām aiziesim.

— Tā jau ir, citas izejas nav, — Korolejevs teica un paraudzījās uz Čuprovu.

Tas piekrita.

— Tikko ieiesiet ciemā, — Ņevskis teica, — tūlīt noorganizējiet Suchova un Bočarova meklēšanu... Kas attiecas uz Pāvelu, tad uzziniet, vai nav kas dzirdams par viņu... Ja nonāvēts, tad nonāvēts, bet, ja dzīvs, tad paglabājiet viņu man.

Čuprovs nopūtās no šausmīgā noguruma.

— Ar Kaulbarsu jātiek galā, — viņš teica. — Ja viņu nožmiegsim, — viss rajons uzelpos. Tad mēs būsim saimnieki rajonā. Iesim, Ņikita Vasiļjevič, aust gaisma.

13

... Fronte izgāja cauri Ļubavinai jau septembrī, tomēr mierīgas dzīves nebija, kaut arī tagad vairs turpat līdzās nedunēja lielgabali un neliesmoja mājas. Karš, nežēlīgais karš rēgojās pie katra sliekšņa.

Paņēma cilvēks, piemēram, pastmarku un ilgi prātoja: kas tā par lietu un ko lai ar to dara? Vēstuli taču nav uz kurieni sūtīt. Izvilka no somas aizņēmuma obligāciju un atcerējās, ka drīz jābūt izlozei. Vai aiziet uz ciema padomi un uzzināt? Un pēkšņi ar stindzinošām šausmām atskārta, ka nav ne ciema padomes, ne izlozes, ne pasta, ne dēla (viņš atrodas kaut kur tālu, Sarkanajā Armijā), — nav nekā no tā, kas kādreiz bijis visas viņa dzīves saturs. Vai varbūt aizbraukt pie svaiņa? Nē, arī to nevar, aizliegts. Varbūt paklausīties radio? Ak dievs, nav taču itin nekā, ne drusciņas nav palicis no agrākās dzīves, ne vēsmas.

Lūk, aizstiepjas šoseja, — bet uz kurieni tā, jājautā, iet? Ne uz kurieni. Un pasta nav, un gaiss tik kluss kā miris, un viss, kas bijis dzīvs, darbīgs, kļuvis neskanīgs, nedzīvs.

Nav ne skolas, ne ciema veikala, ne kluba. Kaut vismaz traktieris būtu bijis, bet traktiera arī nav. Nav kurp iet, nav ko darīt, nav par ko rūpēties. Pat kalendārs nav vajadzīgs, pat sienas pulkstenis nekur nenoder, — ko lai pēc tā pārbauda? Nav nekā ko pārbaudīt. Nekā nav. Un cilvēks apsēdās pie tukša galda kā mironis. Kas la par dzīvi, satriec taču to ar tanku, šo vācu dvēseli!

Jā, jubavmieši tagad saprata — tāpat kā daudzi citi kopa ar viņiem — cik brīnišķīgi plaša vēriena dzīve tiem bijusi pirms kara.

Sī dzīve bijusi plaša, mutuļojoša, brīva, pilna degsmes, kaislību un iedvesmas!

Fronte tomēr bija tālu, un ļubavinieši visiem spēkiem centās dzīvot mierīgi, klusi un veltīgi nesaniknot vāciešus, kaut arī tos neieredzēja.

Bet tad kādu dienu pa ciema ielu aizskrēja bērni.

— Kauja tuvumā! — viņi sauca. — Partizaņi atnākuši.

— Lai dievs dod tiem labu veiksmi! — teica Bočarova māte, iziedama pie vārtiem. — Vai manu nelieti neredzējāt?

— Tavējo neredzējām, bet no vāciešiem daudzi ievainoti un nogalināti. Re, kur tos ved!

Iejūgušies ragavās, vācu sanitāri un viegli ievainotie kareivji ienāca ciemā. Uz sešām ragavām gulēja vai sēdēja cilvēku trīsdesmit. Daudzi bija miruši vai tuvu nāvei.

— Lai dievs dod viņiem labu veiksmi! — atkal atkārtoja vecīte Bočarova, domādama par partizaņiem.

Ļaudis izgāja pie māju vārtiem vai ari raudzījās pa logiem.

Ņevska atstātās pēdas bija tik platas kā šļūdoņa vai lavīnas pēdas. Viņu izsekot nebija grūti. Daudz sarežģītāk bija viņu apturēt.

Vcgcneru nomainījušais kapteinis fon Kaulbarss bija no Baltijas vāciešiem, kādreizējais krievu muižnieks, un zināja, ar cik stūrgalvīgu tautu viņam ir darīšana. Pēdējo reizi viņš pavēlēja Bočarovam un Suchovam darīt visu, lai izdibinātu Ņevska plānus. Un rītausmā viņi beidzot atnesa vēsti, ka partizaņi sadalījušies trīs grupās un acīm redzot aiziet trīs dažādos virzienos un ka pie trešās, skaitā vismazākās grupas atrodas ievainotais Ņevskis.

Kapteinis fon Kaulbarss, tērpies sieviešu lapsādas mētelī, kas bija pāršūts par puskažoku, sēdēja zem egles kopā ar Ve-generu, kad samulsis pielīda Bočarovs.

— Kapteiņa kungs! Pats Ņevskis, dieva vārds!... Pats savām acīm redzēju. Atkāpjas uz mežiņu, aiz upītes.

— Man, Vegener, veicas, — teica Kaulbarss. — Sēdieties manā mašīnā un dodieties uz stabu! Jūsu pēdējo dienu nevajag sajaukt ar manu pirmo.

— Labi, — Vegeners piecēlās un gurdi atvadījās. — Savādi, ka viņi sākuši cīnīties pat dienā.

Pavisam apklusušie šāvieni atkal atjaunojās, ātri kļūdami arvien biežāki.

— Jus domājat, ka man izdevīgāk braukt tieši tagad? — Vegeners pa pusei pagriezās atpakaļ un, nesaņēmis atbildi, ātri izgāja uz ceļa, kur stāvēja mazs «Mercedess». — Jā, protams, jābrauc, — viņš teica pats sev. — Bet raķetes es atstāšu jums. Ļoti noderīgas tumšās naktīs. Raķetes tās ļoti saīsina.

Kaulbarss viņam neatbildēja. Skatīdamies ar binokli, viņš pieaicināja sev klāt Suchovu un Bočarovu.

— Lieniet uz to meža pusi un informējiet mani par nolikumu gaitu pēc katrām desmit minūtēm. Kustieties tā, lai labi būtu saskatāmas lentas uz piedurknes.

Abi sakārtoja piedurkņu lentas, uz kurām rēgojās kāškrusti, un pieliekušies sāka skriet uz tālo meža malu.

— Bet ko mēs tagad ar Paņku iesāksim? — skrienot Boča-rovs jautāja Suchovam.

— Noderēs, — atbildēja Suchovs.

— Vai neiekritīsim viņa dēļ? Noslēpām taču, ka tas Ņevska dēls. Ko?

— Neiekritīsim.

— Pielūko, Suchov!

— Šodien ar veco tiksim galā — tad tā lieta kļūs skaidrāka.

— Kaut tikai dievs līdzētu, piecelties, gan apgulsimies paši,— miglaini atbildēja Bočarovs, uzmanīgi līzdams pāri nogāztiem kokiem. — Vecis gluži traks, — viņš piemetināja. — Skaties, kā cērt ar visām saknēm! — un viņš pamāja ar galvu uz ceļa pusi, kur uz «Mcrcedesa» kāpšļiem vaidēja, aptaustīdams sašautās kājas, Vegeners, kas tikko kā bija gatavojies aizbraukt.

— Vecais kaut ko sadomājis, — piekrita arī Suchovs. — Uz sevi novērš uzmanību. Vai tikai viņa grupas nav devušās mūs aplenkt?

Triju nedēļu ilgās kaujās partizaņi bija guvuši daudz panākumu. Pēdējās nakts neveiksme nedrīkstēja kļūt izšķiroša. Ļu-bavina atradās turpat tuvumā, Kaulbarsa stabs — ar roku sasniedzams, atteikties no pēdējā mēģinājuma lo sakaut Ņevskis nevarēja.

Taču viņš zināja, ka dodas briesmās, no kurām droši vien nebūs izejas.

«Bet izeja, starp citu, ir,» viņš domāja, atkāpdamies ar deviņiem partizaņiem mežā aiz seklās Siņavkas upītes. «Izeja ir Korotejevam un Cuprovam. Man tikai līdz tumsai vajadzētu dzīvam noturēties ...»

Zem vācu uguns viņa grupa pārgāja pār Siņavku. Uz ledus tika nogalināts Fedorčenkovs un vēl trīs partizaņi, bet drīz pēc tam, kad novietojās aiz upītes, otru ievainojumu sajuta arī Pēteris Semjonovičs. Lode bija caururbusi gūžu, iestrēgusi iegurnī, un uzreiz Petera Semjonoviča kajas kļuva smagas.

«Gals klāt!» viņš bažīgi domāja. «Tagad beigas. Nav īsta laikā. Neaizturēsim vācieti līdz naktij.»

Ievainotie partizaņi nogūlās mežmalā aiz upītes.

Vācieši virzījās uz priekšu ļoti piesardzīgi, nesteigdamies, izšķiezdami stundu pēc stundas, — tas ari bija vienīgais, kas iepriecināja Pēteri Semjonoviču.

Tagad, kad nāve vairs nebija tālu, viņš no tās nebaidījās. Viņa dzīvība, viņa fiziskā dzīvība it kā atstāja ķermeni un iemiesojās kaujā, kas tagad koncentrējās un bija atkarīga nevis vairs no Ņevska, bet Korotejeva un Cuprova, kuri aplenca Ļuba-vinu. Un tāpēc ari Ņevska sirds bija kopā ar viņiem un kaujas iznākums noteica arī viņa paša likteni. Ne vairs ievainojumi un iespējamā nāve, bet kauja aizņēma visu viņa prātu, visas viņa jūtas.

Ap pieciem dienā debesis sāka krasi nodalīties miglainās, vakarīgās — austrumu pusē un viegli oranžā krāsā, pavasarīgās, it kā rītausmā nosārtušās — rietumu pusē. Parādījās un sastinga bālas, gandrīz baltas zvaigznes. Sniegs, uz kura vēl nesen nebija nekādu ēnu, pārklājās ar tumši un gaiši ziliem plankumiem un tādēļ šķita paugurains. Zilganu ēnu vilnīši slīdēja pār tā balto, mirgojošo virsmu, un tas sakustējās, saviļņojās.

Drīz vajadzēja iestāties pilnīgai tumsai, bet reizē ar to pie ciema jānonāk Korotejevam un Cuprovam.

Un tad arī iestājās nakts. Neriskēdami pieiet tuvāk mežmalai, kuru bija ieņēmusi Ņevska grupa, vācieši kūtri, notēmēdami šaudīja no automātiem, ne īsti nogaidīdami, kamēr parti-zaņi nosals, ne arī izdarīdami kādu viltīgu manevru.

Ir sāpīgi redzēt, kā vācietis posta krievu zemi, taču vēl sāpīgāk zināt, ka tu nebūsi tas, kas atriebs par dzimtenei nodarīto postu, ka ne tev lemts izcīnīt tai uzvaru, ka tu par agru ej bojā, nepaveicis visu to, ko likusi tev darīt tava sirds.

Bija sagaidāma tomēr gara nakts, un Pēteris Semjonovičs, ja nebūtu guvis divus ievainojumus, kuri viņu kaitināja un ļoti novārdzināja, būtu bijis apmierināts. «Līdz ausmai visu paspēsim',» — un viņš iegrima domās, nez kuro reizi jau pūlēdamies uzminēt, kur patlaban atrodas Korotejcvs un Fjodors un vai viņiem veicas. Šāvieni no tās puses nebija dzirdami, tātad vācieši viņus vēl līdz šim nav izsekojuši un viss norit, kā paredzēts.

Burjajevs viņam uzsauca un, tā kā Ņevskis tūlīt neatbildēja, paraustīja aiz pleca.

— Vai tu neesi nosalis, Pētcr Semjonovič? — viņš klusu jautāja.

— Nē, nevaru žēloties ...

— Bet es skatos, tevi sauc, bet tu klusē, domāju, vai tikai nav nosalis.

— Kas sauc?

— No vāciešu puses. iDroši vien Suchovs. Paklau! Lūk, atkal kliedz.

Viņi apklusa.

— E-e-e-o, e-e-o! Ņev-ski! — atskanēja Suchovā vājais tenors. — Pa-do-dies!

— Vai atbildēsim? — jautāja Burjajevs.

— Nē, — tikai lūpas kustinādams, atbildēja Ņevskis. — Kāpēc sevi nodot? Lai meklē.

Un tiešām, izkliegušies un nesagaidījuši atbildi, Suchovs un reizē ar viņu vairāki vācieši sāka līst uz mežmalu. Burjajevs izšāva īsu kārtu no automata un, pavilcis Pēteri Semjonoviču kādus piecpadsmit soļus sāņus, ieņēma jaunu poziciju.

Sniegā sakustējās, iestenējās, lienošo melnie silueti sastinga.

— Raķetes! Dodiet šurp raķetes! — iztālēm iekliedzās Suchovs.

— Ech, tas ir gan nelietis! — sacīja Burjajevs. — Nu, ko tagad iesāksim, Pēter Scmjonovič?

— Paskatīsimies, kas tās par raķetēm, — Ņevskis mierīgi atbildēja, juzdams, ka no nakts, kurai vajadzēja nest glābiņu, atlikušas tikai nedaudzas sekundes. — Tagad šauj, Miša, tikai precizi!

— Šaudīt garām jau nav laika, — Burjajevs atbildēja.

Varēja dzirdēt, ka aiz upītes runāja vāciski (tas bija Kaul-

barss, kas iesmiedamies sacīja: «Vegcncrs tomēr noderēja ar savām raķetēm»), un mierīgajā un dziļajā, ne ar vienu gaismas stariņu netraucētajā tumsā uz mirkli steidzīgi uzvijās gaisā īsa, nervoza, dzelteni oranža atblāzma. Kādu brīdi pavilcinājusies gaisā, tā gervozi nosliecēs uz sāniem un nodzisa, un, to nomainīdama, tramīgi uzšāvās augšup cita raķete.

No abām pusēm ietarkšķējās automāti. Vienu vācieti nogāza Burjajevs, otru — Ņevskis. Resnais apses stumbrs, aiz kura viņi gulēja, vairākās vietās nodrebēja, un nogāzās ložu nogriezta egles galotne.

Vāciešu bija daudz, un, apejot raķešu gaismas apli, tie, smagi elpodami un pūzdami caur saaukstētajiem deguniem, līda un skrēja no visām pusēm. Pēdējais, ko Pēteris Scmjonovičs vēl atcerējās, bija šāviens, ko nebija izšāvis nedz viņš, nedz Miša Burjajevs, bet, kas tieši, — to viņš nevarēja izprast un nevārēja arī pats atkārtot šāvienu.

Spīdošo ložu sarkanā gaisma lēnā strūklā dažas minutes vēl virzījās uz nogāztās apses pusi. Kad no turienes vairs neatbildēja, visi vācieši svilpdami un klaigādami metās uz to vietu, kur gulēja partizaņi. Atkal uzliesmoja raķetes. Un uz spilgtā, nedabiski dzeltenā sniega iezīmējās vientuļš slāvs balti sarkanā virsvalkā. Tas stāvēja līdz jostas vietai sniegā, atbalstīdamies uz šautenes un it kā līdz pusei izlīdis no zemes.

— Tas ir viņš! — iesaucās Bočarovs un Suchovs un apstā-, jās. — Pavisam noteikti! Ņevskis!

— Tad ņemiet to un nogādājiet ciemā, — mierīgi sacīja Kaulbarss. — Aizdedzināt kādu māju. Visus iedzīvotājus sadzīt pie uguns, — un, slaucīdams sviedrus no resnā, krokainā kakla, viņš, jau it kā pavisam vienaldzīgs pret visu pārējo, devās uz ciemu.

Ņevskis stāvēja lidzīgi sudrabotai statujai. Viegls vējiņš čabinājās viņa maskēšanās tērpa sasalušajos ielokos, kas no rīta vēl bija balts, bet tagad jau brūns no asinīm.

Asinis, ar kurām pirms vienas vai divām stundām bija pārplūdusi visa tā seja, tagad dzīsliņām un plankumiem sarecēja uz viņa vaigiem un bārdā. Un bārda un virsvalks, ko klāja sasalušās asinis, likās it kā nosēts .sarkanām stikla pērlītēm. Viegla sarma .rotāja skropstu un uzacu galus. Viņš tomēr vēl nebija miris. Viņš tikai it kā bija uz acumirkli nogrimis domās. Iztēlē viņam atainojās tāds īsti krievisks skaistums. Ņevskis redzēja skaidru vasaras dienu Aizilmeņa mežos, ne visai plato upi un zeltaini zaļo pļavu aiz tās un dzirdēja kādu cilvēku brīvi dziedam lēni plūstošu dziesmu.

Viņš neredzēja, kas to dziedāja. Un likās, ka, ļaužu čalas netraucēts, pat gaiss bija iegrimis pārdomās par dzimteni un skaļi nopūtās. «Viss atkal atgriezīsies, un mēs no jauna pārdzīvosim visu gluži kā jaunības dienās,» viņš domāja, bet dziesma skanēja, brīžiem attālinādamās, brīžiem ieskanēdamās pavisam tuvu, it kā pati lautas dvēsele, lidodama pār bezgalīgajiem mežiem, rāmi plūstošām, snaudošām upēm, pār pļavām, kuras trīsēja no bišu sanoņas, dziedātu šo dziesmu bezgalīgajos plašumos un tālēs.

«Visu atgūsim atpakaļ, vi.su mūsu skaistumu, visu laimi. Neies bojā tas, kas uz mūžiem nav atdalāms no mūsu zemes. Tāpat kā nav gala mūsu dziesmai, kas ir mūsu dvēsele, tāpat nemirstīgi esam arī mēs un mūsu dzimtene.»

Bet dziesma joprojām turpinājās un apklususi uzmanīgi klausījās, kā dziedāja daba. To pašu darīja arī Ņevskis. Un vairāk neviena nebija. Tikai viņi divi vien. Tagad, kad viņam no visām pusēm kliegdami tuvojās un viņu apspīdēja nevienādā later-niņu gaisma, Ņevskis pavēra acis.

Kādi pieci cilvēki viņu sagrāba un vilka projām.

Pati malējā māja jau sāka degt. Ļaudis, kurus ar šauteņu laidēm dzina kareivji, krustīdamies un pusbalsī vaimanādami, bara sanāca pie uguns. Kas negribēja iet, tam kareivji draudēja ar nāvi.

Ņevski atslēja pie tās mājas .sienas, kura atradās blakus degošajai. Lēni, it kā paklanīdamies līdz zemei, viņš noslīdēja uz ceļiem, un viņa asiņainā piere pieskārās pie sniega.

Sievietes ievaimanājās un sāka mest krustus.

— Klusu! Paceliet viņam galvu! — teica virsnieks. — Kas viņu pazīst? Nu!

Aplī iznāca Bočarovs, bāls, ar zilām, apkaltušām lupām, paskatījās Ņevskim sejā un pamāja ar galvu.

—- Šaubu nav — Ņevskis, — viņš sacīja.

Viņam paka|, uzkāpdams uz Bočarova velteņiem, izlēca Su-cliovs.

— Saku tīru patiesību, gluži kā svētajā grēksūdzē, tas ir Ņevskis! — un, noņēmis auseni, nez карее familiāri palocījās uz virsnieka pusi.

— Kas vel pazīst veco? — Kaulbarss jautāja. — Kas pazīst, lai iznāk un to pasaka!

Viņš visu laiku slaucīja ar kabatas lakatiņu kaklu un īgni skubināja tulku, lai tas noformē ciema sapulces aktu, ka gūsta saņemtais atzīts par slaveno Ņevski.

Ļaudis stūrgalvīgi klusēja, kaut arī daudzi pazina Ņevski pēc izskata un bija pazīstami ar to.

Pēkšņi pūla aizmugurē radās kaut kāda kņada, un, pagrūzdams sāņus izbailēs pamirušās sievas, apļa vidū izskrēja puskailais Pāvels. Viņa seja bija zaļgana, baismīga, tā pauda ciešanas.

— Es pazīstu Ņevski, — viņš sacīja.

— Tu? — Kaulbarss satraukti vaicāja. — Bet kas tu tāds?

— Viņa dels! ... Es slēpos pie šiem, — Pāvels teica, pamādams ar galvu uz Bočarovu un Suchovu.

— Jums, tieši jums, kapteiņa kungs, šo putniņu sagādājām, — izlēca priekšā Suchovs. — Kā tad! Dēls, dieva vārds, dēls!

— Tā, tā, tā. Nu, tad saki! Redz, palūkojies... Vai tas ir tēvs? — Kaulbarss jautāja.

— Man tur nav ko skatīties, — bezrūpīgi, gluži kā iedzēris, sacīja Pāvels. — Tas nav mans tēvs, nē.

Ļaudis sačukstējās, pievirzījās tuvāk.

— Aizgājis, brālīši, Ņevskis! — Pāvels pamāja.

— O, kas par kolosālu draņķi! — sēca virsnieks. — Ei Bo-čarov, Suchov! Kā dēls viņš ir? Kur viņu atradāt? Nu, ātri!

Tagad, kad viss viņa dzīvē bija kļuvis neparasti skaidrs un vienkāršs, nekas vairs nebija palicis pāri no Pāvela parastā bikluma. Kaisla iedvesma, ārkārtīga bezbailība bija viņu tagad pārņēmusi, un viņš vairs nespēja klusēdams sagaidīt nāvi, bet metās tai pretī, pats par savu drošsirdību sajūsmināts.

— Pie viņiem es arī dzīvoju, stulbā cūka! — viņš smaidīdams atbildēja virsniekam.

— Nemuļķojies, Paška! — Suchovs viņu pārtrauca, taču Pāvels tikai nevērīgi atmeta ar roku.

— Mēs visi esam Ņevska partizaņi! — viņš kliedza, apskurbis no sajūsmas. — Ir Bočarovs, ir Suchovs, ir es — visi esam Ņevska aģenti, tu vācu stulbeni! Mēs paši iesim bojā, bet Ņev-ski izglābsim. Viņš vēl tevi, tu lops tāds, samizos!

Doma, ka viņš, Pāvels, tagad izrēķinājies ar neliešiem Su-chovu un Bočarovu, ka viņš tos soda par nodevību un pārdošanos ienaidniekam, cēla viņa vērtību paša acīs. Ja vācieši pēkšņi viņu apžēlotu, Pāvels pavisam apjuktu.

Viņš palūkojas uz Suchovu un ar spēju galvas mājienu pasauca to pie sevis.

— Ko tu, Paņa! — Suchovs gribēja viņu apturēt, taču stipras kareivju rokas to jau stingri bija satvērušas aiz pleciem.

Bočarovs, apjozts siksnām, vienaldzīgi skatījās notiekošajā.

— O, neģēlis! — smagi elsodams, teica Kaulbarss. — O, kāds kolosāls nelietis!... Visi jūs esat uz vienu roku, jūs krievu cūkas, nogalināt visus, nogalināt!

Izstīdzējis vācietis acenēs un ar vasaras raibumiem klātu seju pieskrēja klāt Bočarovam un, pagriezis viņa galvu tā, kā bija izdevīgāk, iešāva Bočarovam ausī. Pēc tam pagriezās pret Suchovu un, paskatījies uz savu virsnieku, nonāvēja arī Suchovu. Pārkāpis pāri līķim, viņš tuvojās Pāvelam.

Ļaudis sakustējās. Viņi neteica ne vārda, taču pūļa satraukums izpaudās kāsēšanā, kā arī kāda visiem kopēja žesta meklēšanā, kam vajadzētu rasties pēkšņi, līdzīgi sprādzienam.

Bet Ņevskis lēni pavēra apsarmojušos plakstiņus un pēdējo reizi pārlaida skatienu klātesošajiem. Visi sastinga. Viņa skatiens nepauda neko citu kā vienīgi sasprindzinātas gaidas. Tā raugās, nedaudz pavēršot skatienu uz augšu un iesāņus, kad kaut ko uzmanīgi klausās, kaut ko gaida. Nesadzirdējis to, ko gaidīja, — Korotejeva grupas šāvienus, viņš no jauna palūkojas uz apkārtstāvošajiem cilvēkiem, ieraudzīja Pāvelu, kas bija aizlicis labo roku aiz puskažoka atloka, un viņa redzokļu blāvajā, gandrīz nedzīvajā tukšumā atmirdzēja gaišs siltums.

— Krietns puisis, — ar vienu elpas vilcienu izdvesa Ņevskis. — Paldies ... Mirsim kopā ... Viena ģimene esam ... Kopā vajag...

Tikko manāms valgums aizmigloja viņa acis, un tās satumsa, tad atdzīvojās un viegli iemirgojās.

Kaut kas skanīgs mirkli iedunējās gaisā. Truls automata tri-leris līdzīgi strazda dziesmai tūlīt ieskanējās citā vietā. Diviem trilcriem atbildēja trešais, jau tuvāk. Vācieši, kas apsargāja ļaudis ap Ņevski, saka lādēties un grūstīt tos uz visām pusēm, ar zīmēm norādīdami, lai visi izklīst.

Ļaudis stūrgalvīgi stāvēja uz vietas.

— Eins, zwei, drei! ... Pēdējo reizi! — nokliedza Kaulbarss. — Vai tas ir Ņevskis? — un pielika pistoli pie Pāvela deniņiem.

— Es jau teicu, — tas nav viņš.

— Ko, vai tad mēs Ņevski nepazīstam? — sāka kliegt no pu|a. — Ņevskis, virsnieka kungs, lūk, kur ir, — un kāda roka norādīja uz šāvienu pusi, kas, kļūdami arvien stiprāki, saplūzdami zalvēs, tuvojās ciemam.

— Ņevskus neiznīdēs! — joprojām tādā pašā priecīgā, nebēdnīgā balsī sacīja Pāvels un tikko kā gribēja pavēcināt ar roku, kad izstīdzējušā vācieša šāviens viņu apturēja un lika visam ķermenim noslīgt lejup. Kaulbarss, kareivju ielenkts, aizskrēja, spraukdamies cauri ļaudīm, uz savu māju.

Pāvels nokrita pie tēva kājām un taustīdamies apkampa tās ar maigu, it kā sapņainu kustību. Visu, kas jāveic cilvēkam, viņš šodien mirdams bija paveicis. īss un vienkāršs bija viņa dzīves varoņdarbs, jo arī pati Pāvela dzīve nebija sarežģīta, drīzāk gan tukša. (Pāvela ķermenis notrīsēdams .sāka atdzist, un viņa roka, tikko manāmi raustīdamās, it kā glāstīja, mīļoja tēvu.

Lūk, dzīvoja nevienam nevajadzīgs, pašmīlīgs, bailīgs puisis, un — kas to lai zina — cik sarežģītas, juceklīgas domas loloja par dzīvi, bet notika citādi: tagad viņš guļ pie tēva kājām kā uzticīgs dēls, kas paveicis visu, kas jāpaveic godīgam cilvēkam, pirms viņa dzīvība izdziest. Nomira pats, bet neatstāja dzīvus arī nodevējus. Paņēma tos sev līdzi kapā, sodījis viņus, kā tie bija pelnījuši.

Kauja ielauzās ciemā. Partizāņu automāti darbojās nomaļus, māju aizmugurē.

Taču pūlis, kas stāvēja ap Ņevski un tā dēlu, joprojām vilcinājās izklīst. Beidzot kāds sacīja.

— Ko mēs tā stāvam? . . . Lai dod kāds segu! . .. Paceliet! . . .

Kāda kažoks tika izklāts uz sniega. Uzmanīgi nolika uz tā

Ņevski. Kāds paķēra vienu kvēlojošu pagali, kāds cits otru.

— Nesiet uz Bočarova māju, uz turieni, kur dzīvoja virsnieks ...

— Vajadzētu nogaidīt, kamēr norimst šaušana.

— Ņemsim, nav ko kavēties! Pie apšaudīšanās viņš pieradis.

Divas kvēlojošas pagales apgaismoja ceļu pa ielu. Aiz četriem vīriešiem, kas nesa Ņevski, gāja sievietes.

Ņevski ienesa Bočarova mājā, kur bija dzīvojis Vegeners, bet pēc tam Kaulbarss, un nolika gultā, kas bija pārklāta ar zilganpelēku franču seģeni.

Klupdams krizdams caur tumšo priekšnamu, sādžas puiku pavadīts, ieskrēja Ņikita Korotejevs.

— Kā viņš jūtas? — viņš pavisam klusu jautāja kādai sievietei.

— Slikti. Daudz asiņu zaudējis, — apkartstāvošie viņam atbildēja un atkāpās, lai palaistu to pie gultas.

Korotejevs piegāja klāt, ielūkojās sejā, .kas bija zaudējusi krāsu, paņēma Ņevska roku un pēc tam noliecās viņam pie auss.

— Vai tu dzirdi mani, Pēter Semjonovič?... Mūsējie uzvarēja.

Ņevskis neatbildēja un, likās, pat nesadzirdēja šos vārdus. Bet tad viņš sasprindzināja visus savus spēkus, acis plaši un strauji atvērās, un viņš modri un skaidri palūkojās uz Korotc-jevu. Un kaut kas līdzīgs tikko manāmam smaidam skaisti rotājās ap viņa lūpām.

Gribējās ilgi stāvēt un raudzīties viņa sejā, kavēties pārdomās par dzīvi un uz visiem laikiem saglabāt savā atmiņā šo pēdējo smaidu, šo pēdējo gribas triumfu, kā mirstošu uzvarētāju.

Taču tas nebija iespējams. Korotejevs pielika roku pie Ņevska pieres — tā jau bija salta. Viņš cieši paspieda vēl .mīksto Semjonoviča roku, kas arī jau kjuva auksta, un izgāja laukā.

Pie vārtiem drūzmējās ļaudis.

— Kas jūs tādi? — iztālēm jautāja Korotejevs.

— Pieņem mūs, biedri komisār! Dosimies atriebt Ņevski.

Korotejevs noņēma auseni, viņa galva bija nosvīdusi, un pārjautāja:

— Ņevski? Nu ko... Tikai iegaumējiet — visu no jums paņemšu, visus jūsu spēkus.

— Ņem!... Ja dzīvību vajag, — ņem arī dzīvību.

— Labi.

Viņš paspēra dažus soļus, vel joprojām būdams ļoti satraukts.

— Nomirst, biedri, viens tāds cilvēks kā Pēteris Semjono-vičs Ņevskis, un cik daudzās sirdīs deg vēlēšanās būt tādiem, kāds bija viņš, un dzīvot kā viņš, un varonīgi iet bojā tāpat ka viņš. Neaizmirstiet šo dienu!...

15

Zemnīcā ilgi nezināja par nelaimi, kas bija piemeklējusi no-, daļu. Ilgi gaidīja vēstis no savējiem. Daudz nakšu Natalija pavadīja nomodā, klausīdamās, vai zem loga neiegurkstēsies sniegs, vai neatskanēs pazīstamā balss.

Neviens neieradās.

«Nelaime,» domāja Natalija, «nokavēsim. Nevarēsim izbraukt tādā salā.»

Un visi šejienes apstākļi viņai jau bija tā apnikuši, ka viņa nolēma doties ar Alekseju ceļā, nesagaidot tēvu.

Tiklīdz aizvēra acis, tā tūlīt uzspīdēja karsta, skaista, līksma saule, tāda, kādu šeit nekad neredzēja, un līdz ar to atplauka visa dienvidu dzīve, kuru Natalija, klausoties Alekseja vārdos, bija iztēlojusies līdzīgu pasakai. Un Alekseju viņa redzēja kalnos — spēcīgu, līksmu.

Jaungada priekšvakarā Natalija sāka nopietni posties ceļa. Aleksejam jau bija kļuvis ļoti slikti. Sals viņu kaltēja acīm redzami.

«Ja arī vēl pēc Jaungada te paliksim, nebūs labi,» viņa domāja.

Un nolēma pati iet uz sādžu pie Cuprova sievas pēc ragavām un zirga.

Tikko pievakarē izgājusi, sadzirdēja tālu, piesardzīgu slēpju švīkstoņu. Natalija paslēpās. Iztālēm pazina — Vasiļkovs! Uzsauca viņam. Bet automātu tomēr no pleca noņēma, sagatavojās.

Viņš arī sāka tuvoties ar automātu rokās.

— Vai labas vēstis man atnesi vai arī ne? — viņa pavisam klusu jautāja.

— Sliktas, Nataša. Pēteris Semjonovičs kritis.

Drebošiem pirkstiem viņa viegli pieskārās priedei, it kā pārbaudīdama, vai tā izturēs, un atbalstījās ar vaigu pret grubuļaino stumbra mizu.

— Ņikita Vasiļjevičs Korotcjcvs uzbruka tiem tajā pašā naktī. Par kādu stundu bija nokavējies, tā tad ari bija visa nelaime. Toties visus fričus apsita līdz pēdējam. Kaulbarsu paši kolchoznieki nonāvēja. Tos, kas mēģināja aizbēgt, Cuprovs sagūstīja, — Vasiļkovs stāstīja, kļūdams žirgtāks. — No Ļubavi-nas kolchoza tajā pašā stundā stājās ierindā astoņpadsmit cilvēku. «Ņevski, viņi sacīja, gribam atriebt!» Nu, un tad arī sākās! No Jegorovas — deviņi, no Oļginskas — piecpadsmit.

— Stāsti, Vasiļkov, stāsti...

— Zini, kāda ir mūsu tauta: skatās, skatās, bet, kad metas virsū, kauliņus vairs kopā nesalasīsi. Kad mūsu sādžās uzzināja par Pēteri Scmjonoviču, visi kā viens sacīja: «Savervē jaunu nodaļu!»

— Bet tu ... ko tu teici?

— Teicu, ka jāpagaida Korotejevs. Лг ko lai jūs apbruņo, ar ko lai paēdina, kas jūs pazīst! Kāpēc tu uz mani tā skaties?

— Tāpat vien.

...Cik gan maldinoši vienkārša un laimīga bija tā neatgūstamā diena, varbūt iztēlē radusies, kad viņa vienkārša un laimīga pirmo reizi stāvēja Alekseja priekšā un saprata — lūk, tā ir viņas dzīve! Nebija lemts būt vieglai, vienkāršai šai dzīvei, taču mainīt to, meklēt citu, vieglāku, tagad nebija iespējams.

— Kad esi nodomājusi braukt? — jautāja Vasiļkovs.. — Tu izraudies, nekautrējies, tu jau esi sieviete. Apaļa bārene.

— Apaļa bārone, — atkārtoja Natalija.

— Aizvedīšu jūs ar Alekseju, par to vari būt droša.

— Uz kurieni? — nikni vaicāja Natalija. — Kurp lai es tagad braucu projām no tēva? Uz kurieni lai skrienu prom no dzimtās zemes?

— Nu ko tur var darīt... tēvam dzīvību neatdosi, bet tev pašai sava laime rokās.

— Klusē! Kā jūs dzīvosiet, ja aizbraukšu? Manās rokās taču visi krājumi.

— Tas tiesa.

— Nevienu dienu nedrīkst zaudēt. Ej, aicini ļaudis uz Bere-zovu! Uz ceturtdienu. Vajag kādu aizsūtīt pretī Ņikitam Vasiļ-jevičam.

— Sasaukt var ātri. Vai ir ar ko apbruņot?

— Ir.

— Bet pārtika?

— Arī tā ir.

— Tu nesteidzies, apdomā. Ja gribi braukt, es aizvedīšu. Ka tad galu galā būs? ... Noteikti?

— Ej pēc ļaudīm! Nevienu dienu nedrīkst zaudēt, nevienu cilvēku.

— Noteikti? ... Bet kā ar Alekseju?

— Ko mēs te sāksim garas runas! Aleksejs paliks pie mums! — un gluži kā levs, plati atvēzējusies, uzsita ar plaukstu pa stumbru.

Sniegs lielām pārslām krita viņai uz pleciem un galvas. Viņa nodrebēja. Pārvilka ar roku pār acīm.

— Noteikti! — un devās atpakaļ uz zemnīcu. — Ciemos, draugs, neaicināšu, neņem ļaunā, — viņa izmeta jau pa ceļam.

— Es taču saprotu, kā gan citādi, — apmulsis sacīja Vasiļ-kovs, noņēmis auseni un vāji pavēcinājis ar to nopakaļ Natālijai. — Tātad uz ceturtdienu?

— Uz ceturtdienu.

— Ap pusdienas laiku sapulcināt?

— Ap pusdienas laiku.

Sacēlās putenis, un mežs ietinās šalcošā sniega virpulī. Sniega pārslas bija dzēlīgi asas, un seja sāpīgi dega no' tām, it ka ādu durstītu ar trulām adatām. Taču noasiņoja vis seja, bet gan sirds. Sniegputenis brāztin brāzās, kļūdams arvien spēcīgāks, kā vilnis okeānā vētras laikā.

«Ko lai dara, pagaidīsim... Kā bija tā viņa dziesma par vētru?» Un viņai atmiņā atausa Oktobra svētku priekšvakars un Korotejevs. ««Pūt vien, pūt vien, vējiņ sirmais! ...» Nē, tā nebija ... Bet labi dziedāja ... «Putini, puteni, ieputini silti, aiznes mani brīvajās tālēs ...» Ak, atkal nav pareizi... Bet atnāks taču arī mans laiks! Atnāks! Visu atcerēšos!...»

Klupdama sniegā, uzdurdamās uz kupenās ieputinātām sīkam eglītēm, Natalija ar pūlēm nokļuva līdz zemnīcai. Un sastinga. Pie ieejas stāvēja Aleksejs.

— Tu visu dzirdēji? — viņa bikli jautāja.

Neatbildēdams viņš saņēma savā karstajā, kaistošajā rokā tās stingo, nosalušo roku.

— Es tevi tik labi pazīstu, Natalij! — viņš saviļņots sacīja. — Ja simt cilvēku dziedātu un tu būtu starp .tiem, — tūlīt pazītu tavu balsi. Ja simt cilvēku ietu, — pazītu tavus soļus. Es zināju, ka tu tā rīkosies.

— Nevar taču, Aļošeņka, citādi, — sacīja Natalija, it kā lūgdama piedošanu par to, ka viena pati tik ātri izlēmusi viņu kopējo likteni. — Piedod man, dārgais, nevar citādi... No savas ģimenes esmu palikusi vienīgā.

Aleksejs ar skatienu lika tai apklust.

— Ir auksts, — vai tu neesi nosalis? — tad vienkārši vsacīja Natalija. — Ej taču iekšā, ej!

Un, pirms tā pali devās iekšā, palūkojās visapkārt. Ātri traucās putenis, un koki, brāzmaini šalkdami, arī it kā drāzās tam pakaļ, bet augšā pie tumši melnajām debesīm arvien noteiktāk, arvien krāšņāk iemirgojās lielas, spēcīgas, purpursarkanas zvaigznes. Tās bija bargas un šausmīgas. Un viņa pacēla uz augšu rokas un pret tām, pret dzimtenes zvaigznēm, vērsa arī savu — kā zvaigzni putenī — asiņojošo, visu uzvarošo sirdi.

1941. gada decembri.

DIVI KARAĻI

ija smaržu mēnesis, pirmais rudens mēnesis, kad smaržoja pēc gatavām melonēm. Tikko manāmi saviļņodama debess zilgmi, saule laiski airējās pāri Izmiras līcim. Juras malā, aiz līča, peldēja gaišzilas salas. Smirna dusēja klusā pēcpusdienas snaudā, atlaidusies krastmala, melnīgsnēja kā Anatolijas sieviete. Pulciņš angļu sēdēja pie galdiņa tās piekājē. Viņi atpūtās marmora celtās Smirnas mājīgumā, apmierināti ar putekļainās pilsētas burvīgumu рос ceļošanas pa Anatolijas sādžām. Viņi dzēra vīnu un sarunājās, par priecīgām lietam, kam nebija nekāda sakara ar ikdienu.

Viņi visi seši bija angļi, labākie no nācijās pēdējo trīsdesmit piecu gadu izlaiduma, speciāli izmeklēti darbam kolonijās, pre-cizi kā tās Manlichcra šautenes, kas tika ražotas kolonijām vienlaicīgi ar viņiem pašiem. Viņi bija angļi, bet aiz viņiem, aiz viņu galdiņa dvesmoja klusais Jonijas jūras rudens — glāstoša miera mēnesis; Roberts Bckers nodarbojas ar vilnas tirdzniecību, un par vilnu nekad nevarēs izdomāt kaut ko smieklīgu,— vilna ir tikpat svarīga kā sterliņš; Bobs un Henrijs cēla ķīmiskās rūpnīcas, — kas tur gan smieklīgs? Edvards un Kollijs eksportēja Havanas cigārus no Smirnas, bet Oskars — kokvilnu no Adanas, taču arī tur noteikti nebija nekā smieklīga.

— Vai jūs zināt, kā radušies tepiķi? — jautāja levantinie-tis Izaks Ru.

Viņš bija garš un kalsns, ar bārdu marinēta ozola krāsā un it kā melnkoka acīm; bārda viņam auga kā nezāle izdegama — dažādās vietās, nevienādiem kušķiem, bet uz zoda šķipsnas kā strautiņi satecēja kopā un izveidoja šauru ķīli. Viņa balss bija paklusa, vienmēr aizsmakusi, 'tai piemita daudz dažādu pieskaņu, kas liecināja, ka tā radusi .pārliecināt, un bez tam tā bija izturīga ka anatoliešu mūlis.

— Pāris vārdu, — un jūs sapratīsiet, bet pēc tam atstāstīšu jums kādu tiešām jocīgu atgadījumu, — viņš atkārtoja. — Sakuma bija teltis un ļaudis teltīs. Ģints vecākais uz telts auduma atveidoja savu zīmi. Sai zīmei pievienoja ģints zīmi, tad tā dieva zīmi, kurš apsargāja ģinti. Ģints izauga par cilti, un tās zīmi atveidoja turpat. Nāca citas ģintis, lai apvienotos ar pirmo ģinti, un it kā vizītkarti uzvilka savas zīmes uz kopīgā cilts raksta. Pēc tam turpat pierakstīja cilts amatus, zīmēja zivju un zvēru atveidus, piezīmes par kariem, par jūrām, par uzvarām un vadoņiem.

— Lūk, kas man nupat iešāvās prātā, Ru, — teica Henrijs. — Pēc jūsu teorijas iznāk, ka ornaments radies it kā uz lipīgas «mušpapīra» lapas. Stāv tāds papīrs, bet hieroglifi uz to lido un pielīp kā mušas.

— Tieši tā tas arī bija, — atbildēja Ru. — Tikai daudz vēlāk kāda cilvēka rokas, kurš mīlēja acu muziķu, izkārtoja šīs «mušas» uz lipīgā tepiķa lapas tā, lai būtu izteiksmīgāk un vienkāršāk.

— Pastāstiet labāk, Ru, savu jocīgo atgadījumu, — teica Oskars. — Tas ir līdz neiespējamībai garlaicīgi, ko jūs tagad stāstāt.

— Vēl vienu vārdu, un tad pāriešu pie atgadījuma, — atbildēja Ru. — Lipīgā lapa bija pilna, ciltis vairojās, izauga par tautām, tautas izveidoja valstis, saradojās ar citām tautām, a.rī ornamenti saradojās, krustojās, izmainījās detaļās, atspoguļoja sevī laikmetu garu. Tūkstošiem audēju auž vienu un to pašu ornamentu, bet mēs pērkam neatdarināmi pagatavotu, jo tas iemieso sevī jaunu vecā pārveidojumu. Lietām ir sava bioloģija, tikpat noteikta kā mūsējā.

— Skaidrs, — teica Henrijs. — Sāciet tagad .par to savu atgadījumu!

Taču Bobs pārtrauca Izaka Ru stāstu.

— Ziniet, kas man ienāca prātā, — viņš teica, — es domāju, ka mēs neatradīsim karalim piedienīgāku dāvanu par labu

tepiķi. Tā būs dāvana no angļiem, kas modina Āziju. — Viņš paņēma Izaku zem rokas. — Lūk, kur jāliek lietā jūsu teorija par ornamentu, protams, ja vien tā ir paliesa. Lai ornamentā uz jūsu pa pusei mistisko hieroglifu fona atrod sev vietu vēstījums par mūsu civilizācijās laikmetu, par mūsu darba laikmetu Āzijas mežonīgumā un tumsonībā.

— Oriģinālāku, dāvanu mēs neatradīsim, — atzina Izaks, un pārējie viņam pievienojās.

Tajās dienās kārtējais Velsas princis pēc sava amata likumiem laimīgi pārņēma Anglijas .karaļa troni. Jautājums par dāvanu bija izlemts. Sarunas pievērsās tematam par tās pagatavošanu, un neviens vairs neieminējās par jocīgo atgadījumu, ko Izaks Ru bija solījies pastāstīt.

Pec mēneša atgriezdamies no Memuret-El-Azisas sādžām, Oskars, kokvilnas uzpircējs, ceļā sastapa Izaku Ru, kurš brauca uz Ušaku iepirkt savai sabiedrībai tepiķus un .pie viena pasūtīt dāvanu karalim.

IJšaka, audēju pilsēta, kuri apdziedāti anatoliešu gazelēs, atradās no viņiem trīs četru dienu brauciena attāluma, taču viņiem vajadzēja šo ceļu mērot nedēļu, jo Izaiks Ru ceļoja kopā ar tepiķu uzpircēju karavanu. Tepiķu uzpircēji nerimstoši klaiņo pa valsti krustām šķērsām, meklē vecus tepiķus un pasūta jaunus, ved sev līdz rietumu mākslinieku darinātus zīmējumus, vācu fabriku krāsas un lētus kokvilnas diedziņus. Tie bija viņi un arī Izaks Ru, kas iemācīja aizvietot mākslu ar vācu šabloniem, ar kodīgam angļu krāsām un nedzīviem mašīnu štampa rakstiem, un daudzās vietās tagad vairs neauž tepiķus tā, kā tos auda agrāk, — sev, draugiem, mājai, pūram. Agrāk tepiķus auda gadiem ilgi, meistars nesteigdamies rūpīgi izstrādāja zīmējumu, gluži tapat, kā to dara gravieris; meistars visu savu mūžu auda vienu zīmējumu, dzimtas ornamentu, ielikdams savu meistarību visgrūtākajā, ģeniāli grūtajā — darba smalkumā, cenzdamies parādīt sevi kā mākslinieku kaut vai visizteiksmīgākā gadsimtiem veca zīmējuma atveidošanā. Tepiķu tirgotāji pārdeva anilina krāsas, lētus kokvilnas diedziņus un pirka tepiķus, .kas bija pieredzējuši gadu simteņus. Viņu karavana virzījās lēnām, paskandinādama zvanus, lēnām šūpodama ļaudis un tepiķu baķus cauri grubuļainajiem Anatolijas pustuksnešiem.

Sievietes sagaidīja tepiķu tirgotājus ar skaļiem saucieniem, stiepa pie karavanas tepiķu, paklāju, hurdžinu, aizkaru audumus; viņas- dziedāja dziesmas, lai pievērstu sev uzmanību, un lugšus lūdzās atpirkt visas viņu preces, solīdamas par to nez kādus tur labumus, un viņu saucieni pauda viņu nabadzību.

Karavanas basi un Izaks Ru strādāja ar acīm, Tepiķis ir radīts acīm, acis rada tepiķus, un acis pērk tepiķus. Viņiem nevajadzēja preci aptaustīt ar rokām. Viņi apsēdās uz vecām petrolejas kannām, šmakstināja kaļjanu iemutes vai zelēja biezu sultānu kafiju un pieputējušām acīm skatījās uz tepiķiem, kurus viņu priekšā vai nu izklāja kā raibas pasjansa kārtis, vai arī šķirstīja kā grāmatas lapas, ņemot pa vienam no saiņa, kas bija salikts precizi kā kāršu komplekts. Viņi lasīja tepiķus, šad tad apmainīdamies aprautām frāzēm.

— Kas tas? ... Anna uts Kjasims? ... — vaicāja Ru, norādīdams uz tepiķi, kad bija grūti noteikt audēju pēc zīmējuma «rokraksta».

— Viņa brāļadēls, — atbildēja karavanas basi, neizņemdams iemuti. — Slikti. Kjasims nekad tā neveido apmales.

Un viņi lasīja tālāk. Brīžiem karavanas basi kūtri pacēla acis un nicīgi teica: «Vācu krāsas!» — taču reizēm viņš pacēla roku, un tad tepiķi, kurš bija saistījis viņa uzmanību, atmeta sāņus; tas nozīmēja, ka pēc apskates viņš paspers ar kāju pa atlikto tepiķu kaudzīti un minēs cenu, kas būs kādas trīs reizes zemāka par to vērtību. Tad sacelsies mežonīga raudāšana un vaimanas, sievietes sitīs sev pa krūtīm, kliegs, ka viņas aplaupa gaišā dienas laikā, atlasot viņām tikai labākos gabalus, ka viņas vairs neaudīs tepiķus, ja reiz ar tepiķiem, kas krāsoti paša Izaka Ru atvestajām vācu krāsām, nevar nopelnīt pat iztikai, pēc tam viņas sāks šļupstēt laipnus vārdus, solīs labu un patīkamu pār-nakšņošanu pie sevis un plāceņus ar medu vakariņās. Taču karavanas basi klusēs, un klusēs arī Izaks Ru, klusēdami smēķēs kamieļu dzinēji, un sievietes cita pēc citas atdos atlasītos tepiķus un pārējos nikni aizvilks pa ielu, bet pēc dažām dienām ar asarām un kliedzieniem tos atkal rādīs citai karavanai.

Vakarā kafejnīcā, nolicis pie malas Galsvorsija romānu, Oskars palūdza, lai Izaks Ru izlasa viņam tepiķi, uz kura viņi sēdēja.

— Labi, — atbildēja Ru. — Tikai vispirms pastāstiet man, ko jūs pats redzat.

— Es redzu, — teica Oskars, — ķiršu lauku, kuru ietver ne \ isai plata apmale. Ķiršu lauka kā akvārijā jautri spēlējas sīki kukainīši, dažādu ziedu plankumi, krustiņi; par ķiršu lauku un šiem kukainīšiem, neaizsegdamas tos, 'bet mirdzēdamas tiem cauri, redzamas brīnišķīgas vāzes kontūras, no tas lejup vijas stilizētu vītņu līnijas...

— Nu-s, — Ru tikko mānāmi savilka lupas smaidā.

— Tas tad nu, jāatzīst, arī viss, — atbildēja Oskars. — Es pastāstīju to, ko redzu. Nu, bet jus?

— Es stāstīšu gandrīz to pašu, tikai mazliet citādi. Pec galvaskausa, kas atrasts zemē, mēs esam iemācījušies noteikt laikmetu, kad šis cilvēks dzīvojis, un varbūt pat šķiru, pie kuras viņš piederējis. Pec lauskām mēs esam iemācījušies reproducēt pašas statujas, un pēc statuju stila mēs nosakām to vecumu, tēlnieka tautību. Klausieties manī uzmanīgi un skatieties uz tepiķi; tā pamats — no tīras vilnas, tepiķis krāsots ar augu krasam, tā izmērs nav liels un tāds, kādus parasti neredz tirgos, bet kas piemērots kāda noteikta mājokļa izmēriem. So tepiķi audusi jaunava, — redziet, cik rūpīgi un pacietīgi sasieti mezgli, apvīlētas malas, apgrieztas bārkstis; viņa to sakusi pavasarī, — pavasarī vilna ir sprogaina un mīksta, — un ķiršu laukā, rakstā, kas izveidots no sīkiem krāsu plankumiem, viņa ieaudusi zilus tauriņus un tumšus — ar krustiņiem — skorpionus, jo viņas novadā pavasaris ierodas reizē ar tauriņiem un skorpioniem..Viņa sākusi tepiķi skorpionu mēnesī, tātad maijā, un pabeigusi to rudenī, pārpilnības, ražas novākšanas, mierīgas dzīves dienas; redziet — tauriņus un mušas atveidojošie plankumi uz fona tepiķa zemākajā daļā pārvērtušies zaļās mušiņās — tās dzīvo tajā laikā, kad nogatavojas melones un vi&es, — un ziedos, ar kuriem pārklājas nopļautas druvas. Tas, ko jus_ nosaucāt par vāzi, ir pilnības rags, tas ir vecs Ķirmatias audēju ornaments: putojošam pilnības .ragam plūst pāri ziedu vītnes, irisi, klasiskie Junonas — auglības un laimes dievietes — ziedi. Tie ir stilizēti, un tos grūti pazīt, taču, kad pierod pie šejienes stilizācijas manierēm, tad viegli atšķirt liliju no irisa vai rozi no granata. No trim apmaļu veidiem, kādus pieņemts darināt Kirmanā, audēja izvēlējusies to, kuru sauc par «ķīniešu mākoņiem», dāvanai domātu, grūti izstrādājamu tepiķu apmali. Jūs redzat, starp citu, zilu zīlīti malā, bārkstīs. To jaunava ieaudusi nevis nejauši, bet lai pasargātu no ļaunas acs to, kam viņa audusi šo no vilnas darināto dziesmu par ražas, miera un auglības dienām. Dzīve izrāvusi tepiķi no šiem aizkustinošajiem apstākļiem un izmetusi tirgū. Nelaime? Nāve? Šķiršanās? Bads? Jāprot atminēt arī šo noslēpumu. Hadži! — viņš uzsauca saimniekam. — Kur tu ņēmi tādu labu tepiķi?

— Tirgū, efendi. Pagājušajā rudenī šeit tirgū.

— Vai tu ar to gribi teikt, ka ļaudis Kirmanā grimst nabadzībā?

— О nē, efendi, — iebilda kafedži, — Kirmanā vienmēr ir dzīvojuši pārticībā.

— Kirmana ... Kirmana ... — murmināja Ru.

— Tu saki, ka nopirki to rudenī? Tā. Sim tepiķim, manuprāt, nav mazāk par piecdesmit gadiem. Anilina krāsas izgudroja tūkstoš astoņi simti septiņdesmitajā gadā, bet tas viss krāsots augu krasām; kokvilnas pamats nāca modē apmēram ap to pašu laiku, bet tā pamats ir tīras vilnas. Astoņdesmitajos gados Kirmanā parādījās vācieši, un jau pirmie tā laika tepiķi atgādina Leipcigas lubinieciskumu, sevišķi apmales traktējumā, taču arī tas šeit nav manāms. Pēc manām domām, Hadži, tam ir ne mazāk kā piecdesmit gadu, kā tev šķiet?

— Jūs pats to labi zināt, efendi, — atbildēja Hadži. — Es domāju., jums taisnība.

Ru domāja.

— Jā, — viņš pēkšņi atdzīvojās, — pavisam skaidrs. Septiņdesmit ceturtajā gadā taču tur bija cholera, Hadži, — vai ne tā?

Tagad pienāca saimnieka kārta padomāt un atminēties pagātni.

— Cholera? — viņš atcerējās. — Nu pareizi, efendi, tik pareizi, it kā to būtu teicis mūsu hakim-baši ', nevis jūs. Kā gan es to varēju aizmirst! Protams, bija cholera.

— Cholera arī izmeta tirgū šo kāzu tepiķi, — skumji pasmaidīja Ru. — Vairs nebija kam to dāvināt, man šķiet.

Saadi bija vecs, pusakls un mitrs no sviedriem, kas pastāvīgi kā lipīgs šķidrums klāja viņa seju un rokas. Kājas viņam ejot drebēja un ļodzījās. Lūpas runājot tikko manāmi nervozi raustījās un skaļi plīkšķēja viena pret otru. Viņš skuva bārdu

1 Makim — ārsts. Hakim-baši — vecākais jeb galvenais ārsts (turku vai.).

un audzēja tikai ūsas, jo tabaka un ēdiena paliekas, gadiem ilgi krādamās tajās, bija uz visiem laikiem tās nokrāsojušas it ka ar biezu un lipīgu krāsu.

Viņa sakļa no netīrības smirdēja. Istabu aizņēma divas stelles, divas bezjēdzīgas ierīces no nemākulīgi aptēstām un primi-tivi sastiprinātām plankām. Tepat mētājās dzijas un bija noklāts plāns matracītis, pārsegts ar lētu tepiķīti; uz tepiķīša tabakas atbirzumos svinīgi sēdēja Saadi un pārraudzīja audēju darbu, pusbalsī dziedādams dziesmu, kuras ritms audējām diktēja pavedienu kustību, tāpat ka diriģehta takts zizlis diktē orķestrim skaņu kustības. Saadi bija vecās Ušakas pēdējais lielais meistars. Viņa vārds bija minēts pasaules literatūrā. Zinātnieks Jakobi uzrakstīja par viņu pētījumu. Amerikānis Ljuiss bija viņu pieminējis savā «Tepiķu chronikā», bet vācu profesors Ncige-bauers darbā «Austrumu tepiķu māksla» nosaucis viņu par vienu no vislielākajiem meistariem. Kūka ceļojumu biroja aģents vienmēr veda pie Saadi tūristus, kas apmeklēja Ušaku, un rādīja viņu kā interesantu īpatni, ko zinātne vel nav izpētījusi. Viņa tepiķi atradās Ziemas pilī Pēterburgā, Minchenē, Leipciga, Vīne, Čikāgā, Parizē, padišacha seraļā, lldiz-Kioska harēma, Brusi un Ko-nijas mošejās, Ēģiptes hediva pilīs. Viņa tepiķi bija ari Teheranā, caru cara un šachu šacha apartamentos, un, kad caru cars Mahomet»-Ali bēga no savas zemes uz Odesu, viņš Saadi tepiķi pārdeva ūtrupē Parizē par simt tūkstošiem franku, un par tepiķi saņemtā nauda ilgi kalpoja viņam, bet tepiķis nokļuva Luvrā.

Izaks Ru paskaidroja, ko viņš vēlas pasūtīt. Ru uzrakstīja līgumu, un Saadi, apmērcējis kafijas biezumos līko bronzas krasas pirkstu, uzspieda uz līguma sava paraksta tumšbrūno plankumu un apsolīja pabeigt tepiķi divos gados.

Saadi atdeva vilnu izmazgāt ūdenī, izvēlēt ar koka vālīti un izžāvēt saulē. Saule vilnu padarīja tīru, vieglu un sausu. To iztīrīja ar stiegru, kas bija uzvilkta uz līka lociņa, un, lai iegūtu smalkāku pavedienu, atdeva vērpt ar ratiņu, nevis ar vārpstiņu kā parasti. Pēc tam dziju, kas bija smalka un asa kā jaunavas ' mati, šķeterēja un nogludināja ar tērauda stienīti, un tā kļuva kā pak'ausīgs nervs, gatavs ieaugt jebkurā audumā un ievīt tajā savu dzīvo tīmekli. Pats Saadi, kamēr viņam gatavoja šos vilnas nervus, ieslēdzies kambarī, kurā neviens neiedrošinājās ieiet, gatavoja novārījumus pēc receptēm, kuras zināja tikai viņš vienīgais. Nervam jābūt dzīvam, bet nerva dzīvība ir krāsa. Sājā vilnas nervā viņš saskatīja daļu savas eksistences, un viss — gan raksta daļiņas, visas tā atsevišķo līniju un figuru krāsas, tumšas, spilgtas, mirdzošas, gaistošas un drūmas, atmodināja viņā senas atmiņas, it kā krāsas saglabātu sevī kaut ko nemirstīgu. Viņš sen bija iemācījies neievērot to, vai ikrāsas un līnijas viņam pašam patika vai nepatika. Viņa griba bija koncentrēta uz vienu — pārvarēt visu, kas viņu šķir no tepiķa vilnas nerva.

Parasti viņš melno krāsu pagatavoja no ozola mizas un dzelzs vitriola novārījuma, bet šoreiz izvilka no noglabātiem maisiņiem santalu un vārīja to kopā ar granatkoka mizu; sarkano krāsu viņš radīja no etiķkoka augļu novārījuma, kuru viņš bija atvedis no Dagestanas, vai ari no rubijas saknēm; dzelteno — no bārbeles sakņu, zīdkoka un persika lapu novārījuma; tumši dzeltenajai viņš šoreiz nežēloja vistīrāko safranu, kas bija dārgs kā zelts un deva krāsu, kura saglabājas gadsimtiem ilgi. Ba-jachči Izmails atnesa viņam auna žulti, un, savārījis žulti ar vīnogulāju saknēm, Saadi ieguva bruņu krāsu. Izmērcējis dziju alauna šķīdumā, viņš tās šķeteres sameta podos, kuros bija krāsu šķīdumi. Vilna vairs neeksistēja.

Podos jau vārījās tepiķa dīglis.

Uz viesnīcu, kur dzīvoja Ru, atnāca meitene. Pēc izskata viņai varēja dot kādus desmit gadus, taču tās seja jau bija pārklāta ar čarčafu, bērnišķīgajā ķermenī grūtniecība bija izliekusi saspriegtu ovālu. Viņa pasniedza zīmīti. Uz papīrīša, kas droši vien bija izvilkts no saslaukām un pēc tam rūpīgi izgludināts uz ceļgala, bija uzspiests pirksta nospiedums. Meitene, atdodama zīmīti, teica:

— Hadži Saadi gaida jūs uz svētkiem. Nākamajā dienā pēc rītdienas,

Ru apziņoja draugus — visi seši bija Smirnā — un viņi nolēma izbraukt tajā pašā vakarā, lai tiktu pie vecā uz svētkiem ...

Roberta mašīna, zils, šaurs «Buicks», ritināja rudo ceļa kamolu. Auto skrējienā izzuda Anatolijas lēnums, kuru radīja kamieļu pēdu atstātie vilnīši. Ainavas aizbēga sāņus un paslēpās aiz Ušakas mājām — un šeit sadrūzmējās oāžu, biržu, pakalnu, purvu, netīrumu veidā. Tajā dienā Ušakā notika trokšņains tirgus. Ielas, kuru vidu izmantoja kā tirgus laukumu, drebēja no vaimanām, kliedzieniem un dziesmām, ēzeļi brēca, kamieļi ste-neja, pūzdami caur degunu, putekļi bieži nolija kā ruds lietus, gaisā dvesmoja kanēļa un kazu smaka. Angļu auto spraucās caur līkumotajām ieliņām, cauri tirgum, ieslīdēja eju spraugās starp mājām aiz tirgus un apstājās pie Saadi mājas., kas bija ļaužu pārpilna.

Pagalmiņā aiz māla sienas drūzmējās ļaudis. Saadi uz sava īsā matracīša aizņēma balkonu, kas bija zems, gandrīz vienā līmeni ar pagalmu un rotaļīgi izlikts ar ķieģeļiem. Viņa priekšā bija izklāts tā jaunais tepiķis; daži mazāki tepiķi atradās iesāņus. Gausi kustinādams rokas ar strupajiem pirkstiem, Saadi kaut ko stāstīja par sevi. Katru gadu šajā dienā viņš saaicināja viesus un paradīja tiem savus jaunākos ražojumus, tāpat kā mākslinieki Rietumos rīko savu darbu izstādes. Viņam apkārt uz svētku tepiķiem sēdēja vilnas tirgotāji un tepiķu meistari.

Viņi bija ieradušies, nesdami sev līdzi sainīšus ar dāvanām, — vai nu krējuma podu, vai sauju vislabāko vīģu, un ilgi sarunājās par Ušakas seno mākslu, pieminēja tās meistarus, slavēja Saadi darbu.

Bet aiz viņiem, aiz sienas, kas nodalīja goda viesus, pie tepiķa rāpus līda gan Saadi paša, gan arī svešas audējas. Viņas burzīja tepiķi, sačukstējās, apskatīja mezglus un, ieklausīdamās uz svētku tepiķiem sēdošo viesu sarunās, reizēm sajūsmā iesaucas, ieplētušas acis. Starp viņām bija daudz bijušo Saadi skolnieču, viņa bijušo audēju un sievu.

Kad angļi piebrauca pie vārtiņiem, Saadi tepiķu meistari metās tiem pretī.

Atskanēja apsveikuma saucieni:

— Lai sveicināti kungi! ... Lai sveicināti Hadži-Saadi draugi! Lai jūsu pirkums būtu veiksmīgs! Labas lietas vienmēr nokļūst labās rokās!

Ru ar draugiem piegāja pie veča, vecis piecēlās trīcošajās kājās un samulsis čāpstināja nekustīgās lūpas, lai izteiktu apsveicinājuma vārdus, tad viņš atkal apsēdās uz matracīša, un viesi novietojās viņam apkārt uz svētku tepiķīšiem.

Karalim austais tepiķis atradās viņu priekšā. Tam apkārt it kā ap niķīgu zirgu uzmanīgi staigāja tepiķu uzpircēji un Saadi draugi, garām ejot, viņi glāstīja tā samtaino ādu, nogludinādami malas, klakšķināja ar mēli, skatīdamies uz tepiķa rakstu, uz krāsās iemiesoto vilnas dzīvīgumu un, salīdzinot ar citiem Saadi darbiem, atzina šo par vislabāko.

— Mēdz teikt, ka Mazaziju ar visiem tas brīnumiem apēdušas kazas, — teica Bobs, — taču no kazu vilnas cilvēks ir ra-dijis cilu Āziju, atspoguļodams tajā visus pagātnes brīnumus... Vai uz to nevar attiecināt kādu filozofisku teoriju, Ru?

Ru neatbildēja. Viņš lasīja tepiķi.

Ušakas tepiķu parastā apmale — kupls, ziedošs granatkoka zars, dzīvības zars, — Ieva, kā stāsta, esot Ādamam devusi granātu, — savijies ar zilganpelēkām olivkoka lapiņām, kuru cilvēce sen jau nosaukusi par miera emblemu. Dzīvība, kurā ievīts miers, tāda ir Ušakas apmale. Centrālā daļa — gandrīz vienmēr kvadrāts ar tajā iezīmētu astoņstūri, astoņstūris — zeme ar astoņiem kompasa punktiem. Astoņstūra malas, ārpus tā, — kvadrāta stūros četras milzīgas indigo jūras ar savām viļņotajām malām ieslēdz zemes sistēmu. Astoņstūrī ievīts krāšņs ornaments. Tajā ir lotoss, Veneras un dievmātes zieds, un atkal gra-natkoks stilizētās kompozicijās, tā pumpuri, ziedi un augļi uz tumša ķiršu krāsas fona, bet vidū asi zīmēta visu emblemu ara-bcska, apvīta ar briestošu zirņu vijām.

Tāds ir parastais Ušakas zīmējums un tonis, taču tas, kas atradās Izaka Ru priekšā, bija citāds. Ru lasīja Saadi tepiķi un izlasījis saprata meistara ieceri. Tepiķa pamata fons bija blāvs un svinīgi skumjš — meistars izbalinājis krāsas. Klasiskās tepiķa apmales ornamentu un ziedošos granatkoka zarus viņš apvijis ar dzeloņplūmes pelēkajiem ērkšķiem, viņš norāvis olivu lapas — miera un saticības emblēmu — no to zariem un nodzeltējušas tās izkaisījis rudens vēju sajauktā plūsmā. Viņš izārdījis tepiķa vidus ornamentu — brīnišķīgo un sarežģīto, no granātāboliem un lotosa ziedlapiņām atveidoto arabesku — un licis krist asiņainiem sēklu pilieniem no granātābola uz tumšbrūnā zemes astoņstūra, — no sēklu pilieniem pilēja asinis.

— Ko jus tur tik svētsvinīgi lūkojaties, Ru, — teica Henrijs. — Vajag izlemt — ņemsim tepiķi vai ne. Taisnību sakot, man tas velnišķīgi patīk.

— Tepiķis ir lielisks, — apstiprināja Kollijs, — tajā ir kaut kas sevišķs, kaut kāds jaunums, pārdrošs novatorisms. Ru, jūsu teorija ir pareiza. Zīmējumā ir kaut kas no mums, jā! No Rietumiem. No anglosakšiem.

Ru novērsa skatienu no tepiķa.

— Jā, — viņš atbildēja. — Jā. Tajā jūtama sevišķa zīmējuma kultura. Tepiķis ir nepārspējams.

Bobs ar nūjiņu papliukšķināja vecim pa ceļiem.

— Lai notiek, mēs ņemam tepiķi.

Viņš piecēlās un aicināja visus pārējos, uz izeju.

— Piecelieties, Ru, — viņš teica, — te ir tāda smirdoņa, ka es vairs nevaru izturēt.

— Es vēl mazliet uzkavēšos šeit, — atbildēja Ru, — brauciet, es panākšu.

Ru piegāja pie meistara un saņēma to aiz rokas.

— Nu? — viņš teica, neapmierināti viebdamies, — ko tu gan esi izdomājis, Saaidi?

Vecis sakustināja lūpas.

— Ko tad ingliz-efendi izlasīja? — vaicāja vecais. — Efendi — mācīts cilvēks, Saadi — vecs muļķis, ko gan Saadi var izdomāt...

— Ko es izlasīju? — pārjautāja Ru. — Nelabas lietas es izlasīju, Saadi. Kāpēc tu sajauci veco Ušakas rakstu? Kāpēc tu apmainīji vecās krāsas, prieku pārvērti bēdās, priecīgajām līnijām liki saliekties sāpes? ... Mans pasūtījums taču bija skaidrs, Saadi, — viņš teica. — Vai tu atceries manu pasūtījumu?

— Kā ne, efendi, — atbildēja vecis, — atceros, visu atceros. Tu teici: ņem veco Ušakas rakstu un apskaties labi, kas tajā novecojies, un izmet šo nedzīvo. Tu teici: viss jaunais nāk no angļiem. Jauno vajag parādīt tā, kā to dara angļi.

— Nu, un ko tad tu izdarīji? — jautāja Ru.

— Es tā arī izdarīju, — klanīdamies un smaidīdams turpināja vecis. — Kas ir miris, efendi? Laba dzīve. Kas ir jauns, efendi? Viss jaunais nācis no angļiem. Kur bija miers — tur tagad šķelšanās, kur ļaudis ēda plāceņus ar medu — tur tagad ēd savvaļas augu saknes. Es parādīju jauno tā, kā tu gribēji, ka to dara angļi. Ar dzeloņplinnos ērkšķi es pāršķēlu granātābolu, ko mēs dēvējam par auglības un laimes augli, un izkaisīju ta sēkliņas pa visu tepiķa rakstu, kā jūsu jauninājumi izkaisījuši Anatolijas bērnus.

Ru viņu pārtrauca:

— Saki paldies, ka tepiķa valodu saprotu vienīgi es! Ja mani draugi prastu lasīt tepiķus tā kā es, viņi...

— Efendi, — teica tad Saadi, — bet vai angļu karalis sarunājas ar visiem? [5]

97

— Nerunā mu|ķlbas! — teica Ru.

— Pagaidi, efendi, — Saadi ar līko pirkstu pieskārās viesa piedurknei. — Saki man, efendi, — kāpēc tavs jaunais padišachs kaļ monētas ar savu attēlu, kad jums vēl ir daudz monētu ar viņa tēva attēlu? Daudz ornamentu lietots Ušakā, efendi, bet Saadi — tikai viens, un Saadi izvēlas. Tavi bērni pieminēs tevi pēc taviem darbiem, mani bērni pieminēs mani pēc maniem tepiķiem.

Ušakas safrankrāsas vakari nokāpj no kalniem, tie ir sausi un virzās ātri, vieglā solī kā kalnu kazas, un atpakaļceļā vakars panāca auto. Starmešu ugunis pārrāva lēni risošo ceļa pavedienu un Izaka Ru acīs pārrāva tepiķa raksta pavedienu, kas viņam tēlojās pie apvāršņa. Automobilis skrēja kā melns tarakāns, ņipri kustinādams ugunīgās ūsas. Angļi pusbalsī dziedāja dziesmiņas par meitenēm izpriecu zālēs. Izaks Ru domās pārlasīja Saadi tepiķi; svētais gulbis Ci, ko attēlo ar mākoņu hieroglifu saliektas, čūskai līdzīgas spirāles veidā, gulbis Ci, gadsimtiem ilgi ceļodams no Ķīnas, ar ķīniešu, persiešu, armēņu, kurdu, grieķu starpniecību bija nokļuvis pie osmaņiem nevis kā gulbis Ci, bet gan kā mākonis, un nevis vienkāršs mākonis, bet bēdu mākonis. Japanā, miglu zemē, taisna līnija simbolizē debesis, bet viļņota līnija apzīmē zemi; Ķīnā taisna līnija — zeme, bet viļņotā — debesis; Āzijas Anatolijas daļā taisnā līnija —-dzīve un debesis.

Bobs komandē:

— Šodien pusnaktī atiet «Skotija». Jāiešuj tepiķis brezentā, jānodod bagažā, brīdināt kapteini es pagūšu. Henrij, tu sagatavo vēstuli angļu-austrumu tirdzniecības palatas prezidentam seram Herbertam Lainam. Ru, jūsu ziņā paliek prese. Lieciet lietā visu savu filozofiju un uzrakstiet poēmu par šo tepiķi.

— Es uzrakstīšu, — saka Ru. — Es uzrakstīšu par Saadi.

— Par tepiķi, — Bobs viņu izlabo.

— Par meistaru, — atkārto Ru.

— Nu, kā jums vieglāk, — pievienojas Bobs.

— Man vieglāk par meistaru, ;— paskaidro levantinietis. — Par karali Saadi.

DZIMTENE

Ievērojot stāsta varoņa lūgumu; veltīts Fr. Nansenam.

Ismets-Halafs bija dzimis Tesalijā, kādā sādžā netālu no Tesalas pilsētas, kuru jau sen apdzīvoja turki un kura jau sen piederēja Grie-ķijai.

Tik sen jau Tesalijas turki piederēja grieķiem, ka daudzi no viņiem, sevišķi pilsētnieki, bija aizmirsuši dzimto valodu un runāja un domāja grieķiski.

Tesalas pilsēta atrodas Tesalijas dieņvidu daļā, tālu no nemierīgajām Turcijas un Albānijas robežām, to nekad nesasniedza trokšņaini notikumi, un neviens tesalietis nenēsāja ieročus un nepiederēja pie kādas politiskas partijas.

Dzīvoja ļoti mierīgi un trūkumu necieta. Reti kāds izbrauca ārpus sava apvidus robežām, bet dažiem laimīgajiem nekad nebija vajadzības doties ārpus dzimtās Tesalijas.

Tās senās pilsētas — Nitija ziemeļos, Galoša un Tēbas aus-trurnos un Ga,intas rietumos — sargāja mieru un kārtību senajā Tesalijas zemē.

Tā dzīvoja jau gadu simtiem, tā domaja nodzīvot vel gadsimtus.

Pat pasaules karš neiztraucēja šo gadsimtiem ilgo mieru.

Sākumā gan domāja, ka noklāsies labi. No Stambulas pienāca baigas vēstis, kas uz bridi izrāva visus no ierastā kūtruma.

Kāds atbraucējs apgalvoja, ka sultans ar bargu firmanu

7*

<'99

pavēlējis pie īstās ticības piederošajiem stāties dzimtenes sardzē, lai kur tie arī atrastos un ar ko nodarbotos.

Atbraucējā klausījās ar izbailēm, taču izprata maz. Daudziem sasarka acis un tajās parādījās asaras. Sievietes vaimanāja un dziedāja senas dziesmas par otomanu spēkavīriem, imams stāstīja par Stambulu — šo dižāko islama pērli, par tās tempļiem un lielo turku tautu, kurai ne visai sen vēl piederējuši Bal-kani un visa Ziemeļafrika.

Kad atbraucējs no Stambulas aizbrauca, kļuva zināms, ka kopā ar viņu pazuduši divi Ischana-Beja brāļi, imama radinieks un jaunais advokāts Ekrem-Bejs, vienīgais mācītais cilvēks starp Tesalijas turkiem..

Jauniešus tas satrauca.

Taču, tā kā neviens nezināja, uz kurieni un kā jābrauc, lai nokļūtu pāri robežai, cik tas viss izmaksās un cik liels ir .risks, kas saistīts ar braucienu, tad arī neko neuzsāka.

Grieķu gubernators pavēlēja izdarīt izmeklēšanu, divus trīs arestēja un atkal atbrīvoja, izziņoja, ka nodevēji tiks sodīti ar nāvi, un savāca ķīlniekus no dažiem aizdomīgiem ciemiem.tTā bija vienīgā nesaprašanās ar heleņu karaļa varas orgāniem. Pārējie kara gadi aizritēja mierīgi, jaunieši dienēja armijas aizmugurē, sirmgalvji strādāja mājās, un visi gaidīja, ka kuru ’ katru brīdi karš beigsies un tad viss izmainīsies.

Kas tieši izmainīsies, to neviens nezināja. Gudrāki ļaudis tomēr domāja, ka pastāvošā kārtība ir netaisnīga, un runāja, ka musulmaņiem būtu laiks pieprasīt atpakaļ savas zemes, pa-dzenot neticīgos, un noteikt jaunas Otomanu impērijas robežas.

Vācijas imperators apsolīja šai jautājumā sultānu atbalstīt. Tika nolemts, ka Turcijai atņems Zieme|cpiru un daļu Archipe-laga, Albāniju pasludinās par karalisti un troni ieņems Malio-meda V mazdēla radinieks, bet Maķedonija tāpat kā agrāk piederēs Turcijai.

Nāca atmiņā agrākie laiki. Imams piektdienās lasīja mošejā fragmentus no vecas grāmatas par visām apspiešanām, kuras bija izdarījuši grieķi pret turkiem, un pravieša vārdā aicināja izliet neticīgo verdzinātāju asinis.

Taču vispārējā doma bija tā, ka jāgaida kara beigas, kad noteikti viss noskaidrosies.

Gadu pirms kara beigām kāds vājprātīgs ģimnāzists, italie-

I is Rafaels Riči, aizdedzināja maģistraturas eku Pireja; namu izglāba, un cietušo nebija, taču valdība saskatīja šajā rīcība he-lēņu pagrīdes organizāciju ļaunprātību un atbildēja ar nežēlīgam represijām.

Kristietībā pārgājušu turku Vasilisko Istamaki, Tesalas elektrostacijas montieri, apsūdzēja spiegošanā, piesprieda nāvessodu un nošāva.

Bet īstais posts sākās pēc kara beigām, kaut gan visi gaidīja, ka miers nesīs vienīgi labumu.

Nepaspēja papriecāties par pamieru, kad jau sakās grieķu-turku karš Anatolijā.

Grieķu avīzes rakstīja, ka Konstantinopoli atdos grieķiem un atjaunos Svētās Sofijas dievnamu, Turcijas robežas pavirzīs Anatolijas iekšienē, Adanu uzdāvinās itāliešiem, Mcrsinu — grieķiem.

Izcēlās tāds sajukums, ka vislabākais šķita nomirt.

'Iesalā nepalika ne puse no tās iedzīvotājiem. Sākumā ieslodzīja cietumā imamu un godājamus sirmgalvjus, pēc tam iz, sūtīja uz Turciju turku skolu skolotājus.

Tesalieši nosūtīja uz Atēnām delegātus, lai noskaidrotu stāvokli, taču arī delegāciju arestēja, paturēja kādus trīs mēnešus apcietinājumā un pilnā sastāvā nosūtīja uz Turciju.

Un tikai tad izdevās uzzināt, un pie tam vienīgi nedaudziem, ka norve&u rakstnieks Nansens izdomājis kaut kādas īpašas pases Tesalijas turkiem un Turcijā dzīvojošiem grieķiem vin ka tagad mainīs cilvēku pret cilvēku, mantu pret mantu.

Ļaudis sāka kaislīgi visu pārspīlēt.

Katrs centās iestāstīt, ka viņa saimniecība ir labākā stāvoklī, nekā tā bija īstenībā. Vienas aitas vietā iztēloja divas, vienas vistas vietā — desmit, māju priekšā ierīkotie puķu dārziņi pārvērtās par rūpnieciskiem dārziem, bet dārzi — par parkiem.

— Ja jau mainīt, tad mainīt, — sprieda tesalieši. — Tik un tā mūsu vietā ieradīsies grieķi un visu izpostīs.

Grieķi Turcijā tomēr neieradās, apmaiņa nesākās, bet pārspīlējumu sekas bija tās, ka valdība palielināja nodokļus, un tesaliešiern bija jāmaksā piecas reizes vairāk, nekā tie maksāja pirms kara, kaut arī faktiski viņu saimniecība kara gados nebija uzlabojusies, bet gan pasliktinājusies, jo kara laikā fabrikāti bija kļuvuši ievērojami dārgāki un bija samazinājies pieprasījums pēc lauksaimniecības izejvielām, ko sūtīja uz ārzemēm.

Dzīve kļuva pavisam neciešama.

«Jāsūta kāds no izglītotajiem pie norvēģu rakstnieka Nan-sena vai pie mūsu konsula Atēnās, lai skaidri uzzinātu, kas notiks un ko var gaidīt.»

Un Ismets-Halafs, būdams gudrs, gādīgs saimnieks, kas prata grieķiski lasīt un rakstīt, aizbrauca kā savas sādžas delegāts.

Ismets-Halafs bija lielisks saimnieks. Viņa tabakas lauki bija slaveni visā apvidū, un viņš vienmēr pārdeva novākto ražu ārzemju firmām. Strādājot ciešā saskarē ar amerikāņu un franču firmu aģentiem un mācoties no viņiem labu uzvedību sabiedrībā, viņš apguva dažus angļu vārdus un franču valodā varēja pat izlasīt biržas biļetenu «Marseļas biržas ziņās».

Izvēlēts par delegātu braucienam uz galvaspilsētu, Ismets-Halafs ātri saposās un devās ceļā. Viņš nebija bijis Atēnās kādus desmit gadus — kopš tā laika, kad pabeidza lauksaimniecības skolu, un pilsēta atmodināja viņā atmiņas par jaunību un civilizāciju. Tā kā viņš sevi uzskatīja vairāk par grieķi nekā turku un par eiropieti vairāk nekā grieķi, tad ļoti priecājās, redzot ielu nosaukumus, kas liecināja par Eiropas kulturu. Be-ranžē, Satobriana, Viktora Igo, Odiseja, Sofokla, Homēra un Bairona ielas it kā saistīja ar visu cilvēci, un likās, ka tās nav vis grieķu galvaspilsētas, bet gan visas cilvēces kultūras galvaspilsētas ielas. Viņš apmetās pie kāda pazīstama Sv. Pāvila ielā netālu no Foseiona stacijas, kur viņa draugam piederēja augļu veikaliņš.

Jau pirmajā savas atbraukšanas dienā viņš iegriezās konsulātā, taču tas bija ļaužu pārpilns, neviens tur neko nezināja, un Ismets devās pie advokata — spānieša, kas vienmēr kārtoja tesaliešu lietas, domādams, ka advokāts visu uzzinās ātrāk un labāk. Advokāts tiešām apsolījās nodarboties ar šo jautājumu un Ismetu nomierināja, teikdams, ka viņam nav par ko uztraukties, viņš neesot pakļauts paragrafam par pārvietošanu un varot mierīgi strādāt.

Atvadījies no advokata, Ismets iegāja Osmana, arī tesalieša. kafejnīcā un te uzzināja daudz baismīgu ziņu. No kafcdži stāstījuma izrietēja, ka pēc norvēģu sistēmas sākuši ļaudis pārbērt kā graudus no čuvala čuvalā. Bulgārus dzina uz Bulgāriju, turkus uz Turciju, armēņus apkāva, tāpēc ka tos nebija kur sūtīt, vai arī nosūtīja pie boļševikiem. Osmans pateica arī, ka trešdien.

pec divām dienām, būšot slepena turku sapulce un ka labi butu, ja Ismets ierastos pakļausities referentā no Stambulas Viņš ierakstīja Ismetu sarakstā, kurā bija minēti tie, kas drīkst ierasties, bet Ismets pierakstīja adresi — akmeņlauztuve, aiz Sokrātā cietuma, pie senajām pilsētas sienām, pretim Pirejas ceļam.

Nākamajā dienā Ismets aizgāja uz biržu, painteresējas par tabakas cenām, nopirka šo to saimniecībai un pie viena arī visas avīzes, kurās bija rakstīts par apmaiņu. Pēc tam viņš sēdās elektriskajā vilcienā un devās uz ostu, uz Pireju.

Bija pusdienas laiks, un Ismets-Halafs nolēma ieiet kādā ēdnīcā kaut ko iekost. Ostas apkaimē pavisam tuvu cits citam atradās tādi maziņi veikaliņi, kuros par dažām drachmām varēja dabūt visdažādākos ēdienus un la.bi paēst. Ostas bufetēs parasti pulcējās visinternacionālākā sabiedrība — turki, grieķi, krievi, emigranti, itālieši, slāvi, te jaunumus zināja agrāk nekā jebkur citur, un te valdīja nacionālas iecietības gars, kas raksturīgs lieliem ostu centriem.

Ismets-Halafs pasūtīja pusporciju zupas un atsevišķi divus sīpolus, izņēma no maisa līdzi paņemto lavašu un gabalu bas-turrnas — kaltētu un ķiplokos nogulējušos aitas gaļu — un novietojās stūrī pie kopējā galda istabeles dibenā. Ļaužu bija daudz, un visi skaļi sarunājās, žestikulēja un sita ar dūrēm pa galdu.

Kāds noputējis, pašaustas drānas uzvalkā nevīžīgi ievīstījies vecītis, kurš atgādināja sādžas vecāko vai ceļojošu tirgotāju, teica politisku runu.

— Ne velti mēs cīnījāmies lielajā karā, — viņš kliedza, mežonīgi bolīdams acis un uzlūkodams traktierī sēdošos. — Karš mums izvirzījis lielus nacionālās atdzimšanas uzdevumus. Paraugieties uz Franciju, paraugieties uz Itāliju, — ar ko tās pašlaik nodarbojas? Tās līdz pēdējam savāc vienkopus visus savas nācijās piederīgos, kas izsvaidīti velns zina kur. Tādas ir šī momenta prasības. Pietiek ķildoties mazākumtautību dēļ. Pietiek... Nācijām jābūt .savāktām vienā dūrē.

— Bet kā jūs atrisināsiet pārvietošanas jautājumu?... Jeb vai jūs esat ar mieru barot visus bezdarbniekus? — strīdā iejaucās jauns puisis, pēc apģērba spriežot, krāvējs, ar bālu, novājējušu diloņslimnieka seju.

— Pabarosim. Velns parāvis, vai tad mēs neprotam strādāt! Tai vietā, lai ik pēc pieciem gadiem karotu kādu desmit kaut kur

Turcija dzīvojošu tautiešu dēļ, — būvēsim, kļūsim bagātāki... Kas te vēl neskaidrs?

— Ar to jūs nelikvidēsiet ne zemes trūkumu, ne pārapdzīvotību.

— Nebaidieties, — likvidēsim un kā vēl likvidēsim, ļaujiet tikai mums ātrāk savākt mūsu ļaudis no Turcijas un Kaukaza. Mēs, grieķi, līdz šim vel nekur neesam pazuduši un savās mājās nekādā ziņā nepazudisim.

Strīds kļuva vispārējs. Vecīša runa neizraisīja sevišķus iebildumus, visvairāk uztrauca jautājums par tautību apmaiņas kārtību.

— Es pat iedomāties nevaru, — teica traktiera īpašnieks, — ka mums vel vajadzētu maksāt par šo nolādēto apmaiņu. Mūsu grieķi atstāj Turcija droši vien kādas desmit reizes vairāk vērtību nekā turku draņķi pie mums; bet mums pie tam vēl jāmaksā. Ko tad par to galu galā doma valdība?

Tas pats vecītis, kas runāja par atdzimšanas uzdevumiem, sniedza izskaidrojumu.

— Mēs esam saistīti ar Tautu Savienību, — neko nepadarīsi. Jums, protams, taisnība. Nevis mums, bet turkiem pēc taisnības vajadzētu maksāt par apmaiņu. Mēs viņiem atstājam priekšzīmīgas saimniecības, tirdzniecību, rūpniecības uzņēmumus.

— Un iegūstam bezdarbu un trūkumu, — zobgalīgi ierunājās saimnieks. ,

— Kāpēc trūkumu?

Ismets palūkojās kaimiņos. Blakus viņam pie kafijas tases sēdēja tumšs, drūms grieķis feska. Viņu skatieni sastapās. Grieķis klusi jautāja:

— Vai jūs esat turks?

— Turks, — atbildēja Ismets. — Bet jus no kurienes?

— Es esmu no Samsunas, — sacīja grieķis. — Kā es, tā arī mani bērni dzimuši Turcijā. Esmu tās pavalstnieks.

— Jūs tātad nebija tiesības izdzīt no dzīves vietas, — Ismets teica. — Saskaņā ar apmaiņas komisijas lēmumu vienīgi tie, kas nav bijuši tās valsts pavalstnieki, kur viņi apmetušies, pārvietosies uz dzimteni.

— Jā, runā, ka tas tā esot. Taču turki met laukā visus grieķus pēc kārtas. Notiek grautiņi. Saimniecības, kuru manta krāta gadsimtiem ilgi, tiek izlaupītas un iet bojā.

— Vajag sūdzēties, — Ismets teica. — Es esmu turks, taču es nevaru jūs neaizstāvēt, jo jūsu īpašumiem jānonāk no Grieķijas izceļojošo rokās. Arī tie šeit atstāj ne mazums mantu un tomēr nebojā tās.

— Jums taisnība, — sacīja grieķis. — taču kur gan lai sūdzas? Norvēģijā? Mūs maina pec kaut kādas doktora Nansena norvēģu sistēmas.

— Jāizvēlas cits ceļš — jāatmodina mūsu valdību sirdsapziņa, — viņu pārtrauca Ismets. — Jārunā par to skaļi ...

Taču viņa vārdus aprāva krodzinieks:

— Kad tu būsi savās mājās, — tad arī runā. Te nemēģini ...

— Esmu mājās, — kliedza Ismets. — Jā! Manas mājas ir šeit! Esmu te dzimis un uzaudzis un nekur nevēlos doties. Manas mājas ir te, uz šīs zemes, kuru esmu slacījis saviem sviedriem un ar mīlestību kopis.

— На! Tā tik ir saruna ... — iejaucās kāds no malas.

— Šis turku draņķis varbūt ari to vēl mēģinās pierādīt, ka nevis viņu, bot mūs no šejienes jāpadzen.

— Jā, jūs, — vērsās pret viņu Ismets, — tos, kas liek uzliesmot mežonīgām kaislībām, tos, kas posta cilvēku mieru.

— Dodiet tam sociālistam pa ausi, — krodzinieks sacīja un uzsita ar dūri pa galdu. — Dodiet viņam svētā mocekļa Simona vārdā!

— Es neesmu socialists, esmu cilvēks, gribu dzīvot, kā dzīvoju līdz šim, mans vārds ir — miljoni, — kliedza Ismets.

— Aizbāziet muti tam turku spiegam! — kliedza klātesošie.

Grieķis no Samsunas mēģināja aizstāvēt Ismetu.

— Jūs paši esat sliktāki par spiegiem, — viņš kliedza.

Kautiņā iejaucās policija. Neko nevarēja saprast, skaidrs bija

tikai tas, ka pie visa vainīgs turks, kurš turējis musinošu runu, un Ismetu-Halafu, sasējuši viņam rokas uz muguras, aizveda uz policijas nodaļu. Nakti viņš pavadīja uz salmiem, kas bija mitri no vēmekļiem, viņam kļuva nelabi no istabiņā esošās smirdoņas un no izsalkuma. Galva bija piesārņota juceklīgām domām, un viņš nekādi nevarēja izdomāt, ka.s ar viņu tagad notiks.

Rītausmā viņu un vēl trīs grieķus aizveda uz ostas policijas pārvaldi Pirejā.

Putek|i klāja pilsētu it kā brūns sniegs, tie kūtri vēlās zem kājām, kājas iegrima tajos līdz pat potītēm, un putekļi pretīgi gurkstēja zem to smaguma.

No Pirejas puses bija sadzirdama dārdoņa. Mašīnu kara-vanas pieveda ostā ēsmu kuģu iekšām.

Atvēruši četrstūrainās lūku rīkles, kuģi kā milzīgi aligatori glaudās klāt pie moliem, no kurienes osta ar celtņu dakšām baroja tos ar mucu un kastu, saiņu un čuvalu ēsmu.

Aligatori rija, pūzdami dūmu mutuļus, bet |audis kutināja to sānus ar āmuriem, iezieda ar krāsu ziedi un dziedināja ar buru audekla kompresēm.

Kuģi pienāca un atgāja. Tie kauca un trīsēja kā suņi vai rūca kā saniknotas lauvas, piegrūdās ar deguniem pie moliem, mutuļoja dūmus, kāsēja ogļu izdedžus.

Saule uzausa caur putekļiem un izskatījās oranža kā aptumsuma laikā un miegaina kā rietot. Ostas ūdenī ziedēja eļļas plankumu varavīksnes, un tas smirdēja pēc kuģu atkritumiem.

Ismetu ilgi vadāja no vienas vietas uz otru, nopratināja par zīmīti attiecībā uz akmeņlauztuvi, ierakstīja dažādās grāmatās, piespieda izstāstīt visu, kas noticis traktierī, un ap pusdienas laiku iegrūda neliela kuģa kravas tilpTiē, no kuras tikko bija izkrautas sālītas zivis.

Kravas tilpnē smirdēja pēc puvuma un gaiss bija sālīts.

Pret vakaru atveda sešsimt turku, un kļuva zināms, ka viņus sūtīs uz Konstantinopoli.

Ismets pieprasīja komandantu un centās .pierādīt, ka viņš nav pakļauts apmaiņai, viņš atsaucās uz iepriekšējās dienas aarunu ar advokātu un prasīja, lai viņu. atstāj krastā.

Taču komandants nemaz neklausījās viņa pierādījumos.

Izmocītais Ismets nogūlās uz mašas un tūlīt saprata, ka viss ir beidzies, viss jau aiz muguras, ka viņš brauc uz Turciju, uz dzimteni, apsmieklam pretim. Viņš atcerējās, ka viņam nav klāt nekādu dokumentu, ka viņa manta nav aprakstīta un ģimene neko nezina par viņa likteni.

Viņš sāka dauzīt ar dūrēm pa lūkas durvīm, lūdzot iedot papirosu vai atļaut nosūtīt tclegramu. Taču durvis neatvēra.

Vēlu naktī atveda vēl apmēram pusotra simta cilvēku, un kuģis izbrauca jūrā.

Viņi nokārtoja savas dabiskās vajadzības turpat kravas lilpnē, un visiem k|uva grūti elpot.

Viņi gulēja cits citam blakus un klusēja kā zvēri, kas sagūs-iili medībās un vēl nav pieraduši nedz cits pie cita, nedz arī iejutušies gūsta apstākļos.

Jūra kratīja viņus kā zirņus maisā, taču viņi nesajuta šūpošanos, domādami, ka tās ir viņu domas, kas šūpojas.

Ļaudis brauca uz dzimteni gluži kā uz trimdu. Viņu vidū bija nabagi un augstāko šķiru ļaudis, strādnieki, sīktirgotāji, zemkopji un buržuji.

Sajutuši izmisumu un pārcietuši to, ļaudis sāka meklēt cerību. Bija jāturpina dzīvot, un tāpēc vajadzēja atrast dzīvē kādu pieturas punktu. Viņi sāka runāt par patriotismu, par Kemala revolūciju, par tuvāko gadu perspektīvām, par lielās turku zemes sapulci.

Visas šīs sarunas nenomierināja Ismctu, taču viņš sasprindzināja savu gribu un cieši nolēma cīnīties līdz galam.

«Dzīvot var visur,» viņš domāja. «Ja tikai ir galva uz pleciem un darbīgas rokas.» [6]

Atklātā jūra kravas tilpnes atvēra, un spirgts možums tūlīt piepildīja viņu nervu šūnas.

Apsardze jūrā pārsēdās motorlaivā, un uz kuģa nepalika neviena grieķa. Varmāku bēgšana dažiem iedvesa pārliecību, ka taisnība tomēr gūs virsroku.

Kuģis piederēja itāliešiem, un tā kapteinis, melnīgsnējs, kaulains vecis, izturējās neitrāli. Viņi dziedāja dziesmas, taču drīz apklusa, jo labi nezināja ne dziesmas, ne savu dzimto valodu.

Nakti pirms iebraukšanas Stambulā viņi negulēja; Marmora jūras, baladu un poētisko sapņu jūras siltums lika iezagties viņu acīs kautrīgam miklumam.

Sārta dūmaka vērta drēgno Stambulas rītausmu samtainu, un šajā samtainajā rītausmā māju kontūras likās mīkstas, elastīgas, vieglas.

Visu nakti viņi klīda pa klāju, lūkodamies uz to juras pusi,

kur atradās viņu patriotisko teiksmu pilsēta. Tā viņiem bija šķitusi kā fantoms, un, lūk, tā arī gluži kā fantoms parādījās, šūpodamās rītausmas dūmakā, neatdarināma, neaizmirstama, visu uzvaroša.

Viņi sāka dziedāt Izmiras maršu, Anatolijas armijas himnu, taču drēgnums nomāca viņu balsis.. No miglas, atstādams aiz sevis tās dūmaku, iznira kuteris, ierēdnis kaut ko kliedza, un kuģis izspļāva vienu pēc otra abus enkurus.

Tā sākās diena dzimtenē.

Vēlā rīta stundā atbrauca komisija. Tā sāka rakstīt, pārbaudīt un noteikt kategorijas, prasīja dokumentus, taču to gandrīz nevienam nebija. Ierēdņi lamājās un negribēja laist krastā, bet bēgļi bija izsalkuši un prasīja pārtiku, līdzjūtību un taisnību.

Ismets arī gribēja izteikt savu vēlēšanos, taču viņš gandrīz nemaz neprata turciski, un viņam bija kauns parādīt, ka viņš tā atsvešinājies no dzimtenes.

Bet tad pienāca viņa kārta, un ierēdnis, pamatīgi to izprašņājis, paziņoja, ka viņš nav pakļauts nekādai apmaiņai un ka viņam jāiesniedz komisijai lūgums, lai varētu atgriezties atpakaļ.

— Es pacentīšos to izdarīt pēc iespējas ātrāk, — teica Ismets. — Es tūlīt pat braukšu pie advokata.

— 'Pagaidi, — ierēdnis sacīja, — nav ko steigties. Bez tam tev kā grieķim nav vizas iebraukšanai mūsu zemē. Pagaidi tepat. Uzraksti lūgumu un iesniedz man.

— Kas es esmu par grieķi? — teica Ismets. — Piederu pie īstās ticības, un manās dzīslās rit turku asinis, taču es neesmu pakļauts apmaiņai.

— Paej pie malas, — neklausīdamies viņā, sacīja ierēdnis. — Tu pat kārtīgi runāt neproti. Netraucē mani! Nosūtīšu tevi uz komisiju. Lai tur izšķir.

Un Ismetu policijas aģenta uzraudzībā aizveda ar laivu krastā. Viņš aizmirsa, ka ir izsalcis, un steidzināja pavadoni, cerēdams vienā vai pāris dienās nokārtot savas darīšanas un doties atpakaļceļā.

Komisijā nācās gaidīt, policijas aģents nodeva viņu citam aģentam, kas strādāja pie komisijas, un diena pagāja gaidās un neziņā.

Pusstundu pirms iestādes slēgšanas izsauca Isineta vārdu.

— Jūsu lielu izskatīs komisijas plenārsēdē, — teica turku delegāts. — Grieķi domā, ka jūs esat pakļauts .apmaiņai, tāpēc vajadzēs pastrīdēties, bet šis jautājums ir tik skaidrs, ka varat neuztraukties. Atnāciet pēc divām nedēļām!

— Neiespējami. Kā tad lai es eksistēju pa šo laiku, — Is-incts teica. — Man nav ne graša. Es nezinu, kur lai dzīvoju.

— Tu dzīvosi policijas iecirknī, — piemetināja aģents, — bet ēd, kungs, kur gribi.

Trijos dienā Ismetu ieveda arestēto telpā. Viņš nokrita uz lāvas un aizmiga nemierīgā miegā.

Viņš pamodās, kad bija sācis vemt. Policijas feldšeris konstatēja bada pazīmes, un Ismetam uz komisijas rēķina piešķīra 16 piastrus iztikai.

Viņš izdzēra dažas glāzes stipras saldas tējas un apēda nelielu gabalu maizes.

Domas darbojas kustībā, domas miera stāvoklī nav nekādas domas, bet vienkārši smagums smadzenēm, kas apgrūtina audus tāpat kā akmeņi kuņģī.

Kā akmens sastingušās domas nomoka cilvēka smadzenes, tās savelkas kamolos, mezglos, sakrājas kaudzēs, un sastrēgums smadzenēs izmaina ķermeņa darbību.

Domu aizsprostam netika cauri pat visvienkāršākās domas, un Ismets šajā juceklī neatcerējās arī savu ģimeni.

Tā pagāja viņa pirmā diena dzimtenē.

Taču vēlu naktī smirdošajā kameras dūmakā viņš pēkšņi atskārta, ka ir ģimenes tēvs. Ismets atcerējās sievu un bērnus — viņa karsto asiņu skurbumā radīto miesu, un viņu miesu, kura izveidojusi smadzenes.

— Vajag paziņot viņiem, — viņš lūdza dežurantu. — Saproti mani, — viņš skūpstīja tā rokas. — Esi cilvēks, saproti, ka viņi nezina, kur es esmu.

Viņš apmainīja savas jaunās pelēkās, no lieliskas angļu vilnas drānas pašūtās bikses pret rupjas kareivju vadmalas biksēm, un dežurants nomainījies nosūtīja tclegramu Ismeta sievai.

•

4

iDienas ritēja gausi, un vajadzēja kaut kā nosist laiku, lai tas nenomāktu domas. Ismets uzkopa aresta telpas, palīdzēja pagalma dežurantam, lasīja «Džumuhuriet» un sarunājās ar kameras biedriem par dažādiem tematiem. Viņu mocīja neziņa par ģimeni.

Reiz viņš pieprasīja, lai to aizved pie prokurora.

— Es — turks, — viņš kliedza. — Vai esmu dzimtenē vai biežu midzenī? Kur ir taisnība? Par ko ir cīnījušies? Kur ir tā brīvība, par kuru pa visu pasauli kliedza Kemals, kur tautas laime?

Policijas priekšnieks, pārliecies pār galdu, iesita viņam pa seju ar lineālu.

— Atkritējs, — grieza zobus policijas ierēdnis, — kristiešu izkārnījums! Tu vēl runā par brīvību! Tā nav domāta tev. Kur tu biji, kad mēs cīnījāmies pie Eskišeiras, kad mēs sitām tavus grieķus pie Smirnas, kad izcīnījām sultānam Stambulu? Tādus kā tevi jānogalina. Turcija — tā nav tev domāta. Tu sildījies pie savas sievas sāniem grieķu zemē, kad mēs ar asinīm maksājām par brīvību. Renegats. Nodevējs.

— Nē, tu pats esi nodevējs, kas izkropļo brīvību, — kliedza Ismets, — brīvība ir domāta visiem, kas to vēlas. Es to izpelnīšos, dodiet man pārbaudes laiku, es samaksāšu par brīvību.

— Klusē, grieķi!

Policijas ierēdnis iesila viņam ar spieķi pa seju un rokām un tad vēlreiz pa seju un, piecēlies no galda, iespēra viņam ar kāju vēdera apakšdaļā.

— Nogaliniet šo mūlī! — viņš teica. — Viņš nav ne turks, ne arī grieķis, un mūs neviens par to nevainos, ja viņu nogalināsim.

Kad Ismetu aiznesa uz istabu un, aplējuši ar ūdeni, atstāja pārējo arestantu sabiedrībā, — Saloniku sarafs [7] Gcorgijs Zai-miss lūdza klātesošos izteikties sakarā ar nolikušo incidentu.

Vārdu ņēma doktors Nikolajs Pangeloss no Pirejas.

Atsaukdamies uz Lozanas konferences lēmumu par Turcijas mazākumtautībām, uz sabiedroto kontroles komisijas lēmumu par Konstantinopoli, nocitējis vairākus paragrāfus no Tautu Savienības apmaiņas komisijas un cilvēku tiesību aizsardzības komisijas sēžu protokoliem, viņš konstatēja, ka Ismetam ir divas iespējas.

Pirmā — paziņot, ka viņš ir grieķis, kas nav pakļauts apmaiņai, un pieprasīt nosūtīšanu uz dzimteni, iesniegt protestu par vietējo varas orgānu rīcību Tautu Savienības emisāram Konstantinopolē. Otra iespēja — uzdoties par Grieķijas pavalstnieku un lūgt piešķirt Turcijas pilsoņa tiesības. Likums par kooptētiem, — viņš sacīja, — ir elastīgs un pieļauj dažādus atvieglojumus.

— Nē, nekas nepalīdzēs, — teica Petross Humarjancs, armēnis no Sivasa. — Es, ziniet, aizpagājušajā gadā nolēmu izbraukt uz Padomju Armēniju. Visu pārdevu, iesniedzu lūgumu, Padomju Armēnijas misija ieskaitīja mani sarakstos, viss bija gatavs, te pēkšņi no Sivasa pienāk paziņojums, ka neesmu samaksājis visus nodokļus un es pie tam esot bīstams cilvēks, jo lielā kara laikā pie manis apmetušies krievu kareivji. Mani vazā pa cietumiem divus gadus, un atbalsts man — ai-ai! — Padomju misijas advokāts.

Ienāca policijas ierēdnis un pamāja Isrnetam ar pirkstu. Is-mets tupus pierāpoja pie viņa, jo piecelties tas nevarēja, tāpēc ka viņa vēdera apakšdaļa bija satūkusi, dzīslas piepampušas un kļuvušas tumši sārtas kā iekšēja ugunsgrēka atblāzma.

— Tev telegrama, — teica policists.

Ismets atvēra to un, ieraudzīja, ka tā ir tā pati, kuru viņš bija nosūtījis ģimenei.

— Nolādētie, kur ir mana ģimene? — viņš ievaidējās.

— Nu, tu labāk stāvi klusu, — piemetināja policists. Viņš saplēsa telegramu un izgāja.

Ismets iesniedza lūgumu par viņa uzņemšanu Turcijas pavalstniecībā un pēc dažām dienām tika atbrīvots no apcietinājuma un saņēma dokumentu, ka viņam ir visas priekšrocības iegūt kā vienam no pirmajiem zemes gabalu rajonā, kas tiek atbrīvots no grieķiem.

Jau pirmajā dienā pēc atbrīvošanas viņš nosūtīja vēstuli sievai, aizņēmies naudu pastmarkai no doktora Pangelosa, un steigšus devās uz biroju, kas kārtoja reemigrantu un kooptēto nosūtīšanu uz Anatoliju.

Taču pirms aizbraukšanas viņam nācās izciest visdziļāko nabadzību — viņš krāva gan baļķus kuģu piestātnē, gan vāca lopkautuvē dzīvnieku iekšu atkritumus, gan tīrīja saldētavas no bojātām zivīm. Viņš vairs nelasīja avīzes un zaudēja jebkādu priekšstatu par pasaules notikumiem. Atbilde no sievas nepienāca. Viņš nosūtīja vairākas vēstules kaimiņiem un paziņām. Plāns, kuru viņš bija izdomājis, bija vienkāršs un saprātīgs. Viņš prasīja, lai sieva nekavējoties pārdod nekustamo īpašumu, izņem no bankas noguldījumus un, apmainījusi saņemto naudu pret dolāriem, izbrauc tūlīt pie viņa, bet dēlus nosūta vai nu uz Triestu pie tēvoča Kiprila-Fuada, kurš tirgojās ar Maķedonijas tabaku, vai uz Duraco pie siņjora Iloracio Okarino, kādas Milanas koloniālās firmas pilnvarotā.

Viņa smadzenes, kas bija pieradušas pie dažādām kombinācijām, nogura no bezdarbības un pēc sātīgas maltītes piesūcās ar staipīgām sulām, kas centās izlauzties no slēgtā trauka, kurā tās cirkulēja kā biezas brāgas recekļi. Rokas, kas bija satvērušas galvu, kutināja ādu, un tā nodrebēdama vēl vairāk kairināja smagās dzīves radīto nogulsnējušos un stipro sulu pulscšanu. Apkārtējās dzīves posts bija ogles un galva katls, un smadzenes mutuļoja un iztvaikoja domu valgmi jo ātrāk, jo karstāka bija uguns, kas tās sildīja.

Un — galva plīsa pušu. Domas traucās izkļūt uz āru, drūzmējās nervu spraugās, ejās, līda muskuļu starpās, aplipināja visus vēnu sazarojumus.

Ismets satraukti kaldināja plānus, kas bija cits par citu bezprātīgāki. Labi pazīdams Vidusjūras tabakas tirgu, viņš ņēma vērā radušos politisko stāvokli. Grieķijai, kas ieguvusi lielu daļu Maķedonijas un tagad robežojas ar serbiem Salonikos, pirmajos savas kundzības gados nāksies atdurties pret vietējo iedzīvotāju opoziciju un antagonismu. Serbijas un Bulgārijas intrigas sekmēs dažādu nesaskaņu uzliesmošanu. Nodokļi, kurus Atēnu valdība uzliks saviem jaunajiem pavalstniekiem, radīs labvēlīgus apstākļus, lai turpmāk tirgotos ne tikai ar Atēnām, bet meklētu arī jaunus tirdzniecības ceļus. No otras puses, Turcija, izdzinusi simtiem tūkstošu grieķu — tabakas audzētāju no Samsunas, Trabizondas un Smirnas, uz ilgiem laikiem paralizēs savu tabakas saimniecību. Turku tabakas eksports samazināsies, un tā vieta jāieņem Maķedonijas tabakai, un par tirgu jāizveidojas serbu-grieķu ostai Salonikiem, kur, pateicoties div-valdī'bai un politiskām intrigām (serbi to pūlas dabūt savās rokās, bet grieķi tīko atstāt sev), tirdzniecības operācijās iegūs necerētas priekšrocības un privilēģijas.

Dienās strādādams kautuvē kā liellopu iekšu krāvējs, naktīs viņš rakstīja sinjoram Horacijam un tēvocim Kiprilam, ka nepieciešams pārsūtīt preces uz Maķedoniju un, izmantojot vispārējo sajukumu, sagrābt tirgu savās rokās.

Pēc apmēram pusotrām nedēļām viņš saņēma vēstuli no. ava kaimiņa kurpnieka Īsi, albaņa no Abanosa ielas, kurš paziņoja, ka Ismeta ģimene izsūtīta uz Turciju, ta īpašumu pārņēmusi valsts, bet pats viņš izsludināts par spiegu. Sinjors I loracijs un tēvocis no Triestas pa to laiku neatbildēja uz vēstulēm.

Visas savas domas viņš bija sakopojis projekta, un smadzeņu kanali atmiekšķējās, jo tiem pietrūka iekšējā virzošā satura. Tagad Ismets vairs netika galā ar visvienkāršākajam domām un atgādināja pussajukušu.

Tad pienāca viņa kārta izbraukšanai uz Smirnu.

6

Smirnā visur dzirdama grieķu valoda, šeit pat turki runāja grieķiski, un Ismols atguva enerģiju. Viņš dzirdēja grieķu dziesmas,' redzēja ļaudis, kas runāja viņam ierastā valodā, un, kaut ari reizēm viņš konstatēja, ka izjūt niknumu pret neticīgajiem un sīkumtirgotājiem, vai, raugoties uz vel kūpošajām Smirnas drupām, kuru bija pulveri samalušas turku baterijas un izdedzinājuši turku bumbu radītie ugunsgrēki, — atklāja sevī noskaņojumu, kas atzina karu nacionālo ideju vārdā, taču ar sirdi un dvēseli viņš atradās pāri jūrai, tur, kur ļaudis sēj tabaku un, nepazīdami politisko katastrofu ļaunās sekas, pārdod to Francijai vai Anglijai, lasa, kādas avīzes vien vēlas, un, kārtīgi samaksājot nodokļus, atļaujas sev to prieku neinteresēties par monar-cliiem un diktatoriem.

Ismets atcerējās vēl dažas adreses Pirejā un Tosalijā un ik dienas rakstīja, taujādams par ģimenes likteni. Zemes gabalu viņam Smirnā vēl nedeva, un viņš strādāja par šķirotāju kāda amerikāņu firmā. Tā ka viņš tagad bija Turcijas pavalstnieks un viņam tātad bija tiesības iebraukt Anatolijas iekšienē (grieķiem šo tiesību nebija), tabakas audzēšanas rajonos, un viņš bija labs sava aroda pratējs, Ismets cerēja uz drīzu paaugstinājumu dienestā.

Kad bija pagājuši jau trīs mēneši, kopš viņš dzīvoja dzimtene, reiz viņu uzaicināja ierasties policijā.

— Pēc divām ncdē|ām jums jābūt gatavam nosūtīšanai viz Samsunu, — teica komisārs.

Ismets izbrīnījies atbildēja, ka ne uz kurieni negatavojas braukt.

— Valdība izdevusi dekretu par kooptantu pārsūtīšanu uz Samsunas vilaijetu. Tur vajadzīgas darba rokas, un tur jūs ātrāk saņemsiet zemi un iedzīvi, — paskaidroja komisārs.

Ismets atbildēja, ka viņš atsakās no valsts palīdzības, jo pats nopelna sev iztiku.

— Tas mani neinteresē, — atbildēja ierēdnis. — Jūsu vārds atrodas sarakstā, un mans pienākums ir jūs nosūtīt, vai jūs vēlaties vai nevēlaties.

Isrnets steigšus devās pie firmas direktora, kurā viņš strādāja, lūgdams tā palīdzību, un tika norunāts, ka jau nākamajā kino «Melek» pirmizrādē direktors sastapsies ar gubernatoru un, parunās ar viņu par Ismeta likteni.

Savā dzīvoklī, kurā viņš dzīvoja kopā ar trim firmas kalpotājiem, Ismets vēl ilgi nevarēja nomierināties.

— Armiju karš beidzies, lai sāktos pilsoņu karš, — viņš sacīja. — Sis nolādētais ceļotājs, kurš nevarēja atklāt savu ziemeļpolu, izdomājis cilvēku vajāšanai tādu metodi, kādu nevarētu izdomāt pat jezuitu tēvs Ignats Loijola.

Apmēram nedēļu pēc šī notikuma Ismets saņēma otru vēstuli no albaņa īsi, kurā tas rakstīja, ka Ismetam pazīstamais jauneklis Gamids pakārts kā noziedznieks, kas slēpies no varas orgāniem. Gamids bija Ismeta jaunākais dēls.

Ismets sāka dzert. Piedzēries viņš mēdza doties uz Smirnas drupām un skaļi tur raudāja par savu ģimeni un izpostīto dzīvi.

Septembra beigās, kad šķirotājiem bija viskarstākais darba laiks, Ismetu arestēja. Viņu nopratināja par sarakstīšanos ar Grieķiju un Triesti, rakņājās viņa ģimenes lietās, atgādināja, ka viņš bijis pakļauts izsūtīšanai no Smirnas un nav aizbraucis, pamatojoties uz ārzemnieka protekciju.

Tiesas sēde beidzās ātri, un Ismetam noteica dzīvesvietu mazā pilsētiņā Konijas tuvumā. Daudzas nedēļas Ismets pārtika no negataviem augļiem un smēķēja sausus zirgu mēslus, viņš izmēģinājās strādāt desmit dažādās profesijās, bija dārznieks un pirtnieks, mājstrādnieks un svērājs spīķerī, taču laime viņu bija atstājusi.

Tad viņš nolēma doties uz Koniju.

Konijā viņš dzīvoja nepierakstījies un nopelnīja gadījuma

darbos niecīgus grašus iztikai. Taču Konija bija pilsēta — te valdīja rosīga tirdzniecība, te bija labības-dzimtene, no šejienosplūda karavanas un transports, un nomirt badā te nebija iespējams..

Jau rudens bija izslaucījis laukus tukšus, agrās rīta stundas kļuvušas sveloši dzestras, zaļumi novītuši, tuvojās vējainā Ana-tolijas ziema ar lietiem un salu, badu un slimībām.

Nomaļā Konijas kvartālā aiz vadmalas fabrikām Ismets uzmeklēja vajadzīgo namu. Viņš pieklauvēja. Viņam atvēra durvis. Viņš iegāja priekšnamā, un sievietes, kas mīcīja mīklu, zemē -is notupušās, ātri apklāja galvas ar svārkiem, nekautrīgi atsegdamas dibenus. Lielajā istabā mangala dūmos snauda cilvēks. Is-mets iegāja, nosauca savu vārdu un apsēdās pie uguns.

— Tu pie manis? — saimnieks jautāja.

— Jā, — atbildēja Ismets. — Pie tevis. Dod pajumti, brāli

Saimnieks uztina cigāru, aplaizīja to, aizdedzināja, ievilka

dūmus, pavalstīja tos rīkle un, neskatīdamies Ismctā, atbildēja:

— Nodošu.

— Vai tev stāstīja par mani? — Ismets jautāja.

Jautātais apstiprinādams pamāja ar acīm.

Ismets parīvēja vienu plaukstu pret otru un paskaidroja, kāda ir viņa vēlēšanās.

— Es biju bagāts, — viņš teica, — un es nedomāju par dzīves labumu un ļaunumu. Es zināju tikai to, kas manī pašā ir labs un kas ļauns. Bet tad lielais armiju karš beidzās, lai varētu sākties cils karš, sīkpilsoņu karš. Es neticu, ka darbotos citi spēki, nē, cīnās savā starpā sīkpilsoņi, viņi iznīcina cits citu, un izglābsies tas, kas izkļūs no sīkpilsoņu vidus. Es nevaru palikt malā, niknums pārņem mani, — viņš teica, žestikulēdams ar rokām, — es ilgi domāju, ko aizstāvēt, un nolēmu, ka tagad pienācis laiks postīt. Jāizposta pārtikušo ļaužu cietokšņi, es esmu par karu pret pārtikušajiem, — jāsagrauj valstis, jāuzar robežas, jāsajauc tautas un valodas, — un tad, kad viss tas būs paveikts, es atiešu sāņus, jo es nezinu, ko tad vajadzēs darīt. Taču tagad es gribu postīt.

Viņš piespieda rokas pie krūtīm.

— Dod man jebkādu uzdevumu, un es to izpildīšu. Ja vajag nogalināt, — nogalināšu, ja vajag postīt, — izpostīšu. Visu, ko vien tu sacīsi...

Saimnieka papiross izdega, un viņš no jauna uztina citu, ap-siekaloja, aizdedzināja, ievilka dūmus un apvalstīja tos rīklē.

— Mēdošu, — viņš atkal sacīja. — MTelūdz! Tagad nevajag ne nogalināt, ne izpostīt. Vajag sakopot, audzināt, norūdīt. Kad pienāks atmaksas diena, es atradīšu tūkstošiem tādu kā tu, un viņu ļaunums būs noderīgāks nekā tavs, tāpēc ka, atbrīvojušies no tā, viņi kļūs mani, bet tu, atbrīvojies no sava ļaunuma, paliksi tāds pats kā agrāk. Tu esi ļauns, kamēr dzīvo nabadzībā, un kļūsi labs, tikko būsi apēdis karstu čorbu un pagulējis kopā ar siltu, resnu sievieti. Es nevaru tevi turēt sprostā ka zvēru, lai tu kļūtu vēl ļaunāks, jo dzīve un nākotne tev var sagādāt gan karstu čorbu, gan lielu peļņu.

Ismets salika rokas uz krūtīm un zemu nolieca galvu.

— Dod man pajumti, — viņš teica. — Sūti kā suni drošā nāvē.

— Nē, — sacīja saimnieks un uzsauca sievai, lai tā iedod ēst.

Viņi nomazgāja rokas un sāka ar klusu baudu lēni gremot;

treknais .plovs bija elastīgs un patīkami trausls, bet eļļa reibinoša kā vīnogu vīns.

Un, apreibis no eļļas, Ismets žagojās un smējās caur asarām. Plova gabaliņi krita uz viņa svārkiem. Žagodamies un raudādams viņš stāstīja par sevi, par savu dzīvi un bieži pieminēja ievērojamo ceļotāju, dižo pilsoni, kas bija iedzinis postā citus pilsoņus.

Un viņš jautāja saimniekam:

— Saki, — vai esmu nodarījis jums ļaunu? Vai mana dzīve — ļaunums? Vai kāds var par mani žēloties?

— Nē, — strupi atbildēja saimnieks.

— Tātad esmu tavs? — Ismets jautāja.

— Nē, — atkal atbildēja saimnieks. [8]

Ismeta matos sakritusi sarma, kas vēstī par vecuma tuvošanos, un viņa seja kļuvusi granitpelēka. Viņa rokas pārvērtušās resnos stulmos un acis vairs neraida saprātīgus skatienus. Viņš stāsta kafejnīcā un pie mošejas pasakas un dažkārt raksta vēstules uz Tesaliju, lai atrastu savu sievu.

МUŠA

tas bija visbezbēdīgākais suns, kādu vien var iedomāties. Tas nekad nevienam nebija piederējis un, kā liekas, negribēja piederēt. Neviens skaidri nezināja, kur tas dzīvo; viņu varēja saslapt visur — gan piestātnē, gan upmalā, gan lopkautuvē; nakti to dažkārt varēja redzēt pilsētas dārzā, bet no rīta tas mierīgi un ļoti lietpratīgi pārbrauca ar prāmi pāri upei.

Tas bija tikpat liels kā sešus mēnešus vecs kaķēns un palika atmiņā savas jocīgās raibās spalvas deļ, jo mugura tam bija ruda, aste — melna, ķepas — baltas, bet purns ar melnrudi baltiem punktiņiem, it kā nosēts ar suņu vasaras raibumiem. Visumā tas bija ārkārtīgi smieklīgs, steidzīgs un nesaprotams'.

Viņa zemās kājas tikko varēja noturēt vājo, tievo rumpi, bet bija tik kustīgas, it ka tās skrietu katra par sevi; aste kautrīgi kuļājās starp pakaļkājām un vilkās gar zemi ka bremze.

Smailais purns vienmēr mēdza būt ar kaut ko notašķīts. Un augstās, stingrās, stāvās ausis likās piederam nevis viņam, bet gan noīrētas no cita suņa. Ausis tam bija tikpat lielas kā galva.

Noteikta, uz visiem laikiem zināma vārda tam nebija, un tas mēdza klausīt uz visdažādākajām iesaukām, kādas vien pagadījās, it kā šī vārda maiņa viņam sagādātu lielu prieku. Kuģu krāvēji iesauca to par «Tanti». Tas viņam iepatikās. Vajadzēja

tikai uzsaukt «Tante!» — un suns ka neprātīgs metās pie saucēja. Taču pēc nedēļas tas viņam apnika, un, kad to sauca: «Tante, Tante!» — tas vainīgi vilka asti pa zemi un nemierīgi smilkstēja, bet saucienam neklausīja. Reiz bērni atgriezās mājup no skolas un redz — suns skrien, augstu saslējis vienu ausi, bet otru nolicis uz galvvidus atpūsties.

— Tante, Tante! — iesaucās bērni. Suns pat nelikās dzirdot. Bērni sāka to saukt visos tā agrākajos vārdos.

— Rēja! Bumbiņa! Muņka! Klekse! .

— Viņš droši vien kļuvis kurls, — teica kāds zēns.

— Iesim labāk mājup, lai skrien vien.

— Mājup, mājup!

Suns apstājās, pietupās, atskatījās.

— Mājup, mājup!

Dzirdot šo vārdu, tas uzlēca kājās, metās pie bērniem un sāka riņķot pie viņu kājām un tad dažas dienas klausīja uz vārdu «Mājup», bet pēc nedēļas neklausīja vairs ne uz vienu iesauku.

Tas dzīvoja vientuļi un nedraudzējās ar citiem suņiem. Tas bija vājš sunītis un paļāvās tikai pats uz sevi. Pilsētā visi to mīlēja, tāpēc ka tas nevienu nebaidīja ar riešanu, nekoda un tirgū nezaga gaļu. Taču, kā un kur tas dzīvo, — neviens nezināja.

Daudzi sunīti gribēja pieradināt pie savas mājas, bet tas neļāvās un pieklājīgi aizmuka pie pirmā mēģinājuma ieslēgt gaitenī vai istabā.

Un tad kādreiz ievēroja, ka suņa raksturs sācis krasi mainīties. Tas gandrīz nemaz nerādījās tirgū, nebrauca uz prāmja, vakaros neklaiņāja pilsētas dārzā. Nosprieda, ka kucītei piedzimuši kucēni un tā noņemas ar viņiem, bet izrādījās, ka tas nav taisnība.

Pārmaiņa sākās ar to brīdi, kad pilsētiņā ieradās robežsargs Androns Andronovs.

Pilsētiņa atradās netālu no robežas; kontrabandistu ievainotais Andronovs ārstējās un atpūtās šajā pilsētiņā. Kad viņam atļāva iziet no slimnīcas, viņš vispirms devās uz upi, uz piestātni. No rīta līdz vēlam vakaram šeit drūzmējās ļaudis un ritēja priecīgs, trokšņains darbs. Andronovs apsēdās uz akmens stabiņa krastmalā un ilgi klusēdams skatījās uz baržām, uz plostiem, uz tvaikoņiem.

Klekse (tas bija tās pēdējais vārds) arī pēc sava prāta mīlēja piestātni; šeit tā ieraudzīja Andronovu un iemīļoja viņu.

Priecīgi kustinādama savas milzīgās ausis, tā sēdēja ūdens malā, grozīja purnu te uz vienu, te otru pusi, ostīja dzelzs, miltu, konservu, ādas smaku un ar neprātīgu ziņkārību, izkārusi mēli, mirdzošām acīm vēroja zvejniekus, kuri netālu no tās snauda, turēdami rokās makšķeres.

Tā jau sen bija ievērojusi Andronovu, un no sākuma viņš tai patika — liels, smags, tā vien skaties, ka nesamin; spļaudās, balss aizsmakusi, skaļa. Bet viņš piestātnē sēdēja tik klusu, ka tas Kleksi nomierināja. «Vai tikai viņš negrib mani saķert?» tā, iespējams, viņa sākumā nodomāja un sāka uzmanīties. Taču robežsargs vienkārši skatījās, kā izkrauj baržas, klausījās kuģu krāvēju dziesmās, viņam patika redzēt piestātnes kņadu un plašās debesis pār upi un pār laukiem, kas bija aiz tās un kur vieglā dūmakā tinās tālas sādžas kontūras. Viņš neizturējās tā kā citi cilvēki: gandrīz nemaz nerunāja un, protams, nekliedza tādā pārvērstā balsī, kāda pēkšņi radās cilvēkiem, kad viņi gribēja nobaidīt nabaga sunīti. Viņš nemētājās rokām un kājas turēja mierīgi.

Viņš atstāja ļoti patīkamu iespaidu. Abu pazīšanās sākās ar to, ka Klekse piegāja un apsēdās viņam tieši pretī. Viņš klusēja. «Lūk, patiešām, cik dīvains un simpātisks,» Klekse droši vien nodomāja. Viņš klusēja un raudzījās pāri upei, viņa arī. Та pagāja stunda. Andronovs piecēlās un devās uz slimnīcu.

KacLrfSkamajā dienā Andronovs ieradās krastmalā, Klekse jau svinīgi un it kā pavisam pavisam nejauši sēdēja pie'viņa stabiņa. Neskatīdamies uz to un, iespējams, vienkārši to neievēroji^, Andronovs klusēdams sāka ieklausīties ikdienas kņadā un troksnī uz upes. Pēc tam aizgāja, nebildis ne vārda. Palikusi viena, Klekse nemierīgi pakasījās un no pārdzīvojumiem dažas reizes nožāvājās. «Labs cilvēks! Re, kāds labs cilvēks!» tieši tā, likās, runāja viņas acis.

Pats galvenais bija tas. ka tā jutās viņa klātbūtnē pavisam nepiespiesti: nevajadzēja uzminēt viņa vēlēšanās, riet par kaut ko nesaprotamu vai tupēt uz pakaļkājām. Klekse to visu prata, bet vienmēr kaunīgi slēpa: tai bija it ka neērti izrādīt šos trikus.

Kad viņi satikās trešo dienu, Klekse pirmā sāka tuvināties. Tā apsēdās tieši blakus viņa kājai. Pēc tam kā vienmēr abi sāka vērot upi. Pēkšņi tā iesmilkstējās. Iesmilkstējās un pamīņājās. Iesmilkstējās un atskatījās uz Andronovu, it kā gatavodama viņam kādu negaidītu pārsteigumu.

Te nu viņš pirmo reizi sāka ar to runāt:

Nu, — viņš norūca, — kas tev ir? — Un drūmi teica:

— Tu esi muļķīgs suns, Muša.

Tā viņa ieguva jaunu vārdu. Viņa atkal iesmilkstējās un pamīņājās no vienas ķepas uz otru, un kaut kur tālu tālu nosvilpa kuģis.

— Aha, dzirde, — teica Andronovs. — Paskat tikai!

Taču arī šoreiz viņš aizgāja, nepasaucis to sev līdz. Klekse-

Muša savā mīlestībā aizgāja pat tiktāl, ka gaidīja vienīgi uz viņa saucienu: tā bija viņu iemīļojusi ar visuzticīgāko mīlestību, uz kādu vien spējīgs šādas sugas suns.

Andronovs aizgāja, taču Klekse nolēma būt viņam uzticīga līdz galam un tikai aizskrēja uz kolchozu tirgu iekost brokastīs mazu jēra kauliņu, bet pēc tam atgriezās pie upes, nožāvājās un notikās gulēt līdzās stabiņam. Viņa nogulēja visu nakti un nākamo rītu, cenzdamās neuzmosties, lai nejustu aukstumu. Viņa visa drebēja — tik ļoti tai gribējās ēst, bet Muša gribēja būt uzticīga un nekustēties ne no vietas, ja jau viņš neko nebija pavēlējis darīt.

Та ļoti gribēja aizmigt, bet nevarēja, tomēr beidzot aizmiga. Viņu uzmodināja spēcīga balss, kuras dēļ tā bija mocījusies jau kopš vakardienas.

— Ek tu Muša, muļķīgs suns tu esi, — teica Andronovs.

— Visu laiku guli kopš vakardienas? Nav, kas tevi ieper.

Viņš nesaprata, ka tā veselu diennakti nogulējusi viņa iemīļotajā vietā lielās draudzības dēļ pret viņu. «Vienkārši slinks suns,» viņš nodomāja par to un, neteicis tai vairs ne vārda, apsēdās,. lai skatītos uz ļaudīm un debesīm.

Muša nojauta, ka viņa nav saprasta un ka attiecības var pasliktināties. Tai ļoti gribējās vienmēr palikt kopā ar Andronovu, bet viņa neprata to panākt.

Tad tā nolēma parādīt viņam, ka ir labs suns un spēj būt priecīga un taisīt dažādus trikus. Tā pielēca kājās, ierējās uz prāmja pusi, palēkāja, paspēlējās ar akmentiņu, rūkdama uz to un saceldama spalvu, it kā būtu nikns ķēdē piesiets sētas suns. Pēc tam uzglūnēja garām lienošai vabolei kā pirmšķirīgs medību suns. Tad apsēdās uz pakaļkājām. Apmeta kūleni pāri galvai. Atnesa zobos skaidu. Aizskrēja uz upi, mazliet papeldēja.

Andronovs, no sāniem raudzīdamies, to novēroja. Viņš jau bija pamanījis, cik ļoti interesants ir šis suns, tikai neizrādīja to.

f

Bet Muša aizrāvās pār mēru. Lūk, kā viņa var, lūdzu! Pāri :'.alvai? Lūdzu! Salto īnortale gaisa? Lūdzu!

Nogurusi tā apsēdās blakus viņa zābakam un, izkārusi mēli, skatījās uz viņu samulsusi un kā iemīlējusies. Un atkal... iesmilkstējās kā vakar, pamīņājās no vienas ķepas uz otru — un otrā krastā no kalniem izbrauca pajūgu rinda.

— Aha, dzirde, — teica Andronovs. — Tev gan, brālīt, ir dzirde, jā.

Tā skatījās uz Andronovu un pētīja viņu. Kas tas par cilvēku? Ko, vai tad viņš tikai no balss vien sastāv? Bet rokas? Un kas ar kājām?

Tai likās, ka cilvēks vienmēr it kā veidots no trim cilvēkiem — no cilvēka-kājām, cilvēka-rokām un cilvēka-balss.

Ar cilvēku-balsi varēja būt draugos un no cilvēka-kājām saņemt visšausmīgāko spērienu. Cilvēks-rokas varēja glāstīt, bet cilvēks-kājas tajā pašā laika atvēzējies spert tai pa vēderu, un cilvēks-balss, skatoties uz to, varēja labsirdīgi smieties.

Muša visvairāk mīlēja cilvēku-balsi: viņš nedarīja nekādas nepatikšanas — nu, ja kliedz, kas par to! Taču kauties gan cilvēks-balss nevarēja, to viņa zināja skaidri, un tas bija |oti patīkami. Un tas, ka Andronovs iepazinās ar to tikai ar balsi, tai varen patika, un pamazām tai sāka likties, ka balss ir pavēl-niece rokām un kājām, ka no tās viss ir atkarīgs un, ja būs labos draugos ar balsi, ne rokas, ne kājas nevarēs neko muļķīgu izdarīt. Tiesa, balss nekad nedeva ēst, ēdienu pārzina cilvēka rokas, taču pārtiku viņa atrada pati. Bet, kas attiecas uz kājām, tad to uzdevums bija visvienkāršākais — iet. Kur tās, iur arī vipa,_jiekādi pārpratumi neradās.

Tātad pavēlniece bija balss. No tās nāca mīļi vārdi, draudi, pavēles, izsmiekls. Lieliski! Muša pētīja Andronova balsi, un viņš par laimi runāja maz, runāja lēnām, un drīz tā varēja saprast gandrīz visu, ko viņš teica.

Tai tagad nebija iebildumu arī pret draudzību ar kājām, un reiz tā piegāja un paberzējas gar viņa zābaku, kā bija redzējusi darām lišķīgus kaķus, pēc tam nolaizīja roku.

— Labi jau, labi, Muša. Pietiek. Iesim, — sacīja Andronovs. — Iesim!

Tajā dienā visi pilsētā bija ārkārtīgi izbrīnījušies, .redzot Mušu ejam pa priekšu drūmajam, mazrunīgajam robežsargam.

Tā norūpējusies skrēja viņam pa priekšu, tik tikko izkārusi sārtās mēles galiņu, un nereaģēja ne uz smiekliem, ne aurošanu.

Andronovs kļuva tās saimnieks.

2

Robeža stiepās gar bieziem meldriem aizaugušu upi. Robežsargi dzīvoja māla būdās starp meldriem. Dienā meldri neļāva labi saredzēt apkārtni. Naktī no to biezās un nekārtīgās saaudzes vējš atnesa un izplatīja gaisā nesaprotamu čabēšanu, čiepstēšanu, ņaudēšanu, savādas nepazīstamas smaržas, par kurām Muša nepavisam nevarēja pateikt — vai tās vēstī labu vai ļaunu, un viņa no tā visa ļoti baidījās.

Katru rītu Andronovs ar Mušu staigāja pa meldriem. Viņš turēja siksnā pār plecu šauteni un gāja ļoti klusu.

Muša atcerējās naktī pārdzīvoto nemieru un pēc atmiņas skrēja vakarējai čaukstoņai pa pēdām.

Aba! No šejienes vakar atskanēja ņaudēšana — tā, tā, tā! — te jau arī ož pēc kaķa. Tā. Bet šeit, lūk, putniņa smaka. Interesanti. Tātad tas arī bijis tas čiepstētājs. Nu, saprotams. Bet šī, kas šī par smaku? Savādi. Vai re, cik savādi! Bet kas atstājis šīs pēdas? Un pēkšņi Andronovs deva tai mājienu: «Klusu. Tss!»

Tā sarāvās maziņa. Ķepas kustējās bez trokšņa, ka ūdenī. Tss...

Kaut kur netālu iesāņus brikšķēja meldri — gāja cilvēks. Andronovs un Muša apgāja brikšķēšanu no sāniem, izsekoja to, aizkrustoja ceļu, aizsteidzās priekšā. «Seko viņam, Muša,» runāja Andronova acis. «Nepalaid! Nu, lūk, tagad. Sagatavojies! Nu, lūk. Pagaidi! Nu, ņem!»

Pēc pēdu smakas Muša jau zināja, ka gājējs ir pašu cilvēks — robežsargs. Viņa pielavījās pavisam tuvu un pēkšņi — a-ak! — metās zemē tam pie kājām, neciešami smilkstēdama un vaukšķēdama. Robežsargs izbijies palēca sāņus. Bet Muša riņķoja un smilkstēja no prieka — tik ļoti viņai patika baidīt ļaudis, un tādas pastaigas kļuva par tās iemīļotāko rotaļu. ;Drīz viņa pierada pie meldriem un iemācījās tajos dzīvot, visu zināt un visu redzēt.

Bet pec lam Andronovs to iemācīja jāt ar viņu kopā uz zirga, sēžot uz pakaļkājām tukšā tīkla somā, kas bija piestiprinātā seglu priekšā. Ai, kā viņa tad rēja, rēja uz katru apkārtnes sīkumu un ņurdēja, un klusu kuļaja asti tikla somas dibenā.

Reiz Andronovs un Muša izjāja ar savu mīluli — rudo ērzeli izlūkos. Bija nakts. Pavisam mierīga nakts. Tikko bija iejājuši biezajos meldros, Andronovs izvilka Mušu no somas un, noliecies no segliem lejup, palaida to uz ceļa.

— Meklē, Muša, — viņš tai čukstēja. — Nu, lūk, šeit, lūk, šeit meklē! Ātri! Tss!

Muša bija tik sīciņa, ka Andronovs, izslējies seglos taisni, vairs nevarēja to saredzēt skrienam zirgam pa priekšu. Taču viņš zināja, ka tā kaut kur turpat vien ir, pie pašām zirga kājām, jo tas reizēm gan paātrināja gaitu, gan atkal negaidīti ātri apstājās. Redzams, zirgs pats vēroja Mušu, lai nejauši neuzkāptu tai uz ķepas. Tā viņi arī virzīja?: ātri — lēnām, ātri — lēnām, stop — ātri — stop. Stop — stop!

Kas tad tas? Andronovs atkal noliecās no segliem pie pašas zemes. Nu? Kas tur ir, Muša?

Muša pat neatskatījās uz viņu. Viņa stāvēja, tā sasprindzinājusi muskuļus, ka tie sāka trīcēt, un tās vienmēr saliektā slinkā aste stīvi slējās augšup.

«Redz, kāds muļķīgs suns,» nodomāja Andronovs, «no visa baidās.» Viņš tai uzsita ar smagās nagaikas galu. Nu! Tā nepakustējās.

«Kas gan tas varētu būt?» nodomāja Andronovs un sāka ieklausīties. Ilgi viņš nekā nevarēja izšķirt, bet tad drīzāk saprata nekā sadzirdēja: priekšā, meldros, kāds kustējās.

«Ehc, nav labi,» nodomāja Andronovs, «redzams, esmu uzduries kādam,» un uzmanīgi ņēma no pleca nost šauteni.

— Ei, nāc laukā! — iekliedzās kādā svešā valodā balss no meldriem, un tūdaļ tuvumā norībēja šāviens. Lode aizsvilpa pāri Andronova plecam.

— Ai-ai-ai! ... — izmisusi smilkstēja Muša, līdz nemaņai šāviena trokšņa pārbiedēta, un smilkstēdama un pīkstēdama pie-plaka pie zemes un uz vēdera ielīda meldros.

Andronovs klusām sita knipjus.

Taču pārbiedētā Muša nedzirdēja viņa saucienu.

— Nav nekā, tas bija tikai suns, — meldros teica balss svešajā valodā. — Veltīgi šāvi, modināji ļaudis.

— Kas to zināja, ka suns, — atbildēja otra balss, — varēja būt ari cilvēks.

Andronovs spēcīgi savilka pavadu. Vismazākā iečabēšanās, pakava klaudziens, seglu kāpšļa ietinkšķēšanās, zirga elpošana — tas viss varēja viņu nodot.

«Taisni īstajā laikā iepīkstējās,» viņš domāja par Mušu, «izglāba mani tomēr. Un kur gan tā paslēpusies, tagad es to vairs neatradīšu.»

Bet meldros atkal sāka sarunāties.

— Sāksim modināt mūsējos, — teica viena balss. — Drīz būs rīts. Tie tur, mūsējie, jau būs pārcēlušies.

— Nē, vēl par agru, nav pārcēlušies, — teica otrs.

Un viena balss ar otru saka strīdēties, vai tie ir pārcēlušies vai nav, vai nav laiks atgriezties uz upes otru krastu, un no sarunas Andronovs saprata, ka viņš sastapies ar kontrabandistu patruļu, kas apsargā pārcelšanos galvenajai grupai, kura ved preces. Viņš saprata, ka nekavējoties jādod ziņa postenim, lai paspētu notvert galveno grupu.

«Ek, velns parāvis šo Mušu,» viņš domāja, «kāds neattapīgs suns! Cits tagad būtu meties šiem ļaudīm virsū, būtu iedzinis bailes, izbiedējis viņu zirgus un man devis iespēju laisties atpakaļ!»

Pavisam klusu, elpu aizturēdams, viņš noliecās no segliem un pūlējās saskatīt kaut kur paslēpušos Mušu, bet bija tumšs, un viņš neko nevarēja saredzēt.

«Uzsākt cīņu ar viņiem,» domāja tālāk Andronovs, «nav izdevīgi. Galvenais nav vis šie ļaudis, bet tā grupa, kas ved kontrabandu. Taču — kā nepamanītam aiziet? Noteikti nošaus.»

Izejas tomēr nebija. Nevar taču kā miris te nostāvēt līdz ausmai. Viņš nolēma — lai notiek kas notikdams! — pagriezt zirgu atpakaļ un auļot cauri ložu krusai.

«Varbūt aizauļošu sveikā,» viņš nodomāja, «tūlīt pat pastāstīšu, kas par lietu, un vajadzēs mesties virsū galvenajai grupai.»

Tajā pašā brīdī Muša iesmilkstējās un, no bailēm aizmiegusi acis, izlēca no meldriem tieši virsū kontrabandistu patruļai.

— Šauj! Paga! Uzgaidi!

— Kas tas? Ak, velns!

Kaut kas žvadzēdams nokrita, un meldri tālu nolīgojās.

Andronovs uzšāva zirgam, pagrieza to uz pakaļkājām apkārt un traucās uz sava robežapsardzības posteņa pusi. Aizmugurē

pec brīža norībēja pāris šāvienu, atskanēja satraukta klaigā-.ana un tad apklusa. «Ek, labs suns,» viņš tagad nodomāja. «Kā viņu mācīju, tā arī darīja.» Viņš šmiukstināja ar lūpām un sauca (o: «Muša, Muša!» Un noliecās no segliem, ar skatienu meklēdams to gar zirga sāniem.

— Lūk, tas tik ir suns, — viņš murmināja un steidzināja zirgu, lai varētu postenim paziņot par kontrabandistiem un paspētu aizturēt galveno grupu.

Bet Muša, uzlēkusi svešajam cilvēkam, kas sēdēja meldros, uz krūtīm, nokrita zemē, ievēlās starp kājām citam, aizskāra ar ķepām seju vēl kādam guļošam un iešmauca atpakaļ meldros. No bailēm tā tikko vairs varēja paskriet. Ausīs visu laiku skanēja troksnis, gar acīm metās zaļš un sarkans, oža vairs nedarbojās. Taču rudā ērzeļa pēdas izdvesa stipru, pazīstamu smaržu, un ta nebaidījās nomaldīties no ceļa. Tā joņoja, gandrīz neelpodama. Tā nezināja, ko iesākt šajos šausmīgajos meldros, kur klaiņo sveši ļaudis, un joņoja, joņoja, nekā nedzirdēdama, nekā neredzēdama, lai tikai panāktu ērzeli, lai tikai panāktu to un redzētu Andronovu, un viņš visu pateiks, kas jādara.

Tā nemanīja, ka priekšā, pavisam netālu, jau bija redzamas robežapsardzes posteņa ugunis, un nedzirdēja no turienes skanošo zirgu pakavu dipoņu, kas ātri attālinājās pa ceļu upes virzienā.

Ja tā būtu apstājusies un atpūtusies, ausis varbūt uztvertu Andronova kluso saucienu: «Muša, Muša!» Taču tā nevarēja apstāties, ja arī gribētu. Kājas joņoja pašas no sevis, acis sprāga vai no pieres laukā, sirds pazuda šaurajās krūtīs, tā vairs it kā nejuta pati sevi, un neelpodama, neko sev priekšā neredzēdama, ta ar sparu atsitās pret nelielu akmeni, kas gandrīz saplūda ar zemi. Ta apmeta gaisā kūleni, mādama ar ķepām, un nokrita jau mirusi, vēl tomēr traukdamās piecelties un turpināt skrējienu.

Tur to no rīta arī atrada Andronovs, desmit minušu gājienā attālumā no savas māla būdas, kad atgriezās no veiksmīga uzbrukuma galvenajai grupai.

NAKTS HELATI

Būt Cchaltubo un neredzēt Helati — kauna lieta cilvēkam, kas mīl Gruziju. Bet pavasaris bija tik negaidīti lietains un ceļi dubļos tā izmirkuši, ka braucienu ilgi atlika.

Tomēr beidzot kādu rītu izbraucām no Kutaisi pa šauru ceļu, kas virzījās lejup uz Rionu un likās it kā ieskrāpēts tās augstā krasta vaigā.

Bija pavasaris, ziedēja granatkoki, to ziedu korāļu krāsas mirdzums radīja svētku noskaņu, bet paši ziedi, spilgti un cieši cils pie cita saplaukuši, karājās kokos līdzīgi eglīšu rotājumiem.

Kafijbrūnā Riona lēni, kā sākdama vārīties, mutuļoja pie pelēkā Rionas HES aizsprosta.

Pēc tam ceļš iegriezās kalnos un kļuva pavisam parasts līdz tam brīdim, kad skatienam pavērās plašā Cchali-Citeli ieleja un aiz tās, tās kalna galā — ērglim līdzīgā Helati svētnīca.

Šaura upīte, kas tūkstošu gadu laikā izgrauzusi plašu ieleju, laiski vijās šaurā kanjonā. Atgādinādama valdzinoša zīmējuma augšējo daļu, aiz upītes pacēlās nelielu kalnu grupa, sakļāvusies vienā virknē. Meži klāja kalnus kā viļņojošs tumšzaļš ornaments ar tūkstošiem krāsas nianšu.

Tālo kalnu zilās papachas neaizsedza debesis. Vienīgi pēdējā — ar pūlēm debesīs saskatāmā grēda kā bāli dūmakaina velve viegli atbalstīja gaišzilā juma malu.

No rīta debesis bija viscaur pietrieptas mākoņiem, it kā tās Initu kāds notepējis un gatavotos par godu svētkiem pārkrāsot, bet ap dienas vidu svaiga, it kā vēl nenožuvusi un smaržīga zilgme jau vienmērīgi klāja visu to augšdaļu. Zilgme plūda uz malām, sabiezēdama pār kalnu virsotnēm.

Debesis ieguva brīnišķīgu krāsu. Vienkāršas un vienmērīgi zilas, tās bija pilnas optimisma. Tā tas bieži notiek ar Gruzijas debesīm un visu tās dabu. Šeit daba nav vienaldzīga pret ļaudīm. Tā priecājas par viņiem, ķircinās ar viņiem, iedvesmo tos.

Vai ir maz iespējams ncjusties saviļņotam līdz sirds dziļumiem, redzot šīs vieglās debesis, kuras nekas neaptumšoja, un kalnus, kas izveidoja gleznainu, pavirši sakārtotu dejotāju loku tumšzaļos tūbas apmetņos?

Dejotāju pirmās rindas pietupušās kā paši jaunākie grupas fotoattēlā. Otras rindas, piekļāvušās apģērba klinšu malas, tikko spraucas laukā no dārziem. Trešās rindas, iztaisnojušas zaļos, pinkainos plecus, stāv visā augumā, turot uz kamiešiem klosterus, kas atgādina vanagus. Liekas, ka tie tikai gaida signālu, lai palaistu putnus debesu dzīlēs.

Stāsta, ka senatnē, kad ienaidnieku karapūļi ielauzušies Rio-nas ielejā, pirmie, kas modinājuši zemi, bijuši klosteri. To zvani situši trauksmi, un klosteros cita pēc citas uzliesmojušas signal-ugunis. Ļaudis ķērušies pie ieročiem.

Viens no nedaudzajiem dzimtenes sargātājiem, kas patvēries no izpostīšanas, jo to paglābusi maza, mežonīga ieleja, —'"ir rudais vanags Helati, kas stāv uz saujā saliektas akmens plaukstas un vienaldzīgi, taču modri nolūkojas apkārtnē.

Svētnīcas vēsturi es nezināju. Miglaini un, kā vienmēr tādos gadījumos, juku jukām atausa atmiņā kādas sen dzirdētas leģendas par Tamaru un Rustaveli.

Taču es redzēju, ka šīs svētnīcas cēlājs iecerējis to kā liels mākslinieks un tālredzīgs karavīrs. Viņš bija izraudzījis vietu karavīriem, māksliniekiem un dzejniekiem.

Jau Kutaisi, bet pēc tam pa ceļam uz Helati vietējais vēsturnieks, vienkārša sirma sieviete, man daudz stāstīja par Dāvidu Celtnieku. Klausoties viņas stāstījumā, likās, ka šis brīnumainais varonis dzīvo vēl mūsu dienās. Viņa stāstīja satraukti, it kā sūtīdama mani Dāvida dienestā un it kā no manis būtu atkarīgs tas, vai es sapratīšu saimnieku un tuvināšanos tam vai arī visu mūžu palikšu tikai svešzemnieks šajā pasaulē, kas necieš nepie-

derošos. Viņa bija gatava sacīt: «Jus vel iemīlēsiet viņu, kad iepazīsieties tuvāk!»

Viņai, gruzinietei, šī vēsture bija daļa no pašas dzīves, un, stāstīdama par cariem un dzejniekiem, viņa runāja tā, it kā vaļsirdīgi izpaustu man savas sarežģītās ģimenes lietas. Vēsturiskas izziņas viņa sniedza kā savas biogrāfijās detaļas, bet svinīgi skumjās leģendas par Hclati — kā citātus no tuvāko radinieku vēstulēm.

Evaņģēlistu Luku, kas bija nodarbojies ar glezniecību, viņa ļoti cienīja kā izcilu gleznotāju. Viņam piedēvētās svētbildes viņa pazina tik labi, it kā butu to vienīgā mantiniece, kurai gan, tiesa, šo to bija nozaguši, bet kura tomēr ļoti labi zina, kur glabājas nozagtais, un nekad nepiedos apvainojumu.

Jāatzīstas, ka iegaumēju no viņas stāstiem ļoti maz.

Man bija pilnīgi vienalga, kāda chana karogu Tamara uzdāvinājusi klosterim un kuras pilsētas vārtus šurp atvedis Dāvids.

Bargais, daudzapsološais gadsimts mongoļu iebrukuma priekšvakarā man tēlojās visā tā spožumā.

Gruzijā — Rustaveli, Azerbaidžanā — Nizami, Kijevā, pie Krievzemes šūpuļa, — Bojans.

Asiņainu kauju laikā dzimst dižas humānās domas, kas tālu pārspēj Rietumu scholastiku. Vēl viens vai divi gadsimti šādas attīstības — un mazā Eiropa atklātu uz austrumiem no sevis tālredzīgas un bagātas kultūras pasauli un smeltos no tās dzīvinošas sulas. ■

Taču pāri Austrumeiropai veļas mongoļu lavina, un no Ura-liem līdz Kolchidai liesmo ugunsgrēki.

Viss iet bojā — gan ļaudis, gan kultūra. Gigantiska kauja risinās Eiropas klajumos, bet tad Krievzeme aptur mongoļu sparīgo uzbrukumu. Tās izglābtā rietumu civilizācijā kļūst vecākā. Austrumi gāja bojā, lai Rietumi paliktu neskarti. Un, kad pēc vairāk nekā trīssimt gadiem ļaudis no austrumiem, tikai neskaidrās leģendās saglabājuši atmiņas par seno slavu, ierodas Eiropā, viņi jau kļuvuši mežoņi. Uz viņiem raugās ar nožēlu.

Viņus gatavojas izglītot. Ar uguni un zobenu viņus piesaista progrcsivajai Eiropas kultūrai. Tā.s ir ciltis, nevis tautas. Veltīgi viņi savā atmiņā modina gaistošas pagātnes ainas. Veltīgi godina kaut kādus diženus vārdus. Viņu senatni neviens nezina, viņu dižo cilvēku vārdus neviens nav dzirdējis. Svarīgs ir tikai

las, kas dzīvo, nevis tas, kas apbedīts, un mazā Eiropa kļūst visu pārējo skolotāja.

Taču nekas neizgaist bez pēdām.

Ļaužu brīnišķīgajā atmiņā saglabājas pagātnes epizodes. Ar laiku tās atkal savienojas. So to stāsta drupas, par šo to uzzina no kaimiņiem, pavedienu pa pavedienam tide atjaunota cilvēku domas ģenealoģija, taču pierādīt, ka tā ir pašu, dzimtā, un nevis aizgūta, no malas raugoties, liekas gandrīz neiespējami.

Tiešām: kā lai pierāda, ka gruzins Rustaveli jau pirms itāliešiem sludinājis humānismā idejas?

Kā lai pierāda, ka kāds Gjanži dzimušais šeiehs Nizami licis pamatus romantismam?

Ko labu var teikt par Bojanu, ja viņa diženā zeme aizaugusi stepju līgām un pats viņš kā personība zudis un pārvērties par mitu, par izdomu?

Mazā, godkārīgā Eiropa sen pieradusi pie domas, ka tā ir visvecākā un visgudrākā.

Starp citu, tiešām, kamēr Austrumos ļaudis izmira ilgstošos karos, Rietumi daudzējādā ziņā guva panākumus, daudz ko radīja, izgudroja un atklāja.

Un Eiropa negrib zemoties svešas pagātnes, svešu kapeņu priekšā. Atrodas ļaudis, kas ātri un veikli pierāda, ka viss, kas to ziedu laikos kādreiz piederējis Austrumiem, radīts Rietumos un nekādā ziņā ne tālāk uz austrumiem par Bizantiju.

Un lēnām, ļoti lēnām un nevienmērīgi Eiropas Austrumi atkaro sev tiesības uz savu vēsturi un slavu ...

Ceļš aizvijas uz ieleju starp vilkābeles krūmiem un ērkšķainiem augiem ar pinkainiem, bāliem ziediņiem, kas karājas pie zariem kā aitu vilnas pinkuļi, apmet līkumu ap staciju, tik aromātisku kā vīna muca, un caur nekārtīgi uz pakalniņiem izkaisītam sādžas mājelēm ved augšup uz klosteri.

Tikai tagad kļūst redzams, cik stāvs ir kalns un cik liela un masiva ir svētnīca, kas atrodas uz tā. Ja no tālienes tā likās sārta, tad tagad, tuvumā, tā ieguvusi pergamenta nokrāsu, un svētnīcas stingro formu asās līnijas piešķīrušas tai sausu un muskuļotu izskatu. Tā līdzinās sirmgalvim ganam ar rūsganu tūbas apmetni uz pleciem un stūrainu pelēku bašliku galvā.

Taču tuvumā pagaist tas vienreizējais burvīgums, kāds tai piemita, raugoties no tālienes.

Tomēr japavērš. tikai skatiens atpakaļ uz dziļi iegrimušo ieleju ar gandrīz nesamanāmo upītes Cchali-Citeli akmeņaino gultni, ar dzelzceļa staciju, kas atgādina sērkociņu kastīti, ar zaļajiem vīnogulāju punktiņiem iekoptajās pauguru nogāzēs, uz sarkani dzelteno un zaļo tīrumu izveidoto mozaiku, ko apvij tumša krūmāju strēmele, uz koku, kas ir tik augsts kā minarets un lepni paceļas uz viena no mazajiem kalniem rietumos, — un viss, kas pirms tam bija tā sajūsminājis šīs ielejas ziemeļaustrumu daļā, neliekas vairs nekas sevišķs, un sirds notrīs un saviļņojas, skatot jaunu, tikko kā acu priekšā pavērušos skaistumu.

Akācijās un jasmini pavada mūs līdz pat klosterim. Ir pats dienas vidus. Bet klusums ir tik liels, it kā virs zemes būtu baltā nakts un pasaule vēl dusētu, vēl nebūtu pamodusies.

No vairāk nekā trīs kilometru attāluma atskan bērna raudas — un dzirdams, kā māte to dziedādama iežūžo.

Klosterī, atskaitot divus sargus, neviena nav.

Svētnīcas drēgnajā puskrēslā redzami uz freskām vienīgi skaisti, vīrišķīgi karavīri ar jaunavīgām acīm. Gruzijas svētie ir kareivīgi. Laiks, kurā tie izpelnījušies slavu, bijis nemierīgs, un tikai ar lūgšanām vien nebijis iespējams izvirzīties.

Sie svētie kristījušies ar šķēpiem, un, spriežot pēc viņu sejām, nevarēja teikt, ka viņi bieži būtu gavējuši.

Viņi daudz ēduši, dzēruši, daudz mīlējuši un karojuši. Viņi tur savus zobenus ar tādu prasmi, ka gruzini tajos gadu simteņos varējuši mierīgi paļauties uz saviem aizstāvjiem. Šie jauneklīgie svētie ar cirtainajām bārdelēm nebūtu nolaiduši ieročus pat paša dieva kunga priekšā un bez jebkādas kautrēšanās būtu sākuši ar to kauties mazākā iemesla dēļ.

Viņiem ir plati pleci un droši vic.n bijusi plaša un skanīga balss. Šiem svētajiem ar pārdrošo skatienu Gruzija var pateikties par to, ka tā saglabājusies.

Pa izsistajiem logiem ielido putni. Kaut kur zem svētnīcas kupola ir to ligzda. No augšas lēni birst sīki puteklīši un iemir-gojas, nokļūstot saules starā.

Putni te dzīvo jau kopš seniem laikiem. Kā stāsta leģenda, bezdelīgas nesušas knābjos mālus jau tad, kad šī svētnīca celta. Svētnīca uzcelta jau pirms deviņiem gadsimtiem, bet tās vēl joprojām nes mālus un it kā nenogurstoši remontē sienas, pie kurām pieradušas šai laikā.

Ap svētnīcu atrodas zaļš zāliens, tik smalks un maigs kā mauriņš. Vieglās vēlāko gadsimtu piebūves piegulušas tās sienām.

Vienā no ieejām mums rāda Dāvida Celtnieka kapu. Cars — celtnieks pavēlējis apglabāt viņu tā, lai ļaudis, ieejot svētnīcā, ietu pāri tā kapam. Tā nu viņš guļ zem kājām tautai, kas viņu cildina, pats milzis un grēcinieks. Saviļņotais pēctecis godbijīgi sper soļus pāri aukstajai akmens plāksnei, zem kuras trūd lielā celtnieka kauli.

No klostera senlietām visvecākā ir zaļā zāle visapkārt svētnīcai. Jasrninu krūmos pie klostera sienas dūc bites. Veca medus un vaska smarža jūtama koka piebūvē, kur uz seniem cietiem dīvāniem nakšņo atbraucēji.

Pagalma galā — ar verandu, kas nosveras pāri krantij, — paceļas par akadēmiju dēvētas ēkas drupas, un ārējās sienas arkveidīgie logi karājas gaisā kā lidmašīnas kabines durvis.

Pa logu, kas biezi apaudzis efejām, ielūkojas ielejas stūrītis. Liekas, ja pārvietotu logu sāņus, kopā ar to pārvietotos arī tajā iekļautā ainava. Tā ir gluži kā zīmējums, kas ielāgots akmens ietvarā un eksistē kopā ar to.

Es stāvu šajā logā virs ielejas, turēdamies ar roku pie valganajām pelēkzaļajām sienām, un vakara vējā man ir pavisam salti. Rokas ir miklas no mitruma, seja stingst, bet es stāvu vējā priecīgs, laimīgs un apmierināts.

Man liekas, ka esmu jauns un nupat kā sāku dzīvot — un man vēl tikai šodien jāizvēlas, kā šo dzīvi iesākt.

Krēslo. Zīdainās debesis kļūst smagnējas, it kā ietērpjas brokātā un samtā. No tālienes atlido izkropļotas automobiļu signālu atbalsis.

Aiz upes slinki rej suņi. Taču viņu rejas netraucē dzīvinošo klusumu, kas pārņēmis visu dabu.

Pamestajā piebūvē pie sveces gaismas mēs sagaidām pilnīgu nakts iestāšanos un tad no jauna izejam laukā.

Tumšajos kokos korī dzied lakstīgalas.

— Kad atgriežaties, paraustiet auklu pie ieejas, — mums saka sirmgalvis sargs baltās biksēs, ar tumšas krāsas šauteni pār plecu.

Mēs kāpjam kokiem apaugušajā kalna virsotnē, apsēžamies uz grubuļainas, rīvei līdzīgas kapa plāksnes un ilgi lūkojamies nakts tumsā. Aiz muguras dzied lakstīgalas.

Kad es ar pūlēm atrodu virvi blakus senatnīgās ieejas dzelzs durvīm, negaidīti dobjš vara skārda klaudziens ar pārdrošu spēku atbalsodamies noskan pāri ielejai.

Tikai tagad es noprotu, ka, liekas, neesmu parāvis īsto auklu.

Vecītis Koļa juceklīgiem vārdiem skaidro, ka pie durvīm esot otra aukla, bet šis zvans kādreiz modinājis ieleju kara trauksmju laikā.

Mums ir mazliet kauns, ka atgriežamies klosterī, skanot kaujas zvanam. Vai tas nav pamodinājis guļošo ieleju? Vai nav satraucis mierīgo nakti ar nemierīgu priekšnojautu? Un mēs piesardzīgi pieejam pie krants, lai palūkotos tumsā, kas paceļas no paša ielejas dibena.

Tumšajā dūmakā cits aiz cita trauksmaini iemirdzas vairāki mazi dzelteni punktiņi. Tiešām, vai tikai tur nav pamodušies? Vai tur viņiem nav sapnī licies, ka vecais klosteris sauc palīgā? Varbūt paši vecākie sirmgalvji, kas atceras vēl senos laikus, jau tentcrē šurp pa akmens lakām?

Un ja nu patiesas briesmas draudētu šim klosterim? Ko tad es darītu?

Ne tikai vienu vai pāris reizes vien es tad paraustītu zvanu, lai pamodinātu ieleju un sasauktu ļaudis šī augstā kalna virsotnē.

Mēs aizstāvētu Helati ar tādu drošsirdību, kādu prasa tā vēsture.

— Paraugies, man liekas, mēs abi esam pamodinājuši pat debesis, — sieva man teica.

Jā, patiesi, kas bija noticis debesīm? Tās bija saviļņojušās kā jūra bargā vētrā. Lidmašīnu rūkoņa tās satricināja no vienas malas līdz otrai. Dažbrīd pat likās, ka no gaisa vibrēšanas sašūpojas jasmīnu zari un sīki akmentiņi ripo lejā no krants. Virs pilsētas tālumā šaudījās starmešu mēmie zibeņi.

— Karš?

Nē, nevar būt. Taču ar ko gan tad lai izskaidro šo satraukumu, šo nezināmu briesmu tvarstīšanu debesīs?

Protams, vajadzēja doties uz pilsētu, bet mēs nezinājām ceļu, un arī debesis drīz norima. Pat lakstīgalas apklusa. Vienīgi vis-apskurbušākās īsi iepogojās, pārāk nogurušas, lai dziedātu ilgi.

Gruzijas mēness naktij piemīt kaut kas tāds, kas uz mūžiem

iespiedies krievu dvēselē un nav atdalāms no tās. Sirmā senatnē sākās mūsu radniecība, tā nostiprinājās kopīgā cīņā, tā atspoguļojās mūsu dzejā, mūsu mūzikā, padarot bagātāku mūsu dvēseli vissmalkākām prieka un sajūsmas niansēm.

Puškins un Gruzija, Ļermontovs un Kaukāzs, Marļinskis un kalnieši, un Gribojedovs, un Majakovskis, un Nikolajs Ticho-novs, un gruzinu dzeja.

Nē, nevienā trauksmainā naktī es neatstātu vientuļo Helati kalnu.

... No rīta mēs kājām ejam uz Kutaisi. Kā bērni mēs raugāmies uz drupām, sēžam uz klintīm pie upes, soļojam pa gulšņiem, bet vakarā izbraucam uz ziemeļiem.

Un pēkšņi Maskavā pēc kāda laika mēs uzzinām no Molotova ziņojuma, ka tieši tajā laikā, kad mēs bijām senajā gruzinu svētnīcā, virs Gruzijas parādījusies nepazīstama lidmašīna.

Un tas, kas toreiz likās tik nesaprotams, pēkšņi kļuva patiess, pabeigts kā stāsts.

Mēs tiešām būtu varējuši mirt Helati kalnā, to aizstāvēdami.

Notikumi tikai brieda, un, kaut arī nekas nenotika, mēs jau būtībā bijām gatavi veikt varoņdarbus.

1940,—1942.

STĀSTS KALNOS

eiz man gadījās izdevība noklausīties baismīgu stāstu.

Es pārnakšņoju pilsētiņā pie jūras. Otrā rītā bija paredzēts brauciens uz Dagestanas vidieni. Pēc pelēkās vējainās dienas, kas atgādināja ieilgušu mijkrēsli, agri iestājās barga februāra nakts.

No rīta pie jūras bija tik drūmi un pretīgi, slapjš lietus un sniega maisījums tik nejēdzīgi sitās sejā, bet vējš bija tik negants un briesmīgs, ka par braukšanu kalnos nebija pat ko domāt.

Taču mans ceļabiedrs paļāvās uz kalniem.

— Zvēru pie savas bārdas, — viņš teica, — tur būs tāda temperatūra, ka taisni brīnums!

Ap dienas vidu mēs izbraucām. Šoseja bija tukša un mežonīga. Vējš dzenāja ūdeni no vienas peļķes uz otru, un pa mitrajām nogāzēm vēlās siena klēpji, kas naktī droši vien bija izrauti no kaudzēm.

Kalni vēl ilgi nesākās.

Pazema pakalnu grēda kūtri piekļāvās ceļam, un netālu aiz tās sākās debesis.

Likās, ka pietiek tikai izkāpt no mašīnas, paiet apmēram divsimt soļu aiz pirmā pakalna — un tūlīt atdursies pret pelēkās, mitrās, vatētās segas malu, kas nokarājas līdz zemei un patiesībā ir debesis.

— Kur tad ir jūsu daudzinātie kalni? — es vairākkārt jautāju savam ceļabiedram. — Kur ir tās aizas, upes, kalnu pāreja? Kur ir «reiz šļūdonis tur sāka augt, uz leju slidot, sniegu jaukt»?

Nav vārdam vietas, laika apstākļi satrauca ari manu ceļabiedru.

— Viņiem droši vien atpūtas diena, — viņš jokodamies murmināja caur zobiem par lielu prieku šoferim, kas palaida stūri un sāka abām rokām smieklīgi sukāt savus pinkainos matus.

Joks viņiem patika. Skaļi smiedamies, viņi bija gatavi turpināt to tālāk.

— Kalni laikam aizgājuši uz Kizil-Jaru. Viņi tur rīko nelielu mītiņu.

Spriežot pēc pulksteņa, vēl bija diena, taču kļuva jau pavisam tumšs — tik tumšs kā naktī, un šoferis nemierīgi palielināja ātrumu.

Bieza un vienmērīga tumsa gūlās pār ceļu. Automobiļa starmešu gaisma tikai ar pūlēm urba tajā šauru spraugu, kas, atduroties pret tumsu, nokļuva strupceļā.

Visapkārt viss dusēja. Neviena uguntiņa, neviena dzīva radība, ne vēsts no cilvēku mītnēm. Auli likās kā zemē iegrimuši.

Braukt ar ieslēgtu gaismu kļuva vēl grūtāk. Mašīna slīdēja grāvjos. Lietus šaltis un dubļi, kas šļācās no peļķēm, biezi aizlipināja priekšējo stiklu, un «mechaniskais slaucītājs» tikai izsmērēja netīrumus pa visu stiklu.

Jau no rīta izmirkušajā apģērbā bija auksti, un miegs nenāca. Un tomēr, atklāti sakot, bija skaisti braukt pa mežonīgo, tukšo, vēja un lietus dēļ bīstamo ceļu pretī neredzamiem kalniem.

— Kā es teicu, tā ari ir. Lūk, viņi! — pēkšņi teica mans ceļabiedrs, un pusnomodā, sargādams seju no vēja, es nolaidu sānu stiklu.

Pa augstas kalnu pārejas sedlieni mašīna uzmanīgi brauca lejup uz plašu gaismas ezeru, uz ieleju, kuru kalni bija izveidojuši līdzīgu smeļamajam kausam.

Nakts bija pavērusi savu tumšo jumu, un starp to un zemi apžilbinoši liesmoja tumši zeltaina rieta strēle.

Tikko kā šeit bija plosījies kaut kas vētrai līdzīgs. Gaiss atgādināja vilni, kas gurdi šūpo savā galotnē baltas palu ūdens putas kopā ar tumšiem aļģu plankumiem, norieta atblāzmu, apmulsušo straumju zilgmi un dzelteniem no ūdens dibena paceltu smilšu gredzeniem.

Tikko samanāmas ziemāju joslas, rudeni aparto lauku strēmeles, tumšbrūnu zāli klāti klajumi un zilas, oranžas un zeltainas tālo kalnu segas raiboja ielejas kausā. Debesim priekšā, it kā ar neredzamiem pavedieniem nekārtīgi lejup nolaistas vidus-plāna dekorācijās, šūpojās kalni. Tā mirkli likās, skatoties no mašīnas. Ainava tās reti sastopamā un drūmā spēka dēļ bija pārsteidzoša. Varbūt daudzu gadu tūkstošu laikā pirmo reizi šodien bija sagadījušies tādi apstākļi, ka pēkšņi radās šis apbrīnojamais krāsu sakopojums.

Ceļš aizlocījās pa labi. Melnais nakts jums slīdēja lejup — šaura saulrieta gaismas mala mirdzēja vēl divus trīs mirkļus. Vēl viens pagrieziens — un tā izzuda. Nakts kļuva it kā vēl dziļāka un nepanesamāka.

— Labi būtu kaut kur pārnakšņot, — es teicu. — Kurp mēs, pie velna, traucamies tādā tumsā!...

— Nav kur apmesties, — stingri atbildēja šoferis. — Ja ieraudzīsim kādu uguni, tad ...

Vējš palika aizmugurē, bet tagad tā vietā sāka gaudot mašīna. Tā visu laiku smilkstēja kā bailīgs suns, kam liek veikt bīstamu uzdevumu.

— Vēl viens pagrieziens, — norūca šoferis, un nebija saprotams, kas viņam padomā: nekā cita, izņemot pagriezienus, uz ceļa nebija.

Nemitīgi bija jāpagriežas gan pa labi, gan pa kreisi, it kā, lai pārbaudītu šoferi, viņam visu laiku rautu ceļu ārā no riteņu apakšas, bet viņš veikli kā kaķis katru reizi izmanījās noturēties uz tā kaut vai ar trim riteņiem.

Galva džinkstēja no vēja.

— Veltīgi braucām, — teica mans ceļabiedrs. — Pirmkārt, ir ļoti bīstami — ceļš slidens, tumsa. Otrkārt, interesanti zināt, kur pārnakšņosim.

— Un, treškārt, benzins izbeidzas, — skaļi iesmējies, piebilda šoferis.

Pie kāda pagrieziena mēs izkāpām. Mašīna turpināja klusām slīdēt, lai gan bija nobremzēta.

Debesis bija saplūdušas ar kalniem, un pilnīgajā tumsā neko nebija iespējams saskatīt. Kaut kur sāņus kauca vējš. Gremz-(lama akmeņus, rēca neredzama upe. Sīku akmeņu strautiņš plūda lejup pa klinšainajām nogāzēm, kas atradās ce]a malā.

Šoferis ar kājām nez kāpēc pašvīkāja ceļu, aplūkoja tiltiņu ceļa līkumā un paostīja gaisu, tad nošņaucās un nešaubīdamies norādīja ar roku uz debesīm:

— Auls!

Melns mākonis pacēlās augstāk par tumšās debess vidu, un kaut kur tālu tālu, virs tikko jaušamas mākoņa maliņas, bija manāmas pusapdilušas zvaigznes. Bet mākoņa centrā vientuļi un nekautrīgi spīdēja viena zvaigzne. Tā nesaprotamā veidā diezgan spilgti izdalījās no mākoņa bargā melnuma.

— Māja... Uguns deg, — teica šoferis, rādīdams uz zvaigzni. — Tomēr benzins, diemžēl, atvainojos . ..

Saķērušies rokās, mēs devāmies uz priekšu kājām. Šoferis palika mašīnā.

Vējš, kura brāzmošanu bija kavējušas līkumotās aizas, šeit, augšā, trakoja neprātīgā niknumā. Mūsu acis asaroja, mēs gājām gandrīz taustīdamies, saredzēdami uz priekšu tikai trīs četru soļu attālumā, un elpojām īsiem un nervoziem elpas vilcieniem kā zivis uz sauszemes.

Bērnībā man bieži bija gadījies lasīt par vētrām uz jūras un kuģu avārijām, par ziemas sniegputeņiem Krievijā, par sa-mumiem Āfrikā, bet ne reizi nebiju dzirdējis par vēju kalnos. Varbūt tā ir ļoti reta parādība un par to maz kas zināms?

Domas pavīdēja smadzenēs tikai pa brīdim, aukas brāzjenu starplaikos, kad bija izdevies noturēties kājās un caur asarām saredzēt, ka zem kājām vēl nav bezdibenis. Jūrā droši vien vēl ir iespējams par ko domāt, varbūt tas iespējams pat zemestrīces gadījumā, bet šeit — nekādā ziņā. Ugunsgrēka laikā droši vien tāpat nav iespējams. Taču ugunsgrēks uzliesmo pēkšņi. Bet šeit nenotiek pēkšņi. Droši vien vēl nav izpētīts, cik ilgi cilvēks spēj paciest vētru.

Mēs gājām laikam ļoti ilgi. Pēkšņi ceļabiedrs stipri parāva manu roku uz savu pusi, un, tik tikko pacēlis acis, es ieraudzīju pa nelielu lodziņu spīdam gaismu. Mēs ilgi klauvējām pie vārtiņiem. Mūs nedzirdēja. Tad pie mums iznāca kāds cilvēks.

Sakļa karājās pāri kraujas malai. Zem balkona apmēram pusotra kilometra dziļumā viļņoja gaiss. Vecais saimnieks aitādas kažokā, kas bija uzmests pāri apakšveļai, izveda mūs cauri nelielam pagalmiņam uz vaļēju balkonu un lūdza pagaidīt.

— Tūdaļ atvērs viesistabu, — man paskaidroja ceļabiedrs. — Neejiet prom no manis! Nogāzīsieties vēl kaut kur.

Balkons drebēja un šūpojās. Kaut kas no ārpuses sitās pret margām.

— Vai balkona priekšā ir dārzs? — es vaicāju

— Kāds dārzs? Vienīgi gaiss kādu kilometru, līdz pat lejai.

— Bet kas tad sitas pret balkona margām?

— Kur sitas? — Un, nezinādams, ko atbildēt, viņš to pajautāja saimniekam, kurš uzmanīgi pavēra mums durvis uz viesistabu.

Tas teica:

— Vējš.

Mēs iegājām. Maza lampiņa ar savu trīsošo liesmiņu nedroši apgaismoja istabu. Kinžali un pistoles, kas bija izkārti gar sienam, visu laiku šūpojās. Fotogrāfijās, kas attēloja divus jauniešus čerkeskās un ar sarkanām lentām pār krūtīm, klaudzināja pret sienu savus koka ietvarus, bet trešajā ietvarā viena pret otru berzējās divas skatu kartes ar Pjatigorskas ainavām.

Saimnieks bija kluss un pieklājīgs. Viņš mums pasniedza divas segas, divus spilventiņus bez pārvalkiem. Mans ceļabiedrs pļāpāja kaut ko par kalniešu viesmīlību, par godu. Bija dzirdams, ka blakus istabiņa kāds kaut ko nesakarīgi čukst.

— Ja gribat ēst, es tūdaļ piecelšu večiņu. Mazliet sasirgusi.

— Paldies, paldies! Gribam vienīgi gulēt un vairāk neko, — mēs teicām, paņemdami no saimnieka rokām gultas drānas.

— Laiks pavisam slikta, — saimnieks teica ar stipru ava-rieša akcentu.

Mēs nogūlāmies. Nakts nekļuva mierīgāka. Vējš brāzās arvien postošāk. Griezīgi svilpdams, tas pūlējās nogrūst sakļu bezdibenī — un vecās grīdas krakšķēja, un kaut kas bira no griestiem, un, draudēdamas saplīst, drebēja logu rūtis.

Bet no blakus istabas atskanēja klusa vecītes čukstēšana, līdzīga karsoņa murgiem vai lūgšanai.

Miegs nenāca. £s bieži nopūtos un ilgi grozījos. Negulēja arī mans ceļabiedrs. Vairākas reizes mēs pielēcām kājās, gatavi mesties ārā no saktas, un klausījāmies, kā vējš lauzī veco koka balkonu.

— Saimniek, saimniek! Vai tur mūsu šoferis neklauvē pie vārtiņiem?

— Tas ir vējš, — atbildēja saimnieks no otras istabas.

Zaudējis spēkus un cerību izrauties no šās nakts baigā gūsta, mans ceļabiedrs beidzot sāka krākt skumīgiem un klusiem svilpieniem, kā circenis.

Bet es vēl arvien nebiju iemidzis, grozījos un smēķēju, un brīžiem izbailēs lēcu kājās.

Un tad vecais saimnieks piecēlās un pienāca pie manis. Notrausis ar roku pa grīdu, viņš krekšķēdams sakrustotām kājām apsēdās pie manas segas.

— Vējš trauc, stāstīt sauc, — viņš domīgi teica.

Viņš gribēja mani pacienāt ar sarunu pēc visiem viesmīlības likumiem. Nopūtās. Pakasīja spalvainās krūtis.

— Pastāstīšu tev par kādu atgadījumu. Tas nolika kādā aulā, tālu no šejienes, kad karojām ar iDcņikinu. Nu, lūk, tas bija tā. Klausies! Visi iedzīvotāji tai aulā bija parlizaņi, sarkanie, tikai divās mājās baltie, bet šīs mājas nopostīja. Kāda sieviete, Patimata (viņas vīrs un divi dēli karoja sarkano pusē, bet jaunākais mācījās pilsētas skolā), pirmā ieteica nosist baltos un sakļas nopostīt, un tā arī izdarīja. Pēc tam kaimiņu aulos ari sāka baltos padzīt un nogalināt. No tā aula ņēma priekšzīmi.

Un pēkšņi izplatījās valodas — šās Patimatas jaunākais dēls kalpojot pie baltajiem. Sākumā domāja, ka tās tikai tādas baumas. Taču drīz ļaudis šo jaunāko ieraudzīja balto formā. Kauns ģimenei, visam aulam!

Tēvs nosirmoja, kad to uzzināja. Brāļi uzvilka papachas uz acīm. Nu, un karo tālāk. Tēvam jau ir ordenis, vecākajam dēlam tāpat, otrs dēls divas reizes izcēlies kaujās — visi grib nomazgāt kaunu.

Nu, laiks iet, iet — un pēkšņi atkal dzirdama vēsts: jaunākais dēls ievainots mājās atgriezies. «Kā — mājās? Vai tad nodevējiem ir mājas?» — tēvs pateica tikai šos vārdus, kad padzirdēja par jaunāko, un drīz ļaudis tos aiznesa līdz aulam un Patimata arī tos dabūja dzirdēt.

Jaunākais arī tos dzirdēja no ļaudīm, bet neko, staigā, guļ, dzer pienu. Arī par to aizklīda valodas no aula līdz sarkano nodaļai, un, kad nokļuva līdz tēvam, viņš teica tā: «Liekas, mums māju vairs nav. Man liekas, saka, tur nav stingras kārtības. Māte apkauno māju. Vajadzēs paņemt atvaļinājumu, uz divām dienām aizbraukt.»

Patimata drīz uzzināja, ka saimnieks brauc mājup. Uzreiz saprata, ko tas nozīmē.

Mūsu apvidū, biedri, ļaudis ir vienkārši, no katra prasa tīru sirdsapziņu. Nav nekā sliktāka, ja nav sirdsapziņas; kam nav sirdsapziņas, nav ari goda.

Un, lūk, atklīst baumas, ka tēvs dodas šurp.

Patimata bija kārtīga saimniece. Zināja, kas ir gods. Pati bija nositusi trīs baltos un nodedzinājusi to sakļas. Savu saimnieku viņa ari pazina. Un kāda viņam būs saruna ar jaunāko, — ari labi zināja.

Viņa tad nu arī saka jaunākajam: «Rīt atbrauks tēvs, ko mēs viņam teiksim? Kādu atbildi dosi?» Bet viņš: «Kas par atbildi! Kur es biju, tur vairs neesmu. Kāda viņam daļa! Namus! Namus! Es pats zinu savu namus, savu godu!» Nu, māte viņam tad saka: «Labi, kāp uz jumta, paklāj sev tūbas apmetni un liecies gulēt, padomāsi rīt.» — «Labi,» tas saka, «tūliņ likšos gulēt.» Un iegāja pie kaimiņa degvīnu iedzert. «Labi, iedzer,» saka māte, «būs saldāks miegs.»

Tad nu viņš iedzēra, apgūlās uz tūbas apmetņa un iemiga. Veci ļaudis stāsta, ka nakts bijusi tāda kā tagad, tikai silta. Ja rej suns, — nevar dzirdēt. Izšausi, — nevar dzirdēt. Tāds vējš bijis.

Nu, viņš bija iedzēris mazliet, par vēju nebēdāja, apgūlās uz jumta, bet Patimata naktī piecēlās, noskaitīja lūgsnu un viņu — blauks! — nogrūda no jumta.

Varbūt viņš arī iekliedzās, taču neviens nedzirdēja. Bija pamatīgs vējš.

Pēc tam viņa aiztaisīja durvis ar aizbīdni un nolikās gulēt.

Bet rītausmā ļaudis piecēlās, ieraudzīja līķi lejā uz klints, klauvē pie sakļas: «Patimata, tavējais nogāzies!»

Viņa saka: «Manējie visi nodaļā, esmu viena mājās, nezinu, kas varējis nogāzties, nav mana darīšana.»

Bet tad arī tēvs atjāja uz zirga, paskatījās uz līķi, aizgriezās. Sieva viņu sagaidīja uz sliekšņa, saņēma zirgu; viņš neteica tai ne vārda. Iegāja mājā, pasēdēja piecas minutes, saka: «Kad es ar dēliem atgriezīšos, lai tevis šeit nebūtu! Māju apgānīji, godu aizmirsi, dažādiem tumšiem ļaudīm pajumti dod. Atana sieva tu vairs neesi.»

Un aizjāja. Nu, pēc tam vecākais dēls paņēma māti pie sevis. Redz, kāds atgadījums bija.

Čukstēšana blakus istabā kļuva skaļāka un nemierīgāka.

Saimnieks apklusa. Un, lai man nekas nepaliktu nesaprasts, piebilda, cieši raudzīdamies sejā ar tādu kā sastingušu smaidu:

— Protams, māte — vienmēr paliek māte. Vienmēr tai žēl dēla. Pažēloja jaunāko, bet tagad, tiklīdz vējš gaudo, nevar gulēt — visu laiku klausās, gaida atskanam viņa balsi. Redz, kāds atgadījums pie mums bija.

No blakus istabas kā vēja atbalss atskanēja žēli, satraukti vecītes čuksti.

— Protams, māte — vienmēr paliek māte.

GRIGORIJS SULUCHIJA

Viņu ievainoja rītausmā. Stepe šķita tik līdzena ka galds, nebija vietas, kur nokrist, lai jau no tālienes nepamanītu. Bija jābaidās, ka nenogalina ar mīnu vai nesabrauc tanki. Viņš gribēja atrast kādu ieplaciņu, bet nepaspēja. Kad, pārvarējis smago sastingumu, viņš atžirba, — stepes izskats bija brīnumaini izmainījies.

«Tātad esmu rāpojis nesamaņā,» viņš nodomāja un kļuva priecīgs. Viņš piecēlās, no sāpēm sakozdams zobus, palūkojās uz asiņaino šineli, sajuta, ka vissmagākais stīvajā ķermenī ir krūtis, un paspēra dažus soļus, pats nezinādams, kurp. Kājas tūlīt aizķērās aiz pauguriņa. Viņš sagrīļojās, jo nebija spēka pārkāpt pār niecīgo zemes paaugstinājumu, un, nojauzdams, ka neizbēgami būs jāpakrīt, lēni, uzmanīgi nogūlās. Atvilcis elpu, sāka līst uz priekšu.

Stepe bija gluži kā saplosīta. Kad Suluchija agri no rīta devās uzbrukumā, viņš pat neskatījās, kur sper soli, tik līdzena tā bija. Bet tagad, kad viņš gulēja zemē, tā bija saplosīta, visa vienās bedrītēs un uzkalniņos — kā koši zaļš vilnis spirgtā vējā, — un Suluchija bažījās, ka sanitāri, meklējot ievainotos, var nepamanīt viņu. Palīdis uz, priekšu dažus metrus, viņš netālu pamanīja vācieti, bet blakus tam tērauda bruņu cepuri, kas bija pavērsta uz augšu gluži kā kauss. Nogalinātā vācieša roka gulēja tajā, it kā meklēdama veldzi. Suluchijam aizrāvās elpa.

«Es nekur neesmu aizlīdis,» viņš šausmās nodomāja, «visu

laiku esmu gulējis vienā vietā, tāpēc ka es taču viņu nogalināju jau rītausmā. Nogāzu ar durkli un redzēju, ka krītot vācietis noņēma bruņu cepuri un, novietojis sev blakus, nolaida tajā roku.»

Suluchija piekjāvas ar seju pie zemes. Sīkā, asā, koši za|ā /.ale atgādināja jauna zvēriņa spalvu, tā viegli smaržoja pēc kalnu mētras. Iesāpējās krūtis. Tagad, kad nebija vairs cerību izglābties, krūtis sāka sāpēt, it kā līdz šim tās ar nodomu nebūtu likušas sevi just.

Kā beigusies kauja un kur tagad atrodas viņa rota, Suluchija nezināja; viņa acis bija pārāk vājas, lai varētu tālu redzēt, bet dzirde bija bezspēcīga šāviņu dārdoņā, kuri mutuļiem vēlās gar visu apvārsni. Viņš no jauna mēģināja palīst uz priekšu, uzmanīgi izliekdamies ar visu ķermeni, it kā turēdams uz pleciem tikai savas asiņainās krūtis. Sāpēja visur, likās, ka sāp un smeldz pat asinis un elpa. Viņš bijās izdarīt strauju kustību, lai vēl vairāk nepalielinātu ciešanas. Viņš padevās sāpēm, un sāpes uzveica viņu. Taču, nomocījušas apziņu tik tālu, ka sāka rādīties halucinācijas un viņš sāka murgot, sabeigušas nervus tiktāl, ka viņš viss drebēja, atņēmušas muskuļiem pēdējos spēkus, sāpes neko vairāk nevarēja izdarīt, un Suluchija, pieradis pie tām, saprata, ka viņa būtnē vēl ir stūrītis, kas stāv pāri bailēm, un ka ar šo veselo un spēcīgo dalu viņš var vēl domāt un aptvert. Un tad viņš sāka steigties. Vajadzēja domāt par daudz ko, jo laika šim pēdējam darbam varēja arī pietrūkt.

Vispirms prātā ienāca doma, ka viņš, Grigorijs Suluchija, mirst veltīgi, nepaveicis neko tādu, kā dēļ būtu vērts iet bojā. Nu, devās uzbrukumā, nu, šāva uz vāciešiem, nu, pat nogalināja vienu — ai draugs, tad nu ir gan liela lieta, padomā tik!

«Man bija jāmirst, lūk, kad — pirms trini gadiem, plūdu laikā,» viņš nodomāja, kļūdams nikns uz sevi. «Dieva vārds, divus bērnus toreiz varēju izglābt. Vai arī kad Poli uz kravas kuģa izcēlās ugunsgrēks un vajadzēja glābt vērtīgu kravu, ari toreiz bija izdevīgs gadījums. Varēju daudz ko paveikt, bet nobijos. Ja toreiz būtu gājis bojā, būtu kļuvis slavens. Bet es nobijos, un tagad nāve atnākusi un paņem mani par velti.»

Doma par to, ka viņš divas reizes bija varējis nomirt, gūdams slavu, taču nobijies un līdz ar to atstūmis no sevis labo slavu, bet patlaban mirst, nevienam nezinot, kaitināja un apbēdināja to. Viņš bija mingrelietis, tas ir, cilvēks ar ugunīgi kvēlu dabu. Par mingreliešiem saka, ka viņi esot pielādēta granata,

kurai sabojājies aizsargs: nekad nevar zināt, kad un kā šāda granata var sprāgt. Niknums izrādījās stiprāks par sāpēm: pat galva sāka reibt no tā. Ar asiņaino roku Suluchija mēģināja sagrābt zāles kušķi un izraut to no zemes kā matu šķipsnu, bet zāle bija jauna un nepadevās viņa pirkstiem. Jā, nāve bija pārsteigusi Grigoriju Suluchiju negaidot. Nāve pilnīgi par velti paņēma viņu no dzīves. Tas bija ļoti aizvainojoši, tāpēc ka neko vairs nevarēja izlabot.

Viņš atcerējās Zugdidi, savu līksmo māju un sirmgalvi māti.

Tā bija tik liela dziedātāja, ka pati par sevi teica: «Ja vien varētu tik ilgi nodzīvot, dziesmu man pietiktu divi simti gadiem.» Vecuma dēļ viņa gan kautrējās dziedāt un vienmēr centās pierunāt dēlu, lai tas dzied viņas vietā. «Kad es nedziedu, man galva sap,» — viņa savējiem atzinās. .1

Mingrelieši ir tikpat lieli dziedātāji kā putni, un māte nebūt nepārspīlēja. Mingrclietis arī sapnī sāk dziedāt un pirms nāves čukstēs dziesmas sākumu. «Un tā nu,» nodomāja Grigorijs, «māte neko neiegūs no manis — ne slavu, ne dziesmu. Bet ko gan lai par mani dzied? Ko esmu paveicis?» Viņš vēl ilgi būtu ļaunojies uz sevi, vēl ilgi mocījies nožēlās par neiegūto slavu, ja viņa ausis pēkšņi nesaklausītu soļu čaboņu. Viņš atmeta visas domas un pievilka tuvāk šauteni.

Trīs vācu kareivji jau bija pagājuši garām Grigorijam, kad sadzirdēja noklaudzam aizslēgu. Viņi visi reizē nokrita pie zemes. Šāviens neatskanēja. Tad tie pielīda pie Suluchijas un, redzēdami, ka viņš neturas kājās, sāka vilkt to aiz rokām pa zemi. Viņš zaudēja samaņu un neizjuta visas šī grūtā ceļa mokas. Viņš atžirba tikai tad, kad atradās jau ciemā, kur bija novietojušies vācieši. Šo pašu ciemu Grigorijam Suluchijam rītausmā vajadzēja ieņemt.

Vācietis, kas vāji runāja krieviski, uzgāza Suluchijam spaini % ūdens un, it kā tam tūlīt jau būtu vajadzējis atdot ievainotajam možumu, sāka izprašņāt, no kādas daļas viņš esot, kur tā novietojusies un kādā stāvoklī tā atrodoties. Reizē ar apziņu Gri-gorijā atgriezās arī tas noskaņojums, kurā viņš bija atradies līdz tam brīdim, kad pie viņa pienāca trīs vācieši, — noskaņojums, kas pauda vislielāko niknumu pašam pret sevi.

Niknums viņā auga augumā. Viņš trīcēja, zobi tam klabēja, acis bija izplestas, it kā sagatavojušās lēcienam uz pretinieku.

— Vai tu dzirdi, ko es tev jautāju? — vācietis teica.

— Protams, dzirdu! Vai tad kurls esmu, vai?

— Tad atbildi!

— Kāpēc gan lai atbildu? Tā ir mana darīšana: ja gribu, — runāju, ja negribu, — ne, — atbildēja Suluchija.

Kalsnējs, mazs, neticami kustīgs, gluži kā visi mingrelieši, kurus grūtāk sagūstīt nekā saules staru, viņš gulēja vācietim pie kājām, atbalstījies uz elkoņa, un raudzījās uz to ar ļaunu skatienu, ne acu nepamirkšķinādams. Viņš ari miera laikā necieta, ka ar viņu tādā tonī sarunājas, bet vācietim viņš nepavisam nevarēja piedot apvainojošus jautājumus.

— Slikti tev klāsies, ja neko neteiksi, — vācietis brīdināja.

— Kam klāsies slikti? Man? Ai, nesanikno mani, es tev saku! Neģēli, tev klāsies slikti, ne man. Vai dzirdi?

Tūlīt viens no kareivjiem, kas bija saņēmis viņu gūstā, no visa spēka iesita Grigorijam pa labo roku un saspieda to.

— Neģēli! Ko tu te baidi? Iedod man šauteni, tad redzēsi, kas notiks. Es acīs jums iespļautu.

— Tu taču neesi krievs, bet gruzins, — vācietis sacīja.

— Pastāsti, ko tev prasa, un mēs tevi nemocīsim, bet nosūtīsim uz slimnīcu. Mēs gruzinus cienām.

— Pateikt neko nevaru, vienīgi parādīt varu, — Suluchija, iededzies ātrās dusmās, atbildēja un ar kreiso, veselo roku izdarīja tādu žestu, kuru redzot vācieša seja pietvīka aizvainojumā.

— Vai redzēji? Nē? Tās ir visas manas ziņas.

Tūlīt gūsteknim metās virsū vairāki cilvēki. Tie salauza viņam otru roku un, norāvuši tam šineli, kareivja blūzi un veļu, sāka izgriezt uz muguras piecstarainu zvaigzni. Ja līdz tam viņš sāpes nebūtu izjutis, tad varbūt ievaidētos vai pat iekliegtos. Bet viņš jau no rīta bija pieradis pie sāpēm, un niknums palīdzēja viņam turēties, kad sāka zust spēki. Ādas driskās tika noplēstas no muguras. Vācietis atkal jautāja, vai gūsteknis nevēloties kaut ko pastāstīt.

— Ko lai es saku? Tu esi neģēlis, to es pateikšu. Ko tu baidi? Cilvēkus neesi redzējis, virišvilo 4 Vai tu domā, ka pietiek tikai pasacīt: gruzinus cienu — un tūlīt arī es tevi sākšu cienīt? Mēs esam cilvēki. Bet kas tu tāds? Sakalis un žurka tevi dzemdējuši. Vai tad tu esi cilvēks? Maimunam^9 [10] dibens skaistāks nekā tavs

145

purns. Uch, izdzimtenis! Ja vien varētu ko darīt, es tev acis izskrāpētu!

Suluchija nospļāvās un, novērsies no vācieša, aplūkoja ciemu. No Kerčas kaļķakmens celtās mājas ar smilšainiem, biezu zāli apaugušiem jumtiem bija pussagrautas, it kā tikai nupat tās līdzīgi senām mītnēm būtu izraktas no zemes. Daži līdz nāvei pārbiedēti iedzīvotāji spiedās pie māju sienām. Uz ielām mētājās tanku lūžņi, govju ragi, saplīsuši armijas apavi. Saule bija zemu nolaidusies pār nodzeltējušo stepi. Klusi, sikspārņiem līdzīgi putni bez trokšņa baros laidelējās pār vienīgo nenolauzto koku ciemā. Tuvojās rāms vakars.

— Ak māmiņ, dziedi tagad par mani! — Grigorijs ar dziļu maigumu čukstēja. Viņš atcerējās līdzīgu vakaru savās mājās, kad māte, aizgājusi līdz platanai, kas savu drebošo ēnu klāja pāri viņu pagalmam, skarbā vecīgā balsī sāka dziedāt kādu senu, visu aizmirstu un tāpēc gluži kā no jauna skanošu dziesmu. — Māte, dziedi tagad par mani!

— Vai apdomājies? Sāki runāt? — vācietis viņam jautāja.

— Ek, netraucē mani! — Suluchija gandrīz pavisam mierīgi atbildēja.

Visas tās neģēlības un mocības, ko šie nelieši spēja pie viņa pastrādāt, viņi jau bija paveikuši. Taču arī viņš, Grigorijs Suluchija, divdesmit sešus gadus vecais sarkanarmietis no Zugdidi, uz kurieni pat putni aizlido, lai mācītos dziedāt, arī viņš savu bija izpildījis — bijis ciets kā tērauds. Bet tagad viņš gribēja palikt vienatne, lai ar lepnumu atcerētos visu pārdzīvoto.

— Aziat! Laikam mierīgi nomirt vēlies? Neļaušu! — iekliedzās satrakotais vācietis.

Bet Suluchija nebija no tiem, kas ļautu uz sevi kliegt, sevišķi pirms nāves.

— Un kas tu pats esi? — viņš sāka kliegt, pārspēdams vācieti. — Āzijā tevi nelaidīsim, no Eiropas izdzīsim, kas tad tu būsi? Tu daudz kliedz, pats sevi baidi. Paliec mierā, es saku!

— Ugunī! Ugunī viņu, šo nelieti! — vācietis pavēlēja.

Ugunskurs, kurā kareivji karsēja savus konservus, bija jau

gandrīz izdzisis, kad Grigoriju iemeta karstajos, pelnos un no virsas apbēra ar salmiem.

— Tev atlikušas vēl kādas piecas minūtes, — vācietis noliecās pār visu izcietušā un jau pret visu vienaldzīgā Suluchija ķermeni, kas jau sāka kļūt zilgans.

... Rāmais vakars izklāja pār stepi savas violetās un zilās ēnas. Taču no austrumu puses klusumam draudoši tuvojās kaujas dunoņa. Tā atgādināja negaisa nakti. Salmi, no apakšas gruzdēdami, joprojām nekādi nevarēja iedegties. Vācietis pielika salmiem lielas, etvijai līdzīgas šķiltavas ar trim degļiem, un tūlīt uguns sprakšķēdama un sīkdama izplatījās uz visām pusēm.

Iedzīvotāji, kas redzējuši Grigorija Suluchijas šausmīgo nāvi, stāsta, ka, līdzko uguns skārusi viņa seju, viņš iekliedzies kā sapnī un gribējis pacelties uz pārlauztajām rokām, lai izkļūtu no uguns, un tad ļaudis izdzirduši pēdējo gari stiepto, lēni augošo Grigorija Suluchijas kliedzienu. Tas bijis kliedziens, kas atgādinājis dziesmu, dziesma-kliedziens. Varbūt viņš saucis: «Ak mate Gruzija, dziedi tagad par mani!»

Vai arī, atvadoties no Zugdidi, griezies ar savu saucienu pie sirmās mātes: «Māte, dziedi tagad par mani!»

Vai, sadzirdējis netālās kaujas dārdoņu, aicinājis uz varoņdarbiem biedrus, kuri jau ielauzās ciemā: «Brāļi, mirstu jūsu acu priekšā.»

Un tas bija viss. Viņš neievaidējās, netrīcēja, — viņš nomira, it kā būtu nokritis no augstuma, kā putns, kas gājis bojā lidojumā.

Ciemu ieņēma, sākoties naktij. Ugunskurs vēl kvēloja, un Suluchijas apdegušajā ķermenī starp lāpstiņām vel iezīmējās melni sarkana zvaigzne.

Suluchija bija līdzīgs kaujā sadegušam karogam, kuram uguns nebija skārusi vienīgi emblēmu — zvaigzni no nedegoša tērauda.

1942.

MANS NOVADNIEKS JUSUPOVS

Mūsu bataljonā, izņemot Turgunbaju Jusupovu, nebija neviena uzbeka.

Jusupovs vāji prata krievu valodu, un, kad karavīri sanāca kopā, lai parunātos par saviem kolchoziem, sievām un bērniem, viņam neatlika nekas cits kā vienīgi klusējot noklausīties svešus stāstus.

Visiem bija kaut kas kopējs, savstarpējs. Vienīgi viņš bija kā bārenis. Tas tūlīt dūrās acīs, un, kad ieraudzīju Turgunbaju, es uzreiz sapratu, ka viņam nav viegli.

Mēs bijām novietojušies ne visai dziļā stepes ieplakā pie Donas augšteces. Tālumā dunēja kauja. Bataljons gaidīja tumsu, lai pārvietotos tuvāk uguns joslai — pie pašām vācu dzeloņstieplēm. Sapieri sagatavoja mīnas un Bikforda auklas. Bija jau pēcpusdiena un stepe sakarsusi. Likās, ka stepe sprakst kā grauzdēta maize, taču tā* bija tikai saskanīga sienāžu čirkstēšana. *

Mēs gulējām biezā zālē, kas sāka jau vīst, un vērojām augstu virs mūsu galvām notiekošās gaisa kaujas starp mūsu un vācu iznīcinātājiem. Šķita, ka diena nemaz netuvojas vakaram. Saule nesteidzās rietēt, un laika sarunām bija atliku likām.

Trīs uralieši, gulēdami blakus, skaļā balsī atcerējās savus kopējos paziņas. Poltavietis Gorbs gan nebija no vienas puses ar orlovieti Virubovu, taču abi divas sezonas bija strādājuši Mariupolē un runāja par šīs pilsētas rūpnīcu, ielām un dārziem gluži kā par dzimtām vietām. Turgunbajs Jusupovs, gulēdams

iesāņus no viņiem, niekojās pie neliela strautiņa. Viņš ielika akmentiņu ūdeni un klausījās, kā pie viņa auss urdza aizturētā ūdens strūkla.

Es pielīdu klāt Jusupovam un pieskāros viņa plecam.

— Turgunbaj-aka! — es teicu. — Labi tagad Ferganā! Saule. Persiki. Odens dzied arikos. Ja arikā stāvus ieliek ķieģeli, izskatās kā ūdenskritums. Naktī jānoliek lāviņa pāri arikam. Tu guli, un tev apakšā, arikā, klusi klusi dzied ūdens, it kā sirmā māmu|a tevi aijātu.

— Ai biedri! — un Turgunbajs laimīgs nopūtās: viņš bija ferganietis. — Tu pazīsti mūsu Ferganu? Ai, labi! Ai, paldies tev! Sen pazīsti?

— Visi pazīst Ferganu, — es atbildēju, taču viņš skumji pašūpoja galvu. — Mēs visi bijām tur, — es turpināju, saņēmis viņu aiz rokas; roka bija sausa un gluda, gluži kā pulēta. — Kad jūs būvējāt Lielo Ferganas kanalu, visi ar sirdi un dvēseli bija kopā ar jums.

Es atbalstījos uz elkoņiem un uzsaucu sapierim Armenakam Papazjancam:

— Armenak! Vai Ferganu pazīsti?

— Nē, — viņš atbildēja, neatraudams skatienu no debesīm, kur nāves dejā riņķoja ducis mūsu un svešo iznīcinātāju.

— Bet Ferganas metodi?

— Bet metodi pazīstam, — viņš atbildēja, pagriezdamies no muguras uz krūtīm, un, pielicis plaukstu virs acīm, palūkojās uz mani. — Ferganas metode — laba lietiņa, — teica Armenaks. — Dod lielu efektu.

— Kas dod lielu efektu? — pārjautāja Gorbs.

Viņam izskaidroja.

— Velns viņu zina, kas tā par Ferganas metodi! Tik daudz lasu par to, bet, kas tā tāda īsti ir, nekādi neizprotu.

Turgunbajs paņēma klūdziņu un gribēja parādīt, kā viņi strādājuši kanala būvē, taču seržants Ciglers viņu pārtrauca.

— Pie mums Kubaņā, — viņš teica, — mēs Ferganas metodi uzlabojām, kad būvējām Tščikas ūdenskrātuvi. Tā kā tagad pareizāk būtu teikt nevis Ferganas, bet Kubaņas metode. Bet visa tās būtība, lūk, kur slēpjas...

* Taču Jusupovs nespēja pieļaut, ka Ciglers to izstāsta. Viņš pacēla roku, gluži kā zvērēdams, un apsēdās tupus.

— Biedri seržant! Neder! — viņš teica, un viņa acis gluži vai spiedās ārā no orbītām, un tajās parādījās tumšs mirdzums.

Tomēr viņa vārdu krājums bija mazs, un viņš baidījās, ka nevarēs izsacīt savas domas.

— Lūk, mūsu novadnieks, — Turgunbajs norādīja uz mani, — lai viņš visu izstāsta. Lūdzu, netraucē viņu!

Es pastāstīju par Fcrganas metodi, par pirmā kanala varoņiem, pieminēju kvēlās naktis trokšņainajā visas tautas trasē. Neviens pirms uzbekiem nebija izraisījis celtniecībā tik varenu tautas entuziasma brāzmu. Viss vēl bija ļoti jauns, šķita nepierādīts. Viss dzima un nostiprinājās pašā kustībā, tautā. Tie bija brīnumaini svētki, skaista pasaka, kuru stāstīja tautas ket-meni.

Pēc tam to atstāstīja Armēnijā un Azerbaidžanā, Kubaņā un daudzās citās vietās. Taču tās dzimtene ir Fergana.

Ciglers tūlīt piekrita, ka, protams, uzbeki — pirmie un ka zemes racēji viņi tādi, kādus nekur citur neatradīsi, bet ka Kubaņā daudz ko tomēr izdevies pēc tam uzlabot.

— Bet Fcrganā pats esmu bijis, braucu palfikqties, kā tur strādā, — viņš teica. — Fergana un Margelana — lieliskas pilsētiņas. Arī dārzi lieliski un vīnogas — nu, tādu pat Kubaņā nav. Vīnogas lieliskas!

Mēs ar Turgunbaju bijām uzvarējuši.

Un, kā jau uzvarētājiem, mums bija tiesības tagad runāt bez kautrēšanās.

— Bet kur tad Dusmatovs? Kur Sarimsakovs? Kur Kcndin-babajevs? Kur jautrais un asprātīgais Mirzamachsudovs?

Jusupovs paraustīja plecus.

— Nezinu, — viņš teica. — Es jau no pirmās dienas karoju.

Kāds šodien datums? *

— Septītais augusts.

— Pirms septiņām dienām togad sāka pilnā apjomā būvēt kanalu.

Aizvakar tajā gadā Kendinbabajevs viens pats veica astoņas normas, šodien — deviņas, bet nākamajā dienā sasniedza jau desmit. Pēc tam deva sešdesmit kubikmetru dienā! — Un Jusupovs iesmējās lepodamies un gavilēdams.

— Vai atceries, kā uz kanala būvi atbrauca Haļima Nasi-rova? — es viņam jautāju. — Vai atceries, kā viņa reiz naktī dziedāja un visi viņai sauca: «Neatstāj mūs! Neej prom!» — un

sita sev ar rokām pie krūtīm, it kā gribēdami izraut un aiznest viņai savu sirdi?

Turgunbajs pamāja ar galvu, ka atceras, un sāka dziedāt mums Hamzas dziesmu, to pašu, kuru pie Kuiganjaras dambja mums dziedāja Haļima, un mēs visi kā viens bijām par viņu.

Armenaks Papazjancs teica, ka viņš dzirdējis šo dziesmu vai nu pa radio, vai ari skaņu platē, bet Gorbs redzējis Haļi-mas portretu Vissavienības izstādē, un mēs visi šķilām it kā vēl tuvāki cits citam nekā iepriekš.

Diena pa to laiku it kā no jauna iegāja savās sliedēs un tuvojās saulrietam. Ātri saļumstošajās debesīs norima pēdējās kaujas, un lielgabalu dunoņa mūsu priekšā negribot apklusa, dodot vietu minu sprakšķēšanai un raķešu uguņošanai.

Taču, tiklīdz satumsa, norima arī zeme. Iestājās klusums, un klusuma dēj k|uva dzestri un viegli.

Tuvojās tumšā sapieru stunda. Mēs ar Jusupovu gulējām blakus. Viņš skatījās augstajās debesīs, un viņa acu priekšā tēlojās dzimtene. Domāju par to arī es.

Mēs redzējām ēnainos Ferganas dārzus un rīsa laukus, kas atgādināja starp zaļojošiem kokiem izsvaidītus debess plankumus. Redzējām granatkokus, pie kuriem karājās augļi, līdzīgi sarkana kristālā lukturīšiem. Dzirdējām, kā, viegli vēcinot spārnus, uz savām ligzdām, kas iekārtotas uz jumtiem, lido garkājainie stārķi. Sausie Ferganas ceļu putekļi, kas bija viegli kā dūmi, grauza mums acis.

Haļima! Vai jūs arī vēl tagad dziedat, kā dziedājāt? Dziediet, lai uzbeki Donas augštecē dzirdētu jūsu balsi! Tai krievi, kas jūs pazīst, sadzirdētu jūs visur! Dziediet, lai vienmēr varētu būt līdzās Turgunbajam Jusupovam!

— Vai gribi, lai Haļima dziedātu, Jusupov?

— Viņi nezina, — viņš pamāja ar galvu uz biedru pusi. —AViņi tikai tās portretu redzējuši. Ferganas metodi viņi arī tii™i portretos redzējuši. Dziedāt es nevaru, bet Ferganas metodi parādīšu naktī, — viņš ievilka elpu, pilns lepnuma un aizrautības. — Ferganas metode varu dzīvot, Ferganas metode varu mirt...

Nakts tuvojās negaidīti ātri. Visas vakara krāsas nozuda gluži kā peles, izdzirdušas to nākam viegliem kaķa soļiem.

— Sagatavoties! — uzsauca tālāk karavīrs karavīram.

Jusupovs izņēma ķieģeli no strauta — un ūdens pārtrauca dziedāt.

Viņš paņēma divus saišķus pude|u ar degošu šķidrumu, spridzekli un gabalu tievas auklas.

— Kāpēc izšķiest mīnu? — viņš teica. — Ir smaga zeme, ir viegla zeme. Te par laimi viegla. Paskaties, ko es darīšu!

Un viņš parādīja man, kā tas ierok divus pudeļu saišķus un pievieno tos ar aukliņu spridzeklim pēc mīnas principa.

— Es esmu strādājis ar kctmenu, es zemi pazīstu. -Ketmena cilātājs — sapieris. Būs lēti, būs ļoti jautri!

Mēs atvadījāmies.

Pēc stundas vesela rinda šausmīgu sprādzienu uzliesmoja nakts tumsā vācu ierakumu priekšā. Sāka tarkšķināt automa-tisti, cita pēc citas gaisā uzvijās raķetes.

Vācietis atklāja uguni visā iecirknī.

Majors, kura blindažā es gaidīju rītausmu, piezvanīja uz bataljonu:

— Kāda velna pēc tērējat tik daudz mīnu! Ko? ... Pēc Fer-ganas metodes? ... Kā tad tas ir? Alia! Veikli... Attapīgi... Katrā ziņā ierosināt! Man patīk atjautība. Ļoti attapīgi!

Un es teicu majoram:

— Tas ir mans novadnieks, kas to paveica. Turgunbajs Jusupovs.

— Vai jūs esat uzbeks?

— Nē, bet inēs abi esam novadnieki.

— Saprātīgi ļaudis, — teica majors, un es nojautu, ka viņš tumsā smaida. — Pēc Ferganas metodes! Ak tu viens! Pavisam attapīgi. Ierīkoja trīs atzarojumus auklā un vēl divus slazdus uzstādījuši sāņus. Un bez vienas mīnas! Attapīgi, goda vārds! Tas man patīk!

LAVA

Kad Timofejevu ievainoja un viņš uzzināja, ka vai nu šodien, vai rit to nosūtīs uz slimnīcu, viņš tā apjuka, ka neizpratnē jautāja:

— Par ko tad tā, biedri doktor? Es taču, šķiet, visu izdarīju. Ne sliktāk par citiem.

Viņam likās neiespējami aiziet no sava pulka, kurā nodzīvojis daudzus mēnešus, un kā vēl nodzīvojis, — ne jau tikai ēdis un dzēris tur, bet cīnījies. Sājā evakuācijā slēpās kaut kāda atklāti naidīga, pilnīgi nepamatota netaisnība.

Dienu pirms Timofejeva aizbraukšanas uz aizmuguri pārsienamā punktā ienāca lektors no vienības politnodaļas. Viņš pārrunāja ar karavīriem pēdējās kaujas rezultātus, divas vai trīs reizes pieminēdams — gan tikai garām ejot — Timofejevu, un aiziedams speciāli piegāja tam klāt un novēlēja drīz atgriezties pulkā.

Klausoties lektorā, Timofejevam jau no paša sākuma ne visai patika tā steidzīgais runas veids, un tāpēc viņš nebija labā omā. Kad lektors atvadīdamies paspieda viņam roku, Timofejevs skatījās sāņus un ar mākslotu nevērību sacīja:

— Nē, mūsu pulkā gan man acīm redzot nav ko darīt. Nu, bet gan jau kaut kur nozīmēs, pāri nedarīs.

Un, baidīdamies, ka steidzīgais lektors tā ari aizies, nesapratis viņa aizvainojumu, viņš pāka, nesakarīgi izsacīdams domas un šausmīgi atkārtodamies, ātri izkratīt savu. sirdi.

\

— Cīnījos pēc labākās sirdsapziņas, — viņš teica. — Reizēm, kā tikai kas paveicās, — tā katrā ziņā slavē gan komandieris, gan komisārs, visi vienā mutē: Timofejevs un Timofejevs. Slavēt slavēja, bet, tiklīdz cilvēku piemeklējusi nelaime, — neliekas ne zinot.

— Kā tad neliekas? — sašuta lektors. — Jūs, Timofejev, sūta uz tādu slimnīcu, kur strādā izcili ārsti.

— Bet kas gan ar mani tik izcils jādara? — sašuta Timofejevs. — Vai tad esmu bez kājām, biedri bataljona komisār, un man jaunas kājas jādarina? Es taču neesmu sakropļots, vienīgi divi parasti ievainojumi kājā url sānos. Nekas izcils ar mani . nav jādara ... Mūsu feldšeris Zlatkcvičs tiktu galā vienā nedēļā. Vai tad es viņu nepazīstu?

— Nesaprotu, kas jūs tā aizvaino, — un lektors noplātīja rokas.

— Kā — kas! — Timofejevs palūkojās uz viņu ar patiesu izbrīnu. — Kā — kas! Bet es taču, biedri bataljona komisār, uz visiem laikiem šķiros no sava pulka. Palieku viens. Desmit mēnešus, kurus esmu karojis, jāizdzēš, izrādās, no atmiņas. Ko esmu pārdzīvojis, to pat ne ar vienu kopīgi atcerēties nevarēšu. Izārstēšos. Labi. Nonākšu citā pulkā, bet tur sava iedzīve, sava, kā saka, saimniecība. Pat divus kopējus vārdus neatradīsim.

Timofejevs gribēja runāt vēl ilgi, taču ar šo lektoru, kurš aizvien kaut kur steidzās, viņš no sirds izrunāties nevarēja.

— Pasakiet citiem, biedri bataljona komisār, ka Timofejevs nodod sveicienu savam dārgajam pulkam un novēl labasdienas kā komandierim un komisāram, tā arī visiem karavīriem bez izņēmuma.

Ceļā Timofejevs bija vismazrunīgākais un drūmākais no vi-# šiem ievainotajiem, jauniņās māsas baidījās no viņa un ne reizi nepiedāvājās palasīt viņam priekšā kādu grāmatu vai avīzi, un tas Timofejevu vēl vairāk kaitināja un aizvainoja. Viņa ievainojumi bija smagi, taču tie neapdraudēja dzīvību, un viņš zināja, ka drīz varēs atgriezties frontē. Viņa ģimene — sieva un divas meitiņas — bija tālu, un nebija paredzams, ka viņš varēs pavadīt kara laiku ģimenes vidū. Bet pulka saime, tā, kur viņš pirmo reizi sadūrās ar briesmām un iemācījās izturēties pret tām aukstasinīgi un saprātīgi tās pārvarēt, kur no piesardzīga, jaunatnācēja kļuva par pieredzes bagātu kareivi, kur viņš pazina katru tikpat labi kā sevi un pats bija ikvienam pazīstams, — arī šī pulka saime tagad bija tālu. Patiesībā tās vienkārši vairs nebija, tā vairs nepiederēja viņam, uz visiem laikiem bija aizgājusi no viņa. Timofejcvam nācās rast sev jaunu ģimeni, no jauna parādīt ļaudīm, kāds viņš ir, no jauna vērot biedrus un izvēlēties no viņu vidus sev tuvākos, no jauna iepazīt komandierus un piemēroties viņu vadīšanas un komandēšanas veidam

un ievainoja gan arī, var teikt, muļķīgi,» domāja Timofejevs. «Ne tādās vien kaujās esmu piedalījies un neskarts palicis, bet te, lūdzu, sēdēju blindažā kā tāds bluķis un iekļuvu likstā.»

Sērodams pēc sava iemīļotā pulka, saniknots par savu vientulību, par savu gluži vai sērdieņa likteni — un vai tad viegli četrdesmitajos mūža gados justies kā atraitnim! — Timofejevs neņēma vērā apstākļus, kādos tas ievainots. Viņš neatcerējās, ka blindažā pie ložmetēja viņš no visas apkalpes bija vienīgais, kuru vācu snaiperi nebija izsituši no ierindas jau pašā kaujas sākumā, un ka aiziet no savas blindažas viņam tāpat nebija gribējies kā tagad — no pulka, «lešu es vēl tur mētāties pa svešām ligzdām,» viņš sev toreiz teica. «Ir gan jaunumi!» Taču tagad viņš patiešām to bija piemirsis.

Slimnīcā ar izcilajiem ārstiem viņš tāpat kā sākumā izturējās nedraudzīgi, un drīz vien viņu uzskatīja par visnepatīkamāko un rupjāko slimnieku. Izveseļojās viņš tomēr ātri.' Sācis staigāt, viņš visbiežāk apmeklēja palatu, kurā uzturējās slimnieki, kas bija jau gandrīz izveseļojušies, un kur vienmēr risinājās dedzīgas sarunas par pulkiem un izciliem komandieriem un apspriedās, kur būtu jānonāk pēc izrakstīšanās no slimnīcas.

Timofejevs reti atcerējās savu pulku. «Sastāvs droši vien pilnīgi izmainījies. Nedod dievs tur nokļūt, būsi kā pazudis šajā papildinājumā.» Vajadzēja tomēr atgadīties tā, ka, no slimnīcas izrakstoties, Timofejevs saņēma norīkojumu uz savu armiju, no tās uz savu brigādi un no brigades uz savu pulku.

Ritēja apriļa pēdējās dienas, kad Timofejevs atgriezās frontē. Pavasaris togad bija novēlojies. Laiks bija vējains, lietains, saule gandrīz nemaz nesildīja, taču brūnie, lēzenie kalni bija jau pilnīgi sazaļojuši, un tumši sarkanas, sārtas un dzeltenas tulpes koši raiboja jaunajā zālē. Timofejevs atgriezās uz pulku kopā ar papildinājumu, kurā ietilpa sešdesmit divi cilvēki, taču viņš vienīgais no viņiem piederēja pie vecajiem sava pulka karavīriem, kamēr pārējiem tā bija sveša vienība, un tie cits caur citu taujāja Timofejevam, kādas paražas un komandieri pulkā esot un vai pulks vispār spēcīgs. Kopš tās dienas, kad Timofejevs evakuējās, bija pagājuši divi mēneši, — bet karā tas nav mazs laika sprīdis, — un viņš saprata, ka daudz kas varēja būt izmainījies.

— Ko gan es par to vairs varu zināt! — viņš teica, piesardzīgi izvēlēdamies vārdus. — Izlielīsies, bet patiesībā būs citādi. Vispār pulks bija diezgan labs, dzīvojām, cīnījāmies, puiši draudzīgi. Bet kas gan tagad var zināt, kur katrs no viņiem aizklīdis.

Izgāja no pilsētas rītausmā. No jūras pūta salts vējš, smidzināja lietus. Taču, jo tālāk virzījās stepē, jo laiks kļuva rāmāks, sausāks un saulaināks. Sākās vietas, kuras Timofejevs bija ar kaujām izstaigājis, kur katrs akmens un katrs pauguriņš likās tikpat dārgs kā ikviens loceklis paša ķermenī. Pats to negribēdams, viņš pastāstīja par decembra desantu, par jūrniekiem, kas melnos bušlatos devās uzbrukumā svilpodami, aurodami, skaļi kliegdami, par to, kā Timofejeva pulks pa šiem ceļiem dzina vāciešus. Gaisā, te iedegdamās tieši virs soļojošā papildinājuma galvām, aizvirzoties aiz apvāršņa, nepārtraukti ritēja kauja. Vācieši nesaudzīgi bombardēja mierīgos laukus un sādžas. Jaunie karavīri redzēja sakropļotu bērnu līķus, ievainotas sievietes un sirmgalvjus. Tās bija pirmās asinis, kas izlietas viņu acu priekšā, un Timofejevs tāpēc tūlīt pārņēma vadību savās rokās, pavēlēja izkliedēties, mācīja, kā paslēpties no lidmašīnu bumbām. i

— Pats svarīgākais ir sargāt galvu. Ja pazaudēsi galvu, uz mūžu paliksi kroplis, — viņš jokodams uzkliedza jaunajiem.

Otrajā maijā ap pulksten astoņpadsmitiem papildinājums sasniedza pulka novietni. Plašas ieplakas lēzenajās malās, kas līdzīgi bļodas malām bija sasliekušās uz augšu, blindažās, ierakumos un zemnīcās rosījās ļaudis. Pulks bija novietojies kilometrus astoņus no priekšējām līnijām, papildināja savu sastāvu un atpūtās. Likās, ka ieplakas nogāzēs no visām pusēm uzreiz sak būvēt jaunas raktuves. Visur raka: no ceļa varēja saredzēt vienīgi karavīru iedegušās sejas un saules nobrūninātos kailos plecus.

Aiz ieplakas bez mitēšanās dunēdami sprāga šāviņi. Pie dc-liesim starp biezajiem mākoņiem visu laiku sprakšķēja lielkalibra ložmetēju kārtas, un bija dzirdama dobja, krītoša un atkal vienmērīga, sirēnas kaucienam līdzīga rūkoņa, kuru radīja lidmašīnas, veicot spējas viražas.

Nepazīstams sargkareivis apturēja atnācējus, lika tiem nogulties zālē un izsauca dežurantu.

— Vai ilgi jau esi pulkā? — sargkareivim jautāja Timofejevs.

— Devīto dienu, — tas atbildēja.

Dežurants — arī pilnīgi nepazīstams jaunākais leitnants — visai laipni sasveicinājās ar jaunpienākušajiem, taču neizrādīja nekādu prieku, uzzinājis, ka starp tiem ir ložmetējnieks, kas piedalījies desantā un divreiz ievainots pēc desanta sekojošās kaujās. Viņš tikai teica: «Lūk, kā!»

Timofejevam no jauna uzmācās dusmas un grūtsirdība. Bija kauns no jaunajiem, ka viņš šeit kļuvis pilnīgi nepazīstams cilvēks un it kā pavisam bez savas kauju biogrāfijās, bez pieredzes. Viņam nebija nekādu priekšrocību, salīdzinot ar jaunajiem. Viņš it kā atgriezās sādžā, kura izdzēsusi to no savas atmiņas kā nekad neeksistējušu.

Pēc tam ar atnācējiem ieradās parunāties pulka komisārs, arī jauns. Rokās viņam bija klade kalikona vākos ar nodriskātām malām. Viņš iesāka ar to, ka, lai gan pats pulkā esot ieradies tikai nesen, tomēr labi zinot pulka kaujas nopelnus un uzskatot par godu būt tā komisāram. Pēc tam viņš parādīja visiem kladi, ko turēja rokās.

— Šī, biedri, ir kritušā komisārā dienasgrāmata, — viņš teica. — Visa varonīgā pulka vēsture, visi tā labākie cilvēki ierakstīti šeit. Jums jākļūst viņu cienīgiem. Lūk, piemēram ... — Un komisārs nolasīja epizodi, kas attiecās uz desantu, kurā bija piedalījušies daudzi Timofejeva biedri. — Visiem jums jā-nokļūst šajā kladē, — teica komisārs. — Man ir ļoti patīkami,— viņš piemetināja, — ka ar jums reizē ieradies tāds pieredzējis karavīrs kā biedrs Timofejevs. Es izlasīju par viņu trīs kritušā komisārā ierakstus un izmantoju tos politinformacijai. Mēs te esam jauni, bet neesam aizmirsuši vecos. Atceramies viņus, augstu turam viņu karogu, mācāmies no viņu pieredzes. Es domāju, ka jums, biedri Timofejev, vajadzēs atgriezties savā pirmajā rotā. Ko jūs par to sakāt?

Timofejevs piecēlās, kaklā viņam kaut kas aizmetās.

— Saulespuķu sēkliņu par daudz esmu salobījies, — viņš nekautrīgi sameloja, nezinādams, kā tikt galā ar savu balsi.

— Es, protams, biedri komisār, pie sava ložmetēja visvairāk būtu piemērots.

— Bet no tā nekas neiznāks. Tā nu ir — kas neiznāks, tas neiznāks, — teica komisārs. — Jums kā pieredzējušam, kaujas apstākļos norūdītam karavīram rotas komandieris grib uzticēt nodaļu. Ieteiksim jūs par jaunāko komandieri, biedri Timofejev.

Timofejevs brīdi klusēja, tāpēc ka īsti parunāt vēl joprojām nevarēja.

Pēc pārrunām ar komisāru viņi paēda pusdienas, izklāja šineļus un atgūlās atpūsties. Iestājoties tumsai, bija paredzēts izklīst pa rotām. Timofejevs gulēja augšpēdus un ilgi raudzījās debesīs, kur sprakšķēja ložmetēju kārtas. Viņa noskaņojums kļuva labāks, rāmāks. Tikko satumsa, ieradās sakarnieku pārstāvji no rotām.

— Pirmajā rotā šodien svētki, — teica viens no viņiem.

— Ložmetējnieks Timofejevs atgriezies. Gultiņu viņam uzklājuši, puķes «Boržoma» pudelē salikuši, dāvanas zem spilvena kā līgavai.

— Nupat uz pirmo rotu aizgāja darbaļaužu pārstāvji, — teica otrs.

— Tātad uz mītiņu, — sprieda pirmais.

Jaunatnākušie, kas bija nozīmēti uz citām rotām, piegāja pie

Timofejeva atvadīties, ilgi spieda tā roku un apsveica. Viņam bija labi un tomēr reizē arī skumji. Pa visu dienu viņš nebija redzējis nevienu pazīstamu seju. «Nepazīstu es viņus, vai?» viņš domāja. Vakaru ātri nomainīja nakts, debesis satumsa, klusāka kļuva lielgabalu dunoņa, pār krēslainajiem laukiem sāka nevienmērīgi šaudīties raķešu ugunis, un tālumā kā sienāži sāka čirkstēt automāti. Timofejevs bija jau gandrīz aizmidzis, taču no pirmās rotas joprojām neviens nenāca. Bet tad, lūk, ieradās. Pamodināja viņu tikai nakts vidū.

— Aizkavējāmies mazliet, — mīklaini sacīja rotas pārstāvis.

— Šis un tas bija jādara. Un vieta jauna, mēs tur tikai otro dienu. Kamēr apkop sevi, puse dienas paiet.

Ko viņš domāja ar «sevis apkopšanu», nevarēja saprast, bet neviens to nejautāja.

Pirmā rota bija ierakusies zemē ieleju ietverošo pauguru dienvidu nogāzē. Dziļajās blindažās bija iekārtotas pašdarinātas

krāsnis ar dūmvadiem, kas pagatavoti no kopā savienotām iz-' •'.auto vācu lādiņu čaulām.

«Jauniņi, jauniņi, tīrie bērni, bet saprot lietu,» smaidīja Ti-mofejevs. «Saimnieciski puiši!»

Graviņā aiz nogāzes redzēja pavīdam |audis.

— Papildinājums vienpadsmit cilvēku sastāvā ar divkārt ievainoto ložmetējnieku biedru Timofejevu priekšgalā ieradies, — ziņoja rotas pārstāvis.

— Sveiki, biedri! Atbildēt pusbalsī! — sasveicinājās komandieris.

Sākās neliels mītiņš. Sājā dienā bija saņemta augstākā virspavēlnieka Pirmā Maija pavēle, un tāpēc runāja par to, kā katrs varētu to ātrāk un labāk izpildīt. «Timofejeva pieredze», «Timofejeva ložmetējs» — nepārtraukti varēja saklausīt runās. Un labi, ka pavisam satumsa, un Timofejevam visu šo krietno ļaužu priekšā nenācās tēlot iesnas.

Zvaigznes tikko mirgoja pie tumšajām debesīm ... Timofejevs nevienu nepazina, taču desmitiem karavīru sarepējušās rokas it kā glāstīdamas paspieda viņa delnu. Timofejevs gandrīz nedzirdēja, ko runā. Aiz satraukuma viņš nevarēja ne lāgā sadzirdēt, ne parunāt, ne saredzēt. Viņš sēdēja laimes pārpilns.

Ģimene, kurā viņu atcerējās un mīlēja, mājas, kur viņš bija cienījams cilvēks, — atradās tepat līdzās. Viņš nebija vairs ne pamests atraitnis, ne arī nepazīstams ceļinieks. Tagad viņš zināja, ka ir nepieciešams pulkam un ka šis gods viņam parādīts no visas sirds.

Viņš iegāja blindažā, apgulās uz tīrā gultas maisa, aizpīpēja papirosu, ko kopā ar citām bagātīgām veltēm bija sūtījuši Or-džonikldzes novada darbaļaudis.

— Mans ložmetējs, cerams, drošās rokās? — viņš izaicinoši jautāja. — Rīt aiziešu palūkoties, vai apietas ar to labi. Citādi drīz vien būs jāatņem!

DZĪVE

māte ar četrus gadus vecu zēnu gāja pāri ielai. Ceļu aizšķērsoja tramvaji, kas bija apstājušies krustojuma malās. Viņa pagaidīja, lai vagoni ceļā izmainītos.

Pēkšņi zēns, līksmi iespiegdamies, izrāvās uz priekšu un aizskrēja pa sliedēm līdz pat vagonam, kas jau bija sācis kustēties.

Māte iekliedzās. Kliedziens bija tik šausmīgs, ka abu tramvaju vadītāji tūlīt nobremzēja. Ļau-'dis izliecās pa vagonu logiem, bet tie, kas stāvēja uz kāpnēm, sāka lūkoties zem riteņiem.

— Tā esot māte! — no visām pusēm kliedza uz sievieti. — Gatavā nejēga.

Viņa metās šaurajā atstarpē, kas šķīra abus tramvajus, saukdama: «Koļa, Koļa!» — un pēkšņi izskatījās ļoti uztraukta un nožēlojama.

— Kāds jūsējais izskatās? Vai gaišzilā krekliņā? Gaišiem matiņiem?

Smagi elsodama, slaucīdama no sejas sviedrus, turēdama roku pie kakla, viņa māja ar galvu, raudzīdamās uz apkārtstā-vošajiem šausmu pilnām acīm.

— Rau, tur kāds karavīrs to paņēmis uz rokām! Droši vien ievainots!

— Kur, kur? — viņa steidzās uz to pusi, kurp viņai norādīja.

Gara auguma noputējis lidotājs, tik ļoti noputējis, ka likās

no galvas līdz kājām ietērpies viscaur pelēkā ģērbā, gāja pa ietvi, turēdams uz rokām Nikolaju un visu laiku to skūpstīdams. Zēns smejas un plūkāja lidotāju aiz ausīm. Viņš nelikās nedz ievainots, nedz ari sasities. Viņam patika, ka lidotājs to nes.

— Biedri karavīr, jūs esat prātu zaudējis! — māte, panākusi lidotāju, sauca.

Tas turpināja iet, neko nesadzirdēdams.

— Koļiņ, manu Koļiņ! — viņš murmināja svētlaimīgā neprātā. — Kā tad tu tur gadījies? Ak tu mans mīļais rakaris!

Zēns viņam kaut ko atbildēja.

— Paklausieties, tas ir huligānisms! — Māte satvēra lidotāju aiz piedurknes un apstādināja to. Viņa bija tuvu histērijai.

— Uz kurieni jūs stiepjat manu zēnu? — Viņa gandrīz kliedza:

— Tā ir nekaunība! Lieciet viņu mierā! Es pasaukšu milici! Lidotājs atskatījās, gluži kā no miega iztraucēts.

— Ko jums vajag? — viņš jautāja sievietei.

No visām pusēm tos ielenca trokšņojoši ļaudis.

— Uz kurieni jūs stiepjat manu zēnu? Tas ir huligānisms!

— Kādu jūsu zēnu? Tas taču mans paša dēls. — Un, it kā pārbaudīdams sevi, lidotājs izbrīnījies palūkojās uz mazo: — Kā dēls tu esi, Koļa?

— Tavs! — tas koķeti atbildēja un izstiepa roku uz sievietes pusi. — Bet tā — māmiņa.

— Kā tā — māmiņa? Bet kur tad mūsu māmiņa?

— Mūsu māmiņa nomira, — Koļa paskaidroja. — Kad atnāca vācieši, tie izšāva uz viņu, un krustmāmiņa Lipa aizklāja man acis, bet pēc tam es paskatījos ...

— Saprotu, Koļa, saprotu, — un tēvs konvulsivi ievilka elpu.

— Un jūs viņu pieņēmāt? Vai sen jau? — viņš jautāja sievietei. Viņa stāvēja, aizvērusi acis un cieši sakodusi zobus, it kā

mēģinādama pārvarēt asas sāpes. Viņas rokas, kas vēl joprojām bija piekļautas kaklam, trīcēja.

— Zināt ko, — lidotājs teica. — Jūs mazliet nomierinieties! Kā gan mēs citādi... Mums vajadzētu parunāties... Uz kurieni jūs' devāties?

— Uz mājām.

— Uz savām mājām?

— Nu jā, uz mūsu mājām, — viņa nedroši pamāja uz zēna pusi.

11 — Pavļenko — Stāsti 16i

/

— Iesim. Es tiešām kā īsts nelabais ... un tad vēl pēkšņi

tādi sarežģījumi... Jums nav iebildumu? *

Pūlis lēni pašķīrās.

— Nekas, ko jūs ... — sieviete teica. — Uz šo pusi... Ko-ļiņ, kur tava kabatas drāniņa? Noslauki degunu... Pa labi! Bet jūs nevarat, nedrīkstat, un jums nav tiesību rīkoties pret likumu!

Lidotājs klusēja. Viņa tipināja aiz tā ar tādu vainīguma izteiksmi sejā, it kā būtu pieķerta noziegumā, par kuru tai draud visapkaunojošākais sods.

Viņi nemaz neapjauta, ka bija jau nonākuši galā.

Istaba bija maziņa un nabadzīgi iekārtota; tajā atradās kušete, galdiņš un stūrī uz kofera primuss.

Dažas nobružātas rotaļlietiņas bija noliktas uz palodzes.

Lidotājs nolaida dēlu uz grīdas.

— Atļaujiet iepazīties! Majors Bražņcvs.

— Rogaļčuka. Ļoti patīkami. Ceru, ka mums neradīsies domstarpības.

— Kādas te varētu būt domstarpības? — viņš sacīja izbrīnījies, tajā pašā iaika stingri palūkodamies šajā viņam mazliet nepatīkamajā sievietē.

Tā bija neliela auguma, kalsena, ar ļoti patīkamu seju, kuru izbojāja vienīgi dziļa grumba pie lūpām un ārkārtīgā apjukuma izteiksme — nelaimes zīmogs, kas bija visas šās sejas dziļākā būtība.

Gari mati apvija galvu ar gaišu vainagu. Rokas bija tievas, iezilganas. Tātad mazasinība.

— Sēdieties, — viņš teica. — Parunāsimies! Laika man maz.

— Notīriet putekļus, nomazgājieties, biedri Bražņev, iedzeriet tēju...

Sievietes balsī majors sajuta vēlēšanos aizkavēt viņu un kaut ko nekaunīgi izprasīt, izlūgties no tā.

— Nē, vispirms parunāsimies.

Viņa tomēr, pirms sāka savu stāstu, paspēja iziet pie kaimiņienes, un pēc skaņām, kas bija drīz dzirdamas no koridora puses, Bražņevs apjauta, ka tur silst tējkanna.

— Es dzīvoju Ļeņingradā, — Rogaļčuka stāstīja. — Janvarī gāja bojā mans vīrs. Gandrīz vai manu acu priekšā. Es paliku viena. Bija tik grūti, ka nezināju, vai spēšu vispār vēl dzīvot. Man bija vajadzīga kāda cita dzīva radība līdzās, kāda cita

dzīve, kāda cita augšana ... kāda cita laime, lai ietin kapa ar to. Es nolēmu adoptēt bāreni. Tādu bija daudz. Taču es neatradu tūlīt. Es meklēju tādu, kas līdzinātos manam vīram. Protams, bērni ar laiku izmainās, bet kaut vai pāris mēnešu redzēt dārgos vaibstus mazajā sejiņā man bija vienkārši nepieciešami. Bez tam es gribēju, lai zēnam būtu viņa vārds. Kad pirmo reizi ieraudzīju Koju, es tūlīt sapratu, ka tas ir viņš, mans zēns,, mans uz visiem laikiem.

— Kas gan viņš par bāreni? — majors teica. — Tas ir pārpratums.

— Nē, tētiņ, es esmu bārenis, — Koļa iejaucās sarunā. — Krustmāmiņu Ļipu arī vācieši nogalināja.

Viņš sēdēja maziņš, bāls, sīkām zilām dzīsliņām izraibinātu sejiņu, un uzmanīgi klausījās pats savas dzīves notikumos.

— Internātā man teica, ka Ko|as māte nogalināta, tēvs kritis fronte, daļa tuvāko radinieku arī gājuši bojā, bet citi ārstējoties slimnīcā. Es tūlīt sarunāju ar administrāciju un paņēmu viņu pie sevis.

— Tādā gadījumā neesmu kritis vis es, bet gan cilvēks ar tādu pašu uzvārdu, — majors sacīja.

Rogaļčuka norūpējusies paraudzījās apkārt, it kā kaut ko meklēdama.

— Ko tu meklē, māmiņ? — viņas zēns jautāja.

— Somiņu.

— Tu atkal neko neredzi, māmiņ, somiņa taču, palūk, uz krēsla.

Caur pieri palūkojies dēlā, majors pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

Viņu aizskāra tas, ka zēns dēvē par māti šo svešo sievieti, taču viņš kaunējās skaļi izteikt viņam aizrādījumu.

Rogaļčuka izņēma no somiņas pasi un nolika to majoram priekšā.

— Es domāju, ka man ir tiesības pieņemt krituša komandiera dēlu. Esmu izglītots cilvēks, strādāju, protu audzināt bērnu. Es pati esmu komandiera atraitne.

Viņas balss bija patīkami klusa, un, ieklausoties tajā, Braž-ņevs domāja par to, kuru viņš vairs nekad neredzēs, par to jautro, arī mazliet slimīgo un tomēr daudz spēcīgāko sievieti nekā šī, par to, kas bija viņa sieva, viņa laime, daļa viņa spēku un cerību.

Pēc tās nāves viņš bija kļuvis it kā daudz niecīgāks, neizturīgāks, neapdāvinātāks, it kā reizē ar viņu zaudējis arī daļu no savas nākotnes, kas vienmēr likās tik neizmērojami varena.

Kaimiņiene ienesa uz paplātes divas tasītes tējas un trauciņu ar ievārījumu. Bražņevs mcchaniski piebīdīja sev- tuvāk tasīti un tikai pēc tam, kad bija jau ielicis tajā divas karotītes ievārījuma, aptvēra, ka rīkojas nepareizi.

Istabā bija klusi. Acīm redzot Rogaļčuka jau bija beigusi runāt.

— Ek tu, tēti, lēti! Un pie tam vēl esot pieaudzis! — Un Koļa, ļoti apmierināts, ka pieķēris tēvu kļūdā, sasita plaukstas.

— Nu tu dabūsi no māmiņas! Ievārījums vienmēr uz maizes jāziež. Vai tad tu nezini?

Tēvs samulsis pasmaidīja.

— Velns parāvis, esmu atradis, kā pie jums te... Ko lai dara, esmu vainīgs, turpmāk zināšu. Bet saldo tēju izdzer tu, Koļka!

— Un atkal nepareizi, — pamācoši iebilda zēns. — Es vispirms ēdīšu putru, bet tēju dzeršu pēc tam.

— Jūs manī, kā liekas, nemaz neklausījāties, — smagi elpodama, teica Rogaļčuka. — Tāpēc klausieties: Koļa ir tikpat mans kā jūsu dēls. Viņš ir mans pēc likuma. Esmu adoptējusi viņu.

— Tas ir, kā adoptējusi? Nu, vai zināt...

— Protams, viņš ir Nikolajs Bražņevs. Taču viņš ierakstīts manā pasē.

Majors piecēlās un sāka soļot pa istabu.

— Tas nu gan, velns parāvis, ir stāvoklis. Ko mēs darīsim? Vajag taču izlemt. Un pie tam pareizi jāizlemj. Vispirms paldies jums, ka izglābāt mazo, ka iemīlējāt to. Paldies, ka rūpējaties par viņu. Būtu atradis to kā bezpajumtnieku, ko es iesāktu ar viņu? Tas tik būtu posts! ... Nu, bet ko darīsim, kad es atgriezīšos no kara?

— Par to tagad nav ko prātot, — Rogaļčuka cieti noteica.

— Es domāju, ka arī tad mēs izlemsim tā, lai bērns nevis zaudētu, bet iegūtu.

Nekad vēl zēns nebija tēvam licies tik dārgs ka patlaban. Savā salāpītajā krekliņā, kas neapšaubāmi bija pāršūts no vecas blūzes, viņš patlaban izskatījās ļoti norūpējies. Viņš saprata, ka izšķiras viņa liktenis, un varbūt bažījās, ka pieaugušie neizlems tā, kā vajag.

Majors nopūtās.

— Vai nopelnāt pietiekami? Vai pietiek diviem?

— Nav ko žēloties.

Rogaļčuka mazliet nomierinājās, atplauka.

— Bet kā viņam ar drēbītēm? Paknapi?

— Viss nepieciešamākais viņam ir. Tagad nav īstais laiks greznībai. Un viņš nav izlutināts zēns, viņš visu labi saprot.

— Pēc ateslata jūs, protams, tagad saņemsiet no manis naudu. Un juras vajag reģistrēties «Vojentorgā». To mēs nokārtosim. Vai juras kāds zīmuļa galiņš nav pie rokas? Pierakstiet manu lauka pasta staciju!

Rogaļčuka pierakstīja.

— Varbūt jūs kaut vai tagad nomazgāsieties? — viņa jautāja. — Te būs bļoda un te ūdens.

— Paldies. Bet vai es jus tomēr neaizkavēju?

— Nē, man ir atpūtas diena.

— Mēs ar māmiņu šodien gatavojamies iet uz kino, — Koļa pavēstīja. — Vai neiesim kopā?

— Nevaru, dēliņ. Pavadīt gan jūs pavadīšu, bet uz kino iet man nav laika. Jābrauc prom.

Rogaļčuka izgāja, lai majors nekautrētos, un viņš novilka formas blūzi un nomazgājās līdz jostas vietai. Pēc tam tas paņēma no galda Rogaļčukas pasi un uzmanīgi pašķirstīja to. Viņa atgriezās istabā tieši tajā brīdī, kad viņš lasīja.

— Jūs tātad esat Zinaida Antonovna, — viņš mazlie't samulsis teica. — Ka tas pieklājas... Bet es esmu Vasilijs Vasiļ-jevičs. Trīsdesmit sešus gadus vecs. Kārtības labad mums taču jāapmainās ar «biogrāfiskajiem datiem». Kā jūs domājat?

— Lūdzu, — viņa pasmaidīja.

Pec tam majors izpurināja un iztīrīja formas blūzi, nobraucīja ar kabatas drāniņu celuloīda apkaklīti, notrausa putekļus no ordeņiem.

— Nu, tagad man laiks iet, — viņš teica.

Viņi izgāja trijatā, turēdami dēlu pie rokas.

Slaidais majors ar saule iedegušo seju un diviem ordeņiem pie krūtīm piesaistīja sev visu pretimnākošo bērnu uzmanību. Viņi apstājās, izbrīnā pavēruši mutes. Koļa soļoja lepns un laimīgs.

Pie tramvaja pieturas majors cieši apskāva dēlu un ilgi skūpstīja tā sejiņu, kaklu un tievās rokas.

— Mīli Zinaidu Antonovnu un klausi viņai! — viņš sacīja.

— Kas jāmīl? — dēls pārjautāja.

— Nu, māmiņa ... lūk, viņa ...

— Es jau tik un tā viņu mīlu. Bet tu?

Zinaida Antonovna nobālēja, un viss tās ķermenis nevilšus sasliecās iesāņus.

— Koja, mīļais, — viņa ātri ierunājās, — tu palūdz tētim, lai viņš tev raksta!

— Tēti, tu raksti mums! — Vai rakstīsi?

— Rakstīšu. Un tu arī raksti, Koja! Un, galvenais, klausi!

— Māmiņa tev rakstīs, bet es vēstulē tev kaut ko uzzīmēšu.

— Esmu ar mieru. Paldies... Nu, tātad ... Uz redzēšanos, Zinaida Antonovna, — un viņš pirmo reizi šajā dienā atklāti un nepiespiesti ielūkojās viņai acīs.

— Un kāpēc tu māmiņu nenoskūpsti? Mani skūpstīji, bet māmiņu ne. Kāpēc tā, tēti?

Bražņcvs satvēra viņu aiz pleciem un piesardzīgi pieskārās ar lūpām tās pierei.

— Paldies jums, dārgā, paldies!

Viņš uzlēca uz tramvaja kāpnēm un, kaut arī brīvu vietu bija daudz, ilgi negāja iekšā vagonā, bet visu laiku raudzījās atpakaļ uz kalsnējo nepazīstamo sievieti un kalsnējo zēnu tai līdzās.

MICHAILS КОRŅIСКIS

Kaut ceļš mums nu aizvijas klinšainā kraujā, Vairs neved pār bangām tas mūs, —

Kā kuģa godu, kā karogu sargām Ātes jūrnieku tikumus.

Sarkandotietis A. Malins.

nakti jūras kājnieku nodaļa majora Kuņikova vadībā no jūras puses negaidīti ielauzās kādā apdzīvotā vietā, ko bija ieņēmuši vācieši. Viņu desants sekoja desmit minušu ilgai artilērijas sagatavošanas ugunij. Tikko bija pagājušas desmit minutes, virzīdamies tieši aiz uguns veltņa, uz uguns iedarbības elipses robežas, ar zemi apbērtie jūrnieki izkāpa krastā. Vācieši vēl joprojām slēpās no mūsu artilērijas uguns savos aizsegos, bet jūrnieki jau bloķēja viņu nocietinājumu punktus.

Artilērija pārvietoja uguni dziļāk zemes iekšiene un ar to no visām pusēm apsargāja nodaļu. Sākās tuvcīņa.

Grūtā, sarežģītā, neparasti riskantā operācijā, kuras iznākums varēja būt visai bēdīgs, bija izdevusies, pateicoties pēk-šņuma momentam. Taču ne tikai pateicoties tam. Pēkšņuma moments tika pielietots kā ierocis, bet uz to gatavojās, to sīki aprēķināja jau ilgi pirms šīs laimīgās nakts.

Majors Kuņikovs bija guvis rūdījumu trijās specialitātēs, un tas vien jau viņam palīdzēja kļūt arī par lielisku komandieri. Partijas un komjaunatnes darbinieks, labs masu pazinējs un psiehologs, viņš pēc tam kļuva par inženieri, strādāja ar visjutīgākajiem aparatiem un pierada pie absolūtas precizitātes, pie visprecizākās detaļu apstrādāšanas. Ar laiku no spējīgā inženiera izauga galvaspilsētas liela techniskā laikraksta redaktors un tikai pēc tam izveidojās komandieris.

Kuņikovam piemita viss, kas nepieciešams labam karaspēka vadītājam: viņš labi pazina cilvēkus un spēja izprast to īpatnības, rīkojās nosvērti, mīlēja precizitāti un bija apveltīts ar labu laika izjūtu.

Kuņikovam ikviena kaujas operācijā bija technoloģisks process, kas veda uz uzvaru, un viņš zināja, ka tā jāveic laikā, sadarbojoties ar artilēriju un aviāciju. Kuņikovs pats aizbrauca pie krasta artilērijas priekšnieka, un kā divi diriģenti viņi kopīgi, ar precizitāti līdz pat sekundes desmitdaļām izstrādāja sava lielgabalu un kājnieku «kora» uzdevumu. Ja Kuņikovam artilērijas apšaudes desmitās minutes beigās izdosies nokļūt pie vāciešu priekšējām pozicijām, tad tas nozīmēs, ka kādas septiņas astoņas minutes mierīga darba viņam pēc tam nodrošinātas. Kamēr vācieši minēs, vai artilērijas apšaude beigusies vai ne, jūrnieki pārņems iniciativu un pievirzīsies tuvāk, lai sāktu tuvcīņu.

Та arī notika.

Jūrnieki izkāpa krastā un uzbruka pretiniekam. Nelielās trieciengrupās viņi ielauzās pirmajās apdzīvotās vietas ielās, iebruka mājās, bloķēja vācu dzotus.

Pirms stundas jūrnieki vēl atradās uz jūras — tagad tie cīnījās par apdzīvotu vietu, piedalījās vienā no vissarežģītākajiem mūsdienu kauju veidiem, bet rītausmā situācijā jau varēja prasīt no viņiem līdzdalību operācijās kalnu apstākļos. Viņi bija gatavi uz visu.

Varbūt kuņikovieši ari zināja to dziesmu, kuras piedziedājums bija: «Jūrnieks kalnos mina taku ...»

Vecākais leitnants Stepans Dmitrijevičs Savelovs trieciena laikā atņēma vāciešiem piecus lielgabalus un izmantoja tos kaujā. No vāciešu pašu lielgabaliem apšāva viņu apkalpi. Arī nodaļas komandieris ieguva lielgabalu, taču viņam nebija tuvumā artilerista. Viņa karavīri kliedza ķēdē cits citam:

— Kam nodot lielgabalu? Ei, lai nak šurp lietpratēji! Šaut vajag.

Kāds pielīda un atklāja uguni. Viņam pat nepavaicaja, ka to sauc.

Jaunākais seržants Romanovs ar nelielu grupu ieguva ložmetēju un lielgabalu, tūlīt iesaistīja tos darbā un atsita vācu rotas uzbrukumu, zaudējot pavisam tikai sešus cilvēkus.

Brīnumus paveica arī vecākā leitnanta Botiļova grupa. Tā pārvietojās no mājas uz māju pa jumtiem vai arī, izlauzdama istabu sienas, devās triecienā pret nocietinātajām ēkām trīs stāvos — šaujot guļus no zemes, atklājot uguni no logiem un no jumtiem — un piespieda apklust sešstobru mīnmetējus.

Iedzīvotāji, kas bija slēpušies pagrabos, iznāca pretim jūrniekiem.

Sievietes pārsēja ievainotos un aiznesa tos aizsegā.

Jaunākie leitnanti Mamajevs un Fedins, ieguvuši trīs mīnmetējus un lielgabalu, ierīkoja paši savu artilērijas un mīnmetēju mezglu un divatā apkalpoja tos kādas pāris stundas.

Vēl bija nakts. Cilvēku, municijas un pārtikas rezervju piesūtīšana turpinājās. Kuterus izkrāva zem vācu bateriju uguns. Kāds kuteris uzbrauca uz sēkļa pie paša krasta, tuvējās kaujas uguns joslā. Ievainotais komandieris leitnants Krutens pavēlēja glābt kuteri. Vācieši pastiprināja pret kuģīti savu jau tā nāvējošo uguni un raidīja pret to cīņā snaiperus. Krutens krita. Partijas biroja sekretārs Kovaļenko pavēl uzsākt kauju ar vācu kājniekiem un izlauzties, līdz Kuņikova nodaļai.

Un viņi arī izlaužas!

Bet tajā pašā laikā uz seinera, kas piegādā municiju, izceļas ugunsgrēks. Komandieris Noviks pavēl izkraut kuģi, «neņemot vērā nekādus blakus apstākļus». Kuģis deg, taču municija izkrauta, seiners aiziet jūrā, un tur, nokļūstot drošībā, uz tā apdzēš ugunsgrēku.

— Kad vajadzīgs, tad laika nekad nepietiek, — Noviks saka. — Pret nekauņu ari pats esmu nekauņa ...

Sājā naktī kuņikoviešu rindās cīnījās jaunākais seržants Mi-chails Michailovičs Korņickis. Kaut arī viņš pats bija kubanie-tis, tomēr lieliski pazina šīs vietas. Krasnodaras novada Staro-zeļenas hutorā viņš jau bērnībā bija dzirdējis nostāstus par Melno jūru, aizkrāciešu jūru, redzējis Tamaņas armijas «Dzelzs straumes» dalībniekus, ar satraukumu pārdzīvojis krievu kara kuģu bojā eju Novorosijskas ostā pilsoņu kara gados, aiz sajūsmas raudājis, lasot Gladkova «Cementu», jo zinājis, ka grāmatā aprakstīta Novorosijska, un no galvas zinājis stāstu par drosmīgo Kočubeju, kas bija tikpat kā viņa novadnieks.

Viņš bija sapņojis par jūru. Taču kurš gan, dzīvodams Ku-baņā, nesapņo arī par zirgu? Kuram gan nerādās sapnī jātnieku cīņas no grāmatas «Tarass Buļba»? Kurš gan trīspadsmit gadu vecumā nav sapņojis kļūt par Budjoniju?

Par to sapņoja arī Korņickis.

Taču gadījās, ka pčc skolas beigšanas viņam nācās strādal par atslēdznieku seglu fabrikā, bet, kad bija nokļuvis flotē, but par telefonistu un pec tam par pirmo numuru krasta baterijas lielgabala apkalpē.

Darbs bija grūts un bīstams. Pēc tam kad majors Kuņikovs sāka formēt desanta daļu un apakšnodaļās nozīmēja viņa rīcībā labākos ļaudis, Korņickis arī nokļuva izlasīto skaitā un viņam uzticēja komandēt kādu nodaļu šajā daļā.

Kuņikovs izvēlējās ļaudis gluži tāpat kā pulksteņtaisītājs saliek mechanismu — uzmanīgi un akurati, tā, lai viens cilvēks būtu piemērots otram ka detaļa detaļai. Un Kuņikova komandieri darīja to pašu ar savējiem, katrs savā vadā un nodaļā, — tāpēc arī visi karavīri bija kā izmeklēti, ikviens no tiem varēja atsvērt desmit.

Kad barkasa pieveda desantu pie krasta, Korņickis ar savas nodaļas karavīriem ielēca aukstajā februāra ūdenī un peldus sasniedza krastu. Māja pēc. mājas, iela pēc ielas, kvartāls pēc kvartāla nokļuva jūrnieku rokās. Līdz nāvei pārbiedētie vācieši tomēr saņēma pastiprinājumu: vispirms automatistus, pēc tam tankus.

Ielās iedegās tanku kauja. Tādu cīņu, izņemot vienīgi Staļin-gradu, nekur vēl nebija bijis. To pieredzi toreiz bija apguvuši tikai vēl nedaudzi.

Kāda mašīna piebrauca tuvu pie mājiņas, kurā bija novietojusies Korņicka grupa, un sāka spēcīgi apšaudīt jūrniekus. Māja aizdegās. Tad vācieši pilnā sparā devās uzbrukumā pret Korņicka grupu. Grupa neatlaidīgi atsita uzbrukumus, nedomādama par atkāpšanos, un Korņickis noguldīja pie zemes septiņpadsmit neliešu, bet pavisam mājas priekšā krita vairāk nekā trīsdesmit vāciešu, un pēc tam pārējie ātri atkāpās tanka aizsegā. No degošās mājas Korņicka jūrnieki pārvietojās uz blakus māju pie leitnanta Zibina grupas. Bet vācieši, sakoncentrējuši spēkus, saka ielenkt Zibina grupu, tāpat kā iepriekš tanka atbalstīti. Taču nakts tuvcīņā pilsētas ielās tanks ir slikts palīgs. Iela tam par šauru. Darbodamies trieciengrupu flanga, tas pats visu laiku atradās zem apšaudes. Briesmas tam draudēja no visām pusēm. Vienīgi vāciešu ticība tanka visspēcībai varēja raidīt šo nekustīgo tērauda briesmoni straujajā sīko grupu un atsevišķu cilvēku kaujā, kuri atradās nemitīgā kustībā, tomēr tas bija pirmais tanks, ar ko sastapās sarkanflotieši.

Korņickis nolēma tanku iznīcināt.

— Met tanka priekšā granatu! — viņš .kliedza vecākajam staršinam Jegorovam.

Tas uzreiz nesaprata, kāpēc tā jādara.

— Sacelsies putekļi, aizsegs mani, un es pieskriešu tuvāk.

Jegorovs meta divas granatas uzreiz. Pagalmā tanka priekšā

sacēlās dīimu un putekļu mākonis. Korņickis ienira šajā dūmu aizsegā, nepamanīts aizskrēja līdz pat mašīnai un uzspridzināja to ar divām prettanku granātām.

Kamēr risinājās cīņa ar tanku, radās citas briesmas. Aiz tuvā akmens žoga pret jūrniekiem bija sapulcējušies vairāk nekā desmit vāciešu automatistu. Viņi nepārtraukti apšaudīja ieeju Zibina «cietoksnī», neļaudami mūsu karavīriem pat parādīties durvju spraugā.

Tādējādi cietoksnis pārvērtās par slazdiem, jo vāciešiem pienāca arvien jauni papildspēki, bet Zibina un Korņicka jūrniekiem nebija iespējams izvērsties cīņai.

— Es pamēģināšu, — Korņickis teica, — pamēģināšu iz--lauzties, puiši, izcirst izeju. Turieties stingri! Iniciativa ir mūsu rokās. Pats galvenais — saglabāt mieru.

Viņš piekāra pie jostas kādas piecas rokas granatas, prettanku granatu iežņaudza saujā un neapdomādamies, nenogaidīdams brāzās pretim vāciešiem, kas atradās žoga aizsegā. Biedri viņu nosedza ar automātu uguni. Vācieši arī pastiprināja savu jau tā spēcīgo apšaudi, vēl neizprazdami, ko pret tiem gatavo krievu jūrnieki.

Viens pret desmit ienaidniekiem, kurus aizsargāja mūra žogs, Korņickis, likās, bija bezspēcīgs, viņa pārdrošība, kā pirmajā brīdī šķita, neglāba jūrnieku stāvokli.

Patiesībā tomēr tieši šī pārdrošība deva iespēju glābties. Korņickis zināja, ka viņš diezin vai paliks dzīvs, un tagad viņu neuztrauca ne pati boja eja, ne nāve. Viņu uztrauca vienīgi tas, kur viņš kritīs. Ja tas notiks pagalmā, nesasniedzot žogu, tad tā būs bezprātīga un veltīga bojā eja, bot, ja otrpus žoga, tad tas būs liels panākums un liela uzvara, jo tādā gadījumā viņš uztrieksies virsū vāciešiem kā iznīcinošs lādiņš, piecām granātām aiz jostas un vienu — prettanku granatu rokā!

Ar strauju lēcienu viņš nokļuva uz akmens žoga un reizē ar sešu granatu apdullinošu sprādzienu metās virsu vāciešiem.

Neviens no fričiem nepalika dzīvs. Zibina un Korņicka grupas tajā pašā mirklī izbrāzās no namiņa, lauzdamas sev ceļu tālāk. Taču paša Korņicka vairs nebija.

Ar savu drosmīgo nāvi viņš izveda jūrniekus no blokādes, izlauza tiem ceļu uz priekšu.

Korņicka vairs nebija, bet viņa varoņdarbs devās jūrniekiem pa priekšu, un viņa vārds uzvijās augstu pāri visiem kā svētais Melnās jūras jūrnieku karogs, iedvesmodams un svētīdams jauniem varoņdarbiem.

...Daudz leģendāru varoņdarbu ierakstījusi krievu jūrnieku drošsirdības vēsturē Melnās jūras flote.

Daudz dziesmu tiks sacerēts par Melnās jūras jūrniekiem — Odesas un Sevastopoles aizstāvjiem, par jūrniekiem — artile-ristiem un jūrniekiem — zemūdeņu apkalpju locekļiem, par lidotājiem un mīnu licējiem, taču ne mazums būs dziesmu arī par jūras kājniekiem.

Juras kājniekiem slavas dziesmu dzied Kaukazs no Melnās jūras līdz Kaspijas jūrai. Augstū kalnos, sniegotās pārejās, aulos, kas karājas pāri dziļām aizām, tur, kur ļaudis nekad nav redzējuši ne kuģus, ne laivas, — tomēr pazīst jūras kājniekus. Tie cīnījušies visur. Cīņas kalnos? Viņi ierodas tur. Desants? Viņi iet priekšgalā. Mežos? Neatpaliek no kājniekiem. Stepē? Kopā ar jātniekiem. Jūras kājnieki apvijuši sevi ar nevīstošu un nemirstīgu slavu, un šis slavas izcīnītājs ir arī Korņickis.

Kad beigsies karš, varbūt Starozeļenas hutoru sāks dēvēt Korņicka vārdā, tāpat kā jau tagad tauta nosaukusi Staņičkas priekšpilsētu par Kuņikovsku, pieminot bezbailīgo drosminieku Padomju Savienības Varoni majoru Kuņikovu.

Un hutora skolā pie sienas karāsies skaistā, enerģiskā jūrnieka, bijušā atslēdznieka portrets. Un bērni, raugoties šajā portretā, iztēlosies sev viņa varonību, pārdzīvos viņa uzupurēšanos un klusībā solīsies, ka ari viņi kādreiz atkārtos tā varoņdarbus.

Tādējādi, kaut arī pats Michails Korņickis ir miris, viņa gars būs mūžam dzīvs, jo nav nekā nemirstīgāka par slavu, kas ierakstīta cilvēces atmiņā.

MĀKSLAS EPIZODE

viņam neparko negribējās mirt tajā drēgnajā un dzestrajā rudens dienā kalmiku stepē, kad septiņdesmit tanku virzījās uz mūsu pozicijām un divpadsmit no tiem uzbruka kazaku baterijai, bet drīz aizmuka atpakaļ, nobijušies no tās divu vēl nesašauto lielgabalu mežonīgās uguns, un sāka rāpot atkal uz priekšu, apejot mūsu daļas.

Diviem stobriem darbojās pretī pussimts, un nevienlīdzīgās kaujas beigas bija jau tuvu. Vairāk nekā desmit, teiksim, piecpadsmit — nu, ja ari notiktu brīnums — divdesmit minutes' neviens, pat tie, kas vēl nebija ievainoti, nespētu izturēt. Pat kritušie — ari tie pēc nāves bija ievainoti vēl trešo un ceturto reizi, it kā vāciešiem nepietiktu ar to, ka nogalinājuši viņus vienu reizi. Ievainotie pat nemēģināja aizlīst uz aizmuguri, nevēlēdamies veltīgi izšķiest pēdējos speķus, — tik un tā no nāves izbēgt nebija iespējams.

Taču viņš neparko negribēja nomirt tajā dienā, kad visapkārt viss bija tik netīrs un lipīgs, ka likās, nevienu no kritušajiem neapbedīs necaurbrienamo dubļu dēļ, ja vien tie nebūs uzsūkuši līķus līdz tam laikam, kamēr kāds iedomāsies par apbedīšanu.

Viņš stāvēja uz bruņu mašīnas, kas bija iestrēgusi baterijas aizmugurē, purvā, un nolūkojās kaujas ainā tā, it kā viss tas risinātos uz ekrānā un šāviņi nevarētu viņu nedz saraut gabalos, nedz ievainot, nedz apdullināt. Tas nebija tāpēc, ka viņš būtu pārvarējis bailes, bet droši vien bailes bija izzudušas no

viņa apziņas, tāpat kā bija izzudis viss pārējais, visas domas un visas sajūtas, un palikusi tikai redze un dzirde.

Turpināt dzīvot nozīmēja sagaidīt savu nāvi. Te vairs nevienam nebija lemts dzīvot daudzus gadus, labi ja kādam atlika vēl daudzas minutes.

Četri tanki, izdarot apiešanas manevru, uzdūrās kazaku artilērijas transporta nodaļai, kurai par laimi bija divas bruņusitējas šautenes. Tūlīt kāds večuks, brīvprātīgais no Kubaņas, kuram bija jau sešdesmit pirmais gads, izšāva uz tiem vairākas lodes, un tanki nogriezās no uzņemtā kursa. Tagad tie līda taisni virsū bruņu mašīnai. Tiem no flanga pievienojās vel astoņi tanki. Tie visi apšaudīja bruņu mašīnu. Safarins novietojās pie ložmetēja un izšāva tieši pa tankiem astoņpadsmit magazinas. Tanki apstājas un sāka šaut uz bruņu mašīnu gluži kā mērķī. To uzbrukums tomēr bija izjaukts. Un tad, glābdams dzīvību, viņš — Safarins — izlēca no savas mašīnas un iegūlās grāvī. Viņš domāja, ka varēs izlikties par nogalinātu un vakarā aizlīst pie savējiem. Taču viņu saņēma gūstā. Budjonovskā, kur viņu drīz nogādāja, to ieslodzīja cietumā — un viņš izbēga. Krasnodara toreiz vēl bija vāciešu rokās, bet tur dzīvoja Safarina māte, un viņš devās pie tās. Tur, pie mātes, viņu arestēja otrreiz. Kāds salašņa bija paziņojis vāciešiem, ka viņš esot kazaku korpusa izlūks, šo nevaldāmo «sarkano velnu», kā vācieši dēvēja Kubaņas kazakus to kažokādas cepuru sarkano virsu un čerkesu piedurkņu sarkano atloku dēļ, aģents.

Māti arestēja kopā ar viņu, un toreiz likās, ka visam ir beigas. Taču, paturējuši dažas dienas, viņus pavisam negaidīti atbrīvoja. Visvairāk ticams, ka gribēja izsekot, ar ko satiekas, pie kā iet viesos, un atklāt visu aģentūras tīklu. Bet Safarins, kā mēs to zinām, nebija izlūks, viņš bija tikai izbēdzis karagūstek-nis, tomēr apgalvot to nevarēja. Kāpēc, to redzēsim vēlāk. Pratināšanas laikā viņš nemitīgi centās iegalvot, ka bijis armijā, ka viņu tur mācījuši par pavāru un viņš atgriezies mājās, jo līdz kaklam apriebies mizot kartupeļus. Protams, par to, ka viņš apbalvots ar medaļu «Par drošsirdību», ka aizgājis armijā brīvprātīgi, lai atriebtu frontē kritušo tēvu, kā arī par to, ka ar mežonīgu ložmetēja uguni no bruņu mašīnas apstādinājis tankus, viņš klusēja. Viņu paturēja kādu laiku un tad atbrīvoja, piekaujot pie atvadīšanās līdz asinīm.

Viņš sāka dzīvot mājās, nesa mātei ūdeni, palīdzēja kaimiņienēm saimniecības darbos un, pats par sevi saprotams, ne pie viena negāja, lai nejauši neiepītu cilvēkus, kas bija pilnīgi nevainīgi. Viņš visu laiku strādāja pagalmā, ēvelēja, raka. Vienmēr viņu varēja redzēt gan ar cirvi, gan ar lāpstu rokās. Taisni jābrīnās. Un vācieši beidzot atstāja viņu mierā, turpinādami izsekošanu citur, jo kaut kāds sarkano tīkls pilsētā tomēr neapšaubāmi pastāvēja. Katru nakti tas lika sevi manīt, sabojājot vadus. Vācu sakarnieks vienkārši nejaudāja tos labot, bet štābi un iestādes nomocījās, pastāvīgi pazaudējot savā starpā sakarus.

Beidzot Krasnodaru atbrīvoja no vāciešiem, un Safarins steigšus devās uzmeklēt savu da|u, kuru viņš piespiedu kārtā bija pametis dubļainajā rudens dienā kalmiku stepēs.

— Ļoņa, tu gan labāk varētu palikt, — māte teica. — Kāds gan tavos gados var būt karotājs!

— Kā tā? Es taču, māt, jau sen karoju. Gan korpusā cīnījos, gan te, mājās. Tas taču biju es, kas viņiem sakarus bojāja. Nebija tādas dienas, kad negriezu vadus.

Majors Stepans Tichonovičs Čckurda, pazīstamā 4. Kubaņas gvardes kazaku kavalērijas korpusa izcilais artilerists, smaidīdams saka:

— Nu, kā jūs domājat, — vai tā nav mākslas epizode? Puišelim tikai trīspadsmit gadu, bet tomēr jau kazaks. īsts kazaks un patriots. Bet jūs jau paši redzat, ka īsts kazaks.

ĪSIE STĀSTI

PAZAUDĒTAIS DELS

eskrienam staņicā, nepazīstu vairs neko... Es kādreiz biju bijis šajā staņicā, un man tur dzīvoja pazīstami, bet tagad skrienu un neko nepazīstu. Mājas deg, vācu mašīnas deg, eksplodē kaut kas. Un nav nevienas dzīvas dvēseles. Skatos, mūsu puiši nogriezušies kaut kur sāņus, dodos tiem paka). Redzu — pelnu kaudze, un pie tās stāv trīs vai, lielākais, četrus gadus vecs puišelis, slāv un ar nomali rušina pelnus. Bet mūsējie, kā pieskrējuši, tā ari stāv kā pie zemes pieauguši un klusēdami raugās uz viņu.

— Ko tad tu? — es vaicāju, bet pašam balss neklausa.

Viņš ir melns, netīrs, redzams, ka vairākas dienas nav ēdis, vienīgi acis vēl spīd virs vaigu kauliem.

Bet viņš man atbild:

— Tā ir mūsu māja, — un norāda uz pelniem, — pieskatu kartupeļus.

— Bet kur, — prasu, — tētis?

— Nezinu, — saka.

— Un māmiņa?

— Nezinu. Es slēpos stepē.

Stāv, skatās uz mums, gluži kā noplūkts ziediņš. Nu, tas

mums visiem bija kā naža dūriens sirdī — tvēra visi savas somas: izvelk maizi, sausiņus, cukuru un noliek šā puišeļa priekšā, bet paši raud, ak tu sasodīts! Un es daru to pašu. Nu, nevar noturēties neparko!

Iedevu es arī viņam cukura gabaliņu.

— Nu, — saku, — sūkā un gaidi mani. Es zinu, kur ir tava māmiņa, aizvedīšu. Tikai, paklau, sēdi, nekur neskrien un nebīsties ne no kā.

Kā nu viņš metās pie manis, pat cukuru izmeta, un kā ar savām vājajām rociņām apkampa manas kājas, pat asara viņam noritēja no acīm, — jā, ziniet, puiši, tāda, it kā acis līdz ar to izlītu. Ai, tad gan es tik tikko novaldījos, pat zobus sakodu.

— Sēdi, — saku, — kā teicu, — un, ziniet, dodu mūsējiem zīmi iet projām.

— Tēvocīt, mani sauc Vovka! — viņš sauca.

Nu, diena mums bija nemierīga — viens uzbrukums, otrs, un visu laiku manevrējām, un vajadzēja gadīties vēl tā, ka pievakarē manu vadu nosūta citā virzienā ... Bet par viņu es visu laiku domāju. Man, ziniet, bērnus aizsauca pie sevis dievs, neveicās, nu un pēc tam karš mētāja šurp un turp ... Tagad, domāju, esmu atradis sev dēliņu. Viņš, ziniet, bija brašs puišelis, taisnība gan, pavājš, bet gan jau māte, mana sieva, kaut ar raugu uzbarotu. Redz, kā, domāju, atradu sev dēlu, — kaujas laukā sameklēju, nevis kaut kur. Izaugs krietns kazaciņš! Vovka tu, mans dārgais!... Bet pievakarē manu vadu sūta citā virzienā. Redz, domāju, nu ir gan nelaime. Nekas, gan jau naktī izraušos. Vovka gaidīs arī naktī. Bet nakts paiet, un līdz rītausmai esam jau ap trīsdesmit verstu no šīs staņicas. Nokāpu es, mani dārgie, no zirga, apsēdos grāvmalā un leju gaužas asaras: liec kaut vai kubanku zem acīm, ir to pilnu pieraudātu. Tikko atceros, kā viņš ar klūdziņu rušināja pelnus, tā Sirds saraujas. Bet pienākums negaida. Jāiet. Nejauši paskatījos uz zābakiem — un šausmās nosvīdu: uz stulmiem vēl jaušams viņa rociņas nospiedums, gluži kā kļavas lapiņa. It kā viņš būtu man uzlicis zīmogu, — neaizmirsti, sak, Vovku, ja aizmirsīsi, — tapsi nolādēts...

Stāstītāja zilās acis kļuva blāvas, nespodras, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmis aklums.

Klausītāji nopūtās.

177

12 — Pavlenko — Stāsti

— Nekas, tagad tavs dels nepazudīs, — pārliecināti teica kāds sarkanarmietis.

— Un tavas vainas tur ari nav, — mierināja cits.

— Tu, klausies, neņem to uz sevi! Tu neesi vainīgs. Aizgriezis galvu sāņus, lai atdotu acīm to cilvēcisko mirdzumu, stāstītājs klusu noteica:

— Bet vai viņš vainīgs?

DROŠS LĪDZEKLIS

kalnos meža iestājās nakts, un šaurās, pielijušās taciņas pazuda acīm. Pa nogāzēm takas plūda lejup uz aizām kā biezs šķidrums, un tumsā tālu bija dzirdams to krišanas troksnis, it kā kristu nogatavojušies āboli.

— Tā tik ir ķeza, — teica sanitārs, — man divdesmit divi slimnieki, bet, ja pareizi aprēķina, tad iznāk piecdesmit septiņi pārsēji. Kurp lai es ar viņiem dodos? Un pie tam vēl nakts. Un flangi zem uguns. Tur rumānis, maita, visus no viena stobra pļauj. No klints puses.

— Ja iesim prātīgi, visi izkļūsim sveikā, — teica ievainots staršina. — Es zinu tādu līdzekli, ka neviens pat pirkstu nepiedurs.

— Ja nu tā ... — teica sanitārs.

Tajā naktī mūsu patruļas līdz pašai ausmai dzirdēja pērkon-dimdošu «urā» skanam apkārtējās kalnu taciņās. Neviens nezināja, kas tā par daļu, kur un kam viņa uzbrūk necaurredzamajā tumsā, necaurejamo mežu biezokņos. Šo daļu ieraudzīja ausmā. Atbalstīdamies uz pašu pagatavotiem kruķiem, uz biedru pleciem, grīļodamies no nespēka, divdesmit divi kareivji ar sanitāru priekšgalā, cits skaļi, cits klusu kliegdams «urā», kāpa lejup uz atklāto ieleju, kur atradās priekšējais pārsiešanas punkts.

SAŠKO

pie mums atveda apmesties vācu virsnieku. Tikko ienāca dzīv’ojamā istabā, pavēlēja denščikam: gādā ko uzkosti Un tas nolika viņam uz galda malas palielu čemodāniņu. Virsnieks pats ar atslēgu atvēra slēdzeni un saka ņemt laukā

:

un izlikt uz galda gan vīnu, gan sviestu, gan sieru, gan konservus, gan šokolādi, — gan žāvētu, gan sālītu, — visu, ko vien vēlies. Bet es, trijus gadus vecais Saško, septiņus gadus vecais Kostja un vecāmāte tajā laikā pārtikām vienīgi no sagrūstas kukuruzas. Mums nebija ne sviesta, ne sāls, vienīgi «grūdenis», kā mēs to bijām iesaukuši. Un bērni to bija tiktāl atēdušies, ka, līdzko ierauga vecomāti paņemam piestu, tūdaļ raud.

Vācietis — mēris — apsēdās pie galda istabas vidū un ēd, it kā viņš būtu aktieris un tēlotu uz skatuves, bet mēs skatītāji. Kostja paskatījās, iešņukstējās un iemetās gultā, iespieda galvu spilvenā un, klausos, žagojas, mokās. «Māmiņ, māmulīt!» Kostja čukst. «Ko viņš dara, māmiņ?» Bet man pašai līst asaras, es taču jūtu, ka puisēns izsalcis, — ieraugot ēdienu, viņam dūša aptecējusies. Glāstu vilkam galviņu un čukstu: «Kostja, klusu, maziņais, tikai klusu!»

Kamēr noņēmos ar viņu, skatos, Saško izlīdis no kaktiņa un iet pie vācieša. Iet, acis platas, izbijušās, asaras pliist aumaļām, bet viņš it kā apburts, acu no vācieša nenovērš. Vecāmāte grasījās satvert viņu, bet es viņai dodu zīmi: neaizskar! Baidījāmies, ka vācietis neiesit vai nenobaida viņu. Kostja arī ieraudzīja, ka Saško tuvojas vācietim, un čukst man: «Māmiņ, ko viņš dara? Saki: nevajag. Māmiņ, pasaki viņam!» Bet es nevaru izrunāt ne vārda: esmu izbijusies. Gan bail par zēnu, gan dvēselē kaut kāds maziskums: varbūt viņš pēkšņi pasniegs mazajam sausiņu vai gaļas gabaliņu. Es tomēr esmu māte. Stāv mans Saško vācieša priekšā, skatās uz viņu, un acis tādas izbrīnījušās, izbijušās. Mēs piecos mēnešos nebūtu apēduši to, ko tas tur bija izlicis uz galda. Un es domāju: «Cik bargs man liktenis! Pašas mājās dēlam pēc ubagu dāvanām nākas stiept rociņu...» Bet te vairs nebija ko ievērot lepnumu — kaut tikai būtu iedevis... Un es negribu redzēt, kā Saško pastieps rociņu, bet viņam jau pirkstiņi dreb — tūlīt tūlīt...

Un pēkšņi viņš metās projām, pie vecāsmātes, un paslēpās viņas svārkos. Un, vai zināt, ne reizes neiekliedzās, klusēja kā pieaudzis. Ai, cik priecīga es uzreiz kļuvul Nu, domāju, paglābi tu mani no kauna, labiņais! Pārnāks tēvs no frontes, nopriecāties vien nevarēs: palūk tikai, mūsu Saško nelūdza vis no vācieša ubagu dāvanas!...

Tikko es biju visu to pārdomājusi, vācietis izdarīja pārtrau-12* '179

kurnu, izvilka vārdnīcu, sāka tajā meklēt vārdus mūsu valoda. Pasaka vienu vārdu, pēc tam meklē otru, ilgi nopulējas.

— Krievi, — viņš saka, — cūkas. Vācieši — cilvēki. Vajag skatīties, ko ēdam mēs un ko jūs.

Te mūsu vecāmāte veikli kā jauna meitene pieskrien pie viņa:

— Tu jau, nolādētais, tikai mūsējo vien rij, bet mēs, rau, tavējo — grūdeni esam spiesti ēst!

— Nein! — saka viņai virsnieks. — Vācietis — cilvēkil

— Kādi jūs, pie joda, cilvēki! — kliedz vecāmāte. — Varbūt tad jūs kļūsiet par cilvēkiem, kad jūsu bērni grūdeni ēdīs. Iespējams, ka tad jums vēl sirds radīsies.

Vācietis iebāza mutē šokolādes gabaliņu, pameklējas vārdnīcā.

— Krievi bērni nav kultura, nav morale, nav disciplinas.

Tas būs no Vācijas.

Bet es skatos uz viņu un domāju: «Lūk, mans Saško, trīs gadus vecs puisītis, nav daudz audzināts, un, protams, līdz izglītībai viņam tālu, bet redz, kā turējās lavā priekšā! Lepni turējās!» Un tad es uzreiz cieši sāku ticēt: mēs viņus noteikti sakausim!

Ja mans Saško nepastiepa rociņu pēc ubagu dāvanas, saprata, ka lo nedrīkst, tad taču mēs, pieaugušie, vēl jo vairāk saprotam. Mēs taču esam krievi!

ZĒNS AR KRUĶIEM

kad hitlerieši, ieņēmuši Novo-Titarovskas slaņicu, sāka visus tās iedzīvotājus dzīt darbos, no mobilizācijas atbrīvoja tikai vienu cilvēku — četrpadsmit gadus veco Vitju Solov-jovu, rajona krājkases grāmatveža dēlu. Un, protams, ne jau tādēļ, ka viņiem būtu tā žēl, bet gan tāpēc, ka viņš tiem nebija derīgs. Kam gan derīgs puisēns ar kruķiem, bez vienas kājas, invalids!

Bet 'Viktorā Solovjovā ar sevišķu spēku izpaudās sensenais likums: lai pierādītu savu vīrišķību, vīrietim vajadzīga tikai griba, karavīram — tikai ienaids, varonim — tikai drosme.

Zēns ar kruķiem nebija ziņkārīgs. Viņu reti redzēja pie vācu kareivjiem un automašīnām, viņš nepavisam neinteresējas par kareivju gaitām. Zēns ar kruķiem vientulīgi gulēja kaut kur nomaļus, aiz savas mājas. Pie viņa atskrēja divpadsmit vai desmit gadus veci bērni:

— Vitjka! Pie septītās mājas no jums apstājušās trīs smagās automašīnas, pārnakšņos tur.

— Labi, — viņš teica. Un izvietoja savus novērotājus. Bet, līdzko satumsa, kliboja, balstīdamies uz kruķiem, salīcis, it kā pēdējiem spēkiem vilkdamies. Krekls cieši apjozts. Zem tā — kniebjamās stangas, granatas, somu duncis. Iet garām vadam — cirks! — un gatavs. Izlūki iztālēm māj viņam ar rokām — ej, nebaidies! Līdz mašīnai viņš nokļūst jau bez kruķiem. Rodas iespaids, it kā viņš arī ar vienu kāju varētu brīvi staigāt, tikai nav patikas to darīt. Benzina tvertnes krānu — uz kreiso pusi. Benzins sāk tecēt zemē. Rokās — somu duncis. — Taustīdamies atrod riteņus. Ja ievingrinās, tad ar četriem cirtieniem var no riepas izgriezt ap divi kilogrami smagu gabalu. Лг kameru jau vienkāršāk. Tā pārdalās ka pīrāgs. Pēc tam lēciens pie kravas kastes. Kravas kastē bieži ir šautenes. Ātri ielūkojas. Tukša. No jauna rokās kruķi — un iela ir tukša, bez ļaudīm, pat suņi žāvājas aiz bezdarbības, garlaicības un klusuma.

Viktors Solovjovs sanikno vāciešus līdz ārprātam. Bieži viņi ķēra bērnus un, draudēdami ar spīdzināšanu, pieprasīja, lai nosauc staņicas partizaņa vārdu. Un katru reizi, kad kāds no Viktora astoņus gadus vecajiem līdzdalībniekiem nokļuva vāciešu rokās, Solovjova dzīvība karājās mata galā.

Mātes sapulcējās, sačukstējās:

— Piķis viņu zina, kurai bērni palaidņojas. Vai tas neesi tu, Koļka?

— Nē, mamm.

— Vai ne tu, Sjomka?

— Nē, mamm.

— Vai ne tu, Vitja?

— Nē, mamm.

Bet Viktora māte tomēr pirmā uzzināja, ko dara viņas dēls. Pie viņas pārnakšņoja kāds partizanis. Tas atveda Viktoram jaunu ziņu: viņš ieskaitīts partizāņu nodaļā.

Ieskrēja kaimiņiene, sāka stāstīt jaunumus: atkal naktī vāciešiem kāds visas riepas sagriezis, sabojājis tvertnes, nu viņi tur skatās kā sajukuši.

Partizanis iesmējās. Viktors arī. Pēc viņa smiekliem vien māte noprata, kas to visu darījis.

Viņš, starp citu, vienmēr bijis tāds līksms un drošsirdīgs. Viņš arī kāju zaudējis nevis kaut kur, bet — medībās. Otrs biedrs aiz muļķības ietriecis šāviņu kājā. Pec tam vajadzējis kāju noņemt. Tomēr dēla raksturu tas nemaz nebija ietekmējis.

PĒDĒJAIS VĀRDS

jūras kājnieku kareivis, Melnās jūras flotes jūrnieks, smagi ievainots, pakrita kaujas laukā. Mīnas šķemba bija sašķaidījusi viņam krūtis, un nāve gaidāma ne vēlāk kā pēc desmit minūtēm. Bet viņš tomēr vēl pūlējās piecelties, un ar pēdējiem spēkiem tam izdevās pacelt ķermeņa augšdaļu un palūkoties apkārt. Kauja attālinājās no viņa. Aiz tālā uzbrūkošo jūrnieku viļņa skrēja sakarnieki un sapieri. Viņš neuzsauca nevienam no tiem. Bet, kad ieraudzīja kinooperatoru, pasauca to. Tas pieskrēja, sizdams sev pie kabatām: meklēja individuālo paketi. Bet ievainotais meta ar roku: tas nav vajadzīgs.

— Uzņem mani! — viņš sauca. — Nomiršu, tā arī nekā nepateikšu! Uzņem!

— Tieši tā. Uzņemt!

Kinooperators uzstādīja pret mirstošo savu aparatu. Bet viņš pacēla augšup asinīm pārplūdušo, no sasprindzinājuma drebošo roku un skaļā, baismīgā balsī — it kā sauktu visu savu rotu — iekliedza objektivā:

— Puiši! Nežēlojiet sevi! Vajag taču to saprast!...

— Glaša! Neskumsti par mani!

— Bērniņi mani, atcerieties ...

Un tikai tad kinooperators saprata, ka jūrnieks negribēja vis fotogrāfiju, bet skaņu. Viņš gribēja, lai viņu dzird. Lai tā ari notiek, kā viņš vēlējies. Viņa griba ir svēta.

SOLĪJUMA SPĒKS

kad man ir grūti, kad šaubas par paša spēkiem satrauc mani līdz asarām, bet dzīve prasa ātrus un drosmīgus lēmumus un es nevaru tos pieņemt sava vājā gribas spēka dē|, — tad man nāk prātā kāds vecs notikums, par kuru kādreiz pagātnē man Baku stāstīja cilvēks, kas pirms gadiem četrdesmit bijis trimdā.

Tas ietekmē mani tik dziedinoši, tā uzmundrina un stiprina manu gribu, ka es šo īso stāstiņu esmu padarījis par savu talismanu, burvja vārdiem, par to iekšejo zvērestu, kuru glabā ikviens. Tā ir mana himna.

Lūk, kāds ir šis stāsts, tik īss kā līdzība, lai to varētu ikvienam izstāstīt.

Notika tas Sibirija pirms kādiem četrdesmit gadiem. Uz partiju apspriedi slepeni sanāca dažādām partijām piederīgi trimdinieki. Referentam vajadzēja ierasties no kaimiņu apmetnes. Tas bija jauns revolucionārs ar pazīstamu, daudz apsološu vārdu. Minēt šo vārdu šeit neminēšu.

Viņu gaidīja ilgi. Viņš nenāca.

Atlikt apspriedi tomēr nevarēja, un ļaudis, kas nepiederēja pie referenta partijas, uzstāja, lai sāk bez viņa, jo, kā viņi teica, laika apstākļu dēļ tas tik un tā nevarēšot ierasties.

Laiks tiešām bija šausmīgs.

Pavasaris togad bija pagadījies agrs, sniegs saulē ātri plaka un atklātās dienvidu nogāzēs bija tā izčākstējis, ka par braukšanu ar suņiem nebija pat ko domāt. Arī ledus upē bija kļuvis plāns un zilgans, vietām pat jau gāja, tā ka braukt ar slēpēm bija bīstami, bet irties ar laivu pret straumi vēl par agru: ledus

«

gabali varēja sadragāt laivu, bez tam airēt pret straumi ari nebūtu bijis pa spēkam pat visstiprākajam zvejniekam.

Tie, kas ieteica gaidīt, tomēr nepiekāpās. Viņi pazina to, kuram vajadzēja ierasties.

V — Atbrauks, — viņi neatlaidās. — Ja viņš ir teicis:

«Būšu,» — tad noteikti būs.

— Apstākļi dažkārt ir stiprāki par mums, — iekarsa pirmie.

Izcēlās strīds. Pēkšņi aiz loga sāka klaigāt un rosīties bērneļi, kas rotaļājās mājas tuvumā, sāka riet suņi, uz upi satraukti aizsteidzās zvejnieki.

No mājas iznāca ari trimdinieki, un pārsteidzoša aina pavērās viņu skatieniem.

Augšup pa upi pretī ejošā ledus gabaliem lēnām, līču loču virzījās laiva. Tās priekšgalā stāvēja kalsns cilvēks kažokādas jakā un kažokādas ausenē; viņš kūpināja plpīli un mierīgām kustībām nesteigdamies ar kārti atbīdīja ledus gabalus, kas grūdās virsū laivai.

Sākumā neviens nepievērsa uzmanību tam, kādā veidā laiva bez burām un motora virzījās pret straumi, bet, kad ļaudis nokāpa upmalā,- atskanēja izbrīna saucieni: laivu vilka suņu pajūgs, kuri skrēja pa krastu.

Sājā apvidū tā kaut ko vēl neviens nebija mēģinājis darīt, un zvejnieki pārsteigti grozīja galvas.

Vecākais no viņiem teica:

— Mūsu tēvi un tēvu tēvi tik ilgi te nodzīvojuši, bet kaut ko tādu nav iedrošinājušies darīt.

Un, kad cilvēks ausenē izkāpa krastā, viņi tam paklanījās ar sevišķu cienību.

— Nav šejienietis, bet izdomājis labāk par mums visiem. Drosmīgs cilvēks!

Atbraucējs paspieda sagaidītājiem roku un teica, norādīdams az laivu un upi:

— Atvainojiet, biedri, par negribēto nokavēšanos. Sis pārvietošanās veids man jauns, mazliet pārrēķinājos laika ziņā.

Es nezinu, vai tas īstenībā tā ir bijis un vai šajā manis stāstītajā poētiskajā novelē nav kaut kas sadomāts, bet es gribu, lai tas viss būtu taisnība, jo nevaru iedomāties neko patiesāku un labāku kā šo stāstu par solījuma turēšanu un solījuma spēku.

1946. 1. X.

RUDENS AUSMA

viņš piespieda roku pie krūtīm un sāka ļoti uzmanīgi ieklausīties švīkoņā aiz sienas, ko radīja viņas ātrie soļi, ejot uz pirkstgaliem. Tagad viņa tuvojās logam, tumsā ar kleitu viegli aizķerdamās aiz galda malas. Tad ar roku atbīdīja tumšo aizkariņu un, baidīdamās iztraucēt klusumu, pavēra logu uz vēl tumšo, nepamodušos dārzu. Mājā ieplūda lietus lāšu melodija.

Kas gan būtu varējis iedomāties, ka dzīves norietā iespējama tik kvēla un stipra mīlestība kā tā, kuru šodien pārdzīvoja viņš?

Kas būtu varējis pateikt, ka viņa širds vēl spējīga iedegties kaislē, sajūsmināties par pilnīgu pašatteikšanos, meklēt jauneklīgi vētrainu laimi?

PBūdams vecpuisis un jau krietni gados, viņš sen vairs neskuma par to, ka nebija novijis sev ligzdiņu, nodibinājis ģimeni, ka nepazīst tēva priekus.

Ģimene! Viegli pateikt! Viņam arī agrāk likās, ka ar ģimenes nodibināšanu ir saistīts daudz kas tāds, kas nav viņa raksturā un nekad nav bijis un, saprotams, neradīsies vairs tagad, kad laiks būt vectētiņam. Un pēkšņi! ...

Jā, un viņa, Vera Pavlovna, arī, šķiet, ārkārtīgi pārsteigta par to, ka viņas sirds vēl ir dzīva un jauna un ka viņa nav zaudējusi spēju mīlēt ar tādu meilenīgu drosmi, no kuras viņai reiba galva kā no kāda apreibināšanās līdzekļa.

Neliela, trausla, viņa ar saviem četrdesmit gadiem izskatītos pavisam jauna, ja vien būtu pievērsusi sev vairāk uzmanības.

Taču Verai Pavlovnai nepatika sevi izdaiļot, viņa veltīja uzmanību vienīgi bizēm, kuras nebija sevišķi garas, bet ļoti stingri sapītas, biezas un piešķīra viņas sejai sevišķu enerģijas un spēka izteiksmi. Viņa nevarēja ciest modē nākušos ilgviļņus un sprogas, saukdama tās par «slotiņām» un «pirtsslotām», un deva priekšroku nevis visādiem jaunumiem, bet vienkāršai frizūrai ar celiņu un rituļiem uz ausīm — sasukājuma veidam, kādu nēsāja pirms piecdesmit gadiem.

Iespējams, ka matu sakārtojums vērta viņu mazliet vecāku. Jaunavīgumu nepiešķīra arī drānas, kas vienmēr bija vienkāršas, parastas, bez izdomas, un zemie kurpju papēži, kas kāju pēdām lika izskatīties lielām un gaitai — neglītai.

Un tomēr, lai gan viņas ārienei piemita savi trūkumi, Vera Pavlovna vēl bija jauna sieviete, kaut arī pati jau sen attālinājusi no sevis visu sievišķīgo. Pie Staļingradas zaudējusi vīru, viņa sevi veltīja tikai meitai. Tā pabeidza desmitgadīgo skolu, sapņoja par vēstures fakultāti, un viņas abas, māte un meita, jau nopietni pārdomāja, kādā institūtā īsti viņas iesniegs pieteikumu, kā pārcelsies no šejienes uz ziemeļiem un katrā ziņā apmetīsies kaut kur pilsētas nomalē, kur varēs ierīkot sakņu dārzu.

Un tad pie viņām uz mazo dienvidu pilsētiņu atbrauca ārstēties nelaiķa vīra draugs — pat ne draugs, bet drīzāk paziņa — Sergejs Ivanovičs Ustjužaņinovs. Viņš bija nodomājis pārcelties uz dienvidiem un labprāt būtu mainījies ar dzīvokļiem. Vienu vai divas reizes viņš atnāca pie viņām tieši šajā lietā, pēc tam viņi sāka runāt par Veras Pavlovnas nelaiķi viru, par to, kā tas un Ustjužaņinovs kādreiz kopā strādājuši Vidusāzijā, apūdeņojuši tuksnešus un kāvušies ar basmačiem, un pēkšņi kaut kā sagadījās tā, ka viņš pa vakariem gandrīz nemaz vairs neatstāja Veras Pavlovnas divas nelielās istabiņas, palīdzēja Aņai sagatavot uzdoto, gāja ar viņām uz kino, pavadīja Veru Pavlovnu uz bibliotēku, kur viņa vakaros dežurēja, bet, ja viņu abu nebija mājās, viņš sēdēja pilsētas dārzā pretī viņu dzīvokļa logiem un ar nogurdinošu neatlaidību gaidīja saimnieču atgriešanos.

Māju, kurā dzīvoja Vera Pavlovna ar meitu, atjaunoja pa daļām, un tā bija vēl pa pusei tukša, tumša, neuzposta. Taču istabas, kuru logi bija klusā pilsētas dārza stūrīša pusē, bija brīnišķīgas sava dzejiskuma dēļ. Vecās, mezglotās glicinijas vijās gar akmens sienām it kā biezs čūskulēnu mudžeklis. Pa-

vasarl siena bija sudrabaini violeta un brīnišķīgi smaržoja. Rudenī sīvi smaržojošie lodesveida buksusi un mespils, kas līdz pat ziemai izplatīja stipru irisa konfekšu smaržu, radīja šajā nostūrī savu īpatnēju noskaņu, kas bija neparasti mierīga un mazliet skumja. Dažkārt līdz šejienei no teatra atskanēja mūzika un pastaigājošos ļaužu smiekli; reizēm kāds drosmīgs pārītis izskaidrojās pie pašiem logiem, un citu noslēpums, kuru bija atklājusi kāda neapdomīgi skaļa frāze, palika viņu istabā kā ielidojis tauriņš.

Vakar Aņa uz vairākām dienām aizbrauca ekskursija, un, pavadījis viņu uz autobusu, Ustjužaņinovs tūdaļ atgriezās pie Veras Pavlovnas.

Bija rudens priekšsvētku dienas vidus.

Saule, kuru pastāvīgi, lēni slīdēdamas, aizklāja garas mākoņu strēles, izplatīja nespodru, it kā sāņus vērstu gaismu, taču diena tādēļ nelikās mazāk svinīga un svētdienīga.

Kļavas, platani, dižskābarži un apses slēja gaisā tumšsarkanās lapotnes. Šķita, ka saules spožums sagulis to lapās un iesūcies tajās un — vai nu saule spīd, vai ne — tomēr mirdzēs un kvēlos kokos pat naktī mēnesnīcā.

Pēc pusdienām viņi ilgi pastaigājās dārzā un, tikko vilkdami kājas, atgriezās ap tējas laiku. Viņa gandrīz iemiga. Un pēkšņi ... vai gan iespējams atcerēties, kā sākās un kā pēc tam risinājās saruna par to, ka ... par to, ka... par to, ka vajag dzīvot, cik iespējams, pilnvērtīgāk. Jā, saruna pieskārās tieši šim tematņm, taču novirzījās tūlīt sāņus no tā, un tagad nekādi vairs nav iespējams attēlot sīkumos visu, kas notika pirms tam, kad viņš apklusis noslīga Veras Pavlovnas priekšā uz ceļiem un, baidīdamies, ka tas ir šausmīgi smieklīgi, aplami un pavisam muļķīgi, teica viņai laimē trīcošā balsī:

— Vera Pavlovna, es mīlu jūs...

Ko viņa atbildēja? Ak, nav svarīgi. Viņa pat, liekas, neko tieši arī neatbildēja, bet saņēma viņa galvu savās maigajās, veiklajās rokās, it ka uz visiem laikiem gribēdama to paturēt.

— Kā un par ko gan var mani mīlēt? — viņš pēc tam izdzirda. — Es taču neesmu jauna. Un bez tam — Aņa jau pieaugusi jaunava... — un, tā runājot, viņa, pat neapjauzdama, ko dara, piekļāvās viņa lūpām ar savu kaistošo vaigu un paglauda to pret tām.

Viņš neatcerējās sevi, savu rīcību, savas kustības. Viņam

palikusi atmiņā viņa, un tikai pēc viņas rīcības viņš varēja atminēties savējo.

Elektrību tajā dienā ieslēdza vēlu, taču arī bez gaismas biezajā istabas tumsā viņš redzēja visu, ko vēlējās saskatīt viņa sirds. Kad iedegās gaisma, viņi, lai cik tas būtu savādi, to pat nepamanīja. Vai tad tās agrak nebija? Un vai gan bezatbildīgajā tumsā viņš bija skūpstījis viņas acis, kas tik siltas un samtainas kā bites? Tas viss ir iespējams.

Viņš tikai par vienu neizsakāmi brīnījās — par to, ka viņi abi pēkšņi apklusa un paretam čukstus pārmija kādu gandrīz pilnīgi nenozīmīgu vārdu, kas tomēr nepieciešams, lai izteiktu laimi.

Pēc tam gaisma atkal nodzisa un gaišā nakts pieglaudās logam. Istabā ielūkojās mespila zars ar snaudošu zīlīti uz tā. Vera Pavlovna piecēlās no dīvānā un nedzirdami ieslīdēja otrā — Aņas istabā, atstādama viņu vienu.

Viņš piespieda rokas pie krūtīm un sāka ļoti uzmanīgi ieklausīties švīkoņā aiz sienas, ko radīja viņas ātrie soļi, ejot uz pirkstgaliem.

Tagad viņa tuvojās logam, ar kleitu viegli aizķerdamās aiz galda malas. Tad ar roku atbīdīja tumšo aizkariņu un uzmanīgi, baidīdamās iztraucēt klusumu, pavēra logu uz vēl tumšo, nepa-modušos dārzu.

Mājā ieplūda lietus lāšu melodija.

Ko tagad darīt? Aiziet? Jeb vai palikt? Ieiet pie viņas un paklausīties, kā pukst viņas aiz laimes apskurbusī sirds? Jeb vai uz visiem laikiem atvadīties no šīs mājas un nekad vairs nerādīties viņai acīs?

Taču kurp un kādēļ aiziet no laimes, kas atrasta tik negaidīti, kā atrod apslēptu mantu? Bet varbūt viņai negribējās atstāt viņu pie sevis un, iebēgdama otrā istabā, tā norādīja, ka arī viņam laiks iet projām, jo tam, kas noticis, bijis gadījuma raksturs un nav tiesību atkārtoties.

Taču, līdzko uzdeva sev šo jautājumu, viņš sajuta, ka nekur neaizies, nevar, nedrīkst aiziet, ka tādi gadījumi tāpēc jau arī rodas dzīvē, lai saglabātos tajā uz visiem laikiem.

Viņš arī atvēra logu, taču nepalūkojās ārā, bet palika aizkaru ēnā. īslaicīgs lietus, raižpilni čabinādams lāsēm, steidza beigt savu pirmsausmas darbu. Austrumos, aiz dārza, jau skaidrojās.

Bija noticis kaut kas tik liels, ko nevarēja ietilpināt vienā

naktī, jo tas prasīja visu dzīvi. Ustjužaņinovs uzvilkās ar rokām uz palodzes un izlēca dārzā, atskatīdamies uz Aņas istabas logu.

Viņa stāvēja, aizklājusies ar aizkaru, un vienīgi viņas satrauktā seja iezīmējās loga kvadrātā.

— Kurp tu? — viņa jautāja čukstošā, bet tālu sadzirdamā balsī un pasmaidīja.

Viņš saprata — kāda gan būtu aplamība aiziet! Visa dzīve šeit, viņas rokās.

— Pasapņot!

— Bez manis? Viens? — viņas balsī bija manāms draiskulīgs pārmetums.

— Nāc pie manis, — viņš teica, — sagaidīsim rītu.

Viņa ātri nometa no pleciem aizkaru, bet, nevarēdama izšķirties, apstājās.

' Tagad, kad bija gaišāks, nekā viņai gribējās, neapjausts kauns nevilšus pārņēma viņu un aizturēja pie loga. Viņai negribējās k]ūt smieklīgai. Varbūt viņas nogurušajai sejai bija vajadzīga atpūta tumsā?

Tikai jaunībai taču ir piedodama nevērība ... Bet vai mīlai nav piedodama?

Vai gan šis jau padzīvojušais, gandrīz vai neglītais cilvēks ar parupjo seju un ārkārtīgi plato smaidu, kas aizņēma visu viņa seju, kura gribēja būt nopietna, — vai gan viņš nav vistuvākais pasaulē?

Un vai viņš nav daiļš jau tādēļ vien, ka tuvs tai, ka pieder tai, ka vajadzīgs tai tāpat kā viņa viņam?

— Ātrāk, — viņš atkārtoja, ievērodams, ka viņa iegrimusi domās. — Tūdaļ ausīs gaisma. Nāc taču!

Viņa uzlēca uz palodzes un draiskulīgi kā meitene, kājas pa gaisu zibinādama, skrēja viņam pretim, uzticīgi ļaudama tam ielūkoties gan viņas sejā, gan augumā, gan viņas pilnīgajā padevībā laimei.

— Nu, ko mēs tagad iesāksim, ko? — viņa klusu jautāja, piekļāvusies viņam. — Ai, tāds kauns... Aņa taču jau pieaugusi jaunava!

Viņš, nevarēdams izrunāt ne vārda, klusējot glāstīja viņas matus.

— Ak, tas jau arī nav galvenais .... Bet kā tagad būs ar tavu istabu? — viņa čukstēja, mēģinādama atgriezties pie ikdienas rūpēm. — Varbūt tu tagad negribēsi mainīties? — viņa

klusu smējās. — Tu taču viņu mīlēsi, vai nc? ... Nevis istabu, bet Aņu... Jā?

— Tagad mēs esam trīs, — viņš teica. — Dzirdi? Trīs. Prāva ģimene... Mēs abi paliksim, bet Aņa aizbrauks, dzīvos manā istabā.

— Bet man vajadzēs viņu pavadīt... Pie viena paskatīšos, kā tu esi dzīvojis ...

— Un es saimniekošu šeit un garlaikošos ...

— Bet tavas grāmatas, — vai atstāsi'tās tur? Jeb vai vedīsi šurp?

— Grāmatas? Vajadzētu atstāt Aņai... kā tu domā?

— Es domāju, labāk atstāt viņai. Tev nav žēl?

No koka klusiņām pilēja uz grants, it kā tālumā kāds lēkātu pa peļķēm. Iešalkojās koki. Putni sašūpoja to zarus, un koki skaļi nopurinājās kā vistas pēc lietus.

Tumšsarkani dzeltenais un krāšņais dārza sārtums mirdzēja, it kā saule jau sen būtu uzlēkusi. Citrondzeltenās lapas, izkaisītas pa alejām, bija līdzīgas snaudošiem saules zaķīšiem. Viegls vējš graciozi dzenāja tos no vienas vietas uz otru.

Bet austrumos, šaurajā sārtajā plaisā, kas likās it kā ar asu nazi iešķelta pelēki miglainā mākoņainās debess mīkstumā, liesmoja spilgta, asa, triumfējoša gaisma.

Tā likās būt pilnos ziedos un pārbagata tik spilgtām krāsām, kādu nav ne pavasarī, ne vasarā. Tā bija kaila kā no maksts izvilkts zobens.

Viņi stāvēja ar seju pret ausmu. Tā vispirms pieskārās viņu kājām, pārslīdēja augumiem un tad ar ātru kustību, it kā mulsinādama, pārklāja viņu sejas ar īslaicīgu sārtumu.

Diena iesākās skaidra un saulaina, kā vienmēr rudens vidū, kas mūsu apvidū ir pazīstams ar savu pastāvību.

LIETI LĪST

šaja ziemā lietus lija līdz apnikumam, un tas bija tik ass, vējains, kādu vecākie iedzīvotāji teicās sen nebijušu.

Naktīs lietum pievienojās ziemeļrītenis. Čikstēja un drebēja jumti. Akmeņi, ar kuriem pie mums, aizsargājoties pret vēju, mēdz piestiprināt jumta malas, dārdēdami slīdēja, vēlās pa grabošo skārdu, bet logos sitās atlauzti zari un pusdzīvi, vēja izmocīti putni.

Tādās naktīs suņi rej gandrīz bez apstājas, un arī ļaudīm miegs ir tramīgs, nemierīgs, un naktis šķiet bezgalīgas, varbūt tāpēc, ka ļaudis agri iet gulēt.

Kādā no šādām trauksmainām naktīm pie mūsu mājas pieklauvēja mūrnieks Orlovs, aktivists no attālā vēlēšanu iecirkņa, kas atradās aiz kalnu pārejas. Viņš ienāca priekšnamā, un, kamēr mēs runājām, lai viņš paliek pie mums pārnakšņot, zem viņā kājām bija satecējuši ūdens peļķe, un Naida, aitu suns, kas gulēja priekšnamā, aiz ziņkārības pat sāka lakt no šīs peļķes, kas bija negaidīti radusies tās priekšā.

Kad Orlovs novilka šineli un gāja uz istabu, aiz viņa ātri radās punktēta ūdens līnija, jo bikses tam arī bija caur un cauri izmirkušas.

— Galvenais, ka tumšs, — viņš teica, atvainodamies par vēlo iebrukumu, — bet par lietu es neuztraucos. Es šos lietus dievinu līdz neprātam. Nedod man kaut vai maizi ēst, ļauj tikai lietū paskraidīt.

h

Taču mēs nenoticējām un likām Orlovam novilkt zābakus un pie krāsniņas izžāvēt autus. Sieva pat uzkliedza tam, baidīdamās, ka citādi viņu neietekmēs kā ar kliegšanu. Taču mums par brīnumu Orlovs ilgi netielējās, bet novilka zābakus, izkāra autus uz ogļu spaiņa malas un, svētlaimīgi kustinādams pirkstus, piebīdīja pie sakurinātās krāsns savas šaurās, sarkanās, mitruma izmiekšķētās kāju pēdas.

— No kurienes nākdams tik vēlu? — es jautāju Orlovam. — Un vai tiešām pa ceļam negadījās neviena mašīna, ar ko pabraukt?

Viņš man viltīgi pamirkšķināja.

— Te man ir savi īpaši iemesli, — viņš teica, neatbildēdams tieši uz jautājumu. — Tagad beidzu savu karjeru — un mājup. Ardievu, laipnie skatieni, — viņš mīklaini piebilda, atkal man pamirkšķinādams.

Pazīdams viesa smago raksturu, es nciztaujāju, kas īsti par lietu, bet noliku uz galda krūzi ar tumīgu saperavi — vīnu, kas, spriežot pēc visu atsauksmēm, kuri to bija nobaudījuši, izraisot neparastu daiļrunību.

— Pie jums te bez kādas jēgas esmu septiņus gadus vienīgi laiku nositis, — pa to starpu Orlovs uzbudināti turpināja, ar plašiem novirzieniem izvairīdamies no sava stāstījuma īstā temata. — Neizsakāmi skumstu pēc stepes. Kur šeit ir, teiksim, zosis un gulbji? Es to, protams, tikai tā, piemēra dēļ, teorētiski. Vai paipalas! Ko nu par meža putniem! Te pat kārtīga gaiļa neatradīsi. Krievu gaiļa šeit nav, varat man ticēt. Ne sekstes, ne balss, ne rakstura. Kas tas īsti ir par radījumu? Un bites? Parādi man te kārtīgu biti! Šejienes bite pat iedzelt neprot, bet pie mums... Ak kungs, ķēvi nobeidz, padomā tikai! Piemēram, Kubaņas bite ir gudrākā par suni. Tu saki viņai «dzel» — sapratīs. Tā tev lādu medu sabrūvēs — dzīvību atdosi!

— Kurp tad tu galu galā gāji? — apnicis klausīties viņa vārdu manevros, es jautāju, kad mēs bijām apsēdušies pie galda un vīns ieliets glāzēs.

— Gāju! — viņš apvainots pakratīja sirmo galvu. — Vai tad gāju? Ar to nav teikts, ka es gāju. Bet... Ko nu! Es viņiem visiem, velniem, drīz parādīšu, pateikšu, cik viņi īsti vērts. Gāju!... Te jau pat cilvēciski iet nav iespējams. Nu, uz tavu veselību! Vakara pusē vīns reibina, bet uz rītu — padara skaidru.

>

Un viņš nesteigdamies lēniem malkiem sāka «sakošļāt» vīnu, kā to dara degustatori, un viņa nogurusī seja drīz atdzīvojās no šīs patīkamās nodarbības.

— Vai arī ņemsim krāsni, — viņš teica, izdzēris vīnu. — Tu esi cilvēks, kas daudz lasa, vai vari man pateikt, kas krāsnī ir pats galvenais?

— Kurtuve, — es mēģināju uzminēt, taču no Orlova sarūgtinātās sejas izteiksmes tūliņ nopratu, ka mana neattapība viņu sāpinājusi.

— Velkme, velkme ir galvenais, — ,it ikā piemērodamies manam izglītības trūkumam, viņš paskaidroja cik iespējams vēlīgi. — Jeb, vienkāršāk sakot, dūmi. Viss atkarīgs no dūmiem. Bet ko tu domāji? Es no dūmiem tūdaļ noprotu, kur kas vajadzīgs. Tātad, kur dūmi var atrast sev pareizu izeju? Stepē, ielejā. Bet šajos velnišķīgajos kalnos ir vējš — un tas, suns, auro kā nelabais, skārda jumtu par vanniņu spēj saliekt. Paklausies vien pats!

Un mēs tiešām sākām vērīgi klausīties, kas notiek aiz mājas sienām.

Vējš patiesi kūleņoja no kalniem uz jumtu, kas čīkstēja un liecās zem tā smaguma, bet vējš vēlās pa to un lēkāja kā neprātīgs. Lietus šaltis, ko vējš dzenāja uz visām pusēm, te skaļi sitās logos, te ložņāja lejup pa rūtīm kā gari, ātri lienoši tārpi. Lokanās papeles klanījās līdz vidum, cipreses, neprazdamas šūpoties, sitās cita pret citu, lauzdamas zarus, bet smagie •Cied.ri, purinādami vainagus, drebēja, it kā gatavodamies salūzt gabalu gabalos.

— Tad pasaki nu man bez apdomāšanās: ziemeļrītenis vai kas cits?

Vējš tiešām neieturēja noteiktu virzienu. Likās, ka tas saplūda kopā ar lietu un bez apstājas šaustīja zemi ar garām ūdens pletnēm. Tādā laikā apstājās pat kravas automašīnas un zirgi nevarēja paspert ne soļa. Bet kājāmgājējs, ja tāda nakts viņu pārsteidza kalnu ceļā, atradās nāves briesmās. Vējš kopā ar lietu pie mums ir tas pats, kas ziemeļos sniega vētra.

— Redz, kāpēc šajās nolādētajās vietās mangals^11 ar oglēm — visa tava apkure! Ne jau velti ļaudis to izdomājuši! Bet viņi man mēģina pierādīt, ka vajagot — holandietes... Holan-

193

diete — tā mīl vieglu, pareizu vēju, lai labi vilktu, lai būtu spiediena dažādība. Vai ne tā? Nu, bet pie viņiem, redz, tā nav.

Viņš sev vēl ielēja vīnu un bramanīgi apmērcēja tajā nespodrās, sudrabotās ūsas. Orlovam patika stāstot izplūst sīkumos, desmitiem reižu apraut domu, novirzīties sāņus no galvenā un runāt līdzībās, it kā vārds viņam būtu tikai otas triepiens, kas pats par sevi nekā nenozīmē līdz tam laikam, kamēr ir atradis sev vietu citu vidū. Viņš stāstīja, nerūpēdamies par to, no kā sācis — no beigām vaj no vidus; taču laiks bija vēls, un es viņu pasteidzināju:

— Stāsti labāk pēc kārtas, kur biji, jo nu jau, brāl, laiks iet gulēt.

Viņš nolika vīna glāzi, aplaizīja nosārtušās ūsas un, samiedzis acis, it kā saostījies mārrutkus, iesāka savu bēdīgo stāstu.

Lieta tā, ka viņš bija piesaistīts vēlēšanu iecirknim, kas atradās tālu kalnos. Kā jau runīgs cilvēks, viņš pēc dabas bija sabiedrisks un savu uzdevumu būtu izpildījis labāk par daudziem citiem, taču par nelaimi viņam pie reizes iegribējās paspīdēt arī ar krāšņu mūrnieka prasmi.

Ieradies iecirknī, viņš tūdaļ apsolīja ierīkot jaunu krāsni balsošanas istabā un izremontēt sabrukušo krāsni aģitpunktā un, lai viņa vārdi saskanētu ar darbiem, tūdaļ ķērās pie lietas. Krāsnis padevās teicamas. Tad arī kaimiņu iecirknis palūdza Orlovu izmūrēt viņu karkasa krāsniņu, jo aģitpunktu vēlāk bija domāts pārveidot par kolchoza klubu.

Glaimotais Orlovs saveda kārtībā arī karkasa krāsniņu, un viņa uzskatāmo, lietišķo aģitāciju vēlētāji uzņēma atzinīgi.

Bet te Orlovam par nelaimi sāka līt lietus, ilgstoši sāka pūst vējš, un visas viņa krāsnis, kā viņš saka, «izpauda savu dabu»:

— Tās ir nedomā vairs dūmus pūst no sevis laukā, bet gan, saproti, uz ātrāko sūc sevī iekšā. Gatavā nelaime! Un galvenais — piesienas no politiskās puses!

Vēlētāji, kas sākumā tā priecājās par krāsnīm, pieprasīja' vai nu pārtaisīt tās, vai pavisam novākt. Orlovam nācās piedzīvot ne mazums sarūgtinājumu. Kāds pat pieprasīja izmeklēt: vai tikai ar nodomu neesot ierīkotas šīs nekur nederīgās krāsnis! Un visā tā priecīgā aizrautība, ar kuru Orlovs bija sācis darbu, tagad viņā pārauga dziļā aizvainojumā.

Tas notika vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš bija lielisks krāšņu mūrētājs un visos sīkumos pazina «krāsns dvēseli».

— Es, redz, mūrēju pie kāda profesora, — viņš man stāstīja ar aizvainojumu balsī, kaut ari saruna tagad novirzījās uz patīkamām lietām, — bija pasūtīti četri priekšmeti: angļu parauga kamins, kas degtu kā sārts, ar sprakšķēšanu, ar troksni, tomēr pavisam, brāl, bez dūmiem, pavisam; otrais — holandiete ar mūrīti veclaiku gaumē; trešais — plīts, bet ceturtais — zviedriete. Bet tās zviedrietes es nekad nebiju mūrējis un nezināju» kāds tām raksturs.

Labi, nododu plīti, nododu holandieti ar mūrīti, nododu angļu parauga kaminu, pēc kamina zīmējuma uzmūrēju art zviedrieti — uz dzelzs karkasa, izklātu ar baltiem podiņiem. Nododu darbu — atsaka, nepieņem. Tā, saka, piedodiet, nav zviedriete. Tai jāprot dziedāt. Viņš paņēma, saproti, vijoli un uz basa stigas uzčīgāja man pie auss: redz, saka, kāda ir tās īstā balss. To tā, saka, speciāli arī ierīko omulības pēc, lai vientuļš cilvēks nejustos mājās viens. Es viņam minu savu argumentu. Krāsns, saku, nav bajans, ka uz tās varētu spēlēt romances, krāsnij ir savs darbs — apsildīt. Nē un nē! Ak tu, mācītā dvēsele! Sāku to zviedrieti pārmūrēt pa jaunam, nostrādājos kā rūķis, uzstādīju no jauna — nedzied. Re, kāda maita! Sāku trešo reizi. Divus trīs fokusus ierīkoju dūmvadā, kaut ko svilpei līdzīgu ievietoju, mazliet pāršuvu velkmes caurumu — iedziedājās. Taisnība, basu nenotur, ņem augstāk, taču patīkami tomēr ir. Ļoti jautri. Nu, taisnība, par neprecizo noskaņošanu viņš nesāka prašņāt. Tikai, saka, jūs man tagad kaminu pārmūrējiet «ar circeni». Kā tas ir, saku, ar circeni? Ir, viņš man saka, tāda lieliska izrāde «Circenis aizkrāsnē», arī teātrī circenis izrādes laikā čirkst. No krāsns? Redzams, saka, no krāsns. Ņēmos es viņam ierīkot «circeni» kaminā. Kādu nedēļu nopūlējos, padomā tikai! Te tas sāk gārgt, goda vārds, it kā žņaugtu kādu tajā kaminā, te sāk ķērkt, bet tad — lai tur vai kas — klusē kā nolādēts. Nu, visumā arī te panācu savu. Ierīkoju circeni. Circenis kas circenis!... Tad viņš, tas profesors, sāka norēķināties un teica: es, sak, vēl nekad tādu krāšņu mūrētāju neesmu redzējis, un zviedriete, kas dzied, pasaulē, atzīstos jums, ir tikai viena — lūk, šī pati, bet kamins ar circeni — viens, lūk, šis pats. Es, saka, gribēju jūs pārbaudīt. Tev, Orlov, saka, vajadzētu vijoles taisīt, tu, saka, esi maestro. Zvēru pie dieva, tā arī teica. Tur bija daži mākslinieki no Maskavas, kāds dziedonis, kas nodarbojas ar Saļapina amatu, viņš man izmaksāja magaričas par to circeni. Jūs» saka, biedri Orlov, esat ko lielisku atradis. Ar jūsu krāsnīm, ja kurina ar apdomu, var spēlēt «Cižiku». No tā laika, brāl, tā ari sākās: Orlova krāsnis un Orlova krāsnis! Ierīkoju tās gan maiznīcās, gari sanatorijās, visus raksturus izstudēju! Manu darbu pazīsi uzreiz — skaists korpuss, ne tāds kā parasti, bet ar sevišķu izskatu.

— Vispār, cik noprotu, tu viņiem esi ierīkojis dziedošas krāsnis? — es viņu pārtraucu, lai ar savu jautājumu pievirzītu stāstījumu tuvāk galvenajam tematam.

— Tieši tā! — viņš priecīgi apstiprināja, it kā es par spīti viņa paredzējumiem viegli risinātu ļoti grūtu, sarežģītu uzdevumu.

— Vai viņi neatzina?

— Kas tad lai atzītu! Tur ir kāda aktiviste, Marija Petrovna. «Kāpēc gan,» saka, «Orlov, tavas krāsniņas sīc kā palēninātas /darbības mīnas? Es visu laiku, saka, baidos, ka tikai neuz-sprāgtu.» Un otra, jau vecenīte, bet ari sadomājusi kritizēt! «Es,» saka, «visus nervus tavu krāšņu dēļ esmu sabendējusi — vienmēr dzirdu, it kā kaut kur piens būtu pārvārījies.» Ak, mans vdievs! Piens viņai pārvārījies!

Un, lūk, dabūjis savas neparastās oriģinalitātes dē] ciest, Orlovs tad nolēmis pārbūvēt visas krāsnis, atņemt tām viņu individualitāti un raksturu.

— Un ko tu gan teiksi? Tā pati Marija Potrovna saka: «Nu tad, lai slavēts dievs, ka jūs iemācīja tā mūrēt krāsniņas, lūk, malacis kas malacis!» Tu dzirdi? Mani iemācījuši!

Jā, Orlova kā krāšņu mūrētāja reputācijā mūsu apkārtnē acīm redzot bija uz ilgāku laiku sabojāta, un ne velti viņš tagad traucās uz nez kādām tur stepēm, kur zosis un gulbji, gaiļi un bites, kuras viņš nu jau kādus trīsdesmit gadus nebija redzējis.

— Bet patiesībā, — es teicu, — vai tad ir tik nepieciešami, lai krāsns dziedātu? Iespējams, ka vientuļam savādniekam tas patīkami, bet tev taču jāsaprot, ka citiem nav vajadzības pēc tā. Gaumes mēdz būt dažādas, un laba krāsns — tā beigu beigās ir tāda, kas labi silda.

— Es jūs jau trīsdesmit gadus sildu, un neviens nekad nav sūdzējies.

Viņam, protams, bija sevišķi nepatīkami, ka viņa izgāšanās notikusi sakarā ar vēlēšanām un ka tagad viņu atcerēsies kā ērmīgu un nenopietnu cilvēku.

— Pie visa vainīgs lietus, — viņš pārliecināti teica. — No tā arī visa nelaime. Ja reiz esi sapinies ar lietu, vaļā netiksi. Kad līst lietus, es klustu nemierīgs. Nekur vairs nevelk: ne dūmvados, ne krūtīs. Gan krāsnis dūmo, gan ļaudis aizsmakuši. Man jau tas bija prātā, bet aizmirsu.

Lietus sitās logos, un lietus tārpiņi čabinādami skrēja no labās puses uz kreiso, it kā māja būtu sazvēlusies kā kuģis.

Smagiem grūdieniem vējš sitās pret sienām. Durvis nodrebēja, saspringa logu rūtīs.

— Posts, posts, — pusbalsī .murmināja no siltuma nogurušais Orlovs. — Lieli pārpratumi var izcelties šā lietus dēļ.

— Ko uztraucies, — es sāku viesi nomierināt. — Nu, ļaudis pasmiesies, pazobosies, bet pēc pāris dienām jau aizmirsīs... Galvenais, ka krāsnis stāv, silda, bet tas ir pats svarīgākais.

— Ne jau par krāsnīm, — viņš noriipējies atbildēja. — Es patlaban domāju par vēlēšanām. Es, redz, mīļais, piecas stundas viens patš nācu pie tevis. Tumšs kā akā. Un pie tam ceļu es pazīstu jau tik daudzus gadus. Es šajās vietās biju partizaņos, gāju izlūkos, biju sapieris. Cits ne par kādu naudu nebūtu gājis. Vai tagad nojaut, uz kuru pusi es mērķēju?

— Neko, mīļais, pagaidām vēl nejaušu, un velti tu šodien esi pie manis nācis. Varēji pagaidīt labāku laiku.

— Velti? Kurš tad lai ietu? Ļaudis jauni, tikai gaismā var izšķirt, kas kur ir. Ja sūtīsi viņus, ne pēdas pēc tam neatradīsi.

Un tikai tagad es no stāsta neskaidrā plašuma sāku saprast Orlova nemiera īsto cēloni.

Nobēdājies par neveiksmi ar krāsnīm, kauna mocīts zaudētās reputācijas dēļ, viņš visā vainoja lietu. Vienīgi tajā viņš redzēja draudus ne tikai sev, bet ari visam, kas norisinājās viņam apkārt.

— Vai kravas automašīnas nevarēs izbraukt? — es jautāju, arī domādams tagad ne jau vairs par krāsnīm, bet par vēlēšanu dienu, kura nolikta uz parītu.

— Ir nedomā. Tikai kājām. Tagad parēķini: pusnaktī beigsies balsošana, kādu stundu skaitīs biļetenus, — vai ne tā? Un piecas stundas nosūtīšanai. Tatad iznāk, ka ne agrāk par sešiem no rīta tikai mūsu skaitļi aizkļūs līdz apgabala komisijai. Un arī tas — klausies, ko es saku, — un tas arī tikai tad, ja iešu tieši es. Vai tagad saprati? Nu, redz, kā.

Izrādījās, ka šodien viņa vēlēšanu iecirknis izmēģinājuma dēļ izdarījis ziņu nosūtīšanu apgabala komisijai ar pajūgu un kravas automašīnu. Orlovs, kaut gan viņam nekas nebijis uzdots, pats aiz savas ierosmes devies ceļā kājām. Ne zirgs, ne mašīna nav aizkļuvuši līdz galam. Piecas stundas, taustīdams ceļu ar rokām, riskēdams kuru katru brīdi nogāzties no nogāzes, viņš nevis gājis, bet gandrīz līdis, dedzīgas vēlēšanās dzīts atkal celties to acīs, kas nolādēto krāsniņu dēļ bija zaudējuši uzticību viņam, un bija priecīgs, lepns, apmierināts, ka uzvarējis. Kā tas ir vienmēr tādos gadījumos, vēlēšanās pazoboties par nelabvēļiem nepārvarami mutuļoja viņā, meklēdama jaunus ieganstus dusmu izvirdumam.

Tagad viņš iztēlojās, ka skauģi noteikti sadomās sūtīt kādu citu, nevis viņu.

— Lai viņus jupis parauj, paklausies, es taču tikšu galā trīs stundās, ja reiz to esmu apņēmies! Iešu cauri bumbieru dārzam, saprati? Pa taciņu nokāpšu aizā. Nobraukšu uz dibena. Bet no aizas jau var ar roku aizsniegt.

Apmierinājies, ka veiksmīgi atradis izeju, viņš svētlaimīgi aizsnaudās pie krāsns.

Vēja brāzieni un lietus skumjā balss sasaucās aiz loga. Noliekušas uz sāniem lapotņu smailās galotnes, cipreses it kā gatavojās lēkt gaisā. Cits ar citu cīnījās ciedri. Izdzītas no sausajām ligzdām, pie logu rūtīm spiedās skaistās zīlītes. Un vēl arvien bija melna, baiga, savu laiku aizmirsusi nakts.

— Liecies gulēt! Gulta uzklāta, — es teicu pieceldamies.

— Dieva dēļ, ne. Tūdaļ iešu, — viņš nomurmināja, neatvērdams acis. — Vai elektrisko lākturīti neiedosi?

— Tu, Orlov, vienkārši esi prātu zaudējis! Kāpēc tu sadomāji iet otrreiz?

Viņš piecēlās, nodrebēdams un gurdeni izstaipīdamies:

— Viņi, nešķīsteņi, vēl pierunās kādu puišeli: ej, sak, aizsteidzies priekšā tēvocim Orlovam. Ko tu ga.n domā! Pazudinās vēl kādu. Nē, ja jau esmu apņēmies, tad apņēmies.

Un, uzmetis sev smago, pielijušo šineli, viņš izgāja ārā. Viss lidoja vējā. Kalnu ūdeņu balsis dobji atskanēja cauri lietus plīkšķēšanai. Likās, ka tumšajā naktī nokāpj no debesīm vēl melnāks, biezāks mākoņu blāķis.

— Vai tad tā ir daba? — Orlovs nikni nospļāvās tumsā. •— Bet viņiem prātā tikai viens — holandietes dūmo. Te jau pat cilvēks var sākt dūmot... Te cilvēks var sabirzt pīšļos. Pagaidām

sveiks! — un, sadzirdis viņa smagos soļus, es sapratu, ka viņš devies ceļā.

— Varbūt pagaidīsim ritu?

— Nejaucies manās darīšanās ...

Naida, kustinādama ausis, izbrīnījusies skatījās pakaļ izzudušajam Orlovam. Viņa droši vien vēl nekad nebija redzējusi^ ka ļaudis tik ātri var pazust, neatstājuši aiz sevis nekādu pēdu. Viņa dažas reizes gatavojās lēkt lietū un izlūkot, kur pazudis viesis, bet neuzdrošinājusies tikai vainīgi nolaida asti.

PIE JŪRAS

ziema bija tik vējaina un mitra, ka kūrviesi aizbrauca agrāk nekā parasti, un pilsēta uzreiz kļuva tukša.

Skaļā un ļaužu pilnā krastmala, kur vienmēr bija iespējams papļāpāt ar pazīstamiem un kur gribot negribot satikās visa pilsēta, likās tagad gluži tuksnesīga.

Paisums to apskaloja visā platumā, un koku zari, kas pārliekušies pār pilsētas dārza žogu, rītos bija balti, ledaini, un no krastmalas čuguna margām karājās lāstekas it kā no sveces nopilējuši tauki.

Savādi un reizē dīvaini bija redzēt šajā laikā pie jūras lēni staigājam divus stāvus, kas, kā likās, aukstā laika dēļ neizjuta nekādu nepatiku un pat, redzams, tīksminājās par tā nikno dabu.

Abi cilvēki ierādās krastmalā viena un tanī pašā laika, bet — tas bija redzams no pirmā acu uzmetiena — nebija savā starpā tuvu pazīstami, lai gan nevarēja neievērot, ka tos interesēja viena un tā pati parādība.

Tajā laikā jūras līča dziļumā norisa nogrimuša kuģa izcelšanas darbi. Pontoni bija jau pievesti, ūdenslīdēji steidza beigt pēdējos nepaveiktos zemūdens darbus, un, ja ne šodien, tad rit nelaimīgā kuģa korpusam vajadzēja jau parādīties virs ūdens.

Piepeši uzbrukusī ziema nespēja iesāktos darbus apturēt.

Ūdenslīdēji steidzās. Ostas priekšniecība nervozēja. Taču neviens pilsētā īsti nezināja, kas notiek līcī, izņemot šos divus savādos atpūtniekus — garo, kalsno vīrieti ar drūmo sejas izteik smi un jauno, skaisto sievieti zilā kažociņā ar pelēkas jērādas apšuvumu.

Viņi mēdza sastapties krastmalā ap pulksten desmitiem no rīta. Parasti viņa ieradās pirmā un gaidīja viņu, nepacietīgi aplūkodama krastmalu. Viņš vienmēr izlikās, it kā būtu te atnācis nejauši, lai gan es redzēju, kā viņš steidzās.

— Vēl vienmēr kasās? — iztālēm sveicinādams, zobgalīgi jautāja vīrietis. — Tā, tā. Labajā pusē pontons tomēr ir pacēlies.

Mazliet pagriezusies, viņa atbildēja:

— Ne par centimetru nav pacēlies. Acīm redzot kuģa korpuss paslīdējis uz labo pontonu, tauvas nav noregulētas.

— Jūs domājat?

Un, stāvēdami blakus, viņi apklusa, nogrimuši kaut kā neredzama, taču viņiem droši vien skaidri iedomājama koncentrētā vērošanā, — kaut kā, kas norisa zem ūdens un motorkuģī, kurš stāvēja blakus pa pusei nogremdētajiem, tik tikko virs ūdens pacēlušamies pontoniem.

Reizēm viņš ierunājās:

— Stipri sazvēlies. Var arī norauties.

Viņa atbildēja:

— Viņi strādā pēc acumēra. Vai jūs neredzat, kā labējais pontons tiecas vēl vairāk pa labi?

Viņš klusēdams māja ar galvu. Jā, viņš bija ievērojis.

Strādājot krastmalā, man bija izdevība ilgāku laiku novērot šo savādo pāri, kas manī radīja dziļu izbrīnu.

Viņa bija apmēram piecpadsmit gadus jaunāka par vīrieti. Viņas patīkamā, atklātā seja, kas nepazina nekādas samākslotas grimases, reizēm, kad viņa dedzīgi kaut ko viņam stāstīja, kļuva ļoti skaista, pat apgarota. Klausīdamies viņā, viņš tēvišķīgi smaidīja. Viņa sejas un it sevišķi lūpu veidojums, starp citu, bija tāds, ka mute vienmēr bija pavērta, it kā pēkšņi uznākušu sāpju sarauta, un smaidot viņš viebās. Ir vārdos neizteicamas pazīmes, pēc kurām vienmēr var pateikt, vai ļaudis, kurus jūs sastopat, ir iemīlējušies, tuvu vai arī maz pazīstami. Šie nebija ne iemīlējušies, ne arī seni paziņas.

Tieši pusdivos viņi atstāja krastmalu, pat nepaskatījušies uz kalniem, kas kā zilganmelns sirpis apņēma pilsētu, un

s

neiegriezdamies nevienā no mazajiem veikaliņiem, kuros pārdeva visādus niekus, kas bija domāti speciāli atpūtniekiem. Viņi nefotografējās, nepasūtīja savus «siluetus» večukam, kas bija apbruņojies ar garām šķērēm un melna papīra loksni, nesvērās uz medicīniskajiem svariem, pa kuriem no rīta pirms tirgus atvēršanas skraidelēja sivēni un kur pusdienā kvernēja atpūtnieki, nepirka plakanus akmentiņus ar dabas skatiem vai arī māla podiņus ar uzzīmētiem ziediem, kā to dara visi atbraucēji, bet sajūsmināti vēroja darbu, kas acīm redzot bija viņiem loti pazīstams, jo nespeciālistā acs noteikti nevarēja saskatīt nekā interesanta motorlaivā vai pie pontoniem.

Atstājuši piekrasti pusdivos, viņi tajā pašā dienā ap sešiem vakarā atkal satikās un šķīrās ap astoņiem.

Pārstaigājuši krastmalu visā tās garumā, viņi atturīgi atvadījās uz upītes tiltiņa, un bija redzams, kā viņa steidzīgi devās augšup pa ieliņu, kas aizstiepās gar pludmali, bet viņš ātri nogriezās pa labi un pazuda platanu alejā, kas veda uz tirgu.

Reiz, atnācis krastmalā, viņš nesastapa viņu tā kioska tuvumā, kur viņi parasti satikās. Viņa sejā atspoguļojās satraukums. Viņš nemierīgi paskatījās uz pulksteni — vai nav par agru? — un ar ļoti sadrūmušu seju pāris reižu pagājās garām veikaliem, kuros nebija pircēju, it kā nejauši ielūkodamies katrā no tiem.

Viņas nekur nebija.

Stāvs vilnis no ziemeļaustrumiem bieži uzšļācās augstak par molu un, nogāzies ar muguru pret tā sienu, platā duļķainā straumē vēlās lejup uz kravu, krāvējiem un kravas automobiļiem, un pat notālēm varēja redzēt, cik tur uz mola ir auksti un nemīlīgi.

Labāk nebija arī pašā krastmalā.

Sīkas, sāļas šļakatas nekrita lejup, bet sabiezēja pār to kā miglains plīvurs. Paisums, dārdēdams līdzīgi lielgabalu šāviņiem, nemitīgi sitās pret krasta malu, bet vējš, apmaldījies starp celtnēm, strauji brāzās laukā no katras spraugas un svilpodams šaudījās šurp un turp, tā ka nekādi nebija iespējams pagriezties pret to ar muguru, jo no visām pusēm tas bija vienādi griezīgs un, lai uz kuru pusi arī pavērstos, nikni brāzās sejā.

Tādās dienās nevienu atpūtnieku, kaut viņš arī būtu dzimis Arktikā, nevarētu aizvilkt pie jūras.

Pat zvejnieki gāja garām, neskatīdamies uz savu putojošo

stichiju, un pēc iespējas biežāk centās paslēpties kioskos, kurus mēs bijām iesaukuši par «iebēgtuvēm» un kuros pārdeva vīnu.

Visticamāk bija, ka sliktā laika dēļ' viņa palikusi mājās, bet viņš neparko negribēja samierināties ar šo dabisko iespējamību un stūrgalvīgi turpināja gaidīt, soli pa solim pētīdams visu tukšo, drēgno krastmalu.

Viņa ieradās pusvienos. Taču nenāca vis no tiltiņa puses kā parasti, bet no ostas, un viņš, tikko kā pagriezies tieši uz to pusi, uzreiz palēnināja gaitu un, piešķīris savam augumam pilnīgas vienaldzības izteiksmi pret visu apkārtējo, izlikās, it kā nebūtu viņu pamanījis.

Viņa gandrīz skrēja. Sasarkusī seja pauda tādu prieku, ka uzreiz varēja uzminēt, cik brīnišķīgu jaunumu viņa tam nes un cik viņai grūti noturēties, neizkliegušai to jau no tālienes.

Viņa tā arī darīja. Jau kādu desmit soļu attālumā no viņa tā kaut ko sauca un, ielikusi somiņu padusē, ar rokām uzvilka gaisā kādu zīmējumu. Viņš saprata un plati pasmaidīja, vairs neizlikdamies vienaldzīgs.

— Ncprccizs aprēķins, — viņa teica tuvodamās. — Starp citu, apstākļi diezgan smagi. Korpusa stāvoklis tāds... — un viņa no jauna uzvilka gaisā iedomātu zīmējumu. — Nu, nekādas pieredzes, saprotiet, nekādas, — viņa nobeidza, paslēpdama zem cepurītes vējā izrisušās matu cirtas. — Kad es strādāju pie «Bo-gatira» izcelšanas, mēs sarežģītos gadījumos pielietojām Rusi-nova metodi. — Uzticīgi paņēmusi sarunu biedru zem rokas, viņa lēniem soļiem devās atpakaļ uz ostu.

— Rusinova metode te gan nederēs, — es sadzirdēju vīrieti iebilstam, un viņi abi pazuda aiz ostas ierīcēm. [12]

Beidzot pienāca diena, kad mirušais kuģis parādījās virs ūdens, un daudzi bija patiesi izbrīnījušies, no kurienes tas radies. Es arī biju starp ziņkārīgajiem, taču, lai arī vairākkārt paraudzījos apkārt, to pāri, kuram vispirmajam vajadzēja interesēties par notikumu, es sapulcējušos vidū neatradu. «Viņi droši vien ir uz kuģa,» es nodomāju, «rīkotāju vai arī goda viesu vidū.»

Kuģīti pieveda pie mola un pietauvoja pašā tā stūrī. Ziņkārīgie

izklīda. Krastmala kļuva tukša. Svina pelēkā diena tik tikko kļuva gaišāka, un pie apvāršņa, aiz jūras plašuma, atspīdēja gaiši dzeltena svītra, tieši no turienes tūlīt vajadzēja parādīties vēlīnajai saulei.

Blāvie, zilganpelēkie un it kā grubuļainie viļņi vietumis iemir-gojās. Vējš atkāpās aiz kalniem un pacēla augšup zemos mākoņus. Nevilšus diena kļuva gaišāka un jautrāka. Es jau devos projām no krastmalas, kad pazīstams stāvs šķērsoja man ceļu. Viņš gāja, no visām pusēm apskatīdams dzelzceļa biļeti un it kā ne visai ticēdams tam, ka saņēmis kaut ko tādu, kas viņam tiešām vajadzīgs.

— Braucat projām? — es jautāju.

Kūrortos, sevišķi aizbraukšanas dienās, visi ir savā starpā pazīstami, un viņš nebrīnījās par manu jautājumu.

— Rītvakar! — viņš teica, atsegdams zobus. — Un jūs?

Es atbildēju, ka pakavēšos vēl dažas dienas cerībā sagaidīt labāku laiku.

— Mums abiem neveicās, — es teicu konfidenciāli. — Šis nolādētais lietus galīgi sabeidzis nervus.

Viņš brīnījās. Tā skatiens neizpratnē apstājās pie manis.

— Nu, vai zināt, kādu laiku tad jums vēl vajag? — un pamāja ar roku uz dzelteni pelēcīgo apvārsni, zilganpelēko, bālgani svītroto jūru un melnajiem, izspūrušajiem kalniem, kas atgādināja slapjas vistas, it kā parādīdams mirdzošu dienu. — Kas attiecas uz mani, tad es atpūtos lieliski, — viņš noteikti sacīja. — Reti gadās tik pilnīga un, kā saka, tik pilnvērtīga atpūta. Klusums un, kā saka, vidēja temperatūra, un, beidzot, sabiedrība ...

Mēs pagājāmies gar krastmalu, taču mans ceļabiedrs, kā es ievēroju, nevienu nemeklēja, kaut gan bija viņu satikšanās laiks.

— Nekas nav sliktāk kā nokļūt svešā vidē un būt, kā saka, piektajam ritenim ... Tad tur vajag piemēroties un visādi...

— Un jūs atpūtāties savējo vidū?

— Nē jau, ne savējo vidū, bet, kā saka, pilnīgi savā vidē... — un mans ceļabiedrs apklusa.

Lai saruna neapsīktu, es pamaju uz izglābtā kuģa pusi.

— Tomēr izcēluši! — es teicu ar liekuļotu sajūsmu. — Bet cik gan tur bija uztraukumu un raižu!...

— Nekādu raižu tur nebija! — viņš atmeta ar roku. — Klaudija Vasiļjevna Novikova ... te bija tāda atpūtniece... zinātņu

kandidāte ... īsts, kā saka, velna sievišķis ... Viņa tiem, saprotiet, pat uzmeta darbu schemu; būtu tie viņai paklausījuši, jau sen būtu beiguši...

Izceltais kuģis manu sarunu biedru nepavisam neinteresēja, taču viņš — es ievēroju — gribēja man vēl kaut ko teikt.

— Jūs sakāt, ka laiks nav labs, — viņš teica, — bet es, kā saka, to pavisam nepamanīju. Man ir tāds darbs, ka tam laba laika nav... Un pēc tam, atpūšoties, kas tad vajadzīgs? Vajag, lai tas neattālinātos, bet, kā saka, kaut kur tuvumā klusētu ... Kā daba mākslinieka priekšā. Es atpūšos, es neatveidoju dabu, bet viņa lai stāv, gaida mani, sauc pie sevis... Bet es neeju, nogaidu. Saprotat? Te šī Novikova, Klaudija Vasiļjevna, viņa mani, kā saka, taisni pārveidoja. Katru dienu ejam, noraugāmies darbos. Acu priekšā pavīd schemas, rodas ierosinājumi ... Vai jūs saprotat, kas notiek dvēselē? Par to, kas tur līcī, — man nav daļas, nav atbildības. Es, redziet, stāvu nomaļus kā žokejs, kas hipodromā noskatās citos braucējos, un redzu — nav tas, nav, kā vajag. Tad, ziniet, nokļūsti tādā azartāl Kaut vai pats būtu līdis ūdenī. Та ir, kā saka, no savām rūpēm brīva prāta rotaļa!... Nē, ļoti labi atpūtos, lieliski!...

— Vai Klaudija Vasiļjevna jau aizbraukusi? — es vienaldzīgi jautāju.

— Aizbraukusi.

— Skaista sieviete! Kādas viņai acis! Pavisam zilas.

— Jūs domājat? — mans ceļabiedrs apstājās. — Es, kā saka, attiecībā uz acīm šaubījos. Nekas nav sliktāks par to, kā kad tu ar viņu runa par lietu, bet viņa pamet uz tevi kaut ko tik neizprotamu, nekādās formulās neiekļaujamu... Es, kā saka, biju iedomājies, ka viņai tieši pretēji — pelekas. acis... Saki nu viens cilvēks ... — un viņš bēdīgi pakratīja galvu._

— Vai jums tālu jābrauc? — es atvadoties jautaju.

— Uz Murmanu.

— Un viņa?

— Viņa, liekas, Kaļiņingradā... PaliecieJ sveiki, un, ka saka, lai jums labi klājas! ...

Un mans ceļabiedrs salīcis pagriezās uz tiltiņa pusi un sāka kāpt augšup pa ieliņu tirgus virzienā, kā bija kāpis katru dienu, atvadījies no tās, kura tagad bija aizbraukusi.

BALSS CEĻĀ

ceļu no Sokoļinas uz Jaltu pāri Ai-Petri kalnu pārejai dēvē par vienu no visskaistākajiem Krimā. Šoseja, virzoties caur sazarojušos aizu, kas apaugusi ozoliem, aizved līdz Ai-Petri ziemeļu nogāzei, biezā priežu silā, kurš augstākās joslās pamazām kļūst retāks.

Kalnu virsotnes kailajā klajumā ir auksti pat vasarā. Ieplakās sakrājies zaļganruds, skuju adatām nokaisīts sniegs un mūžam trako un kā vēsma skaļi šaudās vienmērīgs, spēcīgs, monotoni gaudojošs viesulis. Nepārtraukti ir tāda sajūta, ka, visu pa ceļam satricinādama, tur krīt un traucas neredzama gaisa strāva.

Ceļotāji apņem pār vieglajiem vasaras uzvalkiem segas, apmetņus, ādas mēteļus, vateņus, bet jau pēc stundas atkal nokļūst sausās Krimas vasaras klusajā tveicē, — un cik smaga, nogurdinoša un miegaina viņiem pēc kalnu caurvēja liekas piekrastes tveice, kas tik rāma kā dziļūdens dzelme!

Bet tagad jau vējainā kalna virsotne palikusi aiz muguras. Ceļš, mezdams cilpas, nemitīgi karājas virs jūras, kas šķiet piekļāvusies pie klintīm, lai gan tā atrodas tālu no tām, un skatienam paveras krastmala no Sariču raga līdz Jaltai, kuru aizsedz Mogabi kalns, un vēl tālāk uz austrumiem, līdz šaurajam, zilajam apēnojumam pie debesīm, līdz pat Sudaka kalniem.

Milzīgie jūras plašumi ieskauj kalnus. Kailas, fantastiskas formas klintis, līdzīgas sastingušiem ērgļiem, noraugās no kalnu

grēdas dienvidu nogāzes uz šauro piekrastes joslu, kas iespiesta starp kalnu un jūras stichijām.

No augšas — no Ai-Petri viss šķiet niecīgs, mazs, viss it kā savijies vienā kamolā, liekas, ka visam varētu pieskarties ar roku un līdz visam aizkliegt. No šejienes nevar saredzēt ne daudzos ciematus, ne to vīnogulāju plantācijas,, ne stāvos akmeņainos ceļus, kas atgādina izsīkušus strautus.

Skatienam no augšas sasniedzami tikai vislielākā izmēra objekti, un ne jau uzreiz no šejienes, no šīm putna pozicijām, var uzminēt pat ļoti pazīstamas vietas. Pēc tam sākas līkumotais ceļš lejup uz Livadiju. Priežu sils, slīpi sliekdamies lejup, aizklāj tāli, un tuvošanās jūras piekrastei sajūtama tikai elpojot: arvien siltāks, blīvāks un smaržīgāks kļūst gaiss.

Un jau it kā pavisam vienkārši, nevis kā kaut kas negaidīts, parādās ceļā pirmās sanatoriju, ceļu strādnieku kazarmu un Li-vadijas ciemata ēkas, bet aiz tām — Jalta.

Reiz rudenī es atgriezos no BachČisarajas uz Jaltu pār Ai-Petri. Vakars mūs pārsteidza pārejas ziemeļu nogāzē aiz Sokoļinas, līdz mājai bija atlikušas apmēram divas stundas brauciena ar mašīnu.

Dziļajā aizas biezoknī kalnu paēnā bija spirdzinošs klusums un stipri smaržoja pēc saulē viegli sasilušiem sveķiem. Taču mākoņi virs kalnu grēdas kļuva aizvien biezāki, melnāki un norādīja uz drīzu laika pārmaiņu, un no turienes, no kalniem, plūda šurp mitras malkas smarža, it kā kaut kur kalnos būtu bijis ilgstošs lietus.

Sokoļina jau bija paslēpusies aiz neskaitāmajiem ceļa līkumiem, apklususi skanīgā zāģu zobu šņirkstoņa, un nebija vairs sadzirdamas bajana skaņas, kas mūs pavadīja tālāk par visām citām skaņām.

Ceļš spēji pagriezās augšup. Un pēkšņi mašīna apstājās. Šoferis paziņoja, ka sabojājušies bremžu kluči, ka mums būšot jāstāv ilgi un ka tiem, kuri steidzas, vislabāk gaidīt citu mašīnu. Tomēr šajā laikā sagaidīt mašīnu dienvidu piekrastē nebija iespējams.

Mēs, nedaudzi sagadījušies ceļabiedri, devāmies tālāk kājām, cerēdami, ka augšā, plakankalnē, būs iespēja satikt mašīnas, kas ved ledu uz Jaltu, un ar tām izbraukt no kalniem.

Kaut kur augšā, pie pārejas, augstu traukdamies pār mūsu galvām, trakoja vējš. Līdz mums atplūda tikai tāla tā atbalss un zaru brikšķēšana, un koku stumbru čīkstēšana.

Te uzreiz ceļš spēji nogriezās, it kā noliecās uz sāniem, u.n no dziļas aizas, kuru klāja migla, sāka pūst tik negaidīti stiprs vējš, ka mēs pēkšņi apstājāmies. Tas brāzās kā ūdenskritums. Tas drāzās mums virsu un gāza nost no kājām-.

Kāds ierosināja doties uz priekšu, pieturoties pie krūmiem, kas auga gar ceļa malām, taču tie atradās diezgan augstu kalna nogāzē un bija no ceļa atdalīti ar grāvi.

— Būs vien jāgaida mašīna, — teica viens.

— Vajag griezties atpakaļ, — deva padomu cits.

Taču pusaudze meitene, kas likās esam vai nu darbiniece, vai ari kliente kāda bērnu iestādē, steigdamās uz rīta dcžuru, nolēma doties tālāk. Es teicu, ka iešu kopā ar viņu.

Viņai acīm redzot nebija iespējas izvēlēties. Bet kāpēc es nolēmu iet, nevaru saprast vēl tagad. Droši vien tāpēc, ka kaunējos no viņas, kas izskatījās tik maziņa un nožēlojama vieglajā, šaurajā jaciņā un īsajos svārkos, ar raibu šallīti rokās, kuru viņa te rūpīgi apsēja ap galvu, te pārsedza kaklam, te, beidzot, noņēmusi pavisam, nesa rokā, nemēģinādama savaldīt gaisā saslējušās matu cirtas un atgādinādama izspūrušu kaukāziešu aitu su-ni.

Es diezgan negribīgi sekoju viņai, cerēdams, ka mēs jau patiesībā atrodamies kaut kur netālu no virsotnes.

Vējš mūs mētāja no vienas puses uz otru. Mēs sadevāmies rokās, bet arī tas nepalīdzēja.

Mežs pamazām kļuva retāks, un koki puduriem atvirzījās tālāk, locīdamies gandrīz līdz zemei. Pēc tam tie izzuda miglā. Migla bija bieza un sveloša kā sniegs vējā. Tā virpuļoja pa zemi, veldamās milzu kamolos. No tās it kā kasīja kaklā un pavājinājās dzirde.

— Kur jūs esat? — vājā, visu skanīgumu zaudējušā balsī es uzsaucu, savai ceļabiedrei.

Viņa neatbildēja.

— Kur jūs esat? — es atkārtoju un sadzirdēju no tālienes:

— Kur jūs esat? .. Es ... Es ...

Bet es nevarēju izšķirt, vai balss skanēja man priekšā vai aiz muguras, un nezināju, vai man jāsteidzas panākt meiteni vai, gluži pretēji, jāgaida tā.

Gadās taču dzīvē tādi muļķīgi bezizejas stāvokļi, kad, rīkodamies pretēji veselajam saprātam, tu nokļūsti aplamu nejaušību varā un esi spiests rīkoties nevis tā, kā tev to norāda veselais saprats, bet gan tā, kā diktē muļķība.

Es spriedu, ka būtu, protams, bijis daudz prātīgāk pasēdēt līdz rītam mašīnā nekā, klūpot aiz noguruma, sadauzot kājas asinīs, uz labu laimi lēnām vilkties pa neredzamu un nesamanāmu ceļu, simtiem reižu riskējot lauzt kaklu.

Kas par bezprātīgu stūrgalvību! Kam tā vajadzīga?

Kā es sevi lamāju par to, ka nepārliecināju cirtaino stūrgalvi rīkoties loģiski un saprātīgi! Kalni nemīl vieglprātīgos.

Taču tagad man nebija citas izejas kā vien iet un iet tālāk, rokas uz priekšu izstiepušam, kā staigā tumšās istabās, un skaļi saukt savu pazudušo ceļabiedri, un vērīgi klausīties vaidošajā gaisā.

— Kur jūs esat?... — es sadzirdēju un tūliņ atbildēju.

Sekoja ilga klusēšana. Tad kādā laimīgā taustoties atrasta ceļa pagriezienā, kad vējš aizbrāzās sāņus, es sadzirdēju vāju, saraustītu dziedāšanu. Tās motivu bija grūti uzminēt, taču tā neapšaubāmi bija dziesma. Es kliedzu atkal.

Mēs sasaucāmies kā divi radisti, kurus šķir okeāni. Dziedādama viņa, kā saka radisti, sagatavojās pieņemšanai un, uztvērusi manu balsi, sāka no jauna dziedāt.

Tagad es visu laiku dzirdēju viņu sev priekšā un it kā augstāk par sevi un steidzos, steidzos, baidīdamies atpalikt.

Gadījās arī, ka, paklupis pret akmeni, es pakritu un ilgi nevarēju piecelties. Tikko es paliku mierā, spēki mani acumirklī atstāja — un visgrūtākais, kas katru reizi likās neizpildāms, bija piecelties.

Vējš un migla, nesaredzamais ceļš un stāvu krauju tuvums mani tagad gandrīz nemaz neuztrauca. Un negribējās domāt ne par ko.

Tikai paretam pavīd nelabas atmiņas par to, kā es reiz slīku, kā citu reizi tādā pašā tumšā naktī klupdams gāju pa pavasara ūdeņu piemirkušajiem laukiem, aizsargājot Kerču no vāciešu uzbrukuma, — un izzūd bez pēdām, nesatraukdamas, neuzmundri-nādamas, it' kā tās nebūtu atmiņas par mani pašu. Taču sirds apstājās. Tā atteicās pukstēt, un kaut kas ass durstīja plaušās, kas bija pagurušas elpojot.

Asinis pulsēja deniņos, un sapeja un asaroja pārāk sasprindzinātās acis.

— Ei, ei! ...

— Ei, ei!...

Es atcerējos kādu nelielu Koroļenko stāstu par uguntiņām, kas notālēm uzmundrinājušas kādu nakts ceļinieku. Pēc tam atausa atmiņā Ivana Buņina stāsts «Kalnu pāreja». Viena vieta no šā stāsta mani vienmēr ir saviļņojusi. Es atcerējos to no galvas:

«Cik gan manā dzīvē nav bijis šo grūto un vientulīgo pāreju! Ka nakts man uzbruka bēdas, ciešanas, slimības, mīļoto neuzticība un draugu rūgtie apvainojumi — un pienāca stunda, kad bija jāšķiras no visa, kas man tuvs. Un ar smagu sirdi es atkal ņēmu rokā savu ceļa spieķi. Taču ceļi uz jaunu laimi bija stāvi un grūti, nakts, migla un vētra mani pārsteidza augstienē, baisma vientulība mani apņēma kalnu pārejās... Taču ejam, ejam!...»

Es murmināju pie sevis šos vārdus, un rūgtas asaras plūda man no acīm, taču, atklāti sakot, es nesajutu īstas skumjas un bēdas. Mājās pie rakstāmgalda, mājīgā istabā man no šā stāsta parasti kļuva daudz skumjāk. Bet šeit, nodevīgās kalnu nakts miglainajā chaosā, tuvu iespējamai bojā ejai, stāsts man izlikās auksts, nepatiess un pārspīlēts.

— Ei, ei!... — atskanēja man priekšā.

— Ei, ei! — es mechaniski atbildēju, turpinādams domāt savu.

Pāreja ir grūta, taču apstāties nedrīkst. Mirst nevis nogurušie, bet tie, kas apstājušies, es domāju. Un, kamēr vien pukst sirds, es stūrgalvīgi soļošu ar pagurušajām kājām un rāpošu uz rokām, ja nespēšu piecelties. Un kā gan es varu apstāties? Šis bezprātīgais bērns taču droši vien ir spējīgs līdz pat ausmai meklēt mani šajā ellišķīgajā miglas baltumā, grābstīdams ar rokām ceļu un uzsaukdams katram krūmam, aptaustīdams katru akmeni. Jā, galu galā viņa tiešām var gaidīt manu .palīdzību, zinot, ka es eju viņai pa pēdām.

— Ei, ei! — es kliedzu, un manai balsij jau ir izaicinājuma, drosmes pieskaņa.

— Ei, ei! — man atbild tumsa augsta, ne īsti smejošā, ne īsti raudošā balsī.

Ek, kaut velns viņu rāvis, šo izspūrušo meiteni! Man kā vecākajam būtu vajadzējis viņu aizturēt, pierunāt, kaut kā ietekmēt ar saprātu un beigās, izmantojot vecākā tiesības, vienkārši aizliegt, — un viss bulu bijis normāli uti vienkārši, cs tagad sēdētu automašīnas kravas kastē un, nepievērsdams uzmanību laika apstākļiem, jautri tērzētu ar ceļabiedriem. Migla mani netraucētu, it kā tās nemaz nebūtu bijis. Bet tagad vētrā jārāpjas pār asiem akmeņiem kalna kore, klausoties, kā sitas slimā, nogurusī un satrauktā sirds. Tā šaudījās kā tikko notverta pele, dauzoties krūtīs gan pa labi, gan pa kreisi, ga.n kaut kur pie kakla.

Ja es kaut kur tālumā būtu ieraudzījis kaut vienu vienīgu uguntiņu, cs, protams, tūliņ būtu apstājies. Ja ir tuvu uguns, tad tuvu arī ļaudis, un meitene pati aizkļūs pie tiem. Taču uguņu nekur nebija. Pat zvaigznes bija izzudušas. Bija izzudis viss, kas man būtu varējis norādīt, kur cs atrodos.

Taču ari šis apkārtnes tukšums mani nemaz nebiedētu, ja vien visu laiku ne īsti priekšā, ne no sāniem neatskanētu šis šausmīgi vientulīgais, izmisušais un tajā paša laikā stūrgalvīgais kliedziens:

— A-e-i! ... A-e-ei! ...

Es akli sekoju tam, bet tas pastāvīgi izslīdēja man, pēkšņi izgaisa miglā.

— Pagaidi taču mani, ei! .. . — es kliedzu, nespēka mētādams rokas.

Un atbildot atskanēja:

— A-a-e-e-i!... A-a-e-e-ei!...

Un atkal es gāju uz priekšu, lādēdams savu nespēku, nakti un meiteni.

Rītausmā kādas sanatorijas kravas mašīna, kurā veda ledu, uzņēma mani, kad es jau devos lejup no pārejas. Ilgi es nevarēju šoferim ieskaidrot, kā un kāpēc cs dziļā naktī nokļuvu kalnu virsotnē.

— Vārdu sakot, pārskrējāties, — viņš neatzinīgi teica, sēdinādams mani uz grubuļainajiem ledus gabaliem. — Pasēdi uz aukstumiņa: varbūt atdzisīs galviņa.

Lai arī cik dīvains bija mans stāvoklis, es tomēr paguvu pateikt par meiteni, ka viņa, ja panāksim, noteikti jāuzņem.

— Ko nu vēl pašreizējā stāvoklī domāt par meitenēm! — pakratīja galvu šoferis.

Mašīna traucās lejup, pagriezienos sasvērdamās uz sāniem, un ledus zem manis sāka gurkstēt un kustēties. Sirds pamazām iegūlās savā vietā, paretam nodrebēdama kā bērns, kas redze-jis nelabu sapni. Ar katru šosejas pagriezienu kļuva ievērojami siltāks. Gaiss kļuva smags un nogurdināja plaušas. Acis vērās ciet. Galva reiba no skuju smaržas.

Nemaņā vai snaudā es notālēm sadzirdēju mašīnu signālus, kuras traucās zemāk par mums, pa lielo šoseju, uz kuru mums vajadzēja izbraukt. Sākās priekšpilsētiņa. Pilsēta bija blakus. Tur, kur mūsu ceļš savienojās ar šoseju, stāvēja grupa ļaužu, kuri gaidīja garāmbraucošās mašīnas. Šoferis man kliedza no kabīnes:

— Ei akadēmiķi!... Beidz vāļāties, lien zemē!

Es sāku uzmanīgi rāpties uz mašīnas malu. Pēkšņi man aiz muguras atskanēja kāda smalka, noraudājusies balss. Es atskatījos pār pieeju Nolādētā meitene stāvēja blakus šoferim un žestikulēdama kliedza visā balsī:

— Vai večuku nesatikāt? Tāds neievērojams pēc izskata, ar brillēm, mazliet jucis... Nē? Ai, cik nepatīkami!... Ko lai tagad dara?

Šoferis pamāja uz manu pusi:

— No večiem tikai viens pagadījās. Vai nebūs tavējais?

— Nūjā, nūjā... tas pats ir! — un, vēl stāvot uz kreisās pakaļējās riepas, es tiku satverts aiz kājām un pēc tam strauji novilkts uz šosejas.

— Paklausieties, kā gan var uzņemt tādu tempu? — viņa iesaucās, piebāzusi man klāt niknu, novājējušu, netīriem raibumiem un plankumiem klātu seju. — Sakiet, lūdzu, kas tas par krosu! Jož tikai un jož ... atradies Eiropas čempions! ...

— Kas jož? — es pavisam klusu vaicāju un apsēdos akmeņainajā ceļmalā. — Kas tad jož?

— Es visu ceļu skriešus skrēju, — sāka tarkšķēt meitene, atbīdīdama uz pieres izlīdušos matus un griezdamās pie ļaudīm, kuri stāvēja uz ceļa un acīm redzot bija jau lietas kursā. — Es ūjinu, bet jūs priekšā. Metos atkal skriet... Ūjinu — atkal jūs priekšā ... Ies bojā, domāju, ne par šo, ne par to, aiz iedomas ... Jūs vairs neesat jauns cilvēks... uzticējāties man...

— Vai tad es jums uzticējos? — es jautāju gandrīz neskanīgi.

— Nu kas tad? Ne jau nu es! — meitene atbildēja sašutusi un, ar noteiktu žestu apturējusi mani, turpināja: — Protams, beigu beigās arī mani sagrāba dusmas ... — Ir nu gan! — es nodomāju par jums... Nu, komjaunatne, uz priekšu! ... Es uzņēmu tempu.

— Bet vai jūs zināt, ka es visu laiku dzinos jums pakaļ? Es simtiem reižu vēlējos apstāties, piesēst ceļmalā un pagaidīt mašīnu ...

— Bet es? Bet es? — iekliedzās meitene, un viņas acīs parādījās asaras. Nevienu manu īpašību viņa negribēja atzīt — ne labsirdību, ne rūpību, pat ne vājumu. — Vai jūs domājat, ka es nenomocījos? ... Taču, ja jau jūs ejat, domāju, kā gan man atpalikt, tas nebūs biedriski... kāpēc jūs neuzkliedzāt, lai es apstājos?

— Kliedzu. Jūs droši vien nedzirdējāt...

— Arī es jums kliedzu, un jūs nedzirdējāt...

Viņa pēkšņi sažņaudza kopā abu roku pirkstus un pakratīja man pie sejas.

— Bet visumā izgāja labi.

— Protams, labi. Paldies dievam, esam dzīvi.

— Nē jau, ne tas, bet kā mēs gājām ...

Viņas dziļi iekritušās, it kā novecojušās acis iedzirkstījās un bālās lūpas, nodrebējušas kaktiņos, savilkās smaidā.

— Tas bija vienkārši lieliski, — viņa teica, skriedama projām.

Pēc stundas ceturkšņa es gāju pa siltajām pilsētas ieliņām, kas likās it kā naktī izkurinātas. Kalnus vēl klāja migla. Notālēm tā likās skaista, un negribējās ticēt, ka tā ir auksta.

«Laba nakts bija,» es nodomāju pasmaidīdams un atcerējos, kāds spēks slēpās smalkajā, no bailēm drebošajā meitenes balsī.

Izrādās, ka manā aizsmakušajā un vājajā pilsētnieka balsī, kuras vārguma dēļ es vienmēr esmu kaunējies, arī slēpās spēks, kuru virzīja sveša griba. Galvenais — doties uz priekšu un saukt sev aizmugurē.

Lai arī balss ir vāja, lai arī tā dreb no noguruma un pārpūlēšanās, taču ej, nepielūdzami ej uz priekšu un sauc sev aiz muguras:

— A-a-e-e-i! ...

Un sadzirdēsi atbildi:

— Eju-u!

Jaltā 1948,

VIESUĻVĒTRА

vējš sacēlās jau naktī un gaudoja bez mitas līdz pat ausmai. Sausā Krimas stepe, kas likās tik piaša kā jūra, līgot līgojās. Vilciens drebēja, lo purināja, un likās — tūlīt tūlīt nosviedīs no sliedēm un gluži kā vējriteni aizraus kaut kur tālu miglainajos, bezgalīgajos plašumos. Rītausma viesuļvētru neapklusināja, un saule to padarīja vēl niknāku.

Reti gadās dzirdēt, kā gaudo vējš, saulei spīdot, un tādā brīdī liekas, ka notiek kaut kas baismīgs, nedabisks. Vagona logos sitās dažādas zāles un brūni jūras aļģu kamoli, bet, kad mēs attālinājāmies no Sivaša uz dienvidiem un dzelzceļam gar abām pusēm stiepās lauki, logus sāka kapāt asi putekļi. Grūti bija iedomāties, no kurienes to tik daudz radies stepē, kas bija apsēta ar labību, cik tālu vien acis varēja saskatīt.

Labība bija jau novākta. Milzīgas stirpas cieši cita pie cita» stāvēja nomelnējušajā rugainē, bet ciemu un dzelzceļa staciju tuvumā kā zeltaini kalni pacēlās izkultu kviešu kaudzes, ka,s bija pievesti sūtīšanai tālāk.

Ja nebūtu vētras, visi logi vilcienā tiktu nolaisti un silta, spēcīga, tikko jaušami putekļos izgarojoša graudu smarža trauktos līdzi vilcienam. Taču logi bija aizvērti, un tajos visu laiku nepatīkami sitās kaut kas ciets un ātrs kā krusa.

— Biedri, tā taču ir labība! — negaidīti skaļi iesaucās sieviete no blakus kupejas.

Visi metās pie logiem.

— Skatieties, tā taču ir labība, kas sitas logos! — vēlreiz pavisam apjukusi iekliedzās sieviete, griezdamās reizē pie visiem un it kā gaidīdama no mums kādu lēmumu. — Kas tad te notiek?... Tas ir noziegums, kaut kāds sajukums!...

Ienāca vagona pavadonis un, pieri saraucis, apstiprināja viņas vārdus. Bet mēs jau paši redzējām, kas par lietu. Vējš purināja nepārsegtos graudu kalnus un kā nelabais izkaisīja tos gaisā, trieca pret vagoniem un aiznesa stepē.

Cieti, lieli graudi ietriecās spraugā starp loga stiklu un rāmi, bira no turienes zemē un no jauna piepildīja spraugas, krita no vagona jumta; bet tamburā, kur bija pavērtas durvis, nevarēja paspert ne soli — graudi klāja visu grīdu.

Mēs stāvējām pie logiem un paklusu sarunājāmies. Visus satrauca un kaitināja tas, ka nevaram palīdzēt nelaimē.

Pavadonis, kas trīsdesmit gadu bija nostrādājis uz dzelzceļa un bija pārliecināts, ka, pusmūžu nobraucis garām sādžām, lieliski orientējas lauksaimniecībā, pie visa vainoja dabu.

Jauns puisis, ko vilciena pavadonis pēc mūsu liiguma uz trim starpstacijām bija ielaidis tamburā, tērpies svārkos, kas bija uzmesti uz pleciem virs izbalējušas kareivja blūzes, uz kuras bija redzamas siksnu, ordeņu un par ievainojumiem iegūtu uzšuvju pēdas, klausījās večukā, sēdēdams uz stāvus nolikta finiera koferīša, un nervozi košļāja jau sen izsmēķētu papirosu.

Šis puisis, kā mes to jau zinājām, brauca uz Džankoju viesos pie brāļa — atslēdznieka, un viņam bija ceļā aptrūcis naudas.

— Kaut kas jau nu man ir līdzi, — viņš teica mums no rīta,

— bet pārdot negribas. Pēc kā tad tas izskatīsies — aizbraukt viesos ar tukšām rokām!

Un, pēc visa spriežot, viņš runāja patiesību.

Starp citu, biļete tam bija. Viņš vienīgi palūdza, lai atļauj pastāvēt mūsu tamburā, tāpēc ka citos vagonos nebija vietas un viņam tur bija grūti savas pēc smagā ievainojuma vēl īsti nesadzijušās kajas dēļ.

— Tu esi strādnieka cilvēks, tu šejienes dabu nepazīsti, — viņam pamācoši sacīja pavadonis, padraudēdams ar pirkstu,

— bet no šiem sausajiem vējiem pavisam viegli var prātu zaudēt. Jo kas tad tā par lietu? Tāda raža! Novāca un, te nu, lūdzu! ... Būtu divas nedēļas agrāk pūtis, tikai labību «izdedzinātu», bet tagad — kaut velns viņu parāvis! — gatavus graudus aiznesīs.

Puisis gandrīz nemaz neklausījās pavadonī un, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, nepiekrizdams tam, turpināja košļāt papirosu, un viņam tik ļoti gribējās sākt smēķēt jaunu, ka viņš vispirms nevilšus paklapēja pa kabatām un tikai pēc tam aizmeta izsmēķētā papirosa galu.

— Vai kāds «bička» tev nav kaut kur aizķēries? — viņš jautāja.

Taču pavadonis nevēlējās iejusties viņa stāvoklī.

— Paej pie malas, — tas nelaipni sacīja. — Neiešu jau nu tavu «bičku» dēļ sev dulnu galvu pataisīt...

Puiša glītā seja sadrūma. Viņš pakošļāja lūpas un klusēdams pavirzījās sāņus. Tas, kas notika aiz loga, acīm redzot sagādāja viņam mokas, un, nespēdams tur neko palīdzēt, viņš negribēja runāt par šo tematu.

Vilciens spēcīgi sagrīļojās, nočīkstēja bremzes, un ātrums spēji samazinājās.

— Kas tad tie vēl par jaunumiem? — un pavadonis izliecās pa durvīm, lai palūkotos, kas par lietu, jo piestātne te nevarēja būt. Priekšā mūsu vagonam, kādus simt metrus no dzelzceļa stigas, parādījās jauns labības kalns, kura galotni ārdīja vētra. Trīs meitenvs kolchoznieces pūlējās ap labību, rūpīgi mēģinādamas uzsviest tai virsū garu, platu brezentu. Vējš rāva brezentu viņām no rokām un mētāja to pret graudiem, un tie vēl ātrāk aizlidoja uz visām pusēm, kolchoznieču izbiedēto kliedzienu pavadīti. Viņu pietvīkušās, vēja appūstās sejas, pie pakauša pieplakušie galvas lakatiņi un sviedros izmirkušās blūzītes liecināja, ka tās pieliek visus pēdējos spēkus cīņā ar vēju un kļuvušas jau bezspēcīgas, zaudējušas cerības, un, ja vēl nav» atmetušas ar roku un aizgājušas, tad tikai tāpēc, ka nevar taču mierīgi noskatīties, kā vējš rotaļājas ar graudiem, pēc kuriem pavisam drīz jāpiebrauc preču vilcienam.

Pēkšņi puisis, kas stāvēja mūsu tamburā, atgrūdis pavadoni sāņus, nolēca zemē un, viegli klibodams, sāka skriet uz graudu kaudzi, mādams ar novilktajiem svārkiem. Skriedams viņš pagriezās uz vilciena pusi un kaut ko sauca, aicinādams sev līdzi. Viņa seja pauda prieku, un varbūt viņš šai brīdī kliedza kaut ko nebēdnīgu, jo pie vagoniem sāka skaļi smieties.

— Uz priekšu! — iesaucās netālu no mums, un kādi divdesmit pasažieri, uzsaukdami «urā!», apņēmības pilni metas pakaļ puisim. Aizskrēja kaimiņu vagona pavadone, aizskrēja kāds galifē biksēs un sporta krekliņā tērpies karavīrs, kuram pa ceļam nemitīgi krita nost čības, aizskrēja meitenes ekskursantes. Viņi skrēja, draiski smiedamies un čalodami, nobrāzās lejup pa stāvo uzbēruma nogāzi un strauji uzbruka labības kalnam tik vienoti un saskaņoti, it kā iepriekš būtu jau sarunājuši, ko darīt. Aiz viņiem palēkdamies steidzās gadus trīspadsmit vecs zēns ar lielu, spoži notīrītu vara tējkannu rokās. Viņš vicināja to ka lāpu, un likās, tūlīt viņš nodomājis paveikt kaut ko tik svarīgu, kas pat pieaugušajiem nav ienācis prātā.

Mūsu puisis, pieskrējis pirmais, atbīdīja sāņus kolchoznieci un lietpratīgi izkārtoja pieskrējušos palīgus. Brezentu sāka klāt nevis aizvēja, bet vēja pusē, lai gaisa brāzma to piesipiestu pie graudiem un nevis atrautu no tiem, un jau no sāniem pieslēja kaut kādus finiera dēļus, un zem virves pabāza svārkus um kol-ehoznieču priekšautus, lai tā neiespiestos graudos. Droši vien svārki, ar kuriem viņš sākumā vicināja, arī bija novietoti kaut kur zem virves, jo tagad rokās viņam nekā nebija.

Mēs nolaidām logu stiklus un ar atklātu skaudību skatījāmies, kā noris spraigais darbs pie labības kaudzes, ar patiku vērodami mūsu puisi, un arī no savas puses devām padomus vai atzinām par labu to, kas tiek darīts. Viņš, jādomā, juta, ka par viņu sajūsminās, un tāpēc bija ļoti čakls, izveicīgs un patiešām skaists. Mūsu un kaimiņu vagona sievietes viņu bagātīgi apveltīja uzslavām. Bez tam ari tie, kas strādāja pie labības, izteica viņam atzinību. Viņu tūlīt iemīļoja par to, ka viņš rīkojies tā, kā viņi bija gribējuši, bet kā nebija uzdrošinājušies rīkoties pārējie. Viņā katrs slavēja it kā to daļu no sevis, kura bija gribējusi darīt to pašu, ko darīja viņš.

Mūsu kaimiņiene, tā pati, kas pirmā bija pamanījusi graudus, ko vējš trieca logos, mēģināja pārliecināt, ka par puisi jāuzraksta kolektiva vēstule avīzei, un, liekas, pat sāka kaut ko sacerēt, bet te vilciens pēkšņi sakustējās, vagoniem atsitoties citam pret citu. Signālu mēs vēja dēļ nebijām sadzirdējuši.

— Ātrāk, ātrāk! Iekāpiet! — no visām pusēm sāka saukt strādājošajiem pasažieriem, bet tie jau arī paši redzēja, ka vilciens sācis kustēties, steidzās atpakaļ, palīdzēdami cits citam uzkāpt uz uzbēruma un lēkdami uz garāmbraucošo vagonu kāpnītēm.

Puisis no mūsu vagona nez kāpēc aizkavējās. Vai nu viņš meklēja savus svārkus, vai ari nedzirdēja vagonu sakustēšanos, bet, kad brīvprātīgie palīgi drāzās uz vilcienu, viņš, stāvēdams uz labības, vel par kaut ko sarunājās ar kolchozniecēm, pēc tam, tāpat kā visi, steidzās uz uzbērumu, taču paklupa un apstājās, redzēdams, ka nokavēsies, izmisīgi sāka māt mums ar rokam, lūgdams kaut ko.

Bet mēs viņu vairs nevarējām sadzirdēt. Varēja tikai samanīt, ka viņa seja kļuva tik skumīga, samulsusi un nelaimīga, kada ir cilvēkam, kas apzagts vai kaut ko pazaudējis.

Viņš turpināja rādīt mums kaut kadas zīmes, saķerdams galvu un sizdams ar rokām pa gurniem, un mums bija šausmīgs kauns, redzot viņa likstas.

— Mantas! — pēkšņi attapās sieviete no blakus kupejas.

— Viņam droši vien mantas palikušas!

Pavadonis ievaimanādamies izskrēja tamburā, sagrāba dzelteno finiera koferīti un izmeta to pa logu. Atsities pret zemi, koferītis atvērās, un sausajā zālē izbira dvielis, ziepes, puse gurķa un raiba markizeta atgriezums. Drānas gabals paslīdēja pa zāli, tīkodams uzlidot gaisā, aizķērās aiz baltdadža galviņām un sāka raustīties vējā, plandīdams vienu malu kā karogu.

No vagoniem saka aplaudēt un saukt «urā!», uz nogāzi ripoja papirosu paciņas un vīstokļi, bet puisis stāvēja izmisis, nemaz nepamanīdams, kā viņu cildina.

ATPŪTA

kalnraču atpūtas namu atvēra agrāk par citiem, kad vēl nebija pabeigta vāciešu izpostītā kūrorta atjaunošana, kad vēl skanēja dunoņa un vēlās putekļu mākoņi pa visām pilsētiņas ielām, kad pludmalē, kas bija gandrīz pilnīgi cilvēku pamesta un tāpēc nemājīga, no rīta līdz vēlam vakaram sijāja smiltis un cēla nojumes, bet krastmalā uz ātru roku saslēja grāmatu kiosku. Pirmā 'Donbasa ogļraču atpūtnieku grupa šajā steidzīgās, visus termiņus pārsniegušās celtniecības atmosfērā nevilšus jutās neveikli.

Taču pilsētiņa ar tas celtniecības kņadu bija maza, toties kalni, kas puslokā to ietvēra, un jūra bija milzīgi, un atpūtnieki no rīta tūdaļ pēc brokastīm devās tālās pastaigās, apciemoja zvejniekus pilsētiņas nomalē vai caurām dienām «sila domino» sanatorijas dārziņā, nevarēdami vien sagaidīt pusdienas, bet pēc tam vakariņas, lai tūliņ liktos gulēt.

Markšeiders Iļja Mironovičs Zukovs, plecīgs, neliela auguma, pāri par četrdesmit gadu vecs vīrs, vairāk par visiem nevarēja pierast pie vietējās kārtības un garlaikojās, mocījās smagāk par citiem. Viņš pirmo reizi bija Krimas dienvidu piekrastē, un šis novads ar cieši sablīvētajām klintīm, ielejām, mežiem, kalnu upju sausajām gultnēm un stāvo Tauridas kalnu grēdu visa tā aizmugurē viņam likās juceklīgs un atgādināja mazu telpu, kur

\

visa kā sabāzts pārmērīgi daudz, bet, kādam nolūkam, — nav zināms.

Vienīgi jūra ar savu diženo vienkāršību viņu droši vien neatvairāmi ietekmēja, un viņš gandrīz neatstāja krastu.

Bija vasaras sākums, un viss, kas nebija paspējis noziedēt īsajā pavasarī, izplatīja krāsas un smaržas. Laiks pieturējās vienmērīgs, ne nogurdinoši tveicīgs, ne arī smacīgs.

Dažkārt garām pabrauca pasažieru tvaikoņi, aiztraucās zvejnieku motorlaivas, lieliskos kuteros vizinājās pionieri no Arteka, un Zukovs, noraudzīdamies dzīvē uz jūras, mēdza iztēloties sevi gan kā kapteini, gan zvejnieku, gan motorlaivas me-chaniķi. No jūras plūda viegla, sāja smarža, bija viegli elpot, un visu laiku gribējās sapņot un klejot pa vēl nedzīvotu dzīvi.

Gulēdams uz sīkiem, pelēkiem o|iem, Zukovs gandrīz nemaz nesarunājās ar cilvēkiem, kas pagadījās viņam līdzās pludmalē, tikai reizēm, kad kaut kas sevišķi saistīja viņa uzmanību, pagrieza galvu sāņus un, ja blakus bija pazīstams cilvēks, klusēdams pamāja uz notiekošo.

Reiz svētdienā, kad Zukovs un atskaldītājs-uzkrāvējs Somjo-novs, viņa istabas biedrs, pēc kārtīgas izpeldēšanās sauļojās, tālu pludmales otrā galā parādījās četras sievietes zilos darba kombinezonos — tātad nevis atpūtnieces, bet vietējās. Novilkušas darba tērpus-, viņas veikli izmazgāja tos un rūpīgi izklāja žāvēties, pēc tam nesteigdamās izmazgāja šādus tādus sīkumus un tikai pēc drānu izmazgāšanas sāka peldēties, nirt un nebēdnīgi drai-skuļoties.

Viena no viņām, kuru visas pārējās dēvēja par Frosju, bija acīm redzot vecākā, kaut gan notālēm ne ar ko neatšķīrās no savām draudzenēm. Taču Zukovam tā likās pārsteidzoši līdzīga viņa Annai, kāda tā izskatījās pirms gadiem piecpadsmit, viņu kāzu gadā, — tikpat kalsnēja un draiska un droši vien tikpat izcila strādniece; un no tā, ka viņš savu Annu ieraudzīja atjaunojušos, viņam sažņaudzās sirds un kļuva vēl skumjāk nekā parasti.

«Braukšu mājās pirms noteiktā laika,» viņš nodomāja, «esmu šeit saguris, pārgulējies, garlaicība mani galīgi nomocījusi. Pie velna ar visu šo kurortu!»

Viņš pat nepagriezās pret Semjonovu, lai gan tas jau vairākas reizes bija sviedis viņam ar akmentiņiem pa muguru. Viņš skatījās uz peldētājām un, drīzāk nojauzdams nekā saredzēdams, kura no viņām bija šī Frosja, kas iedegusi tik ļoti, ka likās noziesta ar jodu, redzēja savu Annu Semjonovnu. Goda vārds, taisni tāda pati ska|a, drosmīga, kopā ar viņu vienmēr ir viegli un priecīgi. Zukovam vienīgi bija žēl, ka viņš slikti var sadzirdēt, par ko viņas runā un kādēļ nemitīgi smejas, tomēr arī viņš pats nevilšus pasmaidīja pie sevis.

Sievietes īsu brīdi paplunčājās jūrā, atpūtušās krastā tieši tik ilgi, kamēr izžuva viņu kombinezoni, ātri apģērbās un pulkā devās uz pilsētiņas pusi.

— Nu, laiks arī mums, — teica Semjonovs. — Meitenītes tā nekas, ko tu saki?

— Ej vien, es vēl brītiņu apmērcēšos jūrā, — atbildēja Zukovs, un, kaut arī viņam pašreiz negribējās peldēties, viņš tomēr, lai varētu palikt vienatnē, drebinādamies un sprauslodams ielīda ūdenī. Viņa spēcīgais, brangais, it kā par spīti neiedegušais ķermenis uzreiz kļuva sārts.

Sievietes, sukādamas matus, kāpa augšup pa akmeņaino ieliņu, un, lai neizlaistu tās no acīm, Zukovs vairs ilgāk neuzkavējās jūrā. Nenoslaucījies viņš tieši uz slapjā ķermeņa uzvilka pidžamu, aptina galvu ar dvieli un, piepūtis vaigus, steidzās viņām pakaļ, pats vēl labi nezinādams, kādēļ tā dara. Sievietes tomēr aizsteidzās viņam priekšā um beidzot pavisam izzuda skatienam. Zukovs apstājās, nezinādams, kurā no šaurajām šķērs-ieliņām, ko bija aizsprostojuši pussagrauti nami, tās meklēt, bet tad sievietes kaut kur netālu sāka dziedāt. Viņš devās uz to pusi, no kurienes atskanēja dziesma. Dziedāja četrbalsīgi, saskaņā ar kaļķa šļakstieniem un gar sienām slīdošo špakteļu šņirkstēšanu. Sievietes dziedāja klusi, ar sevišķu maigumu un mīlestību pret melodiju, cenzdamās nesagrozīt nevienu tās skaņu, nepadarīt vienkāršāku nevienu tās izlocījumu, it kā kopīgi aijātu bērnu.

Viņas dziedāja tik labi, ka Zukovs apstājās, viņu dziedāšanas prasmes pārsteigts un aizmirsis, kādēļ viņš atrodas pussagrautās trīsstāvu okas mūra sienu priekšā, kuru patlaban acīm redzot remontēja. Viņš klausījās tik saviļņots, ka nepamanīja, kā viena no dziedātājām ar skatienu norādīja uz viņu un kā viņas četratā, nepārtraukdamas dziedāšanu, raudzījās uz ielu un smaidīja.

— Biedri slimnieki, būtu jel nākuši palīgā mums, veselajām! — uzsauca tā, kura pirmā bija viņu pamanījusi, sieviete ar rūsganu un zēniski smieklīgu matu cekulu, un cienīgais

Zukovs, kam nekad negadījās nekādas dēkas, .sāka doties augšup pa skrējām otrajā stāvā, kura priekšējā siena vēl nebija līdz galam izmūrēta.

Viņš nevarētu pateikt, kāpēc tā rīkojas, un iekšēji uztraucās, taču izlikās, it .kā tas viss būtu tikai tāpat joka pcc, aiz gara laika.

— Sveicinātas, kas šī tāda par sieviešu nodaļņ? — viņš vaicāja.

— Būtu labāk vispirms paskatījies uz karogu...

Celtnieku brigades sarkanais karogs tiešām bija izkārts otrajā stāvā, gandrīz blakus viņam.

— Tā, tā. Vai tad jūs pašas esat gan mūrnieces, gan ari krāsotājas?

— Mēs esam viss, — teica Frosja. — Mums nākas būt gan namdariem, gan jumiķiem, gan ūdensvada licējiem.

— Kad būsim pilsētiņu atjaunojušas, brauksim pie jums atpūsties. — ar mcitenīgu draiskulību piemetināja cekulainā.

— Vai maskavietis esat? — notālēm prasīja trešā, plecīga, pamaza, ar neglītu seju, ko ietvēra gaišu, mirdzošu, salmu krāsas matu oreols.

Ceturtā klusēdama maisīja ar koku kastē javu.

— No Donbasa. Vai divķieģeļu sienu mūrējat? Uz māliem?

— Būvgružus sajaucām ar cementu, iet tā liela, neko teikt.

— Tā, tā.

Zukovs noņēma no galvas dvieli un tēvišķīgi vienkārši pasniedza to cekulainajai, kas bija viņam uzsaukusi.

— Pakarini, Cekule, kaut kur un pie viena pievāc arī pidžamu ...

Sievietes sāka smieties, padzirdējušas trāpīgo palamu.

— Bet tu, biedre Dziedone, — viņš teica Frosjai, — padod man savu cirvi! Kas tas jums tāds par akmeni? Tāds kā galēto. Gliemežnīcu iezis? Interesants akmentiņš, to vis nevar tā kā ogles skaldīt. ..

Un'cirvis viegli kustējās viņa smagajā, spēcīgajā rokā, kas bija noilgojusies pēc darba.

— Kura no jums te uzsāka dziesmu, Sprogaine? — viņš vērsās pie skaisto matu īpašnieces, un tā, neizjaukdama spēli, atbildēja:

— Dziedone, protams, uzsāka dziesmu. Bet kāpēc tad tālāk neiepazīstaties? — un pamāja uz klusējošās pusi, kura darbojās ap javu, ar interesi gaidīdama, kādu palamu iedos tai.

— Ar Klusētāju mēs iepazīsimies tad, kad viņa būs samīcījusi savu mīklu, — mierīgi atbildēja Zukovs. Sievietes atkal jautri iesmējās, bet tā, par kuru runāja, samulsusi iesprauslājās piedurknē.

— No tādas mīklas var tikai pelmeņus- gatavot, — turpināja Zukovs, aptēsdams četrstūrainu gliemežnīcu ieža gabalu, — bet akmeņus tā kopā nesaturēs: daudz smilšu, un smiltis rupjas. Vajadzēja sijāt smalkāk, Klusētāja.

— Vai tad jus ko sajēdzat, jūs taču esat ogļracis? — jautāja par Cekuli nosaukta un apstājās, paskatīdamas uz draudzenēm.

— Ogļracis, bet darbu, redz, saprotu, — teica Zukovs, paceldams līdz krūtīm krietnus četrus pudus smagu akmeni un nolikdams to uz sienas augšējās malas.

— Vai tu te esi vecākā, biedre Dziedone?

— Es, — atbildēja Frosja.

— Tu pārpūlē meitenes. Šeit vajag uzcelt nojumīti.

— Daudz kā vajag, bet nav.

— Labi, rītā izdomāšu. Pagaidām uzdziedi kaut ko!

Frosja sāka dziedāt, it kā tikai šo lugumu būtu gaidījusi.

Viņai bija maigs, meitenīgi tīrs soprāns ar retu māksliniecisku skaistumu. Balss vērta Frosju daudz jaunāku. Melodija viņai plūda viegli kā elpa, tik dabiska bija viņas dziedāšana. Pēc tam piebalsoja Katrina, tā, kura maisīja javu, pēc viņas Taņa, saukta Cekule, un Olga, saukta Sprogaino. Viņu balsis, kas bija stipri zemākas nekā Frosjai, ielenca tās smalko balsi un vadīja to, bet tā rotaļīgi izlocījās un pārspēja pārējās, vilinādama sev līdz.

Sievietes ar balsīm it kā spēlēja pēdējo pāri, panākdamas cita citu, smiedamās, saskatīdamās un nopūzdamās, un Zukovam bija tik priecīgi un labi ap sirdi, kā reti kad dzīvē bija gadījies.

Izraudzīdamies sev vissmagāko darbu, viņš lēnām apstaigāja ēkas stāvus, pārnesdams un novietodams akmeņus, maisīdams javu un iznēsādams lo ar spaiņiem, un visu laiku vēroja Frosju, visu laiku paslepus priecājās par lo. Viņa piederēja pie tā tipa jaunietēm, kas izkaltušas kā asakas un kustīgas kā ķirzakas un kuru īstais skaistums nebija vis auguma vai sejas daiļumā, bet gan lielo, melno acu liesmās, kas apžilbināja un it kā atvēra sirdi smaidam, un balsī, kas vienmēr bija plaša, brīva, dzimusi stepju plašumā un nepazina nopūtas nedz bēdās, nedz priekos, nedz

darbā. Viņa dziedāja tāpat kā gāja, elpoja, domāja, — nemācīdamās to, bet zinādama, ka dzied skaisti, ka viņa ir daiļa ar savu balsi, un atklāti lepodamās ar to.

Ja putni varētu iemācīties dziesmas no cilvēkiem, viņi droši vien nekad neko citu nedziedātu kā vien sieviešu dziesmas, kas ir garas un vienmēr mazliet skumjas.

Ir deju dziesmas, kā Spānijā, kur balss virpuļo kopā a.r vārdiem, dziesmas, kurās, atzīstas mīlestībā, kā Itālijā, kad dziedonis ir iemīlējies un sauc un vilina sev līdzi klausītāju. Krievu dziesma — tā ir pārdomas. Tā nav ne ātra, ne draiska, ne skaļa. Tās skumjā melodija tomēr nepauž bēdas, un maldās tas, kurš saka, ka tā nav jautra. Pārdomas prasa, lēnu plūdumu, klusus līčus, rāmas jomas, mazus sēkļus, plašu un līdzenu virsmu, kas laiski aizlokās līdz pat apvārsnim. Un bieži gadās, ka, dziedot par kraukli, kas aizlido uz dzimto pusi, nevis par kraukli dziedātāja domā — nevis par kraukli — bet par likteni, nevis par dzimto pusi — bet par sapni. Vārdi, kurus dzied, nozīmē pavisam ko citu nekā vienkārši izrunātie. Dziesma — tā ir mūsu runas dzeja. Nav cilvēka, kas nemīļotu dziesmu, kas to nepārdzīvotu, karu sirds ncnotrīsētu no tās dzīvinošā glāsta.

— Vai tā zvanīšana neattiecas uz jums? — pēkšņi atskanēja balss.

Zukovs nokrekšķinājās un saviebās.

— Kas tev vajadzīgs, Cekule?

— Man šķiet, jūs sauc pusdienās.

Iļja Mironovičs pastiepa roku, un Taņa ielika tajā dvieli un svārkus.

— Darba vietu, saimniec, vajag turēt tīru, — viņš teica, uzvilkdams svārkus.

— Javu, Klusētāja, atstāj līdz vakaram, pats pagatavošu. Atved tikai smiltis. Nu, uz redzēšanos, meičas, — un sāka mierīgi kāpt lejup, ieliekdams ātrumā sasisto skrēju dēļus.

— Lielu lielais paldies jums! — sauca viņam nopakaļ no augšas.

Viņš nepagriezdamies pamāja ar roku.

Kopš šās dienas Zukova dzīve sanatorijā krasi pārmainījās uz labo pusi. Viņš vairs negarlaikojās, nerunāja par aizbraukšanu pirms noteiktā laika, sāka ēst par četriem un gulēt tādā cietā un dziļā miegā kā savās mājās, pie Annas un bērniņiem.

— Vai tikai jūs neesat iemīlējies, Iļja Mironovič? — taujāja viņam ārste tVikitina, un viņš nevilšus nosarka. Viņa domāja, ka tas no pašmīlības.

No rīta, izpeldējies un pēc tam krietni pabrokastojis, Iļja Mi-ronovičs devās it kā pastaigāties gar jūras krastu, taču, neaizgājis līdz pludmalei, veikli nogriezās sāņus un, pārliecinājies, ka viņam neseko, cienīgi soļoja šķērsie!iņas virzienā uz māju, kuru atjaunoja Eifrozincs Ivanovnas Chustikas brigade. Viņu jau gaidīja.

— Sveikas, māsiņas! Nu, kas paveikts?

Cekule norādīja uz finiera plāksni, uz kuras ar krītu bija uzrakstīti cipari.

— Vakar, Iļja Mironovič, esam pārsniegušas simt piecdesmit procentu.

— Vakar būvkantora pārvaldnieks izsauca pie sevis, — tikko manāmi smaidīdama un ar visu savas sejas izteiksmi likdama saprast, ka viss labais, kas ir brigādei, nāk tieši no viņa, no šefa, ziņoja Frosja. — Surka Stoļetova izaicina manu brigādi uz sešām normām.

— Uz sešām?

— Uz sešām, Iļja Mironovič. Taisni bailes pārņem, — vai tikai paveiksim?

— Paveiksi. Paraksti, nebēdājies!

— Ai, nevaru un nevaru, Iļja Mironovič, — viltīgi mierīga un it kā izbijusies liedzās Frosja.

Viņai piebalsoja runīgā Cekule:

— Jūs aizbrauksiet, un ko tad mēs iesāksim?

— Stāvi klusu, Cekule! Te nav runa ne par tevi, ne arī par mani, bet gan — šefibu. Saproti?

— Saprast jau saprotu, Iļja Mironovič ...

— Bet es redzu, ka nesaproti. Te ir runa par šefību.

— Vai no Annas Semjonovnas nav nekā? Kā mājās, vai viss kārtībā? — pirms ķeršanās pie darba jautāja Frosja, kas jau zināja visu par Zukova dzīvi.

— Kārtībā. Nu, meitenītes, rīkosimies! Par sešām normām! Lai jūsu Stoļetovai simt gadu nebūtu miera.

Kādā ļoti spraigā darba dienā, kad sacensība bija pieņēmusi ātrus tempus, Zukovs ieradās kopā ar atskaldītāju-uzkravēju Semjonovu. Tas sākumā paininstinājas, pasmējās, neņēma darbu nopietni, bet izturējās tā, it ka spēlētos a,r bērniem, taču otrā rītā atkal atnāca un tā turpmāk bieži ieradās kopā ar Zukovu.

Stoļetovas brigade panāca.

— Kāpj mums uz papēžiem, — teica Cekule.

Kalnrači tagad strādāja pa sešām stundām dienā.

Aizmūrēja caurumu trešā stāva sienā, un tagad vairs nebija tik viegli padot akmeņus.

Zukovs jau bija sanaglojis divas ķerras, akmeņu transportēšanai, un viņi abi ar Semjonovu ar rokām uznesa tos augšup pa ļodzīgajām skrējām. Līdz pusdienas laikam viņi uzkāpa augšā divdesmit, bet vēsākās un lietainās dienās pat divdesmit piecas reizes un pamatīgi nogura, taču atstāt brigādi bez palīdzības neparko negribēja.

Darbs, starp cilu, labvēlīgi ietekmēja viņu veselības stāvokli. No trešā stāva augstuma varēja pārredzēt visu krastmalu, kur bezmērķīgi klaiņāja kalnrači baltos sanatorijas apģērbos, un Semjonovs pastāvīgi zobojās par viņiem, — redz, kā ļaudis nesaprot, kur var rast dzīvē prieku un jēgu, — un tāpēc viņi tam šķita ārkārtīgi aprobežoti, tādi, kas pilnīgi pelnījuši visgarlaicīgāko dzīvi pasaulē. Sievietes bija vienis prātis ar Semjonovu, bet savas domas skaļi neizpauda, — Iļja Mironovičs neatzina zobošanos.

Pāris nedēļas pirms sacensības beigām Stoļetova sasniedza sešas un trīs desmitdaļas normas un no jauna izaicināja Chus-tikas brigādi. Lietu sarežģīja tas, ka tuvojās Žukova aizbraukšanas diena un bija jau pasūtītas biļetes uz autobusu un vilcienu.

Aizraujošais, iemīļotais darbs, kas viņu bija tik ļoti savaldzinājis, ka viņš bija pat ar mieru palikt vēl kaut vai nedēļu virs noteiktā laika, prasīja rūpīgu pieeju, bet Zukovatn tagad gandrīz neatlika laika, lai parunātos ar atpūtniekiem, un, jāatzīst, nevarēja ari viņu vidū atrast nevienu, kas spētu stāties viņa un Semjonova vietā. Taisnība, atbrauca gan kalnraktuvju meistars Zabeļskis, komunists, sportists, zelta cilvēks, taču Zukovs viņu gandrīz nemaz nesastapa, bet runāt, garām ejot, ēdamistabā viņam likās neiespējami.

«Zabeļskis darbu paveiktu,» viņš domāja, «nepieviltu.»

LJn tad reiz pludmalē ieradās Zabeļskis. Viņš nevalkāja sanatorijas apģērbu, un viņam uz pleciem nevērīgi bija uzmesta eleganta zīda pidžama ar sarkanam un tumši un gaiši zilām svītrām.

— Cekulc! Vai redzi to skaistuli?

— Skaistuli? Viņš taču, Iļja Mironovič, fiziski nepavisam nav izdevies!

— Ciet klusu, Cekule! Skrien pie viņa un saki: biedri Za-be|ski, steidzama lieta, Iļja Mironovičs Zukovs lūdz jūs pie sevis.

— Te, pie jums?

— Nē, pie manis Staļino. Skrien, kamēr nav aizgājis! Dziedone, vai kāds kortelītis ir rezervē?

— Ir.

— Liec galdā! Tūliņ atdošu tevi.

— Ak dievs, Iļja Mironovič, un ja nu mēs pēkšņi ar kaut ko nepatiksim viņam, kāds tad gan bus kauns!... — satraukti teica Katrina.

— Patiksi! ... Ņem piemēru no Klusētājas, viņa pat savas kāzās muti nepavērs.

— Mēs nokļūsim biedru apsmieklā, — uzmanīgi iebilda Sem-jonovs. — Jūs taču pazīstat mūsu ļaudis — teiks, ka pielunci-nājušies meitenēm ... ka tikai vēl neaizklīstu valodas līdz mājām... Tā vien skaties, Iļja Mironovič, liekas runas ne visai vēlamas...

— Labi. Skatos. Tu tikai, dieva dēļ, neizmuldies pirms laika.

Brigade uzmanīgi vēroja, kas notika pludmalē. Varēja ļoti

labi redzēt, kā cekulainā Taņa pieskrēja pie Zabeļska un sāka viņam kaut ko stāstīt, nemitīgi rādīdama ar rokām uz būves pusi, bet Zabeļskis un vēl kāds atpūtnieks, kas gāja kopā ar viņu, sākumā izbrīnījušies un neticīgi, bet pēc tam smiedamies klausījās Taņā.

— Redz, cik valodīga! — neatzinīgi iebilda Frosja. — Atradusi par ko smieties!

— Stāvi klusu! Ne jau par tevi smejas.

— Kaut arī par jums, Iļja Mironovič, ar kādām gan tiesībām?

— Mūsu ļaudis bez smiekliem pat nospļauties neprot. Skaties tikai, pierunājusi, ved šurp! Uzdziediet, meitenes!

Frosja pameta ar acīm savējām un sāka dziedāt. Dziesma sākumā neskanēja. Zukovs saviebās. Bet no krasta jau nāca Zabeļskis Taņas un kāda nepazīstama kalnrača pavadībā.

Zabeļskis iztālēm padraudēja ar dūri:

— Zukov, ko tad tu, vai pa tumšo strādā? Paklusām noslēdzi līgumu? Maksā magaričas, citādi uzrakstīšu par tevi avīzē!... Un pat dzied viņam, un kā vel dzied! Redz, vecais velns, kā pratis iekārtoties... Paskat tik, kāds kombinators. Un nevienam ne vārda!

Jautri trokšņodami, visi trīs kāpa augšup.

— Apsēdieties, dārgie draugi... 'Dziedone, apsēdini, iepazīstini! Metiet nu darbu pie malas, meitenes! Lūk, viņas, mani ērgļi, priecājieties! Kādu namu uzcēlušas! Sakarā ar aizbraukšanu es nododu sieviešu nodaļu. Nododu, nododu... Un man radas doma, — Iļja Mironovičs pievērsās Zabeļskim, — gribēju tad nu ar tevi aprunāties, tev, Pāvel Ivanič, vajadzētu to vadīt. Kalnraktuvju meistars, īsts komunists, labs cilvēks... Uzņemies! Lūdzu tevi no visas sirds!

— Uzņemies, Pāvel Ivanič! — atbalstīja nepazīstamais. — Mēs palīdzēsim!

Zabeļskis, tādu lietas iznākumu negaidījis, samulsis noplātīja rokas.

— Jeb vai tev ir kādi iebildumi? Runā atklāti!

— Tūdaļ godināsim! — spalgi iekliedzās Taņa.

— Frosja, Katja, sāksim godināt jauno šefu!

Zabeļskis sarkdams piecēlās un ilgi nespēja apklusināt pārējos.

— Te, biedri, ir divi jautājumi, — viņš negribīgi teica, it kā kaut ko nožēlotu. — Tā sakot, divas līnijas... Šefību — to bez vārda runas. Bet, kas attiecas uz mani, — nekas neiznāks. Pagaidi, ļauj izstāstīt! Es jau, Iļja Mironovič, ar prieku. Tikai jūs, meitenes, nenolinčojiet mani, — viņš jokodamies piespieda rokas pie krūtīm, — bet es divas nedēļas kopā ar Stoļetovu centos jūs panākt... un pārspēju ...

— Jūs?! — Taņa izskrēja priekšā. — Tātad jūs mums visus papēžus nomināt?

UZTICĪBA

šо notikumu man pastāstīja atvaļināts majors, ļoti slims cilvēks, kas ne vienu vien reizi ievainots un tagad strādāja par grāmatvedi kādā padomju saimniecībā dienvidos. Karu viņam nācās pārdzīvot smagos, pareizāk sakot, necilvēcīgi grūtos apstākļos, ar kādiem palaikam gadās sadurties tieši tiem, kas vismazāk sagatavoti visneiespējamākiem pārbaudījumiem.

Iesaukts no rezerves kājniekos un pārvērties no grāmatveža par pulka kluba priekšnieku, viņš jau gandrīz pec mēneša atradās Smoļenskas mežos, atgriezts no galvenajiem spēkiem.

Kļuvis par partizāņu komandieri, viņš vairākkārt nonāca ienaidnieka spīlēs, izkļuva no tām līšus viena vai divu izturīgāko partizāņu pavadībā, no jauna sakopoja spēkus, un no jauna apstākļu sagadīšanās nostādīja viņu tādā situācijā, no kuras, kā likās, nebija cilas izejas kā vienīgi bojā eja.

Viņam nācās ar izpletni nolaisties ienaidnieka dziļā aizmugurē un, pieņemot svešu vārdu, mainot ārējo izskatu, ik brīdi riskējot ar savu un biedru dzīvību, ziņot pa radio pāri frontei visu, ko bija izdevies izlūkot un uzzināt par ienaidnieku.

Viņš nonāca ari gestapo rokās, taču apbrīnojami laimīgi izkļuva no visām likstām un, lai gan bija daudzas reizes kontuzēts un sists līdz nemaņai, vienmēr atgriezās ierindā ar vēl lielāku gribu uzvarēt.

Viņš bija neprecējies, viens no tiem cilvēkiem, kuri, ja arī

apprecas, tad nekad agrāk par četrdesmit gadiem un katrā ziņā neveiksmīgi, jo izvēlējušies kādu valodīgu, nekautrīgu atrait-neli, kas jau sen nav pieredzējusi nekādas grūtības un piespiedu bezdarbībā ārkārtīgi apsūbējusi.

Tāpat kā visi vecpuiši, viņš ne visai ticēja vēlīnai ģimenes laimei, un viņu ne visai vilināja šīs laimes miglainās ilūzijas.

Reiz pēc niknas sadursmes pretinieka aizmugurē viņam atnesa dokumentus, kas pirms apbedīšanas bija atrasti pie kritušajiem karavīriem, un, kārtodams papīrus, viņš uzdūrās uz kādu sievietes rokrakstā rakstītu vēstuļu sainīti.

Pašdarinātā kartona iesējumā rūpīgi ielīmētās vēstules bija no lasīšanas pavisam sadilušas.

Majors sāka tās šķirstīt, meklēdams kādu norādījumu par jaunās atraitnes adresi, un nevarēja vairs no tām atrauties, it kā vēstules būtu adresētas tieši viņam un attiektos personīgi uz viņu. Spriežot pēc datumiem, vēstules bija rakstītas vēl pirms kara, taču adresētas nevis vecākajam seržantam Loscvam, pie kura tās tika atrastas, bet gan kādam citam. Majors tās nenosūtīja tūlīt pāri frontei, bet atstāja pie sevis — «moža garastāvokļa dēļ», kā viņš tagad apgalvoja.

— Es nekad nedomāju, — viņš stāstīja, kaunīgi pirkstos bu-žinādams galdautu un it kā meklēdams, kurā vietā tas ieplīsis, — es nekad nedomāju, ka citu mīlestība, citu laime var ietekmēt cilvēku, ka tā var likties kā savējā. Es iedošu jums izlasīt šīs vēstules. Jūs pēc tam pateiksiet, vai man ir taisnība. Varbūt patlaban mana attieksme pret tām vairs tāda nebūtu, — kaut arī tā nedomāju, — taču toreiz, ticiet man, tās iedarbojās uz manu grupu kā brīnumains spēka balzams.

Sēžam, salstam ienaidnieka dziļā aizmugurē. Uz katra soļa draud briesmas. Tas ir pavisam citādi nekā aktivi darboties — pat elpot dažkārt nav pa spēkam, bet ko tu darīsi. Ne grāmatu, ne avīžu, pa radio dzird tikai pašu svarīgāko. Tikai baumas un vienīgi baumas, bet mājās taču ikvienam no manējiem ir ģimene, bērni. Ļaudis iedomājas visļaunāko. Reiz, kad noskaņojums bija sevišķi smags un drūms, es ņemu un izlasīju priekšā šīs vēstules.

Es lasīju, un man aizžņaudzās balss, un bija mazliet kauns no savējiem par to, ka es it kā atklāju viņiem savu personīgo dzīvi, un tomēr tai pašā laikā bija patīkami, ka man nebija jā-kaulrējas pat no visdziļākajām personīgajām jūtām, jo tik bez-gala liras tās bija. Es lasīju aizsmakušā balsi un bieži ieklepojos, it kā man nejauši rīklē būtu iek|uvuši ugunskura dūmi, taču mani kareivji redzēja, ka es raudu, un arī no viņu acīm ritēja asaras.

Sīs vēstules es tagad došu jums. Izlasiet tās pats! Nezinu, kā tās šodien iedarbotos, taču toreiz, kad vairs nekas nevarēja ietekmēt mūsu apsīkušo gribas spēku, tās mūs ļoti stiprināja.

Kad mēs lasījām, cik grūta dzīve bijusi šai mums nepazīstamajai sievietei, divu bērnu mātei, kas mīlējusi savu vīru ar tik svētu un skaidru mīlestību, kādu var sastaot vienīgi pie mums, Padomju zemē, mēs paši kļuvām labāki, tīrāki, spēcīgāki.

«Lūk, tāda ir mūsu dzīve,» mēs domājām, «lūk, tāda ir mūsu laime, ja arī ne mana, tad tava, ja ne tava, — tad viņa, taču tā ir liela, spēcīga, varena laime, kas ne no kā nebaidās un visu uzvar savā ceļā!»

Un mēs toreiz domājām, ka, ja ari mums būtu tikai viena tāda ģimene un viena tāda mīlestība, tomēr būtu jācīnās pat tikai šī vienīgā gadījuma dēļ.

Tie, kuriem bija ģimene un kuri nebija sevišķi laimīgi savā dzīvē, — un visi jau reizēm žēlojas gan par šo, gan par to, — pat tie, klausoties par citu cilvēku laimi, sāka ticēt, ka arī viņiem ir šāda laime, tikai viņi to līdz šim nav sapratuši, nav sajutuši un novērtējuši.

Turpretī tiem, kas bija vientuļi kā es, šķita, ka viņi apzaguši paši savu likteni. Jo dzīvot bez bērniem, bez mājas pavarda siltuma, dzīvot tā tieši šajā laikā, kad pie mums, mūsu tīrajā un godigaja zemē, ir tādas ģimenes, bija nepiedodami. Un cik ļoti mums toreiz gribējās pēc iespējas ātrāk izrēķināties ar mūsu zemē iebrukušajiem nešķīsteņiem, ātrāk aiztriekt tos pāri mūsu slieksnim, lai pēc tam atrastu to, kas piederēja mūsu mirušajam biedram un daudziem citiem, kaut vai arī tiem, kas sēdēja manā priekšā pie ugunskura.

Un ne tikai viņi! Mēs minējām desmitiem laimīgo vārdus. Un kā gan tas varēja nolikt, ka agrāk, miera laikā, mēs neredzējām cita laimi? No tās arī mums, kas stāvējām nomaļus, būtu kļuvis siltāk un priecīgāk.

Lai ari šodien pa manu logu vēl neiespīd saule, taču vispār tā spīd! Tātad pienāks arī mans ilaiks — un pa manas mājas durvīm ienāks laime.

Dažkārt, kad esmu vēstules izlasījis, mēs kādu bridi klusējam un kāds katrā ziņā saka:

— Jā, lieliski ir mušu ļaudis, un bērni, lūk, kādi, bet sievietes — cepure jānoņem viņu priekšā. Ejam, komandieri! Ejam, biedri!

Un mēs piecēlāmies. Grīļodamies, turēdamies cits pie cita, mēs gājām kā akli. Bet, kad devāmies ciņa, likās, mūs pat nogalināt nav iespējams. Tā katru reizi, kad speķi, parastie ikdienišķie spēki mūs atstāja un mums bija vajadzīgi citi, sevišķi speķi, kas vilina uz priekšu kā sapnis, mēs atgriezāmies pie vēstulēm.

Sīs mums svešās ģimenes liktenis aizēnoja mūsu pašu likteņus un kļuva mums visiem kopīgs, tuvāks par tuvu un visdārgākais no visiem.

Guļam pie ugunskura un sakopojam pēdējos speķus.

— Bet tagad, komandier, palasi, ko dara mūsējie.

Un es lasīju. Jā, starp citu, lūk, te tās ir, šīs vēstules. Izlasiet tas pats!

l

Mans mīļais!

Tavas vēstules man ir tāds iepriecinājums, ka es gluži kā uz svinībām eju pēc tām uz pastu un neparko negribētu tās saņemt mājās, kad tās varētu mani pārsteigt pēkšņi, veļu mazgājot vai pie primusa.

No Gogoļa ielas esmu beidzot aizgājusi un pagaidām atrodos pie Zinas Gorbovas. Viņas Toļiks un mūsu abi mazie guļ uz krievu krāsns, bet es un Zina — saliekamajā gultā. Ārkārtīgi .šauri, toties nav tik skumji kā vienai.

Man nav nekāda priekšstata par to, vai tu jau esi aizbraucis līdz galam un vai var sākt tevi izjautāt par sanatoriju un par dienvidiem, jo puisēni man nedod mieru, taujādami, kur tu šobrīd atrodies. Es domās kopā ar viņiem šķērsoju Ochotskas jūru, uzturējos vienu dionu Vladivostokā, pēc tam iekāpu Maskavas ātrvilcienā un pie vagona loga, tāpat kā toreiz, kad mēs braucām kopā ar tevi un bērni bija vēl pārāk mazi, lai interesētos par kaut ko citu, izņemot sevi, stāstīju viņiem par pilsētām, kuras redzējām ceļā, par Baikalu, Uralu kalnu grēdu, un, kad mēs

diezgan ātri izbraucām cauri Maskavai, Kostja bažīgi sacīja: «Tētis tik tālu aizbraucis, ka drīz jau būs apkārt zemeslodei!»

Ai, kā es dažreiz tevi, mīļais, apskaužu! Es labprāt ar tevi mainītos, lai tikai — kaut arī samaksājot ar dažiem gadiem savas dzīves — varētu pabūt tur, kur tu esi. Mēs dzīvojam tik tālu ziemeļos, ka, lai kur tu arī atrastos, tu tomēr būtu daudz vairāk uz dienvidiem nekā mēs un iespējams arī tiešām pašos dienvidos. Man liekas, dienvidos ir tik jauki, ka cilvēkiem tur jārunā tikai dzejā. Pieveic ātrāk slimību, dārgais, un atgriezies pie mums un pēc mums. Tālie ziemeļi nav man piemēroti. Es ar tiem samierinos tikai nepieciešamības dēļ. Taču, ja tu nebutu slims un mūsu puišeļi būtu mazlietiņ vecāki, tad mēs abi kopā nodarbotos ar ģeoloģiju, protams, gan daudz mērenākās joslās.

Vai zini, par ko es reizēm domāju naktīs, kad plosās putenis un sniegs sitas logā? Par to, ka mums reiz pēkšņi laimēsies un tu dabūsi kādu lielisku darbu dienvidu apgabalos un izsauksi mūs pie sevis!

Mēs noīrēsim dzīvoklīti pie pašas jūras, kura atrastos pagalma malā vai, sliktākā gadījumā, ielas galā, un mēs ķersim zivis, izkarot makšķeres pa logu.

Es guļu aizvērtām acīm un sajūtu turienes sauli, sajūtu un samanu to, jo tā droši vien ir tikpat spēcīga kā sniega vētra.

Raksti, raksti drīzāk!

Pie mums viss ir tāpat kā agrāk. Pēc tavas aizbraukšanas, lai arī cik tas dīvaini, man ir daudz vairāk brīva laika, un blakus savam kārtējam darbam es tagad strādāju arī RadiokOmitejā. Dažreiz es vedu sev līdzi puisēnus, un viņi ar sajusmu klausās muziķu, informācijās, laika ziņas, cenšoties uzminēt, kāds laiks pie tevis. Es līdz pat šim brīdim nevaru izprast, kāpēc viņi tevi tik aizkustinoši un nesavtīgi mīl, un, jāatzīstas, reizēm pat kļustu greizsirdīga.

Sofija Georgijevna piedalās ekspedicijā. Slonovs aizbraucis uz Sachalinu. Ja tu būtu bijis mājās, mēs abi varētu doties nelielā ceļojumā, taču viena kopā ar bērniem neko nevaru uzsākt. Jāsaka, ka darbs, mājsaimniecība un rūpes par bērniem tomēr aizņem milzum daudz laika. Kopš tavas aizbraukšanas es neesmu izlasījusi nevienu grāmatu, neesmu noskatījusies nevienu filmu. Es iepazīstu pasauli vienīgi ar ausīm un bīstos, ka tās man izaugs tik lielas kā ēzelim.

Kaut māte varētu atbraukt šurp! Taču par to patlaban nav verts pal sapņot, jo viņa savas slimās sirds de| nekad neriskētu pārcelties uz šejieni, bet es bez tevis ar diviem bērniem un mantām nevaru aizkļūt līdz viņai.

Tava slimība ir ari mana un puisēnu nelaime, tāpēc mēģini pēc iespējas drīzāk izveseļoties, iegaumē, ka, pārvārot slimību, tu pirmām kārtām darīsi laimīgus mūs.

Uzrakstījuši vēstuli, mēs visi apģērbjamies un svinīgi soļojam uz pastkastīti, taču parasti nevis uz to, kas atrodas netālu no mūsu mājām, — mēs šai kastītei nez kāpēc neticam: no tās droši vien katru dienu pastu neizņem, — bet gan, jautri tērzēdami, aizstaigājam līdz pastam un te tad arī iemetam savu vēstuli «galvenajā» kastīte. Goda pilnais uzdevums iemest vēstuli pieder tam, kurš laikā starp iepriekšējo un šo vēstuli vislabāk uzvedies. Kostiks tādējādi jau uzvarējis divas reizes, bet Pavļiks tikai vienu reizi un pie tam ar manu palīdzību.

Rīt un parit es vēl neiešu apvaicāties, vai nav pienākusi vēstule no tevis, taču sestdien apģērbšos, it kā es ietu uz satikšanos, un satraukta kā jauna meitene viena pati pieskriešu pie galdiņa, kur izsniedz vēstules «uz pieprasījumu», un klusu pajautāšu, vai ir kaut kas man adresēts. Šausmīgi kauns, kad dežurējošā darbiniece atbild «nē». Es vienmēr tādās reizēs nezin kādēļ sarkstu, un diena ir sabojāta. Bet, kad saņemu vēstuli, es apstaigāju visus paziņas un visiem nododu sveicienus, pat tad, ja tu tos neesi sūtījis. Lai kur tu būtu un par ko tu arī domātu, vienmēr atceries mūs, vienmēr tavus.

Skaujam tevi sešām rokām. [13]

Mans mīļais!

Dažreiz man šķiet, ka mēs abi esam divi stumbri no vienas saknes. Mūsu zari’ tik cieši savijušies vienā vainagā, ka nevar izšķirt, kā ziedi un augļi mūs rotā — tavi vai mani. Vētra un negaisā, kad mūsu koks vaid un šūpojas, gadās, ka tavi zari pieskaroties man nodara sāpes vai arī es, pretodamās vēja brāzieniem, nejauši nolaužu zarus tajā vainaga pusē, kas pieder tev. Tādās reizēs sāp mums abiem, bet vainīga neesmu ne es, ne arī tu, ta.s ir vējš, kas nodara mums sāpes.

Tava puse droši vien pavērsta pret dienvidiem, tu sazaļo ag-

rā'k nekā es un ziedi krāšņāk, bet es aizsargāju tevi no ziemeļu puses un tāpēc aizkavējos sazaļot un rudeni dzeltēju agrāk nekā tu. Un tomēr, kad ziemas vidu mūsu kailajā vainagā vēl sārtojas pēdējā lapiņa, mēs nesakām: «Tā ir tava» vai «Tā ir mana», bet gan sakām: «Та ir mūsu!»

Citreiz man liekas, ka tadas mīlestības kā mūsējā vēl nav bijis zemes virsū.

Protams, ir bijuši talantīgāki un interesantāki ļaudis nekā mēs, ar stiprākām dvēselēm un jūtīgākām sirdīm, un tomēr tādu mīlestību, kāda ir mūsējā, viņi nav izjutuši. Citā zemē stiepās viņu saknes, citādās sulas tos baroja, citi vēji šalkoja to lapotnēs.

Nē, nav bijis vēl tādas mīlestības kā mūsējā. Nav bijis tāpēc, ka arī tādu cilvēku kā mēs abi līdz šim vēl nav bijis. Mēs esam jauna suga. Mūsu saknes, mūsu lapas, mūsu ziedi pavisam citādi dzer zemes sulas un saules starus. Putni, kas atpūšas mūsu lapotne, droši vien jūt to. Viņi dzied mūsu koka zaros biežāk nekā citos kokos.

Kad tu aizbrauci un koka tēls, kuru nav iespējams sadalīt divās patstāvīgās daļās, man likās izdomāts, es tomēr joprojām, pretēji veselajam saprātam, jūtu tevi sev līdzās.

Visu, ko es pārdzīvoju viena, es pārdzīvoju par mums abiem un mūsu abu labā.

Ar šo vēlīno atzīšanos mīlestībā es gribēju mazlietiņ atdzīvināt savu ikdienišķo vēstuli. Zēni ir veseli, taču ceļot tev pa pēdām viņiem apnicis, un dienvidu tēma mums kaut ka apsīkusi.

Kad es saku domāt par to, ar ko tu esi nodarbināts, es vienmēr iztēlojos sevi tavā vietā, jo esmu pieradusi domāt par tevi gluži kā par .sevi. Spriežot pec tavas pēdējās vēstules, tu esi bezgalīgi aizņemts ar ārstēšanos tev pilnīgi nepazīstamā vietā, atrodies starp cilvēkiem, kas tev līdz šim vēl maz pazīstami. Paiet |oti daudz laika, kamēr tā īsti pierod pie cilvēkiem, ko nepazīst. Es atceros, — kad mēs abi bijām tikko apprecējušies, tava klātbūtne mani bezgalīgi nogurdināja. Vai tu sēdēji pie darba galda vai arī atpūties, vienmēr es jutos kā kareivis sardzē. Kad es izskrēju uz veikalu, man sāka likties, ka tu esi pamodies un mani meklē, un, nezinādams, kur es esmu, skaisties un sodies uz mani, — un es pa galvu pa kaklu drāzos mājās. Tu, protams, gulēji, it ka nekas nebūtu noticis, un tad es pati sāku skaisties par tavu nevērīgumu un visu pārējo, un, kad tu atveri acis, es no ārkārtīga pārguruma aizvēru savējās.

Pie jaunas dzīves ļoti grūti pierast, mans mīļais. Tāpēc arī es lieliski varu iedomāties, kā tu patlaban jūties. Taču, neraugoties uz to, es tagad gaidu garu vēstuli.

, Braukdams tālu, tu katrā ziņā centies aprakstīt katru jaunu iespaidu, bet, nonācis galā, neatrodi pat desmit vārdu, taču es būšu priecīga ari par trim vārdiem.

Mūsējie visi aizbrauc kur nu kurais. Ogņevi, Starcevi un Riciiteri izvēlējušies Sachalinu, Zina Gorbova ar bērniem devās tiem pakaļ. Ciematā, kur viņi strādās, no simt četrdesmit cilvēkiem tikai četriem ir zemākā izglītība un viens bez izglītības — tā ir Ogņevu vecmāmuļa Zoja Jevgeņjevna. Zina Gorbova man raksta, ka viņiem esot pilnīgi nepieciešami neizglītoti ļaudis, lai būtu ar ko nodarboties pa vakariem.

Kopš viņu aizbraukšanas es kļūstu arvien vientuļāka, un man sāk likties, ka pie mums viss iet greizi.

Es nekad neesmu bijusi tajās vietās, kur tu patlaban atrodies, un nezinu, cik tās patiesībā ir skaistas, taču mūsu austru-mus es mīlu no visas sirds. Kādi plašumi, kādas perspektīvas, cik spēcīgas un nemainīgas krāsas! Un cik daudz ko darīt, gluži vai.apjukt var! Vakari mums te kļuvuši gluži pasakaini, purpursārti. Vienmēr tāda sajūta, ka jūra aizdegusies.

Bērneļi mācās apzinīgi. Reiz es aizvedu viņus uz kino. Viiļi bija sajūsmināti, noraugoties ainās, kuras visu laiku rādīja karu, un riaktī vairākas reizes uztrūkās no briesmīgiem sapņiem, tāpēc es nolēmu viņus tagad vest tikai uz jautrām filmām.

Naudas man visumā ir diezgan. Es saku — visumā, tāpēc ka, atklali sakot, tās nekad nepietiek, kā jau tu to zini, taču esmu tā pieradusi pie naudas trūkuma, ka tagad vairs nemaz neuztraucos, kad no somiņas izsīkst pēdējais rublis. Taču, lai nomierinātu tevi, es sāku tulkot kādu angļu grāmatu par Sachalinu. Puisēni prasa, lai es viņiem ik vakarus nolasītu priekšā paveikto, un mēs trijatā sapņojam ceļot pa vietām, ar kurām iepazināmies grāmatā.

Kad tu atgriezīsies, mēs arī tiešām kaut kur uz laiku aizbrauksim. Kad beigšu tulkot, sākšu apmeklēt marksisma-ļeņinisma vakara universitāti. Es, kā tu zini, neprotu lasīt smagas grāmatas, un man vienmēr labāk paliek atmiņā mutvārdu stāsts, bet patlaban pie mums parādījies pavisam brīnišķīgs lektors — Mārus ja

Sisojcva, un man gribas izmantot šo gadījumu, lai sasparotos. Jā, un zēni arī sāk uzdot man grutus jautājumus, un man kaut kā kauns kļūt viņu acīs par «neprašu».

Ja tev naudas pietiek, sūti biežāk telegramas, kaut arī pavisam īsiņas, kā divas pēdējās.

Noskūpsti mani, mans mīļotais!

3 ;

Mans dārgais!

Cik tu esi tālu no mums! Vakar man pastā teica, ka vēstule •no tevis var atrasties ceļā vairāk nekā divus mēnešus un pie tam vēl tādā gadījumā, ja ir pareiza adrese. Es taču nekad neesmu droša, vai tu pat labi atceries manu tēva vārdu, kur nu vēl adresi, un sevišķi vēl tāpēc, ka jau vairākas reizes esmu pārliecinājusies par tavu pavisam vājo atmiņu. Nu jau divas nedēļas, kopš no tevis neesmu saņēmusi ne rindiņas, un tāpēc es bažījos. Ja tu sūti vēstules uz nepareizu adresi, tad tas vairs nav labojams. Es tās nekad nesaņemšu. Lūdzu, esi uzmanīgs!

Kas notiek pie mums? Diemžēl, ir jau pavasaris. Drīz sāksies īsā vasara, un es jau jūtu tai sekojošo rudeni. Vējš sitas mūsu logos kā mirstošs putns, gaudo dūmvados un, klaudzinādams durvis, skraida pa gaiteni. Tukšajā Zinas istaba es ielaidu kādu man maz pazīstamu vecenīti, bibliotekāri, viņa vakaros stāsta par jaunākajam grāmatām un lasa priekšā «Pravdu».

Tas būtu šausmīgi, mīļais, ja tavas pēdējās vēstules ceļotu pa pasauli. Varbūt tu rakstīji kaut ko steidzošu? Varbūt tu lūdzi man kaut ko svarīgu un tagad skaisties un nervozē, ka es klusēju? Es pat baidos, iedomājoties, ka tu pēkšņi esi rakstījis man, lai braucu pie tevis, bet es neko nezinu un neko nevaru uzsākt.

Nezināšana — tā ir nepanesama lieta. Tas ir kā pēkšņs aklums. Es pēdējo nedēļu laikā tiešām esmu kļuvusi it kā akla un zaudējusi dzīves īstenības izjūtu, nezinu, kā sagaidīt rudeni un kā gatavoties ziemai, kaut arī tagad vēl tikai pavasaris. Bet tu jau zini, cik pie mums īsa vasara. Un tagad, kad tevis te nav, laiks lido mežonīga ātrumā. Es saprotu, ka tu negribi daudz rakstīt par savu slimību. Taču es jau protu pēc tava rokraksta uzminēt, kā tev klājas, — un ar to man pietiek.

Kāpēc tu esi pavisam apklusis?

Tu man neesi zudis, bet tikai uz brītiņu pagaisis. Es negribu pat domai par to, ka tava slimība būtu kļuvusi smagāka un tev klātos slikti. Saproti, tas nav iespējams. Sasprindzini visu savu gribu — tās tev netrūkst — un ātrāk nostājies uz kājām! Lai labak izprastu to, kas ar tevi var atgadīties, esmu izlasījusi veselu kaudzi grāmatu par plaušu slimībām —• paņemu tas no doktora Smirnova.

Ja veselība prasa, lai tu ilgāku laiku paliktu dienvidos, tad paliec. Ja vajadzīgs, aizmirsti, ka mēs eksistējam. Taču abos gadījumos man jāzina, kas ar tevi notiek.

Rītos uzmostoties atkārto piecdesmit reižu: «Es jūtos lieliski, es atkopjos, es esmu vesels.» Ja vēlies, es aizsūtīšu tev pa gaisa pastu tavas piezīmes par pērnā gada ekspedīciju. Varbūt tu ar tām nodarbosies. Esi jautrs. Zini, ka nav labāku zāļu par labu garastāvokli. Paklausies, ko teicis Ļcrmontovs: «Kas gan var stāties pretī stiprajai cilvēka gribai? Griba ietver sevī visu dvēseli, gribēt — nozīmē neieredzēt, mīlēt, nožēlot, priecāties, dzīvot; vārdu sakot, griba ir katras dzīvas būtnes morālais spēks, brīvība, tieksme kaut ko radīt vai izpostīt, radošā vara, kas no nekā rada brīnumus.»

Es gribu, lai tu paveiktu brīnumus, — vai dzirdi, mīļais? Tev nemaz nav tik grūti to izdarīt, jo tu nesāksi tukšā vietā. Ne katram ir tāda ģimene kā tev, ne katrs ir tik neatlaidīgs kā tu. Es iemīlēju tevi, man šķiet, visvairāk tavas izaicinošas, spītīgās sejas dēļ, iemīlēju gribas spēka dēļ, kuru es vienkārši redzēju, izstarojam un pret kuru es varēju nejauši apdedzināt lūpas, kad skūpstīju tevi.

Saceri himnu savai veselībai un sāc ar to dienu, ka putns to sāk, — ar dziesmu.

Tu taču zini, ka būtībā vīrietis ir interesants tikai tad, ja tā vaibsti pauž gribu un enerģiju. Jūs, vīrieši, dažkart domājat, ka jūs dara daiļākus skaista frizūra vai īpatnējs celiņš, moderns-uzvalks vai smalki veidota seja. Tas viss ir blēņas, mīļais! Mums, sievietēm, vēl ir piedodams, ka mēs domājam par tādiem sīkumiem kā tērpi un smaržas. Bet vīrietis ir labs un skaists ar savu prātu un gribu — un ne ar ko citu. Sevišķi patīkami ir tad, ja prāts un griba atstāj ietekmi uz ārieni, iezīmējas sejā un augumā, kļūst par rakstura īpatnībām. Tavas enerģijas pietiktu visai mūsu ģimenei. Māte man vienmēr sacīja par tevi: «Viņš ir mūsu ģimenes degvielu bāze.» Tāpēc arī tevi tik ļoti mīl mūsu puisēni.

Viņi jūt, ka tu viņus baro ar brīnumainu neatlaidības eliksīru. Viņi pārtiek no tavas neatlaidības tāpat kā no mana maiguma. Viņi ir drošsirdīgi, kad tu esi viņu tuvumā, un maigi, kad es esmu pie viņiem. Viņi ies nāvē par tevi neapdomādamies, tāpēc ka tu, tieši tu viņus esi mācījis mīlēt drosmi, un viņiem tā tagad nepieciešama ik brīdi.

Mīļais, es tev rakstu tā, it kā tu būtu karalaukā, kā tajās dienās, kad tu atradies somu frontē un es, rītos pieceldamās, nezināju, vai tu esi vēl dzīvs vai jau miris, bet, gulēt ejot, baidījos ieslēgt reproduktoru, lai nesadzirdētu kaut ko tādu, no kā varētu salūzt sirds.

Es gribu, lai tu atgrieztos pie mums kā uzvarētājs!

Ja nepieciešams uz laiku mūs aizmirst, — aizmirsti, taču atraksti man par to.

Mans mīļotais, atceries, ko es tev teicu tajā dienā, kad mēs nolēmām dzīvot kopā. Es toreiz teicu, ka esmu pilnīgi tava. Un nemeloju. Atceries to un rīkojies, ievērojot to! Tavas pēdējās vēstules es pavisam neizprotu. To īsums rada manī aizdomas. Tu iepazīstini mani ar ļoti interesantiem ļaudīm, taviem jaunajiem draugiem, un es jau mītu viņus kā savējos. Zēniem patīk visi tavi sanatorijas draugi — gan Chasanovs, gan Svecs, gan ogļracis Kuzma Lastočkins, kurš saka, ka viņš zem zemes jūtoties kā azotē, gan Starcevs, taču it sevišķi mēs visi esam iemīļojuši tavu jokaino Losevu. Tu minēji tik daudz viņa teicienu un parunu, ka zēni ar tām vien skolā plātās un pat, vai tu vari to iedomāties, atdarina Losevu. Viņš ir topogrāfs, tu saki? Tātad mūsu kādreizējais kolēģis. Nodod viņam sevišķi mīļus sveicienus, bet tikai tā, lai neaizvainotu pārējos. Un galvenais — atceries to, ka no visiem interesantajiem cilvēkiem visinteresantākais esi tu.

Tava A. [14]

Mans mīļotais!

Pie mums jau ziema. Tu esi gluži kā uz citas planētas, ar kuru grūti sazināties. Es ļoti maz zinu par tevi un, kas ir vēl ļaunāk, — nezinu, vai kādreiz zināšu vairāk.

Teikšu tev atklāti: es nedomāju, ka tevis vairs nav. Nē, nē,

es nekad nedomāju par to. Pat tad, ja tu, nedod dievs, būtu noslīcis jūrā, es tūlīt uzzinātu to. Taču kas gan tad ar tevi noticis? Tava ēna tikko saredzama, ka no krītošas zvaigznes.

Jadomā, ka tev sākusies kāda cita dzīve. Es īsti labi neizprotu, kada tā ir, taču, kā redzams* ne viss dzīve izprotams, un es samierinos ar to, ka mana iztēle ierobežota.

Man svarīgi zināt, ka tu esi dzīvs. Aizvien atceries, ka mums ir bērni. Viņi visu saprot, taču nekad nesapratīs, ka viņu tēvs ir kaut kas noslēpumains. Bērniem nepieciešami vecāki, par kuriem viņi zinātu pilnīgi visu. Balti vai melni plankumiņi mūsu biogrāfijās izveidojas par lieliem labirintiem viņu mazajās dvēselēs. Ja gribi, lai tev butu sevi noslēdzies bērns, a.r neizdibināmu kā Aļaska dvēseli, — noslēp no viņa daļu savas dzīves. Bērnam nedrīkst melot.

Mēs abi vienmēr zinājām visu viens par otru. Mēs dzīvojām skaidri, atklāti. Nenoklusē arī tagad neko! Ja es būtu tiešām pārliecinātā, ka tevis vairs nav, es iezīmētu tavu tēlu mūsu puisēnu sirdis tā, lai nekas to nevarētu iznīdēt no viņu atmiņas. Taču es nevaru tevi apbedīt dzīvu. Es ticu, ka tu esi dzīvs. Vēl vairāk, es domāju, ka tu klusē tieši tādēļ, ka esi dzīvs un juties labi. Tādā gadījumā viss ir kārtībā, izņemot vienu, — dzīvi var pārkārtot, taču iepriekšējo dzīvi nevar pamest ka nevajadzīgu grabažu. Raksti man, vai dzirdi!

Var atstat apnikušu sievieti, bet nedrīkst pamest bērnus. Tas viņus ievaino vairāk par visu pasaulē, jo nav nekā apvainojošāka un nenormālākā ka tēva vai mates neuzticība.

Lai kas arī ar tevi notiktu, es mīlēšu tevi, taču par viņiem es nepavisam neesmu pārliecināta, mans dārgais. Viņi ir tavi bērni, tava miesa un asinis, — kā gan tu varētu viņus atstāt? Raksti mums!

Es stāstu viņiem, ko tu mums raksti, es saceru viņiem vēstules no tevis un dāvinu no tevis dāvanas, par kurām tie ārkārtīgi priecājas, tāpēc ka tu pēdējā laikā vienmēr lieliski «uzmini», ko tieši vajag atsūtīt. Viņi ari tev raksta kārtīgi un ļoti lietišķi. Es viņiem stāstu, ka tu esi jau atstājis sanatoriju un iekārtojies par ģeologu kaut kur mūsu zemes dienvidos, ka pie tevis viss ir slepens, un tāpēc tu ne visai sīki apraksti savu dzīvi. Tā ir vienkārši laime, ka es tik prasmīgi visu to izdomāju, — citādi man nāktos tikai saceret un saceret, bet man tādām lietām gan laika maz, gan ari, kā jau tu sapratīsi, nav ari visai lielas vēlēšanās izdomāt.

Viņi ir ļoti labi zēni un aug un atristās ļoti pareizi. Nesen tu viņiem «pateicies» par labu uzvedību un čaklumu, un šo tavu īso vēstulīti viņi lasīja skolā citiem priekšā. Kaut tu zinātu, cik viņi bija lepni uz tevi!

Tagad viņi tevi iemīlējuši vēl stiprāk, tāpēc ka, aizbraucis no mums, tu kļuvi pilnīgi ideāls tēvs — ne reizi neesi aizmirsis viņu dzimšanas dienas un kārtīgi apsveic visos lielos svētkos, ko agrāk no tevis pat gaidīt nevarēja.

Patiesībā, izņemot izklaidību, tev daudz grēku nebija, un ari izklaidību varēja attaisnot; galu galā tas viss bija kaut kādas mērķtiecības rezultāts, tu spēji aizmirst visu mazāk svarīgo galvenā dēļ. Tev nepatika vienlaikus domāt par daudzām lietām, un tev acīm redzot bija sava taisnība.

, Pie mums jau ziema. Pirmā ziema bez tevis. Ja kādreiz tava sirds sažņaudzas bailēs par mazajiem, tad izkliedē visas bailes, apslāpē nemieru, un esi cieši pārliecināts: viņi ir ar mani — tātad viss kārtībā.

Dažkārt man liekas, ka tu klīsti apkārt kā svētceļnieks un piedzīvosi vēl ne mazums ziemu, iekams pieklauvēsi pie mūsu mājas loga.

\ Es no šejienes nekur projām nebraukšu, pirms nesaņemšu no tevis kādu ziņu. Šodien vai ari pēc gada tu vari droši sacīt — viņi atrodas turpat un gaida mani.

Es nezinu, vai tu sacerēji sev možuma dziesmu un kādus vārdus tu šai dziesmai izvēlējies, ja tāda dziesma vispār tev ir. Taču man gribētos, lai šajā dziesmā būtu vārds — uzticība. Manā možuma dziesmā ir tikai šis vienīgais vārds, un es citas dziesmas nevēlos.

Vai ziema ir tur, kur tu pašlaik esi, vai pavasaris — to es nezinu. Taču lai tur, kur tu esi, vienmēr būtu silts un saulains. Lai tur negaudotu vēji, netrakotu jura un neuzmāktos dzīvībai dziļš un postošs sniegs. Lai tur, kur tu esi, dziedātu brīnumaini putni, kādus mēs pazīstam tikai no grāmatām un kādi līdz mums, ziemeļos, neatlido pat aiz ziņkārības!

Dzīvo vesels, mans dārgais!

Tava A.

241

16 — Pavļenko — Stāsti

Mans mīļotais un dārgais!

Es rakstu tev pēdējo vēstuli. Droši vien tā nesasniegs tevi. tāpat kā nav sasniegušas visas manas pēdējās vēstules, taču es nevaru neuzrakstīt tev pēdējo reizi, tāpēc ka ar šodienu man sākas cita dzīve. Šķirta dzīve. Šai jaunajai dzīvei man nebūs vajadzīgs tik daudz mīlestības vārdu, kurus es līdz šim ļoti augstu vērtēju.

Nezinu, vai tu vēl esi dzīvs. Bet, ja esi dzīvs un ja kādreiz tava sirds sāk skumt pēc mums, — pasauc mūs! Ja ne es, tad zēni atsauksies tēva balsij, un tu nebūsi vientuļš šaja pasaulē.

Piedod man, ja es daudz, varbūt pārāk daudz esmu runājusi pa.r savu mīlestību. Esmu dzeguze — līdzīga tai, kas dziesmā minēta. Vienmēr «ku-ku» un «ku-ku» — visos dzīves gadījumos.

Ja tu kādreiz atgriezīsies pie dēliem un es vairs nebūšu kopā ar viņiem, tad esi drošs, ka tavs tēls viņu atmiņā ir stiprs, tīrs un lepns. Un zini arī to, ka mūsu abu dēli ir braši puiši. Jau tagad viņi ir īsti mazi komunisti. Saki viņiem vienmēr patiesību, tikai patiesību!

Katram gadījumam gribu tev arī pateikt, ka drīz pie mums būs pavasaris.

Pilnīgi tava A. [15]

Mani dārgie draugi, jūs mani mīļie!

Nezinu, kā lai jums pateicos par sirsnīgo vēstuli. Tā bija man atbalsts visgrūtākajos brīžos, kad es uzzināju par Aleksandra nāvi un kad man sāka likties, ka es pati eju bojā.

Jūsu balss laikus man uzsauca, un es paliku dzīva.

Es ļoti kaunos par savu pēdējo vēstuli Aleksandram, taču es tik ļoti gribēju, lai viņš dzīvotu, ka piespiedu sevi ticēt visam kam, izņemot nāvi. Bet tas jau tagad nav svarīgi.

Kad jūs rakstāt, ka dzīve, ko jums atklājusi manas Aleksandram sūtītās vēstules, devusi jums spēkus un možumu, es ticu, ka tas tā ari bija, un lepojos ar to, taču nedomāju un nevaru iedomāties, ka tas butu izņēmums. Jums gluži vienkārši reti nācies ielūkoties tuvinieku sirdīs. Es ticu ari tam, ka, uzzinājuši par manu dzīvi un cieši saauguši ar jūtām, kuras es atklāju vie-

nīgi vīram, jūs jau it kā domājat, ka esat atbildīgi par mani un manu ģimeni. Man gribas ticēt, ka mani vārdi, kā jūs rakstāt, apbruņojuši Aleksandru ar stiprāku gribu, un nav bijusi mana vaina, ka cīņa, kurā viņš cīnījās par savu dzīvību, nav beigusies ar uzvaru. Lai tad šie paši vārdi, kas nav paspējuši atbalstīt viņu, atbalsta jūs. Es ticu jums, jo pat ne vienu vien reizi esmu pārliecinājusies, cik liels spciks ir garīgam atbalstam. Cita vārdi ļoti bieži ir it kā iedarbīgāki nekā paša domas. Es to sajutu, lasot jūsu vēstuli. Es sajutu toreiz gluži fiziski, ko nozīmē svešu cilvēku atbalsts un kādu spēku tas sevī slēpj.

Es ļoti neskaidri sevī iztēlojos inženieri Chasanovu, doktoru Švecu, topogrāfu Losevu, ogļraci Lastočkinu. — un, man jāatzīstas, jūs mani interesējāt tikai tik daudz, cik daudz par jums interesējās Aleksandrs. Un tagad, lūk, es ar lielu izbrīnu uzzinu, ka jums manas vēstules devušas spēku dzīvot, ka tās sagādājušas jums prieku, ka jūs pazīstat un mīlat manus puisēnus un uzskatāt mani par tuvu cilvēku. Jūsu vēstule piesaistīja mani dzīvei ar kaut kādiem jauniem pavedieniem. Es izjutu, ka man nav tiesību nogremdēties savās personīgajās bēdās, aizmirstot jūs. Vēl vakar sveši un man vienaldzīgi cilvēki, šodien jūs it kā esat ienākuši manā ģimenē. Jūsu tālās balsis ir it kā pleci, uz kuriem es stingri atbalstos, kad zūd spēki.

Es atkal iešu kopā ar zēniem līdz lielajai pastkastītei un iemetīšu tajā vēstules uz tālo novadu, kur jūs cīnāties par savām dzīvībām.

Ar vārdu cilvēks taču jāsaprot ne tikai galva un divas rokas, bet arī tas zemes stūrītis, uz kura viņš stāv, tas debess stūrītis, kas zilgmo pār viņu, un ne vien tas, nē, cilvēks ir arī tas, kas novis nomirst reizē ar miesu, bet gan turpina dzīvot dzīves kopīgajā ritumā. Sis ritums saista mani ar jums. Zaudējusi vīru, es ieguvu stiprus un uzticamus draugus, un, kaut arī manas bēdas no tā nekļūst mazākas, ir tomēr vieglāk dzīvot.

Neaizmirstiet mani! Mani zēni uzreiz it kā nobrieda pēc Aleksandra nāves. Viņi lieliski zina visus jūsu vārdus un tēva vārdus. Rakstiet viņiem atsevišķi, mani dārgie! Sveša cilvēka vārdiem, kurš pilntiesīgi ienāk viņu dzīvē kā nepazīstams draugs, ir brīnumains spēks. Viņi sajuta, ka tie ir mūsu ģimenes vīrieši. Viņi reizēm sarunājas ar mani tādā tonī, it kā viņi būtu vecāki par mani.

Liels paldies Chasanovam par izsūtīto vīģu paciņu, kaut gan es, taisnību sakot, pat nezinu, kas tās tādas. Taču jūs esat tik lieliski aprakstījuši šo vīģu garšu, ka mani bērni jau tagad tās uzskata par garšīgurna kalngalu.

Doktora priekšlikumu pārcelties uz dienvidiem es, diemžēl, nevaru pieņemt.

No sava tālā tāluma skūpstu jūs visus kā savus brāļus. Esiet stipri un cīnieties, nezaudējot drosmi... Es rakstu jums kā uz fronti un gaidu no jums varoņdarbus. Nepadodieties!

Jūsu A.

— Kas noticis ar šo ģimeni? — es jautāju, atdodot majoram vēstules. — Vai esat kaut ko par to dzirdējis?

Nepaceldams galvu, viņš laipni pasmaidīja.

— Jā. Mēs tūlīt pat aizrakstījām viņai par Loseva nāvi, un es palūdzu viņai atļauju paturēt vēstules pie sevis. Vairāki mani frontes biedri sarakstās a,r viņu un ar zēniem. Pagājušajā gadā viņi visi trīs viesojās Maskavā doktora Svcca ģimenē, bet šovasar mēs ar to pašu Lastočkinu, kas pieminēts vēstulē, nolēmām aizbraukt uz Kaukāzu un paņemt līdzi vecāko no zēniem. Viņam jau sešpadsmit gadu. Ļoti apdāvināts' zēns, — viņš piebilda ar īsti tēvišķīgu lepnumu.

1946—1951.

SATURS

1. Krievu stāsts..........

2. Divi kara|i...........

3. Dzimtene............

4. Muša.............

5. Nakts Helati..........

6. Stāsts kalnos..........

7. Grigorijs Suluchija........

8. Mans novadnieks Jusupovs.....

9. Slava.............

10. Dzīve.............

11. Michails Korpickis........

12. Mākslas epizode.........

13. īsie stāsti:

Pazaudētais dēls........

Drošs līdzeklis.........

Saško ...........

Zēns ar kruķiem........

Pēdējais vārds.........

14. Solījuma spēks..........

15. Rudens ausma..........

16. Lieti līst............

17. Pie jūras . .

18. Balss ceļā .

19. Viesuļvētra .

20. Atpūta . . .

21. Uzticība . .

P. Pavlenko STĀSTI

Redaktore D. Avotiņa Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Techniskā redaktore D. Pastare Korektore M. Ezergaile Nodota salikšanai 1956. g. 12. jūlijā. Papīra formats 61 X86l/i«. 15,5 fiz.iespiedi.; 14,73 uzsk. iespiedi.; 14,33 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. Maksā 5 rbl. 80 кар.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA

Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr.8699/D1099. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pasūt. Nr. 1120.

1

2

3

4

5

— Pavjenko — Stāsti

6

7

Sarafs — naudas mijējs (turc

8

9

Virišvilo (gruziniski) — ēzelis.

10

Maimun (gruziniski) — pērtiķis.

10 — Pavjenko — Stāsti

11

Mangals — pārvietojama vasaras krāsniņa.

13 — Pavlenko — Stāsti

12

13

14

15

Content

Pavļenko P. Stāsti

KRIEVU STĀSTS

DIVI KARAĻI

DZIMTENE

МUŠA

NAKTS HELATI

STĀSTS KALNOS

GRIGORIJS SULUCHIJA

MANS NOVADNIEKS JUSUPOVS

LAVA

DZĪVE

MICHAILS КОRŅIСКIS

MĀKSLAS EPIZODE

ĪSIE STĀSTI

SOLĪJUMA SPĒKS

RUDENS AUSMA

LIETI LĪST

PIE JŪRAS

BALSS CEĻĀ

VIESUĻVĒTRА

ATPŪTA

UZTICĪBA

SATURS

1