Atarovs Nikolajs

Stāsts par pirmo mīlestību

Nikolajs Atarovs

Stāsts par pirmo mīlestību

.

PIRMĀ NODAĻA UZPIRKSTENIS

Sešpadsmit gadu vecumā Olga Kežuna kļuva tik strauja, asa un nesavaldīga, ka viņas biedrenes, devītās klases skolnieces, reiz aizsūtīja tai zīmīti: «Oļa, atjēdzies!»

Kad cilvēks visu dara «it kā par spīti kādam», vai tādam var būt draugi? Patiesību sakot, Oļa šogad bija palikusi bez draudzenēm. Varbūt viņai pašai tas arī lāgā nepatika, bet viņa visiem stāstīja: «Man draudzene ir māmiņa.» Neviens to nevarēja pārbaudīt. Klasē visas ievēroja, ka Kežuna bieži vien nezin uzdoto, toties dažus priekšmetus sagatavo plašāk, nekā prasīts programā, — vai ne tādēļ, lai strīdētos ar skolotājiem?

Kādā fizkultūras stundā viņa visus pārsteidza ar to, ka sešpadsmit reizes pievilkās pie stieņa. Neviens neievēroja, cik daudz tas prasīja viņai pūļu, viņa prata to apslēpt — mazliet glaudīja smeldzošās rokas un smaidīja, kamēr fizkultūras skolotājs viņu lielīja. Šo jauno cilvēku visi — kā skolotāji, tā meitenes — sauca par Jašu Kazačoku. Viņš tik ļoti lepojās ar Oļu Kežunu, ka drīz vien iepazinās ar Oļas māti, pierunāja viņai pilnu galvu par meitas «perspektīvām» un apsolīja meiteni iekārtot sporta biedrībā. Māte nopirka Oļai lakādas jostu un uzšuva tumši zilu peldkostīmam līdzīgu sporta tērpu ar baltām podziņām uz kreisā pleca.

Tomēr Oļu biedrībā neuzņēma: vecums neatbilda. Drīz tas visiem kļuva zināms. Oļai agrāk ne prātā nebija ienācis, ka šādu nieku dēļ var raudāt. Nu, kas tās par muļķībām — patiešām! Nolīdusi koridorā zem trepēm, viņa kodīja lakatiņa stūri un rija asaras. Saraudātu seju viņa noklausījās, kā tas pats Jaša Kazačoks visas klases priekšā aukstasinīgi secināja,

ka šāds iznākums Oļai pat nākot par labu: viņai mazliet janogaidot — drīz tikšot atvērta jaunatnes sporta skola.

Klases meitenes sāka par Oļu zoboties. Lai nepaliktu parādā un viņas vēl vairāk nokaitinātu, Oļa kādā starpbrīdi palielījās, cik viņa esot liela veiksminiece un kā tāda jau esot piedzimusi.

Tūlit atskanēja balsis:

—   Kas ir, meitenes, paklausīsimiesl

—   Tagad mana māmiņa ir inženiere celtniece! Bet, kad es vēl nebiju piedzimusi, mūsu tētis strādāja celtniecības darbos un māmiņa dzīvoja pa māju, gatavojās mācīties, — ātri bērdama vārdus, Oļa pļāpāja, baidoties, ka līdz zvanam nepaspēs izstāstīt visu, ko kādreiz dzirdējusi no aukles. — Bija tā. Māmiņa šuj man pūriņu un jūt: «Tuk, tuk …» Tā esmu es! — Oļa uzvaroši iesmējās. — Māmiņa nolika šuvekli sānis un žigli vien uz otru koridora galu pie pazīstamas vecmātes. Mēs toreiz dzīvojām kopmītnē. Un tūlīt es biju klāt. Vecmāte pacēla mani gaisā un smējās. Tad parādīja uz māmiņas pirkstu: «Skaties, uzpirksteni neesi noņēmusi, — tā ir laimīga pazīme. ..»

Siin stāstam, kas šķita ne īsti patiess, ne izdomāts, bija negaidītas sekas — Oļu Kežunu iesauca par Uzpirksteni. Viņa bija neliela auguma. Tā iesauka arī palika.

Kad Mitja Borodins pēc stundām sāka satikties ar Oļu, bulvāris piektās meiteņu skolas priekšā bija viss krustām šķērsām izrakņāts un tur vēl joprojām nedega neviena laterna. Kara laikā sagrautajā pilsētā arī pēc desmit gadiem vienmēr ir ko atjaunot un celt. Alejas galā, kas atradās vistālāk no skolas, viņi parasti apsēdās uz vēl zemē neieraktiem akmens stabiņiem blakus lāpstām, notašķītām ar kaļķiem, un klusēdami raudzījās, kā rieta saule apmirdz smiltis un kā ēnas slīd pār nelīdzenajiem smilšu arumiem.

Un tad nolaidās krēslas stunda, kad cilvēks otram var pateikt visu un nekautrējas ne par ko — gribas būt atklātam. Kādu reizi Mitja uzprasīja Oļai: «Saki, kāpēc tevi sauc par Uzpirksteni?» — un viņa pēkšņi līdz asarām samulsa. Nu kas tur ko samulst? Māmiņa noteikti būtu pastāstījusi bez kādas kautrēšanās, un neviens nebūtu smējies. Taču Oļa sarka arvien vairāk un vairāk un gandrīz vai aizmuka prom.

Borodins ar patiku skatījās, kā pārvēršas Oļas seja un tad, pats sarkdams, maigi sacija:

—   Tu jau patiešām esi kā Uzpirkstenītis. Tāda maziņa …

Taču šis vakars, kad viņam iepatikās Oļu tā nosaukt, nebija

viens no pirmajiem, tas nāca daudz vēlāk — kādā otrā vai

trešā nedē]ā. Bet jāpapūlas visu pastāstīt pēc kārtas, no sākuma, lai gan tas nav viegli. Toruden Mitjas un 0|as dzīvē viss bija tā savijies, ka viņiem pašiem bija grūti izprast, kas un kā sācies.

Sācies bija tā, ka nez kur Labā krasta kvartālu rajonā tika nolīdzināts kāds lādiņu saārdīts pamests laukums, pa pusei nodegušajam vasaras klubam uzlikts dakstiņu jumts un oktobri atvērta sporta zāle, bet tajā — Jašas Kazačoka apsolītā BSB «Celtnieks» jaunatnes sporta skola. Zēnu un meiteņu skolās sākās aizraušanās ar sportu. Uz Labo krastu devās pēc mācībām — zēni par sevi, meitenes par sevi.

Kopš tā laika, kad kara gados zēnus atdalīja no meitenēm un viņi sāka iet atsevišķās skolās, bija radusies it kā abpusēja atsvešināšanās. Par meitenēm — pat par tām, ar kurām kādreiz pirmajā ziemā bija sēdējuši vienā solā, — zēni izteicās nievājoši, uzskatīdami viņas par nekam nederīgām raudulēm, un viņu skolu sauca par «skuķu skolu». (Reiz trīs meitenes bija ieskrējušas zēnu skolā pie savas skolotājas — tūdaļ izcēlies neiedomājams tracis. No visām klasēm drāzušies laukā zēni un saukuši: «Skuķi nāk! Skuķi nāk!» — un tā klaigādami pavadījuši nelaimigās meitenes līdz pašām durvīm. Vēl ilgi pēc tam skola, izsakoties literatūras skolotājas Agnijas Ļvovnas vārdiem, nevarējusi aprimt «kā kazaku staņica pēc naidīgo čerkesu iebrukuma».)

Rudenī stadions beidzot saveda kopā divas skolas. Astoto un devīto klašu skolnieces sāka nēsāt īsi apgrieztus matus. Nedēļas laikā bija nozudušas ir tievās biželes, ir smagās pīnes. Zēni, nodarbodamies sporta zālē plecu pie pleca ar naidīgā dzimuma pārstāvēm, visādi zobojās par jauno modi. Reiz Griņka Selijs piekāra pie stieņa nezin kur radušos rūsganu lapsas asti, izrotātu ar gaiši zilu lentu. Meitenes izlikās, ka viņām apnikuši šie muļķīgie joki, un skrēja uz stadiona laukumu, kur apmainījās iespaidiem. Taču, kad beidzot nogrieza matus labākā vingrotāja Olga Kežuna un ari, slepeni smaidīdama, ienāca sporta zālē, vienmēr aukstasinīgais Mitja Borodins īsi pateica savas domas, kuras, protams, drīzāk bija augstprātīga rakstura. Viņš pat pārgāja no labā flanga uz kreiso, lai būtu tālāk no meitenēm, un jebkādu paskaidrojumu vietā trenerim Jašam Kazačokam norādīja uz Olgas Kežunas zemu noliekto galvu: meitene vai smaka nost aiz smiekliem. Neviens laikam Mitjam nespētu paskaidrot, kāpēc tik ļoti priecājās Kežuna, taču ari viņš pats sev nevarētu paskaidrot, kāpēc bija iesācis tā ārdīties.

Dažus mirkļus vēlāk Mitja ar nepatiku pieķēra sevi sevišķi cītīgi izpildām līdztekās stāju uz rokām, tāpēc ka netālu atradās viena no īsmatēm. Tā bija Oļa. Stāvēdams uz rokām, viņš salti paskatījās viņā no augšas. Oļa ievēroja šo skatienu, bet tas viņu tikai uzjautrināja. Turēdama kreiso roku pie lakādas jostas un ar labo pakausī saceldama matus augšup kā vēdekli, viņa sataisīja jocīgu seju un jautāja: —   Vai nepatīk? Viņš neko neatbildēja. —    Nepārmet nu, Mitjeņka, nepārmet… —   Domā, ka esi liela māksli- niece? — Mitja drūmi uzprasīja, ieliekdams muguru līdz pēdējai iespējai.

Tas viss, kā pelēkacainā, maziņā meitene — Oļa Kežuna sabužināja matus, kā saliecās, kā iesmējās, Mitjam šķita kā nezin kas jauns: reizē satraucošs, ir aizraujošs. Krietnu stundu viņš ar lielgabala šāviņa sparu trieca futbola bumbu vārtos. Kad beidzās nodarbības zēnu grupā un sporta zālē palika tikai meitenes vingrotājas, arī Mitja aizkavējās, lai gan viņam tur nebija ko darīt.

Gadījās tā, ka viņš piesēda kopā ar Oļu uz palodzes un aizrāvās sarunās. Ko visu viņš Oļai nestāstīja! Kā piektajā klasē ar palielināmo stiklu apsvilinājis vienai meitenei demonstrācijā bizi un tā nejutusi; kā Jaša Kazačoks nicīgi izteicies par savu darbu meiteņu skolā: «Zini tik kārt šīs uz līdztekām, apnicis..kāds viņiem dzīvespriecīgs, kaut ari slims un vecs fizikas skolotājs ar sarežģītu vārdu un tēva vārdu: Abduls Hamids Omarovičs. Izrādījās, ka viņš ir abu kopīgs paziņa: pasniedzot arī meiteņu skolā. Aiz prieka par šādu sagadīšanos Mitja pastāstīja to, ko nezināja Oļa: Abduls Hamids nēsājot sev līdzi kabatas portfelī ar roku pārrakstītu Čehova vēstuli Suvorinam, kurā rakstīts par Grigoroviča sirdskaiti — stenokardiju.

—   Atceries, bija tāds rakstnieks, Cehova laikabiedrs, pat

gados mazliet vecāks. Nu, bet «Antonu Goremiku» tu droši vien esi lasījusi? Redzi, Abdulam Hamidam pašam ir tāda sirdskaite. Taču viņš neļauj tai vaļu, nēsā Cehova vēstuli kā talismanu un joko: «Es ar visu stenokardiju vēl divdesmit gadus nodzīvošu …»

Mitja pļāpāja par visu, kas tik ienāca prātā. «Antonu Goremiku» viņš, protams, arī pats nebija lasījis, un zēni būtu teikuši, ka viņš izturējies muļķīgi — par daudz lielijies, bet Mitja tur neko nevarēja darīt: bija uznākusi neizprotama vēlēšanās paspīdēt. Viņi sēdēja tuvu viens otram blakus. Un tādēļ, ka viņš brīžam čukstēja viņai ausī un brīžam satikās abu skatieni, Mitja kļuva aizvien pļāpīgāks, bet Oļa lielāko tiesu cieta klusu, ērti nolikusi kājas uz sola, ko viņš tai bija piestūmis. Pēc tam sarunas novirzījās pavisam uz citu pusi — kaut kur augstās sfērās.

—   Redzi, Oļa, katrs mūsu vecumā klusībā sevi uzskata par ģēniju, — Mitja noplātīja rokas, it kā aicinādams meiteni viņam ticēt, ka šāds pieņēmums ir aplams. — Dažs grib būt Majakovskim līdzīgs, cits Čkalovam. Tomēr grūti saprast, kas šeit vairāk no svara: griba vai talants …

—   Nu, un kas no tā? Tu jau galīgi aizbrauc kaut kur pa mākoņiem, — Oļa sacīja, tomēr neviļus iedomājās, ka viņai šādas pārdomas nekad nebija ienākušas prātā.

—    Bet ja tu zinātu, ko Čaps… Tu viņu pazīsti? Viņš ir mans labākais draugs! Ak nepazīsti?… Es jūs iepazīstināšu. Nē, tev viņš jāpazīst: galvenās ielas galvenais riteņbraucējs …

—   Nu, ko tad Čaps?

—   Viņš visu prot. īsts meistars! Grib izgudrot vijoli vienrocim. Viņa sapnis: radiouztvērējs papirosu kārbiņā …

—   Kāds tam sakars ar ģenialitāti? — Oļa ieteicās.

Viņas balsī bija tik maz cieņas pret sarunu biedru, ka tas pat sastomījās: viņš taču bija gadu vecāks, desmitās klases skolnieks. Mitja ar interesi paraudzījās meitenē. Nepievēršot tam uzmanību, Oļa brīvi purināja delnas, lai no rokām atplūstu asinis. Šajā novēlotajā roku vingrojumā vīdēja cauri tā pati uzsvērtā Y'enaldzība pret noritošo sarunu. Pēkšņi Mitjam bija vienalga, kā viņa izturas, — tāpat bija labi būt kopā ar viņu. Un, kad Oļu no jauna pasauca ierindā, viņš brītiņu aizturēja tās roku un ļoti saprotami sacīja:

—   Uz priekšu tiksimies biežāk.

RUNĀSIM TIKAI PATIESĪBU

Nākošajā reizē viņi no sporta skolas izgāja divatā. Oja Kežuna bija maza auguma, parasti atradās ierindas kreisajā spārnā un pat devītajā klasē bija loti maz paaugusies.

—          Būtu kaut vai lietū pastāvējusi, — Mitja viņai teica.

—   Citādi sāni sāk sāpēt, ar tevi staigājot.

Tagad viņi atcerējās visas agrākās tikšanās. Kādreiz — tas laikam bija tūlīt pēc kara — viņi, vēl pavisam bērni, bija satikušies kādā laukā aiz pilsētas, plūkuši skābenes; viņš, neatliekdams muguru, bija savācis divus spaiņus, bet, uz māju ejot, dalījies ar 0|u. Tad apmēram pēc pāris gadiem abas skolas apmeklējušas bērnu rītu un skatījušās filmu «Pēc līdakas pavēles», un Mitja ar 0[u sagadījušies blakus. Vēl bijis kāds jocīgs atgadījums, kad viņa palīdzējusi Mitjam ielīst pa kādu sētas caurumu stadionā. Tad pagājis vesels gads, kad negadījies sastapties. Pēc tam viņš atkal viņu redzējis, tas bijis pēdējo reizi, stacijā, laikam februārī vai martā. Vai pagājušo ziemu? Vai aizpagājušo? Viņas baltais kažociņš dūries tam acīs — varbūt tāpēc, ka bijusi gaiša, saulaina diena un viņa gājusi pa nožuvušo dē|u peronu, bet viņas kažociņš spoži mirdzējis saulē,

—   Un tu nepienāci man klāt?

—   Ir nedomāju …

—   Bet kad es mācījos sestajā?

—   Tad tu staigāji aveņkrāsas slēpošanas jaciņā. Portfeli nēsāji, uzkārusi rādāmā pirkstiņā. Un vaigi tev bija kā kazacietei, melnīgsnēji…

—   Vai tādi paši kā tagad?

—   Nemaz nav izmainījušies. Bet uzacis biezas un spurainas.

Arī Mitjam bija cieši kopā saaugušas uzacis, bet skatiens

neliekuļoti vēligs — tā viņam teica Ola. Bez tam viņa sevī vē3 nosprieda, ka viņš līdzīgs jaunajam Gaidaram un ka viņa platajiem pleciem loti piestāvētu čerkesu svārki — jā! — mīksti zābaki un kubaniešu cepure. 0|a dzēlīgi slavēja Mitjas analītiskās dotības un novērošanas spējas vai mīli pazobojās, kad pēkšņi zēnā atklāja kautrīgumu, kas viņas sabiedrībā it kā vēl pastiprinājās.

Vēlu vakarā viņi brauca ar 5. maršruta tramvaju līdz galam; mēness gaismas apspīdēts, tukšs, krēslains vagons, visapkārt novākti rudens lauki, naksnīgi gaišas debesis, rugāju un zemes smarža, un bija tāda sajūta, it kā tu pats slīdētu un slīdētu kopā ar vagonu … Mitja uzrāva sērkociņu — tumsā uz pus-

nolaistā loga stikla pēkšņi parādījās negatīvs attēls, bet Oļa bez liekām ceremonijām nopūta sērkociņu. Viņš atkal uzrava, lai izpētītu līdz galam «optisko efektu», bet viņa atkal nopūta. Viņi saķildojās, bet tūlīt arī salīga mieru. Vēlāk Mitja par to izteicās tā: «Abi ķīvējāmies ap mēnessgaismu…»

Pagāja trīs dienas — atkal abi saķildojās. Izrādījās, ka Mitja 0|u bija nekaunīgi piekrāpis: viņa jau tāpat bija veselu gadu jaunāka par viņu, bet viņš tā nelaimīgā ceļojuma laika tramvaja nezin kādēļ bija pielicis sev gadus. Un tas viss atklājas jau nākošajā otrdienā, kad notika sporta skolas padomes velēšanas.

—   Dzimšanas gads? — Borodinam jautāja pārpildītajā zālē.

—   Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestais.

Oļa Kežuna, kas sēdēja pirmajā rindā, pat nepakustējās, kaut gan viņai likās, ka ne tikai viņa viena, bet visa zale tūlīt pieķers Mitju melos. Viņš taču tramvajā viņai bija teicis, ka dzimis trisdesmit piektajā gadā! Un viņa bija domājusi, ka viņš ir visgodīgākais un taisnīgākais cilvēks!

Oļai gribējās vienkārši aizbēgt, lai Mitju neredzētu. Bet viņš iejuka pūlī, it kā Oļu nemaz nebūtu pamanījis. Tad viņa piegāja tam klāt un bez aplinkiem noprasīja:

—   Ko tas nozīmē?

Mitja apjuka un pateica kaut ko pavisam nevietā.

—   Ir taču kādreiz savi apstākļi.

—   Bet tev, izrādās, vairs nevar ticēt, — ieskatīdamās viņam acīs, sacīja Oļa.

—   Ja negribi, netici, — samulsis noteica Mitja.

—   Ak tā! …

Viņi sanaidojas. Viss tas notika pirmo reizi! Nekad vēl mūžā nebija mocījušas tādas nemierpilnas ilgas. Viņš dažas dienas izvairījās satikties, braukāja uz Cervonu salas pludmali peldēties aukstā ūdenī. Tomēr viņš pirmais uz ielas piegāja Oļai klāt un lūdza, lai viss būtu pa vecam: viņš patiešām arī pats nesaprotot, kāpēc viņam ievajadzējies pielikt sev gadus.

—  Nu labi, uz priekšu runāsim tikai patiesību, — Mitja sacīja.

—   Vajag būt godīgam, — Oļa pamācīja. — Un vajag pareizi saprast šo jautājumu. Cits runā patiesību tikai aiz bailēm, ka to nepieĶer melos, bet cits tāpēc, ka negrib, nospēj melot. Arī tev jābūt lādam.

Atkal viss bija pa vecam. Viņi ķircināja viens otru, pēc stundām lēnām klaiņoja pa pilsētu, un viņš neprata nevienu prātīgu vārdu pateikt, tāpēc ka, acis sāņus pametis, redzēja viņas viegli cirtojošos, kastaņbrūnos matus, elpoja to sevišķo smaržu.

Daudz kas toruden bija jauns. 0|as ietekmēts, Mitja Borodins, kaut arī ar grūtībām, sāka pierast pie domām, ka viņš izskatās spēcīgs un lādzīgs puisis un ka viņam ir raupjas, vēja appūstas rokas. Tagad viņš vienmēr, kaut vai uz mirklīti, pakavējās spoguļa priekšā, tai pašā laikā neizlaizdams no acīm krustmāti Mašu.

Mitja dzīvoja bez mātes. Māte bija mirusi pirms kara, kad viņam bija četri gadi. Tēvs strādāja rajona centrā, četrdesmit kilometru no pilsētas; viņš bija lauku rajona prokurors, vienmēr līdz kaklam aizņemts, vienmēr nevaļīgs; kad viņš iebrauca pilsētā kārtot darīšanas, Mitja no tā gandrīz nešķīrās.

Mitju audzināja mātesmāsa — sieviete jau labi gados — angļu un franču valodas skolotāja. Mitja bija viņai pieķēries un apmierināts ar to mājas kārtību, kādu krustmāte ieturēja: viņam tika dota liela brīvība, taču negrozāmi bija jāizpilda savi pienākumi. Krustmāti grūti bija piemānīt vai pārspēt viltībā, bet jāteic, ka viņš, par laimi, to arī nevēlējās darīt.

—   Krustmāt, kāpēc tu nejautā, kurp es iešu?

—   Ej vien, lūdzams, kur tev vajag. — Viņa rakstīja pie galda un nepievērsa Mitjas rosmei nekādu uzmanību. •

Mitja, jau bāzdams kabatā ķemmīti, paskaidroja:

—   Iešu uz bulvāri, krustmāmiņ.

Marja Sergejevna ievēroja, ka Mitja šoruden kļuvis manāmi kārtīgāks un, kā liekas, Caps sācis retāk apmeklēt viņu māju.

Oļa tagad nekad neiztrūka Mitjas dzīvē; viņš domāja par viņu, neapzināti atcerējās viņas vārdus, žestus, ierašas, smaidus. Te viņa domīgi raksta ar kociņu smiltīs; te pieprasa, lai viņš tai atļauj sasukāt viņam matus un pie tam ar pašas līko ķemmīti; te izliekas, it kā neredzētu, ka viņš jau blakus un gaida, kad viņa aši apsviedīsies apkārt: «Mitja? Labdien!» Vai atkal stāsta par evakuāciju: kad viņai bijuši pieci gadi, viņa Kazahijā, mātei nezinot, karojusi ar mazgājamo trauku; tas sprauslājis un baidījis viņu, bet viņa tam čukstējusi: «Es tevis nebaidos, vai dzirdi!» Vai arī stāsta par aukli. Spēlējušas šādu spēli. Oļa jautājusi: «Kas tu tāda?» Aukle sulīgā basā tad atbildējusi: «.Esmu Ieva — ļaunā burvja sieva!» Un Oļai kļuvis baigi. Apbrīnojamā Oļa! Viņš nekad nebūtu domājis, ka divi tik dažādi raksturi varētu sadraudzēties: viņa — asa, viegli aizvainojama, varbūt ļauna (viņš to vēl nezina), bet viņš, kā saka Oļa, «lādzīgs biedrs», tāpēc ka pārliecināts par saviem spēkiem.

Oļa Kežuna mācījās vidēji, toties mīlēja pamācīt citus, un

tik dzēlīgi, ka bieži vien Mitja lūdza apžēloties par viņu. Bet dažreiz, saniknojies par Oļas pārgudrībām, pats apbēra viņu ar jautājumiem:

—    Bet vai tu zini telegrāfā ābeci? Vai esi atmuguriski lēkusi ne izplētņlēcēju torņa? Bet vai tu zini, kā atveidojuši Neandertāles zēna seju pēc Tešik-Taša alā atrastā galvaskausa?

—    Bet vai tu esi jājis cauri tuksnesim? … Pēc āboliem! Uz kamieļa! … — Oļa centās Mitju pārkliegt, atcerēdamās, kā piecu gadu vecumā bija jājusi kopā ar aukli uz desmit verstu attālo kaimiņu aulu. Viņa bija gatava vai raudāt šādos brīžos: gan no aizvainojuma un skaudības, gan kādu citu jūtu spiesta — aiz lepnuma, vai, par viņu. Un, jau iepriekš zinādama, ka viņš labpiāt tai atdos uzvaru, augstprātīgi labvēlīgā tonī piebilda: — Nu re … Bet es esmu jājusi!

Ja jautātu, viņi paši nevarētu pateikt, kā tiem iznāk laiks satikties. Katra stunda taču bija aizņemta: svētdienās bija jānolikvidē pa nedēļu radušās «astes», darbdienu vakaros — gan lekcija par astronomiju, gan Puškinam veltīts sarīkojums. Mitjam bija vieglāk: viņš ne tikai bija brīvs no daudzajām mājas rūpēm, bet ari stundu sagatavošanā prata «orientēties» kā visi zēni, — jau iepriekš paredzēja, kad izsauks un kad var mācības arī atlikt. Viņa klasē draudzīgs, pārbaudīts kolektīvs, bieži vien zēni kopīgi gatavo stundas. Bet Oļai šogad ļoti nesaticīga klase un ne uz vienu nevar paļauties.

Gada sākumā, otrā mācību mēnesī, Oļas devītās «A» klases ne visai saliedētais, tomēr pa ilgajiem gadiem «sadziedājies» kolektīvs izira. Skolas direktore Boltjanska, nezinādama, kā izvietot pirmās klases skolnieces, kuru bija sanācis pāri par septiņdesmit, nolēma apvienot divas devītās klases vienā — un tā radās kaut kāds nesaderīgs, nesavaldīgs mistrojums… Oļa neiekļāvās nevienā no grupējumiem; pa to laiku abu klašu pirmās skolnieces izveidoja savrupu «septiņnieku»; visādas sliņķes, ko agrāk klase bija turējusi grožos, tagad sāka izlaisties pa vecam, neviens tās nostrostēja; aktīvākās meitenes, kas agrāk bija noteikušas klases toni, turējās sāņus, nolēma nogaidīt, ciest klusu. Slikti uzvedās arī bijusī Oļas draudzene Iriņa Si.tņikova — skaista, slaida gaišmate, pastāvīga devītās «A» klases vecākā, kuru jaunpienākušās meitenes muļķīgi, taču vienprātīgi iesauca par «māti-varoni». Viņu nezin kāpēc nepieņēma privileģētajā «septiņniekā», tādēļ Irina dusmojās, aprunāja pārējās un kūdīja tās savā starpā. Mitja kādreiz bija draudzējies ar Irinu un bieži vizinājis to uz riteņa. Nu Irina nevarēja piedot Oļai, ka tā ir

draugos ar Mitju. Abu meiteņu draudzība sāka izjukt. Ja neskaita Iiinu, tad jaunajā, lielajā un nesaticīgajā klasē maz bija tādu meiteņu, kuras interesētos par Mitjas un Oļas attiecībām. Mitjas klases biedri šo draudzību uzņēma kā «notikušu faktu», kaut gan bija arī tādi, kas zobojās. Vienīgi Mitja, būdams labsirdīga rakstura un apzinādamies savu fizisko pārākumu, uz klases biedru klātbūtnē uzdoto Capa jautājumu: «Kur tu biji vakar? Es tevi nesatiku mājās,» — varēja nevērīgi, taču ar zināmu izaicinājuma pieskaņu balsī atbildēt: «Es ar 0|u Kežunu klaiņoju pa pilsētu.» Atklāti sakot, viņš bija pat mazliet lepns par to, ka Oja tik stingra: zēni jau pa kilometru ņēma cepures viņas priekšā, tā viņa tos bija ieradinājusi.

Mācību gada sākumā Borodins bija izvēlēts par klases vecāko. Toruden puisim bija tik daudz enerģijas, ka viņš ķērās pie jebkura darba: bija atbildīgais par sienas avīzi, uzņēmās sagādāt «mīksto sporta inventāru», referēja literārā pulciņā par Ļermontova liriku. Nekad vēl savā mūžā Mitja nebija izjutis tādu nepacietību: cik maz padarīts un tik daudz laika pazaudēts. Vai patiešām visi izjūt to pašu? … Cik daudz laika tiek izšķiests veltīgi! Sās nepacietības dēj viņam dažbrīd bija grūti piespiesties stundā nosēdēt četrdesmit piecas minūtes — līdz starpbrīdim. Kā maziņais, goda vārds! Reiz gadījās, ka viņš fizikas stundā tiktāl pagura, ka nolēma «izslēgties»: sāka lasīt no otra gala skolēnu sarakstu, kas bija piesprausts pie ziņojumu dēja, čukstus skaitīja Borisa Godunova monologu, izdarīja roku delnu vingrojumus, līdz pēdīgi Abduls Hamids sāka skatīties viņā ar savām apajajām acīm:

—   Ai-ai, Borodin, esi gan tu draiskulis… Nu, ej paskraidi un tad nāc atpakaļ.

Mitja patiešām izgāja no klases, uzmanīgi aizvēra durvis un nobrauca pa trepju margām apakšējā stāva koridorā. Pec brītiņa viņš atgriezās savā vietā, pārlaizdams biedriem atspirguša cilvēka skatienu.

NAIDS AR ČAPU

Bija tikai viens cilvēks pasaulē, ar kuru Mitja nevarēja vairs lagā saprasties — tas bija Caps.

Jau no otrās klases, kopš tā gada, kad pēc vācu okupantu padzīšanas pilsētā atgriezās tās īstenie iedzīvotāji, kas bija evakuēti uz austruttliem, un uz ātru roku uzceltā barakā, kurā

lietus laikā tecēja ūdens, atvēra pirmo skolu, Mitja draudzējās ar zēnu, kuru neviens nesauca tā vienkāršajā vārdā par Arkašu, bet gan par Capaju, īsi sakot — par Čapu.

Caps bija drūms, kauslīgs un dusmīgs zēns, taču ilgi nedusmojās. Viņš bija viens no vispārgalvīgākajiem riteņbraucējiem, fanātisks radiotehniķis, fotoamatieris, kas fotografēja tikai mākoņus — šo visnepastāvīgāko dabas elementu, kā viņš pats apgalvoja. Ar viņa paštaisīto radiouztvērēju varēja klausīties astoņdesmit deviņas stacijas, ieskaitot pat Tanžeru. Viņš patiešām bija izgudrojis vijoli, kuru varēja spēlēt vienrocis, taču modeli iznīcināja, līdzko atklājās, ka par to «slimīgi interesējas dažas koķetīgas šimpanzē», kā viņš teica, domādams ar to vājā dzimuma pārstāves.

Jaunajā pilsētā, kas bija izaugusi apkārt hidrostacijai un rūpnīcām, — celtnieku, montētāju pilsētā, daudzi bērni dzīvoja bez vecākiem: šodien tēvs ir šeit, bet rit pie Volgas vai Angāras. Bet ar Capu bija noticis pavisam citādi: viņa tēvs — alumīnija rūpnīcas inženieri? — gadu pirms kara aizbrauca uz Tālajiem Austrumiem komandējumā uz vairākiem gadiem, atstādams sievai un dēlam dzīvokli un brangu algu. Pēc tam sarakstīšanās pārtrūka, un, kad māte atklāja viņa jauno dzīves vietu, viņš pēc ilgas klusēšanas paziņoja, ka viņam esot jauna ģimene. Čaps toreiz vēl bija maziņš, un māte uz visādu kaimiņu uzbāzīgiem jautājumiem: «Kur tavs tētis?» — zpnu pamācīja atbildēt īsi un skaidri: «Klīst pa pasauli, vēju ķerdams.» Kad zēns paaugās, viņam vairs nelikās tā atbildēt. Evakuācijas laikā mātē iemīlējās kāds civilās gaisa flotes lidotājs, taču viņš, atšķirībā no Čapa tēva, negribēja pamest agrāko ģimeni, un tā kara beigās Čaps ai māti kā bija aizbraukuši divatā, tā divatā arī pārbrauca savā pilsētā, un māte sāka apskatīties pēc jauna vīra. Nekas no tā neiznāca. Viņu mājās pastāvīgi nāca un gāja dažādi vīrieši, taču neviens no viņiem nepalika ilgi.

Sai laikā Mitja iepazinās ar Čapu tuvāk un izdibināja visus viņa ģimenes apstākļus: te Čapa mātei nepietika naudas, ko maizi nopirkt, te atkal viņa pēkšņi šķieda naudu pa labi un pa kreisi, apbēra dēlu ar dāvanām, nopirka tam riteni, fotoaparātu un tamlīdzīgas mantas.

Skolā mācīties čapam diez kā netikās: kolektīvs — tas esot tikai tāds aizsegs, tā viņš reiz izteicās. Zēns vairījās no klasē iemīļotajiem skolotājiem — «satuvināšanas speciālistiem», kā viņš, piemēram, sauca Agniju Ļvovnu. Pēc stundām viņš velniš

ķīgā ātrumā drāzās uz riteņa pa galveno ielu un mēdza ierasties pie Mitjas tādā laikā, kad to vismazāk gaidīja.

Kopš Mitja bija pasācis pastaigāties pa bulvāri un apmeklēt sporta skolu, Čaps pēkšņi kļuva par negantu sieviešu nīdēju. Oļa, ko Mitja iepazīstināja ar Čapu, pārstāja ar Mitjas draugu runāt, līdzko dabūja zināt, ka Caps literārā pulciņa nodarbībās, kad notika pārrunas par Šekspīru, jautājis Agnijai Ļvovnai:

—   Vai patiešām varēja iemīlēties Džuljetā?

—   Nu, bet kāpēc tad ne?

—   Tāpat vien, — Čaps izklaidīgi piezīmējis, it kā jau zaudējis interesi par savu jautājumu. — Tāda tukšgalve … Atavistiska klīrība. Vai tad mūsu dienās varētu šādu meiteni iemīlēt?

Raksturojums tik ļoti neatbilda Džuljetas tēlam, ka daudzi pagrieza galvas uz Mitjas pusi: viņi saprata, ka čaps dod mājienu par Mitjas un Oļas Kežunas draudzību.

Ne stundas laikā, ne starpbridī nekāda izskaidrošanās nenotika, taču Čaps pats sāka izvairīties no Mitjas, lai vairs nebūtu jāsatiekas ar Oļu.

Sanaidošanās pa īstam notika nedēļu vēlāk, Oktobra svētku priekšvakarā. Un vajadzēja arī Mitjam, tā kā viņš zināja Oļas spējas zīmēšanā, palūgt, lai viņa uzzīmē sienas avīzei vienu, tikai vienu vienīgu zīmējumu!

Čaps tai dienā kā vienmēr, uzcēlis plecā savu riteni, iesānis kāpa augšā pa skolas trepēm kā slēpotājs kalnā. Viņš neklausījās, ko tam uzsauca garderobiste.

Nevērodams svētku noskaņā starojošās sejas un izaicinoši skatīdamies pāri galvām, Čaps, atstājis riteni koridorā, iegāja svinīgi uzpostajā zālē. Mazie puikas, kas dzīvoja līdzi šai pirmssvētku rosmei, ar vecāko skolēnu atļauju kārtoja krēslus un solus. Kāpdams pāri priekšmetiem, kas tam bija ceļā, Čaps piegāja pie sienas avīzes.

Mitja kopā ar redkolēģiju pie avīzes bija nostrādājis veselus trīs vakarus. Pilnmetrāžas svētku numurs. Visgarām izjustu apsveikumu un, tā teikt, koši violeta, ar paštaisītu tinti caurausta humora slejas. Gan svītru, gan akvareļa zīmējumi. Gan pazīstamais hidrostacijas aizsprosts — it kā dzimtās pilsētas emblēma — uz nofotografēto mākoņu fona.

Sie mākoņi bija Čapa darbs. Viņš aplūkoja fotogrāfiju, jau Iepriekš baidīdamies, ka pēkšņi tie varētu nepatikt — tā mēdz gadīties. Tie bija smagi gubu mākoņi, labākie no viņa kolekcijas — pēc negaisa, vakarblāzmas apspīdēti, uzņemti caur

oranžu gaismas filtru. Fotogrāfiju viņš bija iedevis Borodinam, pieprasot no tā goda vārdu, ka šo šedevru nesabojās ar līmi.

Līmes pēdu nemanīja.

Mazie aiz muguras ķiķināja — likās, tie par viņu smietos. Čaps ātri pārlaida acis visai avīzei. Pie gara «Svētā vakarēdiena» galda sēdēja divpadsmit riteņbraucēji, nesen notikušā krosa dalībnieki, un Čaps bija uzzīmēts Kristus vietā. Tas bija mājiens par bezgalīgajām sēdēm, kas notikušas pirms riteņbiaucēju krosa un kļuVušas par galveno pārrunu priekšmetu vecāku sapulcē. Jā, tas viss tiesa! Bet kāpēc tieši viņam, Čapam, virs galvas spožais vainags un zem galda visidiotiskākajā kārtā izstieptas garās kājas? Tā taču nekaunība! Sā portreta skice viņam jau agrāk reiz tika rādīta! Un kas to darījis? Draugs! Kad Mitja bija lielījies ar Oļas talantiem, viņš, bezbēdīgi smiedamies, tika parādījis Čapam Oļas zīmēto šaržu, taču Čapam nekad nebija ienācis prātā, ka Mitja pieļaus to nodot vispārējam apsmieklam.

Mazie ķiķināja. Viņš aši apgriezās:

—   Marš prom, stūrainie pauri!

Mazie, jau atklāti smejoties, atkāpās nostāk. Stingdams no dusmām, Čaps pētīja muļķīgo zīmējumu. To ir zīmējusi Olga Kežuna, skaidrāks par skaidru. Visapvainojošākais bija tas, ka \iss uzzīmēts ļoti precīzi: no pagaldes rēgojās laukā garās kājas tieši ar tādām pašām metala sasprāļdzēm kā viņam patlaban. Viņš jau toreiz, kad pirmo reizi ieraudzīja zīmējumu, pie sevis pabrīnījās: cik viņa precīza un nesmalkjūtīga!

Apgāzdams solu, Čaps izskrēja no zāles. Komjaunatnes sekretārs Viktors Safranovs, kas bija aizņemts ar koncerta programas sastādīšanu, mēģināja viņu nomierināt:

—   Tas taču šaržs. Draudzīgs šaržs … Kaunies, Čap!

—   Es gribu zināt, kāpēc nepiederošas personas ņem dalību mūsu avīzē? Vai tu par to esi jautājis Borodinam?

—   Nē, to es vēl netiku jautājis. Protams, tas nebija vajadzīgs. Ja jau redaktors, tad lai domā ar galvu.

Pionieru istabas idiliskajā klusumā Čaps mazliet nomierinājās.

—   Es varu nofotografēt svinīgo sēdi, — viņš drūmi ierunājās an samierinoši paraudzījās Šafranovā.

—          Redzi nu, ko tur troksni celt, — Safranovs atbildēja. —   Bet vai tev ir magnijs? čaps tikai pasmīnēja par tik naivu jautājumu.

—   Bet vai Kežuna vakarā nebūs, kā tu domā? — viņš iepra- sījās.

—   Tu atkal sāc veco meldiņu! Nu kāds te sakars ar Kežunu, Čap? Ir redkolēģija. Saule spīdēja caur koridora augstajiem logiem.

Čaps gāja pa koridoru un pēc kārtas atvēra tukšo klašu durvis, ieskatīdamies, vai tur nav Borodina. Viņa kalsenā, vienmēr bālā seja te pamirdzēja saulē, te ieslīga ēnā. Pēc kādas stundas, ne vēlāk, Mitja atrada Čapu bulvārī. Iz- stiepis sakrustotās kājas, Čaps sēdēja uz dārza sola, kura vienu galu kāds bija atvilcis no alejas un tā atstājis to šķībi un greizi celiņa vidū. Neviens uz šā sola arī nebūtu apsēdies kā vienīgi Čaps, — viņam bija vienalga, ka tikai neviens to netraucē nodo- ties rāmām pīpmaņa pārdomām. Mitja piemetās uz sola otra gala. Tomēr bija neveikli Čapa priekšā: tā ar draugiem nemēdz darīt, vajadzēja iepriekš pado- māt. Viņam vajadzēja paredzēt, pie kā tas var novest.

—   Vai tu zini, kam esi pašreiz līdzīgs? — Mitja ierunājās. — Maksimam Gorkijam jaunībā.

—   Esmu līdzīgs Heklberijam Finam, — neizlaizdams no zo- biem papirosu, tādā pašā tonī atbildēja Čaps. Abi bridi klusēja.

—   Saki, Čap, vai tu kādreiz esi bijis iemīlējies?

—   Gribi uzķert uz makšķe- res? — Čaps noteica caur sa- kostajiem zobiem.

—  Bet es taču zinu, ka tu biji iemīlējies. Čaps spēji sakustējās ar visu stāvu, tagad viņa kājas atradās tālu zem sola apakšas, bet ro- kas — izplestas sānis uz sola atzveltnes. Viņš neatbildēja ar vaļsirdību uz drauga izaicinā- jumu.

—   Ja meitenēm neizrāda uzmanību, tās kļūst kā ienaidnieki. — Viņš to pateica ar naidu, piemiedzis acis kā šāvējs.

—  Tu esi bijis iemīlējies? — Mitja uzstājīgi atkārtoja.

—   Nē! — Čaps atcirta.

—   Kāpēc?

—   Tāpat vien. Viņas visas ir neglītas. Strupdegunes ar vasaras raibumiem …

—   Bet gardegunes?

—   Arī tām ir sava vaina.

—   Varbūt pinnes? — Mitja iesmējās.

—   Vai ir vērts mums turpināt sarunu? — Caps asi noteica.

—   Tu klasē biji vienīgais — skaidrs, noteikta rakstura cilvēks, uz kuru varēja paļauties. Arī tu …

—   Saki vien visu laukā. Kas noticis?

—    Mēs taču neesam bērni. Mūsu vecumā Bazarovs un Arkādijs daudz sarežģītākus,jautājumus risināja . . . Vai zini, es varbūt ciniski pateikšu, varbūt aizskaršu tevī kādas jūtas, tomēr mūsu zemē ir tikdaudz citu nopietnu darīšanu, ka iemīlējušies izskatās nožēlojami… nu, tādi, kā citās zemēs kaut kur … bada cietēji. Viņš runāja aprauti, aizgūtnēm ievilkdams elpu. —• Es nicinu visu, kas noticis ar tevi… Ej, skūpsties ar viņu! … Pielūdzējs! …

Viņš piecēlās un, vairs neskatīdamies atpakaļ, devās prom. Mitja necentās viņu atturēt. Lai jau iet.

Sājos nejēdzīgajos spriedelējumos, ar ko Caps centās izjaukt viņu draudzību, Mitja sajuta aklu greizsirdību. Te neko vairs nevarēja līdzēt. Aiziet draugs nemaz neatskatījies, re, jau nozūd aiz stūra . . .

Pēkšņi Mitjam sametās karsti no atmiņām. Nez kāpēc ienāca prātā kāds vakars, ko abi kopā reiz bija pavadījuši. Tad viņi jau bija atgriezušies no evakuācijas un sēdēja pie Mitjas tukšajā dzīvoklī. Apdedzinādami pirkstus, abi mizoja miltainus, kūpošus kartupeļus, un Čaps skaļi sacerēja kādu no saviem dīvainajiem stāstiem, kuros patiesība vienmēr savijās ar izdomu tā, ka to grūti bija atšķirt. Viņš bija izdomājis kaut ko par noziedzīgu rīcību, par necilvēcīgu nodevību. Un Mitjam kļuva baigi: viņš ar visu sirdi sajuta, ka Čaps stāsta tieši par savu tēvu, kas nodevīgi pametis ģimeni, par to pašu tēvu, kas «klīst pa pasauli, vēju ķerdams». Čapa kalsenais puikas siluets Mitjam iespiedās dziļi atmiņā: tobrīd tieši bija nodzisusi elektrība, un Čapa stāvs, tikko samanāms krēslā, iedvesmojoši drūmā pozā slējās pār galdu. Bija mazliet baigi skatīties, kā viņš pa pusei neapzināti, ātri ņirbinot garos pirkstus, kaisīja uz kartupeļa sāli…

Ilgi Mitja sēdēja bulvāri. Neskaidrās dzejas rindās uz āru lauzās smagas zaudējuma jūtas. Patiesi gribējās uzrakstīt dzejoli. Tā vēl nekad ar Mitju nebija atgadījies. «Skūpsties ar viņu!»

—   neko apvainojošāku vairs nevar pateikt.

Kaut kur skaļi rēca reproduktors: pārraidīja pēdējās ziņas. Luncinādams asti, pienāca klāt pazīstams suns. Mitja paglaudīja — suns tūlīt apgūlās uz muguras. Mitja strauji piecēlās, nobaidīdams suni, un devās uz skolu.

Dienvidu pilsētā rudenim, liekas, nekad nav gala. Todien uz stadionu visi gāja bez mēteļiem un cepurēm. Olga bija paņēmusi sev līdzi dzīvokļa kaimiņu — Griņku Sēliju. Bulvārī satikās ar Mitju un devās tālāk trijatā.

Mitjas klasē Griņku uzskatīja par jokupēteri. Viņš, kā pats izteicās, «smīdināja visus līdz nelabumam», lai gan Borodins un daudzi citi jau sen zināja, ka Griņka neko jocīgu nav spējīgs izdomāt. Vienkārši bija pieraduši viņu uzskatīt par jokupēteri.

Visu ceļu Griņka gāja mazliet pa priekšu Mitjam un 0]ai; saulē spīdēja viņa gludi pieglaustie mati. Griņku nezin kāpēc bija iesaukuši par donu Mironiusu: neko darīt, viņš bija līdzīgs spānietim. Griņka, protams, nojauta, ka Mitja ar Capu sanīdušies. To tūlīt varēja redzēt, lai gan par to, kas bija noticis bulvārī, Mitja nevienam, izņemot Oļu, nebija stāstījis. Neviens viņu arī neiztaujāja. Klases biedri ar apbrīnojamu, pat neizprotamu smalkjūtību centās notikušo neievērot.

Tikai uz aizsprosta malas, pēkšņi apgriezies apkārt, Griņka pateica nesaprotamu un banālu frāzi.

—   Mīlestība bez prieka un bez skūpstiem … un tomēr … un vienmēr… tā ir mīlestība, — viņš noskandēja, it kā pats sev diriģējot ar tievajām rokām.

Griņka bija vājš zēns, nekam nederīgs sportists, un tikai tas Mitju atturēja fiziski pārmācīt puisi — un vēl Oļas roka, kas satvēra Mitju aiz pleca. Noteikt viņu attiecības! Kas Griņkam devis šīs tiesības?

—   O, don Mironius! — Oļa smiedamās, dziedošā balsī novilka, cenšoties neizrādīt Griņkam, ka arī viņas dzirdi skārusi šīs indīgās bultas sīkšana.

Stadionā meitenes kā parasti pārģērbās aiz orķestra estrādes. Oļa izskrēja savā zilajā sporta kostīmā, pa ceļam palēkdamās, kartodama čību, un tūlīt ievēroja Mitju pie stieņa.

Mitja bija garāks augumā un vairāk līdzinājās sportistam nekā daudzi citi zēni: stalts, ar platām, spēcīgām krūtīm, par ko pats klusībā lepojās. Viņš tagad bieži ne no šā, ne no tā iegrima pārdomās. Oļa viņu uzmeklēja ar acīm tieši tai brīdī, kad viņš pirms vingrojuma uz stieņa ieberza sev delnas ar magneziju vai krītu. Iebāzis rokas kastē ar pulveri, viņš domīgs stāvēja un izdarīja tādas kustī- bas, it kā mazgātu kabatas laka- tiņu. Papriecājusies par viņu, Oļa neuzkrītoši izgāja no meiteņu ierindas un, pēkšņi atrazdamās blakus stienim, pačukstēja Mit- jam vienīgi ar lūpām: — Grūtības koeficients — trīs! Tas bija parasts sportistu ter- mins, kas apzīmēja viena vai otra vingrojuma grūtības pakāpi, taču Mitjam un Oļai šajā teicie- nā «grūtības koeficients — trīs» slēpās kaut kas sarežģīts, vārdos neizsakāms, tomēr ļoti iedves- mojošs. Borodins, papurinājis galvu, slaidi iešūpojies, uzrāvās stienī. Saule laidās aizvien zemāk pār stadionu, paslēpdamās aiz tribīnēm. Kaut kur bez kādas jē- gas slaistījās Griņka Selijs; viņš visus smīdināja, ķerstidamies pie visa ar rokām: pie soliem, pie stieņa trosēm, pie zālājā nomestā riteņa. Kad klasē viņš šādā pašā veidā ķērās pie sola, izlikdamies, it kā gribētu to vilkt sev līdzi pie tāfeles un tādējādi saceldams vispārējus smieklus, par ko Agnija Ļvovna ironiski piezīmēja: «Vai pēc Šekspīra tradīci- jām? … Atraisījies temperaments?» — tad Griņka paskaidroja pēc sava prāta: «Smīdinu visus līdz nelabumam.»

Liekas, nekas cits kā vienigi muļķība bija arī Griņkas aforisms par mīlestību bez prieka un bez skūpstiem, kuru droši vien bija izlasījis kādā novazātā «ziedu flirtā», tomēr nezin kāpēc tai vakarā bez jebkādas norunas Mitja un Oļa nolēma aiziet no stadiona divatā, aizmirstot vai pazaudējot Griņku pūlī. Protams, te vajadzēja zināmas veiklības.

Tikuši vaļā no trešā, viņi devās pa Labā krasta tumšajām alejām. Seit smaržoja pēc vītušām lapām, bija kluss kā mežā; caur koku starpām mirgoja ģimenes mājiņu plašie logi; kāds riteņbraucējs, čaukstinot nobirušās lapas, aiztraucās garām. Mitja neko citu nevēlējās, kā tikai lūkoties Oļā. Viņš baidījās aizmirsties: viņas mazais, vijīgais augums, spēcīgās rokas, lokanais, apaļais kakls pauda tik daudz izaicinājuma un drosmes, ka reiba galva un sirdī norisa kaut kas neizprotams. Bet pagāja mazs laiciņš, varbūt tikai dažas minūtes, un viņš juta, ka atkal var bez satraukuma ilgi un mīļi aplūkot viņu, klusi apbrīnot viņas aso un valdonīgi zobgalīgo sejas vaibstu skaistumu; dažreiz kāda netverama, mirklīga izteiksme Oļas acīs, kad viņš tai tuvojās, pavisam viņu samulsināja, un viņš pienākdams baidījās pat vārdu izteikt.

Sanaidošanās ar Čapu un Griņkas izlēciens viņus aizvainoja un padarīja drūmus. Tas it kā vēstīja kādas neizprotamas briesmas.

—   Ko Griņka ar to gribēja teikt? — Oļa iejautājās.

Mitja ar grūtībām atvēra lūpas:

—   Es arī pats nesaprotu. Tu veltīgi viņu vazā sev līdzi. Man tik ļoti gribas pabūt klusu ar tevi kopā! Gribas raudzīties tevī, Uzpirkstenīt…

—   Citiem te nav nekādas daļas. Nav viņu darīšana, — Oļa noteica, aizsargādama visu, kas notika viņu starpā, no Griņkas uzbāzīgās ziņkārības. — Vienīgi Čapam bija uz to tiesības.’

—   Ja, es arī tā domāju, — Mitja bija vienis prātis pat tagad, kad jau pārtrauktas attiecības ar draugu, un bija pateicīgs Oļai par viņas negaidīto augstsirdību.

Viņš izņēma no kabatas dzeltenu stikliņu alumīnija ietvarā — gaismas filtru, ko pēc sanaidošanās bija atradis savās mantas, — un pagrozīja to rokās:

—   Tagad palikušas dažādas aizmirstas lietiņas.

Oļa paņēma stikliņu, paskatījās caur to uz pilsētu. Aiz tumšajiem koku stumbriem tā visa laistījās elektriskās ugunīs. Labais krasts bija tā nosēts ar ugunīm, ka ne pārskatīt. Pa plato aleju dziedot gāja garām sardzes rota, atstādama aiz sevis ādas siksnu_ smaku un ceļa putekļus. Uzlēca mēness. Virs zeltainā gaisma mirgojošās zemes tas likās iezaļgans. Tomēr, ja labi ielūkojās, arī bez kāda stikla tas izskatījās 'ivādi; zemu karādamies starp augstajām metala fermām, kas slējās pa četrām rindā virs krasta, starp elektriskajiem vadiem, kas stiepās pār plato upi, un eļļainajiem transformatoriem, diezgan nepatīka

miem un baismīgiem kā vaboles zem palielināmā stikla, mēness liesām izskatījās dīvains.

—   Es tagad daudz lasu par acu slimībām, — Oļa ierunājās, neatņemdama no acīm gaismas filtru.

—   Vai tu patiešām gribi kļūt par acu ārsti, Uzpirkstenīt?

—   Nē. Gadījās pie rokas… profesora Averbaha grāmata.

—   Ak tāpēc tu kopš vakardienas tā savādi miedz acis.

—   Tev tas patīk?

—   Ļoti. Iznāk kā ūpim.

—   Ūpji, Mitjeņka, neprot miegt acis …

Vēlā stundā viņi pa kluso aizsprosta malu atgriezās mājās. Apakšā pa sen atjaunotās hidrostacijas atvērtajām slūžām mutuļoja ūdens un krāca milzīgi, zaļi balti ūdenskritumi. Zēns un meitene pārkārās pāri margām un raudzījās lejup.

—   Vai gribi — nolēkšu? — Mitja iejautājās.

—   Vienkāršāk zem tramvaja.

Ko lai atbild uz šo aizvainojošo repliku? Oļa vienmēr visu vienkāršo. Patiešām, no Labā krasta puses pa bezgalīgi garo aizsprosta loku drāzās iekšpusē apgaismots, no skata miermīlīgs, tnazs tramvaja vagoniņš, un savādi bija iedomāties, ka pilnīgi pietiek tā rībošo riteņu, lai šķirtos no dzīves.

KEŽU NU ĢIMENE

Starp citu, lai šķirtos no dzīves, lielas gudrības nevajag. Daudz vairāk gudrības — un ne tikai gudrības, bet vienkārši izturības, disciplīnas vajag, lai ceturksnī nesaķertu pusduci trijnieku. Bet uz šo finišu ātri, pilnās burās traucās Olga.

—   Tu pārāk nogursti stadionā, — Mitja konstatēja.

Viņš panāca savu: Oļa izšķīrās uz veselu mēnesi atstāt sporta skolu. Taču Mitja gribēja, lai viņa pa šo mēnesi iedzen nokavēto; viņam vajadzēja nākt Oļai talkā — citādi meiteni neizvilkt.

—    Kas tev neskaidrs, pajautā, — viņš sacīja. — Kāpēc tu tik stūrgalvīga?

—    Kā tu pats to nesaproti!…

Oļu patiešām nogurdināja sports, bet vēl vairāk tas, kas šoruden bija ielauzies viņas dzīvē. Par daudz bija pastaigu, iedomātas spēles. Un Mitja aizvien biežāk un biežāk viņai sacīja:

—   Nu laiks mājās. Vajag zināt mēru, un gulēt gribas.

—    Tu tā domā? — Oļa tad atbildēja, ļoti labi saprazdama, kāpēc viņam pēkšņi sagribējies gulēt.

—    Esmu par to pārliecināts, un manu pārliecību neviens nespēs grozīt, — Mitja runāja, vairs neslēpdams savu vārdu īsto jēgu.

—   Nu centies vien, centies mani ietekmēt. (Tas, protams, tika pateikts rotaļīgi, ar kautru koķetību.)

—   Tas nemaz nav vajadzīgs. Tu tāpat esi laba … — Mitja teica. — Bet es tevi tomēr izvilkšu!

Svētdienas rītā atnācis pie Oļas, Mitja ieraudzīja Oļas māti istabas vidū uz paklāja. Viņa bija ģērbusies pūkainā rīta kleitā, ap vidukli apņemtā ar aukliņu; Oļas māte gūlās uz muguras un lēnām cēlās sēdus. Mitjam ienākot, viņa ir nedomāja pārtraukt savas nodarbības.

—    Nāciet vien iekšā, tā ir rīta vingrošana, — viņa paskaidroja, paceldama no paklāja veselu klēpi rūsganu matu.

—   Es tikai uz mirklīti. Mēs ar Oļu gribējām kopā mācīties fiziku, — Mitja basa balsī paskaidroja.

—   Māmiņ, tas ir tas pats Dmitrijs Borodins, dzimis tūkstoš deviņi simti trīsdesmit… piektajā gadā, — Oļa teica, pagrūzdama mātes kurpes zem krēsla. — Paklau, māmiņ, nepārpūli sirdi! Esi prātīga …

Kaķēns rotaļādamies ķerstīja mātes piedurkni, mēģinot ieķerties viņas tumšajā rokas delnā. Mātei kutēja, un viņa smiedamās dzina kaķēnu prom un reizē atgaiņājās arī no Oļas pamācībām.

…Iedams mājup, Mitja daudz domāja par Oļas māti. Cik labi, ja cilvēks pārliecināts, ka dara pareizi! Ja tā nebūtu bijusi Oļas māte, bet kāda cita sieviete, viņam katrā ziņā būtu licies, ka šāda vingrošana viņa klātbūtnē ir familiaritāte vai nevērība pret viņu. Bet te viņš neko sliktu nesaskatīja.

Kopš šīs dienas Borodins bieži apmeklēja Oļas māju.

Kežunas dzīvoja vienā no kara laikā nesagrautajām mājām, kur īrēja istabu. Dzīvokļa saimnieki te bija Sēliju trokšņainā ģimene, kuras jaunākā atvase bija Griņka. Verai Nikolajevnai Kežunai bija apsolīts dzīvoklis vienā no jaunceļamām mājām. Un, kaut gan šī gaidīšana ilga jau otru gadu no dienas uz dienu un daudz kas bija jāpiecieš, viņas pamazītiņām iekārtojās mājīgāk. Viņām bija tikai viena, tiesa, diezgan plaša istaba, tomēr tā izskatījās kā dzīvoklis: te bija mātes kabinets — rasējamais dēlis, un ēdamistaba — kvadrātveida galds, vienmēr apklāts ar izgludinātu galdautu, un Oļas stūrītis — mazs rakstāmgaldiņš līdzās tahtai, pie sienas Oļas akvareļi, uz galda starp burtnīcām, nodriskātām skolas grāmatām, apaļo spogulīti un vēl šādām tādām nekārtīgi samestām lietiņām atradās tēva fotogrāfijā (viņš

bija uzņemts karavīra tērpā). Tā kā istabai bija plašs logs un balkons, tā šķita kā bez sienām — saplūda ar pilsētas ainavu — ar baltajām mājiņām pie upes un traucošajiem tramvajiem; bez tam Kežunām bija pašām savs kastaņkoks, kas ar savu smago zaru sniedzās iekšā dzīvoklī kā nez kāds pieradināts zilonis, gaidīdams gardu kumosu. Bez tam pusatvērtajās balkona durvīs stāvēja rupji darināts koka atpūtas krēsls ar izsēdētu audekla drānu.

Novembra mēnesī mājas uzdevumu gatavošana notika regulāri gandrīz katru vakaru. Oļa labprāt pakļāvās šai nepieciešamībai: tuvojās ziemas brīvdienas, un, kaut gan Oļa zināja, ka māte neņems vērā sekmes mācībās un neatteiks jau agrāk apsolīto ziemas pionieru nometni, tomēr viņai negribējās sarūgtināt savu māmiņu. Verai Nikolajevnai vienmēr likās, ka Oļai bija trūcis tieši draudzības ar zēnu. Oļai par maz attīstīta pienākuma apziņa — viņa spēj saņemties, taču, kā liekas, tikai aiz mīlestības pret māti,. Bet Mitja ir apzinīgi disciplinēts: viņš ir disciplinēts nevis tāpēc, ka to kāds piespiež, bet tāpēc, ka pats grib tāds būt. Vērīgāk ielūkojusies Mitjā, Vera Nikolajevna brīžam Oļas izvēli atzina par labu, pat apskauda tai nepazīstamo krustmāti Mašu, priecājās un centās netraucēt radušos draudzību, brīžam atkal kļuva nemierīga — viņai sāka likties, ka Mitja nav pietiekami patiess, ka viņa jūtas pakļautas kaut kādiem prāta apsvērumiem. Taču pēc tam viņai likās jocīgi: vai tad prātīgs dogmatiķis spētu aizrauties ar 0|u? Sirds! dziļumos Vera Nikolajevna par Mitjas vislielāko nopelnu uzskatīja to, ka viņš bija pratis saskatīt Oļā labo un izprast tās raksturu.

Aukle Praskovja Timofejevna vienmēr, kad ieradās Mitja, pasteidzās pirmā ieiet istabā un pieteikt:

—   Tavējais atnācis.

—   Nevis manējais, bet Mitja, — Oļa katrā ziņā izlaboja.

Dažreiz norunāja mācīties pie Mitjas. Krustmāte Maša zināja, ar ko draudzējas Mitja, un, šķiet, nelikās par to zinis. Būdama noslēgta kopš jaunības dienām, viņa prata cienīt cita noslēpumus un vientulības gados bija iemācījusies klusēt. Viņa ar savu noslēgta cilvēka smalkjūtību ievēroja, ka Mitja pamazām ielūkojas Oļā — viņas raksturā, paradumos, dvēselē, — un, jo dienas, jo atklāj arvien kaut ko jaunu, satraucošu un neapzināti tiecas pēc šās meitenes. 0(u viņa vēl nepazina, un vēlējās, lai rastos izdevība iepazīties ar tās māti.

Kādu reizi Oļa iegriezās viņu mājā agri. Mitja vēl gulēja, atmetis segu, vienās sporta biksītēs, sažņaudzis dūres kā bok

seris. Krustmāte virtuvē gatavoja pīrādziņiem pildījumu. Oļa virtuvē ātri ieskatījās kastroļos, kaut ko nočivināja par sievietes grūto likteni un apsēdās ar burtnīcām Mitjas istabā pie viņa galda. Tas krustmātei patika. Viņai patika ari, kā bērni steigā atvadās: «Uz redzēšanos, Mitja! Rīt pie manis.» Patika, ka viņš Oļu sauca par Uzpirkstenīti. Ļoti patika reiz nejauši dzirdēta saruna, kurā Mitja centās pierādīt, ka Oļa esot slinka.

—   Es neesmu slinka. Esmu tikai pieticīgas dabas, — Oļa iebilda, — un negribu tavā priekšā lielīties ar savām zināšanām.

—   Pieticība dažreiz mēdz būt ļoti liekuļota. Es neciešu liekuļotu pieticību. Sēdies … nožēlojamā!

Marja Sergejevna saprata, ka meitene tomēr šai brīdī apsēžas pie galda ērtāk, lai strādātu.

Krustmāte neiejaucās. Un pareizi darīja.

Oļas māte jaucās abu darīšanās. Un arī pareizi darīja.

Reiz pat abu sieviešu izturēšanās veids kļuva par Oļas un Mitjas sarunu priekšmetu: krustmāte un māte izturas dažādi, tomēr abas vienlīdz labi. Tas bija interesanti!

Kad mācījās pie Oļas, ap pulksten astoņiem māte nāca mājās no darba. Viņa pārnāca nogurusi, sūdzējās, ka sirds esot smaga kā akmens, ilgi mazgājās, tad sēdās pie galda un daudz ēda kā visi cilvēki, kas dienas lielāko tiesu pavada svaigā gaisā.

Kamēr māte ēda vakariņas, viņi, noliekušies pār grāmatām, murminādami mācījās. Pēc tam māte, pēkšņi nokratījusi nogurumu, sacīja bērniem: «Pietiek!» — un nosēdināja Mitju sev priekšā, jaukdama kārtis. Viņa to uzvarēja spēlē «sešdesmit seši». Oļa necieta nekādas kāršu spēles. Viņa sēdēja atpūtas krēslā un vēroja Mitju. Viņai patika tā skaudīgais izbrīns: viņš pirmo reizi mūžā redzēja un it kā pētīja tās sevišķās draudzības saites, kas izveidojušās starp pieaugušu sievieti un meiteni, kad rnājās nav trešā — vīra un tēva.

Vera Nikolajevna neizteica Oļai pamācības, neaizrādīja uz kļūdām, nemācīja; vispareizāk būtu viņu attiecības nosaukt par strīdēšanos. Un kopš tā brīža, kad pie apvāršņa parādījās Mitja, Verai Nikolajevnai strīdēties ar meitu bija vieglāk. Pa laikam Mitja dzirdēja viņas asos un noteiktos spriedumus par dzīvi. Tie ilgi palika atmiņā. Reiz bija iesākuši strīdēties par Ļevu Tolstoju: skat, muižnieks, bet cik labi pazinis vienkārša arāja darbu! Mitja, kas bija tikko izlasījis «Hadži Muratu», sajūsminājās par to, kā tur aprakstīta kulšana zaldāta Avdejeva sētā.

Oļa savukart atcerejas, ka romāna «Anna Kareņina» Levins Nikolaja pļavā pļāva sienu.

—   Bet jūs- neesat nekādi muižnieki un tomēr ne velna nezināt! — Vera Nikolajevna noteica.

—   Mums toties tagad ir vairāk teorētisku zināšanu, — pašapmierināta piezīmēja Oļa.

—   Nu, un tad? — Vera Nikolajevna atsaucās. — Zināšanas — vienalga, vai tās būtu teoretiskas vai praktiskas — nedrīkst palikt neizmantotas cilvēka labā. Vai zini, Oļeņka, kāpēc ļaudīm patīk strādāt? Tāpēc ka viņi prot strādāt.

Mitja sāka pārdomāt šos Oļas mātes vārdus, un palaida ga rām turpmāko strīda daļu. Viņš tikai ievēroja, ka Vera Nikolajevna pamatīgi piespieda Oļu pie sienas:

Jā, agrākos laikos katrs zināja, kas arājs tāds ir, kas kurpnieks, kas kalējs vai namdaris. Bet kas ir takelāžas strādnieks? Vai motorists, taksētājs, elektriķis, norīkojumu izrakstītājs, sazīmētāj's? …. Vai par to tev ir kāda jēga? _— Viņa pasmaidīja, ar nožēlu paskatīdamās uz Oļu. — Vai vēlies, es tevi iepazīstināšu ar torņa celtņa mašīnistu? Viņš vaļas brīdī tev pastāstīs, kādas zināšanas vajadzīgas, lai kļūtu par tā nomainītāj u.

—   Kādas tad?

—   Jāprot atslēdznieka, elektrotehniķa, celtnieka-montētāja darbs un, ja gribi zināt, vajadzīgas arī politiskās zināšanas.

—   Pēc tava stāstījuma viss iznāk pārāk sarežģīti. Bet mums skaidroja: mašīndarbs — tas esot viegls.

—   Aizraujošs, bet ne viegls! Tu drīz aizrunāsies tiktāl, ka vislabāk ir sēdēt, rokas klēpī salikušam.

Oļa tūdaļ sakrustoja rokas uz krūtīm un nicīgi izslēja zodu. Mitja bija maldījies, domādams, ka viņš izpratis Oļas un tās mātes attiecību raksturu. Sīs attiecības bija daudz sarežģītākas, nekā viņam bija licies.

Oļa ļoti mīlēja māti: gudra, ne par ko nesūrojas, tomēr, taisnību sakot, viņai nekad dzīvē nav veicies. Oļa atcerējās, kā tēvs pēdējo reizi aizbrauca uz fronti. Aukle bija smaga rakstura, slimīga, taču ne jau ar kādu vecuma kaiti: kara gados, kad aizgāja bojā tās divi dēli, viņa bija iesākusi dzert šņabi. Mocīdamās ar aukli evakuācijā, māte tur tomēr neklātienē pabeidza institūtu. Grūti bija arī meitu audzināt, kad nebija pat bērnudārza, un mācīties, kad elektriskā gaisma dega tikai kantorī, un

strādāt ar neapmācītām lauku meitenēm, aprodot ar domu, ka būs jādzīvo vientuļi…

Jādomā, tāpēc ka dzīve Veru Nikolajevnu nebija lutinājusi, viņa pati pārmērīgi lutināja Oļu. Visu, kas viņai pašai bija liegts, viņa gribēja dot Oļai un iespējami drīzāk. Kas zina, kas nākotnē var gadīties! Lai kur dzīves apstākļi spieda viņas dzīvot: vai kazahu aulā, kur Vera Nikolajevna cēla aitu kūtis, vai ciematā netālu no Prokopjevas, — visur viņa centās iekārtoties mājīgāk, bet aukle pat 1942. gada grūtajā rudenī izmanījās ievārīt veselai ziemai kizilogu ievārījumu, lai meitene justos pilnīgi kā mājās — tā ar burkām viņas arī ceļoja apsildāmā preču vagonā.

Nepaspēdama iegūt sev tuvus draugus, Vera Nikolajevna dalījās ar meitu visās savās šaubās un plānos, un meita svarīgi deva viņai padomus, dažreiz naivus, bet dažreiz brīnum praktiskus. Vera Nikolajevna zināja, ka šie padomi ir tīri bērnišķīga spriedelēšana, jo ikdienas dzīvē Olga ir pilnīgi nevarīga. Pa laikam tas Veru Nikolajevnu uztrauca, taču viņa centās sevi mierināt. Olga ne visai labi mācās, toties prāta attīstības ziņā ir priekšā citiem sava vecuma bērniem. Olga nekad nepakārs vietā noģērbto kleitu, viņa var pat apsēsties gatavot stundas pie nenokopta pusdienu galda, izklājot savas skolas grāmatas starp nenovāktiem šķīvjiem, toties viņa ne ar pušplēstu vārdiņu neieminēsies, ka sapņo par rūtainu lietusmēteli, un bezrūpīgi staigās vecās kurpēs. Olga dažreiz šķiet noslēgta, toties viņa pilnīgi uztic mātei to, kas viņu dziji satrauc. Neprazdama rūpēties par māti katrā sīkumā, Oļa centās viegli paciest visas dzīves likstas, lai tikai nopietni nesarūgtinātu māmiņu, lai tikai māmiņa nesāktu domāt, ka viņa tai kaut ko nepieciešamu nespēj dot. Viņas sarunājās lielāko tiesu it kā zobodamās vai ironizēdamas.

Mitja un Oļa ienāca dzīvoklī. Jau no priekšnama pa atvērtajām durvīm viņi galda lampas oranžās gaismas lokā redzēja māmiņas galvu, noliektu pār rasējumiem. Viss bija tā, ka labāk nevarēja vēlēties. Abi sačukstējās priekšnamā. Neviens viņus netraucēja. Pēkšņi Oja, pārkāpusi pār slieksni, piktā balsī jautāja māmiņai:

—  Tomēr bijis?

Aizvēris aiz sevis durvis, Mitja apsēdās stūrītī pie grāmatām. Viņš bija spiests klausīties sarunā, un saprata, ka runa ir par Femu Fomiču — attālu radinieku, kuru nezin kāpēc vienādi neieredzēja ir māte, ir Oļa.

Mitja reiz Oļai pavaicāja:

—   Kāpēc tev nepatīk Foma Fomičs?

—   Tāpēc ka viņš ir tāds frukts …

Pamazām no Oļas un viņas mātes izteicieniem Mitjam izveidojās priekšstats par šo cilvēku, kaut gan viņš to vēl nebija redzējis. Foma Fomičs bija pilsētas izpildu komitejas autobazes priekšnieks — rupjš, robusts cilvēks, kas ne par ko nebēdāja. Viņu pazina visās pilsētas jaunceltnēs: viņa autobaze piegādāja tām katru dienu ap simts tūkstoši ķieģeļu. Taču nepagāja neviena partijas konference, kurā celtnieki Pantjuhovam nebūtu pelnīti sadevuši, un viņš pats smiedamies sauca sevi par «galveno grēkāzi». Tomēr viņš līdz šim pašam laikam negrima dibenā, bet turējās virs ūdens kā korķis, laizdams sev apkart riņķus: viņš smējās, pūta miglu acīs, stāstīja visiem anekdotes. Viņam pašam nebija nekādas personīgas intereses, ne vēlēšanās, tomēr viņš, liekas, ātrāk par visiem citiem pilsētā dabūja visu to, kas grūti dabūjams un ko daudzi vēlējās: biļetes uz galvaspilsētas teātra viesizrādēm, abonementu uz Igo vai Balzaka darbiem, ķīniešu izstrādājumu suvenirus. Ar bērna pašapmierinātību viņš radīja pats sev veikla cilvēka reputāciju, kurš spēj sadabūt visu, ko vēlies. Viņš pats nemaz nezināja, kas būtu vajadzīgs: vai lustra no Rīgas, biļete uz futbola sacīkstēm vai Gruzijas vīns «Hvančkara» — viņš tikai acīgi sekoja tam, kas vajadzīgs citiem. Un, kad dabūja koisev, tad priecājās nevis par iegūto mantu, bet par to, ka viņš ir pirmais, kas to ieguvis. Reiz viņš, iespiedis padusē, atnesa jauniznākušu grāmatu — «Donu Kihotu» greznā iesējumā.

—   Kam jums tas vajadzīgs? Jūs taču nelasīsiet! — Oļa sašuta.

Foma Fomičs dārdoši smējās:

—   Trenēšanās nolūkā! Citādi aizmirsīsies, kā sadabūt.

Pēdējā laikā Vera Nikolajevna bija kļuvusi laipnāka pret at-

talo radinieku. Viņi abi parasti nosēdās savrup pie viņas darba galda, māmiņa uz galda rasēja kaut kādus dzelzs grozus ķieģeļu pārvadāšanai, Pantjuhovs skaļi smējās un sauca: «Mēs esam važoņi, mēs zinām tikai savu darbu!» Vera Nikolajevna tad rauca pieri un spieda roku uz sirds.

Oļa, kurai trūka māmiņas pacietības, nevarēja norimties:

—   Kā tu, māmiņ, vari ar viņu sarunāties!

—   Nav grūti nosodīt, Oļa, neko nesaprotot.

—   Es tevi nepazīstu, māmiņ …

Lai paglābtu Veru Nikolajevnu no šā strīda, Mitja atgādināja par savu klātbūtni — jaukdams kārtis, viņš iznāca istabas vidū. Viņi uzsāka spēli. Oļas māmiņa spēlēja uzmanīgi, atcerējās atliktās kārtis un noņēma Mitjam visus iespējamos stiķus. Bet Olga risināja bezcerīgi grūtu uzdevumu: vai var nenosodīt cilvēkus, par kuriem esi sliktās domās? Izlikties iecietīgai, kad jūti pretīgumu — tas taču ir divkosīgi.

Fomā Fomičā, autobazes priekšniekā, viņa redzēja visa rupjā, haotiskā iemiesojumu, ar ko droši vien māmiņai nācās saskarties savā jaunceltnē ik uz soja. Oļai nepatika māmiņas profesija. Patiesībā viņa šo profesiju nemīlēja, nemaz nezinot, ko māte īsti dara. Viņu tas neinteresēja.

Tikai vienreiz viņa bija bijusi pie māmiņas «objektā». Uzkāpusi pa šaurām laipām un izgājusi cauri pielaistītiem koridoriem, pa ceļam iemezdama acis kādās divās vai trīs smēķētāju telpās, viņa atrada māmiņas kantori kaut kur piektajā stāvā. Kantoris neko daudz neatšķīrās no smēķētāju telpām: tā bija tikko apmesta, auksta un mitra istaba, kur vēl nebija ieklāts parkets un kur oda pēc māliem, — te šī smaka bija vēl spēcīgāka nekā koridoros, tāpēc ka taupības krāsniņa uz ritenīšiem izstaroja no kakta siltumu. Istaba tukša — nevar jau uzskatīt par mēbelēm apbružāto galdiņu (uz tā bija divi telefoni un zem stikla kaut kāds zils sagrafēts papīrs) un krēslu, uz kura atzveltņa uzkārts māmiņas siltais bezrocis, un gar sienmalu noliktos sešus tikko noēvelētos ķeblīšus.

Oļa māmiņai jautāja:

• Kāpēc te seši ķeblīši?

-     Man ir pieci darbu vadītāji un mehāniķis.

No istabas briesmīgā nemājīguma Oļai pārskrēja drebuļi un sirds dziļumos kļuva māmiņas žēl. Cik viņai, jādomā, ir grūti šeit ar slimu sirdi! Pie tam vēl vajadzēja pastāvīgi sarunāties ar tādiem pašapmierinātiem blēžiem kā Foma Fomičs vai tādiem nekaunīgiem cilvēkiem kā tas zobgalīgais desmitnieks Koviļins, kuram bija pārtrūkusi nezkāda trose, tāpēc viņš atsteidzies pie māmiņas un Oļas klātbūtnē visu gribēja izdibināt, vai šo neatlaidīšot no darba, pretējā gadījumā neesot vērts vairs pūlēties… Oļa bija pārliecināta, ja māmiņa būtu bijusi aktrise, bibliotekāre, skolotāja, tad viņai apkārt būtu bijuši pavisam citi cilvēki. Oļa draudzeņu priekšā lepojās ar māmiņu, tāpēc ka viņa dara tik grūtu darbu, kas tikai vīrietim pa spēkam, bet sirds dziļumos viņai māmiņas bija žēl.

IEPAZĪŠANAS AR PANTJUHOVU

Decembra beigās Oļa saņēma pasi un nolēma to atzīmēt. Kežunas rīkoja jautru vakaru. Mitja paņēma krustmāti Mašu līdzi, lai to iepazīstinātu ar Veru Nikolajevnu. Bija vēl viens viltīgs nolūks: gribējās galīgi noskaidrot krustmātes domas par pionieru ziemas nometni. Celtniecības pārvaldes vasarnīca spēja uzņemt tikai četrdesmit bērnu. Vera Nikolajevna varēja caur partijas komiteju rekomendēt par pionieru vadītājiem Oļu un Mitju.

Tuvojoties ilgotajam namam, kur dzīvoja Kežunas, Mitja mazliet aizkavēja krustmāti Mašu, lai nominālu, kā izturēties. Krustmāte apsolīja, ka neko neaizrādīšot Mitjam, nekārtošot viņam kaklasaiti un neķemmēšot pēc vecā, muļķīgā paraduma tam matus. Mitja tad savukārt apņēmās doties mājās kopā ar krustmāti, kad viņa uzskatīs to par vajadzīgu, bet ne agrāk kā rītdien, tas ir, pēc divpadsmitiem naktī.

Durvis atvēra Oļa. Viņa it kā sastinga uz sliekšņa, aizmirstot atbrīvot ceļu; viņa klusēja, un viņas laimīgais skatiens, ar miltiem aplipušās rokas, viss viņas svētlaimīgais izskats jau uz dzīvokļa sliekšņa apstulbināja Mitju. Marja Sergejevna un māte ar nevainīgu viltību tika aizvadītas uz balkonu — lai sapazīstas tuvāk. Viņas iegrima sarunās, bet uz vakara beigām gandrīz sadraudzējās, kā tas bieži mēdz notikt ar nevaļīgiem cilvēkiem, kuri, kaut arī nav pazinuši līdz šinī viens otru, toties atsevišķi daudz domājuši par vienu un to pašu. Šādu atklājumu izdarīja Oļa. Arī Mitja bija ievērojis to pašu. Viņš laiku pa laikam dzirdēja te vienu, te otru viņu sarunas daļu. Runāja par viņu un Oļu — tas bija skaidrs.

Pirmoreiz viņš uztvēra Veras Nikolajevnas vārdus: «Viņš tomēr viņu izvilka!» Otrreiz viņš izdzirda krustmātes Mašas izteicienu: «Viņi izlabo dažus trūkumus šķirtu skolu sistēmā …»

Viņš redzēja, ka abas pēc tam pasmaidīja. Trešoreiz, nebūdams vairs pārliecināts, vai tas viss attiecas uz to pašu, Mitja saklausīja Oļas mātes vārdus: «Viņu attiecības… Nu ko lai te saka? Tas viss ir labi, tāpēc ka … labi.»

Varbūt tāpēc, ka Mitjam no šampanieša mazliet reiba galva, viņš izdarīja vēl dažus atklājumus.

Pirmkārt, krustmāte bija atnesusi Oļai kā dāvanu teniskurpītes. Starp citu, tas notika vēl pirms šampanieša. Kad Oļa, pasitusi padusē galdautu, ar abārri rokām mauca kājā kurpīti, Mitja pārlaida skatienu viņas slaidajam augumam un pēkšņi

ieraudzīja, cik viņai skaisti ceļgali. Viņš nekad to nebija ievērojis, lai gan trīs reizes nedēļā redzēja Oļu sporta tērpā.

Pēc tam viņš ar gandarījumu ievēroja, ka viņu šai mājā nevērtē zemu: taisīdams vaļā ar standziņām šampanieša pudeli, kad visi saspringti gaidīja, viņš izdzirda Veras Nikolajevnas balsi:

—   Ak Borodins ķēries klāt? Nu, tas jau tiks galā!

Istabā, ko pildīja čalas un smiekli, viss saistījās ar Uzpirk-

stenīti, guva nozīmi tikai viņai blakus, kļuva skaistāks un mirdzošāks no viņas klātbūtnes, pat adītā vamzī ģērbusies, resnā, briļļainā Praskovja Timofejevna, kas nesa no virtuves traukus, vaniļas sausiņus, ķiršu ievārījumu trauciņā, izskatījās jaukāka.

Pēc vakariņām tējas galdus nobīdīja pie sienas un sākās dejas. Kad Mitja ar Oļu, valsī griezdamies, spraucās garām Griņkam, tas paspēja iedzelt:

—   Maigu jūtu paraugs…

—   … tu paraugs … — Oļa atkārtoja jau otrā istabas galā.

Abi iesmējās. Un viņa nemanot nolika galvu Mitjam uz

pleca. Pēc šī valša viņš jutās pat kā paguris: ne ar vienu vairs nedejoja.

Pirmoreiz viņš uzmanīgi apskatījās visapkārt, it kā nupat, nevienam neredzot, būtu iegājis istabā.

Vitja Šafranovs, gaišmatains zēns ar dzīvām, iezaļganām acīm un stingri iezīmētu profilu, sēdēja pie patafona un pēc katras nospēlētas plates ar vīli novīlēja asāku adatiņu. Viņš rīkojās kā īsts strādnieks atslēdznieks. Viņš arī bija atslēdznieks — atnācis pie viņiem no darba jaunatnes skolas. Vitja bija mazrunīgs puisis. Mitja mīlēja komjaunatnes sekretāru. Viņu skolā daudzi mīlēja un visi cienīja — par darba stāžu, par savādo kautrību, kura, starp citu, izzuda, tiklīdz bija jāķeras pie kāda sabiedriska pasākuma. Patlaban Šafranovs asināja adatiņu un klausījās, kā ļoti piemīlīgs tenors dzied savu filozofisko dziesmiņu par Nāvi, kas apskurbusi, cīnoties ar kādu vecu gruzīnu.

Griņka Šelijs sēdēja tupus Vitjas priekšā un traucēja tam klausīties: lūdza sameklēt un uzlikt «Maša, pasmaidi». Viņš visiem apnika ar šo plati. Oļa neatļāva Griņkam spēlēt svešu patafonu, ko bija aizņēmušās no kāda mehāniķa, kas strādāja mātes darba vietā, tāpēc Griņka, skraidīdams kā mājas saimnieks pa dzīvokli, nemitīgi uzplijās Šafranovam ar saviem lūgumiem, lai vēl reizīti uzgriežot «Maša, pasmaidi . . .»

Meitenes gatavojās spēlēt ķīlu rotaļu: te parādījās, te atkal nozuda istabā, vācot kopā lentas, šam- panieša pudeļu korķus, zīmuļu galus. Pilnīgi nedzīvu sejas izteiksmi klīda apkārt Ediks Motiļevičs: viņš nesen bija iemīlējies pieaugušā sievietē — leļļu teātra aktrisē un tenisistē. Noslēpumu bija atklājis Vitja Šafranovs. Tagad biedri izturējās pret Ediku kā pret garīgi slimu cilvēku — saudzīgi, taču ne bez humora. Bija vēl kāds jauneklis un meitene, kas sēdēja diezgan patālu viens no otra uz atsevišķiem krēsliem — abi kā sa- stingušām sejām. Likās, ka viņi ar ķaut ko būtu galīgi nemierā, ka, pēc viņu do- mām, tiem jautro vakaru kaut kas būtu neglābjami sabojājis. Tas bija Oļegs Pi- vovarovs no Mitjas klases un vecākā no trim_ māsām Brehovskām — platkau- lainā, izklaidīgā Ņura, Oļas sola bied- rene.

Mitja agrāk neko nebija manījis, ka Oļegs nav vienaldzīgs pret Ņuru, bet_ tagad, skatīdamies gluži citādām acīm, viņš nogrima pārdomās: varbūt šo abu starpā noris tas pats, kas viņiem ar Oļu? Paši nenojauzdami, Oļegs un Ņura šādu iespaidu radīja ar savam vienādi saspringtajām pozām.

— Draugi, nāciet šurp! Atdodiet ķīlas! …

Izrīkotāja bija Oļa. Irina Sitņikova ar cepuri rokā apstaigāja sēdētājus. Jau no meiteņu izskata vien varēja redzēt, ka padomā ir interesanti izpirkšanas uzdevumi.

Ķīlu rotaļa izdevās lieliski. Edikam vajadzēja attēlot, kā tenislaukumā savāc bumbiņas. Griņkam nācās dziedāt — viņš

visiem ierieba, nodziedādams «Maša, pasmaidi». Mitja dabūja rāpus izlīst pa galda apakšu. Aukle atdarināja Jašu Kazačoku, pati nezinādama, kas viņš tāds ir; iznāca ļoti jocīgi, jo aukle bija sapratusi, ka viņai jādejo «Kazačoks». Marju Sergejevnu neizdevās pierunāt būt par «orākulu», viņa izlavījās uz balkona, lai pārējie to aizmirstu. Kad pienāca kārta vilkt no cepures ķīlu Verai Nikolajevnai, Irina iesaucās:

—   Pastāstiet satraucošu notikumu!

—   Ko nu blēņojaties … Ar ko lai es jūs satraucu? Es pat frontē neesmu bijusi, — iebilda Vera Nikolajevna, grozīdama rokās ķīlu — balkona durvju atslēgu.

—   Izdomājiet! … Pamēģiniet atcerēties!

Rotaļas dalībnieki ērtāk apsēdās savās vielās. Vera Nikolajevna nu atradās jauniešu vidū. Viņa, kā palīdzību lūgdama, paskatījās uz Marju Sergejevnu, kura, kļuvusi drošāka, bija parādījusies durvīs.

—   Nekas nebūs… Izdomāt es neprotu — tas Oļai labāk veicas. Bet pastāstīt? Mani satrauc tādas lietas, kas jums liksies garlaicīgas. Vai tad jums būs interesanti, ja es pastāstīšu, kā vadā ķieģeļus? Jūs esat augsta lidojuma cilvēki, — viņa pasmaidīja. — Mitja un Oļa ķīvējas ap mēnessgaismu. Kāds Mitjas draugs tikai mākoņus fotografē.

—   Tas ir Čaps! — Griņka skaļi paskaidroja.

Veru Nikolajevnu visi centās pierunāt, pielūgties, beigu beigās kārtības labad pieprasīja izpirkt ķīlu. Un viņa piekāpās.

Bija patiešām garlaicīgs stāsts — par ķieģeļiem. Tomēr ticēdami, ka šis notikums Oļas māti satrauc, visi centās to pēc labākās sirdsapziņas izprast. Vera Nikolajevna runāja par milzīgo zudumu, kas rodas, ķieģeļus pārvadājot un pārkravājot. Ķieģeļi plīst jau rūpnīcā. Krauj tos ar rokām. Šodien saliek grēdās, bet rīt šīs pašas grēdas sāk jaukt laukā. Samet smagajā mašīnā. Aizved, kur nākas, — atkal met ķerrās, no ķerrām grēdās, uz nestuvēm … Tā kādas četrpadsmit reizes. Smags un neproduktīvs darbs. Un ārkārtīgi daudz tiek sadauzīts. Katrs ceturtais ķieģelis ceļā pārvēršas drumslās …

—   Vai garlaicīgi?

—   Nē, ko jūs, nepavisam! . ..

—   Ja apniks, tad vainojiet paši sevi. Tagad es tik un tā izstāstīšu līdz galam .. .

Vitja Safranovs klausījās, sataisījis gudru seju, kā cilvēks, kas pazīst ražošanas procesu. Griņka, saspringti gaidīdams, kad

varēs par kaut ko pasmieties, bija izstiepis kaklu. Ediks košļāja korķi ar tādu izskatu, it kā pats atrastos citā pasaulē.

—   Un tad atgadījās, manuprāt, satraucošs notikums. Kāds cilvēks izgudroja, kā visu šo kārtību pamatos grozīt: lai nevajadzētu audekla dūraiņu, kuri kaist uz simtiem cilvēku delnām; lai nebūtu visas šās nevajadzīgās pārkraušanas, šausmīgās ķieģeļu plīšanas un dauzīšanas … Bet tā vietā lai būtu parasts dzelzs groziņš. Tajā ieliek ķieģeli, un tas ceļo tieši no rūpnīcas krāsns līdz jaunceltnes astotajam stāvam. Vienreiz to iekrauj un vienreiz izkrauj. Tas viss! Vienkāršs grozs, līdzīgs sērkociņu kārbiņai… Liekas, viss būtu brīnišķīgi! Bet kas to deva … Tālāk sekos bēdīga pasaka par Fomu un Jeromu.

Visi atdzīvojās, tāpēc ka pasaku, kaut arī bēdīgu, tomēr ir vieglāk klausīties. Un Vera Nikolajevna ar tādām acīm paskatījās uz Oļu, ka Mitja noprata: šī pasaka tiks stāstīta ne bez nolūka. Par Fomu? Vai tikai šī pasaka nebūs par Fomu Fomiču Pantjuhovu?

—   Cilvēks, kas izgudroja grozu, — Vera Nikolajevna stāstīja tālāk, — bija mūrnieks, modernu darba paņēmienu instruktors. Viņam vārds patiešām Jeroma — Jeremejs Iļjičs. Viņš jums gan prastu ieskaidrot, kas ķieģelis tāds ir! Reiz viņš mums lasīja lekciju. Ja jūs būtu dzirdējuši! .. . Nevar nemaz salīdzināt ar jūsu mākoņiem un mēnessgaismu! Viņam ķieģelis šķiet skaistāks par visu pasaulē: viņam patīk gan tā rožainā krāsa un svars, pie kāda pieradusi roka, gan trauslā kristāldzidrā skaņa, kaļot ķieģeli pušu. Pēc šīs lekcijas es pati sāku izprast ķieģeli pavisam citādi. Paņem to tveicīgā dienā rokā — virsa ir raupji gluda, šķautnes asas, no nakts saglabājies vēsums …

—   Bet kas beigu beigās šis Foma tāds ir? — pārtrauca Veru Nikolajevnu Griņka, noguris aiz gaidām, kad būs kas jocīgs.

—          Foma? — Vera Nikolajevna raudzījās uz durvju pusi.

—   Re, kur viņš ir! Te vilku piemin, te vilks klāt…

Tā tikai pasakās mēdz gadīties. Uz pirkstgaliem, balansēdams ar īsajām rokām, istabā ienāca resns cilvēks ar gludi noskūtu galvu. Mitja tūlīt uzminēja, ka tas ir Foma Fomičs.

—   Sveicināta, jaunatne! … Ē, kas te viesu — vesels vezums un vēl ar kaudzi! — sacīja Pantjuhovs un iesmējās.

Mitju pārsteidza viņa galvaskausa forma ar asi iezīmētiem deniņu kauliem, kas kļuva sevišķi redzami, kad Pantjuhovs smejas. Beidzis smieties, Pantjuhovs klusi izgāja priekšnamā un atkal atgriezās, turēdams aiz muguras spīdīgu papes kārbu. Izlikdamies, ka nevēlas traucēt vispārējo jautrību un ar pirkstu

paaicinādams Oļu kaktā, viņš vēl vairāk pievērsa sev citu uzmanību. Viņš droši vien pats nebija izlēmis, ar kādām tiesībām ieradies šai istabā, kas bija pārpildīta ar jauniešiem Oļas gados: vai kā radinieks, kas tur aiz muguras kārbu, vai kā autobazes priekšnieks. Viņš uzlika kārbu uz galda malas un_ attaisīja to vaļā.

—   Cik jauks! — ieskatījusies kārbā, nopūtās Irina.

Kārbā bija balts triko krekliņš ar kuplām, sniegbaltām, smalkām mežģinēm. Meitenes izņēma kreklu laukā. Izrādījās, ka krekls bija garš kā laulību kleita.

Mitja vēroja Oļu. Viņas acis mirdzēja. Mitja tikai nesaprata, vai tās izteica apmierinājumu vai nicinājumu. Oļa apvaldīti sacīja:

—   Jauks krekliņš … Paldies, Foma Fomič.

Bet kā lai to saprot? Pieklājība? Vai… vājuma pazīme? Viņš zināja, ka Oļa pati nicināja Pantjuhovu, zobojās par viņa veiklā sagādātāja reputāciju. Bet tagad, kad viņš atnācis ar dāvanu, viņa to pieņem, it kā nekas nebūtu bijis.

Ar šā cilvēka atnākšanu zuda jautrība. Vera Nikolajevna aicināja viesi pie viena no galdiem, kas bija piebīdīti pie sienas, pacienāt. Varēja dzirdēt, ka viņš skaļi smējās un sauca ne visai saprotamus vārdus: «Metiet vienā kaudzē!» Dažas reizes viņš pieminēja Jeremeja Iļjiča vārdu: redzams, mūrnieks novators bija stipri tam aizdevis dusmas. Tai pašā laikā, pagriezdamies pret jauniešiem un ar skatienu uzmeklēdams Oļu, viņš sāka pārspīlēti slavēt gavilnieci. Acis tam blāvi spīdēja. Viņš kā radinieks bez kautrēšanās ņēmās slavēt Oļu cik varēdams.

Daži no viesiem mazliet apmulsa. Bet Oļa vienkārši izgāja no istabas.

Nepārtraukti skanēja Pantjuhova it kā pašu ģimenes locekļa lielīgie vārdi: «mūsu Oļa», «mūsu Oļai», «mūsu Oļu». Tas bija tik liekulīgi, ka Mitja tik tikko noturējās, nepateicis viņam rupjības. Patiešām, iznāca tā, it kā Oļa būtu skolas lepnums, it kā viņa lasītu par acu slimībām nevis tāpēc, ka patrāpījusies tāda grāmata, bet tāpēc, ka tā būtu viņas sirdslieta. Mitja notvēra sevi pie domas, ka dusmas, ko radījis viņā Pantjuhovs, sāk viņa acīs it kā aptumšot ari Oļu. Viņš jau bija uzskatījis sevi Kežunu ģimenē par savieti, pat vienīgo nepieciešamo cilvēku, kad pēkšņi parādījās Pantjuhovs un ar savu dāvanu iznīcināja šo pārliecību. Mitja izjuta skaudru pārestību tāpēc, ka Pantjuhovs arī bija saistīts ar šo ģimeni un varbūt vairāk nekā viņš pats — Mitja. Kādu brīdi, nezinādams, ko darīt, Mitja pastāvēja, tad izgāja koridorā uzmeklēt Oļu.

—   Kāpēc viņš atnāca?

—    Es to netiku saukusi… — Oļa atbildēja, neievērojot Mitjas dusmīgo toni. — Iesim spēlēt ķīlu rotaļu, mēs taču vēl neesam beiguši.

Viņa saprata, kas notiek Mitjas sirdī. Tomēr kaut kāds velnēns kūdīja arī pašu Oļu: auga aizvainojums sevis un mātes dēļ. Oļa pārspīlēja šo pazemojuma mēru. Vai māmiņa izpildīs mēneša darba grafiku, tas taču galu galā atkarīgs no tā, kā tiks piegādāti ķieģeļi jaunceltnei, tas ir, kā strādās Pantjuhova autobaze. To Oļa labi saprata un tomēr nespēja pārvarēt aizvainojumu.

—    Nu, turpināsim! — uzsauca Oļa istabā, aicinādama visus pie cepures ar ķīlām. — Kuram kārta vilkt? Ņura, tev …

Drīz vien Ņura un Oļa, sabāzušas galvas kopā, šūpodamās, dziedāja iemīļoto dziesmiņu:

Iet pulkstenis aizvien,

un svārsteklis vēl šūpojas,

Un rādītāji skrien,

un viss ir tā, kā pienākas.. .t

Pantjuhovs aplaudēja ilgi, ilgāk par visiem.

Pēc tam Irina Sitņikova, vicinādama aukles raibo lakatu,, dejoja «Segidiļju», kas nemaz nesaderējās ar viņas blondo galvu.

Oļai lika parādīt nesen saņemto pasi, kas vēl smaržoja pēc kalikona. Tā gāja no rokas rokā. Viss tajā likās interesants, ieskaitot pat pasu galda priekšnieka nesalasāmo parakstu. Oļa iesāka deklamēt «Vārsmas par padomju pasi»;

Es

birokrātismu

grauztu kā vilks.

Pret mandātiem

nejūtu cieņu.

Lai pajūk,

kur tūkstots velnu smilkst,

visi papīri!

Tikai — šo vienu .. .2

_ Mitja ar atvieglojumu sajuta, ka «pie tūkstots velniem» Oļa sūtīja tieši Pantjuhovu, — tik izaicinoši viņa pagrieza galvu uz ta pusi. Taču tas, aizrāvies lietišķās sarunās ar māti, to pat neieveroja. Un Oļai kļuva garlaicīgi. Viņa nolasīja vārsmas

1 Atdzejojis L. Pēlmanis.

2 Atdzejojis J. Plaudis.

līdz beigām mehāniski, bez izjūtas, aiz Majakovska intonācijām slēpjot savu sapīkumu.

Pēkšņi Mitjam uznāca vēlēšanas katra ziņā aizskart Pantjuhovu, un viņš skaļi teica:

—   Vera Nikolajevna, kā būs ar satraucošo notikumu? Jūs taču nepabeidzāt, bet mūs tas interesē!

—   Nu labi, pabeigšu.

Veras Nikolajevnas vārdos nejuta ne mazākā izaicinājuma. Ar gurdu rokas kustību viņa sakārtoja rudos matus. Viņa it ka izšķīrās vairs nelikties zinis par Pantjuhovu, lai gan īstenībā apsūdzības runa tagad bija domāta tieši viņa ausīm.

—   Drīz būs gandrīz gads apkārt, kopš grozi jau gatavi, tomēr, lai kā Jeroma pūlas, neviens tos neizmanto. Kas traucē? … Foma traucē! Nesen kāds vecs mūrnieks manā klātbūtnē Jeremejam Iļjičam izteica līdzjūtību: «Tā, redz, ir, draugs. Agrāk sienu ar rokām mūrējām, bet tagad ar pieri… ar pieri jāsitas tai cauri!»

Nu beidzot bija pienācis laiks smieties Griņkam! Un, lai cik dīvaini tas liktos, viņam piebalsoja Pantjuhovs.

—   Nu, bet Foma? — Griņka skubināja.

—   Foma … Foma Fomičs Pantjuhovs. — Vera Nikolajevna norādīja ar roku uz attālo radinieku.

—   Autobāzes priekšnieks, — jautrais cilvēks pats stādījās priekšā, un it kā vienīgi Griņkam piebilda: — Ripojošās republikas prezidents!

—   Vai tad viņš viens tāds! Arī ķieģeļu rūpnīcas direktors,— runāja tālāk Olas māmiņa, — nevēlas sakārtot un asfaltēt laukumu. Saka: «Progresīvs pasākums, bet — ko lai dara — mums nepārtraukta ražošana, laika nav, plāns!»

—   Pareizi! — Pantjuhovs apstiprināja.

—   Celtniecības priekšnieks, simpātiski dūdodams, arī vaid: «Neatmaksāsies!» Viņam, redziet, negribas ierīkot sastatnes, lai ķieģeļus varētu iekraut konteineros …

—   Tiesa! — Pantjuhovs piekrita.

—   Bet Foma, ripojošās republikas prezidents …

Dzirdot šos vārdus, Foma Fomičs piecēlās no galda un tādā pašā tonī pats par sevi sacīja:

-Bet Foma smejas līdz asarām: «Drīz vispār celsim tikai no lieliem blokiem un nevis no ķieģeļiem … Tā kā šis bērns paspējis nomirt vēl pirms dzimšanas… Bet kas mums, ormaņiem! Mums vienalga, kā vest: konteineros vai tāpat sames

tus… Bez konteineriem pat mierīgāka dzīve! Mums citu rupju gana — vesels vezums un vēl ar kaudzi! …»

Pantjuhovs lieliski atdarināja ormani: paraustīja neredzamus grožus un pašmaukstināja ar lūpām. Bija skaidrs, ka viņš dzen jokus, draiskojas, apzinādamies, ka netiks apsaukts — ka nekā taču viesis.

—   Jā, var dzīvot mierīgi, — sacīja Ojas mate un atkal saglauda uz pakauša rudos matus. Vienīgi šādā veidā izpaudāsviņas satraukums. — Lai iet bojā veseli kalni ķieģeļu. Lai tūkstošiem cilvēku izšķiež savu spēku un laiku neproduktīvā darbā, lai…

—   Bet vai jums neliekas, ka šādi spriest ir nelietīgi! — Mitja uzsauca Pantjuhovam.

Arī šajā brīdī Mitja neizlaida no acīm Oļu. Viņa uz mirkli aizklāja ar rokām seju, redzams, nebija gaidījusi no viņa šādu pārdrošību. Visi sāka runāt reizē. Pantjuhovs smējās.

—   Nu re, ražošanas apspriedi atklājām.

Vitja Safranovs atbalstīja Borodinu:

—   Avīzēs to sauc par pretvalstisku darba praksi!

Mitja neapjēdza, kāda veidā viņš bija nokļuvis koridorā. Laikam Oļa to bija aizvilkusi. Viņa stāvēja tam pretī, smagi elpojot, dusmīga, svešāda.

—   … Bez tam tu taču zini, ka viņš ir mūsu radinieks, — viņš izdzirda Oļas ledaino balsi.

—   Bet es nevēlos, lai šis trūkts, būtu tavs radinieks!

—   Pēc kā tu spried, ka tava vēlēšanās man būtu likums?

Vi'ņa šobrīd nevarēja piekāpties. Ja Mitja būtu zinājis, kas

notiek Oļas dvēselē, viņš nebūtu tā runājis. Viņai likās, ka pati radniecība ar Pantjuhovu ir tik pazemojoša viņai un māmiņai, ka te neviens cilvēks, kas kaut drusciņ tās cienī, nedrīkst iejaukties.

Un tad Mitja pateica to, ko pats nebija domājis. Pateica negaidīti un nevietā. Tāpat vien, strupi un asi:

—   Redzi, Olga, stundas tu negatavo, bet spītējies. . .

Tad iesmējās un devās no istabas laukā. Vispirms trepju telpā. Tad uz ielas. Pēc tam ātriem, aizvien steidzīgākiem soļiem — uz mājām.

Bet Oļa palika viena priekšnamā. No istabas skanēja dedzīgas balsis: Pantjuhova ormaņu pozicija tika kategoriski nosodīta. Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt, ka Pantjuhovs vairs nestrīdas, sēd ar muguru pret-jauniešiem un mielojas.

Viesi sāka atvadīties, lai gan Oļa ne ar ko nebija likusi

manīt, ka Borodina nozušanu varētu uzskatīt par ievērības cienīgu notikumu.

Pirmais aizgāja Foma Fomičs — aiz loga rūkdama pabrauca garām viņa mašīna. Viņš pat nepiedāvājās Marju Sergejevnu aizvest mājās. Oļa gāja viņu pavadīt. Gāja visi trokšņainā barā. Tikai pie Mitjas mājām viņa palika vienatnē ar Marju Sergejevnu. Tā visu saprata: kāpēc Mitja aizskrējis, kāpēc Oļa nākusi viņu pavadīt un tagad grib kaut ko teikt, bet nespēj — smags raksturs. Vai vajadzētu viņai palīdzēt? Jeb pati kādreiz pateiks? …

No neskaidrām debesīm krita pirmās sniega pārslas. Sētā zaļās puķu dobes bija nosnigušas baltas; krasi izdalījās to kontūras. Marja Sergejevna un Oļa vilcinājās atvadīties, raudzījās uz atnākušās ziemas kaprīzēm. Tā arī nesagaidījusi no Oļas ne vārda, Marja Sergejevna paplikšķināja ar brīvo roku .pa meitenes pirkstiem, kamēr tā turēja viņu zem rokas:

—   Nekas, Oļeņka, viss pāries, gan salabsiet… Jūs nemaz nesaprotat, cik jums ir labi.

Te Oļa, nespēdama vairs novaldīties, sāka raudāt.

ZIEMAS BRĪVDIENAS

Drīz pienāca janvāris — ziemas brīvdienas.

Toziam dienvidos uzsniga tik daudz sniega, ka mazie varēja apkārt vecai, ķiršu dārzā snaudošai vasarnīcai uzcelt prāvu cietokšņa valni. Sajā vasarnīcā vasaru bija ierīkots celtnieku atpūtas nams, bet ziemu — skolas brīvdienu laikā — te atradās bērnu veselības uzlabošanas nometne.

Šajos ziemas saules apspīdētajos sniegos, draudzīgā un kopīgā darbā izzuda viss tā strīda asums, kurš sākumā šķita galīgi nelabojams. Varbūt tas pat palīdzēja nopietnāk pieiet savam darbam.

Mitja strādāja ar neredzētu sparu. Arī Oļa pūlējās visiem •spēkiem. Jau pilsētā, saņēmuši komjaunatnes komitejā visas vajadzīgās instrukcijas, abi bija vienojušies par pašu galveno: nometnē neviens nedrīkst zināt par viņu kaut kādām attiecībām. Par to nevienam nav nekādas daļas.

Mazā gaismiņā vasarnīcas lieveņa priekšā jau dzirdama Mitjas komanda:

—   Uzmanību! Līdzināties …. Marš!

Mitja mīdās skrejošu bērnu apļa vidū un komandē:

—   Vingrāk, vingrāk! Spraigāk rokas vēzēt! Spraigāk!… Loškarev, tev taču pavisam trūkst spraiguma!

Oļa šādos brīžos izvairījās tikties ar Mitju: vecāko pionieru vadītāju bija tā pārņēmusi vēlēšanās panākt, lai tieši šis gļēvais zēns Loškarevs panāktu «spraigumu», ka traucēt Mitju, griezties pie viņa ar kādu jautājumu… nē, paldies, lai to labāk dara kāds cits, viņa jau ir mēģinājusi. Oļa ievēroja, ka arī direktors, kas visvairāk rūpējās par siltumnīcu un lecektīm, drīz vien sāka just cieņu pret Borodinu un vairs neuzskatīja viņu par zeņķi, ar kuru apspriežas tikai aiz pieklājības, bet saimniecības vadītājs — gara auguma tēvocis, kas pastāvīgi nesāja līdzi padusē iežmiegtu portfeli, — tas bez Mitjas neizšķīra pat tādus jautājumus kā, piemēram, cikos kurināt krāsnis un kādā toverī ieliet siltu ūdeni zobu tīrīšanai. Arī mazie ar prieku klausīja savam vecākajam pionieru vadītājam, — un tas reti mēdz būt.

Kas attiecas uz Oļu, tad mazie tūlīt saprata, ka viņa ir asa, reizēm pat uzbļauj, taču cenšas būt taisnīga. Daudzi nojauta, ka viņa pūlas tikt līdzi Borodinam, noskatās, kā viņš dara, pat it kā sacenšas ar viņu, bet tas jau arī saprotams: viņš ir vecākais pionieru vadītājs.

Zālē, kuras venēciešu stilā veidotie logi bija nodrapēti ar aveņkrāsas samta drānu, Oļa vadīja sanitārā pulciņa nodarbības. Meitenes mācījās sniegt pirmo palīdzību slīkstošajam, pārsēja cita citai galvu, rokas, uz krusteniski sadotām rokām pārnesa ievainoto no vienas vietas uz oļtru. Kad tas apnika, salika aplī krēslus, un Oļa viņām lasīja priekšā Maršaka «Divpadsmit mēnešus».

—   Oļa, uz vienu mirklīti!

Durvīs stāvēja ar slēpēm rokās vecākais pionieru vadītājs Mitja.

«Vecākā kabinetā» — tā tika dēvēta Mitjas istaba, kur viņš pie labi sakurinātas taupības krāsniņas noņēmās ar slēpju vaskošanu, — Oļa saņēma rājienu:

—   Izbeidz lasīšanu! Saproti taču, Oļa, ka mūsu nometne ir domāta veselības uzlabošanai.

—   Nu, tad uzlabo vesels!

—   Parunā ar ārstu!

Vajag klausīt. Oļa nostādīja meitenes ierindā vingrošanas rīku priekšā. Meitenes skrēja baltās zeķēs, skaļi dipināja uz vietas sīkiem solīšiem. Oļa katru uztvēra lēcienā, noveda sāņus, paslavēja.

Kreisajā spārnā, noslēdzot visu ierindu, stāv, Oļas komandu

gaidot, rokas gar sāniem nolaidusi un muti atvērusi, vismazākā meitene baškīriete Sibilla. Viņa ir namdara meita, dzīvo vienā mājā un vienās trepēs ar Mitju. Kad pienāk Sibillas kārta lēkt, viņa, neticēdama veiksmei, mulsi smaida un ik mirkli sakārto Oļas dāvāto, balto lakādas jostu.

—   Fizkult-urā!… — atskan pagalmā.

Tā ir slēpotāju komanda, kas sapulcējusies pirms pārgājiena. Oļa pieskrien pie loga. Ar strauju kustību atgrūž to vaļā. Slēpotāji cits aiz cita virknītē aizbrauc uz tuvējo mežu pie upes.

Iemītās taciņas izzūd aiz sniega vaļņa, un atskatījies Mitja vairs neredz meitenes mājam no logiem. Sākas jauks slēpju ceļš cauri augļu koku dārzam. Apstājies Mitja dzird, cik savādi uz kokiem kūst sniegs — skāņi čabot, tas mazām piciņām veļas no zariem zemē. Ir janvāris, bet izskatās, ka būtu pavasaris. Borodins brauc pirmais — viņam aiz muguras dzirdama sniega gurkstēšana, smiekli, skala elpošana. Un ir tikai viena bēda šobrīd: Mitjam slēpes par īsām.

Reiz Mitja aizveda zēnus uz mežu vakarā. Krēslā vienmēr šķiet, ka slēpes slīdātrāk nekā patiesībā. Viņš aizsteidzās zēniem priekšā un apstājies, lai sakārtotu cimdu, kādu desmit verstu tālumā ieraudzīja zeltainu pilsētas uguņu rindu, bet lejā, kraujas pakājē, aiz koku zariem baltajos sniegos tumši zilgmojošu, neaizsalušu upi. Viņš stiprāk atgrūdās ar nūjām un aizjoņoja … Cik jauki, ka šeit viņi kopā ar Oļu! Oļa ir brīnišķīgs palīgs! Ja būtu tā vienmēr, visu mūžu . .. Bet atgadījums tai vakarā … Viņš tagad nesaprata, kāpēc toreiz uz bridi bija ienīdis Oļu, nevarēja pat atcerēties vārdus, ko, projām skrienot, bija izkliedzis … Kaut ko nejēdzīgu bija izgrūdis — to viņš atcerējās. Tas nekad vairs nedrīkst atkārtoties … Mitja smagi elpoja. Zēni klusēdami panāca vadītāju. Cik šodien viņš strauji brauc!

Atgriezušies mājās, pie lieveņa dauzīdami nost slēpēm pielipušo sniegu, viņi lielīgi stāstīja Oļai, cik šoreiz ātri braukuši. Mitja centās, bet nevarēja «zinātniski» izskaidrot, kāpēc nakti liekas, ka slēpes slīdot ātrāk, nekā tas ir patiesībā.

Turpat aukstajā verandā atklājās, ka viens no slēpotājiem mazliet apsaldējis ausi; ārsts, kas bija nolēmis palikt pa nakti vasarnīcā, ieradies direktora pavadībā, aizliedza neatkarīgi no laika apstākļiem dedzināt lielo ugunskuru, ko Mitja bija sadomājis darīt. Vecākais pionieru vadītājs berzēja ar sniegu puikam ausi un murmināja caur zobiem:

—   Daudz mums te kungu saradies, katrs diktē savu.

—   Bet mūsu nometne taču domāta veselības uzlabošanai, — pieklājīgi atgādināja Oļa. — Bez tam tu pats visvairak mīli diktēt savu.

Ievērojusi, ka Mitja pārmērīgi aizraujas ar fizisko norūdīšanu, viņa bieži nostājās ārsta pusē. Lai vecākais pionieru vadītājs nedomā, ka viņam nav savu grēciņu. Ārsts, kas mēdza ierasties no pilsētas ragavās, vispirms uzmeklēja Borodinu, bet, projām braucot, viņu parasti uz lieveņa pavadīja Oļa, pēdējā brīdī tam iespiezdama saujā mātei domātu zīmīti. Un jau no ragavām viņš tai sauca:

—   Tātad es jums ticu, Kežuna! Uz jums var paļauties …

To «kungu» skaitā, kuri sagandēja Mitjam dzīvi, pirmais tomēr bija nevis ārsts, bet gan ļaunā un pieglaimīgā veļas pārzine. Viņa bija palikusi šeit no tā laika, kad te vasarā darbojās atpūtas nams. Satiekot Mitju un Oļu vasarnīcas teritorijā, viņa ar savām nespodrajām acīm smaidīja un it kā padevīgas kalpones balsī apjautājās: «Vai pastaigājāties?» Ikreiz kā uzvilkts gramofons: «Vai pastaigājāties?»

Varētu jau to neievērot, bet tā tas katru mīļu reizīti! Un cik savādi pavada viņus ar acīm! Šķiet, it kā viņa vienīgā zinātu viņu attiecību noslēpumu un ar šo liekulīgi mīlīgo apjautāšanos: «Vai pastaigājāties?» — liktu saprast, ka viņi savu noslēpumu nevar apslēpt un ka viņas, veļas pārzines, varā ir darīt to zināmu pārējiem. Tas viss bija ļoti pretīgi — gan ierastā, glaimīgā iztapība, gan izturēšanās pret tevi kā pret kādu kundzēnu. Un pats tu nepavisam neesi kundzēns un nevis «pastaigājies», bet biji aizgājis uz kolhozu sarunāt par pirti. Vajadzētu šo veļas pārzini pārmācīt. Vislabāk jau rīt pat satiekoties abiem reizē pajautāt: «Vai pastaigājāties?» Tomēr rītā,

satikuši viņu, neuzdrošinājās to darīt — vienīgi Mitja, atbildēdams uz viņas glaimīgajiem Smai- diem, kaut ko nesaprotamu norūca. Reiz, pavadījis ar acīm veļas pārzini, Mitja sašutis izteica savu spriedumu:

—   Visnejaukākie cilvēki pasaulē ir tie, kas nicina paši savu darbu.

—    Kāpēc tu domā, ka viņa nicina? — Oļa jautāja.

—   Vai tad neredzi?

—    Bet vai es, Mitja, nenicinu?

—    Dažbrīd tev pietrūkst atbildības. Bet tas ir pavisam kas cits.

Dienas skrēja vēja spārniem. Jau otrdiena … jau trešdiena .. . Bail domāt, ka drīz pienāks laiks atgriezties pilsētā. Pēdējā dienā Mitja nevienam neļāva iziet no mājas: organizēja pirtī iešanu. Oļa par to zobojās.

—   Sis augstprātīgais cilvēks, — viņa sacīja Mitjam, rādīdama uz viņu ar pirkstu, — nolēmis nodot vecākiem bērnus priekšzīmīgā kārtībā, tīri nomazgātus un sasukātus kā lellītes.

Mitja joņoja pa māju, kārtodams saimnieciskas darīšanas, tā ka veļas pārzine tik tikko paguva viņam izskriet līdzi.

Mazajai Sibillai pēc šīs sasodītās pirts sāka sāpēt zobs. Oļa izmocījās ne mazāk par pašu Sibillu, žēlodama raudošo meiteni un izmēģinādama visus līdzekļus sāpju remdēšanai. Nekas nelīdzēja. Izmisuma brīdī viņa nekā labāka nespēja izgudrot kā paņemt meiteni rokās un, to šūpojot, nēsāt no viena kakta uz otru.

Mitjia iemeta acis zālē — Oļa staigā ar Sibillu uz rokām.

—   Tev jau par grūtu, Uzpirkstenīt, pārstaipīsies…

Pēc pusstundas Mitja vēlreiz ieskatījās zālē:

—   Nu, kā ir?

—   Nomierinājās.

Mitjam uz visiem laikiem iespiedās atmiņā ši aina: aveņkrāsas samta aizkari, aizsalušas logu rūtis, aiz logiem kā sudrabainā, saltā miglā tīta saule… Un Ojas soļu troksnis tukšajā zālē… Un Sibillas kājeles, izstiepušās no Oļas roku apakšas.

Pienāca pēdējais vakars pirms aizbraukšanas — vēla stunda, kad visi noklusuši un visā mājā jau nodzēstas ugunis. Pirmoreiz divu nedēļu laikā pionieru vadītāji, nolikuši mazos gulēt, atļāvās neaiziet uz savām guļamistabām un palikt kopā. Viņi sēdēja aizsalušā verandā uz augstiem «āžiem», kas šeit stāvēja pamesti kopš rudens, kad te tika taisīts remonts. Elektrība meta gaismas kvadrātus uz dzirkstošajām verandas rūtīm. Ko pagalma bija dzirdama zāģa vienmērīgā džinkstoša — tur saimniecības vadītājs un naktssargs pēdējo reizi sagatavoja malku.

—   Zini ko, — Mitja ierunājās, — kopš tā laika, kad tevī ieskatījos dziļāk, es arī savā raksturā sāku šo to izprast.

—   Par ko tu runā?

—   Par to, kā tu Sibillu ieaijāji. Tas, protams, nav nekas sevišķs, taču dzīvē, vai zini, var visādi gadīties. Tā arī jārīkojas, ja kaut ko ļoti gribi panākt, — neapstāties pusceļā un daudz neprātot: vajag vai nevajag, pa spēkam vai nav pa spēkam, līdzēs vai nelīdzēs. Bet, ja darīsi ar visu sirdi, droši līdzēs!

—   Zobs taču pārstāja sāpēt!

Mitja izpūta veselu elpas miutuli, paņēma Oļas rokas savējās, pielika sev pie lūpām, un viņa atļāva tās sildīt ar lūpām un elpu.

—   Tu šodien man atgādināji Roļslovu.

Mitjas uztverē tā bija augstākā atzinība — Oļa to saprata.

—   Pastāsti par viņu.

—   Grūti. Tad jāstāsta vēl par kādu cilvēku. Bet es negribu šo cilvēku saukt vārdā.

—   Kādēļ?

—   Ir lietas, kuras nevajag atcereties, ja gribi cienīt cilvēku.

—   Tad sauc viņu par Iksu vai Igreku.

Mitja iesmējās:

—   Ja tu zinātu, par ko es runāju! Es viņu saukšu par «cienījamo biedru».

Vetočka Roslova, par kuru tai vakarā dabūja dzirdēt Oļa, bija vecākā pionieru vadītāja Mitjas skola pirmajos gados pēc atgriešanās no evakuācijas. Tas bija laiks, kad visus mocīja izsalkums un aukstums. Pēc stundām bērni gāja novākt dzeloņstieples, kas bija sastieptas pludmalē, kur vēl no smiltīm rēgojas laukā vāciešu betona dotu atliekas. Lielajā starpbrīdī dalīja maizi un cukuru tā, lai vairāk dabūtu bāreņi. Vetočkai Roslovai

bija astoņpadsmit gadu. Laikam jau viņai bija kādas īpašas dotības, ka bērni tūlīt iemīlēja savu pionieru vadītāju. Trīs vasaras pēc kārtas bērni brīvdienās devās ar viņu kopā vākt ārstniecības augus, nešķīrās no viņas ne ziemā, ne vasarā. Kad Vetočka neklātienē pabeidza autotransporta tehnikumu un, pārgājusi dzīvot līdzās aerodromam, uzņēmās aerodroma autoparka vadīšanu, tāpat kā agrāk pie viņas pa vakariem aizskrēja zēni: «Vetočkai malka jāsaskalda, krāsns jāizkurina. . .»

Tad viņu sāka apmeklēt lidotājs Anatolijs Ogņevs. Zēni tikai klusi smīnēja, jo neticēja, ka Vetočka varētu iemīlēt kādu no pieaugušajiem un iziet pie vīra. Bet, kad viņa pateica, ka tomēr sareģistrējusies ar leitnantu, zēniem tas likās nedabiski. Viņi taču bija pārliecināti, ka «Roslova pieder mums». Vetočka prata izskaust zēnos greizsirdību un muļķīgos izlēcienus, kā, piemēram, ņaudēšanu pie logiem, un panāca, ka tie sadraudzējās ar lidotāju. Viņai nebija viegli: arī vīrs savā veidā bija greizsirdīgs uz zēniem, kad tie nāca istabā ar malkas klēpi, sēdās uz grīdas iekurt krāsni… Viņš pārnāk no aerodroma un redz šo idili. Pagāja vairāki gadi, iekāms Anatolijs Ogņevs saprata, ka viņa sieva tāpēc jau nekļūst sliktāka, ja katru gadu tās dzimšanas dienā — vienalga, aicināti vai ne, — atnāk no pilsētas zēni. Vetočkas dzimšanas diena viņiem bija «draudzības diena».

Un tā šai laikā, kad Roslova jau bija aizgājusi no skolas, ar vienu. . . cienījamu biedru no viņu klases atgadījās bēdīgs no* tikums.

Mitja apklusa, nezinādams, vai pratīs izstāstīt, vai vērts mēģināt stāstīt to, kas, liekas, vārdos nav izsakāms.

—   Stāsti, — Oļa paskubināja.

—   Ko tur stāstīt! Bēdīgs notikums. Dzīvoja kāds zēns. Tēvs viņam bija nevis frontē kritis, bet — vēl ļaunāk — kaut kur tālumā aizķēries un aizmirsis ceļu uz mājām. Bet viņa māte, vai zini, sieviete ar mīlas pārpilnu sirdi, sāka bieži mainīt vīrus. Tikai vīri diez kāpēc ilgi nepalika mājās. Nu tā, šis cienījamais biedrs dabūja redzēt visādas lietas, jutās sliktāk par bāreni un skolas atejā pakārās. Mēs viņu paspējām Laikā noņemt. Tas tik bija tracis! Bet pēc mēneša no dzelzceļa stacijas atnāk ziņa, ka mūsu^ cienījamais biedrs klaiņojot manevrējošas lokomotīves tuvumā. Redzams, grib vēlreiz izmēģināt. Direktors, lai mūs nomierinātu, paziņoja, ka tā tikai nejaušība. Zēns tāpat vien esot pastaigājies stacijā, un viņu aizturējuši… Vai stāstīt tālāk?

—   Lūdzu, stāsti, — Oļa klusu teica.

Un Mitja pastāstīja, kā drūmais zēns atkal atgriezies skolā.

Apsēdies brīvajā solā viens pats. Visu starpbrīdi skatījies pa logu ārā. Viņam bija trīspadsmit gadu, bet dažas skolotājās, pat diezgan pavecas, skatījušās uz zenu ar zināmām bažām. Mēģinājuši ar zēnu uzsākt sarunas, izklaidēt, bet nekā! Viņš visus atbaidījis ar savu drūmo izturēšanos. Ko iesākt? Direktora istabā un rajona komjaunatnes komitejā valdījis pilnīgs satraukums: skolā neesot viss tā, kā vajagot. Atcerējušies Roslovu, izsaukuši viņu no aerodroma: «Atgriezies skolā. Iekārtojies tur pie sevis, kā redzi, tikai nāc atpakaļ…» Bet viņa jau bija iemīļojusi savu profesiju aviācijas laukā, kādēļ lai nāktu atpakaļ? .. .

—   Un alga pionieru vadītājai trīs simti piecdesmit rubļu, — Oļa papildināja.

—   Protams. Un vīrs arī skatās šķībi.

—  Brīnums gan, kā viņa ļāvās pierunāties.

—   Tāpēc, ka viņa ir īsts cilvēks! Spried pati… Viņa ierodas skolā, it kā nekas nebūtu noticis. Nedrīkst taču cienījamais biedrs nojaust, ka Roslova atstājusi aerodromu personīgi viņa dēļ. Tomēr viņš to saprot ļoti labi. Tā bija cīņa bez kara pieteikšanas — kurš kuru pieveiks. Cienījamais biedrs, dzīvs palicis, sācis šo to pārdomāt. Vetočka nekad neizrādīja, ka viņa būtu uzmanīgāka pret viņu nekā pret citiem, jo sevišķi slēpa savu līdzjūtību, nožēlu vai bažas viņa dēļ un tikai no dienas dienā ar visikdienišķākiem piemēriem palīdzēja mums izprast, kas ir vīrišķība — vienkārši vīrišķība bez jebkādiem cēliem vārdiem. Un tad cienījamam biedram daudz kas sāka sevī nepatikt. Viņš pats to atzina. Kaut kā pats no seyis notika, ka viņš pēkšņi sāka tiekties pēc Vetočkas, sāka viņai uzticēt savas domas, plānus … Bet viņš ir ļoti godkārīgs cilvēks. Reiz viņš ataicināja Vetočku pie sevis mājās — parādīt radio-

uztvērēju. 5ai laikā Vetočka sadraudzējās ar mūsu Abdulu Hamidu, tāpēc ka cienījamam biedram bija vērojama zināma tieksme uz radiotehniku. Mēs redzējām, cik Vetočka tais dienās bija jautra … Kādas tur grēksūdzes notika, neviens nezina. Un vari iedomāties, — viņš kļuva pavisam cits zēns. Raksturs gan palika tas pats, tomēr tajā bija manāmas jaunas iezīmes. Bija radusies īsta interese par dzīvi… Es ar viņu draudzējos … Vēlāk viņš man reiz teica: «Mizantropiju es kaut kā pārvarēju, taču pesimisma saknes vēl palikušas …»

—   Viņš laikam vājāks kļuvis, izstiepies garumā? — Oļa pa pusei jokodama, pa pusei nopietni jautāja, ieskatīdamās Mitjam acīs.

—   Kā tu uzminēji?

—   Viņš tajā iemīlējās …

—   Es arī tā domāju, — Mitja piekrita. — Bet pamēģini viņam par to ieminēties! Varbūt viņš iemīlējās citādāk, nekā raksta grāmatās. Saki, — vai tad tev nekad nav tā gadījies, ka iepatīkas kāds cilvēks un viņš it kā kļūst tev par ceļa rādītāju, un tu pats kļūsti labāks?

Abi brītiņu klusēja. Zāģis dziedāja visos gammas toņos, tad, arvien ātrāk aizvilkdamies, iegaudojās un pēc tam sekoja īslaicīgs klusums — kamēr pārbīdīja baļķi.

—   Jauki divatā strādāt, — Oļa sacīja.

—   Tu runā par zāģētājiem?

—   Nē .. . Tu taču saproti.

—   Es jau reiz par to domāju. Kad biju mežā slēpot.

—   Ja vienmēr varētu kaut ko darīt kopā … Ne jau sevis labā, bet tā kā šeit: lai būtu interesanti un darbs nestu kādu labumu.

Mitja sakārtoja Oļai uz pieres apsarmojušo matu sprogu.

—   Zini ko, brauksim strādāt nometnē uz visu vasaru, — viņš sacīja.

—   Nekas neiznāks. Mani droši vien nesūtīs uz visu vasaru. Neesmu jau tik aktīva. Ek, nekad man nav bijis tik labi! Vai patiešām tas var atkārtoties?

Mitja neatbildēja. Visam bija sava jēga: ir zāģa dziedāšanai, ir tam, kā viņš ar*savu elpu sildīja viņas plaukstas, ir kā viņi atklāja, ka piesaluši pie «āžiem». Mitja gribēja nolēkt zemē un iesmējās: viņu uz mirkli aizturēja ledus kārtiņa.

Ilgi viņš vēl vadāja Oļu pa sniegu tālu aiz virtuves, garām zāģētājiem, kas tieši tai brīdī bija pārtraukuši darbu. Un uz viņiem riedams metās nikns stepju aitu suns — Kumuška.

I

Nakamaja rītā, sasedušies trijās milzīgas ragavas, ko Mitja bija sadabūjis kolhozā, pionieri atgriezās pilsētā. Mazie cits caur citu dziedāja dziesmas, katrās ragavās savu. Oļa gribēja būt kopā ar visiem. Vairākas reizes viņa pa mīksto sniegu pārskrēja no vienām ragavām uz otrām, un bērni, veldamies vai laukā no ragavām, grāba saujām sniegu un meta to no visām pusēm Oļai virsū. Sādi braukt bija nesalīdzināmi jautrāk nekā pilsētas autobusā.

OTRA NODAĻA. VECI PILSĒTNIEKI

Tikpat neizsakāmi laimīgi aizritēja pavasaris.

Viņi divatā jutās labi. Abi satikās cilvēkos, kur visi smējās un sarunājās, ļaužu pārpildītajās ielās, pie kino durvīm, tramvajos, stadionā. Un tai pašā laikā šīs satikšanās bija abu noslēpums: viss notika dziļā slepenībā no citiem. Viņiem bija labi, un lai tos neviens netraucē.

Oļa Kežuna atgriezās no ziemas nometnes ar lielu apņemšanos iesaistīties sabiedriskā darbā. Viņai iedalīja pulciņu. Nu Mitjam un Oļai apkārt vienmēr bija bērnu ka biezs — katram savējie. Toties vistuvākie cilvēki šķita kā nevajadzīgi. Oļa pat reti redzējās ar māti. Oļas māte visu pavasari noņēmās ap savu astoņu stāvu «objektu» — centās to «dabūt zem jumta». Bet februārī uz dažām dienām aizbrauca uz Maskavu, lai ari tur cilvēki paklausītos viņas pasaku par Fomu un Jeromu. Mitjas tēvs kādā februāra dienā, iegriezies mājās, meklēja dēlu stadionā. Zāle vēl nebija sazēlusi, zeme slapja, apkārt drēgnums un viss miglā tīts, taču Mitja, apmācīdams kādu cielaviņu diska mešanā, pikti sauca: «Atkal tu rasu vien trauc!» Tēvs uzminēja, ka šī cielaviņa ir tā pati slavenā Oļa Kežuna. Viņš nolēma netraucēt diska metējus. Vienīgi rakstīdams no rajona krustmātei vēstuli, pieminēja arī diska metējus un ar humoru beigās pierakstīja šādu rindiņu: «Trauciet rasu, kamēr rīts …» Mitja šo vēstuli izlasīja Oļai priekšā.

Neviens viņus netraucēja, nebāza degunu viņu darīšanās. Abiem likās, ka visi saprot, cik viņiem divatā labi, un, to redzēdami, visi vēlē viņiem tikai laimi un pat dalās tajā ar viņiem.

Marta mēnesī, kad patiešām bija jau kļuvis siltāks, Mitjam

un Oļai patika doties izbraukumos ar tramvajiem. Viņi šādus izbraukumus dēvēja par tālajiem ceļojumiem.

Dažreiz svētdienā abi sēdās dienas laikā pustukšajā vagonā. Dažreiz ielēca tajā vakarā, kad nakts maiņas strādnieki dodas darbā. Tramvajs traucās no ciemata uz ciematu: garām tēraudlietuvei, alumīnija kausētavai, garām apbūves laukumam, kur strādā Oļas māte, garām asfaltētiem ceļiem, varenajiem elektrības pārvadīšanas mastiem, cauri atmatām, kas radušās pa kara gadiem. Lūkodamies no tramvaja pēdējās platformas lielpilsētas vakara ugunīs, Alitja skaļi, bet tikai tā, lai dzirdētu vienīgi Oļa, fantazēja:

—    Tātad dodamies braucienā ar kuģi apkārt zemes lodei. Nu domā tu arī līdzi . .. Iztēlojies, ka tā ir Oklenda . . . jau iztēlojies? Nu tā, no šejienes ieradās Bukarestē tie trīs simpātiskie nēģeri.. . Vai atceries filmā par festivālu? … Bet tur, lūk, aiz pagrieziena ir Vl'adivostokas Zelta Rags, kā piesēts ar dūmojošiem okeana tvaikoņiem …

Oļa, taisnību sakot, redzēja vienīgi parastus rūpnīcu kvartālus, bet aiz pagrieziena — domnas krāsnis un dūmeņus. Un viņa, piemiegusi acis, skatījās savā ceļabiedrā. Bet viņš to neievēroja. Iededzies puiciskā iztēlē, viņš bez kādām grūtībām vienā mirklī krustām un šķērsām izbrauca cauri visai planētai, kā tas būs iespējams vienīgi pilnīga komunisma laikā. Viņa sajūsmā degošo acu priekšā paslīdēja garām visi kontinenti. Ne par velti viņu Ļeņina kalnos gaidīja1 ģeografijas fakultāte! Pagājušo rudeni viņš bija izlasījis brīnišķīgu grāmatu: «Indija šodien», kuru sarakstījis angļu komunists Palms Dats. Alitja tad sapņoja viskarstāko notikumu laikā nokļūt Pakistānā un tapt tur par tādu pašu varoni kā Jūliuss Fučiks… Bet vēl pirms gada viņš bija aizrāvies ar tādu grāmatu lasīšanu, kurās stāstīts par ekspedīcijām uz Arktiku. Ola bija pārliecināta, ka šajā dienvidu pilsētiņā nav otra tāda cilvēka, kurš tik labi zinātu Arktikas izpētīšanas vēsturi kā Mitja. No visiem lidojumiem pāri Ziemeļpolam viņu visvairāk interesēja tas, ap kuru saistījās noslēpums — Ļevaņevska lidojums un bojā eja. Mitjam šai sakarā bija dažas savas hipotēzēs.

Pa to laiku tramvaja logā ik mirkli mainījās jaunas ainavas. Kaut kāds bezvārda ciemats ieplakā, kur visām mājiņām bija dakstiņu jumti un pie žogiem pieslietas zvejnieku laivas, viņus it kā pārcēla Sānhajas apkārtnē. Dzelzceļa platformas, no kurām krāva laukā akmeņogles, atgādināja veco Angliju — Kardifu, Birmingemu. Nelielā, nomīdītā pagalmiņā zem gandrīz

nokaltušas kastaņas kāda sieviete skārda silē mazgāja oranžus svārkus. Tramvajs traucās pa nokalni, un pagalmiņā bija viss redzams kā kinofilmā. Un Mitja atcerējās Kubas salu — Havanu … Droši vien nevienam citam pasaulē, izņemot Oļu, viņš nevarētu, tik mīļi izpušķodams, izklāstīt visus savas iekvēlinātās fantāzijas lidojumus.

Oļa ģeogrāfiju zināja ne visai labi un parasti klausījās klusēdama. Tikai viņas acis skaidri un gaiši prasīja, lai kaut pa retam starp Sanhaju un Havanu Mitja paskatītos arī tajās, neaizmirstu, ka viņa ir līdzās. Raudzīdamās uz Mitju, Oļa domāja: daudzas meitenes viņu uzskata par tik gudru, ka tas vairs neesot interesanti. Ja viņas dzirdētu Mitju tagad, arī laikam teiktu — lielās ar savu erudīciju. Arī viņa agrāk tā bija domājusi: lai nu ar to erudīciju šā vai tā, tomēr viņi abi ar Capu ir kaut kādi dīvaini. Bet tagad, kā pašai šķita, viņa zināja Mitjas visas labās un sliktās īpašības. Viņš nemaz nav tik pašpārliecināts, kā izskatās. Un nemaz nav godkārīgs. «Dzīve tāpat ir jauka!» — Tā viņš spriež, tāds viņš ir … Visu uztver gaišāk, pilnīgāk nekā viņa. Varbūt viņš kļuvis tāds šoruden kopā ar viņu, viņas dēļ? Tā dažreiz mēdz būt… Nu, bet kāpēc tad viņa pati nav kļuvusi citāda no šīm jūtām, bet tikai gribas skatīties un skatīties Mitjā, klausīties viņā bez gala un nekad nešķirties? .. .

—   Vai tu esi lasījusi Jūliusu Fučiku?

Viņa noliedzoši purina galvu.

—   Es tev atnesīšu. Saucas «Reportāža ar cilpu kaklā», var dabūt katrā bibliotēkā … Izlasi, lūdzu … Tas tik bija cilvēks! Jautrs, nekas viņu nespēja salauzt — ne spīdzināšana, ne tiesas spriedums, it nekas! Bet es gribētu uzzināt vairāk, gribētu uzzināt visu par viņa dzīvi… Dzīvojis reiz Prāgā kāds Fučiks. Vienkārši Fučiks — un vairāk nekas. Nebija nekāds varonis, tikai jauks puisis. Brauca tramvajā tāpat kā mēs … Kas jūs tāds esat? Es esmu Fučiks. Līdzīgi kā Mitja Borodins. Un vairāk nekas! Kas jūs esat? Es — Saša Matrosovs. Ikviens, kas pazina viņu, varēja teikt: nu ko lai saka, Saša Matrosovs ir jauks puisis… Tu saproti? Pats galvenais ir tas, ka neviens, arī pats Saša, vēl nezināja, ko viņš dzīvē paveiks. Varoņdarbs taču nenotiek vienā minūtē. Esmu pārliecināts, ka jaunībā…— Mitja parādīja Oļai kādu cekulainu zēnu, kas gāja pa ielu.

—  Re, kur viens iet! Pajautā kādam, kā to sauc. Neviens nezina. Bet varbūt kādreiz viņa vārds būs tikpat slavens kā Majakovska vai Paviova vārds.

—   Tu mūžīgi runā tikai par vīriešiem.

—   Nē, to pašu var teikt par visiem. Arī par meitenēm.

—   Zēl, ka mēs nemācāmies kopā. Tagad man liekas, ka mūs nepareizi sadalījuši zēnu un meiteņu skolās. Es ieeju savā skolā un domāju: tevis nav.

—   Mēs taču esam dažādās klasēs… — Mitja iebilda.

—   Un kas par to, ka dažādās? Ziemas nometnē Sibilla man reiz jautāja: «Oļa, kāpēc no jūsu skolas nāk laukā tikai meitenes?» — «Tāpēc ka šī skola ir meiteņu skola,» es atbildēju. «Bet zēni mācās citā skolā, atsevišķi.» — «Bet kāpēc tā?» — viņa prašņāja tālāk. Mitja, kā man vajadzēja atbildēt? Kāpēc? …

Viņi pļāpāja par visu, kas tik iešāvās prātā, un viņiem divatā bija labi.

Mitjas klases biedri ļoti labi saprata, ko šopavasar pārdzīvo viņu biedrs. Meitenes, Oļas draudzenes, arī pamazām sāka izturēties ar zināmu cieņu pret Oļas draudzību ar Borodmu. Ņura Brehovska un Maša Zjabļikova izrādījās īstas draudzenes — viņas bija tās, kuras palēnām noskaņoja klasi izturēties pret Oļas un Mitjas draudzību ar cieņu. Meiteņu skolas skolotāji no Abdula Hamida dabūja zināt, ka Borodins «velkot» Oļu Kežunu, un viņa patiešām trešajā ceturksnī mazliet izlaboja savas atzīmes. Neviens nezināja noslēpumu — to, ka Mitjas un Oļas mūžā šļs pavasaris pagāja kā saulains rīts, kad visapkārt redzams tūkstošiem kilometru tālu un tūkstošiem brīnumu seko cits citam kā ziedos plaukstoši koki. Tā jaunajā dienvidu pilsētiņa, kur visi koki ir kastaņas un visas kastaņas ir reizē stādītas un tikpat jaunas kā pati pilsēta, uzreiz kādā rītā kā pasakā sāk ziedēt tūkstošiem koku …

Viņiem palika atmiņā kāds svētdienas rīts, kad Mitjam bija uznācis īsts pamācītāja gars un viņš nolasīja Oļai vai veselu sprediķi par tās vieglprātību, tad pats ar mācību grāmatu padusē aizskrēja uz stadionu. «Beidzot nu atradis klusu vietu mācībām!» Palika atmiņā, kā, salikuši kopā savu iekrāto naudu, abi nopirka Oļas mātei kulinārijas jaunumu — pannu maizīšu grauzdēšanai. Taču nekas labs no tā neiznāca. Māte dusmīgi sauca no virtuves: «Katra trešā šķēle piedeg!» Bet Mitja izmeta asprātību: «Lieciet tūdaļ ceturto!» Un Oļai tas likās tik jocīgi, ka viņa izskrēja uz balkona, baidīdamās apvainot māmiņu … Un visbriesmīgākais, kas līdz sirds dziļumiem abus satrauca un palika atmiņā, bija tas, kā reiz vēlā marta vakarā, sēdot parkā uz soliņa, Oļa atļāva viņam skūpstīt savus pirkstus, deniņus, vaigus. Viņš bija tik drošs, runāja tik dedzīgus vārdus»

ka beidzot viņas nenotveramās lūpas pavērās viņam pretī. Un ilgi aiz viņas paceltā pleca tālumā pie parka ieejas vārtiem mirdzēja lukturis.

—   Nevajag, nedrīkst… Vairāk — nekad, — viņa čukstēja, izrāvusies no viņa rokām. Un pēkšņi iesāka raudāt.

Kur palika visa viņa drosme… Juzdamies uzveikts aiz pateicības jūtām pret viņu, pārsteigts no viņas asarām, viņš baidījās pakustēties. Un Oļa ierunājās pirmā.

—   Vai tu atceries verandu? Skaista bija ziema… Vairs nekad tā nevajag, — viņa atkārtoja jau pavisam noteikti.

Abi klusēdami iznāca uz galvenās ielas, kur dega gaiši lukturi. Kādreiz sen atpakaļ, vēl pirms kara, kad pilsēta tikai būvējās, šo ielu sauca par Astoto garo ielu. To pirmo asfaltēja, apstādīja ar kastaņām. Mitja atcerējās pirmos iespaidus, kad viņš, vēl pavisam maziņš, ar tēti un krustmāmiņu atbrauca uz šo apbrīnojamo pilsētu: pavasaris, kastaņas pilnos ziedos. Pa vakariem ļaudis pastaigājas pa šo vienīgo asfaltēto ielu; tā arī to sākuši dēvēt — par Asfalta ielu. Tagad Mitja un Oļa ir veci pilsētas iedzīvotāji. Nu jau visas pārējās pilsētas ielas noasfaltētas, taču šī — Astotā garā iela — tā arī paturējusi veco nosaukumu. Ak, cik brīnišķīgi šodien šai ielā! Vēl nekad visā mūžā nav bijis tik jauki — sirdi pilda it kā uzticības zvērests un ir tik pacilāti un viegli no tā, kas nupat noticis tur — alejas apstādījumos …

, — Paskat, kur Caps! — Mitja sacīja.

Oļa pavadīja ar acīm garo riteņbraucēju, kas trakā ātrumā joņoja pa tukšo ielu.

—   Viņš mani nemīl, — Oļa noteica.

; 1 Saki labāk, — nepazīst…

OĻAS BĒDAS

Kādā aprīļa naktī Oļas māmiņai uznāca ļoti stipra sirds lēkme.

Kamēr māmiņu aizveda uz slimnīcu un Oļa ar šausmām skatījās uz viņas rokām, kas nekustīgi gulēja uz krūtīm, kamēr māmiņa trīs dienas atradās slimnīcā, Oļa par visu gādāja, it kā cenzdamās ar savām rūpēm atlīdzināt io, ko viņa māmiņai bija parādā visu mūžu. Oļa tūkstoškārt nožēloja, kāpēc ar tik smagu slimību saslima māmiņa un nevis viņa. Ja Oļa gulētu slimnīcā, māmiņa varētu saņemt slimības lapu un pār;*.ākt pie viņas palātā tāpat kā piektā palātā pie sli- mās meitiņas dzīvo tās māmiņa. Bet Olai neļāva, baidīdamies, ka māmiņa varētu saliekoties uztraukties. Oļa aizveda uz celtniecības pārvaldi māmiņas nepabeigtos aplēsumus, div- reiz dienā-gāja uz slimnīcu, ar Pantjuhova palīdzību sadabūja no Inženieru nama restorāna apelsīnus. Kamēr Oļa tā rosījās uz abām pu- sēm — gan uz skolu, gan slimnīcu,— viņa nejuta šausmu, kaut gan no pirmās dienas saprata, ka māmiņai ir ļoti slikti. Bet visbriesmīgākās bija vakara stundas, kad viņa atgriezās mājās. Aukle parasti izlavījās klusām no mājas, kas nevēstīja nekā laba. Pēc tā Oļa un māmiņa vienmēr uzminēja, ka nupal ies vaļā žūpošanā. Pa laikam ieradās arī Mitja. Gandrīz aiz māņticības, neslēpdama to no Mitjas, Oļa tādās reizēs nolīda uz balkona, nerunāja, baidījās, ka tikās viņš kaut kā pēkšņi nenovirza viņas vienīgo vēlēšanos no tā, uz ko bija sakoncentrēti visi viņas dvēseles spēki: ja nevar palīdzēt ar darbiem, tad ir jādomā, jādomā, visu laiku jā- domā, jācīnās ar nolādēto nelaimi, do- mās ne uz mirkli neatstājot māmiņu, godīgi un bez izņēmuma ziedojot vi- sus spēkus šai cīņai…

Pagāja trīs dienas. Kā vienmēr vakaros Mitja sēdēja pie Kežunām un gaidīja Oļu atgriežamies no slimnīcas. Aiz gara laika viņš pārcilāja spēļu kārtis, atlikdams sāņus nevajadzīgās — līdz devītniekam, kā to bija darījis agrāk, kad ar Veru Nikolajevnu bija spēlējis «sešdesmit seši». Istabas klusums viņu satrauca. Pati telpa uzposta, taču bez siltuma, it kā zobārsta uzgaidāmā istaba. Praskovja Timofejevna, ierāvusies dīvāna stūrītī, lāpīja negludinātu palagu, ik mirkli izlaizdama no rokām pavedienu. Katru reizi, kad ar drebošām rokām viņa to vēra adatā, skatīdamās pāri brillēm, kam bija ieplīsis viens stikliņš,

viņa pašķieba galvu uz sāniem, un Mitjam likās, ka vecā sieviņa ieklausās kādās skaņās, ko viņš nedzird un nevar dzirdēt, tāpēc ka vēl par jaunu.

Oļa ienāca istabā mētelī, ar neapsegtu galvu un, it kā jautādama, neparasti skaļā balsī sacīja:

—   Aukle, māmiņa nomira …

Viņas abas ar Praskovju stāvēja apkampušās. Oļas galva trīcēja pie aukles platajām krūtīm, kuras sedza netīrs, ar taukiem notraipīts, pelēks vatenis. Pēc tam, neizlaižot viena otru no apkampieniem, abas apsēdās uz dīvāna un.elsoja raudās.

—   Oļuk, manu dūjiņ! Oļuk, manu dūjiņ … — aukle bez apstājas murmināja, it kā gribēdama Olgu ieaijāt.

Jo ilgāk Mitja uz viņām skatījās, jo vairāk viņu pārņēma bailes Oļas dēļ. Kā tagad viņa dzīvos? … Nemaz neatcerēdamies un nedomādams, bet ar visu sirdi juzdams, kādu balstu Oļa pazaudējusi, viņš ar rokām arvien stiprāk spieda galda malu tin arvien zemāk nolieca galvu.

Mitja atjēdzās, izdzirdis aukles balsi, kas jau skanēja no priekšnama:

—   Vai ta es viņu pametīšu … Bet palikt te — pēdējo viņai apēst… Tēva pensija — trīs simti, bet mantu arī nekādu, vecas nieka grabažas un vairāk nekas…

—   Varētu iet par veļas mazgātāju, — auklei ieteica kāda sievietes balss, liekas, tā bija Griņkas māte, — vai par tabulvedi uz jaunbūves… Ja jau šāda nelaime — ļaudis palīdzēs.

A'litja pacēla galvu. Istabā kāds nodzēsa gaismu; viņš tikai pēc brītiņa varēja tumsā izšķirt Oļu. Viņa gulēja uz dīvāna sarāvusies, iespiedusi galvu spilvenā. Mitja aizvēra durvis, apsēdās viņai pie kājām, neuzdrīkstēdamies paņemt tās roku, bet tikai pieskārās kājai, no kuras nebija noauta brezenta kurpīte. Ko lai viņai saka? Vai teikt par māti, cik tā bijusi laba? Nē, labāk klusēt, kamēr pati sāks runāt.

Neuzdedzot uguni, ienāca Praskovja Timofejevna un pasniedza Olai krūzi ar ūdeni. Oļa dzēra skaļiem guldzieniem, gaisma no priekšnama apspīdēja viņas izmocīto, ar sārtiem plankumiem klāto seju, platos vaigu kaulus.

—   Es palikšu pie jums, — Mitja ierunājās. — Vai drīkst?

—   Es šodien gribu … ar aukli, — Oļa čukstot izteica.

Paspiedis no visa spēka Olai roku, Mitja klusēdams aizgāja.

Viņš saprata, ka Oļa viņu aizraidīja aukles dēļ — Praskovja taču ari bija zaudējusi tuvu cilvēku.

Oļa īstenībā nedomāja ne par Praskovju, ne Mitju. Ar visu sava izmisuma spēku viņa nosodīja sevi par to. ka nebija varējusi paglābt māmiņu no nāves. Bet kā? Vienalga kā. Mīlestībai vajadzēja darīt brīnumus. Viss bija norisinājies tik ātri, ka viņa neko nebija spējusi aptvert, apjukusi un neko nedarījusi tā, kā vajadzējis. Vai tas nav briesmīgi, — viņa pat nebija klāt tai brīdī, un māmiņa nomira viena. Viena pati cīnījās ar nāvi… Un to, ka māte nomira vienatnē, 0|ai promesot, viņa izjuta kā savu briesmīgo, kauna pilno nodevību… Visi pārkāpumi, kas tika izdarīti pašas egoisma, bērnišķīgās greizsirdības un patmīlības dēļ, tagad uzpeldēja atmiņā kā nepiedodami noziegumi.

Veselas divas dienas Mitja braukāja gan uz celtniecības kantori, gan namu pārvaldi, aizvezdams un atvezdams kaut kādas izziņas, bez kurām nevar apglabāt cilvēku. Divas dienas Kežunu istabā notika mēbeļu pārbīdīšana un svešu cilvēku drūzmēšanās. Mitja nevarēja, neuzdrošinājās runāt ar Oļu. Jādomā, ka to ari nevajadzēja darīt. Oļu ir pārņēmis it kā iekšējs stingums. Viņa vairs neraudāja, staigāja pa šauro telpu starp jauniem, nepazīstamiem cilvēkiem kā pa tukšu izplatījumu. Celtnieki sanesa pilnu istabu ar vainagiem. Nāca veci meistari un darbu vadītāji, nāca rūpnīcu skolu audzēkņi. Daudz ļaužu bija sanākuši atvadīties no sievietes, kas, redzams, par sevi atstājusi darba biedriem labu piemiņu. Aiz tīras smalkjūtības neviens šeit ilgi neuzkavējās un sarunājās klusinātās1 balsīs; un tomēr tik daudz bija to, kas vēlējās atvadīties, ka divas dienas Kežunu mājīgā istaba dūca kā celtniecības iecirkņa priekšnieka neapmestais kantoris. Meiteņu skolas direktore Antonida Ivanovna uzlika Olai uz pleca roku un kaut ko mīļu pasacīja, bet, ko īsti, Mitja nesadzirdēja. Atstājusi Oļu, Antonida Ivanovna ilgi sarunājās ar Griņkas māti, un viņas bezskropstainās acis raudzījās valdonīgi, it kā viņa visu zinātu, kas šobrīd darāms. Kaimiņu skaļā ģimene bija atvērusi vaļā visas dzīvokļa durvis un uzņēmusies visas rūpes, kas saistītas ar bērēm. Griņka, kam vienmēr mati bija kā nolaizīti, ne vienreiz vien ķērās pie zārka vāka un nolika to tur, kur viņam šķita piemērotāk.

Bēru dienā aukle tā piedzērās, ka uzvedās diezgan paskaļi. Kopš bija krituši abi viņas dēli, viņa nespēja citādi nomākt bēdas. Viņa mīlēja Veru Nikolajevnu, un, jo dziļāk sajuta zaudējumu, jo spēcīgāk to sagrāba kāds nedabisks trakums. Pa to laiku, kamēr ļaudis atvadījās no aizgājējas, aiz virtuves durvīm bija dzirdams, kā aukle ļoti nepareizā meldijā dziedāja:

—   Tai soda dienā pasauP drebēs šausmās… Grūs pīšļos arīdzan tad ļaunais gars …

Bija dzirdams, ka arī aukles radiniece Glaša pūlējās noturēt meldiju. Viņa bija atbraukusi no Dikajas ciemata, lai vestu pie prāta savu apdzērušos krustmāti.

Pie zārka Olga stāvēja klusēdama, likās, pat bija mierīga, tikai brīžiem sarāvās, it kā tai būtu auksti.

Spēlēja orķestris. Dīvains izskatījās šis ļaužu pūļa lēnais gājiens pa saulainajām ielām. Pārvarot biklumu, mazrunīgā Ņura Brehovska dūšīgi turējās Oļai līdzās.

Netālu no kapsētas vārtiem pūlī pavīdēja Caps ar riteni pie rokas. Bet, kad celtnieki, kas pa četriem nesa zārku, nomainījās, Irina Sitņikova pienāca pie Mitjas un norādīja uz tiem: «Vai atceries Jeromu? Droši vien viņš ir starp tiem.» Un Mitja pamāja ar galvu, atcerējies nesen notikušo vakaru un Veras Nikolajcvnas stāstu …

Aiz orķestra misiņa taurēm, kurš bija novietojies zem kokiem, Mitja pamanīja krustmāti Mašu. Viņš zināja, ka viņa pēc stundām katrā ziņā atnāks uz kapsētu. Krustmāte turējās pa gabaliņu viena pati. Tad Mitja vēl ieraudzīja ārstu — to pašu, kurš kādreiz no pionieru ziemas nometnes bija vedis Oļas mātei zīmītes. Viņa sakumpušais stāvs pavīdēja aiz Oļas klases biedrenēm, kas stāvēja vienā pulciņā . ..

Kad viss bija beidzies, iestājās brīdis, kad cilvēks it kā atmostas no briesmīga murga. Pantjuhovs, nolicis uz Oļas pleca velūra platmali, kā radinieks spieda viņas galvu sev pie vēdera un skaļā, patētiskā balsī runāja:

—   Kāds neaizmirstams zaudējums! Kāds neaizmirstams zaudējums …

Pēc pāris mirkļiem Foma Fomičs jau sēdās smagās mašīnas kabīnē, ar kuru bija atvedis orķestri. Un Mitja ar šausmām izdzirda, cik viņš moži teica šoferei:

—   Nu, tanta Anta, vizini prom!

Šofere arī tikpat moži, tikai dusmīgi atcirta pretim:

—   Pirmkārt, es tev neesmu nekāda tanta. Otrkārt, es neesmu Anta, bet autovadītāja … — Un nicīgi piebilda: — Sēdies .. . tēvoci Stjopa.

«Re, kāds lops!» naidīgi nodomāja Mitja, acu nenovērsdams no resnā autobazes priekšnieka, kas sēdās kabīnē. Pēkšņi Mitja pieķēra sevi, ka viņš ne jau pirmo reizi pēc Oļas mātes nāves atceras Jeromu, kuram pat uzvārdu nezina… Vai tas ir atnā

cis uz bērēm? Vai viņš zina par tām? … Mitja pārlaida skatienu celtnieku pūlim, kas ciešā lokā stāvēja ap kapu, mēģinādams no sejām, no skatieniem pazīt viņam nepazīstamu cilvēku.

„KAS JUMS TIE PAR PLĀNIEM I“

Nākošajā dienā Mitja aizveda Oļu uz kapsētu.

Vieglas ēnas rotājās uz koku lapām, rūsgani zaļā zeme nepārtraukti mainīja savu krāsu.

—   Ko nu tu, Uzpirkstenīt? …

Viņa spēji nodūra galvu un raudāja, atspiedusi to Mitjam pret ceļgaliem. Visapkārt norisa tik jautra gaismas un ēnu rotaļa — zem akācijām, pie kapu kopiņām, uz gājēju nomīdītajām taciņām un celiņiem, kas veda laukā no kapsētas. Mitja izjuta rūgtu žēlumu pret Olgu un kaunējās par savu labo dzīvi, par to, ka spēj ievērot šai aprīļa dienā uz viņas matiem saules zaķīšus. Pirmoreiz pa šīm dienām viņš varēja runāt ar viņu vienatnē. Viņš runāja ilgi, pieminēja pat Sibillu, ko viņa bija nēsājusi uz rokām. Visam jāprot dzīvē tikt pāri. Atcerējās lidotāju Ļevaņevski, kā tas kopā ar biedriem droši vien spītīgi gājis pa bezgalīgiem ledus laukiem… Pateica viņai visus tos uzmundrinošos vārdus, kurus nebija spējis izteikt ne vakar, ne agrāk …

Oļa vāji paspieda Mitjam roku virs delnas locītavas. Viņš nemaldīgi nojauta: kaut kas varbūt uz (mirkli ir atkausējis Oļas bēdas, samierinājis viņu ar dzivi, un viņa meklē palīdzību.

Abi izgāja no kapsētas — Oļa sāka steigties. Atcerejās, ka radinieki aukli jau aizveduši uz Dikajas ciematu. Viņa braukšot to apraudzīt. Viņa nespējot paliki mājās… Braukšot viena — nu, lūdzu, tikai viena pati , .. Un pa nakti palikšot turpat. Lai Mitja tikai nokārtojot, ka varot pārvest aukles mantas, tās atrodoties koridorā. Varbūt pazvanīt Pantjuhovam? Viņa runāja ātri, taču pēc izskata bija ļoti mierīga.

Visa atlikušā dienas daļa pagāja, veltīgi meklējot smago mašīnu. Neizpildīt lūgumu Mitja nevarēja — viņam vajadzēja nogādāt Praskovjas Timofejevnas mantas Dikajas ciematā. Autobāzes garāžā laikam bija piemirsuši Pantjuhova rīkojumu. Vai arī pats Pantjuhovs bija aizmirsis to nodot. Mitja veltīgi izgaidījās pie Oļas mājas parādes durvīm līdz pulksten sešiem vakarā. Izmisis viņš nolēma sadzīt rokā Capu: tas visus pazīst, uz Asfalta ielas var apturēt jebkuru šoferi.

Dīvaini bija izveidojušās abu jaunekļu attiecības. Satiekoties

pēc ziemas brīvdienām, Caps bija sācis ar viņu sarunāties, it kā tā vakara uz bulvāra nemaz nebūtu bijis, kad, likās, nu visai draudzībai beigas. Bet varbūt patiešām draudzības vairs nebija? Caps tāpat kā agrāk no savu klases biedru vidus sev par sarunu biedru izraudzījās Mitju Borodinu, kad bija runa par atomfiziku — par šo tematu Caps varēja runāt bez sava gala kā īsts fanātiķis. Bet par sevi vai Mitjas draudzību ar Oļu viņš nerunāja ne vārda. No agrākās vaļsirdības nebija vairs ne vēsts.

Par Mitjas ierašanos Caps necik nebrīnījās. Viņš sēdēja, saraucis pieri, radiolas priekšā, kas bija nolikta uz ķeblīša. Aizvien tā pali Capam parastā nekārtība: skārda gabali, vara stieples kamoli, bundžas ar politūru, krāsām, istabas kakts, nodalīts ar kaut kādiem drēbju gabaliem, — tur, protams, bija fotolaboratorija. Virs Capa galvas pie sienas karājās plakāts ar uzrakstu, kas bija saprotams bez kādiem paskaidrojumiem: «Kas pacietīgi deldē bikses, iedarbina turbīnas.»

Mitjas lūgumu Caps noklausījās diezgan nevērīgi. Viņš bija saīdzis un dusmīgs.

—   Nu, kas ir, Cap, vai palīdzēsi?

Caps pacēla galvu.

—   Tu esi novājējis, — Caps īsi piezīmēja un, noņēmis no naglas bikses, sāka pārģērbties.

Viss pārējais izrādījās vienkāršāk par vienkāršu. Caps sadabūja mašīnu. Viņi piebrauca ar smago mašīnu pie Oļas mājas. Šoferis, it kā Capam būtu nezin ko parādā, palīdzēja iznest vecmodīgo kazaku lādi. Tai virsū Mitja uzmeta mīkstu aizsaini, iesietu tai pašā aukles lakatā, kuru kādreiz bija apmetusi ap pleciem Irina Sitņikova, dejodama «Segidiļju». Mašīna traucās uz pilsētas ziemeļu daļu Dikajas ciemata virzienā, kura māla namiņi bija izmētāti gar abiem kanāla nolaidenajiem krastiem. Atspiedušies ar elkoņiem pret mašīnas kabīnes jumtu, Mitja un Caps stāvēja kravas kastē; vējš pūta viņiem sejās.

Viņi traucās garām mehāniskajām darbnīcām un akmeņu drupinātājiem, kas te bija palikuši kopš tiem laikiem, kad tika celts hidrostacijas aizsprosts un radīta pilsēta stepē. Mašīna izskrēja cauri paceltām dzelzceļa pābrauktuves barjerām. Nu šoseja noliecās uz upes pusi. Acu priekšā pavērās līdzeni, vienmuļi krasta dambji, kas pasargāja zemo līdzenumu no applūdināšanas. Mašīna traucās garām atsegtajiem zemes slāņiem, kas izskatījās brūni kā šokolāde, garām salauzītam krūmājam, kas sabradāts lielo celtniecības darbu laikā. Visā šajā apvidū, ko skārusi cilvēka roka, katrā vietā bija jūtams, ka viss vēl nav

padarīts līdz galam. To- mēr tai pašā laikā šī pārveidotā daba modi- nāja lepnumu par cil- vēku un katrā ziņā lika domāt par nākotni. Mit- ja iegrima šais apcerēs — viņš pirmo reizi do- māja nevis par Olas mātes nāvi, bet par ko citu. Negaidīts Čapa jautājums viņu izsita no sliedēm. Caps kliedza viņam ausī:

—   Vai tagad tu precēsies ar Oļu?

—   Traks esi vai! …

Visas šīs dienas savu tieksmi steigt Olai palīgā, būt kopā ar viņu, darīt viņas labā visu, kas nepieciešams, Mitja dvēselē bailīgi apvaldīja, lai ļaudīm pārāk nedurtos acīs viņa attiecības pret Oļu, lai neiztulkotu tās rupji un nepareizi. Un viņš īsti nezināja, kā uzvesties, lai netīši neaizskartu Oļas cieņu, līdz beidzot saprata, ka visi Oļas paziņas saskata viņā cilvēku, kam ir pienākums un tiesības Oļu aizsargāt. Taču ne šis apstāklis, ne arī tas, ka viņu attiecības klusi altzina Oļas draudzenes, viņa draugi un krustmāte Maša, — nekas Mitjam nedeva iemeslu domāt tā, kā nupat bija domājis Caps.

—   Bet vasarā — kopā ar viņu? — Caps jautāja.

—   Jā, vasarā kopā brauksim uz nometni… Tā vēlējās arī Oļas māmiņa …

Mašīna joņoja pa šoseju. Noskaidrojis visu, kas viņu interesēja, Caps apklusa un sāka skatīties apkārt, pēc tam pievirzījās tuvāk Mitjam un atkal kliedza ausī:

—   Dzīvojam gan mēs ātros tempos! … Vakar skatos: kāds krāsotājs, apkrāvies ar spaini un otām, mudina tramvaju braukt ātrāk. Liekas, gribētu vai ar pātagu tam uzšaut! Tu smejies?… No tiesas: iekāries uz kāpfnītēm pie pakaļējās platformas un bļauj pilnā kaklā: «Drāz ātrāk, velna bērns, drāz ātrāk!»

Tas ir Capa dabā: uzdot mīklas. Kāds viņš bijis, tāds ari palicis. Kas viņu pamudinājis atcerēties šo krāsotāju: ātrais brauciens vai doma par Mitjas attiecībām ar Oļu? … Ja pēdējais, tad muļķīgi.

Pie mājas vārtiem, galvu nokāris, stāvēja zirgs un ar gariem zobiem laiski košļāja siena kušķi. Kāds zeņķis to padzina nost,, citādi tas nebūtu kustējies no vietas. Smagā mašīna iebrauca nelīdzenā pagalmā, kura pretējā malā uz pakalniņa stāvēja balta māla mājele. Tā bija Glašas, aukles radinieces, mājiņa. Neviens neiznāca pretī pa zemajām durvīm. Mitja un Caps nolēca no mašīnas; šoferis izkapa no kabīnes un atvēra mašīnas bortu. Divi puišeļi blenza uz atbraucējiem. Pie ķēdes aizvilkdamies rēja suns.

Praskovja Timofejevna parādījās tikai pēc brītiņa; savāda, izskatījās viņas uztūkusī, masīvā seja. Mitja tajā ieskatījās un saprata: nebija briļļu. Varbūt saplēsusi.

Kūtri, it kā negribēdama, viņa veda jaunekļus aiz mājeles, kur atradās šķūnis, ko no pagalma nevarēja redzēt. Sis šķūnis ar vaļējām durvīm un slīpu jumtu, kas iesniedzās lejā dadžos, Mitjam likās kā posta perēklis, kad aukle, norādījusi ar brūnu roku uz tā atvērtajām durvīm, sacīja:

—   Stiepiet šurp, puiši! Paldies jums!

Mitja piegāja tuvāk pie durvīm — šķūņa vidū stāvēja tīri apklāta, augsta, niķelēta gulta ar kupli uzčubinātiem spilveniem. Pa spraugu dibensienā varēja redzēt, ka aiz šķūņa mālainā ūdens lāmā plunčojās pīles. Virs gultas laidelējās dzeltens taurenītis.

—   Vai tad šeit, Praskovja Timofejevna, ir jūsu mītne? — apstulbis jautāja Mitja.

—   Pati izvēlējos. Visa vasara priekšā … Brīvā gaisā vieglāk elpot. — Vecā sieva nepamanīja Mitjas bažas.

Caps ar šoferi jau nesa aukles lādi.

—   Kur tad Oļa? — Mitja ieprasījās.

—   Aizgāja uz miliciju kārtot manu pierakstīšanos.

Pēkšņi viņas acis aši pielija asarām. Vaigi savilkās krunkās, lūpu kaktiņi noslīdēja uz leju un rievas ap muti kļuva vēl dziļākas.

—   Neko darīt, tā jau dzīvē gadās. Oļu es nepametīšu, neatstāšu vienu, vari būt mierīgs. Pensiju lai krāj uz grāmatiņas. Noderēs. Bet Glaša mūs izmitinās, tāpat jau viņai tur šis tas atlec. Pagaidi, drīz no kioska atnāks pati — visu tev izstāstīs, kazi, arī Oļu pa vasaru alus kioskā iekārtos… Glaša ir meitietis, ka tik turies, nav tāda kā es.

—   Kas jums tie par plāniem! — Mitja iesaucās. — Un kāpēc jūs aizbraucāt? Tas nu gan ir izdomāts — Oļu alus kioskā!

—   Necel nu traci. Rīt es Oļu aizvedīšu uz mājām, bet šodien pabūsim abas kopā … — Vecīte norādīja ar izplestiem pirkstiem uz savu sniegbalto, saules apspīdēto gultu. — Gaismas te pamaz, bet istabā arīdzan nav labāk: par šauru. Pie Glašas vai vesels ciems bez pierakstīšanās dzīvo …

Varēja manīt, ka vecā samulsa. Droši vien viņa pārcēlās uz dzīvi pie radinieces ar atvieglojuma sajūtu: lai nu arī par viņu kāds parūpējas, ir pienācis laiks. Bet Oļu pamest bija kauns, un viņa izlēma tās likteni pēc savas un Glašas saprašanas, taču •cauri smagajām paģirām kaunējās šā lēmuma dēļ.

Mitja izgāja laukā uz ielas. Skuķēni ganīja melnas kaziņas. Iepretī pāri ielai bija netīra, pamesta mājele — redzams, saimnieks aizbraucis: logi aizsisti ar dēļiem. Toties līdzās tīrā namiņa logā aiz ģerānijām bija redzama kādas meitenes galva; jādomā, tur tikko bija padzēruši tēju, jo veca sieviņa iznesa laukā uz lieveņa patvāri; varēja dzirdēt, ka saimniece mazgā traukus: mazgājamā bļodā šķind tasītes un apakštasītes.

Ciemata dzīve — kur trūkums mijās ar pārticību — atklājās visā pilnībā Mitjas acu priekšā. Karš bija sagrāvis viņa skaisto pilsētu, taču, kā liekas, neviena bumba nebija kritusi uz šīm mājelēm, kas saceltas jau toreiz, kad uz celtniecības darbiem sanāca no laukiem strādnieki un uz ātru roku uztaisīja sev pagaidu mītnes…

Aizmugurē pagalmā, aicinādams Mitju, jau signalizēja šoferis. Bet Mitja aizvien vēl skatījās1 apkārt. Sērīgās kaziņas, patvāris, aizsistie logi, putnu biedēklis sakņu dārzā, — viss lika viņa sirdij trauksmaini pukstēt, iedomājoties Oļu, kas apmetīsies šeit uz dzīvi, sāks strādāt par pārdevēju kioskā un pēc tam ieslīgs Glašas purvā… Kaut kādas lielas, vēl nekad nepārdzīvotas netaisnības jūtas sažņaudza Mitjas sirdi… Sai vakarā viņš nesatika Oļu, kaut arī meklēja viņu gan ciemata milicijas nodaļā, gan ieliņās, kas veda uz upes pusi. Šoferis signalizēja, steidzināja. Un Mitja, kad viņi jau bija atbraukuši pilsētā, jutās noguris, it kā būtu pārliecīgi trenējies…

Krustmātes nebija mājās. Runcis iznāca istabas vidū, uzmeta kūkumu un svarīgā gaitā aizčāpoja prom. Uz Mitjas galda iesarkanā naktslampiņas gaismā stāvēja dziļais šķīvis ar rūgušpienu, ko šeit gādīgi bija nolikusi krustmāte. Mitja uz ātru roku izstrēba pienu, iemeta kaktā futbola zābakus, nodzēsa gaismu un likās gulēt.

Vai viņš bija ko paveicis Oļas labā? Aukles žūpošana meiteni galīgi bija padarījusi par bāreni. Un šī Glaša, kas ar mieru

iekārtot Oļu pie alus pumpēšanas… Ko darīt? Visu laiku māca kauna sajūta. Kauns bija par to, ka viņa dzīvē ne par naga melnumu nekas nebija izmainījies tagad, kad Oļai klājās tik slikti. Ienāca prātā Capa muļķīgais jautājums, ko viņš bija izteicis braucot… Pēc tam iešāvās prātā doma, kas tūlīt izklīdināja visas iepriekšējās: viņš ar visiem saviem pārdzīvojumiem vēl ir tikai puika, bet Oļa — īsts pieaudzis cilvēks, kas dabūjis izbaudīt bēdu kausu. Līdz šim viņš vairāk bija domājis par Oļu, bet patlaban pievērsās sev un pa īstam novērtēja, kāds viņš vēl muļķis. Brīžam viņam likās, ka nekavējoties jāiet pie Pantjuhova. Jāpasaka viņam tieši acīs… Bet ja nu tas jautā: «Un kas jūs tāds esat? Vai Oļa jūs lūdza iejaukties savās darīšanās?…» Brīžam atkal Mitjam likās, ka noteikti jāskrien atpakaļ uz Dikajas ciematu un jāklaudzina pie aiztaisītajiem vārtiem. Kā gan viņš iedrošinājās viņai atgādināt par Ļevaņevski! Cik muļķīgi, nē, pat nekaunīgi! No jauna Mitju pārņēma pašapsūdzības uzplūdi. Viņš atcerējās, kā kapsētā bija mierinājis Oļu ar kādu grāmatā izlasītu piemēru. Vai tad to var salīdzināt! Cik muļķīgi!. .. Un Mitja lamāja sevi, vilkdams pār galvu palagu. «Puika… cietsirdis… pļāpa…» — tā viņš čukstēja,_ nemierīgi grozīdamies, nopūzdamies un nevarēdams aizmigt. Arā jau aprima automašīnu sirēnas un aiz logiem viss ieslīga nakts klusumā, bet viņš vēl aizvien pūta un grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

dīkajās ciemata

No rīta Mitju pamodināja krustmāte:

—   Paskaties, pa miegam tu sev roku esi saskrāpējis. Ko tu tādu sapņoji? — tad viņa piebilda: — Tētis atbraucis… Un kā klājas Oļai? Jūs tagad varētu pie mums mācīties, viņai tur mājās ne visai jautri.. .

Labā sirds, arī viņa domā par Oļu. Bet galvenais, vajag Oļu iepazīstināt ar tēti. No krustmātes viņa nez kāpēc kautrējas. Bet tētis ar viņu atradīs kopēju valodu. Ai, kā viņš laikā atbraucis!

Tēvs ienāca istabā tieši tai brīdi, kad Mitja kā īsts sportists «līda ietērpā».

—   Vai skolu nenokavēsi?

Tas bija kas jauns. Mazliet norūpējies par negaidīto jautājumu, Mitja ne tik strauji kā parasti noskūpstīja tēvu.

—   Nenokavēšu, tēt, — viņš atbildēja un galīgi samulsa.

Tēvs nekad agrāk satiekoties nebija bijis tik apvaldīts. «Ko esmu nogrēkojies?» Mitja domāja.

Tēvs uzlika roku Mitjam uz pleca:

—   Nu, kā iet? Vai esi stipri noguris?

—   Nemaz.

— i Bēdas vieno?

Mitja ieskatījās tēvam acīs. Viss skaidrs. Krustmāte Maša viņam būs sastāstījusi, ka Mitja noskrienas, veselām dienām pazūd no mājas. Bet tagad taču tas nemaz nav no svara. Un viņš teica:

—   Es gribētu, tēt, lai tu ar 0|u parunā.

—   Redzēsim… — nenoteiktā, tomēr tādā balsī, kas dod cerības, noteica tēvs. — Eksāmeni deguna galā, Mitja, to neaizmirsti, lūdzams… Nu posies.

Jau izejot no dzīvokļa, Mitja pajautāja tēvam:

—   Kad brauksi atpakaļ?

—   Uz rajonu? Nopirkšu tabaku, parunāšos ar Oļu un tad braukšu.

—   Ar Oļu? No tiesas?

—   Es, Mitja, šoreiz uz īsu laiciņu. Rīt no rīta jābrauc atpakaļ.

Tūlīt pēc skolas Mitja devās meklēt Oļu. Mājās viņu nesatika: istaba bija aizslēgta. Griņkas māte, tumšmataina, resna sieviete, ģērbusies apspīlētā, rūtainā parķa rīta kleitā, ieaicināja Mitju pie sevis.

—   Pamēģiniet ietekmēt Oļu, — apsēzdamās dziļā krēslā, viņa sāka runāt rupjā balsī. — Kaut kas šausmīgs, ko šis bērns dara ar sevi. Viņnakt nebija mājās.

—   Es zinu.

—   Un veļu nepaņēma līdzi! — it kā atbildēdama uz viņa iebildumiem, iesaucās resnā sieviete. — Varbūt pat labāk, ka nepaņēma: vismaz nepazudīs. Es no rīta viņai jautāju: «Ko tu tur dari?» Sī man atrūc pretī: «Aukles dziesmas klausos.» Jūs zināt, kas tās par aukles dziesmām? .. . Dažreiz vēl nekas, bet dažreiz es saucu Griņkam, lai neiet virtuvē.

—   Un viņš neiet arī? — dusmīgi painteresējās Mitja.

Griņka Šelijs klasē bija slavens kā neatdarināms banālu

dziesmiņu izpildītājs, pie kam pats kautri apgalvoja, ka viņa tēvs dziedot vēl interesantāk.

—   Zēnam vaigi svilst aiz divi durvīm! — Griņkas māte atcirta pretī. — Bet runa nav par to! Es viņai saku: «Apēd olu kulteni.» — «Negribu.» — «Bet ko tu gribi?» — «Neko . ..» Galve

nais, man būs kauns ļaužu priekšā. Celtniecības pārvalde maksā par istabu, bet istabā neviens nedzīvo. Saprotu, viņai tagad nepatīkami vienai nakti palikt šai istabā, tad lai guļ pie manis. Pimens Bagratovičs komandējumā. Griņa var gulēt ēdamistabā. No, viņa nevēloties. Es jau biju aizgājusi uz rajona izglītības nodaļu, lūdzu, lai ieceļ tai aizbildinātāju vai aizbildni, kā tur to īsti sauc. Inspektors saka, ka nevarot, jo viņai jau esot pase. Apsolīja pazvanīt skolas direktorei… Es lūdzu, Mitjeņka! Oļa tā ciena jūs, jūsu krustmāmiņu, nu, pamēģiniet viņu ietekmēt… Ko viņai beigu beigās īsti vajag?…

Mitjam bija pretīgi klausīties. Te nebija ne mazākās līdzjūtības Oļas bēdās, vienīgi viltīgi manevri istabas dēļ. Sī resnā sieva baidās, ka nepārtrauc maksāt par istabu vai neieliek tajā daudzbērnu ģimeni. Viņš pārmeta sev, ka zaudējis laiku, varbūt arī skolā vairs Oļu nesatiks.

Skolas dārzā nebija neviena cilvēka kā tas parasts lielajā starpbrīdi starp otrās maiņas stundu beigām un strādnieku jaunatnes skolas mācību sākumu. Pēc veca paraduma Mitja vispirms apskatījās visapkārt, tad gāja iekšā. Viņš bija pārliecināts, ka Oļa ir skolā: viņa bija ielaidusi laboratorijas darbus fizikā. Bet varbūt, nolīdusi kādā klasē, vienatnē mācās. Kur lai viņa tagad gatavo stundas? Mitja ieskatījās pēc kārtas pa visām durvīrti.

Fizikas kabinetā Abduls Hamids nodarbojās ar divām meitenēm. Mitja mazliet pavēra durvis — Oļa bija šeit. Raugoties tukšā, tveicīgā kabineta šķībi sagrūstajos solos, vecais skolotājs droši vien sajuta, ka vairs nav tālu vasaras brīvdienas. Viņš bija apsēdies ērti, kājas salicis uz sola kā puika un uzdeva jautājumus tā, ka atbildes radās pašas no sevis. Sai pozā viņš izskatījās kā ilgi aizsēdējies makšķernieks: — sandales kājās, resnajās rokās rādāmais kociņš kā makšķeres kāts.

—   Kā! Ja stikls ir abpusēji izliekts, tad fokuss … Nu? Mēs jau to mācāmies trīs gadus … — viņš teica priekšā Olgai.

—   Abpusēji izliekts stikls, — Oļa atkārtoja, ar pirkstu vilkdama pa pultes malu.

Tāpēc, ka viņa zināja: viņai tik un tā palīdzēs, mēle neklausīja aiz pazemojuma, un pat to, ko zināja labi, tā nevarēja izteikt. Ārā sāka līt. Rīdama asaras, Olga redzēja, kā zeme kļūst tumšāka, kā meitene pretējā mājā izliek uz balkona gumijkokus.

Šodien Oļu jau nomāca līdzjūtības apliecinājumi un tas, ka viens otrs gribēja dalīties viņas bēdās. Skolas direktore Antonida Ivanovna starpbrīdī bija ieaicinājusi Oļu skolotāju istabā, izvaicājusi par aukli, parādījusi celtniecības pārvaldes priekšnieka

zīmīti, kurā tas apsola Oļai ierādīt jaunceļamajā namā dzīvojamo platību, teikusi, ka celtniecības objekta vietējās komitejas priekšsēdētājs apliecinājis, ka Oļu sūtīšot uz divām maiņām par pionieru vadītāju uz nometni, — būšot «ir alga, ir uzturs». Bija pienācis Abduls Hamids, labais cilvēks, un, neko neteikdams, tāpat pastāvējis līdzās. Bet Antonida Ivanovna tūlīt to palūgusi pēc stundām pastrādāt ar Kežunu fizikā.

Arī klases biedrenes viņu aicināja ciemos, Maša Zjabļikova neatkāpās ne soli no Oļas. Ņura, kas vienmēr bija klusa un bikla, skraidīja apkārt, izpildot kādu Antonidas Ivanovnas uzdevumu. Oļa zināja, ka Ņura jau bija aizbraukusi uz sociālās nodrošināšanas nodaļu sakarā ar Oļas pensijas lietu. Bet bufetē Oļa nejauši dzirdēja, ka Ņura aprunājās ar bufetnieci Zinu par bezmaksas brokastīm, un bufetniece nopūtusies nez kādēļ sacīja:

—   Jāpalīdz … Cilvēks nav kā maize: tas no iekšas nocieti/ nās…

Bet Oļa nemaz nedomāja nocietināties. Viņa tikai nevarēja ciest, ka visi viņu sākuši žēlot. Nevajag viņai nekādas žēlošanas! Un, kad Irma Sitņikova, vispārējās līdzjūtības aizrauta, piedāvāja Oļai, ko varēja: nedēļas beigās kopā mācīties algebru, Oļa drūmi atbildēja:

—   Lūdzu, aplaimo ar savu labvēlību kādu citu.

Irina, protams, apvainojās un pateica:

—   Cik tu esi rupja!

Bet Olga ar ļaunu prieku nodomāja, ka viņai nekad nepiedod, tātad viņu nemīl. Un līdz stundu beigām Oļa vēl dziļāk noslēdzās sevī.

Tāda viņa ari tagad stāvēja fizikas aparātu priekšā — drūma un sabozusies. Abduls Hamids pacietīgi gaidīja…

—   Un ko Mitja Borodins? Vai viņš tev palīdzēs vasarā?

Šo jautājumu tāpat kā visus citus Abduls Hamids uzdeva klusi, taču Mitja izdzirda un apstulba no pārsteiguma. Viņš gandrīz vai nodeva sevi, jo roka ietrīcējās uz durvju roktura. Abduls Hamids šo jautājumu bija uzdevis tik klusi un draudzīgi, ka atbildēt nebija grūti, — uz to mudināja gan lietutiņš, caur kuru visu laiku lauzās saulesstari, gan skolotāja labsirdīgais smaiids . ..

Viņa sāka mirkšķināt plakstiņus unmāt ar galvu: «Jā, jā! Jā! Palīdzēs…»

Mitja gaidīja Oļu pie Staļina statujas, tur, kur tukšajā vestibilā noslēpies jauneklis nevienu citu nevarēja interesēt kā tikai garderobisti.

Oļa ātri pagāja garām, dobji klaudzinot ar papēdīšiem pa trepēm. Viņš nostājās tās priekšā — viņa nebrīnījās. It kā jau būtu zinājusi, ka viņš to gaida. Jāatiet nostāk, aizmugurē nāk Abduls Hamids. Lietus bija pārstājis.

—   Iesim pie manis, — Mitja sacīja, pastiepdams viņai roku.

—   Nē, Mitja, labāk pavadi mani. Es gribu pie aukles.

—   Pie manis šodien tētis …

—   Tu ilgi neaizkavēsies… Pavadi mani.

Viņa aizveda Mitju sev līdz; abi gāja ātri. Ko tur strīdēties, ja viņa tā atrod par vajadzīgu … Viņš bija meklējis viņu, pilns apņēmības rīkoties, bet tagad visa apņemšanās izpaudās vienīgi ātrā so|ošanā.

—   Oļa, tu piekusīsi, vēl tālu ko iet.

Kamēr viņi gāja pa krastu, nokrautu ar malkas grēdām, kamēr pagāja garām slūžām un iznāca uz aizsprosta ezera, kur viļņojās plaši ūdeņi, saule bija norietējusi, atstājot virs ūdens vienīgi mirdzoši zeltainu svītru. Lokomotīves, manevrēdamas piekrastē pa dzelzceļa atzarojumu līdz malkas laukumam, šo svītru notriepa ar melniem dūmiem, .bet atkal un atkal, dūmiem lēnām noplokot, spīdēja tīrs, zeltains saulrieta atspulgs. Nu Oļa gāja lēnām, visu skaidri aplūkodama. Re, kur negaisa mākoņi.. . Apfīlis, bet debesis kā vasarā. Gribējās domāt par vasaru.

—   Drīz būs lietus. Kilometrus divus no šejienes jau līst, — Oļa sacīja.

—   Nē, kilometrus četrus. Upe vien ir kādu kilometru plata …

—   Vai tēvs tevi gaidīs? — Oļa iejautājās, uzminējusi, ka Mitja domā par viņu. — Kāds viņš ir?

Kā gan viņa uzminēja? Kā lai viņai tā īpaši pastāsta par tēvu, ka meitenē rastos vēlēšanās satikties ar viņu?

Mitja bezgala ticēja tēvam, ka tas spēj visu. Jegors Petrovičs kaut kā apbrīnojami laikā prata pareizi ievirzīt Mitjas domu, pamudināt pašam pieņemt lēmumu, neatbaidot viņu ar pieauguša cilvēka bargo dzīves pieredzi. Tāpat no tēva nekad nedzirdēja pārmetumus — viņš vienīgi kļūst bēdīgs, ja kas nepatīk. Bet tas vairāk ķeras pie sirds nekā rājiens. Satikās viņi reizi mēnesī un pat retāk. Tomēr satiekoties katrreiz Mitja pēkšņi saprata, ka visu šo laiku dzīvojis, it kā izpildīdams kādus priekšrakstus, ko tēvs viņam nemaz nebija devis.

Šodien nebūtu labi visu to stāstīt Oļai. Un viņš iesāka diezgan izvairīgi:

—   Es ļoti gribētu, lai tu šodien atnāktu pie mums. Parunātos ar viņu — un tev noteikti kļūtu vieglāk. Viņš vienmēr bez

liekas bagāžas … Tikai ce|a soma, tajā viņš sabāž veļu, papīrus, tabaku — un dodas komandējumā. Viss viņam somā, pat Kriminālkodekss .. . Vai iesim?

Oļa papurināja galvu.

—  Tev tikai tā liekas, ka viss ir ļoti vienkārši. Tēvs’ man izteiks līdzjūtību, Marj.a Sergejevna apmīļos. Es negribu, ka mani kāds žēlotu … Skolā arī visi mani briesmīgi žēlo .. . Vienkārši nevar vien paši nopriecāties par savu žēlsirdību …

Viņai aizlūza balss. Tad redz, kas pašreiz nomāc Olgu! Viņš no visa spēka saspieda tai roku:

—   Kā tev, Oļa, nav kauna! Kāpēc tu dari pāri cilvēkiem, kuri grib tev palīdzēt? Neviens taču nav vainīgs pie tā, kas noticis. Ja tev dzīvē nāksies kādreiz cilvēku dēļ briesmīgi ciest, tad laikam nolādēsi visu pasauli un pati metīsies uz galvas āliņģī? Tā, Oļa, nedrīkst dzīvot!

Pēkšņi Mitja sajuta, ka Oļa trīc. Trīcēja pleci, elkoņi; portfelis, ko viņa bija pacēlusi pie zoda kā aizsargādamās, šūpojās rokās; seja ar nobālušajiem vaigiem bija pavērsta uz augšu kā lūgšanā. Viņa neskatījās uz Mitju, un viņš saprata: Oļai bija tā saspīlēti nervi, ka katrs asāks, kaut arī labi domāts vārds lika tai drebēt pie visām miesām.

—   Man auksti … — viņa sacīja.

—   Ņem, uzvelc šo! — viņš mirklī noģērba sev vējablūzi ar rāvējslēdzēju.

Taču Oļa papurināja galvu:

—   Es vairs tā nedarīšu … Tu zini, es saņemšu sevi rokās … Tikai nerunā vairs tā.

Viņš steidzās viņu ievīstīt blūzē. Oļa pakļāvās un uzģērba to. Abi gāja tālāk.

Netālu garām pagāja kuģis, spēlēja mūzika.

Nu jau ceļš noliecās tālāk no upes un uzvijās pakalnā, kura nogāzēs bija pieplakušas Dikajas ciemata māla mājeles. Pie puķu dārziņa, iežogota ar vecām dzelzs plāksnēm, Oļa aizkususi apstājās. Viņa atskatījās. Zils negaisa mākonis savilkās pie debesīm. Kuģis iegriezās slūžās. Kāds puika, jādams uz neapseglota bērīša, dzina zirgu baru no dziirdīšanas vietas. Viens kumeliņš bija atpalicis un gāja, galvu nokāris, pa smilšaino pakalna nogāzi. Tad smalkā balstiņā iezviedzās. Tur, kur grima saule, virs zirgu bara cēlās gaisā putekļi.

Skatīdamās šajā plašumā, Oļa negaidot pasmaidīja. Mitja maigi ielūkojās viņā. Nē, viņš vairs neteiks neviena asa vārda, ne par ko nesāks viņu pārliecināt.

Viņi pienāca pie mājas.

Tāpat kā vakar auldes šķūnis bija vaļā. Tikai gulta tagad stāvēja dziļāk, puskrēslā; pazīstamais pašaustais celiņš bija pielikts virs gultas pie sienas. Tāpat caur dibensienas spraugām varēja redzēt ūdens peļķes, no tām cēlās tvaiks; tur peldēja un nira balta pīle, šad tad pašaudama virs ūdens savu strupo asti.

Mitja aizgāja līdz augstajai gultai un apsēdās. Viņš gaidīja, kad Oļa iedegs lampu, bet Oļa par to aizmirsa, viņa brītiņu pastāvēja pie spraugas, kas bija sienā, tad arī apsēdās uz gultas. Visu var aizmirst, kad viņa tā pieskaras ar plecu! Viņš saudzīgi apkampa Oļu, noskūpstīja viņas plecu un iesmējās:

—   Kas -tev liekas smieklīgs? — Oļa čukstus jautāja.

—   Pats savu blūzi noskūpstīju.

—   Nevajag .. . Lūdzu, nevajag. .

Pagalmā puikas spēlēja gorodkus. Glašas vīrs, kad viņi nāca uz šķūni, bija pavadījis abus ar acīm; viņš noņēmās ar kastēm, kurās agrāk bijis iepakots logu stikls, grāba no tām laukā ēveļskaidas un meta ugunskurā, bet pusaudzis, uzlicis galvā cepuri ar spīdīgu nagu, cirta kastes kopā un krāva šķilas kaudzē .. . Kādēļ viņiem vajag šīs kastes iznīcināt? Mitja un Oļa jau sen pazina Glašas vīru, taču nekad nevarēja noteikt, ar ko viņš nodarbojas. Aukle runāja par viņu noslēpumaini, redzams, baidījās no tā.

Glašas vīrs pagalmā viņiem neko nebija teicis. Bet Mitja juta, ar kādām acīm viņš tos pavadīja: it kā iecirta zīmi, kurp viņi gāja.

—   Aukle vakar te sarunāja Kaut kādas muļķības… It kā Glaša tevi varot pa vasaru iekārtot kioskā. Vai tas tiesa?—Mitja vaicāja. — Bet tas taču nav tiesa, vai ne?

—   Es nezinu, kā būs tālāk.

—   Bet es zinu! Tu dzīvosi pie mums. Tu mācīsies', pabeigsi skolu, viss. būs tā, kā vajag! Mēs tūlīt iesim mājās. Tur tēvs… Tev nevar būt citu māju . .. Arī māmiņa tā būtu izlēmusi.

—   Es neiešu. Arī tu vēl neaizej. Pagaidi.

Krēslā neko vairs nevarēja izšķirt — vienīgi uz gultas gala baltoja dvielis .. . Mitja atlaidās šķērsām gultā tā, ka viņa galva pieskārās pašaustajam celiņam. Viņš to noglauda ar roku. Veras Nikolajevnas istabā tas bija karājies kaktā aiz grāmatu plauktiņa. Skaisti izskatījās tā raibās krāsu svītras: sarkanas, melnas, dzeltenas, gaiši zilas, pelēkas .. .

—   Vai tas māmiņas celiņš? Nevar vairs izšķirt.

Oļa saprata, par ko Mitja runā:

—  Jā, tumsā krāsas saplūst… Nevar saredzēt.

—  Es tevi tagad nemēģināšu pierunāt, tikai tu man, Oļa, ļoti dari pāri.

Viņa klusēja.

—   Arī krustmātei dari pāri.. Un ne par ko …

Kad Mitja tā runāja par krustmāti, viņš nešaubījās, ka runā taisnību. Viņa apziņā krustmātes šārīta uzaicinājums mācīties viņu mājā pats no sevis pārvērtās par uzaicinājumu Olai dzīvot pie viņiem.

—   Nevajag, Mitja, fantazēt. Krustmāte zina: ar mani dzīvot kopā nav nekāda laime, — Oļa teica. — Ar māmiņu vēl varēju . . . Šonakt es ilgi domāju.

—   Es arī! Piedod, ka vakar sarunāju muļķības.. .

—   Kādas?

—   Par Ļevaņevski.

—  Vai tas bija muļķīgi, ko tu teici?

Tagad bija viņas kārta Mitjam nepiekrist. No visiem uzmundrinošiem vārdiem, ko viņa-dzirdējusi šinīs dienās, visvajadzīgākie bijuši tie, kas atgādinājuši par Ļevaņevski. Cik neizprotamā veidā viņš atgriezis viņā gribu dzīvot! Kad viņa šonakt gulējusi līdzās auklei, baidīdamās pakustēties, pēkšņi atcerējusies aizsalušo verandu un Mitjas stāstu par Vetočku Roslovu, un priekšā stāvošo, daudzsološo vasaru; visas šīs bērnišķīgi naivās atmiņas sajaukušās kopā ar bargo priekšstatu par lidotājiem, kas gurdi brien pa polārloka tukšo klajumu pretī dzīvībai, cilvēkiem .. .Un pēkšņi šķūņa melnajā tumsā, snaudošā pagalma pilnīgajā klusumā Oļai pirmoreiz ienākusi prātā doma: «Lai ari ir grūti — tomēr vajag dzīvot!»

—   Mitja, iedomājies vasaru, — Oļa ieteicās.

—   Cik jauki, ka atcerējies! Tātad vēl neesi aizmirsusi?

—   Skaidrs, ka ne! . . . Vasaru būsim kopā. Es vienmēr par to domāju.

Apkārt valdīja klusums. Vienīgi dzirdami šie cirvja klaudzieni. Tie atgādināja verandu ziemas nometnē. Tad re, kādas pārmaiņas mēdz notikt dzīvē!…

Šķūņa durvīs kļuva dzirdama aukles sēcošā elpošana. Viņa gāja uz dusu, nenojauzdama, ka šeit, šķūņa tumsā, noris svarīga, Oļai tik ļoti svarīga saruna, kāda vien var būt cilvēka mūžā.

—   Bet tagad ej, — Oļa pačukstēja.

PIEAUGUŠAJIEM IR KO ATCERETIES

Rajona prokurors sadrūma. Tas, ka Mitja pārpūlējies nakti slikti gulēja, ļoti saprotams. Jā, viss beidzies bēdīgi, un pasaulē par vienu bāreni kļuvis vairāk. Izvadījis Mitju uz skolu, Jegors Petrovičs klusēdams apsēdās pie galda brokastot un tikai to vien pateica: «Mēs savā laikā ātrāk kļuvām lieli», uz ko Marja Sergejevna, brītiņu klusējusi, atsaucās: «Un tagad vēlāk kļūstam veci, vai ne?» Līdzīgi šiem diviem apdomīgiem secinājumiem, it viss, ko viņi dienā bija domājuši par Oļas bēdām un Mitjas nākotni, saplūda ar domām par pašu jaunību. Jegors Petrovičs aizgāja uz apgabala tiesu. Marja Sergejevna kā parasti — uz skolu. Bet, kad atgriezās vakarā, Mitjas nebija mājās, — atkal sākās pārrunas par to, vai nepieņemt meiteni savā ģimenē. Un atkal katrs pie sevis atcerējās aizgājēju Katju — Mitjas māti. Un biežāk kā parasti Marja Sergejevna bāza papirosu galus trauciņā ar ūdeni, kas no seniem laikiem stāvēja uz rakstāmgalda.

Marja Sergejevna kopš jaunības dienām nebija visai izskatīga. Gan ne tik lielā mērā, ka nevarētu būt laimīga savā personīgajā dzīvē, tomēr viņa noniecināja sevi un, nespēdama samierināties ar to, ko dzīve tai varētu sniegt, nemaz nemēģināja meklēt savu sievietes laimi. Viņa daudz lasīja, mīlēja grāmatas un jaunībā ar visu savu sirds degsmi neieredzēja kņazi Marju Bolkonsku. «Sī ubadze,» viņa rakstīja dienasgrāmatā, «ar mieru pieņemt jebkuru žēlastības dāvanu. O, ne mazāk kā par Nikolaju Rostovu viņa būtu jūsmojusi arī par nekaunīgo Anatoliju Kuraginu, ja tas būtu bijis ar mieru ņemt viņu sev par sievu! Starp citu, tie viens no otra nemaz neatšķīrās, kā likās Tolstojam …» Viņai pašai pie tam šķita, ka viņa tiklab no izskata, kā arī ar savu lempīgumu līdzīga kņazei Marjai, un viņu biedēja doma, ka kādreiz viņa kā ubadze varētu pieņemt žēlastības dāvanu — kļūt kādam par sievu.

Līdzās Mašai ze.mstes ārsta ģimenē auga jaunākā māsa Katja. Viņa bija no tām sievietēm, kuras dēvē par apburošām. Būdama piemīlīga, pati neapzinādamās sava piemīlīguma, apveltīta ar možu interesi pret citiem cilvēkiem, pārliecināta, ka agri vai vēlu viss dzīvē tiks piepildīts bez liekiem pūliņiem, viņa vienādi patika ir vīriešiem, ir sievietēm, ir bērniem. Katjas veiklību, māku uzklausīt otra cilvēka intereses visi uzskatīja par viņās jūtu dziļumu, tās taktu — par labsirdību, pašpārliecinātību — par bezbailību. Maša visu to labi saprata. Toties, kad

Katja izgāja pie Jegora Petroviča, Jegoruškas — vienkārša, izskatā laucinieciska vīrieša, kas tikko bija beidzis juridisko fakultāti un strādāja par tiesnesi kaimiņu ciemā, — visi šo izvēli uzskatīja par vieglprātīgu, un tikai viena pati Maša atzinīgi novērtēja māsas izvēli. Daudzas naktis viņa klusiņām noraudāja: tas taču bija viņas pašas, Mašas, izvēlētais. Katja smiedamās viņai bija atņēmusi neveiklo paziņu, kurš Mašai bija iepaticies no pirmās dienas — un laikam vairāk tā trūkumu, nekā labo īpašību dēļ.

Pagāja vairāki gadi, viss nokārtojās. Bet trūkumi un labās īpašības, sajaukušies Borodina raksturā, Marjai Sergejevnai likās tie paši, tikai ar gadiem viņai gan kļuva grūtāk izšķirt, kuri ir trūkumi un kuras — labās īpašības.

Jegors Petrovičs strādāja lauku apdzīvotās vietās, mazās pilsētiņās un, kā saka, nekādu karjeru netaisīja. Arī Katja nomira lauku nomalē, šķīdoņa laikā, tāpēc ka nebija vajadzīgo medikamentu. Bet viņš bija, kaut arī bezrūpīgs savā dzīvē, tomēr, kur vajadzīgs, — principiāls; viņš bija apdāvināts, pa<t talantīgs cilvēks, kā šķita Marjai Sergejevnai. Viņa visvairāk necieta jebkādu pozēšanu. Bet Jegoram Borodinam nepiemita ne mazākās samākslotības pazīmes. To bija mantojis arī Mitja, kura dabā, pēc krustmātes Mašas domām, tāpat kā tēvam «pārsvarā bija patiesais, bet ne izlikšanās», jo Mitja necentās noslēpt savus trūkumus vai parādīt §evi labāku, nekā patiesībā bija.

Jegoru Petroviču visi pazina kā godīgu padomju justīcijas darbinieku gan nepa periodā, kad zēla izšķērdības un spekulācija, gan kulaku kā šķiras likvidēšanas posmā, kad uz Borodinu tika divreiz šāvuši, gan Tēvijas kara laikā. Viņš — mazo rajona prokuratūras namiņu pastāvīgs iemītnieks — bija arī neiztrūkstošs dalībnieks lauku klubos rīkotajās lasītāju konferencēs; viņš labprāt lasīja «sarkanarmieša bibliotēkas» grāmatiņas, mīlēja arī senlaicīgas dziesmiņas un pats sevi pavadīja uz ģitāras. Viņam patika arī izrauties no darba uz kādu brītiņu un aizskriet uz kino, ziedojot savu pusdienas laiku vai atraujot stundiņu miegam. Un ne jau tāpēc viņš tā darīja, ka būtu aizrāvies ar iemīļotām aktrisēm vai kādām filmām par kovbojiem, — nē, viņam vienkārši patika iespraukties kopā ar puli pa kinozāles šaurajām durvīm, ciešajās rindās steidzīgi uzmeklēt savu vietu un kopā ar puikām gaidīt, kad nodzisīs gaisma … Pirmskara gados viņam, starp citu, patika komandējošā sastāva vasaras nometnes — patika, lai cik tas dīvaini liktos, komandas:

«Pa labi līdzināties» un «Vads, soļos marši», patika agrā rīta krēslā, ejot rotas kolonā uz virsnieku ēdnīcu, pa ceļam dziedāt … Bet pēckara gados, kad nācās bieži izbraukt komandējumos, viņam patika paslaistīties pa tirgiem, stacijām, iegriezties kādā trešās klases restorānā, paklausīties bajānu. Viņš necieta viesnīcā atsevišķus numurus, kuros atlikušas tikai pazīmes, ka te mituši nepazīstami cilvēki, ar kuriem nekad vairs nenāksies parunāties. Viņš ne sevišķi bija sarūgtināts, ja izrādījās, ka nav brīva numura un dabūjama gulta istabā, kas paredzēta vairākām personām: ka tikai šie, nelabie, pārāk nekrāktu .. .

Savā kabinetā Jegors Petrovičs pret cilvēkiem bija stingrs, kā jau tas viņa amatā pienācās. Taču Marjai Sergejevnai viņš brīžiem likās kautrs cilvēks, kam trūkst pašpaļāvības. Tai pašā laikā viņa atcerējās, kā reiz, pirms dažiem gadiem, kad apgabala prokurors kādā apspriedē bija pajautājis Jeģoram Petrovičam, kā viņš saprotot savu darbu, kādas esot viņa galvenās dzīves rūpes, viņa kā prokurora intereses, Jegors Petrovičs, brīdi padomājis, atbildējis: «Lai ļaudis stingrāk turētu vesera kātu un lai arkls dzītu dziļāku vagu…» Pateikt gan pateicis, bet pēc tam ilgi mulsis, juties neveikli biedru priekšā: tik ļoti deklaratīvi fražaini tas bija iznācis. Bet īstenībā viņš savu darbu tā arī izprata; savā lauku rajonā, kā arī visur citur, kur vien viņš strādāja, Jegors Borodins modri uzmanīja, lai zagļi nevarētu izsaimniekot sēklu, lai padomju.saimniecību dārzos augļu kokiem tiktu izretināti vainagi, lai tvaikoņi ietu pēc grafika.

Nepazīdama prokurora darbu visos sīkumos, Marja Sergejevna ļoti labi saprata, ka visa šās profesijas poēzija Borodinam ir tā, ka likums jāuzskata ne tikai par barjeru, kas pasargā no nozieguma, bet arī par sviru, kas izmaina un virza valsts dzīvi Liz priekšu.

Cik sen tas bija, kad Masa greizsirdīgi un slepus vēroja svaiņa paradumus un tieksmes! Jegors Petrovičs tajos jaunības gados ne uzreiz saprata, ka Marja Sergejevna viņā iemīlējusies, ne uzreiz saprata, ka viņa slēpj visu pati no sevis tikai tādēļ, ka viņš ne reizi nav paskatījies uz viņu kā uz sievieti. Viņš ļoti mīlēja Kaiju un nekad nenožēloja savu izvēli. Ma'ša to saprata jau tad, kad reiz Arzamasā kādā meteņu vakarā Kaija sēdēja restorānā skaisti uzposusies, jautra, šķelmīgām acīm, un sāli viņai nesa uzreiz divi oficianti no dažādiem zāles stūriem, bet Jegoruška, ģērbies garā velvetona kreklā, ar siksnu ap vidu, lūkojās viņā kā labsirdīgs, liels suns; jau tad, kad daudzus gadus vēlāk Maša viņus apciemoja Kubaņas staņicā un, neraugoties

uz nemierīgiem laikiem, konstatēja, ka pie viņiem ir mājīgi;: vakaros, cieši aizvēruši aizvirtņus, viņi nodzēsa lampu un sēdēja pie krāsns.

Visus tos garos gadus, kamēr Borodini braukāja no vienas malas uz otru, Marja Sergejevna dzīvoja Arzamasā viena. Viņa daudz strādāja skolā. Vecmeitas savādības tai nepagāja secen. Starp citu, Marja Sergejevna saprata, ka, vientuļi dzīvojot, viņas raksturs izmainās, un ne bez humora sagaidīja šās sava rakstura savādības. Tās sākās jau ar kaktusu kolekcionēšanu. Tad reiz ne no šā, ne no tā viņa atteicās asistēt vācu valodas eksāmenos kara skolā, kur pati pasniedza franču valodu. Pēc tam iegādājās kaķi, sāka jūsmot par tā pūkainajām ķepiņām, apaļo purniņu, pat par rāmo murrāšanu, skolotāju istabā stāstīja, ka runcis Ņikita viņu noteiktā laikā sagaidot, uzrāpies uz vēdlodziņa. Tad radās riebums pret kora dziesmām, un, ja kaimiņi ieslēdza radio, viņa steidzās pastaigāties pat lietū.

Ap to laiku Borodiniem piedzima dēls. Viņi pārcēlās no Urāliem uz Baltkrieviju, tad atkal apmainīja apgabala centru pret rajonu. Katja aizrautīgi ķērās pie dažādiem darbiem un bez kādas nožēlas tos pameta. Iestādīja pie mājas Mičurina šķirnes ķiršu dārzu — vajadzēja aizbraukt. Uzņēmās vadīt ciema bibliotēku. Negaidot kopā ar vīra biedriem sāka iet pīļu medībās un vēlā rudenī, purvā slēpnī sēžot, saaukstējās. Plaušu karsonī konstatēja vēlu, lietainā laika dēļ ceļi bija nelietojami un izrādījās, ka viņu izglābt nav iespējams.

Marja Sergejevna, ko Jegors bija izsaucis, atbrauca pēc divām nedēļām, iestājoties pirmajam kamanu ceļam. Kad viņa ieraudzīja resnīti, nopietno Mitju, kam tikko bija palikuši četri gadi, tas viņai iepatikās, taču iemīlēja viņu ne uzreiz un sākumā nekādi nevarēja iedomāties, ka paies pusgads — un viņa ne tikai paņems zēnu pie sevis uz dienvidu pilsētu, kur dzīvoja pēdējā laikā, bet arī pieķersies viņam ar visu sirdi.

Līdz izmisumam grūtajā brīdī Marja Sergejevna Borodinam bija kā īsts glābējs. Jegors Petrovičs ari tagad, jau būdams piektajā gadu desmitā; kad dziļāk un patiesāk var spriest par pārdzīvoto, neko citu sev dzīvē nevēlētos kā tikai Katjas mīlestību; bet viņš bija pateicīgs Marjai Sergejēvnai par to, ka Mitja iemīlēja krustmāti kā īsto māti. Viņš tai bija pateicīgs par dēlu, bet viņa' nekāroja pec pateicības: ite nebija nekādas uzupurēšanās; Marja Sergejevna ar katru gadu garīgi atplauka, un viņas dvēsele kļuva skaistāka, kad tā juta, ka nepieciešama tiem cilvēkiem, kas tai dārgi. Beidzot viņai bija ģimene! Viņa neko

neprasīja no Jegora Petroviča — pat prātā viņai neienāca no jauna mēģināt veidot savu neizdevušos sievietes likteni. Viņai ir ģimene! Viņa to nav izlūgusies, nav saņēmusi kā žēlastības dāvanu — pie viņas atnāca un lūdza palīdzību. Un viņa prata izaudzināt Mitju.

Šai dienā, kad Oļas Kežunas, svešas meitenes — bāra bērna liktenis lika Marjai Sergejevnai iegrimt pārdomās, viņa bija satraukta kā jaunības dienās. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņas saruna ar Jegoru bija nevis par ikdienišķām rūpēm, par Mitjas bikšelēm, skolas dzīves vai viņa darba ikdienas sīkumiem, bet — kaut arī bez liekiem vārdiem — par pirmo mīlestību, par to, kas spārno jauniešus vai draud ar nelabojamām, dzīvi ārdošām sekām un tātad arī par tālo pagātni, abpusējām' kļūdām — īstām vai šķietamām. Oļa Kežuna ar savu koķetību un konsekvences trūkumu tagad, kad runas novirzījās līdz tam, vai nepieņemt meiteni ģimenē, viņai atgādināja mirušo māsu.

Bet Jegors Petrovičs, kas vēlējās taisnīgi atrisināt grūto uzdevumu, saprata Marjas Sergejevnas stāvokli, centās viņu sarunā neaizvainot un tikai šad tad, kā jau vīrietis, pasmīnēja pie sevis par dīvaino sarunas veidu, kura no ārienes likās tik vienkārša, taču, iedziļinoties tajā, izrādījās ļoti sarežģīta un ar zināmu apslēptu jēgu.

—   Tomēr Mitja par ilgu pastaigājas. Izmirks, resgalis! — sacīja Jegors Petrovičs tai pašā brīdī, kad Mitja tumšajā šķūnī šķīrās no Oļas.

Jau veselu pusstundu gaidīdams dēlu, viņš pa logu zibens gaismā vēroja, kā lietus šaltis applūdina asfaltēto pagalmu, pareizāk sakot — «iekšējo kvartālu», kā pagalma vidū aiz puķu dārziņa nolīkst zemo ābelīšu galotnes. Bet nupat vēl rieti bija sarkani; visa debess puse kvēloja kā vakarblāzma vai domnas uguņu atspīdums; tālumā violetām, slīpām šaltīm gāzās lejup spēcīgs lietus, bet pāri pilsētai vēlās baltas mākoņu gubas vai brīžam cauri tiem pavīdēja kāds debesu laukumiņš. Pēc tam pavisam satumsa, bet Mitjas vēl arvien nebija. Sākās pērkoņa negaiss. Agrs dienvidu negaiss …

Aiz Jegora Petroviča muguras otrā istabā, kur bija iedegta gaisma, staigāja šurpu turpu Marja Sergejevna. Tad viņa ienāca Mitjas istabā, nesot Jegoram Petrovičam segu un spilvenu.

—   Kā tu gulēsi — vai ar galvu uz loga pusi? — viņa ieprasījās, kārtodama gultas maisu, uzmestu uz tahtas.

Jegors Petrovičs zināja, ka šāda vaicāšana viņai vienmēr

sagādā patiku, un tāpēc katru reizi, kad iebrauca, noteica citādā stāvokli nolikt spilvenu.

—   Varbūt ar galvu uz loga pusi… Jā, Oļa, Oļa … Olga Kežuna … Nesen mūsu pusē nomira tautas tiesnesis Ivanovs. Tu viņu pazini.. . Nu, un viņa meita atnāca uz skolu — tur dramatiskais pulciņš kaut ko iestudēja svētkiem. Ieradās tieši noteiktajā laikā un paziņoja: «Es nevaru piedalīties mēģinājumā.» — «Kāpēc?» — jautā viņai skolotāja. «Man nomira tētis.» Atnāca precīzi, paziņoja, ka mēģinājumā nebūs, un aizgāja. Disciplinēta meitene!

—   O, viņa nav Oļa! — Marja Sergejevna iesaucās.

Jegors Petrovičs tālāk vairs nestāstīja. Sajā izsaucienā atklājās viss Mašas raksturs: par visu spriest asi, kā to dara vecas meitas, noteikti, īsi — un ar to viņa atgādina jauniešus, kas ātri uz izrēķināšanos; vienīgi viņai šī īpašība radusies no dzīvē gūtās pieredzes, bet Mitjam — šīs pieredzes galīga trūkuma dēļ.

—   Es gandrīz nespēju iedomāties šo Oļu … Bet tu taču viņu no skolas pazīsti. Kāda viņa ir? — vaicāja Jegors Petrovičs, ielūkodamies žilbinošu zibens pavedienu cauraustajā vakara melnumā.

—   Kā mežonēns! Izlutināta. Nekārtīga. Patiesa. Neatkarīga. Saproti, turas pati par sevi, nu, tajā nozīmē, ka pēc cita stabulītes nesāks dejot.. . Brauc uz trijniekiem … Cer dzīvē izkulties cauri ar pievilcīgumu, koķetēriju. — Krustmāte Maša centās dot Oļas raksturojumu trāpīgiem vārdiem. Pati pasmaidīja par kādu atmiņā uzpeldējušu gadījumu: — Nesen es Mitjam pieteicu: «Pasaki viņai, lai kaut mani, veco sievu, saudzē, lai nekoķetē ar acīm …»

Jegors Petrovičs pasmaidīja:

—   Bet kaķus nemīl?

—   Kaķus nemīl, — godīgi atzinās Marja Sergejevna, saprazdama, ka Jegors ar šo joku dod mājienu uz vajadzīgās objektivitātes trūkumu viņas spriedumos.

Nodārdēja pērkona grāviens, likās, it kā meža būtu nogāzts koks.

—   Mitja, protams, baidās, ka tu vari viņam pateikt: «Meiteņu daudz, bet krustmātē tev tikai viena» — vai citu kādu līdzīgu pamācību, — Jegors Petrovičs sacīja.

Ja viņš būtu pagriezies atpakaļ, viņš būtu ieraudzījis padzīvojušu un stingru sievieti, kas šai brīdī sēdēja uz neuzklātas guļas vietas, salikusi rokas uz ceļgaliem un sevī aizmirsusies. Vai Marja Sergejevna drīkstēja atzīties kaut pati sev, ka baidās

pazaudēt MMju, baidās, ka Oļa viņai neatņem šo zēnu, kā kādreiz Katja tai bija atņēmusi viņa tēvu?

—   Masa, tu kaut ko, šķiet, negribi teikt līdz galam. Un mēs abi tik runājam riņķī un apkārt,,— Jegors Petrovičs ļoti sirsnīgi, bez jebkāda izaicinājuma sacīja. — Kā tu, tā es — mēs abi domājam par vienu un to pašu un labi zinām, ka domājam par to pašu … Vajadzētu meiteni pieņemt mūsu mājā … Un mazliet arī tā kā bail.

•  Ne tikai mazliet, bet ļoti! — Marja Sergejevna piekrita.

—   Zini, Jegor, jūs, vīrieši, drusciņ bezrūpīgi skatāties uz visu: sak, kāpēc neizdarīt labu, ja tas iespējams …

—   Bet vai tad nav iespējams? Kaut kā iztiksim — maizes pietiks. Nu kā skolā, vai uztraukušies?

—   Kā ta tu domā? Ir komjaunatnes komiteja, ir visi mūsu skolotāji. Antonida Ivanovna šodien viņai pat uz trepēm skrēja pakaļ: «Oļa, nāc pie manis pārgulēt…» Meitenes ari. Tikai Oļa izliekas neredzam, ka visi viņai grib palīdzēt.

—   Svarīgi ne jau tas, ka viņi grib, bet tas, vai spēj. Te vajadzīgs cilvēks, kurš vienīgais … spēj. Visi palīdz cita bēdās. Bet kādam šīs bēdas ir kā paša bēdas.

—   Slikti, ja Foma Fomičs iedomātos ņemt viņu savā aizgādībā.

—   Kas tas tāds?

—   Kāds radinieks. Autobāzes priekšnieks. Blatmeistars ar plašiem sakariem. Es reiz viņu redzēju, un viņš jau pasteidzās ar piedāvājumu iekārtot Mitju Maskavas universitātē. Bet es par to pagaidām lai pārtulkojot viņam no franču valodas sešus modes žurnāla numurus. Kam tas viņam vajadzīgs?… Blēdība blēdības galā! Un, re, kā dzīvo zaļi… Meitene pie viņa kļūs ļauna.

—   Bet aukle ir iemctēja?

-Jā, iemetēja …

—   Un tu esi ar mieru meiteni pieņemt?

-  Vajadzētu būt ar mieru …

Viņi brītiņu klusēja.

—   Tev, Jegor, trūkst iztēles, — sacīja Marja Sergejevna.

—  Tu nemaz nepadomā, ka vasarā es braukšu uz Simeizu. Un viņi paliks divi vien tukšajā dzīvoklī…

Ieklausījies šo vārdu jēgā, Jegors Petrovičs uzreiz neatbildēja, tad atgāja no loga, pienāca pie Marjas Sergejevnas.

—   Tātad tu domā, — viņš ierunājās, — ka skolā to nepareizi sapratīs? … Ja viņa dzīvos pie mums?

—   Es ne par to domāju. Protams, var izcelties visādas tenkas. Kaut gan man uzticas …

—   Bet viņiem?

—   Ak, to grūti izprast! Tagadējos laikos pieņemts draudzēties veselām klasēm…

—   Oficiālā kārtā?

—   Pat pēc direktora uzaicinājuma .. . Pēc ielūguma kartēm. Klasei ar klasi. Ar skolotājiem priekšgalā … Ej nu sazini, ko kurš šai sakarā domās. Bet ne jau par to ir runa! …

Jegors Petrovičs atkal piegāja pie loga. Sai brīdī pārstāja līt. Varēja dzirdēt, kā pa notekcaurulēm gāžas ūdens.

—   Vai tiesa, ka Oļa labi zīmē? — Jegors Petrovičs iejautājās.

—   Viņai ir dotības. Tāpat kā visu, kas padodas bez grūtībām, viņa savus panākumus nevērtē ne par kapeiku.

—   Un kaķus nemīl, — no jauna pasmaidījis, atgādināja Jegors Petrovičs.

Stāvēdams pie loga, viņš vēl dzirdēja, kā notekcaurulēs, lejup gāzdamies, šalc ūdens, kad tam aiz muguras kaut kas sakustējās. Viņš atskatījās un durvīs ieraudzīja Mitju.

SARUNA AR TEVU

Cik gan verstes vajag noiet lietū1 , lai tik briesmīgi izmirktu!

•      — Man nesalst. Man pat karsti, — Mitja aizsteidzās priekšā krustmātes izbīļa saucieniem, uzdegdams istabā gaismu. — Vai kājas mazgāt?-

—   To nu izlem pats, — skatīdamās no briļļu apakšas uz puspliko Mitju, atbildēja Marja Sergejevna.

Mitja iemeta kaktā slapjos zābakus, ko bija nesis aiz auklām, uzklāja uz krēsla atzveltnēm slapjo vējablūzi un kreklu, pieglauda ar plaukstām salijušos matus, uzmeta tēvam pētījošu skatienu un skaļi nopūtās. Redzams, viņš pēc nāciena vēl nevarēja nomierināties; piepēdojis ar slapjajām kājām visu istabu, Mitja uzlēca uz tēvam sagatavotas guļas vietas. Jegors Petrovičs klusēdams ar plecu norādīja' uz sadusmoto krustmāti, un Mitja tai pašā mirklī nolēca no tahtas un metās uz virtuvi. Pēc brītiņa viņš atkal parādījās istabā-un, atspiedies ar rokām durvju stenderēs, sacīja tēvam:

—Man ļoti vajag parunāties ar tevi.

Vēl brīdis — un Mitja, sēdēdams krustmātes istabas vidū,

tēvam redzot, jau mazgāja bļodā kājas. Marja Sergejevna ar lupatu rokā staigāja pa viņa pēdām.

—   Lūdzu, neēd viņu nost, — Jegors Petrovičs palūdza.

—   Un vispār ļauj mums, vīriešiem, parunāties. Citādi sāksi tagad viņam par Oļegu Koševoju klāstīt.

Jegors Petrovičs vienmēr viegli pazobojās par viņas piemēriem, kas bieži vien neatbilda attiecīgajam gadījumam.

—   Runā vien pats! — sacīja Marja Sergejevna un nesteidzīgi aizgāja.

Taču iekams viņa pilnīgi novērsās no gaidāmās sarunas, viņa vēlreiz parādījās Mitjam aiz muguras, kad viņš basām kājām ienāca istabā. Marja Sergejevna rokā turēja dūraini, ko šorīt bija atradusi zem Mitjas spilvena.

—   Kā tev tas gadījās zem spilvena? — viņa vaicāja, labi zinādama, kam šis dūrainis pieder.

—   Tas ir Oļas dūrainis. Tur viņiem bija ziemas mantas … — Mitja ātri izķēra krustmātei dūraini no rokām un uzlēca uz tahtas. Paskatījusies uz Jegoru Petroviču un Mitju, Marja Sergejevna brītiņu pastāvēja un izgāja, tomēr durvis aiz sevis neaizvēra.

—   Tā ir parunājāmies! — tēvs nobeidza.

Mitja bēdīgs paskatījās Jegorā Petrovičā:

—   Par Oļegu Koševoju man viss ir skaidrs .. . Bet kā pašam pašreiz rīkoties… i

—   Tātad tu dzirdēji mūsu sarunu? — konstatēja prokurors.

—   Labāk būtu vakariņas paēdis. Tas tev pašreiz ir jādara. Citādi vēlāk iztraucēsi krustmāti.

—   Tūlīt!

Mitja noleca no tahtas un aizgaja uz virtuvi meklet ēdamo.

Dēla uzvedībā bija tik daudz vēl neapslēptu jūtu un uzticības, ka Jegors Petrovičs no jauna sajuta savu tēva pienākumu. Tāda ir ģimene: te katrs Mitjas kājas pēdu nospiedums uz grīdas kaut ko nozīmē. Un tās taču nav vairs dēla bērnu dienas, tā ir viņa jaunība …

«Tētis vilcinās — tas ir labi.. .» Mitja domāja un pilnīgi ar nolūku deva tam vajadzīgo laiku: rūpīgi izkasīja no pannas auksto biezputru, uzdzēra ķīseli un no jauna apsēdās tēva priekšā uz tahtas. Durvis aizvērtas, saruna tātad notiks.

—   Tu saki, ka par Oļegu Koševoju tev viss ir skaidrs? — Jegors Petrovičs pārjautāja un piebilda: — Pievāc to dūraini.

Ātrums, ar kādu Mitjas roka nobāza dūraini dziļi zem spilvena, izteica daudz vairāk nekā izmeklēti vārdi. Jā, bet kur tad

nobāza, — zem tēva spilvena uz tahtas! Pirmo reizi Mitja bērnišķīgi pasmaidīja un izaicinoši paskatījās tēvā.

—   Tev vajadzētu izgulēties par veselām divām naktīm … — noteica Jegors Petrovičs. — Nu ko, vai Oļa nebija ar mieru? — viņš negaidot iejautājās.

—    Ko nebija ar mieru?

—   Pārnākt pie mums uz dzīvi?

—   Kā tu to zini?

—   Tad paskaidro, 1 — kāpēc nebija ar mieru? •

—   Nē, tu vispirms pasaki: kā tu to zini?

—   Tāpat vien nojaušu, par ko jūs visu vakaru varējāt runāt.

—    Oļa galīgi atsacījās, un viņu pārliecināt nav iespējams, — Mitja bēdīgs atzinās. — Vispār man viss iznāca muļķīgi, ne tā, kā vajadzēja. Bet viņa tik maļ savu: negribu, ka mani žēlo… — Mitja pacēla galvu. — Vai gribi, aiziesim abi? Lietus pārstājis . ..

—    Nē, tagad nav vērts. Vēl jo vairāk tāpēc, ka līdz Dikajas ciematam, šķiet, kilometru desmit. Tā ka mēs atgrieztos tieši rītausmā. Vai Oļa labi mācās?

—   Mācās… tā: ne labi, ne slikti.

—   Viduvēji, — prokurors secināja.

Abi brītiņu klusēja.

—   Mitja, vai tu atceries māti?

—   Dažreiz liekas, ka atceros. ..

—   Viņai tik ļoti patika domāt, kāds tu būsi liels …

Saruna norisa nepavisam ne tā, kā Mitja bija iedomājies. Ko

tas nozīmēja — brīdinājums vai atgādinājums?

—   Tēt, ja tu esi ar mieru, ka Oļa dzīvo pie mums, tad mums par abiem viņa jāpierunā.

—    Nekas, pierunāsim arī… To krustmāte Maša skolā izdarīs. Tā būs labāk, lai Oļa nedomātu kādas tur muļķības: ka būs kādam par nastu vai atkal aiz žēlastības. Ne jau tas pašreiz ir galvenais!

—   Tēt, tu vienkārši nevari iedomāties viņas stāvokli! — Mitja iesaucās, aši uzlēcis kājās. — Viss ir daudz ļaunāk, nekā tu vari iedomāties! Oļai nav draudzeņu — viņas klase ir izveidota no divām devītajām klasēm, un tur ir tāds juceklis — visas sadalījušās «mūsējās» un «jūsējās», daža pat pārgājusi no vienas grupas otrā … Taču tas vēl nebūtu nekas: Oļai nav neviena pieauguša cilvēka, kas tai pa īstam varētu palīdzēt. Aukle galīgi apjukusi. Viņas radiniece taisās Oļu pa vasaru iekārtot alus

Tcioskā.. . Bet Oļu visu laiku krata drudzis. Pie tam viņa dus- mojas, ka to žēlo … Mitja neuzdrīkstējās tēvam pastāstīt par Olgasneīsto patmī- lību, par to, ko pats visu ceļu bija domājis: ka Oļa var notru- lināties, par to, kā, soļodams lietū, bija mocījies un nespējis izlemt, vai pareizi darījis, ka pakļāvies Olgai un nobijies viņas vājības. —   Oļu vajag pārvest šurp. Citādi iznāk, ka Mitja Borodins ir tikai tāds nabaga bruņinieks, vai ne? … — tēvs sacīja. — Vai tā ir, krustmāt Maša? —    Protams, protams, — mazliet par ātru atskanēja aiz dur- vīm. Tas nozīmēja, ka krustmāte ne tikai bija dzirdējusi sarunu, 'bet pamatos arī piekrīt pieņemtajiem lēmumiem. —   Tiesa, krustmāte Maša uzskata, ka ne visi domājot tā kā mēs, ļaudis bieži vien mēdzot būt aizdomu pilni. Var iznākt, ka sāk klīst nepatiesas valodas, zobgalības, sačukstēšanās. Bet mēs to nepieļausim. —   Tas nenotiks. Tas nedrīkst notikt! Mēs taču vasarā brauk- sim uz nometni. Bet, galvenais, rudenī es pavisam aizbraukšu, pavisam. Es taču šeit ilgi nepalikšu! Bet Oļai vēl viens gads jā- mācas desmitajā klasē. Kāpēc lai krustmāte paliktu viena? Viņām pat divatā būs labāk… Galvenais — es taču aiz- braukšu! Tā, ielūkodamies tēvam acīs, Mitja runāja gan pārliecinā- dams, gan reizē arī it kā jautādams. Sis arguments, ka viņš drīz aizbrauks, viņam likās neapstrīdams, tomēr patiesībā tas tikai atklāja viņa bailes, ka Oļas lab- klājībai pašreiz galvenais šķērslis ir tieši viņa, Mitjas, uzturēšanās šajā dzīvoklī. Mitja piegāja pie tēva: —   Viņu nedrīkst atstāt vienu. Mans pienākums ir viņai palīdzēt. Saproti, tēt, drīz jau būs divi gadi, kopš mēs draudzējamies. Tu taču sa- proti, kas ir īsta draudzība . .. —   Draudzība, — Jegors Petro- vičs atkārtoja. — Sai sakarā .. . Lai krustmāte nedzird, ko tev teikšu … — Viņš aiztaisīja durvis. — Vai tu pats saproti, kas tevī notiek? Mitja klusēdams pamāja ar galvu.

Jegors Petrovičs apsēdās uz Mitjas galda gala, sataustīja ar roku Mitjas atvilktnē kastīti ar tabaku, ko vienmēr, atbraukdams uz pilsētu, glabāja šajā nepiemērotajā vietā — starp burtnīcām.

—   Zini, ko es tev gribu teikt? Februārī es biju pilsētā un iegriezos jūsu stadionā. Tu apmācīji Oļu mest disku. Tu pat neievēroji, ka nekādas zāles un rasas vēl nav, bet sauci: «Atkal tu rasu vien trauc!»

—   Es zinu, ka tu biji iegriezies. Par to tu rakstīji krustmātei.

—   Vai viņa tev deva izlasīt? Redzi, domāju par jums un atceros šo drūmo stadionu un tavu dusmīgo izsaucienu… Man ļoti patika jūsu attiecības! Prātīgi laiku pavadāt! Arī tālāk tāpat dzīvojiet. Trauciet rasu — tā ir īsta nodarbošanās!

—   Tēt, tu tomēr neesi sapratis, — Mitja izlaboja, cenzdamies ar šo labojumu apslēpt savu samulsumu. — Tas ir slikti. «Traukt rasu» — tas nozīmē, ka disks par zemu lido…

—   Nē, tas ir labi! Tu mani nemāci! Slikti varbūt no jūsu diska mešanas viedokļa, bet vispār ļoti labi. Lieliski! — Jegors Petrovičs nemeklēja sevišķus vārdus. Kā sirdsskaidrs cilvēks viņš juta, ka šī saruna nav tāda, kas varētu atkārtoties otrreiz mūžā, un viņš steidzās izteikt visu, nemeklējot vārdus. — Atbraukšu, prasīšu atbildību par viņu no tevis, tā arī zini… «Atkal rasu trauc? Lai tā vairs nebūtu!» Šoreiz diska mešanas nozīmē, — saprotams?

No dēla smīna nojauzdams, ka sapinies, Jegors Petrovičs nesteidzīgi, pēc visiem likumiem piebāza pīpi un aizsmēķēja. Sapinās vārdos, bet ne domās.

—   Es tevi pazīstu, — viņš ierunājās tālāk, — tu neesi iekalējs, ne lēnas dabas cilvēks, ne karjerists, ne pašlabuma meklētājs. Tu esi sapņotājs! Jā … Bet viņa …

—   Uzpirkstenis, — Mitja pateica priekšā, vēlēdamies ar joku novērst kaut kādu ne visai glaimojošu raksturojumu.

—   Pareizi. Punkts …

Kad abi apklusa, varēja dzirdēt, kā aiz durvīm Marja Sergejevna slauka istabu — tas bija viņas pēdējais vakara darbs pirms gulētiešanas.

—   Bet kāpēc dusmojas krustmāte Maša? — Mitja pēkšņi iejautājās.

Viņš piegāja pie durvīm un atvēra tās plaši vaļā. Marja Sergejevna ar slotu rokā izslējās taisna.

—   Krustmāte Maša dusmojas tāpēc, ka nezina, pie kā tas var novest, ja jūs abi ar Oļu dzīvosiet kopā, — skaļi sacīja tēvs.

—   Man liekas, ka viss būs labi. Es jums abiem ticu.

—   Man un krustmātei? — Mitja vaicāja.

—   Tev un Oļai, — mīļi un tai pašā laikā pārmetoši tēva vietā atbildēja krustmāte Maša.

—   Tad uzspļaut mums, ko citi domā!

Un Mitja, apskāvis krustmāti Māšu, sāka griezt to pa istabu riņķī. Viņa ar pūlēm varēja izteikt:

—   Tikai, lūdzu, bez parlamentāriem izteicieniem…

Ilgi vēl negāja gulēt. No jauna dzēra tēju. Mitja kļuva runīgs un jautrs, stāstīja, cik lietišķa, izdarīga Oļa bijusi ziemas nometnē, kā viņu iemīļojuši mazie un it sevišķi Sibilla, namdara meita, kura dzīvojot tepat līdzās aiz sienas.

Tēvs klusēdams dzēra tēju, klusēdams klausījās Mitjā, bet pēc tam, atstūmis tasīti, domīgi noteica kaut ko ne visai saprotamu:

—   Nav žēl puiša, kaujā krituša vai ievainota, bet žēl — apskurbuša . ..

TRESA NODAĻA. OĻA SPEJ SAŅEMTIES

Čaps vaicaja:

—  Vai tiesa, ka Oļa dzīvo pie tevis?

—   Tu esi atpalicis no sabiedrisko interešu loka, — vienaldzīgi noteica Mitja un piebilda: — Oļa pie. mums dzīvo jau vairāk nekā mēnesi. Vai būs vēl jautājumi?

Viņš veltīgi nobruņojās pret Capu: tas patiesi bija palaidis gar ausīm runas par šo notikumu. Tūlīt arī pats tajā atzinās.

—   Vai lelli arī atnesa sev līdzi? — Caps uzdeva vēl vienu jautājumu.

5ī ģeniālā nojauta Mitju galīgi samulsinaja: piektajā dienā pēc Oļas ierašanās viņš dzīvoklī patiešām bija atradis šķību, greizu, nosmulētu lelli, par kuras esamību viņš nekad neko nebija nojautis, lai gan ar Oļu viņi jau pazinās labi sen.

—   Kā tev tas ienāca prātā?

—   Līdz divdesmit gadiem viņas nešķiras no lellēm!

Caps bija labā garastāvoklī, pie tam jutās kā uzvarētājs sava apķērīgā prāta dēļ. Mitjam arī agrākos gados patika šie retie brīži, kad Caps bija labā noskaņā. Gribējās dalīties ar viņu savās raizēs.

—  Nevaru nekādi saprast… Kāpēc tā: ja dzīvo līdzas, mazāk iznāk redzēties vienam ar otru?

—   Mazāk?

—  Jā . .. nesaprotami.. . Būtu tu kādreiz iegriezies pie mums, — Mitja atturīgi ielūdza.

Taču Caps atmeta ar roku, un ar to saruna beidzās.

Kopš tā brīža, kad Oļa sāka dzīvot pie Borodiniem, viņas attieksmes pret Mitju krasi izmainījās: mazāk bija vienatnes.

Pirmajās dienās viņš to neievēroja — tik labi bija divatā sēdēt istabā, kaut arī ar muguru vienam pret otru un pie atsevišķiem galdiem, gatavot stundas un apzināties: ja tikai vēlies, paskaties sāņus un tūliņ ieraudzīsi Ojas galvu, nekustīgi noliektu zem oranžā abažūra; ja vēlies, nedzirdami paejies pa veco paklāju, ko krustmāte Maša vienkārši uzskata par vecu paklāju, bet Mitjam tas ir tas paklājs, kuru viņš kopā ar Oļu atnesis no viņas agrākā dzīvokļa.

Pat aizliegumi, kādi paši no sevis radās viņa mājā, — arī tie dzīvi darīja interesantu. Šie aizliegumi radās jau ar pirmo dienu, un tie satrauca — lika visu laiku just Oļas klātbūtni, pal tad, kad viņas nebija mājās. Agrāk: Mitja krustmātes istaba varēja brīvi darīt visu, ko vien gribēja; tā, piemēram, tovakar pēc negaisa viņš tur, sēdēdams atzveltņu krēslā, bija mazgājis kājas. Tagad te nedrīkstēja nākt — vismaz rītos un kad gāja gulēt. Tagad te bija Oļas stūrītis, kur virs gultas karājās viņas akvareļi, ko Mitja pats bija ierāmējis zem stikla un ar krustmātes palīdzību pielicis pie sienas. Aiz durvīm puskrēslā uz pakaramiem karājās Oļas drēbes… Ar tām saistījās atmiņas par mazu atgadījumu pirmajās dienās, kad Oļa bija sākusi dzīvot Borodinu ģimenē. Oļa ieradās pie viņiem pievakarē. Viss bija labi — tūlīt sēdās dzert tēju, un krustmāte bija ļoti runīga, rosīga un pēc tam veda Oļu mazgāties. Vēlāk viņas atvadījās no Mitjas ar kaut kādu mīļu, nevainīgu joku un aizvēra Mitjas istabas durvis. Taču visa dvēseles nospiestība Oļai izlauzās uz āru nākošajā rītā, kad viņa ieskatījās drēbju skapī un redzēja, ka tur jau tāpat maz vietas. Viņa nepakļāvās krustmātes uzstājībai un pati iedzina aizdurvē naglu. Oļa tik veikli nodrapēja savas drēbes (kā kādreiz aukle virtuvē), ka pati nu jau veselu mēnesi nevēlas izjaukt šo skaistumu un staigā vienā un tai pašā brūnajā formas kleitā un melnā priekšautā.

Bieži Oļu apraudzīt ieradās Praskovja Timofejevna. Viņa skuma pēc Olgas — varēja redzēt, ka aukle pa šīm dienām novecojusi. Šī jaukā un labā sieviete ar plašo sirdi, tikai nelaimīga un nevarīga, nezināja, kā Olgai palīdzēt, kā viņu apmīļot, papaijāt. Aukles radiniece Glaša taisījās pa vasaru Praskovju Timofejevnu aizsūtīt uz kolhozu pie brāļa. Tur vecajai droši vien klāšoties labāk. Tomēr aukle arvien atlika braukšanu, negribēja pamest Oļu. Marja Sergejevna parunājās ar aukli un ieskaidroja tai, ka palīdzēt Oļai — tas nozīmējot palīdzēt viņai beigt skolu, nostāties pašai uz savām kājām. Lai aukle ij nedomājot vest

‘Oļu sev līdzi uz laukiem. Lai arī cik tur būtu labi apstākļi viņas veselībai — šīs domas vajagot atmest.

Reiz Praskovja Timofejevna atnesa Oļai dāvanu: zaļu, pūkainu kapuci. Mitja domāja, ka tas ir kādas Dikajas ciemata, mājsaimnieces darinājums, un viņam kļuva smagi ap sirdi. Viņš nepakustējās, sēdēja, noliecies pār grāmatām, kamēr Praskovja Timofejevna, salikusi rokas klēpī, skatījās uz bāreni un šūpoja galvu. Pēc tam aukle ar Oļu iegāja krustmātes istabā, un Mitja dzirdēja, ka aukle Oļai jautā: «Nu, kā tavējais? …» un redzēja, ka aukle, saskatījusi virs Oļas gultas mātes ģīmetni, ieraudājās, nemaz nebaidīdamās ar savu raudāšanu satraukt meiteni.

Viņi aizvadīja Praskovju Timofejevnu, un Oļa bez ilgas prātošanas sēdās pie skolas grāmatām. Tagad, kaut arī Mitja bija nodevies ar visu sirdi gala eksāmenu gatavošanai un nevarēja kā agrāk palīdzēt Oļai, viņai skolā gāja labāk. No rīta, nomazgājusi traukus un uzkopusi savu istabu (Mitjas istabu tāpat kā līdz šim uzkopa krustmāte), Oļa, ja saule slīpi spīdēja gar nama stūri, sēdās uz balkona gumijkoka ēnā. Pēc tam viņa vairākkārt pārsēdās ar visu krēslu, meklēdama pavēni. Ar visu grāmatu rokā viņa nāca istabā padzerties un atkal nolīda vienatnē uz balkona. Ar Mitjam neizprotamu noteiktību Oļa iegrima darbā, līdzko viņi palika dzīvoklī vieni. Viņš neuzdrīkstējās Oļu traucēt, un iznāca tā, ka viņi sarunājās, tikai krustmātei Mašai klātesot. Nekādu pagātnes atmiņu! Viņš baidījās sāpināt viņu ar nepiesardzīgu atgādinājumu par tiem laikiem, kad viņa bija dzīvojusi kopā ar māmiņu. Oļa vienkārši vairījās no atmiņām.

Noskatīdamies uz Oļu, cik viņa apvaldīti, mierīgi izturas, Mitja dažreiz pats sev jaulāja: vai viņa atceras māmiņu? Viņš nespēja iedomāties, ka Oļa prot tik ļoti labi noslēpt savu dvēseles stāvokli. Un no kā noslēpt? No viņa, no Mitjas… Varbūt tagad, kad Oļa dzīvo tam līdzās, viņš tai liekas stulbenis, kam nevar visu vaļsirdīgi stāstīt, un tāpēc tai zudusi katra interese pret viņu? Stāsta, ka tā notiekot arī ģimenes dzīvē. Sīs domas Mitjam nelika mieru, un, nevarēdams tās izteikt, viņš kļuva skumjš un pavisam pārvērtās.

Viss Mitjā it kā dziedāja: viņa ir šeit, tepat līdzās! Balkona stikla durvis virinājās un laida pa sienām saules zaķīšus, pagalmā pie petrolejas veikala skanēja sieviešu balsis, un it kā tamdēļ, ka Oļa ir šeit, līdzās, istabās jau ienākusi īsta vasara.

Mitja piegāja pie balkona durvīm, atspiedās ar deniņiem pret durvju palodu un klusēdams skatījās Oļā.

—  Tu nedrīksti ta darīt, — Oļa sacīja, pacēlusi acis no grāmatas.

—   Tu visu dari pati par sevi, — Mitja pārmeta. — Te nosēdies pie grāmatas kā lasītavā un sēdi. Te atkal nolieni viena uz balkona, it kā manis nemaz nebūtu. ..

—   Tu nedrīksti, Mitja, tā darīt, — Oļa atkārtoja.

Ko viņa ar to gribēja teikt?

—   Es tagad nezinu, ko tu domā, kur tev vajadzīga palīdzība, — Mitja turpināja. — Varbūt neesmu cienīgs tavas vaļsirdības? Tad pasaki…

Viņi runāja pusčukstus.

—   Eksāmeni, Mitja… — tikko dzirdami izteica Oļa. — Ja eksāmeni, es tevi neparko netraucēšu. Negribu to darīt un nedarīšu.

Mitja aizgāja no durvīm. Viss viņā it kā dziedāja: Oļa ir šeit, tepat līdzāsl Naktsvijolīšu pušķis stikla burciņā uz loga. To nolikusi Oļa… Viss dzīvoklis kļuvis citādāks. Ir trepes, ir pagalms . ..

Lai cik dīvaini liktos, Oļas klases biedrenes smalkāk nekā Mitja izprata viņas dvēseles noskaņojumu. Viņām gan arī bija labāk redzams: skolā Oļa tik ļoti necentās apslēpt savu dvēseles noskaņojumu. Daudzas meitenes bija redzējušas, ka starpbrīžos viņa iziet pagalmā, kur skraida un spēlējas tikai maziņie, un, rīdama asaras, klīst barā, juzdamās kā vienatnē. Neviena no meitenēm, pat visziņkārīgākās, neuzdrošinājās izdibināt no Oļas to, ko viņa nekad tām neteiktu. Daudzas klases biedrenes, ko bija mocījusi kaut kāda neveiklības sajūta kopš tā brīža, kad Oļu piemeklēja nelaime, tagad jutās kā atvieglotas, jo Oļa nu dzīvoja ģimenē. Bet bija arī tādas meitenes kā, piemēram, Irina Sitņikova, kas Oļas pāriešanu dzīvot pie Borodiniem uzņēma tikai no vienas puses — redzēja to, ko viņām gribējās redzēt: «romāna» izvēršanās iespēju. Ar šādām Oļa zināja kā apieties: ja, piemēram, visas sarunāja vakarā skolā kopīgi atkārtot kādu algebras nodaļu un baidījās, ka šī atkārtošana varētu vēlu ieilgt, Oļa laiski izmeta: «Bet man pretī atnāks Mitja…»

Reiz Oļa palūdza Ņuru Brehovsku atnākt viņai līdz uz veco dzīvokli: vai māmiņai nav pienākusi kāda vēstule. Viņām piebiedrojās vēl piecas meitenes. Kad piezvanīja, iznāca jaunais īrnieks — Oļa nekad nebija redzējusi šo sirmo sārtvaidzi. Viņš nodeva vairākas vēstules un runāja laipni, jo juta, ka meitenei nav viegli pārkāpt šo slieksni. Taču Oļa, kā nemaņā neko nesaprata, ko viņš runā, viņa ieskatījās pa durvīm istabā un

ieraudzīja mātes rasējamo dēli, kas stāvēja agrākajā vietā, un mīksto krēslu, noliktu citā stūrī, bet uz tā atzveltnes izstiepušos pelēku kaķīti. Tikai pēc pozas, kādā tas gulēja savā iemīļotajā vietā, Oļa pazina, ka tas ir mātes kaķēns, kuru pati nebija paņēmusi līdzi. Skat, cik ātri paspējis izaugt! Tad Oļa strauji pagriezās, un, neatsveicinājusies no jaunā īrnieka, noskrēja pa trepēm lejā.

Meitenes necentās viņu panākt. Viņas atturēja Ņura:

—   Atstājiet Oļu vienu! Vai neredzat, kas viņā notiek…

Iedamas atpakaļ bez Oļas, meitenes apraudājās: pareizāk sakot, visu ceļu tās bija tuvu raudām. Tikai Irina Sitņikova palika vienaldzīga. Viņa paraustīja plecus un noteica:

—   Dīvaini, man, pat sīpolu mizojot, nebirst asaras.

Nākošajā dienā, iedams mājā, Mitja jau no pagalma ieraudzīja uz balkona Oļu un Ņuru. Tas nenozīmēja, ka viņas būtu sadraudzējušās, taču klusā, kautrīgā Ņura tomēr saprata, ka šajās grūtajās dienās var būt biedrenei noderīga, jo Oļa, izrādījās, daudzos vitālos jautājumos bija galīgi nevarīga.

Oļu reti apciemoja draudzenes, un Mitja nolēma abas netraucēt. Pa atvērtajām durvīm viņš redzēja, ka viņas, piemiegušas vējā acis, aplūko kaimiņmāju lēzenos jumtus un maigi sakārto viena otrai izjukušās matu sprogas. Daži vārdi, ko Mitja šajā brīdī saklausīja, viņam atklāja daudz ko tādu, par ko viņam agrāk nebija ne jausmas. Lai cik dīyaini tas liktos, Oļa stāstīja par Pantjuhovu. Izrādījās, ka aukle bijusi pie Pantjuhova, sacēlusi traci viņa kabinetā, pārmetusi, ka viņš gan esot Oļai radinieks, bet aizmirsis to. Tad Foma Fomičs aizgājis Oļai pretī uz skolu, saticis to uz ielas un pasaucis sev līdz uz kantori. Viņš piedāvājis viņai protekciju, lai tā varētu iekārtoties par sekretāri pie kāda atbildīga biedra. Oļa stāstīja, kā viņš skaļi smējies, pat nemaz neapvainojies, kad viņa tam tieši acīs pateikusi, ka viņa ļoti labi saprotot, kam viņš taisoties izdarīt pakalpojumu — ne jau viņai, protams, bet šim biedram, kas droši vien esot no tādas pašas sugas kā viņš…

—   «Ko tu runā! Es tev gribēju palīdzēt kā īstai meitai!… Tad tieci nu pati ar savu dzīvi galā, paļaujies tikai uz sevi! Uz mani neceri. Mani gan visi par «ormani» saukā, tomēr pat es nevaru tevi līdz pašiem laimes vārtiem aizvest, labi, ja kādu gabaliņu pa ceļam pavizināt…» Tad viņš sacīja: «Un kāpēc tie Borodini tevi pieņēmuši, par to vēl labi jāpalauza galva… Cilvēki paši sev nevēl ļaunu, katram jau savu rūpju vesels vezums un vēl ar kaudzi. . . Arī viņiem te ir savas intereses. . .» — Vai

saproti, kas par izdzimteni? — Oļa runāja drudžaini, uzbudināti.

—   Viņš netic, ka var palīdzēt bez savtīgiem nolūkiem. Viņš man visu to sacīja no tiesas, es zinu, ka no tiesas! Viņš tā arī domā, ka nevar ne uz vienu paļauties. Bet es viņu neieredzu, ai, kā neieredzu! Neieredzu viņa veselīgos padomus, viņa veselīgo saprātu, viņa skūto pauri…

Pēkšņi Mitja saprata visu Oļas apmulsumu dzīves priekšā, kuru viņai īpašā veidā bija atklājis «ormanis» … Tikai kamdēļ to nākas nejauši noklausīties? Kāpēc viņa par to klusēja? Tomēr skaidrs: atceras toreizējo strīdu dzimšanas dienā. Un tad — kā lai viņa pasaka, ka viens cilvēks, kaut arī tas būtu vislielākais nelietis, viņus turējis aizdomās, it kā viņi pieņēmuši Oļu savtīgos nolūkos! Izstāstīt, ka cits tevi apvainojis, taču nozīmētu, ka arī tu pats zināmā mērā tam pievienojies … Pavisam ar citām, ar Oļas acīm Mitja paskatījās uz sevi, uz savu ģimeni un saprata, ko tagad Oļai nozīmē viņa ģimene… Un viņš vēl bija uztraucies tāda nieka dēļ, ka krustmāte Maša Oļu uzrunā ar «jūs» … Vai tad tam ir kāda nozīme!

Mitja uz pirkstgaliem izgāja caur virtuvi ārā no dzīvokļa un aizsoļoja pa ielām, pārdomādams savus atklājumus.

Oļa un Ņura vēl ilgi sarunājās uz balkona. Oļa izlasīja Ņurai priekšā vienu no tām vēstulēm, kuras vakar viņai bija nodevis svešais vīrietis vecajā dzīvoklī. To rakstīja no Maiskavas Jeremejs Iļjičs Brilovs — redzams, tas pats Jefoma, kas bija pieminēts māmiņas pasakā. Nezinādams par Veras Nikolajevnas nāvi, viņš rakstīja vēl arvien par to pašu — par ķieģeļu pārvadāšanu konteineros, par kaut kādiem mehāniskiem aizslēdžiem. Vēstulē bija šāda rinda: «Maskavā mani atbalsta, bet bez jums, Vera Nikolajevna, bez jūsu palīdzības nebūs viegli…» Te Oļa pārtrauca lasīt un vienīgi atkārtoja: «Nebūs viegli… nebūs viegli… nebūs viegli…»

Pēc tam sīkā balstiņā, lai istabās nebūtu dzirdams, viņas sāka dziedāt savu iemīļoto dziesmiņu:

Iet pulkstenis aizvien,

un svārsteklis vēl šūpojas,

Un rādītāji skrien,

un viss ir tā, kā pienākas.. .

Ņura uzsāka pirmā, bet Oļa viņai piebiedrojās. Un dīvaini: aukles apmeklējums un viņas rūgtās asaras, ko tā bija lējusi, skatoties māmiņas fotogrāfijā, nespēja Oļu aizkustināt, taču dziesmiņa ar tik parastiem vārdiem satrauca Oļu līdz sirds dzi

ļumiem, un viņa raudāja, bet Ņura glaudīja tās galvu un klusēja.

Bija tādas dienas, kad dzīvokli okupēja Mitjas biedri. Viņi tagad pēc stundām gatavojās gala eksāmeniem un bieži sanāca pie Mitjas. Aizspiedusi ar rokām ausis, Oļa mācījās savā istabā, caur aizvērtajām durvīm lauzās balsu dūkoņa.

Negaidot atvērās durvis un kāds ārkārtīgi svētlaimīgā balsī iekliedzās:

—   Oļa, ja vēlaties, es jums pastāstīšu, kā vienreiz nokļuvu astotajās debesīs? …

Oļa nepaspēja ne galvu pacelt un apskatīt, kurš īsti ielauzies istabā, kad šo karstgalvi jau izvilka atpakaļ un durvis aizcirtās.

Tur, aiz durvīm — kā to varēja spriest pēc balsīm — sēdēja katrs savā stūrī, šķirstīja mācību grāmatas, lasīja balsī, dedzīgi atprasīja cits citam un agri vai vēlu katrā ziņā iesāka strīdēties par nākotni. Zeņķi jau pirms laika kļuva par patriotiem: aizstāvēja tās pilsētas,’ kuras vēl nemaz nebija redzējuši, un augstskolas, kurās vēl nemācījās.

Reiz mājā sadūrās divas stihijas: pie Oļas atnāca draudzenes, bet blakus istabā mācījās Mitjas biedri. Meitenes nevarēja beigt nopriecāties par to, ka šogad samazināts priekšmetu skaits, kuros jāliek eksāmeni. Aiz durvīm viņām piebalsoja parupjās zēnu balsis. Meitenes sāka sačukstēties uh ciešāk pievēra durvis. Oļu pat apskauda: lūk, kur īsta dzīve kūsājot! Oļa nesāka meitenēm neko skaidrot, izturējās pārāk dzīvi, gribēja parādīt, ka viņa šeit jūtas kā mājās; sagudroja, ka laiks apliet puķes uz balkona, un devās ar visu lejkannu cauri Mitjas istabai, apmainīdamās ar zēniem replikām. Tomēr gods kam gods: divu stihiju negaidītas saskaršanās brīdī zēni Oļu nenostādīja grūtā stāvoklī, viņi pat nepārtrauca lasīšanu.

Zēni un meitenes aizgāja, dzīvoklis kļuva tukšs, un Oļa izgāja uz balkona. Viņa nebija mierā pati ar sevi: šodien viņa bija uzvedusies pa vecam, ķircinājusies ar meitenēm un centusies parādīt, ka dzīvo šai mājā citādi, nekā tas patiesībā bija. Labi, ka šogad mazāk eksāmenu, viņai vieglāk būs ierindoties četrinieču skaitā. Visa viņas pārcelšanās dzīvot Borodinu mājās šopavasar viņai taču bija kā eksāmens, kā īpašs eksāmens, no kura nevar atbrīvot nekāda instrukcija. Te, Alitjas un Marjas Sergejevnas klātbūtnē un to daudzo jautājumu jūklī, kuri radās ik dienas un par kuriem agrāk nebija jādomā — ar kādām ziepēm mazgāt matus, kur noslēpt atslēgu vai nolikt vecās avīzes, kur

■asināt zīmuļus, cik tējas bērt kanniņā, kad drīkst pievērt savas istabas durvis un ko teikt, nodzēšot gaismu vai atvadoties no Marjas Sergejevnas pirms iešanas gulēt, — risinot šādus jautājumus, Oļa kārtoja savu eksāmenu.

Te tāpat kā mācībās atklājās viņas izturība, izveidojās paškontrole, pienākuma apziņa.

Visā Oļas rīcībā un ik vārdā (ne vairs koķetēšanā ar acīm) izpaudās vēlēšanās iekarot krustmātes Mašas labvēlību. Oļa vēl nekad nebija mācījusies tik neatlaidīgi. Agrāk viņa zināja, ka māmiņas izturēšanās nemainīsies, ja skolā atzīmju līmenis būs citāds, tāpēc Oļa nepiespiedās. Taču tagad, kad ar sekmēm mācībās var kādu iepriecināt, var izmainīt domas par sevi, — tas ir pavisam kas cits. Te svarīgi izpelnīties atzinību: attaisnot krustmātes Mašas uzticību. Un Oļa bija apmierināta ar rezultātiem: izrādījās, ka viņa spēj saņemties kā kādreiz labi sen atpakaļ, kad viņa sešpadsmit reizes pēc kārtas pievilkās uz stieņa, tā ka pēc tam nevarēja atliekt delnas. Bet cik sen vēl bija brīdis, kad viņai likās, ka arī skolu viņa nevarēs beigt. Nu šis brīdis jau garām …

Mitja, kas vēl nesen uztraucās par to, ka krustmāte Maša Oļu uzrunā uz «jūs», nemaz nenojauta, kāda neredzama vētra pārskrējusi pāri Oļas un krustmātes Mašas galvām un kāda tagad nodibinājusies abu starpā saskaņa.

Kādā jaukā vakarā pirms gulētiešanas Marjas Sergejevnas un Oļas starpā izraisījās sirsnīga saruna. Marja Sergejevna teica, ka esot ar jauniešiem apmierināta: vienkāršākas kļuvušas abu — Oļas un Mitjas attiecības, kopīgo valodu vietā radušies kopīgi darbi, vairāk biedriskuma. Pati nemanīdama, jau gultā, Marja Sergejevna kļuva tik vaļsirdīga, ka sāka stāstīt par kņazi Marju Bolkonsku, nez kāpēc uznāca vēlēšanās izstāstīt vientuļai meitenei to, ko bija kādreiz, dzīvojot Arzamasā, ierakstījusi dienasgrāmatā. Sievietes lepnums. Viņa gan labi saprot, kādu dvēseles spēku dod šis lepnums! Bet šis dvēseles spēks nekur nezudīs, agri vai vēlu tas tiks likts lietā … Oļai bija patīkami klausīties Marjā Sergejevnā. Pirmo reizi šo divu pēdējo mēnešu laikā ar viņu runāja pieaugusi sieviete kā draudzene un stāstīja pati par sevi, kā to agrāk bija darījusi māmiņa … Uz sarunas beigām Marja Sergejevna pavaicāja:

—   Vai tas, ka Mitja vienmēr ir šeit, jums līdzās, vai tas netraucē?

Oļa atbildēja, cik vaļsirdīgi vien varēja:

—   Ai, ko jūs runājat! Nemaz netraucē! Gluži otrādi! Man

tagad kauns noķert trijnieku, pārnākt mājās un sacīt: «Es braucu uz trijniekiem.»

Un vajadzēja sagadīties tā, ka burtiski nākošajā dienā Marja Sergejevna izsauca savā stundā Kežunu pie tāfeles un pilnīgi pelnīti, neapstrīdami ielika viņai trijnieku. Ielikt gan ielika, bet cik ļoti uztraucās visu stundas laiku: vai Oļa pareizi sapratīs, vai nedomās, ka pēc vakardienas atzīšanās ielikt šādu atzīmi ir nekrietni? Un cik viņa bija priecīga, kad starpbrīdī Kežuna viņu panāca gaitenī un gandrīz bez vārdiem, tikai pieglaudusi galvu pie pleca, pavadīja viņu līdz skolotāju istabas durvīm, tā likdama saprast, ka visu izpratusi pareizi: ir vakardienas sarunu, ir šodienas trijnieku.

Mājās, tāpat kā skolā, Marja Sergejevna neaizmirsa, ka Oļu vajag pamazītēm un ar maigumu iesaistīt jaunajos dzīves apstākļos. Jau pirmajā mēnesī, izmantodama apstākli, ka viņai stundas sākas reizē ar Olgu, pulksten divos dienā, Marja Sergejevna apstaigāja veikalus un sapirka visādas vajadzīgas mantas. Sen viņa nebija tik daudz pirkusi. Marja Sergejevna nolēma tērēt lielāko daļu no tiem trīssimt rubļiem, kurus Oļa ienes ģimenē

—   pensiju par tēvu, — lai iegādātos nepieciešamus priekšmetus, kā piemēram, divas mugursomas, kas būs vajadzīgas priekšā stāvošajai vasarai, elektrisko gludekli, caurumotu māla «kašpo» iemīļotajam kaktusam, kas auga podā pie Oļas loga.

Krustmāte Maša vēlējās, lai Oļu |iepriecinātu doma, ka viņas nauda tiek izlietota kopējām vajadzībām, un tas vislabāk redzams, ja pērk šādas mantas.

Marja Sergejevna atgriezās no kārtējās iepirkšanās. Oļa viņai atvēra durvis un, neizlaizdama no rokām grāmatu, ar dzīvu interesi aplūkoja pirkumus. Viņa to darīja tāpēc, lai Marjai Sergejevnai sagādātu prieku. Šādos brīžos tāpat kā vienmēr — rītos vai dienā, vakaros vai naktī, — Oļa nevarēja iztikt bez salīdzinājuma. Dzīves apstākļu salīdzināšana Borodinu mājā ar tiem apstākļiem, kas kopā ar māmiņu bija zuduši uz visiem laikiem, tagad bija vismokošākā atmiņu forma. Māmiņa skatījās uz dzīvi viegli, bija bezrūpīga, vienaldzīga pret praktiski nepieciešamām mantām, viņa mēdza sacīt: «Var iztikt bez nepieciešamā, bet bez liekā — nevar.» Un patiešām viņām bija trūcis gaļas maļamās mašīnas vai atkal auklei palika parādā algu par trīs mēnešiem, taču Oktobra svētkos pirka krizantēmas, un, ja rīkoja viesības, tad rīkoja tā, kā nākas …

Turpretī krustmāte Maša mūžīgi domāja tikai par derīgām, nepieciešamām mantām, un, kad šī manta savukārt bija nopirkta,

tad tā viņai sagādāja prieku, māmiņu turpretim nopirktie zābaki ne tik daudz iepriecināja, cik apbēdināja, ka nevar iztikt bez tik neinteresantas mantas.

Izlikdamās, ka kopā ar krustmāti Mašu priecājas par elektrisko gludekli, Oļa tūdaļ izmēģināja to, izgludinot savu veco, līdz spīdumam novalkāto priekšautu. Krustmāte Maša, apmierināta ar pirkumu, vāca burtnīcas portfelī, un arī Oļa posās uz skolu. Viņai ikreiz kļuva labi ap sirdi, kad iedomājās vasaru. Vasarā — pionieru nometne, vasarā viss būs tik jauki kā ziemas brīvdienu laikā, pat vēl jaukāk. Reiz Oļa iegāja Mitjas istabā, izņēma no portfeļa savu komjaunatnes biedra karti un ielika tabakas kastītē, kur glabājās Mitjas biedra karte. Bet vakarā Mitja, kādas apbrīnojamas nojautas vadīts, ieskatījās kastītē un iesmējās. Viņš staigāja pa istabām un staroja laimē; viņam šāda vienkārša Oļas rīcība šķita daudznozīmīga: taču noslēpums, kā tas bija kādreiz, — nevis mūžīgi tik trijatā ar krustmāti. Dzīvoklī tomēr bija savi noslēpumi!

Lieliskā garastāvoklī Mitja aizvēra aiz krustmātes durvis, kura aizgāja pa darīšanām, un tūdaļ izdzirda, ka trepju laukumiņu sāk slaucīt Sibilla. Mazā baškīriete ar žagaru slotu cītīgi skrabinājās gar aizvērtajām durvīm tā, lai Mitja dzirdētu, un pie sevis kaut ko baškīriski klusu murmināja. Viņa vēlējās pievērst sev uzmanību kā viņdien, kad Mitja bija iznācis paskatīties, kas tur skrabinās.

—   Sibilla! — Mitja pasauca.

Skrabināšana mitējās, meitene aiz durvīm smējās. Viņš labi iedomājās tās melnīgsnējo ģīmīti un nodilušo slotas stupuru, ar kuru viņa grabinājās gar durvīm.

—   Sibilla, i-o-h!

Tas bija mīļākais Oļas izsauciens tai ziemā. Mitja atvēra līdz galam vaļā durvis, noķēra uz trepēm bēgošo Sibillu, pacēla to uz rokām un kādu brītiņu nēsāja pa trepju laukumiņu tāpat kā toreiz bija darījusi Oļa pa zāli. Tikai tagad Sibilla bija paaugusies un bez tam viņa nevaidēja kā toreiz aiz zobu sāpēm, bet jautri spiedza, ķepurodamās laukā Mitjam no rokām.

Šādā izskatā abus pārsteidza Oļa, nākdama pa trepēm augšā. Viņa atspiedās ar elkoņiem pret margām un vēroja, kā Mitja, mazliet samulsis, uzmanīgi nostādīja Sibillu uz kājām.

—   Vai vasarā brauksi ar mums kopā uz nometni? — Oļa jautāja.

—   Braukšu!

Sibillas acis iemirdzējās. Mitja apsēdās uz pakāpiena un,

raudzīdamies uz Oļu, smējās. Bija tāds mirklis, ka likās, tūlīt tūlīt viņi ieies divatā dzīvoklī un viss būs kā agrāk, viņi būs visu vakaru divatā, tuvu viens otram, un nekādu neatliekamu darbu, nekādas stundu gatavošanas… Varētu taču tā būt! Tā taču bija vēl pavisam nesen!

Tomēr Oļa arī šoreiz savaldījās, pat neko nesacīja, un, tikai uzsmaidījusi meitenei, iegāja dzīvoklī. Un vairāk nekā… Kad Marja Sergejevna atgriezās mājās, viņa atrada abus bērnus katru savā istabā sēžam pie mācību grāmatām.

—   Sāk celties vējš, laiks pasliktināsies. Būtu gājuši pastaigāties pirms lietus, Oļa, — ieteicās krustmāte Maša.

Oļa apstiprinoši pamāja ar galvu un turpināja lasīt tālāk. Viņa bija iegrimusi nodaļā par veģetatīvo hibridizāciju. Oļai likās, ka veģetatīvā hibridizācija ir viņas nākošā specialitāte, ka viņa visu mūžu to vien tik darīs, kā pētīs augu mantotās īpašības un staigās pa mičuriniešu dārziem.

Mitja tai laikā sēdēja pie galda aiz durvīm, domādams savas domas. Debesis pārklājās pelēkiem lietus mākoņiem, aiz loga locījās jau lietus apsmidzināti koku zari. Uz palodzes stikla burciņā stāvēja naktsvijolīšu ziedi. Tāpēc ka ziedi bija violeti, ārpusē it viss — ir pelēkais lietus aizkars, ir slapjie atspīdumi uz pagalma asfalta, ir koku tumšās lapas — izskatījās violets, it kā logu stikls būtu notriepts ar krāsu. Šādās stundās Mitja ne vienreiz vien bija uzmanījis Oļu, vai tā nemetīs mācības pie malas un nepasauks viņu. Tomēr viņa nedevp iemeslu ieiet tās istabā.

Krustmāte Maša, vēlēdamās paķircināt, dažreiz bez vajadzības pasauca Mitju. Viņš izlikās, ka nedzird. Viņš tagad šo istabu uzskatīja par Oļas istabu, bet Oļa viņu nesauca.

EKSĀMENS ATCELTS

Reiz Oļa pārnāca mājās no bibliotēkas un ieraudzīja Jegoru Petroviču.

Tas bija viņš, jo kurš gan cits nepazīstams vīrietis varētu neskatīdamies atvērt viņai durvis, — viņš, redzams, domāja, ka nāk Mitja vai Marja Sergejevna. Taču tūlīt apķērās, stipri paspieda viņai roku un sacīja:

—   Vai jūs esat Oļa Kežuna? Mani te atstājuši dzīvoklī… Es esmu Mitjas tēvs, Jegors Petrovičs.

Pēc tam viņš atkal apķērās: izrādījās, ka viņš sava ceļa maisa saturu bija izkravājis tieši uz Oļas gultas. Tā viņu pazīšanās

pirmajos mirkļos Jegors Petrovičs te atvainojās, te atkal steidzīgi bāza atpaka) maisā savu veļu un skūšanās piederumus.

Pēc tam katrs iegrima savā darbā.

0|a, ilgi gaidījusi šo sastapšanos, bija priecīga, bet tai pašā laikā arī vīlusies. Biklums un pat bailes — Oļai svešas izjūtas, — domājot par Jegoru Petroviču, sajaucās ar vēlēšanos ātrāk nolikt arī šo eksāmenu un iekarot Mitjas tēva simpātijās. Bija viena jocīga pazīme, kas Oļu mgzliet uzmundrināja: Mitja viņai bija stāstījis, ka viņas dūrainis tonakt pēc negaisa tā ir palicis zem Jegora Petroviča spilvena un tas atklājies visiem par prieku tikai nākošajā rītā.

Izrādījās, ka nekāda eksāmena nebūs un nav arī vajadzīgs.

Sarunas neraisījās. Pamīņājies no vienas kājas uz otru un pārvarējis samulsumu, Jegors Petrovičs izmeta dažus nenozīmīgus vārdus sakarā ar Oļas akvareļiem, painteresējās par Mitjas eksāmeniem, pavaicāja, vai Marja Sergejevna saņēmusi ceļazīmi uz Simeizu, un tad galīgi iegrima savās aktīs, kuras bija atvedis sev līdz, kā saka, tik daudz, ka «pasarg’ dievs» — tās bija izliktas pa visu Mitjas galdu un vēl uz diviem krēsliem. Mitja un krustmāte Maša vēl nebija pārnākuši mājās, kad Oļai jau ar atvieglotu sirdi bija radies par Jegoru Petroviču pašai savs slēdziens: Mitja, protams, pārcenties — viņa tēvs nav nekāds dzīves pazinējs, ne padomdevējs, ne draugs un skolotājs, bet vienkārši savā darbā iegrimis ierēdnis, parasts rajona mēroga darbinieks ar neizteiksmīgu un krunkainu seju. Bet, ka Mitjam patīk sekot tēvam pa pēdām un gūt no viņa sev ko noderīgu, tas pats par sevi saprotams — kā nekā viņa tēvs! …

Jegors Petrovičs kļuva priecīgāks, ka vispirms pārnāca Marja Sergejevna ar pamatīgu virteni mazo baranciņu tējai un pēc tam Mitja, kas tūdaļ noskūpstīja tēvu un iesāka ar viņu kaut kādu nenozīmīgu strīdu. Nu Jegors Petrovičs jutās brīvāk: kaut ko uzsauca no balkona šoferim, norīkodams to kādā uzdevumā; stāstīja Marjai Sergejevnai rajona jaunumus; ļāva Mitjam vadāt sevi pa istabām un klausījās viņa stāstījumā dialogos par to, kā krustmāte Maša un Ola no rītiem uzkopj dzīvokli un kādas šai sakarā notiek komiskas mizanscēnas. Viņš te bija pirmo reizi, kopš Oļa apmetusies pie viņiem — patiešām kļuvis šaurāk. Jegors Petrovičs laipni smaidīja, klausīdamies dēla stāstīšanā, un ar vienu aci šķielēja uz to pusi, kur pie darba galdiņa, tuvu pievilkusi krēslu, oranžas abažūra gaismas apspīdēta, kaut ko burtnīcā rakstīja neliela auguma meitene melnīgsnēju seju, palieliem vaigu kauliem, — «tīri glīta» — tikai pabiezās, nenoteiktās for

mas lūpas un kuplās uzacis, kas spurojās kā divi suseklīši, nemaz nesaderējās ar pelēko acu kautrīgo izteiksmi.

Tas apstāklis, ka viņš pirmajā brīdī nebija pratis iepazīties tuvāk ar šo meiteni, viņu nemaz nesamulsināja, un viņš gaidīja tikai piemērotu brīdi, lai, viegli pazobodamies par sevi, to pastāstītu Marjai Sergejevnai. Viņš vienmēr uzskatīja, ka izpildīt aizbildņa, aukles vai audzinātāja pienākumus, pamācīt, klāstīt visiem zināmas patiesības vai «baušļus», kā viņš izteicās, neesot viņa dzīves aicinājums. Un, ka viņam kā tēvam ietekme uz Mitju neesot vajadzīgā līmenī, šai ziņā viņu neviens nespēj» pārliecināt, ka tas būtu citādi. Nupat ar Oļu Kcžunu viņš to izjuta jo sevišķi. Viņš nezināja, kā pret meiteni izturēties. Taisnību sakot, šoreiz viņš uz Mitju paļāvās vairāk nekā uz sevi.

Oļa negāja krustmātes istabā, kad Jegors Petrovičs sāka tur stāstīt atgadījumus no savas prokurora dzīves. Oļa dzirdēja viņa mazliet aizsmakušo balsi, Mitjas ironiskās replikas, -un viņa savā kaklā domāja, ka tikpat labi arī bez viņas varētu paiet šis vakars Borodinu ģimenē.

—   Pirmdien uzturu apsūdzību… — Jegors Petrovičs stāstīja. — Ir gan trakulis šis Fedots Martiničs, piebrauc tieši pie prokuratūras, nezin, vai aiz drosmes vai nekaunības! Dzelzs atsperu rati, skaists zirgs un pats jautrā prātā… Es šim nu saku: «Labāk atzīsties, ja jau pats esi devies rokās. Mēs tevi trīs jaunceltnēs izmeklējāmies.. .»

Laikam šā atgadījuma sākums Marjai Sergejevnai un Mitjam bija jau agrāk zināms. Oļa, kaut arī nesaprata, kāds ir «trakuļa»noziegums un kāpēc viņš «pats devies rokās», tomēr sajuta kaut ko tādu, kas atgādināja tos laikus, kad māmiņa ap pulksten septiņiem nāca no jaunbūves mājās. Oļa domāja: ko tas nozīmē? Un ne jau tūlīt saprata. Mājās bija ielauzusies pieaugušo cilvēku lielo darbu atmosfēra. Marja Sergejevna ar savu apzinīgo, taču kluso kvernēšanu pie burtnīcām un sava kolektīva biedru visādu strīdu pedantisku noklusēšanu «bērniem klātesot» it kā ar neredzamu robežu nošķīra mājas dzīvi no skolas dzīves ikdienas rūpēm. Bet Jegors Petrovičs, redzams, aizrāvies ar savām prokurora darīšanām, nosauca par «trakuli» ievērojamu blēdi,, kuru jau sen cietums gaida, tāpat kā savā darbā iemīlējies ārsts dažreiz negribot sajūsminājās par retu saslimšanas gadījumu. Arī Marjas Sergejevnas dzīvoklis Jegoram Petrovičam bija ne likai kā savas mājas, bet arī kā dienesta štābs; ne Marja Sergejevna, ne Mitja neizmanto kaimiņu telefonu, bet Jegors Petrovičs jau gāja pie tā bez kādas kautrēšanās — redzams,.

uzskatīja telefonu kā savu. Arī ar šo rakstura īpašību viņš Oļai atgādināja māmiņu.

Blakus istabā ritēja parastās vakara pārrunas ģimenes lokā, bet Oļa, aizbildinājusies ar nevaļu, sēdēja pie sava darba galdiņa un domāja par māmiņu. Viņai pat prātā neienāca, ka šīs atmiņas šodien uzpeldēja ne tikai tāpēc, ka Jegors Petrovičs bija ienesis dzīvoklī sen pazīstamu atmosfēru, bet arī tāpēc, ka bija pamodinājis bērnišķīgo greizsirdību, vēlēšanos salīdzināt. Oļa atcerējās vienu māmiņas rakstura īpašību: māmiņai ļoti patika, ja darba cilvēks atzinīgi novērtē viņas profesionālās zināšanas, viņas lietpratīgos lēmumus, taču viņa nekad neizrādīja, ka tas viņai būtu svarīgi. Un, kaut tas bija pavisam kas cits, Oļa atcerējās, kā reiz Pārvolgā, kad tika likti pamati elevatoram, māmiņa ievērojusi, ka vecais mūrnieks Bartolomejs ar kaut ko ir nemierā un rūc, un pēkšņi aptvērusi: pati aizskrējusi uz ciematu, kaut kur sadabūjusi sudraba rubli, pasniegusi to Bartolomejam, lai viņš pēc vecas parašas, liekot pirmos akmeņus, iemūrē to pamatos. Kāpēc tas Oļai iespiedies atmiņā? Viņa taču toreiz vēl bija pavisam maziņa. Droši vien māmiņa viņai to vēlāk būs stāstījusi. Tagad ne jau tas bija svarīgi, bet tas, ka Oļa, izturēdamās vienaldzīgi pret māmiņas darbu, izrādās, tomēr ļoti daudz iegaumējusi māmiņas rakstura īpašību un darba ierašu.

Reiz kāds no māmiņas darba biedriem Oļai bija stāstījis — arī tas bija iespiedies atmiņā, — ka māmiņa nemīlot tādus ļaudis, kas nākot uz kantori par tukšu pļāpāt, viņai paticis ikvienu jautājumu izlemt tieši turpat darbā uz vietas.

Pēdējā gadā pie māmiņas mājās bieži vien pēc darba bija nācis galvenais mehāniķis — dedzīgs, straujas dabas vīrietis, demobilizējies tankists skūtu galvu, kas brīžiem izskatījās violeti sarkana kā biete, bet brīžiem atkal kļuva balta kā drēbe. Oļai tad bija licies, ka viņa vēro tikai ciemiņa pakausi, bet tagad bija skaidrs, ka palikusi prātā arī viņu strīdu jēga, tāpēc ka tajos izpaudās daudz kas no māmiņas rakstura. Togad pirmoreiz uz jaunceltnēm atsūtīja ļoti daudz mehānismu. Nebija brīnums, ka māmiņa sevi kontrolēja stingrāk nekā priekšnieki, kuri uzņēmās aizbildnību par viņu katrā sīkumā. Jādomā, māmiņa baiļojās, ka viņai kā sievietei mehanizācija, plašais darbu vēriens var izrādīties par grūtu, tad viņa atpaliks, «izies no ierindas». Luk, kāpēc tik bargi, gandrīz ar bērnišķīgu ieinteresētību un arēji tik vēsi, bet īstenībā piesardzīgi viņa togad izturējās pret galvenā mehāniķa vārdiem, kurš visu gribēja izšķirt bez lielas apdomāšanās.

«Kā man tas agrāk nebija ienācis prātā!» Oļa brīnījās. Viņa cieši raudzījās atvēr- tajā grāmatā, bet neko ne- redzēja. Šai brīdī, kad viņa centās atsaukt atmiņā šīs ainas, viņu iztraucēja Jegora Petro- viča balss: —   Nu pietiek sēdēt pie grāmatām! Iesim izvēdināt galvas … Kaut vai uz pus- stundiņu. Un viņi trijatā — Oļa, Mitja un Jegors Petrovičs - devās pastaigāties pa tuvāka- jiem kvartāliem. Mitja vērsa tēva uzmanību uz to, cik Oļa ir maziņa. Jegors Petrovičs gribēja viņu paņemt zem rokas. «Vajag pastiepties lielākai,» viņš sacīja 'taisni tā, kā kād- reiz bija teicis Mitja.

Iesāka strīdēties par pilsētu, kurš tolabāk pazīstot: Mitja ar Oļu vai Jegors Petrovičs. Jegors Petrovičs kā nekā šeit bijis pat vēl pirms kara. Bez tam viņš redtzējis šo pilsētu ne tikai dienas gaismā, bet arī dziļā naktī pēc sēdes Apgabala komitejā un pat rītausmā.. .

—   Bet vai jūs esat redzējuši rītausmu? Jegors Petrovičs ievaicājās.

—  Tas ir kā — rītausmu?

Oļa jau iepriekš smaidīja, būdama gatava uz kādu joku.

Mitja pat piesardzīgi apprasījās:

—   Kāpēc tevi tas pēkšņi interesē?. ..

Izrādījās, ka tēvam tas tāpat vien ienācis prātā. Viņš pastāstīja kādu notikumu:

—   Šais dienās nācās runāt ar gados jauniņu uzskaitvedi. Kādam pazīstamam šoferim pierakstījusi liekus braucienus. . . Likusi krustiņus. Vispār, ne jau par to gribēju runāt. .. Viņa jau atbrīvota no izmeklēšanas… Pēkšņi viņa man saka: «Es taču vēl esmu pavisam maziņa, biedri prokuror… Muļķīte. . . Es taču šovasar tikai pirmoreiz rītausmu redzēju …» — «Kā tā — pirmoreiz!»— «Nu tā,» šī atbild, «man iedeva ceļazīmi atpūsties vasar-

nīcā meža tuvumā … Jaunajā vietā nevarēju iemigt. letiņos palagā, apsēdos uz palodzes un visu, visu redzēju. Pirmo reizi redzēju, kā sāka svīst gaismiņa, nevis vēlā gaismiņa, bet visagrākā, kas tikai mazliet, mazliet manāma …»

Mitja iesmējās. Jegors Petrovičs paskatījās viņā:

—   Vai jocīgi, ka prokuroram nākas runāt arī šādā garā? Bet mani līdz sirds dziļumiem aizkustināja šī viņas rītausma.

Viņi gāja pa dārza aleju. Gāja nevienādiem soļiem… «Skat, kas par triumvirātu,» Oļa nodomāja. Pēc tam Jegors Petrovičs apstājās un sacīja:

—   Jā, tiešām, kā nu iznāk, meitene pašā dzīves rītausmā, bet sēd manā priekšā kā izmeklēšanai nodotā… Jupis viņu sazini Ja labi padomā, tad iznāk, ka bija sagribējusi būt laimīga! Dodiet man laimi! Sai pašā brīdī, kaut arī ne pēc likuma… Bet to, muļķīte, neapjēdza, ka pati jau ir laimīga. Pēc visiem likumiem laimīga …

—   Es arī atceros vienu rītu, — Oļa ierunājās. — Pirmo reizi tad ievēroju: pūta silts vējiņš un sniga sniegs, bet vēlāk sāka svīst gaismiņa. Mēs ar māmiņu braucām ratos.. .

Mitja klausījās Oļā. Ir viņas balss, tik brīnišķīgi skaista un dzidra, ir kautrība, ar kādu viņa centās pastāstīt bērnu dienu izjūtas, viņas uzticība — viss Mitjam likās šai vakarā tik svaigs, dzīves neskarts, bērnišķīgs… Viņš pirmo reizi tik spēcīgi sajuta pats savu jaunību. Viņš gāja un dzirdēja savas sirds pukstus, un domāja: vai patiešām tēvs to nesaprot?

Jegors Petrovičs palika pilsētā divi dienas. Oļa klusēdama gāja pēc petrolejas; klusēdama klāja galdu pusdienām. Viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta, tāds kā iekšējs miers, kā gaiša, iedvesmojoša pārliecība. Viņa arī agrāk ne sevišķi ticēja Mitjas stāstiem par Jegoru Petroviču un tagad pārliecinājās, ka daudz kas tajos bija izdomāts. Tomēr vienu viņa skaidri zināja: ar Jegoru Petroviču Borodinu ģimenē bija vienkāršāka dzīvošana. Droši vien tāpēc, ka viņš bija garīgi radniecīgāks māmiņai, tuvāks viņai nekā Marja Sergejevna, jo prata vērtēt mirkļa prieku. Oļa bija pārliecināta, ka vakardienas vienkāršā, ne ar ko neievērojamā pastaiga Jegoram Petrovičam patikusi tāpat kā viņai.

Ja Oļa būtu padomājusi dziļāk, viņa būtu sapratusi arī to, ka Mitjas tēvā viņai patika brīvā, vienkāršā izturēšanās: viņš tikai mazliet parunājās ar Oļu, bet bija tāda sajūta, it kā viņš ticētu, ka viņa spējīga darīt vienīgi labu — tātad jau iepriekš uzskata Oļu par labu cilvēku.

No rīta, kaut ko meklēdams Mitjas rasetnē, Jegors Petrovičs

stāstīja Oļai, ka viņu kopš bērnības dienām interesējuši visādi rīki un instrumenti: atslēdznieka, rasēšanas un pat zobārstniecības instrumenti. Divu gadu vecumā pirmoreiz ieraudzījis brīnumu: dzīvojot pārmijnieka ģimenē, uzrāpies uz dzelzceļa sarga būdiņas zemās, šķībās palodzes un caur logu ieraudzījis, ka nepazīstams tēvocis piestiprina pie kājām lielus dzelzs nagus un viegli uzkāpj pa gludu stabu augšā pie vadiem.

—   Bet pēc tam, Oļa, es redzēju mūsu hidrostacijas turbīnas, ir Maskavas metro eskalatorus, ir kā nakts laikā aerodromā nolaižas reaktīvā lidmašīna … Tomēr nekad vairs nepārdzīvoju tādu satraukumu kā toreiz tēva sargbūdā.

Jegors Petrovičs pašķielēja uz Oļu. Viņa klusēja.

—   2ēl, ka nekļuvu par inženieri… — piebilda Jegors Petrovičs, sakārtodams rasetni. — Bet par ko tu esi nolēmusi kļūt?

Oļa nezināja, ko atbildēt. Ne jau aiz apjukuma vai kautrīguma: viņa vienkārši nezināja, ko teikt.

Jegors Petrovičs pašūpoja galvu un tikko manāmi sadrūma.

Vakarā pēc viņa atbrauca no rajona mašīna.

—   Lai viņi mani pavada… Pavisam mazu gabaliņu, Maša! Atpakaļ atgriezīsies ar tramvaju, — Jegors Petrovičs mierināja krustmāti Mašu, iesviezdams savu ceļa somu mašīnā.

Mitja un Oļa mirklī atradās uz pakaļējā sēdekļa, Jegors Petrovičs — līdzās šoferim. Un viņi aizjoņoja pa pilsētu.

—   Tātad eksāmeni, Mitja?

—   Jā, no pirmdienas, tēt.

—   Un tad izlaiduma vakars … Nu ko, Oļa, vai iesim uz izlaiduma vakaru? — tēvs jautāja, pārliecies pār sēdekļa atzveltni.

—   Ai, ko jūs! Pie viņiem nāks tikai desmitās klases skolnieces!

—   Un turklāt pēc Katerinočkina izvēles', — Mitja apstiprināja. — Vienīgi ja nu ar krustmāti Mašu .. .

—   Vai ar mani, — Jegors Petrovičs piebilda. — Gan es pacentīšos izrauties uz vienu vakaru.

Tramvaja galapunktā sakņu dārzu rajonā viņi atvadījās.

—   Vai atpakaļceļš neiznāks garāks? — viņš uzsauca tiefn nopakaļ.

Mitja ar Oļu atskatījās un pamāja ar roku.

Tēvs vēl aizvien kavējās kāpt mašīnā, stāvēja ceļa malā, pavadīdams viņus ar acīm. Re, Mitja kaut ko pabakstīja ar kāju pie tramvaja pārmijas. Re, Oļa paskrēja garām dispečera būdai. Re, viņi vēl no tālienes pamāja viņam … Pēkšņi Jegoram Petrovičam atmiņā uzpeldēja Mitjas zīmēšanas albumi. Sešu gadu

vecumā Milja prata zīmēt tikai vienādus cilvēciņus ar taisnstūrainiem pleciem, īsām nūjiņām roku vietā un garām, taisnām kājām, kas stiepās lejup jau no pleciem… Kāpēc tas ienāca prātā? Jā, skaidrs, kāpēc: ļoti līdzīgi šiem cilvēciņiem izskatījās vakara saules apspīdētie, augstie metala balsti — elektrolīnijas masti ar piekārtiem izolatoriem; šie balsti pa četri rindā soļoja no pilsētas kaut kur projām laukos.

Gaidot tramvaju, Oļa atspiedās pret laternas stabu. Maiga gaisma, kas krita tieši no augšas, zeltīja viņas kastaņbrūno pakausi. Sejā vīdēja agrākā atklātā izteiksme. Aiz viņas muguras vēl nebija beidzis kvēlot saulriets, tāpēc gar tramvaja līniju iedeglās elektriskās ugunis šobrīd likās nevajadzīgas.

—   Brauksim, — Mitja uzaicināja.

—   Protams. Krustmāte gaida tēju dzert.

—   Nē, tālajos ceļojumos.

—   Bet kas šis tāds? — Oļa pabungoja pa mācību grāmatu, ar kuru padusē bija izgājusi pavadīt Jegoru Petroviču.

Tomēr, redzams, šai brīdī visapkārt valdīja tāda bezrūpība, ka Oļa pamāja ar galvu: brauksim.

Lēnām, kā tas vienmēr likās aiz pilsētas, tuvojās apgaismots tramvajs. Viņi ieleca pakaļējā platformā. Sajā vagonā, kas .sākumā bija pilnīgi tukšs, bet vēlāk — pilsētas centra rajonos stāvgrūdām pilns un vēlāk, tuvojoties līnijas galapunktam, atkal tukšs, viņi izbrauca cauri visai pilsētai — no viena aizpilsētas galapunkta līdz otram.

Bija tāds brīdis, kad debesīs trauksmaini kvēloja domnas krāšņu sarkanā atblāzma. Bija tāds brīdis pieturas vietā, kad no nesen atklātā stadiona atlidoja futbolbumbas sitienu skaņas. Divās pieturās tramvaja vagonu aizpildīja arodskolnieku — apmetēju bars, kuri' steidzās uz kopmītni. Oļa pazina māmiņas «objektu»: aiz bezgalīgi garā žoga pāri astoņstāvu ēkai slējās augšup torņa celtņu strēles …

—   Re, Mitja, arī vasara klāt… Padomāsim, kā organizēsim pārgājienu.

—   Es norīkošu sanitarus un ugunskura kūrējus. Tu pārbaudīsi, kā sagatavoti ceļa piederumi . . . Sāli izdalīsim ierindas priekšā. Sāls ceļā .saglabā spēkus …

—   Es domāju, ka rada slāpes.

—   Ko tu runā!… Es iešu par ceļvedi, bet tu noslēgsi gājienu. Uzmanīsi, lai nebūtu atpalicēju . . . Pie reizes, — vai tu zini, kā var orientēties pēc mēness?

Oļa nezināja.

—   Pirmajā ceturksni mēness pulksten sešos vakarā rāda dienvidus.

.. Bet kad ir pilns?

-   Kad ir pilns, tad — austrumus.

—   Bet pēdējā ceturksnī? …

Tramvajs traucās ar lielu ātrumu — tas jau bija gandrīz tukšs, tuvojās maršruta galapunktam. No ādas darinātās pietures cilpas šūpojās vienā taktī. Mitja sen nebija pieredzējis šādus brīžus; likās brīnums, ka nevajadzēja nekādu pūļu, lai šo visu atkal atjaunotu. Pirmo reizi pēc daudzām dienām gribējās Olu paķircināt.

—   Vai atceries, kļā reiz tramvajā sastrīdējāmies?

-   Sērkociņu dēļ? — piemiegusi acis, jautāja Oļa.

—  Ķīvējāmies ap mēnessgaismu . .. Tavas diženās stūrgalvības dēļ.

Atbildes vietā viņa tikai paraudzījās Mitjā pār plecu. Oļai ne prātā neienāca, ka šāds tās žests liek Mitjam negribot priecāties par viņu.

—  Man briesmīgi gribas, lai tu izlaiduma vakarā atnāktu pie mums.

—   Tu taču zini, ka devītās klases meitenes nelūgs.

—   Bet tu slepeni — kā zaķis. Nē, bez jokiem, ar krustmāti Mašu.

—   Un ar tevi?

—   Iznāks: vilks, zaķis un kapostgalviņa.

—   Kas tad Marja Sergejevna par vilku?

—   Vai'tad es'teicu, ka es esmu kāpostgalviņa?

—   Tu teici, ka es esot zaķis …

Pa šoseju no pilsētas puses, apdzīdama tramvaju, no viena laternas staba uz otru traucās krietni noplukusi lauku viegla mašīna.

—   Jegors Petrovičs šorīt man prasīja, par ko es vēlos būt. ..

Mitja neteica neko, jo viņš pats ne vienreiz vien bija uzdevis

viņai šo jautājumu. Oļa nemaz nedomā, kāds būs tās dzīves mērķis. Atrunāties ar jokiem, protams, nav grūti. Taču šoreiz tevs, redzams, būs piekļuvis no īstās puses: Oļa atcerējās — tātad sākusi domāt. Jā, viņa pat atvēra mācību grāmatu, kur vajadzīgā lappusē bija ielikts sērkociņš. Dārdošā tramvaja vagonā kalt trigonometriju? Interesanti: vai ilgi izturēs? … Un tomēr, cik ļoti Oļa kopš pagājušā rudens pārvērtusies: tad viņa ik mirkli varēja atrauties no grāmatas, kūtrā balsī uzdot jautājumus, ar slaidajiem pirkstiem ripināt pa galdu zīmuli.

—   Tad tu pagodināsi ar savu klātbūtni mūsu izlaiduma vakaru?

—   Ko tu man piesienies! Kaut ātrāk mājās … — Un jau pilnīgi citādā balsī godīgi atzinās: — Mūs visi sāktu aplūkot…

—   Bet es pat klāt tev neiešu! Goda vārds, neiešu klāt!

—   Tad kāpēc man jāiet? Savādi…

—   Tāpēc, ka tas ir izlaiduma vakars. Tas notiek tikai reizi mūžā.

.NU, PUIS, LAIMĪGU CEĻU DZĪVE!“

Izlaiduma vakaram zēnu skolas direktors Katerinočkins izlūdzās Inženieru nama telpas.

Tik milzīgu ēku grūti bija ietērpt svētku rotā. Mitja Borodins un Viktors Safranovs staigāja no vienas istabas, kurā bija sarkana plīša mēbeles, uz otru istabu, kas bija iztapsēta ar dzeltenu zīdu, un plātīja rokas: te nebūs ne kur absolventu fotogrāfijās izstādīt, ne sienas avīzi izkārt. Izgāja abi verandā. Aiz jauna kastaņkoka acu priekšā pavērās viss hidrostacijas dambis. Re, kur piemērots fons izlaiduma vakaram! Nevar ne salīdzināt ar plīša mēbelēm un raibajiem abažūriem, kas līdzīgi papagaiļiem. Nedrīkst tik jauku verandu noslēgt: žēl. Bet kā to izrotāt?

Trīs dienas nostrādāja absolventu kolektīvs, uzpošot Inženieru namu. Vecāki palīdzēja. Kāds inženieris labprātīgi deva padomus.

Lai cik izdarīgs būtu kolektīvs, organizatoriem vienmēr atradīsies darbs. Trīs dienas Borodins un Safranovs gan ar lūgumiem, gan pavēlēm uzkurināja biedru enerģiju, vieniem apvaldīja-godkāri, otriem •— slinkumu, trešiem — alkas pēc jauniem iespaidiem, ceturtiem — vēlēšanos tikt vaļā no aizbildniecības, piektiem — skepticismu vai bezrūpību un, kā apgalvoja Griņka Sēlija, visiem pārējiem — bara instinktu.

Ap pulksten deviņiem vakarā trīs skolotāji, vecajam šveicaram piepalīdzot, pie ieejas gaiņāja projām nelūgtos ciemiņus un ielaida aicinātos viesus.. . Bet zālē pulcējās skolotāji un vecāki, šefu organizāciju pārstāvji, atnācis viens otrs ari no šā nama saimniekiem — inženieriem. Uz skatuvi pavada komjaunatnes pilsētas komitejas skolu un pionieru daļas vadītāju Belkinu. Virs galvām kustas rožu un cinerāriju ziedu pušķi — Igors Sapiro pēdējā mirklī bija tos sadabūjis hidrostacijas oranžērijā. Vienrocis Jurka Fedins, kas vienmēr staigāja ar

plecos uzmestiem svārkiem, steidzīgi aizstiepj garām kā nez kādu elles mašīnu savu patafonu. Viņam pakaļ skrien Mitja: bet kur adatas? Tās esot apsolījis pagādāt Vasja Pegovs. Bet kur Pegovs? Kaut jupis viņu parāvis! … Un kāds dodas pēc adatām.

Caps skraida ar savu fotoaparātu «FED». Te vienā, te otrā Inženieru nama istabā viņš paukšķina ar magniju, un baltu dūmu mākuļi cits pēc cita' uzšaujas virs viņa galvas.

—    Puika taisa vēsturi! — Griņka izmet asprātību tā, lai dzirdētu visa zāle.

—   Saskaiti plates!

—   Vai atnāks meitenes no piektās skolas? Ar ko dejosim?

—   Cap, pievāc kājas!

Kāds iesaucas «itāliski»:

—   Idiotto! . ..

Nezin par kādiem tēvu grēkiem vecais Abduls Hamids bija norīkots par vienu no diviem vakara dežurantiem. Tur jau viņš sēd aiz kulisēm uz dekoratīva celma. Borodins, ģērbies baltā zīda kreklā ar īsām piedurknēm un rāvējslēdzēju, stāv viņa priekšā.

—    Es neteikšu cēlus vārdus: nedrīkstu uztraukties. Bet tevi, Borodin, es ļoti mīlu … Un vēlos, lai jūs skaisti nodzīvotu savu mūžu … Ļauj, es tevi noskūpstīšu!

Abduls Hamids apskauj jaunekli. Abi saskūpstas.

—   Vai tavējie atnāks?

—    Tēvs atsūtīja zīmīti, ka nevarēs atbraukt. Marja Sergejevna būs.

. — Bet Olga Vladimirovna ielūgta? — tā nosaukdams Oļu Kežunu, skolotājs neslēpj Mitjam pazīstamo smaidu pār visu seju.

—    Pateikšu tev kā noslēpumu. Es izlūdzos Katerinočkinam atļauju ielūgt trīs devītās klases skolnieces: Sitņikovu, Zjabļikovu un Kežunu. Bet nezinu, vai atnāks …

Mitja parausta plecus. Kas to lai zin … Oļa bija teikusi: lai tad arī notiekot, viņa atnākšot. Bet vai var būt drošs līdz pēdējam mirklim, ka viņa neizdara citādi?

Pivovarovs, kas bija norīkots lejā pie kontrolēšanas, izlauzies līdz rampai, sauc:

—    Abdul Harnid Omarič! Abdul Hamid Omarič! Kazačoks atvedis līdzi vienu bez ielūguma …

—   Ķo?

—   Saka, tas esot visā pilsētā pazīstams basketbolists.

—   Vai ielaist? —Abduls Hamids jautā Mitjam. — Ej, paskaties!

Pivovarovs starp citu saka Mitjam:

—   Tur ir ari Marja Sergejevna . . . Vainīgām acīm paskatījies Abtlulā Hamidā, Mitja pa kaklu pa galvu metas prom. Viņš skrien pa zāli, tad cauri istabai ar sarkanajām mēbelēm un cauri dzelteni iztapsētajai istabai. Iz- skrien vestibilā, kur plašas trepes pārblīvētas ar viesiem … Oļa spoguļa priekšā kārtoja balto mežģiņu pušķi, kas pie- sprausts pie svētku kleitas — zilas ar baltām punktītēm. Viņa vēl nebija ievērojusi Mitju. Viņš no augšas lieliski varēja redzēt Oļas zeltainās, saulē izbalojušas matu sprogas uz deniņiem, starojošās, pelēkās acis. Bija kaut kas neparasts viņas ārienē, bet, kas tieši, to tūdaļ grūti pateikt, tomēr ļoti piemērots šai dienai, kas nekad vairs mūža neatkārtosies. Neievērodams pazīstamās sejas un skrienot ķerdams aiz ro- kas savu klases biedru, Mitja noskrēja pa trepēm lejā. —   Krustmāt, mēs uz mirklīti! Krustmāte Maša-kār- toja savus svinībām safrizētos matus; šāds sasukājums viņai nemaz nepiestāvēja. Viņa ne paspēja pagriezt galvu, kad Mitja jau bija aiz- rāvis Oļu augšā. Nu viņi stāv blakus pie verandas margām, pie kastaņas zaļās la- potnes. Abi aizkusuši. Mitja visu aizmirsis — viņš vairs nav izrīko- tājs, lai tur iztiek bez viņa. Viņš pat uz Oļu neskatās, bet raugās kaut kur tālumā. Un viņa zina: ne viņš vairs ko dzird, ne redz, un ro- kas^ nejūt, cik stipri ieķērušās akmens mar- gās. Vienīgi acis… Ko viņš tagad teiks? «Nu, runā taču, mīļais …»

•— Oļa, paskaties! Cik skaists no šejienes skats uz dambi!

Milzīgā hidrostacijas dambja loks ar elektrisko lampu virkni visā savā garumā laužas cauri dūmakainai vakara krēslai. Skats bija tik neparasts, ka Oļa tūlīt aiz Mitjas, mirklī apklususi, atspiedās ar elkoņiem pret margām.

Viņiem, tāpat kā visai viņu paaudzei, kas dzimusi pirmo piecgadu laikā, šis dambis šķita kā sena, gandrīz mūžīga dzīves sastāvdaļa. Visapkārt jau sen ir izaugusi dzimtā pilsēta ar strūklakām, ūdens stacijām, izpletņlēcēju torņiem, cirku vasaras dārzā, ar kastaņām bulvāros; un visā pasaulē slavenais dambis viņiem šķita kā plaša, izliekta iela, pa kuru tu ej uz sporta skolu, pa kuru skrien tramvajs, traucas smagās mašīnas, pa kuru kolhoznieki dzen pāri govis, virzās bēru gājieni un vakaros pastaigājas pārīši. Pat margas šim dambim apaustas ar visparastākajiem, saulē mirdzošajiem zirnekļu tīkliem.

Kāds ienāca verandā, viņi to nemanīja. Starp citu, tas bija Jaša Kazačoks un basketbolists — iznākuši te uzsmēķēt.

-Cik daudz atvērtu slūžu! Daudz, vai ne? — klusi ieteicās Oļa.

—   Saskaitīsim.

—   Kastaņa traucē.

Viņi iesāka skaitīt un sajuka. Pavasarī ūdens plūst cauri aizsprostiem pa visām slūžām — četrdesmit septiņi ūdenskritumi. Visa upe vienās putās prieks skatīties! Jūnijā un jūlijā upi sāk regulēt: slūžas aizver citu pēc citfis. Tad lejpus dambim cauri putām reizumis pavīd klinšainas krāču saliņas.

Tikko dzirdami noskanēja elektriskais zvans. Palaiduši garām pa durvīm Oļu, Kazačoks un basketbolists Mitju pēkšņi aizkavēja, it kā atspieda to sānis. Mirklīgs apjukums. Tīšām vai varbūt neveiklības pēc? Sie neteica ne vārda. Arī Mitjam maz laika. Viņš panāca Oļu pie ieejas kolonu zālē. Tad izdzirda sev aiz muguras klusus smieklus.

Sai brīdī zālē norima troksnis. Atskanēja Katerinočkina balss:

—   Atļaujiet, biedri, svinīgo sapulci, veltītu vienpadsmitajam izlaidumam …

Kamēr direktors apsveica absolventus, Mitja klausījās izklaidīgi. Viņam negribējās zaudēt to burvīguma sajūtu, kas tikko bija radusies uz verandas, tiekoties ar Oļu. Tā taču bija laime!… Ja labi padomā, — kas tad ir laime? Mitja redzēja, ka Oļa nosēžas blakus Marjai Sergejevnai. Viņas nebija tālu no

viņa. Mitja redzēja, ka Kazačoks apsēžas blakus Oļai, pēc tam nezin kāpēc apmainās vietām ar savu draugu. «Bet par ko viņi tomēr smējās, šis Kazačoks un viņa draugs? Viņi laikam noklausījās mūsu sarunu .. .» pēkšņi Mitjam iešāvās prātā, bet viņam nebija laika par to domāt.

Neveiklais, sirmais Katerinočkins, kas parasti raudzījās caur pieri, tāpat kā daudzi atvaļināti karavīri mīlēja runāt paceltā balsī, kas skaļi dimdēja pār klausītāju galvām. Taču pat šī direktora vājība, par kuru visi vienmēr mēdza pazoboties, šodien likās pieļaujama un dimdošā balss pilnīgi vietā.

Katerinočkins minēja profesijas un augstskolas, ko izvēlējušies absolventi. Trīis enerģētiķi — profesija, kas pilsētā ir lielā cieņā. Divi ķīmiķi, viens metalurgs un viens ģeologs. Trīs bija nolēmuši iet uz pedagoģisko institūtu. Viens — uz aviācijas karaskolu — tas bija Vitja Safranovs. Viņam aplaudēja, bet viņš ierāvās dziļāk savā rindā aiz citiem biedriem. Kad Katerinočkins nosauca Ļeņina kalnus Maskavā, kur uz ģeografijas fakultāti domājot doties klases vecākais Borodins, arī aplaudēja. Mitja šos aplausus attiecināja uz Ļeņina kalniem. Viņš vēl aizvien bija tur, uz verandas. Šai mirklī viņš ievēroja, ka Kazačoka draugs kaut ko čukstēja Oļai un, atņirdzis zobus, smaidīja, redzams apmierināts par iespaidu, kādu atstājuši uz skolnieci viņa klusu teiktie vārdi. Oļa patiešām tumši nosarka, kaut ko asi pateica pretī un pārmetoši skatījās uz Kazačoku, it kā lūgdama to apvaldīt savu draugu. Taču Kazačoks izlikās, ka nenovērš acu no skatuves, un saspringti smaidīja … Kas tur notiek?

Mitja nepaspēja pārsēsties tuvāk, kad 0|a pietrūkās kājās un aizgāja sēdēt citā rindā. Marja Sergejevna skatījās apkārt, nesaprazdama, kas noticis ar Oļu. Fizkultūrieši sačukstējās un smējās . .. Vai viņi piedzērušies, vai?

Mitja ieklausījās un uztvēra caur zobiem teiktos basketbolista vārdus:

—   Jauna telīte . . .

Mitja nesaprata, ko tas nozīmē.

Spriežot pēc basketbolista piesardzīgā smīna, šo vārdu jēga likās tāda, kas pazemo Oļu un vispār, šķiet, nekaunīga.

Basketbolistu Mitja pazina tikai pēc tā dīvainās iesaukas: pilsētas stadionos viņu nez kāpēc saukāja par «Simpotu».

Zālē Katerinočkinu klausījās uzmanīgi. Un Mitjam kļuva sāpīgi, ka viņš pusi nebija dzirdējis. Kad direktors runādams iekarst, viņa balss kļūst rāmāka. Šogad, runāja Katerinočkins,

augstskolās iekļūt neesot viegli: viņš ieteica neaizmirst tautas saimniecību, pieminēja Barabas, Kustanajas stepi, Altaju … Palūk, viņš jau stāsta par tiem ļaudīm, ar kuriem absolventiem nāksies satikties dzīvē; par to, ka dažam labam no tiem nav pat vidējās izglītības, bet viņi ceļ pilsētas, uzplēš stepes, būvē aizsprostus (pat nesalīdzināmi lielākus par mūsējo — pirmskara celto dambi) un vienlaikus mācās, apgūst zinātni.

—   Sī ļaužu vide jums tikpat noderīga kā pats darbs … Ieskatieties, kur slēpjas šāda cilvēka prieks. Viņš augām dienām noņemas .ap mašīnu, kaut ko izdomā, atklāj tajā jaunu. Un ievērojiet, viņš nelepojas ar savām zināšanām, nelielās. Mūsu strādnieki zina daudz vairāk, nekā tas šķiet pirmajā brīdī… Grūti novērtēt, draugi, kāda universitāte mūsu zemē ir pati prakse: elektrometināšana, agrotehnika, metalapstrādāšana. Pat visvienkāršākā lieta, pieņemsim, kā turēt rokā pipeti…

Atskanēja labsirdīgi smiekli, un atkal viss noklusa.

—   Un parastais lodāmurs? Ar to taču arī jāprot apieties. Bet, kad cilvēks iemīl tehniku ar visu sirdi un dvēseli, viņš bez liekām runām tad ķeras ir pie kvadrātliigzdām, ir pie jebkura cita pasākuma … Paskatieties laukos: tur knibinājās kāds gar vecu pļaujmašīnu vai trijeru,’ bet, kad saņem sarežģītu elektromotoru, naktis neguļ, tomēr to saved kārtībā . ..

Mitja domās aizslīdēja kaut kur līdzā Katerinočkina balsij; ienāca prātā līdzīgas runas pie Veras Nikolajevnas mājās, kad viņi kādreiz bija iesākuši strīdēties1 par dzīves pazīšanu, par Ļevu Tolstoju, par darbu un mašīnām, ienāca prātā, kā toreiz Oļa bija sakrustojusi rokas uz krūtīm, un, ķircinot māti, nicīgi izstiepusi zodu, attēlojusi, cik labi sēdēt, rokas klēpī salikušam.

—    .. .Un cik dedzīgi mācās šādi cilvēki! — Katerinočkins runāja tālāk. — Viss cilvēka raksturs izpaužas viņa rīcībā, kā viņš meklē vajadzīgo tehnisko brošūru, kā to kārtīgi saglabā, apliek ar avīžu papīru, kā to lasa, kā mācības apvieno ar darbu, bet darbu ar laimi un kā izturas pret saviem skolotājiem . ..

Pēc Katerinočkina, kuru pavadīja ar ilgām ovācijām, vārdu ņēma mūžīgais orators, runāšanas čempions katrā vietā un laikā, Belkins no komjaunatnes pilsētas komitejas.

Sis orators, kas dažādās skolas sapulcēs vienmēr prata visu pareizi virzīt un ievirzīt, bija labi pazīstams absolventiem. Viņš bija jautrs cilvēks, tomēr par daudz pašapmierināts, ka prot visu pateikt tā, kā vajadzīgs. Arī pašreiz Belkins tik skaisti pacēla un nolaida savas garās uzacis, tik mīļi, tomēr it kā pārme

loši šad tad paskatījās uz direktoru, ka visi — ir vecāki, ir skolotāji, ir skolnieki — saprata: pēc Belkina domām, Katerinočkins mazliet bija aizrāvies, novirzījies sāņus, un Bclkins uzskata par vajadzīgu to palabot, visu pateikt tā, kā vajadzīgs, kā jau tūkstošiem reižu teikts šādos gadījumos, izskaidrot, kas ir labi un kas ir slikti. Vārdu «laime» Belkins, liekas, pieminēja visos locījumos. Tomēr šajā patiešām laimīgajā dienā balamutība, sevišķi pēc Katerinočkina uzstāšanās, izklausījās pavisam muļķīgi un pat aizvainojoši. Un, tā kā zeni jau iepriekš visu zināja, ko viņiem var pateikt Belkins, viņi nepacietīgi visu laiku saskatījās savā starpā, un zālē pieauga troksnis.

Toties Šafranova runu Mitja jau klausījās kā pats savu. Viktors runāja,zemu noliecies pār tribīni kā atslēdznieks pār kādu detaļu. Viņa runa bija īsa. Viņš runāja savu biedru vārdā par priekšā stāvošajiem dzīves pārbaudījumiem, par gatavību tos pārvarēt, par mīlestību pret Dzimteni …

—   Ivans Pavlovičs pareizi teica, ka par cilvēku varot spriest pēc tā, kā viņš izturas pret saviem skolotājiem .. . Tā ari par mums . . .

Pēdējo Šafranova runas daļu pāršalca aplausi. Visi uzlēca no vietām. Absolventi bija sevišķi dedzīgi aplaudētāji — ieklausījās paši savos aplausos: vai ir pietiekami skaļi?. . . Katerinočkins aiz galda aši svītroja kādu papīru. Mitja vēlreiz piesteidzās pie Ab lula Hamida. Ap veco skolotāju sadrūzmējās zeni. Tai laikā uz skatuvēs Šafranovs, nepateicis savu runu līdz galam, atmeta -ar roku un devās pie galda spiest rokas skolotājiem.

Gatavības apliecību izsniegšana jau noritēja tik pacilatā atmosfērā, ka Mitja uzdrošinājās pieiet pie Oļas: neviens tam nepievērsīs uzmanību; Katerinočkins absolventus izsauca pēc alfabēta. Daudzi,'aiz samulsuma nezinādami, kur likt rokas, saritināja apliecības trubiņā. Aplausu troksnī nevarēja pat sadzirdēt, ko saka Oļa. Mitja parādīja viņai ģeografijas atlantu, skolas dāvanu kā zelta medaļas ieguvējām un nākošajam ģeografam . . . Oļa smējās, viņš tikai sadzirdēja vārdus: «… tālos ceļojumos»

—    tos viņa teica sakarā ar atlantu. Mitja vienīgi lāgu lāgiem dziļi nopūtās — tā viņš vienmēr dara lielā jūtu saviļņojumā; viņš skatījās Oļā un nevarēja vien beigt noskatīities. Bet ausīs skanēja direktora vārdi, ko tas bija teicis, cieši spiežot, varētu sacīt, kratot viņam roku, no visas sirds:

—   Nu, puis, laimīgu ceļu dzīvē!

JAŠU KAZAČOKU MāC GRŪTSIRDĪBA

Kopš ta mirkļa, kad Mitja saprata, ka ne jau nejaušības dēļ viņi bija mēģinājuši to atbīdīt no Oļas, ne velti aiz muguras smējušies, nemiers par Oļu sajaucās ar viņa laimīgo dvēseles noskaņojumu. Viņš bija tāpat kā agrāk norūpējies un laimīgs, ka var izrīkot šo burzmu, viņš skraidīja gan uz aizkulišu istabu, kur gatavojās uzstāties koncerta dalībnieki, gan uz dzelteno istabu, kur mātes ar šejienes viesmīļu palīdzību klāja vakariņu galdu. Taču reizumis, pavēris durvis uz zāli, viņš bez kautrēšanās skatījās uz to pusi, kur līdzās krustmātei Mašai sēdēja Oļa. Gados jaunais ķīmijas pasniedzējs dziedāja «Kadiksa daiļavas precēties negri'b», pēc viņa — dzīvas ilustrācijas veidā, vai? — Irina Sitņikova viena pati izpildīja spāniešu deju. Un Mitja aplaudēja kopā ar visiem, tomēr tai pašā laikā uzmanīgi pameta acis uz to pusi, kur sēdēja Kazačoks un Simpots.

Pie mielasta galda Simpota nebija — tā tik vēl trūka, ka šo te aicinātu! Oļa un krustmāte Maša sēdēja tai galda galā, kur nemaz nebija zēnu. Droši vien tāpēc tur rēgojās tikai viena vienīga pudele portvīna. Vairākas reizes tā slīdēja no rokas rokā garām Marjai Sergejevnai. Un Mitja, ar visu mielasta burzmu atšķirts no Oļas, lieliski juta to, ko juta Oļa, uzjautrinājās par visu, kas uzjautrināja Oļu, bet Oļu uzjautrināja — viņš to tūliņ saprata — krustmātes pārmērīgi pieklājīgā izturēšanās pie galda, kura nemaz neiederējās šādos apstākļos: Šī pieklājība jau vairākas reizes Marjai Sergejevnai lika piedzīvot neveiksmi, kad viņa nevainīgā kārtā centās dabūt savās rokās apkārt ceļojošo pudeli, lai piepildītu sev un Oļai glāzes. Oļa tik tikko valdījās, lai nesāktu spurgt, bet krustmāte Maša, nepagriezdama galvu, cienīgi sēdēja taisnā pozā un izlikās, it kā uzmanīgi klausītos tai pretī sēdošajā Edika Motiļev-iča mātē. Beidzot — arī to Mitja no tālienes izsekoja -— Oļa sev aizmugurē notvēra aiz piedurknes kādu no viesmīļiem un palūdza ieliet viņām vīnu. Marja Sergejevna palika priekšā glāzi, bet pēc tam izteica Oļai aizrādījumu. Mitja, sevī smiedamies, noprata: nedrīkst uzvesties tik familiāri.

—   Izdzersim, Borodin, par mūsu draudzību! — atskanēja viņam pie auss.

Svētlaimīgā noskaņā Mitja ar kādu saskandināja, kurš bija uzaicinājis sadzert. Ja viņš atrastos blakus Oļai, ir tad viņš nevarētu labāk dzirdēt, kā viņa taisnojas krustmātei: «Bet šis taču pazīstams viesmīlis — es pat viņa uzvārdu zinu …» Un kā viņa stāsta krustmātei Mašai, ka divas reizes apmeklējusi Inženieru

nama restorānu — ar māmiņu un ar Pantjuhovu. Viņus toreiz apkalpojis šis resnais tēvocis, kam tik jocīgs uzvārds — Laipnais.

—   Droši vien cēlies no vecas viesmīļu dzimtas, — nobeidza sarunu krustmāte Maša.

Kad krustmātei Mašai pēc brīža sagribējās narzānu, viņa jau pati palūdza Oļu pasaukt viesmīli. Mitja bija laimīgs jau vienīgi no tā, ka krustmāte Maša un Oļa visu laiku smējās, un viņš, neko apkārt neievērodams, it kā piedalījās viņu sarunā.

—   Kur viņš ir, šis biedrs Cienīgais vai kā viņu sauc? — krustmāte Maša jautāja.

—   Vai Laipnais? — slepus priecājās Oļa.

—   Jā, tas jocīgais resnītis.

—   Ļoti jocīgs …

Mitja pirmo reizi labi nesaprata, ko dara Oļa: noliekusies Marjai Sergejevnai pie' pleca, viņa bez kādas žēlastības attēloja resno-viesmīli tieši tā, kā viņš cienīgā pozā pieliecas Katerinočkinam pie pleca.

Pie vakariņu galda, uz kura atradās desmit pudeles šampanieša un trīs — portvīna, aprēķinātas sešdesmit cilvēkiem, tika uzsaukti daudzi tosti, un Jaša Kazačoks, kas sēdēja no Mitjas netālu, izcēlās tādējādi, ka pacēla glāzi par to nepazīstamo māmuļu, kura, kā viņš apgalvoja, jau vairāk nekā divas stumdās sēžot vestibilā — esot atvedusi pie rokas savu meitu uz zēnu skolas vakaru, pati augšā neesot nākusi, bet gaidot kādu noteiktu laiku, lai vestu meitu atkal mājās. Viens otrs iesmējās, un Kazačoks jau sāka pieskandināt glāzes, taču pie galda sēdošo vairākums viņu apsauca: tas taču esot ļoti netaktiski pret kādu no meitenēm, kura te sēžot pie galda. Kā tad viņa jutīšoties! .. . Tomēr Kazačoku nekas nespēja samulsināt — Mitja, negribīgi novērsis uzmanību no Oļas un krustmātes sarunas, izdzirda, ka Kazačoks, jau apsēdies savā vietā, smiedamies pateica galda biedriem: «Tā ir tā pati māmuļa, kura meitai teikusi: «Līdz eksāmeniem tu nedrīksti iemīlēties!»»

Atspiedis zodu pret roku, Mitja palūkojās fizkultūras pasniedzējā un neviļus, pirmo reizi, sāka par viņu domāt. Te nu viņš sēd jauku un godājamu skolotāju vidū, ne visai gara auguma, stalts gaišmatis, ģērbies labi izgludinātās čičunčas sporta biksēs un krēmkrāsas viskozes kreklā. No izskata viņš vienmēr rāms, apvaldīts, tāpēc uzreiz grūti izprast, kas viņš par putnu: kā ne kā vecāks par zēniem, pieaudzis cilvēks. Kaut gan saukts Jaša, tomqr pasniedzējs. Bet kas gan viņš par pedagogu! Gatavais

švīts, stilīgais. Mitja jau sen bija ievērojis, kā viņš augstprātīgi izsakās par meitenēm: «Zini tik šīs kārt uz līdztekām, apnicis . ..»; kā viņš caur zobiem saka: «Personīgā dzīve man sākas pēc pusnakts…»; kā liedagā, gribēdams savaldzināt nepazīstamas meitenes, viņš uzsāk sarunas ar tām angļu valodā: «How do you do? …» Kādreiz puikas uz palodzes bija uzgājuši biezu paku atklātņu, kuras Kazačokam sūtījusi no citas pilsētas bezcerīgi iemīlējusies auša; katra atklātne sākās ar pārāk «skaistu» paroli: «Atceries rožu leju!»

Mitja pacēla galvu. Kāda iekšēja balss no jauna lika tam ātri pamest acis uz Oļas pusi. Krustmāte Maša, piecēlusies no galda, sarunājās ar Abdulu Hainidu. Bet pie Oļas pēkšņi, nezin no kurienes uzradies, noliecās Simpota stāvs, viņa sievišķīgā seja izplūda smaidā, bet roka bāza Oļai zem elkoņa kādu zīmīti. Mitja redzēja viņas plati ieplestajās acīs satraukumu, izbailes. Šai mirklī Oļa strauji atgrūda krēslu un devās no istabas ārā, bet Simpots, līgani šūpodamies, piegāja pie Kazačoka un kaut ko tam pačukstēja. Tas neko neatbildēja un palika sēžam pie galda.

—   Kur aizgājusi Oļa? — krustmāte jautāja Mitjam, kad tas piegāja pie viņas.

Krustmāte Maša, redzams, atkal neko nebija ievērojusi.

—   Es viņu pameklēšu, — Mitja sacīja.

Kaut kāda neķītra spēle, veikli izdomāts joks risinājās ap Oļu. Šai vakarā, kad uz jaunības sliekšņa viss apkārt it kā reiba aiz jūtu pārpilnības un jautri griezās riņķī un kad visi bija kļuvuši absolūti labi, uzticīgi kā brāļi, — nekrietnība arī pacēla galvu. Tā laikam vienmēr meklē šādus brīžus labu un godīgu ļaužu dzīvē. Mitja patlaban Simpotu un Kazačoku ienīda līdz pašiem sirds dziļumiem, tikai nezināja, kā tiem ķerties klāt…

Oļas nekur nebija. Daudzi šai brīdī tāpat kā Mitja lodāja drūzmā pa istabām, ieskatoties sejās un meklējot kādu vai tāpat klīstot no vienas vietas uz otru tīrā svētku pacilātībā, vai ari lai nebūtu jāskumst pie sienas. Tur, zālē, pie sienām spiedās tie„ kas nedejoja: zēni, kuri ignorēja valšus, meitenes, kuras veltīgi gaidīja, ka tās kāds uzlūgS; vecāki un skolotāji, kuri daudzus gadus pazina cits citu no skolas sapulcēm vai sēdēm. Zāles attālākajā stūrī norisa spēle, ko bija ierosinājis Griņka. Viņš sauca: «Un tas, kas soļo ar dziesmu caur dzīvi…» — un zēni ar labpatiku atminēja: «Ediks Motiļevičs!» Griņka vaicāja tālāk: «Par kuru saka: «Pievāc savas kājas»?» — un visi kori atbildēja: «Par Capu garkāji!»

Olas nav — arī tur viņas nav …

—   Vai Oļu Kežunu neesi redzējis? te vienam, te otram nomākts prašņāja Mitja, aizvien paātrinādams soli. — Vai Oļu Kežunu neesi saticis? …

Neviens nebija saticis. Istabā ar sarkanajām plīša mēbelēm nodzisa papagaiļiem līdzīgās sienu lampas, un nu ne pēc kā neizskatījās to raibie abažūri; no logiem tikko jaušami vilnīja vēsa gaisa strāva. Koridorā spēlēja «Namiņš deg», un Griņka lodāja pa biedru sakļauto roku apakšu. Mitja pat atskatījās viņš taču tikko bija redzējis Griņku zālē, tur bija spēlējuši citu rotaļu .. . Tātad viņš jau tik ilgi klīst pa istabām un pats to nemana? Dīvains vakars. Oļa aizgājusi… Nez kāpēc nebija atnākusi Vetočka, bet kādreiz taču skolas dzīve nebija iedomājama bez vecākās pionieru vadītājas. Tātad laiks iet, tas prasa savu . . .

Garastāvoklis bija galīgi sabojāts. Nezinādams, kur likties, Mitja atcerējās, ka uz skatuves palikusi skolas samta galdasega, aizgāja un pievāca to; tad paskatījās trepju telpā — pieaugušie jau sāka izklīst; to māti, par kuru bija zobojies Kazačoks, nekur neredzēja. Pa spirālveida kāpnēm Miltja nokāpa lejā virtuvē, kur no rīta trīs mātes bija kārtojušas uz šķīvjiem ēdienus. Pavards tukšs un nokopts. Kāda meitene, cieši apsējusi ap pieri lakatiņu, ar virtuves nazti uz dzelzs plātes drupina sausu dzērveņu ķīseļa pulveri.

Mitja pazina šo meiteni. Pagājušajā gadā viņa uzstājusies ar runu komjaunatnes rajona konferencē. Viņa bija delegāte no pilsētas restorānu tresta komjauniešiem un runāja par to, ka viņi, komjaunieši, nesaudzēdami sevi, pēc vācu padzīšanas piedalījušies pilsētas atjaunošanas darbos, bet kā nesen, kad šie gribējuši apskatīt alumīnija rūpnīcu, par ekskursijas vadītāju no viņu grupas pieprasīti piecdesmit rubļi. Viņa ar sašutumu nosauca šo sumu un trieca ar dūri pret tribīni, atsviežot aiz muguras, gaišo matpīni tā, ka visā zālē atskanēja skaļa aplausu vētra. Kad sēde bija beigusies, Mitja ar viņu sarunājās, un viņa tam likās prātīga meita — nemaz ne tāda kā Oļas draudzenes. Viņi toreiz līdz pulksten vieniem naktī staigāja pa ielām, runāja par dzīvi. Un kopš tā laika ne reizi nebija tikušies.

Tagad šī meitene ar nazi drupināja dzērveņu ķīseļa pulveri, un virsvalks viņai nebija tik balts kā sniegs, un izskats nepavisam ne tik apgarots.

Viņa arī pazina Borodinu:

—   Es jau tā domāju, ka šodien tu esi tur augšā … Vāru

jums tēju, bet pati to vakaru atceros. Apsveicu tevi, Borodin, ar skolas beigšanu … Nu, vai jautri tur iet?

Viņa parādīja ar roku uz griestiem. Borodins neatbildēja. Pārāk sarežģīti būtu pateikt visu taisnību.

—   Nu, vai apmeklējāt alumīnija rūpnīcu? — viņš vaicāja.

—   Es tagad tur mācos, mūsu skola atrodas rūpnīcas teritorijā. Man toreiz konferencē nebija taisnība. Mēs jau paši uzvedāmies kā partizāņi — bez kādas kārtības… Vai ne?

Mitja parunājās ar viņu vēl kādu brītiņu un atkal atgriezās zālē. Krustmāte Maša no pūļa to pasauca. Viņa izskatījās satraukta.

—   Kur Oļa? — viņa jautāja. — Kas noticis?

—   Manuprāt, viņa aizgājusi mājās.

—   Aizgājusi?

Protams, krustmāte nebija ievērojusi ne Simpota luncināšanos, ne Oļas aizmukšanu. Mitja nesāka visu izskaidrot. Svētki viņam bija beigušies. Tomēr kaut kāds neatvairāms spēks lika iet pa istabām. Oļu meklēt bija veltīgi: viņas šeit nav, tomēr gribējās iet, meklēt, it kā tādā veidā Oļu varētu atrast.

Bija tā balles stunda, kad masu rotaļas zālē interesē vairs tikai bezrūpīgus vientiešus un laimīgos. Absolventi bija izklīduši pa visu māju. Uz verandas Mitja ieraudzīja piektās meiteņu skolas desmitās klases skolnieces — Akimovu un Kohičko. Viņš nepiegāja pie viņām. Viņam vajadzēja apdomāt visu notikušo. Saha istabā Caps vienatnē bīdīja šaha figūras. Mitja atvēra vēl vienas durvis un nokļuva pustumsā. Te oda pēc grima krāsām un pūdera. So istabu, kas atradās līdzās skatuvei, un nākošo — apgaismoto, kuras durvis stāvēja pusvirus, bija okupējuši kaut kādi strīdoņas. Attālākajā istabā kā smejoties, kā raudot skaļi skanēja Irinas Sitņikovas balss, ko pa starpām pārtrauca Kazačoks, bet šeit blakus, trīs soļu attālumā no Mitjas, strīdējās par dzīvi viņa skolas biedri.

Stāvēdams pustumšās istabas vidū, Mitja no jauna sajuta, cik ļoti visi satraukti, it kā būtu daudz dzēruši.

—   Tur jau ir tas āķis, — sprieda kāda balss, — liekas, kundziņu it kā vairs nebūtu, bet katrs jau mazliet cenšas tēlot kundziņu, un daži pat ar to lepojas… Pašapmierinātība — pilnos ziedos!

Ik mirkli vērās durvis, kāds ātri ieskatījās istabā, un šaura gaismas svītra tad apgaismoja apmaldījušos Mitju, pretējā stūrī uz grāmatplaukta samesto mežģiņu un lupatu kaudzi un uz

dīvana cieši sasēdušos zēnus. Mitja pazina Viktora Safranova balsi:

—   Iet strādāt ražošanas darbā — tas nenozime apstaties… Tur ir visas iespējas augt. Muļķīgi, ja tu domā citādi.

—   Vai daudzi izauguši? … — Tā bija Edika skeptiskā balss.

—   Nu, ņem kaut vai Semivolosu!

—   Bet Smetaņins?

—   Un mūrnieks Orlovs? .. . Zēl gan, ka paši savas pilsētas ļaudis slikti pazīstam.

Mitja saprata — zēni pārsprieda Katerinočkina atvadu novēlējumus.

Protams, arī bez vidējās izglītības valstī izauguši veseli tūkstoši visslavenāko darba meistaru. Bdiks, protams, pats nožēloja, ka bija par to šaubījies. Tumsā lika nosaukti tādi vārdi kā Heinrihs Bortkevičs, Lidija Korabeļņikova, kāds atcerējās Pašu Angelinu.

—   Bet Makars Mazajs? … — Šafranovs klusi ieminējās.

Un istabā uz mirkli visi apklusa.

—   Bet meitenīte Mamlakata? — teica Igors Šapiro.

Mitja pasmaidīja, viņam gribējās iejaukties sarunā.

—   Viņa, Igor, tikai gadus piecpadsmit vecāka par mums.

Tumsā pasmējās — viņu uztverē Mamlakata vienmēr paliks

tikai meitenīte.

Šai brīdī Mitja blakus istabā izdzirda troksni un, kā viņam likās, Simpota balsi un smieklus.

—   Paskat, kāda princese. . . cik pieklājīga! — šļupstēja basketbolists.

—   Nu, nu, pievāciet rokas! — Irina asi uzsauca.

Mitja ieskatījās blakus istabā. Tai pašā mirklī viņam garām pazibēja Irinas stāvs. Viņa pagrūda Mitj.u ar plecu un izskrēja laukā. Simpots smējās. Redzami iereibušais Jaša Kazačoks arī bija tepat. Viņš bija zaudējis visu savu iznesību. Tomēr, ieraudzījis Mitju, izlikās, it kā pārmestu draugam:

—   Ko tu tāds — neproties, kā ar meitenēm jārunā?

—   Ko jūs te darāt? — nikni noprasīja Borodins.

—   Neko, neko, — nomierinošā balsī runāja Kazačoks, turēdams rokās nelielu čemodānu; šie vārdi izklausījās kā «eko— eko…» — Te Sitņikova ielika čemodānā savu spāniešu bolero, lūdza pieskatīt…

Viņš pamirkšķināja Mitjam ar aci.

—   Es palūgšu jūs aiziet no šejienes! — Mitja uzsauca.

Istabā sanāca absolventi. Zēni ielenca Simpotu un, to stumdami, lūdza iziet koridorā. Mitjam bija jāzina, kas te noticis.

Viņš atrada Sitņikovu aiz nenokoptā, tukšā galda. Sasartusi, gandrīz raudot, viņa kārtoja matus.

—   Kā viņš tevi apvainoja?

—   Sējās klāt, piedzērušais muļķis …

—   Kāpēc tu aizbēgi? Kas tur notika? Vai viņš kādu rupjību pateica?

Irina sāka raudāt. No tā, kā bija pārvērties labsirdīgais Borodins, viņa juta, ka viss notikušais nebija nekas skaists. Tagad viņai gribējās, lai viņas dēļ izceltos kautiņš.

—   Noskūpstīt gribēja … Bet es ar viņu ij sarunājos pirmo reizi mūžā …

Vestibilā, kur pāris lēcienos izskrēja Mitja, notika nopietna saruna. Absolventu ielenkts, Abduls Hamids ņēma priekšā Simpotu. Tas, redzams, bija galīgi zaudējis mēra sajūtu. Jaša Kazačoks stāvēja nomaļus un pasīvi vēroja. . N

Mitja izlauzās cauri zēnu baram. Viņa priekšā pavīdēja vecā skolotāja seja. Kā vienmēr satraukuma brīžos, Abdulam Hamidam piere un brilles slīdēja uz dažādām pusēm: piere — uz augšu, bet brilles — uz leju.

—   Kas te notiek? — Borodins jautāja apkārtstāvošajiem.

—   Es izšķīru kaušļus … — Abduls Hamids stāstīja, aiz uztraukuma neskaidri izrunādams vārdus.

Mitja uzlika roku Simpotam uz pleca.

—   Ak tu . .. — tikko dzirdami caņr zobiem izdvesa Mitja, nespēdams atvērt muti.

Simpots izrāvās no Mitjas.

Tobrīd visi bija mazliet atkāpušies nostāk, un Mitja ar Simpotu atradās cieši ielenkti viens otram pretī. Simpots uzrāva cepuri uz acīm un pastaipīja rokas — vai nu tāpēc, lai piedurknes netraucētu, vai arī lai plašāk pašķirtu skatītāju loku. Tad pēkšņi it kā ievilka galvu plecos, pieņēma nekustīgu sejas izteiksmi, piemiedza acis un, sperdams soļus, sākot ar papēdi, pievirzījās savam pretiniekam tuvāk.

—   Pielūko, Borodin, ka tik nedabū aukstu kompresi…

Tai pašā brīdī huligāna uzblīdusī, sievišķīgā seja savilkās grimasē. Dūrē pavīdēja svina sitamais. Tomēr Borodins, ievērojis šo kustību, paspēja saķert puiša roku un ar dūres triecienu nogāza viņu uz grīdas. Tas ātri pietrūkās augšā, taču viņu kāds no absolventiem jau satvēra aiz pleciem. Simpots centās izrauties no rokām, vaikstījās un pat asaras tam izsprāga no acīm.

Nogaidījis izdevīgu brīdi, Mitja satvēra abas Simpota rokas un, atliecis tās dauzoņam aiz muguras, vilka viņu uz trepju pusi.

Tur klusumā bija dzirdams vienīgi soļu troksnis un skaļas nopūtas. Pēc tam jau no, lejas atskanēja Simpota raudulīgā balss: '

—   Viņš domā… ja dabūjis… zelta medaļu!…'Tas jau nu fakts!

—   Lēnām, lēnām, — lejā kāds centās Simpotu nomierināt.

Tad viss apklusa.

Lai cik dīvaini tas liktos, Abduls Hamids smējās.

—   Tu re, kas par karstgalvi! — viņš sauca Mitjam, kurš lēni kāpa pa trepēm augšā.

Mitja smagi elpoja.

—   Karstgalvis? … Nezinu … Tā kā par daudz cienīgs apzīmējums šim muļķīgajam atgadījumam, — drūmi iebilda Mitja, nežēlodams sevi, kaut gan juta, ka sāp labā roka.

Sai brīdī Mitjam briesmīgi sagribējās redzēt Oļu, parunāties ar viņu. Bija neiespējami nogaidīt nākošo rītu: lai arī vēls, viņš ieies un Oļu pamodinās… Viņš pat to līdz galam neizlēma, — vienkārši pagriezās un noskrēja pa trepēm lejā. Vecais šveicars ar zilām tresēm snauda uz krēsla, redzams, bija nogulējis kautiņu. Viņa pa pusei saliektajā, grumbainajā plaukstā kāds aiziedams bija ielicis ceriņzaru.

Mitja ātri aizsoļoja pa ielu. Viņu kāds pasauca no verandas, viņš neatskatījās.

UZ DAMBJA

—   Oļa, — Mitja pasauca, ieskatīdamies pa pusatvērtajām durvīm, — iznāc laukā, Oļa!

Viņš nezināja, vai krustmāte jau guļ, vai Oļa guļ, tomēr negāja prom no durvīm. Viņš pirmo reizi tik vēlu naktī klauvēja pie Oļas durvīm:

—   Oļa, iznāc laukā …

Istabā atskanēja klusa nopūta, kāds nodipināja ar basām kājām pa grīdu. Oļa, tērpusies garā naktskreklā, pavīdēja tumsā — viņa ģērbās. Tad viņas seja parādījās durvju spraugā. Baidīdamās, ka gaisma neparņodina krustmāti, viņa pieturēja durvis.

—   Nāc taču laukā!

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu un atkal nozuda. Mitja piegāja pie loga. Nakts vēl nebija beigusies.

Oļa iznāca pēc minūtēm piecām. Viņa bija ģērbusies zilajā kleitiņā; samiegojusies pastaipījās un iesmējās. Viņai bija patī-

kārni, ka Maija to pasaucis. Gribējās puisi pakaitināt, padraiskoties. Viņa nebaidījās, ka viņš varētu sadusmoties par viņas aizbēgšanu.

—   Kas ir, Mitja?

—   Iesim uz dambi.

—   Uz dambi? Es gribu gulēt.

—   Kāpēc tu aizgāji?

—   Es tev taču paskaidroju uz verandas.

—   Tu … man … uz verandas?

—   Nūjā. Vai tad neatceries?

Oļa pārsteigta skatījās Mitjā. Viņš saprata: viņa neparko nesacīs, ka abi draugi luncinājušies tai apkārt un kāpēc viņa aizbēgusi, tāpēc arī sagudro visādus niekus. Pie tam vēl izliksies, ka apvainojas, ja tai neticēs.

—   Tu . .. man .. . teici?

—   Klusu … klusu …

Un tāpēc, ka viņa, acīs skatīdamās, meloja, Mitja pēkšņi atguva savu labo noskaņu. Nē, nakts vēl nav galā. Viņi aizgāja, aizslēguši dzīvokļa durvis. Lai krustmāte paguļ aiz aizslēgtām durvīm.

Ielu krustojumā, ģērbies vienīgi tīkliņa kreklā, stāvēja pazīstams saldējuma pārdevējs un, atspiedies ar elkoņiem uz savu ratiņu piepūstām gumijas riepām, klusēdams pavadīja viņus ar acīm. Bija jau vēls. Asfalta iela tukša, bet pārdevējs vēl neved prom savus rateļus. Droši vien zina, ka trīs skolās ir izlaiduma vakari. Salc kokiem lapas. Paretam garām aiztraucas automobilis, un Mitja mēģina uzminēt, kam pieder šī mašīna un kurp tā aizbrauc.

Cauri neiežogotiem kvartāliem, garām puķu dobēm un ķieģeļu grēdām viņi nonāca pie upes lejpus aizsprosta, kur gar upmalu stiepās rūpnīcu dzelzceļa līnijas.

Jauki paieties pa dzelzceļa sliedēm. Kur palikušas visas ļaunās domas? . .. Pats ej, ieturēdams līdzsvaru, pa vienu sliedi, Oļa — pa otru. Tālumā paceļas aizsprosts; tagad tas uz naksnīgās debess fona šķiet noslēpumains kā visi senatnes pieminekļi, liekas uzcelts vēl aizvēsturiskos laikos vai pat uz citas planētas.

—   Nu re, tu skolu jau pabeidzi. Vai nav žēl?

—   Muļķīte! Protams, mēs mīlam savu skolu. Pa ilgiem gadiem nemaz nemanot pierasts pie tās. Bet tagad viss pa jaunam liekas tuvs un mīļš, — šķiet, nemūžam nešķirtos! Ir Abduls Hamids, ir Katerinočkins, ir zēni.

—   Es tevi aizvilku prom no viņiem.

—   Un vai tu domā, ka es būtu laimīgs, ja nebūtu tā, kā ir?

Viņa neko nedomā, klusē. Un Mitja piebilst:

—   Belkins vārdu «laime» izrunā kaut kā savādi, — Mitja mēģina to atdarināt. — Vai tu atceries, kā viņš runāja?

—   Par laimi? … Viņam jocīgs augums, — brīdi klusējusi, Oļa saka par Belkinu.

Viņa iegrima domās un gribēja teikt par Belkinu pavisam ko citu, nemaz ne par tā augumu, taču aiz izklaidības visu ko var pateikt.

—   Kāpēc tad jocīgs? — Mitja gribēja izdibināt. — Vienkārši viņš ir tāds pagarāks augumā.

—   Daiļu runu runātājs… Liekas, viņam zem diafragmas kaut kas sameties, — Oļai gribas pajokot. — Man, tu zini, tāds iespaids, it kā viņš būtu ilgi nesis pret vēderu lielu arbūzu, un tā saspaidījis sev diafragmu …

—   Nesis arbūzu? … Nē, viņam šķiet, ka viņš mums nesis laimi un noguris …

Oļa smejas. Mitja pateica gandrīz tā, kā viņa pati bija domājusi. Tad viņa vaicā:

—   Bet kas ir laime?

—   Laime — tā ir katram sava, — bezrūpīgi spriedelē Mitja, cenzdamies nostāvēt uz sliedes. — Vienam, slimam cilvēkam, kas piesaistīts pie gultas, vienīgā vēlēšanās — piecelties un iziet saulītē.

—   Jā. Kā, piemēram, mūsu Nonnai Toporkovai.

—   Citam, mazam bērnam, vajadzīga bumba, ziemai slidas .. .

—   Bet vai atceries Turgeņeva «Dzeju prozā»? Tur zemniece sāls šķipsniņu uzskatīja kā nezin kādu dārgumu.

Ja Oļa atceras kaut ko no literatūras, tad viņa vienmēr steidzas to izteikt — droši vien tāpēc, ka nav pārliecināta, vai šī doma var vēlreiz iekrist prātā.

Dziļi ieplakā spīd sliedes. Nakts stundā sliežu ceļš apbrīnojami tīrs un skaidrs, šķiet, it kā sliežu nemaz nebūtu, tikai redzams to spīdums, kas liekas noslēpumains aiz mākoņiem aizlīdušā, vēlā mēness blāvajā gaismā. Pēkšņi tur, kur priekšā beidzas ieplaka, aiz akmeņu drupināšanas rūpnīcas tumšajām guļkoku sienām skatam atkal paveras gigantiskais milzenis — aizsprosts, tā it kā smalki iezīmēta virkne spuldžu, kas deg augstu virs upes lukturos gar visu dambja malu.

—   Vajag, vajag… Katram kaut kas vajadzīgs, lai būtu laimīgs. Vajadzīgas čībiņas, — Oļa ķircina savu ceļabiedru.

Viņa labi zina, ka Mitjam ir ļoti plašs priekšstats par laimi. Viņai patīkami iet Mitjam līdzās, negribas domāt par Jašu Kazačoku un Simpotu, viņai gribas, lai Mitja «aizraujas», viņai patīk, kad viņš filozofē.

—   Vajadzīgi ģeogrāfi, — Mitja saka.

—   Vajadzīgs pagulēt, — Oļa atsaka.

Un viņi jautri saskatās, jo visiem zināms: Olga Kežuna ir liela miegamice.

—   Vajag braukt uz pionieru nometni… «Mierā, klausīt manai komandai!» — Mitja skaļi nokomandē. Viņš «neaizraujas», tomēr rotaļa viņu saista.

—   Vajag palīdzot tuvākajam, — neskatīdamās uz Mitju, klusi nosaka Olga.

Mitja šo atzīšanos nepalaiž gar ausīm.

—   Vajag ticēt, — viņš saka.

Olga smejas: viņa jau iepriekš priecājas par to, ko tūlīt teiks.

—   Vajadzīgs «cirtiens no labās» pa kādu pamatīgu žokli.

Tas jau attiecas uz Jašu Kazačoku. Oļai pat ne prātā neienāk,

kādā veidā Mitja izrēķinājies ar Simpotu.

—   Vajag dažreiz mierīgi uzņemt to, ka tevi nosauc par karstgalvi, — saka viņš pats sev (to nu Oļa nekādi nespēj saprast: viņas tur nebija).

Viņi jau sen aizmirsuši Belkinu un tā neciešami tukšo patētiku par cīņu laimes dēļ, no kuras viņš pats nekā nejēdz, aizmirsuši arī pašu laimi, jo jūtas laimīgi — tik laimīgi, ka laimīgāki vairs nevar būt, — un šiem «vajag, vajag, vajag», kas nebeidzami atkārtojas viņu sarunā šai pirmsrīta stundā, ir tūkstoš nozīmes. Visu var pateikt viens otram, neko nenosaucot vārdā.

Tā viņi nonāk pie dambja. Pie milzīgajām slūžām gar gofrēto dzelzs sētiņu pastaigājas jūrnieks ar šauteni rokā un lentām uz pakauša. Viņam garlaicīgi stāvēt nakts sardzē, un viņš pavada jauniešus ar acīm tik ilgi, kamēr tie nonāk līdz dambja vidum. Viņi iet lēnām, plecu pie pleca, tā ka rokas nevar pavēcināt. «Skat, kā pastaigājas, taisni kā kinofilmā,» bez skaudības domā jūrnieks un arī soļo it kā reizē ar tiem pa slūžu tilta akmens plāksnēm.

Tā, nebilzdami ne vārda, viņi pienāca pie margām tai vietā, kur lejā krāca ūdens.

—   Vajag visu saprast, — atkal iesāka Oļa. — Vai atceries, kā Abduls Hamids man reiz jautāja, vai man Borodins vasarā palīdzēšot. Tu taču to noklausījies, stāvēji aiz durvīm.

—   Protams, noklausījos.

—   Tu tomēr man palīdzēji. Jau tagad. Skolotājs domāja, ka tu ar mani kopā mācīsies, bet mēs gandrīz neredzējāmies. Un, ja tu būtu zinājis, cik daudz es par tevi 'domāju …

—   Krustmātes istabā?

—  Visur, bieži… Es nekad neesmu vēlējusies būt laba, man nepatīk tik labas skolnieces kā mūsu teicamniece Irina. Bet tagad es gribu būt laba. Tas ir, līdzīga tev… Vai tevi pārņem kādreiz šāda sajūta: mēs stāvam uz tukšā dambja, neviena nav, bet liekas, ka esam starp ļaudīm … To taču cēla. Katru akmeni kāds atnesa un nolika … Viņi skatās uz tevi un gaida, kā tu dzīvosi. «Nu, rādi, ko spēj! …» Bet māmiņa? Tētis? . . . Ak, mēdz būt tādi brīži… cik jauki, ka esi cilvēks .. .

Viņa runāja, nepaceldama uz viņu acu, bet skatījās lejup, aiz margām, kur, no milzīga augstuma gāzdamies, ūdens izskatījās tumši zaļš ar baltām putu krēpēm vidū. It kā spoži nopulēts, ūdens, krizdams lejup, izliecās un tomēr izskatījās tik blīvs kā tērauds.

—   Mūsu tālie ceļojumi — tā nav tikai spēle… — sacīja Oļa, skatīdamās Mitjam tieši acīs. — Mēs kādreiz dosimies pa īstam tālā ceļojumā. Un es vēlos, lai tad es pati varētu visu izšķaida rot… Varētu stāvēt blakus tev.

Mitja ar visu sirdi juta, ka Oļa grib sacīt vēl kaut ko, lai viņš saprastu visu, taču viņa baidījās, ka nepietrūkst vārdu, un tāpēc nesāka runāt. Cik aplamas bija viņa šaubas — viņi it nemaz nav kļuvuši svešāki! Turpmāk vēl tikai sāksies pats galvenais.

Arī viņš pats nespēja neko pateikt un vienīgi no satraukuma aizsmakušā balsī izteica:

—  Ja tu zinātu, kā man dzert gribas …

Smiekli un balsis lika viņiem apgriezties apkārt. Bija tā nakts stunda, kad absolventi no visām skolām straumēm izklīda pa pilsētu. Maskavā šajā naktī parasti dodas uz Sarkano laukumu vai pie Puškina pieminekļa. Te visi gāja uz dambi. Priekšgalā kā vienmēr — Griņka Selijs, aiz viņa Oļas skolasmeitenes, kuras ieslēdza lokā Mitjas biedri. Daži uzsāka: «Ai Dņepra lielā, plašā …» Griņka neapnicis runāja asprātības, bija dzirdama viņa balss: «Sievietēm — ceļu, vīriešiem — trotuāru,» tad atskanēja Masas Zjabļikovas ironisks izsauciens: «Jau žokļi sāp no smiešanās! ..,»

Redzams, daudzi Mitjas klases biedri bija ievērojuši, ka Oļa Kežuna aizgājusi no sarīkojuma, bet pēc kāda laiciņa pazudis

ari Mitja Borodins. Un tagad bija grūti noturēties, lai par to rtepazobotos:

—   Redz, kur jūs atradāt viens otru!

—   Oļa! Jaša Kazačoks bez tevis garlaikojās, — sacīja Irina Sitņikova.

—   Un tu — bez Mitjas? — savukārt sacīja Griņka.

Visi zēni zināja, ka Borodins jau sen patīk Irinai. Bez kāda apmulsuma Irina pieskrēja pie Mitjas. Viņa nebrīnījās, redzēdama to kopā ar Oļu: viņa pietiekami labi pazina Mitju un bija pārliecināta, ka viņš uzmeklēs Oļu. Bet viņai vajadzēja tā kā pateikties Mitjam par tā bruņniecisko rīcību; viņai bija pacilāts garastāvoklis.

—   Vai gribat, nolasīšu dzejoļus, — viņa sacīja, raisīdamās vaļā no draudzenes, kas to vilka aiz piedurknes. — Liec mani mierā, Kardināl!

Mašu Zjabļikovu šai vakarā visi saukāja par Kardinālu: viņai plecos bija sarkans zīda apmetnis un kuplie mati rudi lāsmoja.

Gandrīz dziedot, Irina ātri nolasīja Sevčenko dzejoli:

Oi, du-du, mans dūdotāj,

Oi, du-du!

Bēdu, kaut ar plaukstām es,

Pašķiršu!1

Dziesmas taktī viņa ātri ņirbināja sev priekšā rokas. Jādomā, šis kustības viņu beidzot samulsināja, viņa pārtrauca žestikulēt un, skatīdamās Mitjā caur nolaistajām skropstām, pasmaidīja, nokaunējusies ir par sevi, ir par savu dziesmiņu.

—   Kur tad tavs bolero, Irina? — Mitja ieprasījās, tikai nupat sapratis, ka Irina pa daļai arī pati vainīga — koķetējusi ar Kazačoku, — un tūdaļ meiteni nesaudzīgi nosodīja par šo koķetēriju.

—   Mans bolero? Čemodānā. Bet čemodāns uz riteņa … — izaicinoši atteica Irina.

—   Un to ved Kazačoks, — Mitja pabeidza.

■>— Tu esi varen attapīgs! — slēpdama aizvainojumu, iesaucās Irina un smiedamās metās pakaļ kompānijai.

Sekodami nopakaļus, Mitja un Oļa lēnām gāja tālāk pa dambi. Aizvaru mehānismu celtņi slējās augšup pret nobālušās debess fonu, bet apakšā aizsprosta slūžās krāca ūdenskritumi. Oļa brīnījās par šo ūdeni, it kā to redzētu pirmoreiz. Šie taču ir tie paši

1 Atdzejojis L. Pēlmanis.

ūdeņi, kas piecus kilometrus lejpus dambja jau plūdīs kā snaudā rāmi un mierīgi; tur tajos var peldēties, var nogulties ūdenī uz muguras, var iesmelt saujā, dzert, samērcēt matus, šļakstināt. Bet šeit tie baismīgāk nekā izkausēts metāls gāzās upē, veidojot it kā piltuvi ar krūzainām dzeltenbaltām malām — satrakotu putu un ūdens putekļu mākoni.

No šīs ainas gribējās ātrāk novērst acis un skatīties uz rāmajām, sarkanajām bāku ugunīm, kas dega pie slūžu kanāla izejas vai vēl tālāk, skatīties uz bālā miglā tīto Cervona salu, uz pirmsausmas agrumā dusošo lauku un pļavu plašumu.

No mugurpuses negaidot piebrauca Jaša Kazačoks. Viņš veikli nolēca no riteņa. Mitja un Oļa viņu sagaidīja klusējot.

—   Ko tu, Mitja, tik nopietns? — viņš jautāja glaimīgā balsī un iesmējās.

Borodins it kā ar interesi tam skatījās cieši virsū. Kazačoks vispār smējās reti, bet, kad smējās, tad viņa lauztās, uz augšu paceltās uzacis un šaurās, blēdīgās ačeles piešķīra sejai nevis priecīgu, bet sāpīgu izteiksmi. Kazačoks nostājās līdzās Oļai, atspiedās ar elkoņiem pret riteņa sēdekli un lūkojās atpakaļ, turp, no kurienes bija atbraucis.

—   Mitja, tev gan vāja atmiņa kā meitenei: tu taču pie manis mācījies boksu, — vai aizmirsi? Un nu tu manus viesus «nokautē».

Borodins klusēja. Viņš saprata, cik stipri saniknots fizkultūras pasniedzējs un cik ļoti nu vēlas izgāzt savas dusmas. Tas, ka Inženieru namā Kazačoks ar aprēķinu bija slēpis savu īsto dabu un nebija gājis Simpotam palīgā, bet te vienatnē izgāž savas dusmas, no jauna Mitja pamodināja naidu pret šo cilvēku, kuram nekādi netika klāt. «Es taču varu viņam kārtīgi sadot. .. acs pret aci . . .»

—   Vai tu bieži nāc uz šejieni? — brīdi klusējis, Kazačoks ievaicājās.

Mitja juta, ka jautājums tiek uzdots ar nodomu, un pieņēma izaicinājumu.

—   Man šeit patīk, — Mitja aprauti atbildēja. — Nu, un tālāk …

—   Skaidrs. Te ir iemīļota jaunlaulāto pastaigas vieta, — uzsvērdams katru vārdu, sacīja Kazačoks.

Bija redzams, ka Jaša Kazačoks ir piedzēries, ka nikna vēlēšanās kauties viņā cīnās ar ierasto savaldību un, liekas, ņem virsroku. Mitja nepakustējās. Savilcis dūri, viņš taustīja ar kreisās rokas pirkstiem labās elkoņa locītavu. Kopš tā laika, kad vaja

dzēja atteikties no regu- lāras trenēšanās, mus- kuļi bija mazliet atslā- buši. Mitja uzskatīja, ka šāda saruna vīriešu star- pā meitenes klātbūtnē nedrīkst beigties ar ap- vainojošu izaicinājumu, tai jāpaliek it kā neievē- rotai, bet pēc dienām trim, pēc nedēļas tie sa- tiksies nejauši, pavisam citā vietā un kausies bez kāda iemesla. Oļa ar uzsvērtu inte- resi pētīja uz riteņa pie- sieto Irinas čemodānu. —  Vai tās ir Irinas mantas? — viņa iepra- sījās.

—   Kas nu tās par mantām?… Kaut kas nesverams: mulss skatiens un smaids, — nevērīgi pajokoja Kazačoks. — Mitja, es tev iesaku biežāk apmeklēt dambi. Cik tagad atvērtu slūžu?

—   Neesmu skaitījis. Bet kas tad iri?

—   Kāda meitene, silti smaidīdama, reiz teica, ka tad, kad aizsprostā atlikšoties divpadsmit atvērtu slūžu, viņas mūžā notikšot pats svarīgākais. Varbūt tu man vari paskaidrot šo mīklu: kad tas būs — jūlijā vai augustā?

Mitja, satrakots līdz pēdējam, nenovērsa no Kazačoka skatienu. Tad redz, kas šim aiz ādas! Tātad šis nelietis bija noklausījies viņu sarunu verandā un tagad dzirdēto atļaujas sagrozīt tā, kā tam patīkas.

—   Noliec riteni pie sienas! — Mitja pavēlēja.

—   How do you do?… — Kazačoks dziedošā balsī novilka.

Tai pašā mirklī Oļa metās starpā un abus izšķīra.

—   Mitja! — viņa iesaucās.

—   Vācies prom, kamēr es tevi… — lēnām, gandrīz čukstot noteica Borodins, turēdams Oļu aiz rokas.

—   Skat, kāds tu pūķis, Mitja! — mīlīgi skatoties pār meitenes plecu Mitjam acīs, teica Kazačoks. — Vai dusmojies? Es jau ar tevi pa draugam aprunājos.

Viņš paņēma riteni pie rokas un neatskatīdamies sāka iet uz priekšu; tad uzlēca uz sēdekļa un sāka braukt aizvien ātrāk un ātrāk. Savaldība, redzams, bija guvusi virsroku.

—   How do you do! — sirdīgi, it kā lamādamās noteica Oļa.

—   Oi, du-du, mans dūdotāj, — gandrīz ritmā Mitja jautri atcerējās un paskatījās uz savām rokām. Pēc «sarunas» ar Simpotu labās rokas īkšķis vēl mazliet sāpēja.

Oļa skatījās tālumā, kur nupat riteņbraucējs mēģināja apdzīt kompāniju, kas jau nāca atpakaļ. Zēni un meitenes, protams, redzēja šo atgadījumu, viņi nevarēja to neredzēt.

—    Iesim pie viņiem… — Oļa sacīja.

Un, saķērušies rokās, abi devās pretī biedriem.

CETURTĀ NODAĻA PEC BALLES

Sen jau bija gaišs, kad Mitja atlaidās uz tahtas. Pulkstenis rādīja ap četriem. Mitja iespieda seju spilvenā un neko vairs nedzirdēja, bet Oļa vēl mazgājās. Tomēr bez ceturkšņa septiņos Mitju it kā kāds uzrāva augšā: vajadzēja steigties uz sarunu punktu, jo ap šo laiku vēl var noķert tēvu mājās. Kaut pa telefonu lai apsveic ar skolas beigšanu: droši vien viņam sāpīgi, ka nav varējis atbraukt.

Rītos tēvu visvieglāk sazvanīt. «Tu bungo vien mani augšā,» viņš saka, «bez kādas kautrēšanās.» Nu tad uzbungosim arī. Atiedams no pieteikumu lodziņa, Mitja ieklausījās pazīstamajā un šodien nezin kāpēc sevišķi patīkanlajā balsu dūkoņā. Agrā rīta stunda, liekas, nebūtu piemērots laiks dienesta sarunām, taču visās sešās kabīnēs skanēja balsis par vienu un to pašu tematu— par lauku darbiem.

—    … Es palieku pie sava: mēs šķērsām arumiem ecējam, kā nekā paši arī kaut ko saprotam.

—  …Ļoti labi tai noder -slāpekļa mēslojums, ļoti labi noder!

—… Prosas odiņš! Vai dzirdi: līdzko ieradīsies priekšsēdētājs, pasaki viņam: pie visa vainīgs prosas odiņš!

—… Nu zini, ne jau mums fokiniešus mācīt, kur arbūzus dārgāk pārdot!

Tie bija rajonu pārstāvji, kas sazvanījās ar saviem tuvajiem vai attālajiem kolhoziem un MTS, lielījās ar panākumiem, prasīja jaunas instrukcijas. Telefoniste nepacietīgi iesaucās:

—   Borodin! Vai runāsiet? Ejiet otrajā!

Mitja ieskrēja kabīnē. Klausulē atskanēja tēva balss:

—   Apsveicu tevi, Mitja! Malacis! Domā, ka uzcēli mani no gultas?… Es jau gaidīju tavu zvanu. Mašīna stāv pie lieveņa, tūdaļ dosimies braucienā pa visu rajonu … Kāpēc? Siena laiks! Izkaptis asināt. Nu, bet kā jūs ar Oļu dzīvojat? — tēvs kliedza.

—   Atbrauciet pie manis kaut uz dienām trim.

—   Tēt! Nevarēsim! — Mitja savukārt kliedza. — Sais dienās braucam uz nometni. . . Skaidrs, ka kopā. Tu, lūdzams, nesmejies. Arī krustmāti Mašu uz Simeizu izvadām… Traucam tāpat kā iepriekš! Traucam rasu, tēt, — vai atceries? — Mitja kliedza, izteikdams ar šo tēva zobgalīgo apzīmējumu visu, ko nevarēja izteikt trīs minūšu ilgajā, saraustītajā sarunā.

—   Tad labi, ja tā … — tikko saklausāma skanēja tēva balss.

Tūdaļ pa vidu steidzīgi ierunājās telefoniste:

—   Otrā! Atstājiet kabīni, jūsu laiks beidzies.

Mitja uzkāra klausuli un izgāja no kabīnes. Aiziet negribējās. Viņš pamīņājās gaidītāju pūlī, it kā tam būtu jāgaida vēl kāda saruna, tad tumšā kaktā uzmeklēja krāsotu solu, uz kura neviens nesēdēja, un apsēdās, aplūkodams piesmēķēto zāli. Virs kabīņu durtiņām iedegās un dzisa sarkanas spuldzītes, skanēja dežurējošās telefonistes balss, kas pavēlošā tonī izsauca pilsētas un ciemus; kāds pa kaklu pa galvu drāzās kabīnē. Mitjam šeit bija labi. Bija galīgi izzudusi sajūta, ka nav izgulēts miegs, bet acis no negulēšanas, lai cik dīvaini tas liktos, kļuvušas gaišākas, vērīgākas. Viņš tā varētu nosēdēt visu rīta cēlienu. Ja kaut uz brītiņu ļāvās atmiņām, acu priekšā iznira sliežu ceļš, pa kuru viņš bija soļojis kopā ar Oļu, laternas uz dambja, ausīs ieskanējās ūdenskritumu krākšana un varēja dzirdēt Oļas balsi, kā tas bija nakti. «Re, kāda tu esi .. .» no jauna brīnījās Mitja, ieskatīdamies viņai sejā.

Šajā uzgaidāmajā zālē, kur ļaudis nāca un gāja, kur katram bija vajadzīgs nevis tas, kas ir līdzās, ar kuru kopā te nīksti, bet kāda neredzama, pārējiem nepazīstama persona, Mitja sevišķi skaidri domās redzēja sev vistuvākos cilvēkus. Cita pēc citas viņa acu priekšā iznira to biedru sejas, kuri vakar no Katerinočkina rokām bija saņēmuši gatavības apliecības. Par katru bija palicis atmiņā kaut kas labs — nāca prātā viņu labie darbi. Lūk, Oļegs Pivovarovs. Viņš pēdējos divus gadus — kopš tēvs iegūla slimības gultā, strādā par korektoru apgabala izdevniecībā un uztur sevi un jaunāko māsu. Igors Šapiro līdz neprātam baidās skatīties no liela augstuma, bet iemācījās no paaugstinājuma atmuguriski lēkt ūdenī. Ediks Motiļevičs pēc būtības ir frantiņš, ja atceras kaut vai to, kā viņš bija iemīlējies kādā aktrisē. Taču

pie Edika veselu pusgadu nodzīvoja Borja Bazarovs, kad tas sastrīdējās ar savu tēvu — stūrgalvīgu majoru, kurš bija aizliedzis dēlam pat sapņot par žurnālista profesiju. Ediks pārdeva savu motociklu, atdeva naudu mātei un lūdza viņu izturēties pret Borju tā, lai tas nemaz nejustu, ka dzīvo svešā mājā. Bet Borja, neskatoties uz to, atrada sevī tik daudz vīrišķības, lai Ediku kritizētu birojā par idejisko interešu šaurību, un viņu draudzība nebeidzās, bet, liekas, vēl vairāk nostiprinājās, kaut gan Edikam kaut ko ierakstīja personīgā lietā … Protams, ja gribētu atcerēties, varētu Oļega, Igora vai Borjas uzvedībā atrast arī ko sliktu. Taču par to negribējās nedz domāt, nedz atcerēties. Kādēļ tā? Viņš nevarētu atbildēt uz šo jautājumu. Viņš nesaprata, ka tas ir tāpēc, ka viņa dzīvē parādījusies Oļa, bet domāja, ka viņam pašreiz tāpat vien ir viegli un labi, — bez kāda iemesla. Viņš tagad neko nevēlējās, kā tas bija vakar uz verandas, viņš tikai gribēja raudzīties šajā dzīvē, kas mirdzēja varavīksnes krāsās, un priecāties …

«Strādā,» domāja Mitja, aplūkodams rajonu pārstāvjus, kas drūzmējās pie kabīnēm. «Bet kādēļ, kādā nolūkā?» Ienāca prātā Katerinočkina labā runa, ienāca prātā meitene, kas drupināja ķīseļa pulveri virtuvē: re, panākusi savu — mācās alumīnija rūpnīcā! «Kādēļ vispār tiek kaut kas darīts? Kādēļ ļaudis jau tik agri klaigā telefona kabinēs un tēvs brauc pa rajonu «izkaptis asināt» un kādēļ kāds nepazīstams mūrnieks Jeremejs Iļjičs izdomājis, ka ķieģeļus vajagot pārvadāt citādi, nekā tos vadāja tūkstošiem gadu? Kādēļ viņi abi ar Oļu dosies uz veseliem diviem mēnešiem strādāt nometnē?»

Sajā brīdī Mitjam acu priekšā pavērās visa dzīve. Tā nekad ar viņu vēl nebija noticis. Viņš saprata, ka pēkšņi uznākusi sevišķa domu skaidrība.

Cik labi, ka viņš naktī iedomājās pamodināt Oļu un aizvest viņu uz dambi! Cik ļoti gribas drīzāk tikt tiz nometni un strādāt tur abiem kopā! Nekas skaistāks viņu mūžā nav bijis kā tās divas nedēļas ziemā vasarnīcā un tā pusstunda, kad Oļa, aizmirsusi sevi, bija nēsājusi Sibillu uz rokām! Un Sibillai bija pārstājis sāpēt zobs. Sis arī bija Oļas labais darbs, pie tam ar tik pārsteidzošu, neizskaidrojamu rezultātu! «Lielisks uzdevums ir būt virs zemes par cilvēku!» Viņš atcerējās savu iepriekš sagatavoto, izlaiduma vakarā nenolasīto runu; tur bija šie Gorkija vārdi «Lielisks uzdevums…» Tagad Mitjam bija skaidrs, ka toreiz ziemas nometnē, kur Oļa nēsāja mazo meiteni uz rokām, viņam vecākā pionieru vadītāja darbs bija tieši šis uzdevums …

«Kādēļ uztraucas šie cilvēki?» jautāja viņš pats sev, jau citādām acīm aplūkodams visus šos ļaudis, kas drūzmējās pie telefona kabīnēm — kolhozu brigadierus, priekšsēdētājus, agronomus. «Kādēļ ecē šķērsām arumiem, uztraucas par slāpekļa mēslojumu, apkaro nez kādu tur prosas odiņu? … Tādēļ, lai virs zemes nebūtu vairs trūkuma, ciešanu, paguruma, garlaicības — lūk, kādēļ to 'dara. Lai meitenes kļūtu vēl daiļākas un bērni priecātos par savām mātēm! Lai pēc smaga darba nebūtu ilgi jāatpūtina locekļi, lai ļaudis būtu možāki, lai visi,.itin visi redzētu zemes, vasaras, virs upes peldošo mākoņu skaistumu . .. Tādēļ!»

Mitja bija tādā noskaņā, kad brīžam cilvēka acīs pat nedzīvas lietas atdzīvojas. Biezā telefonu grāmata, kas atvērta stāvēja aiz šķērssienas uz skapīša, Mitjam drīz vien sāka likties kā slaiidspārnains, lidojošs putns, līdzīgs albatrosam vai kaijai. Bet, ja jau tā, vai labāk neiet viņam kārtīgi nosnausties? Oļa un krustmāte gulēs līdz deviņiem — tas ir skaidrs.

Mitja atgriezās mājās, metās uz tahtas un aizmiga.

Lūk, kāpēc, kad Oļa piecēlās, Mitja vēl gulēja. Oļa pastaigāja basām kājām pa istabām.

—   Marja Sergejevna, vai jūs man nepaskaidrotu, kāpēc tik ilgi guļ šis murkšķis?

—          Izguļ reibumu, — Marja Sergejevna sataisīja bargu seju.

—   Atjauno spēkus. Paskaties uz viņa roku!

—   Kas ir?

—   Nu, paskaties vērīgāk. Uz labo roku.

—   Nekā. neredzu.

—   Locītava …

—   Kas tur ir locītavai?

—   Uztūkusi… Pie īkšķa … It kā es nesaprastu. Arī pirkstiem āda nobrāzta.

—  Viņš nekāvās, Marja Sergejevna! — Oļa pa īstam atmodās tikai šajā brīdī. — Tiktāl nenonāca.

—   Tavā klātbūtnē tiktā! ne. Bet bez tevis — vajadzēja tik redzēt!

Tas bija acīm redzams pārpratums, ko viņas nekādi nevareja uzreiz izprast, tāpēc ka Oļa iedomājās Mitjas un Kazačoka sarunu uz dambja, kur nenonāca līdz kautiņam, bet Marjp Sergejevna — epizodi ar basketbolistu.

—   Vai viņš pats to izstāstīja?

—   Ai, Oļuk! Jau pa visu apkaimi izskandināts. Un kas to izdarījis, kā tu domā? Irina Sitņikova! Satika mani pagalmā un visos sīkumos izstāstīja … Slavējami, vai ne? Nu, es viņai arī

pratu atbildēt! «Ko tad viņš piekāva: kaut kādu Siimpotu. Pareizi darīja: droši vien tas bija to pelnījis. Bet vai jūs, Irina, neviens neaizstāv? Ļoti žēl, taču jūs, redzams, Vēl neesat to pelnījusi. No visas sirds vēlu jums būt tādai kā Olga Kežuna, lai arī jūs kāds dažreiz aizstāvētu.»

Oļa nezināja, ka Mitja bija kāvies Inženieru namā, aizstāvēdams tieši Irinu. Bet tas, ka par šo atgadījumu viņai vienā elpas vilcienā izstāstīja Marja Sergejevna, liecināja, ka nekas briesmīgs nebija noticis. Un Oļa no skropstu apakšas viņai uzmeta pētošu skatienu. Vairāk abas neteica ne vārda.

—  Aizskrien pēc maizes. Mitju nav ko gaidīt, — Marja Sergejevna sacīja.

Izgājusi uz ielas, Oļa saprata, cik ātri izplatās muļķīgas tenkas.

Pie petrolejas veikala viņai pretī no rindas iznāca kaimiņiene, rosīga un labsirdīga sieviete, kuru mājā visi dēvēja par Annušku. Viņas dēls bija dzīvojis ziemas nometnē — kopš tā laika sākās pazīšanās. Dēls apmeklēja bērnu sporta skolu, mācījās boksu,— tas vēl nebūtu nekas ļauns, bet nebija labi, ka krievu valodā dabūja pēceksāmenu. Annuška ar viņu nekādi nevarēja tikt galā.

—   Ak, vienīgi bokss un bokss prātā! Taisni šausmas, Oļa!

—   Vai šo piekauj? — Oļa smiedamās vaicāja.

—   Vajadzētu pievilkt grožus, — Annuška runāja, ātri žmaudzīdama savas mazās dūrītes. — Ai, kā tam vajadzētu pievilkt grožus!

Nezinot, vai Oļa Kežuna spēs viņai palīdzēt, kad būs par pionieru vadītāju nometnē, un baidoties palaist garām rindu, kur bija atstājusi savu kannu, viņa apmulsusi raudzījās apkārt.

—  Tas, Annuška, nav tik vienkārši, — Oļa atbildēja, skrubinādama siltas, smaržīgas maizes doniņu.

Annuška skriešus devās pie petrolejas veikala durvīm. Pēkšņi pasviedās apkārt un uzsauca Oļai:

—  Bet Mitja Borodins? … Arī tas, kā izrādās, mīl strādāt ar dūrēm? Malacis!

—   Kāda te Mitjam daļa?

—   Bet kā viņš vakar kāvās izlaidumā! It kā pati nezinātu…

—   Es neko nezinu! Un jūs arī…

Kad Oļa atgriezās ar maizi mājās, Marja Sergejevna viņu saņēma ar īsu piezīmi:

—   No skolas bija atnākusi naktssardzes meita. Antonida Ivanovna tevi aicina ierasties pie viņas skolā pulksten sešos.

—   Kāpēc?

—   Nezinu.

Marjas Sergejevnas balss skanēja tā īsavādi, it kā skolas naktssardzes meita viņu būtu aizvainojusi. Oļa sāka uzkopt istabu un grūstīt krēslus, lai ātrāk pamostos Mitja.

Dīvaini: tveicīga diena, brīvlaiks, vasara, tūdaļ viņi skries uz upes staciju pirkt krustmātei Mašai biļeti, rītdien ies uz pilsētas komiteju pēc ceļazīmēm uz nometni, bet pēkšņi ieradies kaut kas nelūgts, iejaucies viņu dzīvē, tāpat kā vakar izlaidumā, un visam piešķīris jaunu, satraucošu pieskaņu. Briesmu sajūta, ko gribas aizmirst sarunās, apslāpēt ar jokiem, būtībā bija radusies no nieka: baumas, ko izlaidusi aizrautīgā tenkotāja Irina, Annuškas apbrīnojamā informētība, neizprotamais uzaicinājums ierasties skolā.

Todien Mitja un Oļa paveica daudz visādu darbu, kas saistīti ar paredzamo braucienu uz nometni: nopirka drošības adatas, divas ceļa aptieciņas, konservu nazi, universālveikalā izraudzījās Oļai ērtas sandales, ieskrēja pa ceļam pilsētas bērnu bibliotēkā pie paziņas Asjas, lai norunātu visu par «ceļojošo» bibliotēku. Mitja nepaguva ne apskatīties, kad Oļa jau bija nopirkusi vēl kādu mantu — iegādājusies bārdas skujamos piederumus. Uz Asfalta ielas satiekot Mitjas biedrus, kas jau bija izgulējušies un iznākuši pastaigāties, vairākas reizes nācās taisīt kārbiņu vaļā un noklausīties asprātīgas piezīmes.

Pulksten divos Mitja un Oļa aizskrēja uz upes staciju nopirkt krustmātei biļeti. Ko tik visu pa ceļam viņi nerunāja!… Tomēr laiku pa laikam atcerējās arī izsaukumu uz skolu. Ko tas varēja nozīmēt? Un Oļa zīlēdama iedomājās, ka atbilde būs pirmā frāze, ko dzirdēs no garāmgājējiem.

—   Ak, ja tu no rīta būtu bijusi kopā ar mani tālsarunu vietā! Tur gan tu būtu varējusi zīlēt pēc patikas, — Mitja sacīja.

Patlaban viņš nevarētu atkārtot nevienu frāzi, — bija saglabājies atmiņā vienīgi šo ļaužu apbrīnojamais možums, kuri piecēlušies, gaismiņai svīstot, lai parunātos ar saviem kolhoziem. Te, upes stacijas apkaimē, šādas valodas nedzirdēsi. Lūk, pretī nāk divi vīrieši baltos uzvalkos. Viens runā, otrs klusēdams spiež lakatiņu pie pakauša. Redzams, abi bijuši gādāt par kaut kādu izbraukumu ar kuģi.

—   Visus lieliski izvietosim! Vai tad tas ir maz — divdesmit trīs guļamās vietas? — atplūda līdz jauniešiem sarunas pēdējie vārdi.

Oļa pagāja dažus soļus un iespurdzās. Mitja apstājās, priecādamies par viņu un smiedamies kopā ar viņu…

: — Divdesmit trīs guļamās vietas! Tieci nu gudrs!

Upes stacija viņus iepriecināja ar savu klusumu un nesen uzmazgātajām grīdām, bet sarūgtināja ar aiztaisītajiem biļešu kases lodziņiem. Pie koka margām, kur smaržoja pēc ūdens un sasilušas darvas, sarunājās divi nesēji, uz saules apspīdētajiem soliem nemanīja nevienas dzīvas dvēseles.

Kuģis bija aizgājis pirms stundas, un kases atvērs pec pieciem. Viņi devās uz pludmali.

Pēc tam abiem sagribējās ēst. Viņiem bija vienalga^ vai piestātnē gaidīt biļeti vai peldēties, vai ēst — ka tikai bulu kopā. Viņi aizskrēja pa taciņu no pludmales uz pilsētas dārzu. Vasaras kafejnīcā, kur viņi iegriezās, visi galdi un krēsli bija salikti cits virs cita: norisa telpu uzkopšana. Viņi apgāja verandai apkārt. Kafejnīcas iekšpagalma pusē, kur zeme no laistīšanas bija mitra un tumša, valdīja tāds pats tukšums. Tikai raibs, garkājains runcis, laiski skatīdamies apkārt, uzmanīgi gāja no .vienas šaura pagalmiņa malas uz otru.

—   Paskaties, — Oļa pačukstēja.

Divas bezdelīgas lidinājās apkārt runcim. Runcis īgni kratījās vaļā un itin vienaldzīgi virzījās paēnā, tuvāk verandai. Tikai reizi tas apcirtās un, izmetis uz priekšu slaidās kājas, neveikli iegāzās ar ķepām peļķē — nevarēja putnu noķert. Nokaunējās. Bet bezdelīga atgriezās, vēlreiz zemu jo zemu pāršāvās tam pāri un tad, nikni, kaut arī melodiski čivinādama, pacēlās virs kokiem.

—   Runcis izzadzis bezdelīdzēnu,!— Mitja uzminēja.

—   Nekad nebiju domājusi, ka bezdelīgas tik drošsirdīgas…

—   Skat, viņš nobijās! Skaidrs — nobijās!

Runcis palīda zem verandas.

Visa šī aina aizņēma ne vairāk kā minūti Mitjas un Olas dzīvē. Viņi vēl nebija paguvuši izkļūt no dārza. Abi pieskrēja pie brīva sola (Oļa izkratīja no kurpēm smiltis) un no jauna izjuta to apbrīnojamo noskaņu, kas neuznāk cilvēkam katru dienu: ļaudis steidzas, trokšņo, pludmalē cilvēku ka biezs, pilsētas dārzā visi soli aizņemti, tu zini, — visapkārt ir milzīga, rosmes pilna pasaule, bet tu esi šās pasaules pašā centrā*. Un ne tikai tu viens — jūs abi… Un tas nekad nedrīkst beigties. Nekad!

Divi vecīši krunkainām sejām, tādi, ko vienmēr var sastapt jebkurā pilsētas dārzā, risināja visparastāko sarunu; .viņi stāstīja viens otram, kā kurš pagājušo nakti gulējis. Mitja ar elkoni iegrūda Olai sānos un klusi teica:

—   Dīvaini! Man nupat iešāvās prātā, ka viņi dzimuši pagā

jušā gadsimtā … Vai ne, Oļa? Viņi varbūt gāja pa ielu un satika Ļevu Tolstoju.

—   Tad katrā ziņā viņi vēl bija maziņi.

—   Kas tur liels… Skraidīja pa ielu, stīpu dzenādami, un uzdrāzās virsū Ļevam Tolstojam.

—   Paklau, vai jūs Ļevu Tolstoju neesat satikuši? — Oļa jautāja, tikko kustinot lūpas.

Mitja uzmeta acis elektriskajam pulkstenim. Tas rādija pusčetri.

—   Vai būs kādreiz divtūkstošais gads? — Mitja ievaicājās.

—   Protams, ka būs.

—   Un vecīši tāpat nāks dārzā papļāpāt? Vai ne?

—   Vai mēs ar tevi?

—   Mēs ar tevi… Vai patiešām arī mēs atcerēsimies tikai to, kā kurš no mums gulējis?

—   Tu man pastāstīsi, cik labi gulēji pēc izlaiduma vakara.

—   Nē, Oļa, es tev stāstīšu par ko citu. . .

Un Mitja pastāstīja, kādas tam radušās galvā domas šorīt telefona tālsarunu vietā.

Viņi izgāja no dārza. Saruna, kas bija sākusies ar vecīšiem, kas nakti labi gulējuši, skāra ir Katerinočkina atvadu vārdus, ir to meiteni, kura bija drupinājusi ķīseļa pulveri un kuru Mitja bija saticis nakti virtuvē, ir lietišķās mākslas institūtu, kur Oļa pec skolas beigšanas varētu iet mācīties, ir slaveno, jau sirmā vecumā izteikto Timirjazeva domu par kompromisu zemiskumu. Oļa šo domu bija izlasījusi žurnālā «Daba» un iegaumējusi…

Tā pļāpādami, viņi pie Inženieru nama restorāna durvīm nejauši satika resno viesmīli Laipno, kas, ģērbies baltā virsvalkā, nesaudzēdams sevi, stāvēja pašā saulē.

—   Skat, kur var ieturēt pusdienas! — Mitja iesaucās.

Oļa samulsa: tā nu būtu par daudz liela drosme.

—   Nu, ieiesim taču iekšā, — Mitja aicināja. — Mēs tikko kā pagājušo nakti šeit dzīrojām.

Laipnais atvēra viņiem stikla durvis.

—   Palūgsim dzērveņu ķīseli! — Mitjam iešāvās prātā, un viņš pastūma Oļu uz durvju pusi.

Abi no peldēšanās un pastaigas bija pamatīgi noguruši. Labā oma mazliet saplaka. Restorāna tukšajā, vēsajā zālē viņi uz brīdi iegr-ima it kā snaudā. Tā, protams, nebija tā istaba ar dzelteno tapsējumu, kurā viņi nakti kopā ar saviem skolotājiem un vecākiem bija dzīrojuši. Patlaban viņi sēdēja pilnīgā klusumā aiz restorāna galdiņa, apklāta ar rūpīgi izgludinātu, galdautu.

Nebilzdami ne vārda, abi rāmi skatījās viens otrā it kā no tā-lienes. Viņi nezināja, ko pasūtīt. Laipnais kā pasakā attaisnoja savu uzvārdu: mirklī atnesa rūgušpienu, mandeļu cepumusr attaisīja pudeli narzāna un, visu izdarījis, kas vajadzīgs, īsu brītiņu ar saivetīti vēl nopurināja no ļīrā galdauta putekļus. Viņš paskatījās pāri brillēm: jauneklis lūdza atnest vēl divas glāzes ķīseļa. «Nav naudas, tāpēc skopojas,» viņš pēc sava prāta iztulkoja šo pasūtījumu un, pēkšņi pieliecies pie Oļas un ar pirkstu rādīdams uz ļstikla šķērssienu, kas nodalīja zāles daļu, teica:

—   Tur sēd jūsu radinieks. Vajadzības' gadījumā varat aizņemties.

VĒŽI

Kā to varēja aizmirst, ka Foma Fomičs šai restorānā ir savs cilvēks un ka šurp atnākt nozīmē tikpat kā ierasties pie viņa ciemos! Oļa šausmās atslējās pret krēsla atzveltni, lai Panljuhovs viņu nepamanītu. Viņš sēdēja gandrīz tepat līdzās, tikai: aiz stikla sienas.

Bija tas dienas laiks, kad Inženieru nama restorānā valdīja klusums, un viesmīlis, iztapdams Pantjuhovam, bija uzklājistam atsevišķu galdiņu aiz stikla šķērssienas. Pēkšņi Oļa nokaunējās par savu bailīgumu, atspieda elkoņus uz galda un, vairs neskatīdamās apkārt, ķērās pie karotes.

—   Vai tu esi ievērojusi — mēs viņu satiekam vienmēr, kad draud nepatikšanas, — nogaidījis, kamēr aiziet viesmīlis, Mitja sacīja.

—   Kādas tad mums var būt nepatikšanas?

Mitja neatbildēja.

—   Vai pazīsti, kas tur ar viņu kopā? — Oļa vaicāja.

Viņa nervozi aplaizīja lūpas, un Mitja nemaldīgi uzminēja, cik ļoti viņai viss tas nepatīkami. Olai patiešām piepeši likās, ka Fomas Fomiča galda biedrs varbūt ir tas pats «atbildīgais biedrs», pie kura viņa pēc Pantjuhova protekcijas varēja nokļūt par sekretāri. Stalts vīrietis rūpīgi koptu seju, līku degunu un sirmiem deniņiem pēc visiem noteikumiem lupināja vēžus, nesteidzīgi nosūkādams katru spīli. Bet Pantjuhovs viņam lielīgi stāstīja par savu izdevušos biljarda partiju:

—   Sis man saka: «Bumba pie tīkliņa. Ko gaidi — griez nost!» Bet es šim: «Naža nav pie rokas!» — un ietriecu stūrī.

Kamēr Pantjuhovs smējās, apmierināts par savu asprātību, Laipnais noliecās viņam pie auss un kaut ko pačukstēja; tas ar resnajam augumam nepiemērotu veiklību apsviedās apkārt:

—   Oļa! — viņš iesaucās. — Vai sāc ieiet dzīvē? Teicami!

Tad viņš savukārt kaut ko īsi pateica galda biedram, un tas

arī pagrieza savu no izdzertā vīna sasārtušo seju uz Oļas pusi.

—   Nāciet pie mums, bērni! — Pantjuhovs, piecēlies no galda, aicināja. — Pacienāšu ar vēžiem.

Tomēr Oļa nekustējās. Tad viņš paņēma glāzi alus un pats devās pie viņas.

—   Vai gribi vēžus, Oļa? Nogaršo… Pārvāksimies šurp! — viņš uzsauca pudeles brālim. — Laipnais, visu šurp!

Nepagāja ne'minūte, kad degvīns, alus, vēži, siers un sālsstandziņas pārceļoja no viena galda uz otru — blakus Mitjas un Oļas ķīselim, rūgušpienam un mandeļu cepumiem.

—   Oļa, mums laiks iet, — paklusi sacīja Mitja.

Oļa nepievērsa viņa vārdiem uzmanību. Viņa bija tik ļoti saniknota, ķa nu vairs nekā nebaidījās. Atbalstījusi zodu uz sakļautajiem roku pirkstiem, viņa cieši raudzījās Fomā Fomičā un nolēma izturēt cīņu līdz galam.

—   Tā ir Oļa Kežuna, mana radiniece, — Pantjuhovs teica draugam, arī nepievērsdams Mitjas vārdiem ne mazāko uzmanību. — Raksturs viņai ir manējais: nekad nenokar galvu! Vai ne, Oļa?

—   Jā. Bet vai jums pašam vēži garšo? — negaidot Oļa vaicāja.

Pantjuhovs sāka skaļi smieties. Nu arī Mitja ievēroja, ka Foma Fomičs visus cienā ar vēžiem, bet pats baksta ar dakšiņu sieru. Ir gan Olai vērīga acs!

—   Nu pamēģini, pamēģini pilsētā atrast vēžus! Vai te pasūtīt.,.. Nu, kas ir, Borodin, pasūti vēžus!

—   Foma Fomičs joko, — Laipnais smaidīdams palīdzēja Pantjuhovam lielīties. — No rīta pats atļāvās veselu kurvi vēžu atsūtīt.

—   Ja sagribēšu, atsūtīšu veselu vezumu un vēl ar kau-' dzi! . . .

Šādi aušodamies, Pantjuhovs tai pašā laikā ļoti labi saprata, ka Oļa viņu neieredz, uzskata par vienu no «Krokodila» lappusēs sastopamajiem tipiem, un viņam likās, ja viņš šos bērnus, kam vēl mātes piens uz lūpām, nevis .aiztiktu un kaitinātu, bet kādreiz tiem pastāstītu, cik ļoti sarežģīta ir viņa cīņa par savu eksistenci, tad viņi to, ja ne iemīlētu, tad, mazākais, apbrīnotu, kā viņš

pats šad tad ir apbrīnojis pats sevi. Tikai visam šīm bleņam neatliek laika.

—   Saki, Oļa, vai man nebija taisnība? — pēkšņi Pantjuhovs ierunājās nopietnā, pat līdzjūtīgā balsī. — Es teicu: «Uzspļauj skolai. Lauz pati saviem spēkiem ceļu dzīve. Citādi paliksi ne vienā, ne otrā pusē.»

—   Nesaprotu jūsu mājienus, — ļoti apvaldīti sacīja Oļa.

—   Paskaidrojiet!

—   Ko tu izliecies? Pat ļoti labi saproti. Varu arī sīkāk paskaidrot. Zvanīja man, tā sacīt, kāds pedagogs. Zvanīja kā vienīgajam tavam radiniekam …

—   Kazačoks? — Oļa ātri iejautājās.

—   Jā, viņš.

—   Viņam nekas par mani nav jāstāsta!

—   Tu pareizi stādi jautājumu. Es arī viņam pateicu, kā nākas. «Kas tur liels, saku, ja viņas dēļ pa naktīm plēšas, vai tad viņai būs visi zilumi jāsaņem? Vai vari man par viņu teikt kaut ko’noteiktāku? Ja ne, vācies prom!» Tā es viņam pateicu, — cienīgi stāstīja Pantjuhovs. — Bet tev es gribu teikt ko citu. Piedod, ka citu klātbūtnē. Tavā vecumā cilvēkam laiks pašam uz kājām nostāties. Vai nu mācīties, vai strādāt, vai arī iziet pie vīra. Viens no trim! Bet, ja tev prātā jau «tver mirkļus laimīgos», tad to darīt arī trīsdesmit gados nebūs par veļu . . .

Neievērodams, ar kādām šausmām viņā klausījās Oļa un Mitja, Pantjuhovs ar nazi paskandibāja pa glāzi, pasaukdams Laipno:

—   Vēl vienu porciju siera … —'un piepeši, labsirdīgi paskatījies Mitjā, konstatēja: — Borodins dusmojas. Bet ko šim dusmoties? … Vai brauksi uz universitāti? Es tavai krustmātei apsolīju palīdzēt šai lietā.

—   Man nav vajadzīga jūsu aizbildnība! — spalgā balsī, apvaldīdams sevi un tāpēc saliekdamies, Mitja atbildēja. — Jūs spriežat par citiem pēc sevis un par daudz ciniski . . . jūsu vecumā. Nemaz nedomājiet, ka tad, ja jūs nepārtraukti smiesieties, jums noticēs, ka jūs. esat šāds bezbēdīgs jokupēteris . . . Visiem redzams, ko jūs zem šīs maskas slēpjat.

Nu Pantjuhovs sāka tik skaļi smieties, ka viss kļuva sarkans: ir deniņi, ir kakls.

—■ Ak tu … velns! — viņš, rīstīdamies smieklos, buldurēja.

—   Man to pašu vienmēr atkārtoja kāda paziņa, kamēr tai pienāca ambats!

—   Amba, nevis ambats, — izlaboja draugs.

—    Ko? … — pārjautāja autobazes priekšnieks.

—   Amba, tā ir pareizi. Vajag teikt: «pienāca amba . ..»

Tie bija pirmie vārdi, ko izteica šis cilvēks aiz galda, un Oļa pagriezās uz viņa pusi. Vai patiešām viņi runā par māmiņu?

—   … Bet tu teici: «ambats». Es tikai precizēju, — kautrīgi nobeidza draugs.

Foma Fomičs pat muti ieplēta aiz labpatikas, — tik ļoti viņam gāja pie sirds šis precizējums.

—   Nu ja! … Es jau saku, kamēr tai pienāca nāve!

—   Iesim prom; — Oļa pačukstēja.

—   Vajag tikai samaksāt rēķinu. Tūdaļ, — Mitja klusi atbildēja.

Nesagaidījusi Mitju, Oļa ātri devās cauri tukšajai zālei uz durvju pusi. Bet Mitju aizturēja Pantjuhova roka:

—   Es samaksāšu, skrej vien šai pakaļ. Nedusmojies uz mani, Borodin. Var arī tā: riskējiet, precieties nost un sūtiet visus

pie velna! Ari mani. Kad rīkosi kāzas, es tev transportu pagādāšu … Tikai nevajag kauties!

Mitja juta, ka Oļa viņu velk aiz piedurknes. Pa kuru laiku viņa paspēja atgriezties? Pretēji paša gribai, Mitja nespēja aiziet no Pantjuhova.

Oļa un Laipnais ar varu viņu aizveda prom no galda. Kā pa miglu viņš dzirdēja Oļas vārdus, ko tā, pagriezusies pret Pantjuhovu, izgrūda:

—   Man kauns, ka ; māmiņa jūs uzskatīja par radinieku!

Jau vestibilā Mitja norēķinājās ar Laipno. Varēja manīt, ka

resnītis bija tik ļoti apjucis par notikušo, ka nepārskaitīja naudu un neatdeva pārpalikumu. Mitjam bija vienalga — ka tikai ātrāk prom.

Viņš panāca Oļu uz ielas.

—   Es ne drusciņ, ne drusciņ… — Oļa iesāka, bet nevarēja parunāt: viņai trīcēja lūpas. — Es pat priecājos … Sen bija laiks…

—   Tu vienkārši esi braša meitene! — Mitja neļāva tai runāt,

—   Es tūlīt iešu pie Antonidas Ivanovnas. Nevienu mirklīti negribu gaidīt. Tagad pati gribu ar viņu parunāties.

—   Labāk iesim kopā pēc biļetes. Kases jau būs vaļā … Nomierinies, Oļa! Beigu beigās tas viss bija nejēdzīgi un muļķīgi. Tieši kā divdesmit trīs guļamās vietas …

Tomēr Oļā norisinājās kaut kas savāds. Un viņš to pavadīja līdz skolas durvīm.

GRĒKSŪDZĒ

Krustmāte Maša tūdaļ saprata, ka Mitju moka sirdsapziņa. Skola pabeigta, tagad viņam kaut vai ūdens plūdi! Bet meiteni, savas ātrās dabas dēļ tagad moka ar notācijām. Nepaskatījusies uz Mitju, krustmāte Maša iebāza atnesto kuģa biļeti somiņā un palūdza zēnu noņemt priekšnamā no plaukta čemodānu.

Lai nepalaistu garām Oļas atgriešanos no skolas, Mitja iekārtojās uz balkona. Laiks vilkās lēnām… Viņš atgriezās istabā, pašķielēja, kā krustmāte gatavojas aizbraukšanai, uzgāja starp grāmatām uzdevumu krājumu un atkal nolīda uz balkona.

Šai laikā no pagalma bija dzirdama ratiņos gulošo zīdaiņu raudāšana, aukļu balsis. Izklaidīgi skatīdamies uz bērnu ratiņiem, Mitja, garlaicības mākts, rēķināja uzdevumu: «Lidmašīna izlido trīsdesmit grādu leņķī ar ātrumu sešdesmit metru

sekundē … Vajag uzzināt. . .» Viņš izrakstīja uzdevuma noteikumus, sevī pavīpsnādams par grāmatas autoriem, kuru lidmašīnām tik aizvēsturiski ātrumi.

Kad pēc stundas krustmāte ieskatījās pa balkona durvīm, Mitja izslējās visā savā augumā un, aizlicis rokas aiz pakauša, sacīja:

—   Krustmāt, vai man neiet lidotājos?

Krustmāte šo paziņojumu, protams, neņēma nopietni.

—   Vai miera nekur nevari atrast? Aiz mīlestības uz meitenēm lidotājos neiet, — viņa nosvērti sacīja. — Iet aiz mīlestības uz Dzimteni.

Un nozuda. Mūžīgi zina tikai lasīt morāli — ir gan profesija! Pēc mirkļa krustmāte atkal parādījās ar izgludinātas veļas kaudzīti rokās:

—   Vai gaidi? Ilgi būs jāgaida, dārgais: Antonida Ivanovna apspriežas ar krāsotājiem, rūpējas par vasaras remontu.

Ja jau tā, jāatrod sev kāda nodarbošanās. Mitja iztīrīja un uzkopa balkonu. Šajos pirms kara celtajos namos, kuriem ir slīpi jumti un nav bēniņu telpu, uz balkoniem mūžīgi sakrājas visādu nevajadzīgu mantu kaudzes — cauri kastroļi, veci pīti krēsli, kaut kādi nevajadzīgi dēļi. Ar šo parādību jācīnās.

Oļa joprojām nerādījās. Arī istabās bija garlaicīgi, kā vienmēr bez Olas. Kopš bērnības Mitja nemīlēja krēslas stundu, kad, liekas, vēl varētu pierunāt krustmāti, lai palaiž laukā, taču svešā logā jau iemirdzas dzeltena elektriskā gaisma, un viss.pagalam: laiks iet gulēt. . . Viņš jau sen ir pāri šim vecumam, tomēr šī nepatīkamās stundas sajūta bija palikusi.

Viņš šodien taču nebija izgulējies. Cik garš vakars! Ar avīzi rokās Mitja šķībi skatījās krustmātē. Re, sēd kā jau.mājās, apsējusi ap savu sirmo galvu melnu laucinieces lakatu. Nemaz neizskatas pēc franču valodas skolotājas. Nogrimusi domās, ar pirksta galiņu glauda pūkaino virslūpu. Pēkšņi Mitja saprata: krustmāte taču arī uztraucas par to, ka Oļu izsauca uz skolu. Kādēļ Antonidai Ivanovnai to ievājadzējās?

—   Kāpēc tu, krustmāmiņ, klusē?

—          Ko lai runāju? — viņa pasmīnēja un nosēdās ērtāk krēslā.

—   Vai atceries, kā reiz pie vecmāmiņas Poļas, kur tēvs dzīvoja pēc kara, runcis no svētbilžu lampiņas izlaka eļļu?

—   Kāpēc izsauca Oļu?

—   Droši vien, lai izrunātos, kā nākas.

—   Par ko?

—   Nezinu, bet. ..

—   Bet nojauta?

—   Tu jau pats labāk zini.. . Bet tas runcis bija izveicīgs, — krustmāte atkal atgriezās pie vecām atmiņām. — Protams, aiz bada ir kaķis visu ko ēd.

—   Vai tu gribi mani kaitināt?

—   Netīšām, — labsirdīgi atbildēja krustmāte un savukārt vaicāja:

—  Kas tur viņai bijis ar Kazačoku?

—   Krustmāti — Mitja iesaucās. — Zvēru tev! Oļa taču aizmuka no viņa ….

—   Nu, bet vēlāk? Kā jūs nokļuvāt uz dambja?

—   Es taču tur runājos ar Kazačoku. Es! Kāda te daļa Olai?

—   Tāda, ka tu savai skolai vairs neesi nekas, bet Oļa tai — joprojām vēl šodiena un rītdiena. Par viņu skola nes atbildību.

—   Nē, pagaidi… Vai tu mums tici?

Viņi ilgi, ļoti ilgi skatījās viens otram acīs. Tā bija īsta divu acu pāru divkauja, kurās varēja lasīt ir abpusēju prasīgumu, ir abpusēju iecietību un, neraugoties uz visu to, dziļu noslēgtību.

—   Es vispār šonakt neesmu izgulējies … Proties nu godu, krustmāmiņ, — beidzot rāmi noteica Mitja.

Viņš atlaidās uz savas tahtas, uzsedza uz kājām seģeni un apbruņojās ar ģeogrāfijas atlantu. Marja Sergejevna drīz vien izgāja no mājas. Dzīvoklī viss noklusa un ieslīga it kā miegā. Mitja tā arī aizmiga, pētīdams Austrumu Beludžistānu un ieklausīdamies, vai beidzot nenāk Oļa.

—   Ak Mitja, ja tu zinātu! Tā tik bija saruna!

Oļa iedrāzās istabā, trokšņaini skraidīja starp izmētātajām mantām un nokrita uz tahtas līdzās Mitjam.

—   Cik labi! Es visu, visu izstāstīju … Es viņai pašus lielākos noslēpumus uzticēju! Es pat par saviem trūkumiem viņai visu visu izstāstīju!

—   Kādi tad tev trūkumi? — pusmiegā nesaprata Mitja.

—   Liecies nu mierā!

Oļa pameta acis virtuvē — krustmātes nav, ieskrēja pie Mitjas un atkal nokrita uz tahtas.

—   Es viņai teicu: «Cik dzīve gan sarežģīta! Bet pieaugušie uz to tikai atmet ar roku.» Vai ne, Mitja? Tā taču saka: «Jauniešu aušības.» Pamēģini par to ieminēties klases sapulcē — oho! Agnija Ļvovna tevī ar tādām acīm paskatīsies, ka labāk stāvus zemē ielīst… Atceros, kā Agnija Ļvovna izturējās, kad dabūja zināt par savas Ļenočkas un jūsu Safranova simpātijām. Viņa visu klātbūtnē teica, ka parādīšot šai tādas simpātijās, ka ilgi atcerēšoties!

—   Un par sodu nepirka viņai mēteli, — Mitja apliecināja.

—   Pagaidi! — Oļa viņu pārtrauca. — Es pavaicāju Antonidai Ivanovnai: «Nu kāpēc tā? Kāpēc? … Kāpēc skatās šķībi, spriež pēc ārienes, kāpēc tāds apslēpts naids, zobgalības un tenkas? Vai tas labi? Tas taču nekrietni! Bet lieto skaistas frāzes par draudzības lietderīgumu, par to, kā draudzējušies ievērojami cilvēki…» Es viņai teicu: «Bet mūsu meitenēm, ja gribat zināt, nav ne mazākās jēgas par draudzību, par mīlestību …»

—   Un ko viņa?

—   Ak, viņa tikai smaidīja. Es viņu piespiedu pie sienas! Ja tu zinātu, cik ļoti es biju iekaisusi! Bet tas bija Pantjuhovs, kas mani tā aizkaitināja, paldies viņam par to! Es viņai pateicu par mūsu skolām, ka tās ir kā divas salas jūrā. Pat sarunāties nav pieņemts! Daudzas meitenes atklāti saka, ka tīras draudzības starp zēnu un meiteni nevarot būt… Bet ko saka pieaugušie, ko pedagogi? Kāpēc viņi dažreiz atļaujas teikt «kavalieris», «līgava»? Saki, vai tā ir labi? … Un cik garlaicīgs bija jūsu izlaiduma vakars!

—   Vai to tu viņai pateici?

—   Un tā muļķīgā rotaļa «Namiņš deg»? Un, kad Irina Sitņikova ar Mašu Zjabļikovu sastrīdējās: kurai dejot kavaliera lomā un kurai — dāmas?

—   Un visu to tu viņai pateici?

—   Protams!

—   Jūs divas vien bijāt?

—   Jā .. . Skaidrs, ka divas vien! — Oļa izbijās, iedomādamās, ja šādu sarunu būtu dzirdējis kāds no malas, un tūdaļ pasmējās par to, cik viņa saraustīti atstāsta savu sarunu ar direktori.

Oļai gribējās tur visu teikto atkārtot no jauna, tāpēc ka tas,

ko viņa runāja, bija viņas atbilde ir Kazačokam, ir Irinai, ir Pantjuhovam.

—   Zini, Mitja, es šonakt sapnī siltu lietu redzēju! — Oļa pēkšņi atcerējās. — Un tik siltu, ka stāvēju kā zem dušas un ar roku taustīju. Pār seju plūda veseli strautiņi! Un, ko tu teiksi, izrādās, sapnis piepildījies! Viņa tomēr varbūt nav slikta, mūsu Antonida Ivanovna. Viņa, protams, ir pedantiska un pašapmierināta …

—   Un runā katru vārdu it kā ar cirvi noskaldīdama, — Mitja piebilda.

—   Jā, un vienmēr norūpējusies, lai viss būtu tikumības robežās, — 0|a piemetināja vēl no savas puses. — Tomēr viņa var būt arī labs cilvēks. Re, kā izpratusi, kas īsti par putnu Kazačoks! Ja tu būtu dzirdējis, kā viņa par to izteicās! …

It kā skaitīdama sev rokām pirkstus, Oļa šķita nevis atceramies sarunu, bet uzskaitām Antonidas Ivanovnas vārdus: «Viņš ir nekaunīgs siržu lauzējs. Viņam dēkas ir tāds pats sporta veids kā vingrošana uz rīkiem.» Aiz labpatikas viņa sāka plaukšķināt rokas.

—   Kā iesākās saruna? Oļa, stāsti visu pēc kārtas, — Mitja palūdza.

—   Antonida Ivanovna man svinīgi noprasīja: «Kas jums tur atgadījās ar basketbolistu? Kā varēja notikt šāds bēdīgs incidents? …»

Oļa uz brīdi pietvīka un nodūra galvu. Mitja skai'dri iedomājās, kāda viņa izskatījās, kad atbildēja uz Antonidas Ivanovnas jautājumu.

—   Ko tu viņai teici?

—   «Muļķis tāds …» — es sacīju. Viņš man vaicāja: «Kāpēc, kad skūpstās, aizver acis?» Viņu cits nekas neinteresē. Un es pavaicāju Antonidai Ivanovnai: «Sakiet, lūdzu, vai dzīvē visi ir tādi?» Tad vēl uzprasīju, ko viņa pati būtu darījusi tavā vietā? Vai tad nebūtu huligānam devusi pretsparu?

—   Oļa, tu esi malacis!

—   Es taču neredzu, ka būtu nogrēkojusies! Arī tu ne! — Viņa atmeta galvu tā, ka virs galvas noplīvoja vesels matu klēpis. Viņa gribēja vēl ko teikt, taču grūti bija atrast vajadzīgos vārdus. — Un, zini, skrienu mājās kā spārnos. Uz ielas skan radio… tieši pārraida kaut kādu deju muziķu … Ak, Mitja, cik es esmu priecīga, ka visu pateicu, kas uz sirds!

—   Droši vien tu viņai apniki ar saviem pārdzīvojumiem, — maigi skatīdamies Oļā, sacīja Mitja.

—   Viņa painteresējās, kur esi tu. Es teicu, ka stāvi rindā pēc'biļetes Marjai Sergejevnai.

—   Gandrīz taisnību pateici: rindas gan nebija, — Mitja izlaboja.

Nu Oļa ņēmās atcerēties visu pēc kārtas, apsvērdama katru savu un Antonidas Ivanovnas teikto vārdu.

—   «Kad tad Marja Sergejevna brauc prom?» — šī jautā. «Ceturtdien,» atbildu. «Vai kopā ar māsasdēlu?» — Oļa laimīgi iesmējās: — Viņa tā tevi nosauca — oficiāli. «Nē,» es atbildu, «mēs ar Mitju līdz sestdienai paliksim tepat.» Te viņa, vai zini, atplauka smaidā un smalkā balstiņā sacīja: «Kāda vaļsirdība: «Mēs ar Mitju līdz sestdienai …»!»

Un Oļa ar acīm prasīja, lai Mitja ļoti dzīvi atsauktos uz šo vietu viņas stāstā. Viņai likās, ka viņa labi atdarinājusi Antonidas Ivanovnas smaidiņu;

—   Tomēr, Mitja, tu zini, viņa var būt labs cilvēks! Es šodien par to pārliecinājos. Viņa teica: «Agrāk par to runāt ar tevi es uzskatīju par nevajadzīgu, pilnīgi paļāvos uz Marju Sergejevnu.» Un viņa bez aplinkiem pajautāja, kādas mums attiecības. Bet eš, tu saproti, paskatījos viņai tieši acīs, un viņa izturēja manu skatienu. Tad es teicu: «Vislabākās, kādas tik var būt, Antonida Ivanovna. Mēs mīlam viens otru…» Viņa brītiņu klusēja, tad teica: «Nu, bet ko par to būtu teikusi tava māmiņa?» -i«Māmiņa Mitju arī mīlēja.» — «Vai viņa zināja par jūsu jūtām? Tu viņai izstāstīji?» — «Es ar viņu nekad par to netiku runājusi, bet viņa nevarēja to nenojaust. Mēs pastāvīgi bijām kopā, un Mitja pie mums nāca ciemos.» — «Kā tu domā: vai māmiņai būtu paticis, ka jūs paliekat ar Borodinu tukšā dzīvoklī veselas trīs dienas vieni? Vai viņa neuztrauktos? …»

Mitja ar izžuvušu muti klausījās šajā dialogos veidotajā stāstā. Viņš bija sevišķi mierīgs šai brīdī, un viņa acīs vīdēja tas valgums, kāds pavīd dažreiz cilvēku un pat dzīvnieku acīs aiz pateicības un mīlestības jūtām.

Taču Oļa nemaz to neievēroja.

—   Mitja! Tad viņa man uzlika rokas uz pleciem, re, šitā te, un sacīja: «Tu domā, ka jau esi liela, Kežun, un tev viss ir skaidrs. Bet tā ir tikai tava pašpaļāvība, kas radusies aiz dzīves nepazīšanas. Padomā pati, kāpēc es atcerējos māmiņu? Nu, padomā …» — «Nezinu …» — «Tāpēc, ka negribu, lai rnfisu saruna izvērstos par oficiālu •sarunu starp skolas direktori un skolnieci. Es gribētu, lai kopā ar mums būtu tev visdārgākais cilvēks — māmiņa. Tev jāiedomājas, ko viņa būtu teikusi par jums…»

Es iesaucos: «Bet mēs taču abi ar Mitju braucam uz pionieru nometni! Mūs sūta par pionieru vadītājiem. Rīt iesim uz pilsētas komiteju pēc ceļazīmēm. Arī ziemā divatā bijām aizbraukuši, un māmiņa bija apmierināta…» Tad es viņai visu pateicu: cik daudz tu esi darījis manis labā — ka es esmu rupjā, slikti mācos un ka es kopā ar tevi kļūstu labāka. Vai nav tiesa? Kā tu man palīdzēji izprast fizikā un ķīmijā grūtākās vietas, kā mēs risinājām grūtākos uzdevumu variantus … Visi taču zina, ka mūsu draudzība ir nemainīga! Es viņai teicu: «Tā nav dzirkstelīte, kas nupat nupat izdzisīs. I. Drīz būs gads apkārt!» Mitja, drīz taču gads, vai ne? … Antonida Ivanovna pat pasmējās par mani: «Kā tu viņu iekaroji?» —«Nezinu, vai ar savām sporta spējām vai ārieni…» Pie tam esmu nepievilcīga! — vaļsirdīgi atzinās Oļa. — Bet tas nav svarīgi, vai ne? … Es viņai sacīju, ka dalos ar tevi visā. Bet es taču esmu noslēgtas dabas. Dalos gan iespaidos, gan domām. Es nekad vēl ne ar vienu neesmu bijusi tik atklāta … Es pat domās sarunājos ar tevi. Bet, kad satiekamies, dažreiz gadās, ka viss no galvas izskrējis laukā. Un tu no savas puses… Nē! Tu pat esi labāks! Zini, Mitja, kad es ar viņu tā runāju par visu, man krūtīs kaut kas smeldza … Es viņai sacīju: «Antonida Ivanovna, esmu pārliecināta, ka jūs esat ļoti labs cilvēks!»

—   Un ko viņa? — Mitja klusi vaicāja.

—   Viņa? Viņa smaidīja.

—   Un pareizi darīja, — sacīja1 Mitja, gandrīz neko nesaprazdams, tikai apbrīnodams Olgu.

—   Nē, pagaidi… — Oļa ar Mitjam jau pazīstamu kustību sabužināja pakausī matus kā vēdekli un sataisīja jocīgu sejiņu.

—   Viņa ne tikai smaidīja. Viņa man centās kaut ko iestāstīt par meitenes cieņu … Bet es neklausījos! Viņa. kaut ko runāja formas pēc. Ka meitene nedrīkstot atļauties vaļības, tai vajagot būt atturīgai. Pareizi! Bet kā lai, Mitja, saprot atturību? Vai jābūt klīrīgai vai kā statujai? … Ak, Mitja, cik labi! Tā tik bija saruna!

Nespēdama apvaldīt sevī kūsājošo prieku, viņa no laimes pārpilnības atkrita uz muguras, tā ka Mitja, priecādamies un smīnēdams par viņas noreibumu, atvirzījās nostāk, lai tai būtu ērtāk.

—   Bet vai tev, Oļa, neliekas, ka tu pārliecināji Antonidu Ivanovnu? — viņš ieprasījās, raudzīdamies viņai acīs.

—   Man arī tas nupat iešāvās prātā! — un Oļa ātri pārmainīja pozu, atspiezdamās pret elkoni. — Tūdaļ kļuva tā kā gaišāk

ap sirdi! Un ko mēs patiešām činkstam! Nepieļaujami, Mitja! Vajag cīnīties par dzīvi! Vai ne tā?

—   Pareizi! — Mitja iesaucās un pielēca kājās. — Ja cilvēks atkarīgs no apstākļiem, tad vajag izdarīt tā, lai apstākļi būtu cilvēcīgi.

—   Mitja, kliedz: «Sveicam dzīvi! .,.»

Tieši šo dzīves prieka pilno izsaucienu izdzirda Marja Sergejevna, atslēgdama sava parasti klusā dzīvokļa durvis.

„VAI TIK JUSU STARPA NAV MĪLESTĪBA?“

Mitjam patika apmeklēt komjaunatnes pilsētas komiteju. Seit koridoros, daļu vadītāju kabinetos ne vienreiz vien viņš bija izjutis to, ko izjūt katrs pusaudzis, kad pirmo reizi apzinās, ka par viņu interesējas kā par pieaugušu cilvēku.

Te, šai jaunajā, gaišajā mūra ēkā, kuras labajā spārnā pirmajos divos stāvos pirms četriem gadiem bija izvietojusies komjaunatnes pilsētas komiteja un centrālā rajona komiteja, ne vienreiz vien lielā dzīve Mitjam jau bija likusi just visu savu bardzību, ko nevarēja salīdzināt ar bezrūpīgo bērnu dienu blēņošanos. Cik daudz atmiņu! Pavasara plūdi izskalojuši atjaunojamā dambja aizsprostu — skolēnus komjauniešus izsauc tieši no stundām laukā. Stiprā lietū desmit stundas no vietas Mitja kopā ar pieaugušajiem stiepj maisus, kuros ūdens vairāk nekā smilšu, bet pēc tam visi žāvējas pilsētas komitejas koridorā un dzied dziesmas, kā, piemēram, «Ai migla, tu migla tālā», un turpat pie logiem noliekas uz grīdas gulēt, gaidot jaunu trauksmes signālu … Pavasarī ķērās pie jaunapbūvēto ielu apstādīšanas ar kastaņām un akācijām. Gados pajauns sapieru dienesta pulkvedis savāca komjauniešus pilsētas komitejas sekretāra kabinetā un aiz slēgtām durvīm noturēja piesardzīgas pārrunas, kā rīkoties, ja lāpsta uzduras kādam metala priekšmetam, un, starp citu, pastāstīja, cik daudz dažāda veida sprāgstošu mīnu sapieri atraduši tikai viena vienīga pilsētas kvartāla pagalmā … Bet gadu vēlāk, kad rūpnīcas komjaunieši nolēma apgādāt skolu fizikas kabinetus ar aparātiem un izgatavoja šo aparātu paraugus, sakaru nodibināšanai ar šiem atslēdzniekiem un virpotājiem no skolas izsauca Borodinu un Capu …

Tomēr Mitja šodien neiegāja pazīstamajā koridorā, bet palika uz ielas. Oļa kopš rīta bija aizskrējusi uz to namu, kur agrak dzīvoja kopā ar māmiņu: tur viņai bija daudz pazīstamu

ģimeņu, kas sūtīja savus bērnus uz pionieru nometni, un Oļai jau iepriekš tie bija jāapmeklē, par šo to jāaprunājas. Bet komjaunatnes pilsētas komitejā viņa bijusi reti, un viņai šis izsaukums uz pilsētas komiteju ir vesels notikums. To zinādams, Mitja viņu gaidīja.

Kad Oļa tieši pēc piecām minūtēm piecos pienāca pie pilsētas komitejas nama, Mitju jau bija pārņēmis apjukums un nemiers; viņš atradās tuvu izmisumam. Oļa ne tik ātri pazina Mitju bērnu barā pie strūklakas.

—   Nu tu gan dabūsi, — viņš padraudēja viņai ar dūri.

Belkina kabinetā viņi iegāja kopā.

Resnais Stjopa Mjačkins sēdēja uz sekretāra krēsla sānmalas un zvanījās pa telefonu. Mitja pazina Mjačkinu: pirms diviem gadiem tas bija beidzis to pašu skolu, ko Mitja, un Mitja zināja viņa turpmāko biogrāfiju: Mjačkins jau bija paspējis pastrādāt institūtā par kinomehāniķi, kādā ciemā par bibliotekāru, cehā par elektriķi. Viņš izskatījās vājāks, tomēr ierašas, žesti, pat smaids bija palicis agrākais. Mitja atcerējās, kāds viņš izskatījās, kad kopā ar savu māti ieradās pie tēvoča — ekskavatora vadītāja kaļķakmens raktuvēs: resnītis no Ahtirkas. Arī tagad, kad Mitja un Oļa iegāja kabinetā, Mjačkina vaibsti savilkās tā, ka izzuda visi vasaras raibumi: viņš smaidīja. Mitja piegāja tam klāt un sacīja: «Vai neesi aizmirsis?» — tā atgādinādams viņam neseno sarunu par to, ļka Mitja un Oļa vēlētos abi kopā doties uz celtnieku pionieru nometni. Mjačkins pēkšņi it kā atjēdzās, kļuva nopietnāks, tas ir, viņa vaibsti izlīdzinājās un atkal parādījās vasaras raibumi, un ar oficiālu žestu norādīja uz palodzi — tā palūgdams apsēsties, jo brīvu krēslu vairs nebija.

Oļa izspraucās līdz palodzei. Mitja nesteigdamies viņai sekoja. Spriežot pēc pārpildītā kabineta, pionieru nometņu komplektēšana vasaras otrajai pusei norisa pilnā sparā. Mjačkins pa telefonu apspriedās ar rūpnīcu komitejām. Bija redzams, ka viņš ir speciālists tādās lietās kā kadru izraudzīšana un ka tā ir viņa mīļākā nodarbošanās. Viņš, redzams, mazliet lepojās ar savu atmiņu: katru atcerējās vārdā!

—   Kā tad — atceros! … — viņš sauca kādam klausulē. — Pagājušo rudeni mēs šim skuķim kā prēmiju pasniedzām pulksteni. Tikai viņa apvainojās, jo tas bija vīriešu pulkstenis.

Mitja un Oļa tikko manāmi saskatījās. Viss šai brīdī viesa sirdīs tikai prieku — aiz loga mirdzēja tik svaiga un sulīga akāciju lapotnei Saule istabā aizdedza kā ugunīs figurālo bron

zas pulksteni, kas stāvēja uz dīvāna augstās muguras virs cieši sēdošo jauniešu un meiteņu galvām; iekvēlināja uz sarkanā galdauta katru puteklīti, tā ka violetie tintes traipi vizēja bronzas krāsā.

Tāpat kā kādreiz vecajā dzīvoklī Olga sēdēja Mitjam līdzās uz palodzes, un tās saulē vizošie, kastaņbrūnie mati un neizprotami dzidrais dienvidu dienas troksnis ārā aiz loga — viss Mitjā viesa ir prieku, ir skumjas, viņš pats lāgā nevarēja saprast, ko īsti. Un pēkšņi viņam pirmo reizi kaut kā citādāk, bēdīgāk pavīdēja prātā doma: skola taču pabeigta.

Viņi sačukstējās, klusiņām smējās, vēl nezinot iemesla, par ko jāsmejas. Vienkārši ilgi nebija redzējušies.

—   Aiztaisi muti un saknieb lūpas, — čukstot pavēlēja Olga.

Pienāca Griņka Šelijs. Tas, protams, dīvaini, bet arī viņš bija

izsaukts. Redzams, trūkst, ko sūtīt. Griņka priecājās, ka viņa vārds bija sarakstā, bet Mitja, kad dabūja zināt šo jaunumu, atklāti pašūpoja galvu. Viņš noeksaminēja Griņku: ko tad šis darīšot, kad viņu patiešām nosūtīšot par pionieru vadītāju?

—   Mācīšu bērnus peldēt, — Griņka sāka fantazēt. — Ugunskuru ar vienu sērkociņu aizkurt. Rītos tīrīt zobus, kaklu skalot: r-hr-hr … — Viņš attēloja, kā skalo kaklu.

—   Reizi nedēļā galvu mazgāt, — Oļa piebilda.

Sai brīdī kabinetā ienāca Roslova.

—   Skat, šī ir Vetočkal — Mitja iesaucās, saķēris Oļu aiz rokas.

—   Un tu domā, ka es esmu viņai līdzīga? — čukstot jautāja Oļa, ar ziņkāri aplūkodama ienācēju un atcerēdamās, ka to jau agrāk kaut kur uz ielas bija redzējusi.

Gaišmatainā Vetočka Roslova ar mazliet plakanu degunu un maigām, pilnīgām lūpām, kurai jau tagad bija ap divdesmit septiņi gadi, arī agrāk nevarēja būt līdzīga Oļai Kežunai. To visu Mitja bija tikai izdomājis, lai izceltu Oļu savās acīs, un pēc tam pats noticēja saviem vārdiem.

Kad ienāca Vetočka Roslova, visi sarosījās. Meitenes tūdaļ piesteidzās viņai klāt. Atskanēja smiekli un Mitjam pazīstamā Vetočkas balss ar mazliet neskaidru «r» skaņas izrunu: «Nu, vai zini, beidz reiz pūst pīlītes!» Un atkal bezbēdīgu smieklu šalts. Gribējās pieiet pie viņas — parādīt viņai Oļu un vēl kaut kādā veidā izteikt savas jūtas.

—   Iesim, iepazīstināšu! — Mitja aši lika priekšā.

Viņi aizspiedās cauri jauniešiem līdz Vetočkai.

—   Skat, cik tu liels izaudzis, Mitja!

—   Es jau sen vairs neaugu . .. Vetočka, šī ir Oļa Kežuna* Iepazīstieties, lūdzu!

—   jūs kopā gribat braukt uz nometni?

—   Kā tu uzminēji?

—   Nu, tas nav grūti!… — Vetočka iesmējās, taču ne aizvainojoši, bet tā, ka ari Oļa pasmaidīja. — Mitja, vai atceries ugunskuru — no salmiem? Liesmas cēlās pāri koku galotnēm, es toreiz nobijos …

—   Jā, — Mitja uztvēra. — Pēc tam bija tāds troksnis visapkārt, ka tu sāki diriģēt, bet mēs kliedzām: «Klu-su-mu!» …

—   Vai atceries, kā reiz skolā kāpām uz jumta un ar koka lāpstām šķūrējām sniegu zemē. Tad piekusām, uz brītiņu apsēdāmies pie skursteņa … Atceries, kā vējš šūpoja koku galotnes turpat mums blakus, vienādā augstumā … Bet lejā sniegā tupēja rūsgans kucēns un skatījās uz jumtu …

—   Jā, saslējis ausis, klausījās, ko mēs runājam… Kad tas bija?

—   Tu biji otrajā klasē! — satraukta atcerējās Vetočka. — Ak Mitja, Mitja! Izaudzis velnēns!

Sī īsā un saraustītā saruna lika Mitjam nožēlot, ka viņš tik reti tagad redzas ar Roslovu: tās pašas izjūtas, tā pati — kaut arī pieauguša cilvēka, — atsevišķā, tomēr saprotamā dzīve. Oļa cieši aplūkoja Vetočku, un negaidot viņai vaļsirdīgi atzinās:

—   Mitja saka, es esot jums līdzīga.

Vetočka iesmējās. Un viņas abas ļlika tam nosarkt. Lai mainītu sarunu, Mitja jautāja:

—   Vai tas suns, kas toreiz bija kucēns, vēl joprojām pie tevis?

Vetočka aizraujoši smējās.

—   Jā, bernardīnietis … Kolomenskas bernardīnietis, — viņa teica. — Čapu kopš ziemas neesmu redzējusi. Kāds viņš izskatās? Borodin, atnāc pie manis, es tev kādu Salavatiku parādīšu.

—   Zinu jau, dēlu parādīsi…

—   Afoņku, protams, arī! Un Salavatiku arī — tas ir pirmais resgalis visā ciematā.

Viņa smējās, te vērsdamās pie Mitjas, te atkal pie Oļas, un visa viņas seja, izņemot mazliet plakano degunu, tik burvīgi un ātri mainīja izteiksmi, ka Oļa, aizmirsusi greizsirdību, tīksminājās par šās pieaugušās un jau drusciņ izplūdušās sievietes bērnišķīgo žirgtumu. Roslova aicināja Mitju un Oļu kopā uz «draudzības dienu», kas vairs nebija tālu, un sacīja, ka no lido

tāja Ogņeva nevajagot kautrēties: — viņš tagad pats pēc zēniem ilgojoties, sevišķi ziemā, kad slinkums krāsni kurināt.

Kad Mitja un Oļa atgriezās savā vietā uz palodzes, Oļa teica:

—   Viņa droši vien pamatīgi prot saliedēt zēnus vienā kolektīvā.

—   Vai tu baidies, ka pēkšņi tevi neieliek par vecāko pionieru vadītāju? — Mitja jautāja, nojauzdams, par ko domā Oļa.

—   Vecākais jau būsi tu.

—   Vai baidies? … Starp citu, vai tu zini, kur atrodas baiļu muskulis?

Olga jautājoši paskatījās Mitjā.

—   Kājās, — Mitja teica.

Oļa pasmaidot tūdaļ atcerējās Kazačoku, kā viņš bija minis pedāļus.

Kabinetā ienāca daļas vadītājs Belkins. Istabā visi noklusa. Pieiedams pie galda, Belkins uzmundrinoši aplaida skatienu visapkārt un jokodamies sacīja:

—   Nu, turpiniet vien tālāk tādā pašā garā.

Mitja un Oļa kā paklausot šim aicinājumam, pasmaidīja. No visiem pilsētas komitejas darbiniekiem Oļa pazina tikai Belkinu. Viņš vienmēr bija dzīves prieka pilna cilvēka paraugs. Arī tagad Oļa saprata, ka šie vārdiņi «turpiniet vien tālāk tādā pašā garā» bija teikti savā vietā, ja ņem vērā dažus komsorgus, kuri, sanākot pilsētas komitejā, cits no cita kautrējas un klusēdami aplūko sienas.

Visi vēroja, kā Mjačkins iepazīstina Belkinu ar sarakstiem. Mjačkins visbirokrātiskākajā darbā prata parādīt savu degsmi un trauksmi, ja vien bija darīšana ar priekšniecību. Belkins pacēla galvu — viņa priekšā stāvēja nepazīstama meitene, kas bija ienākusi kabinetā tūlīt aiz viņa.

—   Tu, meiča, atnāc parīt, — viņš laipni tai sacīja un, pagriezies uz Miačkina pusi, piebilda: — No kaimiņu apgabala iebraukusi mediķe vervēt kursantus. — Un atkal pagriezās uz meitenes pusi: — Tātad norunāts, meiča, parīt. .. Līdz tam laikam ne ar ko es tev nevaru palīdzēt kā vienīgi teikt laipnus vārdus. Bet parīt ķersimies pie lietas.

—   Bet es taču esmu svešā pilsētā, kopmītnē apmetos. Man nav ko darīt.

—   Tad pastaigājies, — atjautīgi ieteica Belkins. — Vai Labajā krastā esi bijusi?… Kā tad tāl Uz Cervona salu aizbrauc… Nu, Mjačkin, sāksim, sāksim, — viņš steidzināja.

Belkins norādīja uz pulksteni. Tas mirdzēja saulē.

—   Pulkstenis — īstais zelts, — smiedamies rupjiem smiekliem, piezīmēja Belkins, un šis joks jau bija domāts visiem, kas atradās istabā. Viņš paspieda atbraucējai roku, bet pats nevietā pabeidza iepriekšējo domu: — Sporta godalga, nevis pulkstenis…

Te viņš pamanīja pie loga Borodinu un Kcžunu un tūdaļ piegāja pie viņiem.

—   Paklau, Borodin, — viņš sacīja, .paņēmis Mitju pie elkoņa, — uz kurieni tu brauksi?

—   Nezinu, vai uzņems. Braukšu uz Maskavu, uz universitāti.

—   Tātad domā būt ģeogrāfs?

—   Un kas tur sevišķs?

—   Izlaiduma vakarā jūsu direktors Katerinočkins lasīja sarakstu, kurp katrs dosies. Mani ieinteresēja Ļeņina kalni, — Belkins sacīja, aplūkodams Oļu. — Un Kežuna par ko domā kļūt?

—  Viņa taču tikai uz desmito klasi pārgāja, — Mitja atbildēja Oļas vietā un, saraucis degunu, paskatījās uz meiteni, it kā izrādīdams viņai savu aizbildnību un to uzmundrinādams.

—  Zinu, — Belkins sacīja, apmierināts par to, ka bija samulsinājis Oļu. — Tomēr, jādomā, ne jau par mājsaimnieci, vai ne?… Nu, par ko gribi kļūt, meiča?

—   Nezinu… Varbūt iestāšos lietišķās mākslas institūtā..

Belkins pacēla uzacis, uzaicinādams visus paklausīties.

—   Viņa, protams, gribētu par tālbraucēju kapteini, — viņš pamirkšķināja aci un iesmējās. — Ja jau Borodins ģeogrāfs — kā tad citādi!

Daudzi nesaprata mājienu, bet Oļa nez kāpēc nosarka. Pēkšņi viņas acīs viss zaudēja interesi. Izstiepusi uz loga rūts iedegušo roku un pētīdama uz tās saules apspīdētās spalviņas, Oļa nodūra galvu. Mitja sēdēja līdzās un arī klusēdams brīnījās par Bclkina ne visai asprātīgo joku. Mjačkins jau ķērās pie sadalīšanas. Belkins sarakstā uzvārdu priekšā lika kāsīšus. Komjaunieši, kuri bija dabūjuši norīkojumu, gāja no kabineta laukā. Bet Mitja, iegrimis domās, neko apkārt neievēroja.

—  … Tad varbūt uz šo nometni ies Borodins? — Mitja pēkšņi izdzirda Belkina balsi.

Tas, kas norisinājās nākošajās divās trīs minūtēs, kā ķīlis, ar cirvja pietu dzīts, uz ilgu laiku iesprūda Mitjas un Oļas dzīvē. Mitja painteresējās, kādu nometni viņam piedāvā, jo bija palaidis gar ausīm. Taču pēc Mjačkina balss juta, ka labi nav. Šis piedāvājums izskatījās pēc nodevības. Mjačkins nevajadzīgi sīki

izskaidroja Mitjam, kā atrast nometni, — šī nometne nemaz nebija celtnieku nometne. Tātad viņu sūta citur? Izšķir ar Oļu?…

—    Tur tu uz vārtiem ieraudzīsi milzīgu bultu. Tā norāda ceļu, — Mjačkins skaidroja.

—   Bet tā rāda nepareizi… Tu ej tieši otrādi, uz pretējo pusi, uz ūdenssūkņa pusi.

—    Nu labi, ar šo būtu izšķirts, — nevērīgi noteica Belkins.

—   Nē, biedri Belkin, — klusi iebilda Borodins un vēl klusākā balsī paskaidroja savu iebildumu. — Es gribētu kopā ar Kežunu.

—   Nu tā, ar šo būtu izšķirts, — vēl nevērīgāk, it kā iebildumu nesadzirdējis, atkārtoja da|as vadītājs.

—    Nekas no tā neiznāks, Borodin, — pasmaidīja Mjačkins, un atkal tā sejā izzuda visi vasaras raibumi.

—    Man ir nopietns iemesls, kāpēc es to lūdzu, — skaidrā balsī sacīja Mitja.

Mjačkins kaut ko gribēja iebilst, taču Belkins to apturēja aiz rokas un Mitjam vaicāja:

—   Tad paskaidro mums, kāpēc tu gribi kopā ar Kežunu?

Visi apklusa, gaidot Mitjas atbildi. Olga vai pamira, iedomājoties, ka Mitja varētu sākt gari un plaši stāstīt par māmiņu, kas nevienu nevar interesēt. Viņa apkārt neko citu neredzēja kā tikai Mjačkinu, kas, ieracies papīros, smaidīja pār visu rūsganiem vasaras raibumiem klāto seju savu dzēlīgo smaidiņu.

—    Mēs vienmēr esam kopā, — sevī apsvēris, pēc laiciņa atbildēja Mitja.

Ne mirkli neapdomājies, Belkins iesaucās:

—   Vai tik jūsu starpā nav mīlestība, biedri?

—   Ko var zināt! — Mjačkins skaļi iesmējās.

—   Jā, vai tik jūsu starpā nav mīlestība? — Belkins atkārtoja.

Olga sēdēja kā sastingusi, acīs saskrēja asaras. Mitja nolēca

no palodzes, sakrustoja rokas uz krūtīm.

Belkins joprojām ar interesi skatījās Mitjā, it kā gaidīdams viņa paskaidrojumu par mīlestību. Tad, pacēlis savas skaistās uzacis kā zirgs ausis, bez steigas turpināja savu domu:

—  Formulēsim tā: zvaigznēs raugāties? Zvaigznes jūs vairāk saista nekā grēcīgā zeme? Tas, mīlīši, nesaskan ar zinātni, nekādi nesaskan!

—   Viņiem taču tā nav mīlestība, bet draudzība, biedri Belkia, — smakdams vai nost aiz smiekliem, izteica asprātību Mjačkins.

Viens otrs notiekošo vēl neņēma nopietni. Tomēr daudzi saprata, ka te nav ko smiet, bet daži pat aptvēra, ka Belkins, tikko ienācis kabinetā, ne bez nolūka apjautājās tieši par Borodinu un Kežunu: redzams, pilsētas komitejai bija dots kads signāls. Un patiešām, pēkšņi sajutis, ka pirmās, ar jokiem papildinātās piezīmes jau sagatavojušas ceļu nopietnai sarunai, Belkins kļuva stingrs un gandrīz ass.

—   Kas tā par draudzēšanos divatā? — viņš jautāja klātesošajiem un brītiņu klusēja, it kā dodams laiku kādam atbildēt.

Atbilde patiešām sekoja. Vetočka Roslova no vietas dusmīgi iesaucās:

—   Sāda saruna nav nopietna, Belkin! Šādas sarunas risina vienatnē un arī tad, ja prot. — Lai mīkstinātu savu aso piezīmi, viņa piebilda: — Lemsim tālāk, kur kuro sūtīt. Man nav skaidrs: kāpēc vajag šķirt Borodinu un šo meiteni?

Belkins paskatījās Roslovā, tomēr viņas vārdus atstāja bez ievērības.

—   Draudzēties vajag visam kolektīvam, biedri, — viņš teica tai pašā rezumējošā tonī. — Klasēs jļums slikti kolektīvi, bet paši klaiņojat zem rokas pa dambja uzbērumu. Jūs komjaunatni nošķirat no draudzības.

Mitja pacēla galvu.

—   Nu tad zināt: pēc priekšrakstiem nekad neesmu draudzējies un nedraudzēšos, — viņš teica.

—   Kas tā par valodu? — Belkins laiski jautāja un atspieda zodu rokā, lai labāk varētu aplūkot Mitju. — Ko tas nozīmē — «nedraudzēšos»? Vai mēs tev, puis, ko nepareizi sakām? Neaizmirsti, kur atrodies. — Belkins piecēlās, lai formulētu pašu svarīgāko, kas visiem klātesošajiem būtu jāsecina no šīs sarunas. — Vajag apvaldīt sevi… Apvaldīt… — Belkinam pietrūka vārdu, un viņš savu domu centās izteikt ar roku palīdzību, ņirbinādams pirkstus.

—   Man nav ko apvaldīt. Esmu pietiekami savaldīgs, — Borodins cieti noteica, šai brīdī aizstāvēdams ne vairs sevi, bet Oļu, tikai Oļu vienu pašu. — Nav labi tā, biedri Belkin.

—   Ar ko tu runā? — daļas vadītājs sapīka.

Varēja manīt, ka Roslovas iejaukšanās viņu bija izsitusi no sliedēm, tomēr stūrgalvība ņēma virsroku, un viņš tikai šad tad drūmi pašķielēja uz to stūri, kur sēdēja Vetočka — vispopulārākā pionieru vadītāja pilsētā. Visi ievēroja šo Belkina samulsumu.

Vetočka Roslova ātri piegāja pie Belkina galda, tomēr apdomājusies neko neteica un izgāja no kabineta. Dmitrijs Borodins izturēja Belkina skatienu. Te nav ko iekaist dusmās, ja jūti savu taisnību.

—   Kā pilsētas komitejas darbiniekam es jums neko negribu teikt, bet kā biedram gan: manuprāt, tā kauna lieta! — Mitja sacīja. — Neko neesat noskaidrojuši, bet vācat tenkas.

Belkins paskatījās pa malām, it kā pie sava kabineta sienām meklēdams vārdus, ko atbildēt, tad norādīja uz durvīm.

—   Izej, Borodin, laukā, izvēdini galvu. Bet tu, Kežuna, paliec, — viņš rāmi sacīja, pilnīgi valdīdams pār savu balsi.

Mitja nosarka, nezinādams, ko atbildēt, tad uzmeta acisOļai, to uzmundrinādams, un gandrīz skriešus devās ārā.

Tātad viņi netiks uz nometni? Vienā mirkli viņiem atņēma to, par ko abi ar Oļu bija sapņojuši visu ziemu, visu pavasari. Kāpēc? Vai tāpēc, ka Oļa tik vīrišķīgi bija panesusi savas bēdas, sākusi labāk mācīties, kļuvusi nopietnāka? «Apvaldīt sevi…» — rūgti smīnēdams, Mitja atkārioja … Viņam taču pašam visvairāk bail, vai tikai Oļai neliekas, ka viņš kaut kā rupji, nepiedienīgi ir paskatījies uz viņu. Tomēr kāda tur daļa Belkinam! Viņam to neieskaidrosi, neiestāstīsi. Bet, ka pagājušajā gadā bija atgadījies neglīts notikums ar vienu astotās klases skolnieci no Kreisā krasta skolas, tas visiem acīm redzams. Tātad mēs visi tādi? Gaida vienīgi neķītrības. Mērī visus ar vienu olekti…

Mitjā auga aizvainojums, tas darīja viņu aklu, un viņš pārdomādams, kā varēja notikt, ka viņu padzina, neapzinājās, ka jau sen sēd uz strūklakas sasilušā akmens, un neredzēja, kā visi pilsētas komitejas ēkas logi iezaigojās aiz kokiem norietošās saules staros, īsu mirkli Mitja ar visu savu taisnības izjūtas spēku nolēma pamēģināt attaisnot, apžēlot Belkinu. Ko nozīmē «apvaldīt»? Varbūt viņš, to teikdams, domāja kādu savu personīgo piedzīvojumu? Varbūt.. .Tad iznāk, ka viņš ļoti reti mēģina būt atklāts, ja nekādi nevarēja atrast citus vārdus kā vienīgi šo muļķīgo «apvaldīt» …

No šīm domām Mitju iztraucēja pienākušie draugi. Ediks Motiļevičs piedāvāja viņam papirosu, tad, neprasīdams atļauju, apsēdās blakus, nemaz nepainteresējies, kāpēc Borodins atrodas šeit. Zeņa Postņikovs sāka stāstīt, ka viņš šodien uzgājis drānas kulītē tintes pudelīti no tiem laikiem, kad vēl mācījies otrā klasē, barakā, — viņš esot nolēmis šo pudelīti ņemt līdzi uz Maskavu, tur tā varēšot izdaiļot studentu kopmītni. Pulkstenis virs nama ieejas rādīja jau seši — droši vien tūlīt iznāks laukā pie Belkina sanākušie komjaunieši. Tur, zem pulksteņa, apkopēja slaucīja parādes durvju kāpnes, it kā gaidīdama augstus viesus.

Mitjam viss apkārt šķita tāls un neinteresants. Viņš pat sabozās: «Nu, ko tu ar savu tintes pudelīti

uzplijies!» — un steidzīgi piecēlās.

Sai brīdī pa pilsētas komitejas durvīm drūzmām nāca laukā jaunieši. Mitja devās tiem pretim un iejuka" pūlī. Oļa aizkavējās uz kāpnēm. Pēc ārējā izskata viņa bija pilnīgi mierīga; rokās tai bija komjaunatnes biedra karte, ko viņa aplūkoja it kā bez kādām rūpēm.

—  «Olga Vladimirovna», — viņa skaļi izlasīja un, vērsdamās pie Mitjas, piebilda: — Skaisti skan kopā mans vārds un tēva vārds, vai ne, Mitja?

Mitja, vēl joprojām neskatīdamies uz Oļu, klusi jautāja:

—   Nu kā? Uz kurieni norīkoja?

—  Vēlāk pastāstīšu, — vilcinādamās atteica Oļa. Ja Oļa būtu varējusi norīt kamolu, kas spiedās kaklā, viņa būtu pateikusi, ka šāds jautājums ir muļķīgs.

—   Kur Roslova? — Mitja vaicāja.

Oļa to nezināja. Viņš uzsauca Griņkam:

—   Griņka, vai neesi redzējis Roslovu?

Griņka arī nezināja. Liekoties, pie pirmā sekretāra. Mitja

panāca 0|u, sāka iet līdzās; abi gāja klusēdami un ātri. Zēni, kas bija izgājuši no pilsētas komitejas, atradās tālu iepakaļ, kad Olga palēnināja soli.

—   Mani nozīmēja uz celtnieku nometni, tur pēc divām nedēļām sāksies jauna maiņa, bet es atteicos, — viņa vienaldzīgi noteica.

—   Par to jāpateicas Mjačkinam, — Mitja pārliecinātā un niknā balsī sacīja.

Oļa atmeta ar roku;

—   Nerunā niekus! … Tas Antonidas Ivanovnas nopelns. Viņa piezvanīja. Jā, viņa, viņa pati!.. . Belkins pat necentās to noslēpt. Saproti, tagad, kad nav māmiņas, viņa var runāt visu ko, visu, kas tik ienāk prātā! Es vakar Antonidai Ivanovnai pateicu, ka mēs braucam kopā, un viņa tūlīt piezvanījusi Belkinam … Nu, kā tā var, Mitja? — viņa jautāja izmisuma pilnā balsī.

—   Tu nedrīksti zaudēt dūšu! — Mitja dusmīgi sacīja.

Oļa gāja klusēdama.

—   Nedusmojies, lūdzu, ka es tevi tā sarāju … — Mitja ierunājās.

—           Rājies, lūdzams, cik tīk, — Oļa sīkā balstiņā sacīja.

—   Neesmu vairs maziņā, nekāda strupbiželīte! — viņa bēdīgi pasmaidīja, atcerējusies aukles teicienu.

—   Tad tāpēc Antonida Ivanovna bija izsaukusi… — Mitja •sacīja.

—   Ak, Mitja, kāda nekrietnībai

Viņš klusēja.

—   Zini ko: mēs dzīvi iztēlojamies par daudz rožainās krāsās, — Mitja pēc brīža ierunājās. — Jā, par daudz rožainās! Neviens nedrīkst mūs pagrūst vai sliktu vārdu pateikt. Visiem jābūt pret mums pieklājīgiem, uzmanīgiem …

Viņš runāja pavisam ko citu, nekā izjuta, un pats šiem vārdiem neticēja. Sirds tam teica savu: «Ai, kādi pasaulē ir vēl sīki un ļauni cilvēciņi! …» — tomēr viņam tik ļoti gribējās uzmundrināt sašļukušo Oļu, ka, neticēdams pats sev, viņš skaļi nosodīja savu aizvainojumu. Viņš .paskatījās uz Oļu — tās nogurušajā sejā h.ija lasāms sapīkums un koncentrētība: lai gan viņa neskatījās, tomēr klausījās.

—   Zini ko, nerunā tik svinīgi, — viņa sacīja, kad Mitja nedroši apklusa. — Citādi atņemsi diktoriem maizi. Tiem, kuri pa radio runā.

Viņu pārņēma dusmas, tomēr viņš neteica neko. Abi pagāja vēl dažus kvartālus, neievērodami, kur, un nezinādami, uz kurieni

iet, neko neredzot sev apkārt. Pēc tam viņš atmaiga, pārvilka ar roku pār viņas matiem — no apakšas uz augšu:

—   Ek tu, mana strupbiželltel

Viņi apstājās.

—   Saule grimst mākoņos, rīt būs lietus, — svešāda balsī sacīja Oļa un tai pašā tonī piebilda: — Mitja, tev šis apgaismojums nepiestāv …

—   Tev arī, — Mitja negribīgi atteica.

Kur viņi bija atklīduši?… Pazīstama vieta! Viņi atradās starp veea ciemata sakritušajām mājelēm uz nenopļautas, bet jau nodzeltējušas pļaviņas, kur beidzas tramvaja loks. Konduktore zilā kostimā ar somu pār plecu, kozdama baltmaizes doniņā, nesteigdamās gāja no dispečeru būdas uz vagonu.

Nažu asinātājs putekļainā linaudekla skotelē, ar tecīlu uz pleca gāja šķērsām pār pļaviņu un, skatīdamies uz Mitju un Oļu, stieptā, dziedošā balsī sauca:

—   Kam vajag asināt na-žus, šķē-res …

—   Nevajag. Ka nesagriežamies, — skumji pajokoja Mitja.

PIEKTĀ NODAĻA LAIKS PASLIKTINĀJIES

Vakarā aiz pievērtām durvīm Oļa par visu izrunājās ar krustmāti. Mitjā dzirdēja, kā Oļa stāstīja: «… bet viņa taču liekule, īsta liekule!» — un krustmātes mierinošo murmināšanu. Ja jau Mitju neaicina, viņš pats nejauksies iekšā. Taču bija ļoti sāpīgi, ka Oļa tik ļoti no viņa nošķīrusies. Viņš to nav pelnījis.

Rītā laiks vēl pasliktinājās. Lija lietus. Arī garastāvoklis bija tāds pats.

Mitja atgriezās no tirgus izmircis, noņēma no pleciem slapjo mugursomu un iesaucās:

—   Krustmāt, baklažāni parādījušies! — un iemeta acis zīmēšanas albumā, kas stāvēja Oļas priekšā uz galda.

Nekā jauna tur nebija: viņa skicēja sieviešu galvas. Visas sejiņas skaistas un līdzīgas viņai pašai. Mitja jau sen bija ievērojis, ka arī Oļa pievērš zināmu uzmanību savām skaistajām uzacīm: vienmēr sāk zīmēt no acīm un uzacīm, jo visu kārtīgi uzzīmēt var pietrūkt pacietības.

Agrāk viņa, pacēlusi galvu, būtu klusi pasmaidījusi, kas nozīmētu: «Paej nost, nestāvi acīs.» Bet tagad viņa vienkārši neievēroja to.

—   Labrīt, Uzpirkstēnīt!

Oļa pat aci nepamirkšķināja, atbildēja ar aizvainojošu nevērību:

—   Ak, tu tas esi!

Mitja kopš bērnības neieredzēja lietainu laiku, miglu un slapjdraņķi un tikai brīnījās, cik tas viss skaisti iznāk, aprakstīts rakstnieku darbos vai kinofilmā: slapjie lietussargi Dikensa romānos, lietus miglā tīti lākturi, zem lākturiem mirdzošas, kine-

:matografiskas peļķes. Dzīvē tas viss izskatās daudz nepievilcīgāk un, apzīmējot ar krustmātes garlaicīgo vārdu, saucas par «slapjo periodu»: uz balkona tad, šķiet, kurkst vesels pulks varžu, pa dzelzs dzegām kāds bārsta prosas graudus un aiz katras palodzes nez kāda ragana it kā cep kotletes.

Krustmāte palūdza Oļu nopirkt naftalīnu.

Pēc mirkļa uz durvīm metās arī Mitja: «Aizskriešu līdz aptiekai — tā aizmārša nav paņēmusi lietussargu.» Ar lietussargu padusē viņš stāvēja netālu no aptiekas un lasīja vitrīnā izlikto avīzi. Slīpas ūdens strūkliņas tecēja pa stiklu, taču ne jau tās traucēja lasīt un saprasļ izlasīto: traucēja vakardienas notikumi — nāca prātā ir Mjačkina vārdi «tā jau viņiem nav mīlestība, bet draudzība», ir Belkina izteiktā asprātība «zvaigznes jūs vairāk saista nekā grēcīgā zeme», ir paša, kā viņam tagad likās, nepiedienīgais vārdiņš «savaldīgs» … Tomēr viens rakstiņš saistīja Mitjas uzmanību. Vissavienības skolēnu spartakiāde — vesela rinda pārbaudes sacensību pa apgabaliem un republikām: atsevišķi — peldēšanā Voroņežā, vingrošanā — Kalugā, bet noslēguma sacensības Ļeņingradā augusta mēnesī. Var piedalīties arī desmito klašu absolventi… Kolokvijs iekrīt gandrīz vienā laikā ar sacīkstēm. Katrā gadījumā to ņems verā. Mitjam pat elpa aizrāvās. Re, kur izeja! Viņi ar Oļu brauks uz spartakiādi! Kopā gatavosies sacensībām, kopā brauks vilcienā, kopā būs svešā pilsētā! Tas nebūs sliktāk par nometni. Vismaz neviens viņus nevarēs izšķirt.

Piespiedusi pie krūtīm ar visiem desmit pirkstiem paciņas, Oļa iznāca no aptiekas. Ieraudzīja Mitju ar lietussargu un pat nepasmaidīja. Droši vien atkal krustmāte parūpējusies: jāpaglābj naftalīns no lietus. Viņš nestrīdējās pretī, izplēta viņai virs galvas lietussargu un, pabāzis zem tā arī savu slapjo pakausi, visu atpakaļceļu sajūsmināts stāstīja, ko bija izlasījis avīzē, līdz viņa sāka lūgties:

—   Kā tu vari runāt par spartakiādi, kad man pašlaik…

Asaras Oļu smacēja nost. Un viss tikai tāpēc, lai Mitja sajustu,

cik viņš ir rupjš un neaptēsts.

—   Zini ko, Oļa! Uzspļaut visam, ko saka citi! Es tā domāju! — Lai izskatītos pārliecinošāk, viņš pat izbāza galvu laukā lietū.

—   Bet es tā nedomāju.

—    Zini ko, Oļa! Es teikšu īsi. Lai viņi domā, ko grib, bet mēs • dzīvosim pēc sava prāta. Kur tavs pašlepnums, Uzpirkstenī!?

Šodien pat iesim uz sporta skolu, neesam tur bijuši divus mēnešus.

—   Tu, ņrotams, ej.

—   Bet tu?

—         Man negribas. — Beidzot viņa uz to paskatījās kā cilvēks.

—   Tu vispirms aizej viens pats, bet pēc tam gan jau redzēsim.

Un viņa patiešām palika mājās.

Līdzko Mitja parādījās sporta skolā, viņu apbēraar jaunumiem. Izrādījās, ka gatavošanās tikai nupat sākas. Uz Kalugu braukšana paredzēta pēc dienām desmit. Viņu un Oļu labprāt pieņem izlases komandā — lai tikai sākot trenēties. Jaša Kazačoks, kas atradās tuvumā, dzirdēja šo Mitjas sarunu ar skolas direktoru. Dzirdēja un nekā neiebilda — tātad piekrīt. Mitja nolēma tūdaļ paziņot visu Oļai. Bet kur nu! Viņš visiem bija vajadzīgs: gan direktoram, gan treneriem, pat vecajai klavieru pavadītājai, kas vakarā pieprasīja, lai to kāds pavadot līdz autobusa pieturai — neko darīt, Mitjam nācās to izdarīt. Sai dienā viņš bija aizbraucis pie «jaunajiem dinamiešiem» un palūdzis uz treniņu laiku aizdot bambusa kārti, atkarojis rajona izglītības nodaļā atslēgu no kādas Kreisā krasta skolas sporta zāles, parūpējies par basketbola zābakiem zēniem, tāpēc ka gumijas čības «beigtas pēc trim nodarbībām».

Viņš braukāja ar pilsētas komitejas «pikapu» un līdz vakaram sadraudzējās ar savu ceļabiedru, lielisku jaunekli — Viktoru Samoilovu. Tas bija komjaunatnes pilsētas komitejas militārās un fizkultūras daļas vadītājs, atbildīgais pa komjaunatnes līniju par skolēnu sagatavošanu spartakiādei. Viņi kopā aizbrauca uz sporta klubu «Spartaks» un brīvprātīgo sporta biedrību «Mediķis». Protams, ne jau visu laiku var nosēdēt kancelejās. Kamēr viņiem rakstīja pavadzīmes, abi arī svešos stadionos nezaudēja velti dārgo laiku un, neraugoties uz lietu, trenējās uz vingrošanas rīkiem.

Ne ar vārdu neieminējies par vakardienas atgadījumu pilsētas komitejā, Mitja tomēr starp citu Viktoram pajautāja, ko viņš domājot par Belkinu. Viktors palika atbildi parādā un vienīgi ar smaidošām acīm izteiksmīgi paskatījās Mitjā, un Mitja saprata, ka viņš nav vienīgais, kas tā domā par Belkinu. Kļuva vieglāk ap sirdi.

—   Bet vai tu esi pionieru vadītājs, ja ar Belkinu ir darīšana? — Viktors jautāja.

—   Biju domājis pastrādāt nometnē, bet pie joda …

—   Ko pie joda?

—   Belkinu!. .. -Mitja iesmējās. — Vai lad tas ir cilvēks!

—   Cilvēks ne cilvēks, bet par cilvēku saucas, — Viktors sacīja un tūdaļ piebilda: — Labāk ņemsim un uzvarēsim visus Kalugā, bet pēc tam_ — uz Ļeņingradu!

Svešā stadionā, svešā dušu telpā, jau slaucīdamies ar sporta biksītēm (jo dvieļa nebija), Mitja atklāti jūsmoja par Samoilovu. Noliecis galvu un izplētis skaistās sportista kājas, Viktors nostājās zem ūdens šaltīm kā bokseris, gaidot, kad tam uzmetīs uz pleciem halatu. Rudais, vasaras raibumiem izgreznotais Viktors jau bija paspējis tik lielā mērā iedegt, ka viņa roku un plecu muskuļi izskatījās kā anatomiskam modelim, šķita, ka tos nemaz nesedz āda, un pa visu viņa vara sarkano augumu mirgoja tūkstošiem ūdens pilienu.

Lieliskā garastāvoklī Mitja atgriezās vakarā mājās. Tik daudz jaunu notikumu, ka vakardienas iespaidi izgaisa kā nebijuši. «Iedomājies tikai, Belkins — dzīves soģis!»

Satikšanās notika uz trepju laukumiņa. Pie atvērtajām dzīvokļa durvīm stāvēja Oļa. Viņa negaidīja Mitju, kā tas varēja likties, — viņa vienkārši gāja ārā no dzīvokļa. '

—   Oļa, ja tu zinātu, kādi jaunumi! — Mitja iesaucās jau no apakšējā trepju laukumiņa. — Brauksim uz Kalugu! Vēl nav par vēlu!

Viņa pagaidīja, kamēr Mitja, lēkdams pa divi pakāpieniem uzreiz, uzskrēja pa trepēm pie viņas, un lad ledainā balsī sacīja:

—   Es pārbaudu sevi. Zini ko, es vairs nebaidos vientulības.

—   Vai tev galvā viss kārtībā? — Mitja atklāti, parupji vaicāja kā jebkurš tuvs cilvēks, kam tiesības aprāt, ja dzird runājam muļķības.

Oļa neteica neko. Viņam tūdaļ meitenes kļuva neizturami žēl,

—   Es tev to kā biedrs teicu. Ja negribi braukt, nebrauc. Tikai kāpēc pati neko nesaki…

Viņa lēnām iegāja pa neaizvērtām durvīm. Tāpat, ar visu lietussargu rokās, apsēdās krustmātes krēslā.

Mitja apsēdās pie krustmātes galda pa lielu gabalu no Oļas. Viņa ievēroja, ka viņš uz dzēšlapas kaut ko ieslīpi ātri uzrakstīja, bet neapjauta, ka viņš aiz uztraukuma tāpat vien paraksta savu vārdu.

—   Oļa, mēs vēl nekad neesam tā uzvedušies! Oļa, vai tie esam mēs?

Nekādas atbildes.

—   Tu esi slimīga patmīle — tur tā nelaime, — Mitja runāja tālāk. — Tu katru muļķīgu faktu iztēlo nezin kā. Ko agrāk

nemaz nebūtu ievērojusi, to tagad visu tik ļoti ņem pie sirds, iā nevar! Es cenšos izkliedēt, bet tu otrādi: visu paturi sevī.

Kāpēc tā? Vai mēs vairs nesaprotam viens otru? Tā nevar!

Mitjam gribējās viņu pārliecināt. Paņemt aiz pleciem un mīļi pagriezt uz to pusi, kur ir jāiet.

— Lai krustmāte tev pastāsta, ko viņai teikusi Antonida Ivanovna, — Oļa sacīja, kad viņš bija beidzis runāt.

— Vai viņa krustmāti bija izsaukusi?

—   Viņa pati bija šeit.

—   Un tu zini, ko viņa teica?

—   Es to ļoti labi iztēlojos … Cik muļķīgi, cik smieklīgi!

—   Nu re, pati saki, ka smieklīgi.

—          Smieklīgi? … Ak, Mitja, man pat ļaudīm virsū skatīties pretīgi!

Klusums. Skaitītājs priekšnamā rāmi grieza savas atsperes.

—          Iedomājies, vesela «ķēžu reakcija» tenku, — nedroši sacīja Mitja. — Kam tu ņem pie sirds visas šīs blēņas?

—   Lai mani izslēdz no skolas.

—   Niecīgu aizvainojumu dēļ …

—          Ja viss, kas bija starp mums, pēc tavām domām ir bijis niecīgs, tad viņiem ir taisnība. Ai, kādi viņi… — ar piepūli izrunāja Oļa.

—   Viņi ir tādi, bet ir arī citādi, — stūrgalvīgi iebilda Mitja.

—   Citādu nav!

—          Nav tiesa! Ir citādi — tēvs, krustmāte Masa, Katerinočkins, Samoilovs, Abduls Hamids, Vetočka …

—           Ko nu tava Vetočka! — Oļa iesaucās. — Tava Vetočka jau noziedējusi. Tāda pali izplūdusi, novecojusi vista kā daudzas.. . Izskrēja pa durvīm — tas viss, ko tava Vetočka spēja izdarīt!

—   Vai tikai tev nav temperatūra sacēlusies?

—          Mēs neesam līdzīgi, Mitja, — Oļa sacīja, jau piecēlusies kājās un atspiedusies ar delnām pret galdu. — Tev ir tēvs, tev Ir krustmāte, tu drīz brauksi uz Maskavu. Tu esi laimīgs cilvēks,

Mitja. Tev nav par ko šaubīties… Atzīsties, tu pat esi aizmirsis, ka par darbu pionieru vadītājam pienākas alga, un vakar to es pazaudēju.

—   Šausmīgi, ciktāl mēs varam aizrunāties …

—   Nu tā, varu tev pasacīt, ka Marja Sergejevna nekur nebrauks. Vai mēs esam to pelnījuši? Jā?

Viņa gausi izgāja no istabas. Bija dzirdams, kā aizcirtās durvis. Bija dzirdams, kā uz balkona čakstēja lietus lāses, kā grabēja skārda dzega.

Kurp gan viņa aizgāja, un vēl lietū?

DIVAS SKOLOTĀJAS

Personu skaits, kuras tīši vai netīši bija izbaz.ūnējušas Mitjas nakts «divkauju» nozīmi, nebija nemaz tik liels. Bet vai nu te daudz vajag?

Irina Sitņikova, stāstīdama mājās pie galda par Mitjas divām sadursmēm — ar Simpotu un Kazačoku, — tās iztēloja tā, it kā Oļa Kežuna būtu vienīgā vaininiece visā šai notikumā.

Irinas māte, tās pašas celtniecības pārvaldes priekšnieka sieva, kurā vēl nesen bija strādājusi Oļas māte, tūlīt piezvanīja skolas direktorei Boltjanskai. Antonida Ivaņovna visu noklausījās un kļuva uzmanīga. Ar viņu runāja visaktīvākā vecāku komitejas locekle. Kaut gan Antonidai Ivanovnai Boltjanskai jau sen bija skaidrs, cik vērta ir Sitņikovas aktivitāte, kas vērsta tikai uz to, lai, izmantojot vīra autoritāti, varētu piedalīties skolas dzīvē, tomēr varbūt tieši tāpēc šis «signāls» tika ievērots. Antonida Ivanovna atcerējās, ka Oļa Kežuna ir bārene, ka viņa mainījusi dzīves vietu (bet klases audzinātāja droši vien pat nav apmeklējusi to, uzticēdamās, ka Oļa dzīvo pie vecas, cienījamas skolotājas), un šausminājās pati par savu vieglprātību: viņa taču zināja jau kopš Oļas mātes bēru dienas, ka Marjas Sergcjevnas māsasdēls un Oļa ir nešķirami draugi. Un viņa tūdaļ piezvanīja fizkultūras pasniedzējam Kazačokam, ko Sitņikova bija nosaukusi kā vienu no incidenta līdzdalībniekiem …

Ja pa trepēm, kuru telpu pilda lētas virtuves smaržas, uzkāpj piektajā stāvā un uzmeklē tur mazu istabiņu ar divciparu numuru uz durvīm, tad nokļūst tieši Jašas Kazačoka miteklī. Viņš dzīvo rūpnīcas viesnīcā jau kuro gadu.

Viņam garlaicīgi katru dienu, nopirkušam papirosus, atgriezties uz riteņa mājās. Pie durvīm, lai cik vēlu viņš atgrieztos,

vienmēr to sagaida resna sieviete. Viņas stiklainajās acīs zobgalīgi nogaidoša izteiksme, rokas saliktas uz vēdera. Tā ir apkopēja. Viņa allaž jautā fizkultūras trenerim: «Cik pulkstenis?» — un Jašam liekas, ka apkopēja to dara, viņu izsmiedama.

Kazačoka mazās istabiņas vienīgais logs atrodas tai mājas pusē, kur priekšā plešas ar visādiem krāmiem piemētāts klajums. Šķērsodams šoseju, acu priekšā stiepjas dzelzceļa līnijas atzarojums — pievedceļš. Pa atvērto logu visu nakti dzirdams, kā auro un šņāc rūpnīcas mazās lokomotīvītes, vilkdamas vagonus ar koksu. Rītos aiz durvīm pa visu trepju telpu skan sieviešu balsis. Bet aiz plānās sienas inženiera sieva čīgā vijoli. Logs atrodas austrumu pusē. No rītiem saule sakarsē istabu. Kazačoks ņem rokās hanteles. Viņam redzams aiz loga tukšais laukums. Viņam ir skumji. Ļoti skumji.

Kad viņu izsauca pie telefona, pat iet negribējās. Tas tik tālu — aiz trim koridora pagriezieniem. Kazačoks satrūkās, izdzirdis klausulē meiteņu skolas direktores Boltjanskas balsi:

—   Kas par divkaujām jums naktīs ir notikušas?

Ar Kazačoku Antonida Ivanovna ir familiāra. Nekad viņu neuzrunā vārdā un tēva vārdā. Balsī nav ne mazākās cienības. Šodien pēc tās var just, ka direktore nokaitināta. Un Kazačoks vilcinās atbildēt, velk garumā:.

—   Nekā nesaprotu. Kas jums to sapļāpājis?

—   Nav svarīgi! Man tika ziņots. Jūsu sporta zvaigzne Kežuna ripo pa slīpumu lejup. Kas vēl kautiņā piedalījās? Stāsta, ka jūs atvedis līdzi kādu piedzērušos? Izvirzīšu jautājumu par sporta skolas slēgšanu. Tā veicina huligānismu!

—   Kautiņa nebija, — aukstasinīgi iebilda Kazačoks.

—   Kā tad nebija? Kā varēja nebūt, ja Katerinočkins atļauj dejot pāri pusnaktij, grib kļūt populārs? Tur skolnieki dejo, bet skolotāji ieņem šveicara vietas.

—   Tā taču nebija, Antonida Ivanovna, — vāji protestē Kazačoks.

—   Man Sitņikovas māte stāstīja! Kāpēc jūs runājat nepatiesību? Borodins kāvās ar jūsu draugu Kežunas dēļ. Bet pēc tam … kas notika starp jums ar Borodinu uz dambja? AtbildietF Lūdzu neaizmirstiet, ka jūs tomēr esat pedagogs.

—   Es nemaz ari neliedzos. . . Tikai Sitņikovas gan uz dambja nebija.

—   Bet jūs tomēr ar Borodinu un Kežunu bijāt?

—   Ko jūs, Antonida Ivanovna, no manis gribat? — Kazačoks pāriet uzbrukumā. — Borodins un Kežuna dzīvo vienā dzīvoklī.

Ejiet pēc informācijas pie vecākiem! Ja vajadzēs putru izstrēbt,, es par to neatbildu!

Ar to viņu ne visai laipnā saruna beidzās.

Pēc tam Kazačokatn vajadzēja tikai pusstundas laika, lai : apsvērtu savas uzvešanās turpmāko līniju. Viņš atcerējās, ka pazīstams ar autobazes priekšnieku Pantjuhovu, ar to pašu, kurš divas reizes bija vedis sportistus ar smagajām mašīnām uz kaimiņu apgabalā rīkotajām sacīkstēm, un ka šis Foma Fomičs ir Oļas Kežunas radinieks. Kāpēc lai neaprunātos ar viņu? Kazačoka saruna ar Pantjuhovu — ari pa telefonu, tikai šoreiz no darba — bija pilna ļaunu mājienu un draudzīgu brīdinājumu. Pantjuhovs izlikās nesaprotam, jokoja pretī:

—   Vai tad pirmā mīlestība skolas programā nav paredzēta?

Nē, Pantjuhovs visu saprata. Kad viņš bridi vēlāk uzgrieza Oļas skolas direktores Boltjanskas telefonu, sarunas plāns ar direktori jau bija gatavs. Viņš tikai painteresējoties un vairāk; neko. Viņš ļoti labi zinot skolas nevainojamo reputāciju, ne velti; to pilsētā saucot par «sieviešu klosteri», viņam neesot nekādu* šaubu. Viņš tāpat vien painteresējoties, jo dažas personas izplatot baumas, bet viņam, diemžēl, savu rūpju esot vesels vezums un vēl ar kaudzi.

Šis autobazes priekšnieka zvans — otrs «signāls» — mobilizēja visu Boltjanskas iekšējo enerģiju. Viņa aizsūtīja naktssardzes meitu pēc Oļas Kežunas.

Pirms divdesmit gadiem Antoniaa Ivanovna nebija slikta vēstures skolotāja. Viņa gāja strādāt uz skolu, jūtot tur savu aicinājumu — tiesa, drīzāk gan aiz mīlestības pret priekšmetu nekā pret bērniem. Tas viss bija tik sen: gan ekskursijas kopā ar skolēniem uz tikko atvērto pilsētas muzeju, gan lekcijas par dekabristiem Inženieru namā, gan skolotāju pulciņš hidrostacijas celtniecības vēstures studēšanai, gan daudzus gadus ilgais platoniskais romāns ar kādu teātra gleznotāju, kurš viņu sauca par Džokondu. Starp citu, Antonidai Boltjanskai ar Džokondu tik vien bija līdzības kā maniere smieties, nepaverot lūpas, un gaišās, nemanāmās uzacis. Taču jaunā skolotāja lepojās ar šo līdzību un nēsāja matus ar taisnu celiņu.

Tā bija kāda priekšniēka kļūda — iecelt Boltjansku par skolas direktori. Pirmajos gados viņa mocījās šai amatā, jo neprata laikā sagādāt kurināmo un nodrošināt remontu ar «šefu»_palīdzību. Viņa «uz kādu gadu» atlika savas stundas astotajās un devītajās klasēs, un neatgriezās pie tām arī pēc septiņiem gadiem. Kad viņa apguva administratīvā darba gudrības, viņa to

uzskatīja par savu galveno dzīves sasniegumu. Boltjanska atsvešinājās ne tikai no bērniem, bet arī no pedagogiem, uzskatīdama audzināšanas darbu meiteņu skolā par vieglu un tāpēc mazsvarīgu. Viņa jau sen vairs neievēroja, ka aiz ikdienišķām direktores darba rūpēm saskata nevis bērnus, bet kaut kādu neizveidotu, negatavu materiālu, līdzīgu fabrikas izejvielai. Bet kādreiz taču viņa bija sapratusi bērnus, turpretī tagad neko citu neredzēja kā tikai oficiālus raksturojumus. Arī vissmalkākos, delikātākos jautājumus, kas skar bērna dvēseli, viņa izšķīra steigā, viena pati, neaprunājusies ar skolotājiem, pat ne ar klases audzinātāju. Varbūt tāpēc skolā, kur bija daudz labu skolotāju, nebija laba pedagoģiskā kolektīva.

Viņas saruna ar Oļu Kežunu direktores kabinetā, ko saule bija piekarsējusi tā, ka nevarēja elpot, tai likās kā pedagoģiskās meistarības paraugs. Viņa patiešām veikli prata atgādināt meitenei par mirušo māmiņu un gandrīz pati bija aizkustināta par Oļas trauksmaino vaļsirdību — tomēr jauks meitēns tā Kežuna! Tikai nedrīkst viņu laist uz vienu nometni ar šo Borodinu. Lai padzīvo šķirti, atvēsina jūtas, bet pēc tam viņš laimīgi aizbrauks uz Maskavu… Un, mīlīgi izvadījusi Oļu, viņa piezvanīja uz komjaunatnes pilsētas komiteju skolu un pionieru daļas vadītājam Belkinam.

Atlika vēl viena delikāta operācija — saukt pie atbildības Marju Sergejevnu Rumjancevu. To labāk izdarīt aci pret aci, tālāk no ziņkārīgo ausīm. Un Antonida Ivanovna, rūpēdamās par skolas reputāciju, netaupīja sevi: nākošajā dienā devās pie Marjas Sergejevnas.

Kad piezvanīja pie durvīm pirmo reizi, Marja Sergejevna nolika uz galda palagā iešūtu Jegora Petroviča kažoku un aplaida visapkārt acis. Dzīvoklis bija tādā stāvoklī, ko Mitja apzīmēja «kā pēc zemestrīces». Katru vasaru pēc mācību gada beigām Marja Sergeievna ar viņai piemītošo pedantismu apgrieza otrādi visu priekšnama plauktu bagātību, salikdama sev apkārt kurvjus, čemodānus un, līdzās naftalīna paciņām, vecu avīžu blāķus. Mitjam šī krustmātes Mašas savādība bija viena no visnepatīkamākajām. Dīvainas parašas rodas uz vecumu: visa izbraukšana un dzīvošana atpūtas namā ilgst tikai divdesmit četras dienas, bet notiek tik liela pošanās, it kā vesela muižnieku ģimene dotos no vecās Maskavas uz laukiem.

Zvans atskanēja otrreiz. No virtuves pabāza galvu veļas

mazgātāja Je|ena Semjonovna — uzticams Marjas Sergejevnas palīgs tās ikgadējā lielajā pasākuma.

—   Eku zvana!

—   Kāds nelaikā atkūlies!

Pārsviezdama no grīdas uz dīvāna veļas žāvējamās auklas grīsti, papes kārbas un bilžu rāmīšus, Marja Sergejevna attīrīja ceļu līdz durvīm un, atskanot trešajam zvanam, atvēra tās.

—   Ai, kā man patīk šī smaka! Tā vienmēr vēstī par atpūtu, — Antonida Ivanovna sacīja, jau uz sliekšņa saodusi asu naftalīna smaku, ar ko bija piesātināts dzīvoklis.

—    Nekad šai ziņā neesmu taupījusi, — teica Marja Sergejevna, ievezdama aiz rokas Anton ielu Ivanovnu istabā. — Arzamasā man bija kāda paziņa, kas pavasarī ietaupīja naftalīnu par divi rubļiem, bet ziemā zaudēja kažoku. Kāpēc jūs mani 'neizsaucāt? Es nekavējoties būtu ieradusies.

—    Ko nu runājat… Es tāpat vien atnācu jums palīgos. Zinu, cik jūs pirms aizbraukšanas esat nevaļīga.

—   Beidziet nu jokus dzīt! — labsirdīgi atvairījās Marja Sergejevna un devās Boltjanskai pa priekšu, attīrīdama ceļu līdz atzveltnes krēslam, kurā varēja ērti nosēdināt viešņu, lai tā neiedomātos palīdzēt un jaukties namamātes darīšanās.

Antonida Ivanovna bija Marjas Sergejevnas veca darba biedrene — viena no tām biedrenēm, kas patiešām zina visas mājas parašas, pat savādības un ar kuru bija nācies gan braukāt uz «pedagoģiskajām lekcijām», gan dzīvot kaimiņos vasarnīcā, gan kopīgi iesaiņot ziemas drēbes, apkaisot tās ar naftalīnu.

—    Bet ko dara Oļa Kežuna? Viņa, protams, neņem dalību šai darbā. «Par alni ātrāk Haruns bēga . . .» Mirusī māte, manuprāt, viņu briesmīgi lutinājusi.

—   Varbūt, — sausi atbildēja Marja Sergejevna, noliekusies pār kurvi. — .Oļa tomēr man palīdz saimniecības darbos. Un svarīgākais — nevis tāpēc, ka es gribētu viņu pie tā pieradināt, bet gan tāpēc, ka viņa pati grib palīdzēt.

Antonida Ivanovna izklaidīgi aplūkoja istabu. Kā visa tik te nebija: gan koka formiņas pashai, gan akvārijs, gan, redzams, saudzīgi glabātie tēva ārstniecības instrumenti, gan bērnu vanniņa, gan vēl milzums citu nevajadzīgu un tāpēc nezūdošu mantu.

—   Iekaisiet vairāk zem piedurknēm, — vina ieteica Marjai Sergejevnai, skatīdamās, kā iepako pazīstamo žaketi. — Un šis ir Mitjas mazais krēsliņš? … Amizanti: laiks skrien vēja spārniem. Vai sen kā Mitja …

Marja Sergejevna atlieca muguru un, pagriezusies uz virtuves pusi, pavēloši uzsauca:

—   Semjonovna, jūs varat iet! Es nu bez jums tikšu galā.

Viņa sabīdīja ciešāk uz dīvāna sakrautās adītās lietas, apsēdās brīvajā vietā un pēkšņi nogurušām, tomēr gudrām acīm cieši paskatījās direktorē:

—   Zināt ko, Antonida Ivanovna, iztiksim bez ievadiem. Mēs varam runāt atklāti. Ar ko varu pakalpot? Esmu jūsu rīcībā.

—   Taisnību sakot, es patiešam gribēju drusciņ aprunāties par mūsu grūti audzināmo bāreni, — ar tikko manāmu smaidu iesāka Antonida Ivanovna. — Jau iepriekš lūdzu jūs, Marja Sergejevna, saprotiet mani pareizi: man nav nekādu pretenziju.

—   Nu, kas tad jūs interesē? Viņas rakstāmgaldiņš — šis te. Gulta stāv manā istabā. Kas atliecas uz pensiju, tad …

—   Beidziet jel norēķināties! — Antonida Ivanovna iesaucās.'

—   Vai tad var būt pret jums pretenzijas!

—   Nav tiesa, — sacīja Marja Sergejevna un aizsmēķēja.

—   Nemīlu, ka runā nepatiesību … Bet man pret jums ir viena pretenzija.

—   Kāda, Marja Sergejevna?

No jauna Marjas Sergejevnas ciešais skatiens sastapās ar Boltjanskas jautri mirdzošajām acīm.

—   Jums, pieredzes bagātam pedagogam, sāk pietrūkt spēju ieskatīties cita cilvēka dvēselē. Tāda ir mana pretenzija.

—   Ak, Marja Sergejevna, šīs manas spējas, vai zināt, tagad izpaužas ik dienas vienīgi nogurdinošā karošanā ar krāsotājiem … — Viņa ievēroja, kā Marjas Sergejevnas sejai pārslīdēja tumša ēna, un mainīja toni. — Nu labi, neņemiet ļaunā. Kas noticis?

—   Ko jūs esat izdarījusi ar Oļu? Kā jūs varējāt tik rupjā veidā, savtīgos nolūkos izmantot viņas uzticību — visdārgāko, ko bērni mums, audzinātājiem, var dāvāt? Kāpēc jūs paziņojāt Belkinam par jūsu abu sarunu?

Atbilde sekoja ne uzreiz.

—   Marja Sergejevna, runa ir par cilvēka likteni, — pēkšņi sarosījās Boltjanska. — Te nedrīkst izturēties vienaldzīgi. Mātes nav, un mēs atbildam par meiteni. — Viņa ierunājās jau sirsnīgāk: — Jā! Mēs abas, Marja Sergejevna, atbildam! Vai tad mēs esam muļķes? Vai tad mēs neredzam, ka te vienkārši ir mīlestība un tamlīdzīgi. ..

—   Es neredzu Mitjas un Oļas attiecībās neko «tamlīdzīgu»! — Marja Sergejevna iebilda stingrā balsī. — Jūs uz-

trauc jūtas kā tādas. Taču septiņpadsmit gadu vecumā to rašanās ir tikpat dabīga, kā sešdesmit gadu vecumā auklēt mazbērnus… Labāk jūs būtu bijusi modrāka tur, kur notiek banāla lakstošanās, kam ir mietpilsoniskuma piegarša, kā tas bija ar to pašu Irinu Sitņikovu, kad ar meliem dabūja vecākus no mājas prom un nesa dzīvokli šņabi… Es negribu par to runāt! Mans Mitja, draudzējoties ar Oļu, ir ieaudzinājis sevi dzīvei ļoti vajadzīgas īpašības: ir iemācījies raudzīties uz Oļu kā uz cilvēku, redzēt viņā biedru, ar kuru ir kopīgas intereses… Arī Oļa uzskata Mitju par biedru. Bet tā j.au ir viņu vecumā prasme mīlēt.

—   Lai jau mīl! — Antonida Ivanovna iesaucās. — Ak, Marja Sergejevna, man nav īpašu priekšrakstu, kā apieties ar bērniem. Un es neesmu no tiem cilvēkiem, kas saka: «Met puikas no galvas laukā!» vai «Visi tavi pārdzīvojumi ir tikai blēņošanās!» Es taču saprotu … — Viņa pasmaidīja, neatvērusi lūpas. — Pat Pļuškinam, atceroties skolas gadus, krūtīs kaut kas sakustējies. Bet es neesmu Pļuškins. — Direktorei bija neērti, ka viņa spiesta taisnoties, un viņas lūpas tik tikko skļāra smaids. — Es atceros savus jaunības gadus, es mīlu jaunību… Saprotiet taču, ka viņiem ir jāuzvedas tā, lai neciestu skolas reputācija. Un tas ir viss! Tas ir, lai nerastos nevajadzīgas valodas.

Marja Sergejevna sameklēja uz galda starp mantām trauciņu ar ūdeni un piestūma to sev tuvāk.

—   Jūs vēlaties, — viņa domīgi teica, — lai viņi rūpētos nevis viens par otru, bet par to, kādu jespaidu tie atstāj uz citiem.

—   Marja Sergejevna, es vēlreiz atkārtoju: es tāpat kā jūs uzskatu, ka viss šis notikums nav plika graša vērts! Es nestrādāju skolā pirmo gadu un saprotu pubertātes vecuma jauniešu iekšējo pasauli. Oļa ir grūti audzināma, acīs neskatās, runā paceltā balsī, asi, aprauti. Jūs pati to zināt. Un tomēr — ak, bērni paliek bērni! Mans pienākums bija izteikt viņai rājienu par to, ka bez manas atļaujas apmeklējusi zēnu skolas vakaru. Un tad vēl šis kautiņš, gandrīz vai divkauja. Pantjuhovs arī man zvanīja. Tai pašā dienā piezvanīja.

—   Pantjuhovs? .. . Bet jūs taču zināt, ka šis cilvēks ne pirkstiņa nepakustināja, lai parūpētos par Oļu. Viņš tikai miglu pūš acīs.

—   Vienalga. Nedusmojieties, Marja Sergejevna, man ir taisnība. Ja viņš iejaucas, man uz to ir jāreaģē. Viņš taču vienīgais radinieks.

—   Nu, vai zināt… Pantjuhovs tikumības sarga lomā! Tad kāpēc jūs ar mani runājat?

Antonida Ivanovna brītiņu klusēja — lai apdomātos, kā ieņemt labākas pozicijas.

—   Es negaidīju, Marja Sergejevna, — viņa iesāka samierinošā tonī, — ka jūs sāksiet kā studente tik dedzīgi strīdēties par pilnīgi skaidru lietu. Jūs tik amizantas pretenzijas izvirzāt pret mani… Man taču vajadzēja paziņot savas domas tiem, kas pārzin pionieru vadītāju sadali. Par Oļu Kežunu mēs atbildam tik ilgi, kamēr viņa ir mūsu skolas audzēkne — vēlāk mums nebūs vairs daļas. Arī vecāki taču atbild par bērniem līdz zināmam vecumam, pat alimentus maksā līdz astoņpadsmit gadiem, bet pēc tam — lai iet savu ceļu veseli!

—   Pareizi. Tad nu esam gan aizrunājušās! — Un Marja Sergejevna sāka nikni bakstīt izsmēķētā papirosa galu trauciņā

ar ūdeni. — Pat ja es ļoti gribētu jūs aizvainot, labāk es neva^ rētu jūs atmaskot, kā jūs nupat to izdarījāt. Kam tad jūs līdzināties! Mums patiešām vairs nav ko runāt… Tikai vienu es jums gribu teikt: ja mums arī turpmāk jāstrādā kopā, tad es vēlētos, lai vairāk būtu šādu studentu strīdu mūsu pedagoģiskās padomes sēdēs. Tad skola izlaistu dzīvē mazāk izcilnieču, kuras neko nezina ārpus skolas programas, mazāk paimeitiņu, par kuru romāniem nerunā, bet vecāki uzzina kā pēdējie vienīgi pēc dzimtsarakstu nodaļas atzīmes pasē.

—   Nu redzat, jūs pati sev runājat pretī… Kādas šausmu lietas pieminējāt! — un Antonida Ivanovna, to sakot, pieskārās ar pirkstiem pie vaigu galiem, tā attēlodama šausmas. — Es jūs nesaprotu! Kāpēc jūs gribat .sarežģīt jau tā grūto mūsu pedagogu stāvokli? . . . Sāda vecuma jaunieši kā Oļa visu uzņem pārāk spēcīgi un spilgti. Vajag apvaldīt šīs .tieksmes! Apvaldīt…

—   Atraisīt vajag, Antonida Ivanovna! Atraisīt!

—   Ko jūs runājat! Pasarg’ dievs…

—   Jā, vajag apvaldīt visas šo jūtu negatīvās izpausmes: kā visnevainīgākās — nesagatavotas skolas stundas, vēlas pastaigas un neizgulētu miegu, tā arī vistraģiskākās — pāragras, neapdomātas laulības… nelabojamas, dzīvi postošas kļūdas! — Marja Sergejevna ar noteiktu kustību atstūma no sevis trauciņu ar izsmēķētiem papirosiem tā, ka izšļakstījās ūdens. — Un tai pašā laikā ar šīm skaistajām un tīrajām jūlām vajag izraisīt visu labo, kas ir cilvēka raksturā! Lai viņiem būtu viegli un gaiši no šīm jūtām. Lai arī tā nebūtu vēl mīla, īsta mīla, bet tikai vēlēšanās mīlēt — tas tomēr ir jauki! Lai kopīgi pārvar visas skolas grūtības, lai prot palīdzēt nelaimē, lai mācās nosodīt vājības… Bet, kad satiksies pēc divdesmit gadiem kā pieauguši cilvēki, viņi pazīs viens olrā bērnībā izveidojušās rakstura pazīmes, un abi sajutīsies tuvi. Un vēl pateiksies viens otram. Savu sievu un vīru vārdā pateiksies. Tas skaidrs katram, kas pats pārdzīvojis īstas jūtas… Jums varbūt tas viss skan tikai kā formulas, taču Oļai šīs attiecības ar Mitju ir jūtu pieredze, kas būs noderīga, noderīga visai dzīvei.

—    Pieredze… — mazliet aizvainota atkārtoja Antonida Ivanovna. — Pieredze māca, bet arī ārda.

Marja Sergejevna ar interesi paskatījās Boltjanskā:

—   Klausos jūsos, un man skaidrs tikai viens: jūs pārņēmušas bailes — un ne jau viņu, bērnu, dēļ, bet sevis dēļ.

Boltjanskā pēkšņi iekaisa: — Ko jūs te ņematies mani atmaskot! Sanāksim vēl naidā. Sis notikums taču nav plika graša vērts, kur nu vēl gadiem ilgās draudzības..Es nojaušu: jūs dusmojaties par to sarūgtinājumu, ko es negribot sagādāju Mitjam . .. Sis Belkins ir apbrīnojams' koka gabals, bez mazākās iejūtības, un tāds esat komjaunatnes darbinieks. Nesaprot, ka viņa priekšā nav krēsli, bet dzīvi cilvēki. Es to patiešām agrāk neiedomājos …

—   Nē, jūs nesaprotat! — Marja Sergejevna viņu pārtrauca un no jauna sāka ļoti apzinīgi izskaidrot, kur direktore maldās: — Antonida Ivanovna, pedagogu ētikā nav smagāka nozieguma par to, ko jūs esat izdarījusi. Pie jums atnāca meitene kā uz grēksūdzi. Viņa vaļsirdīgi atklāja jums visu savu sirdi. Jūs pati to panācāt, pieminot mirušās māmiņas vārdu. Nu, un pēc tam oficiāli noņēmāt klausuli un oficiālai personai, koka gabalam, visu izpļāpājāt, visu nodevāt, izklājāt kā uz delnas… Un rezultātā viņas uzticība satriekta kā pēc krusas negaisa. Dvēseles slēptākie pārdzīvojumi pārvērsti par publisku zobgalību objektu, nodoti apsmieklam.

—   Es varbūt patiešām viņus padzinu no paradīzes, un viņi nokaunējās kā Ādams un Ieva, — Boltjanska dzēlīgi. piekrita.

—   Nē, Antonida Ivanovna! Sādi var audzināt tikai liekuļus

un svētuļus. Bet to jau mums netrūkst. Jūs un Belkins vēlaties novirzīt Mitju un Oļu no viņu mīlestības, bet spēsit novirzīt tikai no skaidrā, kas ir mīlestībā. Jūs vēlaties apvaldīt tīras jūtas, bet izraisāt un ieaudzināt cinismu.

—   Tīras attiecības, netīras attiecības! — Antonida Ivanovna nepacietīgi pielēca kājās. — Beidziet man to skaidrot! Ar kādu instrumentu tad atļausiet to mērīt? Sakiet labāk: bīstamas at'tiecības. Un viņiem vajag atrasties zem modrām acīm.

Nu piecēlās ar Marja Sergejevna.

—   Labi, — viņa sacīja. — Es nekur nebraukšu. Biļeti pārdošu un ceļazīmi atdošu atpakaļ … Palikšu mājās. Tikai lieciet .mierā bērnus ar savu modro uzraudzību. Gan jau es pati kaut kā tikšu galā …

Abas, laipojot starp mantām, devās uz izejas pusi, un Antonida Ivanovna, Marjas Sergejevnas negaidītā lēmuma apstulbināta, nepārtraukti pļāpāja par šo un to, kavējās un ar mākslotu interesi aplūkoja dažādas mantas, bet Marja Sergejevna kā nogurušais un samiegojies Kutuzovs sekoja viņaii uz pēdām. Un, ja jau ņemam šādu salīdzinājumu, tad jāsaka, ka šī aina atgādināja Napoleona atkāpšanos no Maskavas.

—   Es atkārtoju, Marja Sergejevna, — samulsusi runāja Antonida Ivanovna: — esmu pārliecināta, ka viss šis muļķīgais notikums, ko izpūtuši, bezdarbīgi tenkotāji, nav plika graša vērts. Es jums uzticos kā pati sev. Bēdīgi, protams, ja jūs paliekat, tomēr man prāts būs mierīgs.

Un jau atvērtajās durvīs direktore atcerējās vispatīkamāko, ko pašās beigās varēja pateikt:

—   Visā šai notikumā ir viena labā puse: šis Jaša vairs nemācīs mūsu skolā. To nu gan es panākšu!

„MES KĻŪSTAM SLIKTĀKI“

Trīs dienas it kā ņirgādamies smidzināja sīks, bezcerīgs lietutiņš.

No rīta visi pulcējās sporta zālē. Stundām ilgi stāvēja pie plaši atvērtajām durvīm, aiz kurām, lietus dūmakā tīts, atradās futbollaukums. Gaidīja noskaidrojamies laiku, bet veltīgi: visa pasaule izskatījās kā slikti attīstīta un vēl sliktāk uz slikta papīra nokopēta fotoamatiera fotogrāfijā.

Piramīdas mēģinājumi notika telpās — kas tur bija jautrības! Lai ko Mitja darīja, viņš vienmēr domās redzēja savā

priekšā Oļu: kā viņa vienaldzīgi stāv atvērto durvju priekšā un raugās apmākušajās debesīs.

Oļu vienkārši nevar saprast. Te viņa palīdzēja Marjai Sergejevnai izkravāt braukšanai uz Simeizu sagatavoto čemodānu un sakāra skapī krustmātes vasaras kleitas un, kaut gan tielējās ar Mitju, kuram iet uz piestātni pārdot biļeti, tomēr visu to darīja miegaini, it kā aiz garlaicības; te atkal sāka gražoties, draiskoties ar Mitju, un viņam kļuva tās žēl, gribējās to paplūkāt aiz matiem.

Negribīgi, i.t kā citiem par prieku, Oļa gatavojās spartakiādei.-Viņu kā labāko skolas vecuma vingrotāju tūlīt iecēla «augstā amatā»: Kalugā Oļa atveidos dzīvu skulptūru — GDA nozīmītes zilajā diskā to nesīs piramīdas pašā virsotnē sportistu kolonu vidū. Mēģinājumu laikā Oļa viegli uzkāpa — var teikt, pat uzskrēja pa biedru pleciem piramīdas «piektajā stāvā» — savā strazdu būrītī. Mitja noprata, ka vienīgi šajos brīžos, tur augšā, visu aizmirsusi, Oļa bija tāda pali kā agrāk. Toties jo asāk Mitjam dūrās acīs tie mirkļi, kad Oļa bija kaprīza. Viņš piesteidzās pie viņas: nebija redzējušies gandrīz vai pusi dienas.

—   Cik punktu ieguvi?

—    Deviņus un četras desmitdaļas.

Izsmeļoša atbilde! Bet, nepagriezusi galvu, Oļa lietišķi piebīda tuvāk līdztekām paklāju.

—   Oļa, paskaties taču uz mani!

Uzsvērtā vienaldzība, ar kādu viņa saņēma visus Mitjas uzmanības pierādījumus, viņam netīšām atklāja visu tās dvēseles vājumu. Bet Oļa, šķiet, to vien tikai vēlējās.

Pēc nodarbībām visi sapulcējās direktora istabā. Nolēma izdot sienas avīzes numuru, veltītu priekšā stāvošajam braucienam.

Piepeši iedrāzās iekšā Oļa un apstājās kā zemē ieaugusi, viņai likās, ka visi saskatītos. Taču tā tas nebija — Mitja varētu apzvērēt. Protams, daudzi saprata, ka Oļa bija atskrējusi pēc viņa un ļaužu pilnā istabā to neuzdrīkstējās teikt, taču neviens ir manīt nelika. Iznāca muļķīgi: visu laiku, kamēr gatavoja avīzi, tas ir, kamēr nebija pielikts pēdējais punkts, Oļa nogarl ai kojas, aplūkodama pie sienām novietotos izcīnītos vimpeļus vai maisīdama ar otiņu trauciņā krāsu, kaut gan varēja atrast arī sev nodarbošanos.

Visnepanesamākais tomēr bija nevis tas, ka Oļa šais dienās uzvedās, it kā būtu aizvainojuši tikai viņu vienu, bet tas, ka viņai bija iepaticies uzmest sev grūtsirdības maskuL Viņa it kā apzinājās, ka šī tēlošana viņai iznāk tik burvīgi kā pieaugušai

sievietei, kad tā savu pielūdzēju priekšā tinas šallē — nav jau nemaz tik auksti, tomēr šī drebulīgi rausta plecus.

Griņka ilgi gudroja, kā izmest kādu joku. Beidzot sagudroja:

—   Nav pasaulē lielākas draudzības ķīlas kā Romeo un Džuljetas mīla, — viņš sacīja un pastūma nostāk bronzas diskobolu uz galda, lai visi labāk varētu redzēt Džuljetu.

Oļa, piemiegusi acis, gari stiepjot, noteica:

—   Ek kāds muļķis . ..

—   Ak, cik daiļi tas skan! … — arī stieptā balsī atteica Griņka.

Mitja panāca Oļu, kas bija pirmā izskrējusi laukā, un sāka iet tai līdzās. Abi gāja ātri. Bija tas brīdis, kad lietainais mijkrēslis pēkšņi pārvēršas par lietainu vakaru: ielās iedegās laternas un reizē iemirdzējās uz bruģa visas peļķes, visi namu logi.

—   Ko tu sevi moki, patiešām! Lietus —• un turklāt vēl tu! — viņš izmisīgi iesaucās. — Tev patīk būt vājai, būt par cietēju?

—   Es pašlaik iedomājos, kā viņa pasmīnēja.

—   Kas pasmīnēja?

—   Antonida Ivanovna … Tādu dzēlīgu smīniņu. Viņa klausījās manī, bet pati pētīja, sadalīja mani pa daļiņām: te uzacis, te nagi, te kleita.

Mitja saspieda Oļai plaukstu. Kad viņa niķojas, gribas viņu sodīt. Bet, kad uz mirkli kļūst vāja, nejauši parāda, cik ļoti neaizsargāta jūtas, tā ir gribas viņu piespiest sev klāt, apmīļot.

Bet nākošajā dienā viņi atkal saķildojās. Dedzīgi, nepārdomāti pārmetumi. «Tu nedrīksti tā domāt!» — «To es no tevis negaidīju!» — «Ak, Mitja! …» Un, kad abi iekaisa strīdā, — ausis svilst. Briesmīgi svilst ausis.. . Jocīgi un sāpīgi. Viņi gan salaba, gan atkal saķildojās, pie kam ik reizes asāk un draudīgāk. Dažreiz pat bez iemesla. Tad sevišķi dūrās acīs «šūpošanās no sānu vēja», kā Mitja ar rūgtumu atzinās krustmātei Mašai, kas klusēdama abus novēroja.

Tad vēl notika viena ķilda: Oļa pazobojās par Viktoru Samoiiovu. Muļķīgi pazobojās, droši vien tāpēc, ka pēc viņas ieskatiem Viktors bija tāds pats birokrāts kā Belkins. Pēc lielā parādes mēģinājuma Viktors sasauca sportistus uz pārrunām. Viņu skolā visi mīlēja: viņš taču pats nebija slikts vingrotājs. Zēni viņu ielenca. Parasta aina sporta zālē: cits sež uz zirga, cits uz līdztekām. Samoilovam arī nebija krēsla — viņš runāja, kājās stāvēdams. Sāņus atradās tiesneša galdiņš, uz tā karafe ar ūdeni

un pat gumijkoks koka spainītī. Samoilovs runaja ļoti prātīgi — centās iepriekš paredzēt dažādas nejaušības, kas var atgadīties parādes laikā svešā pilsētā, stāstīja arī, kā jāuzvedas sacensībās sliktos laika apstākļos.

—   Pasniedz nodzerties, — nepārtraukdams stāstīt, palūdza Viktors.

Mitja stāvēja viņam līdzās un sajūsminats klausījas. Kas tur par brīnumu, ja viņš piepildīja glāzi līdz malām un, lai ūdens neizšjakstītos, mazliet atlēja uz gumijkoka.

Mitju tik ļoti bija aizrāvuši Samoilova interesantie padomi, ka viņš, protams, saņēma atpakaļ no Samoilova tukšo glāzi un tūlīt aizmirsa šo mazo epizodi, kad pēkšņi kāds iegrūda viņam rokās zīmīti. Tas bija Oļas rokraksts, to viņa bija uzskribelejusi.

Mitja sākumā pat neko neaptvēra, nesaprata:

«Uz gumijkoka atlietais ūdens — tas gan nesīs savu labumu!»

Tā tur bija rakstīts, pie tam vēl ar izsmejošu izsaucēju galā.

Nieki, protams. Ļauna asprātība: orators, tā sacīt, nav pa prātam. Taču Samoilovs neko lieku, muļķīgu vai jocīgu nerunāja. Un Oļa agrāk tā nekad nebūtu rakstījusi. Mitju pārņēma niknums: mazs, niecīgs izlēciens pēkšņi lika viņam padomāt, ka Oļa varbūt nemaz nav tāda, par kādu viņš to pieradis uzskatīt.

Izmantodams drūzmu ap Samoilovu, kad tas sāka atbildēt uz jautājumiem, Mitja aizveda Oļu sāņus.

—   Ko tas nozīmē, — viņš turējia rokās nelaimīgo zīmīti. — Par ko tu zobojies: par mani vai par Viktoru? Vai tu pazīsti viņu?

—   Mitja, Mitja, — ar brīdinošu intonāciju balsī Oļa ierunājās. — Nu, Mitja, nevajag tūdaļ tā!

—   Zini ko, — Mitja bargi sacīja, — tu esi kļuvusi stingra pret visiem pasaulē, izņemot sevi. Un tagad es nezinu: vai to laist pār galvu vai atkal ķildoties — kā labāk?

—   Nu, un tālāk? — viņa jautāja, aši atmezdama galvu.

Oļas kalsenā seja pēkšņi it kā pārakmeņojās. Mitjam kļuva

pat baismīgi Oļas dēļ.

—   Paklausies, vai tev neliekas, ka mēs kļūstam sliktāki? … — viņš vaicāja.

Aizejot kopā ar Samoilovu no stadiona, Mitja sirdī juta lielu rūgtumu. Viņam negribējās meklēt Oļu. Negribējās zaudēt cerību, ka viss atkal būs labi, ka viņš ir tāds pats un viņa ari tāda pati kā agrāk.

Samoilovs, neievērodams Mitjas garastāvokli, bija aizrāvies ar runāšanu. Viņš stāstīja, kāpēc noturējis šo pārrunu. Viņš

ā

ari komjaunatnes pilsētas komitejā esot nobrīdinājis, ka Kalugā pēc meteoroloģiskā biroja ziņām līstot lietus, tātad komandu vajagot gatavot sacīkstēm jebkādos laika apstākļos: lietum gāžot, biezā miglā vai birstot krusai boksa cimdu lielumā. Pilsētas komitejas .militārās un fizkultūras daļas vadītājs, likās, ilgojas pēc dubļaina, lietū izmirkuša skrejceliņa, pēc pienbaltā miglā lidojoša šķēpa. Tā tas arī bija: viņam prātā esot iespiedusies kāda burvīga spartakiāde lietaina laika apstākļos, kad viņš vēl bijis armijā Leipcigā.

—   Paskaties! — Samoilovs pārsteigts ieteicās.

Mitja atjēdzās. Kamēr viņi soļoja pa dambja uzbērumu, saule bija izlauzusies cauri mākoņiem. Dienvidos tā bieži gadās, ka pusstundas laikā viss jau ir apžuvis. Kā zaļas laternas krastmalas dārzos sāka mirdzēt koku lapotnes.

Samoilovs pat likās sarūgtināts.

Kad Mitja, atvadījies no viņa pie pilsētas komitejas, viens pats devās pa Asfalta ielu, saule jau gandrīz cepināja. Saldējuma pārdevējs snauda akācijas ēnā. Pa ielu drāzās divi riteņbraucēji. Vienā no tiem Mitja pazina Capu — ir gan nenogurstošs velobraucējs! Aizlicis acīm priekšā plaukstu, Mitja noskatījās pakaļ diviem vizošiem gaismas punktiem, kas izzuda no acīm, un sirdi sažņaudza tāds kā žēlums: izjuka draudzība — un visam beigas.

Mitja piegāja pie bijušajiem klases biedriem. Tie bija sapulcējušies pie pazīstamā sola blakus saldējuma pārdevējam. Dažas dienas viņi nebija redzējušies. Citi sēdēja, plaši izstiepuši kājas, ģērbušies baltās, izgludinātās biksēs, citi stāvēja, atspiedušies pret kastaņu stumbriem.

Vajag tikai kādu stundiņu pakavēties viņu sabiedrībā — un visi jaunumi tūdaļ zināmi: Kozirkovs audzējot Ūsiņas; pilsētā atbraucis vasaras cirks; Storoženko ar vecāko brāli taisoties braukt uz Kustanaju — tur apgūšot neskartās zemes. Šovasar zēni teica atvadas cits citam un dzimtajai pilsētai, un viņu valodas vienmēr nonāca pie tālsatiksmes vilcieniem, pie pilsētām, kurās ir augstskolas, kurp tiecās prāti. Un kas gan netika pieminēts viņu haotiskajos strīdos uz jaunās dzīves sliekšņa!… «Bet kas tagad notiek pie Janczi upes…» — «Nu tas vēl ir jautājums, vai Makarenko bija labsirdīgs! Humānisms var būt dažāds. Bet vai Vatutins, pēc tavām domām, bija labsirdīgs? …» — «Tēvs stāstīja, ka toreiz, kad vāciešu gūstekņus veduši pa Maskavu …»

Mitja klausījās ar vienu ausi; dažbrīd pa starpu viņš arī iemeta kādu vārdu. Mitjam likās, ka biedri nojauš, kas viņam

uz sirds. Visas šīs dienas Oļa bija rupja un tai pašā laikā ari maiga, kā dažkārt apputējusi saules apspīdēta rūts — nomazgāt var ļoti vienkārši, tikai vajag mazgāt no ārpuses, bet Mitja to cītīgi slaucīja ar lupatu no iekšpuses, — un nekas neiznāca … Žēl, ka tēvu neiznāks redzēt pirms aizbraukšanas uz Kalugu . .. Krustmāte Maša tik uzmanīga pret Oļu, tik rūpīga, ka bail iesākt runāt: noteikti izrādīsies, ka viņam nav ne mazākās taisnības.

No jauna garām aizdrāzās Caps. Pār visu tveicīgo Asfalta ielas plašumu noskanēja viņa balss:

—   Atkal kardanpārnesums pagalam!

Un negaidot no tās puses, kur tikko bija nozudis Caps, atskrēja puikas. Viņi jau iztālēm sauca:

—   Caps salauza kāju! Caps salauza kā-āju!

PULHERIJA IVANOVNA

Viņš vispirms zvanīja, tad beidzot sāka klauvēt pie sava dzīvokļa durvīm. Vajag taču paziņot, ka ar Capu notikusi nelaime un ka viņš droši vien nevarēs atgriezties mājās. Oļa neatvēra durvis.

—   Olga, laid taču iekšā!

—   Kas tur ir?

—   Borodins… Vai tad nepazīsti?

—   Vai viens?

—   Viens.

—   Vai Mitja Borodins? Em Borodins?

Durvis beidzot atvērās.

—   Vai tu viens — Borodiens? — satraukta runāja atskaņās Oļa, vērodama, kā viņš, neaizvēris ārdurvis, paskrēja garām uz virtuvi, meklēdams krustmāti.

—   Borodin, vai tu esi Em Borodiens jeb Em viens?

Oļa ar piepūli gudroja savas asprātības, runāja arvien gausāk. Viņa tik samākslotām atskaņām runāja šīs muļķības, tik ļauni mirdzēja tās acis, tik impulsīvi saspringa viss viņas augums, ka vienu mirkli likās, it kā viņa skrietu barjerskrējienā, kurā, galīgi aizkususi, nevar pārvarēt pēdējo šķērsli.

—  Kas tev noticis? Vai kardanpārnesums pagalam? — drūmi pajokoja Mitja.

Neies viņš stāstīt par notikušo, ja viņa šāda, labāk uzrakstīs krustmātei Mašai zīmīti.

—   Mitja …

—   Atvaino, Oļa, rīt parunāsim.

Viņš jau izskrēja no dzīvokļa, bet Oļa palika nekustīgi stāvot. «Uz kurieni tu, Mitrij … Ai, cik es esmu riebīga, nekrietna muļķe! …»

Kad Capa istabā starp savējiem un pazīstamiem parādījās Mitja Borodins, pie potītēm sabindēta, nelaimīgā riteņbraucēja kāja bija jau pacelta augšā uz spilveniem. Čaps nepagrieza galvu.

—   Vai tu pamatīgi sasities?

—   Nē. No sēdēšanas kāja notirpa.

Parastās, vecās valodas. Caps joprojām ir tas pats — savā repertuārā. Viņš saviļņots par bijušā drauga ierašanos, bet grib to noslēpt.

Lūzumu patiešām nekonstatēja. Kamēr Čapu vadāja uz rentgena kabinetu, līdzjutēji izklīda, un visu dienu un vakaru pie slimā gultas palika Mitja viens pats.

Caps, kas necieta nekādu patētiku, arī tagad centās Mitjam atriebties par viņa augstsirdību. Bija brīdis, kad Mitja jau ar „spilvenu rokās centās iekārtot Capu uz nakti ērtāk. Caps izmantoja šo brīdi:

—  Mitja, tu esi ļoti taisnīgs cilvēks. Kad tu tā turi rokās spilvenu, atjozis draugam palīgā, gatavs palikt pa nakti kā senāk… kā agrāk… visa tava stāja var noderēt plakātam par draudzību un pienākumu. Tik taisnīgs un atsaucīgs tu esi.

—   Nu labi! Vienkāršs cīpslas sastiepums, bet tu kluksti kā veca vista .. . Guli nu, vecais puika.

—   Paklau, vai tu neesi aizmirsis par «draudzības dienu»?— Caps ievaicājās. — Nākošo otrdien … Vetočka bija iegriezusies pie manis, lūdza paziņot citiem.

—   Ja neaizbraukšu, tad aiziešu, — Mitja sacīja. — Es gatavojos braukt ar savu komandu.

—   Vai uz Kalugu?

—   Protams!

—   Ar Oļu?

—   Ja, arī viņa brauks …

Caps tūdaļ mainīja sarunu:

—   Vingrotājiem apļos, saka, esot lieliski plecu muskuļi. — Viņš pataustīja Mitjam muskuļus. — Bet kā peldētājiem?

—  Viņiem ir vairāk taukaudu nekā pārējiem .. . Tāpat kā slēpotājiem, jo tiem ir saskare ar atvēsinošu vidi.

—   Bet kā bokseriem?

—   Bokseriem ir kalsens augums …

—   Bet airētājiem? — Caps prašņāja tālāk.

Tad viņš iemiga, bet Mitja ilgi nevarēja aizmigt jaunajā vietā. Viņš skatījās pa logu. Vēla mēnesnīca sašķēla ielu gaismas un ēnas pusēs. Pa pretējo, tumšo ielas pusi pagāja garām meitene. Viņa nemaz neatgādināja Oļu, un Oļa jau arī nevarēja zināt Capa adresi, tomēr Mitjas domas aizklīda līdzi šai nejaušajai nakts gājējai. Re, tā nu viņi ar Oļu atrodas katrs savā dzīvoklī. Tēvs toreiz naktī bija sacījis, ka vajagot izsargāties, lai neizceltos tenkas, bet viņš, Mitja, bija apgalvojis, ka nekā tamlīdzīga nevarot būt, jo viņi augustā izšķiršoties: viņš aizbraukšot uz Maskavu. Taču viss notika daudz ātrāk. Viņš jau aizgājis no mājām. Tā būs labāk arī Oļai… Ak, cik muļķīgi un zemiski tā domāt! Mitja atcerējās, ka kOpš tā brīža, kad ar Capu notika nelaime, viņš jau bija sācis priecāties, jo domāja, ka viņa pazušana uz kādu dienu no mājas varbūt ari Olai palīdzēs nomierināties un saņemt sevi rokās.

Mitja aizgāja no Capa pulksten sešos no rīta un līdz desmitiem klaiņoja šurpu turpu pa pilsētu. Tikai reizi piesēda pilsētas dārzā kādā klusā alejā uz zema soliņa. Pa bērza stumbru tekāja skudrītes, un skudru šoseja bija tālu saredzama starp zāles stiebriņiem. Viņš vēlējās, lai priekšā stāvošā saruna ar Oļu būtu vaļsirdīga, lai izteiktu visu — pilnīgi izskaidrotos. Kā tas varēja notikt? Iepazīt cilvēku nelaimē, prast izraut to no tik drūmas noskaņas, pārdzīvot kopā laimīgas dienas, bet tagad tiekoties meklēt kādus īpašus vārdus …

Sieviešu vidū, kas stāvēja pie universālveikala rindā, paslēpušās audekla nojumes ēnā, viņš pamanīja Oļu un piesteidzās tai klāt.

—   Iznāc, Oļa, no rindas, es tev gribu ko pateikt!

—  Saki tepat, — viņa bezrūpīgi atbildēja, tā izjaukdama visu viņa iekšējo sagatavošanos.

Mitja nostājās viņai līdzās. Priekšā tiem stāvēja kāda salīkusi vecene ar vecmodīgu, izdilušu plīša žaketi mugurā.

—   Vai tu nakti nebiji izgājusi no mājas?

—   Kādēļ?

Tapat vien . .. Man likās, ka es tevi redzeju.

—   Nakti ļaudis guļ! — Oļa asi atteica.

—   Pulherija Ivanovna, — nezinādams vairs ko teikt, Mitja pačukstēja, domādams veceni, kas stāvēja tiem priekšā.

Viņš nebija gaidījis, ka Oļa to attiecinās uz sevi. Pēkšņi viņa

aši izgāja no rindas un devās pa saules apspīdēto ielas pusi. Viņš to panāca, vēl neko nesaprazdams.

Oļa apstājās, atmeta gal-vu, it kā aizstāvēdamās no sitieniem, un izaicinoši sacīja:

—    Es labprāt vēlētos dzīvot Pulherijas Ivanovnas laikos! Dzīvot godīgi, bez visādām augstām frāzēm, bez kādas ārišķības, — un vairāk neko.

—   Ko tu gražojies? Es to neteicu par tevi. Tu pat nevēlies saprast. Viņš skatījās uz Oļu ar piemiegtām acīm no augšas uz leju.

—   Es nemaz ari negribu saprast, — Oļa sacīja.

— Es ne uz kādu Kalugu nebraukšu, it nekur nebraukšu …

—   Ko tu teici?

—     To, ko dzirdēj.i… Lai ap mani ļaudis veltīgi mēles nedeldē.

Izmisuma asaras Oļu smacēja nost. Mitja nesaprot viņu, viņa nesaprot Mitju. «Kas gan īsti te notiek?» viņai gribējās iesaukties, bet, kad viņa mēģināja runāt, lai cik dīvaini tas bija, tomēr balss skanēja nevis izmisīgi, bet uzvaroši, pat ļaunā priekā: tikai tagad viņa saprata, ka Mitja neko nezin par viņas vakardienas sarunu ar Kazačoku, kad viņa bija atteikusies braukt, un ka Mitjas vārdiem par Pulheriju Ivanovnu patiešām nav nekāda sakara ar viņas rīcību.

Tomēr uzvarošas un ļauna prieka notis ieskanējās viņas balsī, kad tā teica:

— Krustmātei bija jāpaliek manis dēļ. Bet es palikšu viņas dēļ … Nu, vai labi pārnakšņoji pie Capa?

Nosarcis līdz asarām, viņš pie sevis nesaprotami nomurmināja:

—   Muļķe tāda! Ko tu nēsājies apkart ar savām pārestībām?

Lai slēptu savu uztraukumu, Mitja atgāja no Oļas nostāk.

Viņa devās tam pakaļ un nostājās viņam aiz muguras. Oļa nebija gaidījusi, ka tā viņš uzņems viņas lēmumu.

—   Patiešām, Oļa, ar mums rīkojās slikti! — Mitja saniknots ierunājās. — Tomēr tas nav iemesls, lai tik riebīgi spītētos un gražotos. Ir nedomā, ka es piemiegšu acis un neredzēšu to.

Pasmaidījusi, vēlēdamās'salīgt mieru, viņa pārliecās Mitjam pār plecu.

—   Tu uzvarēji, viņa sacīja un mēģināja pacelt viņa iabo roku, kā to dara ringā ar uzvarētāju.

Mitja tomēr nepasmaidīja pretī.

-Liec, lūdzu, mani mierā… Labi, sēdi mājās, — viņš vēl niknāk sacīja. — Es rīt aizbraucu, un tagad esmu spiests teikt to, ko domāju. Tev ir smags raksturs! Kā Antonida Ivanovna sacīja, tā tas arī ir. Tev ir smags raksturs!

—   Tu taču uzvarēji… Piedod man, Mitja … Vairs tā nedarīšu, neveikli smaidīdama, Oļa nolaida Mitjas roku.

.. Kežunai ir smags raksturs, — viņš nesaudzīgi atkārtoja.

—■ Tagad es pats būtu iebildis, ka tāda — strādātu ar pionieriem.

—   «Tāda»? … — pēkšņi Oļas nobālušajā sejā neglīti izspiedās vaigu kauli. — Ek tu! Ej labāk zini! kur … pie Irinas. Aplido viņu ar savu uzmanību.

—   Nemels muļķības!

-Šodien tu mani apvaino, ka man ir smags raksturs, bet rīt. .. ka es jums karotes nozagu …

Jau raudot, viņa izteica šos lūpās drebošos vārdus, un no aizvainojuma un pretīguma, kas bija radies pašai pret sevi, viņai sāka raustīties žokļi. Sie vārdi taču sveši! Kādreiz tos kāds, viņai dzirdot, dusmu brīdī bija pateicis, un tagad, nepanesama aizvainojuma brīdī, kad viss šķita sabrucis, šie vārdi — re, kur tie bija — iešāvās prātā un paspruka pašai no sevis.

Viņa ātri devās no Mitjas prom un nozuda aiz stūra.

«Ko viņa teica -— karotes?» Pēkšņi Mitja iedomājās, atcerējās, ka Oļa dzīvo pie viņa, pie krustmātes. «Kā es tā varēju? „.» Visa šī briesmīgā, pretīgā saruna bija ilgusi ne vairāk kā minūti. Viņš steidzās uz mājām. Nedrīkst citādi: Oļa dzīvo pie viņa.

Tomēr mājās viņš atnāca pēc izskata mierīgs. Oļas nebija. Viņš sāka sakravāt nelielā ceļa somā lietas rītdienas braucienam. Pēc tam piesēdās pie galda, atspiezdams zīmuļa galu pret

savu pieri. Pagāja diezgan ilgs laiks — varbūt pusstunda, varbūt ari stunda, kamēr viņš saprata, ka grāmata, ko viņš lasa, ir Olas mācību grāmata. Un tomēr viņš to nenolika sāņus: tā aizsargāja viņu.

Pienāca krustmāte Maša un paglauda Mitjam galvu:

—   Vai rītdien jau braucat?

—   Krustmāt, liec mani mierā, — viņš mīļi, bet stingri atbīdīja viņas roku. Tad piecēlās, lai ietu.

—   Uz kurieni tu? Jau vēls . . .

—   Kas nu par vēlu! — Mitja atteica.

Pa durvīm iziedams, viņš vēl piebilda:

—   Es palikšu pie Čapa. Lūdzu, negaidi mani.

Arā krēsloja, un šķērsielas bija tukšas. Sacēlās vējš. Mitja lēnām devās pa Asfalta ielu. Kas tas bija — vai strīds? Kur nu strīds! Tā bija visu attiecību saraušana. Aizvainojums pārvērtis cilvēku. Tā viņš patlaban domāja par Oļu. Kāpēc viņu saudzēt? Bija baigi — nevis strīda dēļ ar Oļu, bet tāpēc, ka viņš ta varējis domāt par viņu. Nekas tamlīdzīgs viņu starpā vēl nekad nebija atgadījies. Cik viņa dusmīgi šķīrās no viņa! Un tomēr … agrāk viņš vienmēr piekāpās tās priekšā, kāpēc tad tagad viņš ar to ir zobs pret zobu?

Soļodams pa tukšo laukumu aiz piestātnes, Mitja arvien spēcīgāk vicināja rokas. Viņu bija pārņēmusi neapzināta briesmu nojauta: ir notikusi nelaime. Varbūt vējš izraisījis viņā šīs jūtas? Varbūt tāpēc, ka garām pagāja sieviete ar mazu bērnu uz rokas un diviem — zēnu un meitenīti — ieķērušos svārkos? Šādu sievieti viņš bija redzējis bērnībā laukos, kad bija noticis ugunsgrēks .. .

Caps šai vakarā Mitju saņēma ne visai draudzīgi un izturējās pret viņu it kā ar aizdomām. Viņš, protams, nojauta, ka Mitja ne jau aiz laba prāta otru nakti pavada viņa mājā: būs kaut kas atgadījies viņa un Olas starpā. Taču Caps nekad neies runāt par slepenām sirdslietām. Viņa uztverē laikam jebkurš noslēpums šķiet netīrs. Viņš daudz ko bija pieredzējis savās mājās.

Jaunībā mēdz būt tādas naktis, par kurām, šķiet, neko nevar pastāstīt: vienīgi atvērts logs, vienīgi caur vēja brāzieniem dzirdams, kā tālumā gaudulīgi čīkst dambja slūžu aizvaru mehānismi, un redzams drauga profils … Jau izdziest vakarblāzma un sākas rītausma. Spīd vēls mēness. Uguns nav iedegta. Par ko abi runā? Arī nevar atcerēties. Viņi runāja par draudzību, par

Mitjas tēvu, par Capa mākoņiem, kuri kādreiz iespiesti žurnālā «Ogoņok».

-  Varbūt uzdegt gaismu?

—   Nē… Elektrību izgudrojuši ziemā.

Visu jau nevar atcerēties. Skaidrs tikai tas, ka šī vasaras nakts ilgi paliks atmiņā.

Vakardien Mitja bija izskatījis Capa sarakstīšanos ar radioamatieriem. Tad, lūk, kas aizpildīja Capa dzīvi, kamēr viņi bija naidā! Viņam rakstīja radioamatieri no Kazaņas, Petrozavodskas, no arktiskām stacijām, kādas septītās klases skolēni, kas kaut kur nodibinājuši televīzijas centru. Bet šai naktī, skatīdamies uz blāvas gaismas apspīdēto Čapu, kā tas, atspiedies uz elkoņa, griež radio kloķi, uztver tālās pilsētas, Mitja domāja par to, ka Čaps vis nav nekāds «indiānis», kā viņu saukāja klasē, ne arī individuālists — viņam bija draugi visā mūsu zemē. Viņš tieši ir sabiedrisks cilvēks. Arī skolā. Kā viņš toreiz sadraudzējās ar atslēdzniekiem komjauniešiem, kas gatavoja fizikas kabinetam aparātus! Mitja pabrīnījās arī par to, ka daudzās vēstulēs tiek pieminēts Abduls Hamids. Tātad viņi strādā kopīgi? Te tev nu bija sirdskaite…

—   Bet vai Samarkandu mīli tāpat kā agrāk?

Caps pasmaidīja.

Tolaik Mitja vēl nebija sadraudzējies ar Oļu. Capam toreiz bija iemīļota radiostacija — Samarkanda. Tā bija vēl viena garkājainā zēna dīvainība. Kāpēc viņam bija iepatikusies Samarkanda? Droši vien sākumā tikai tehniska iemesla dēļ — varbūt viļņu uztvērējs izdarīja tikko manāmu lēcienu un bija grūti uziet Samarkandas vilni. Tā vai citādi, viņam visvairāk patika griezīgās uzbeku melodijas. Dienā viņš kā negudrs joņoja uz riteņa, pārmocījās, agri gāja gulēt. Bet nakts vidū pamodās un, sēdēdams sporta biksītēs pie paškonstruētā radiouztvērēja, dusmīgu seju, it kā viņu kāds spiestu strādāt, mēģināja uztvert dažādas Padomju Savienības pilsētas. Viņš klausījās kādas divas vai trīs stundas, līdz to otrreiz pieveica miegs. Un bieži, domās nogrimis, Čaps ieklausījās tais pilsētas skaņās, kuras nedzirdēja neviens no skolēniem, izņemot viņu un Mitju Borodinu, kas bija palicis pie viņa pa nakti: stiepti čīkstēja aizvaru mehānismi-, kad uz dambja atvēra vai aizvēra kādas no milzīgajām slūžām.

Gāja gadi, bet Caps palika tāds pats kā vienmēr. Vēlāk, kad Mitja centās atcerēties šo nakti — Caps baltā kreklā, uz galdiem un krēsliem spīdīgi misiņa un vara atgriezumi, stieples gabali, esences un politūras smaka šai vasaras gaišajā naktī, — viņam likās, ka visu laiku skanētu Samarkandas mūzika. Bija palicis atmiņā, kā toreiz Čaps ar salpetra saēstajiem pirkstiem rādija Mitjam grūtus trikus un pēkšņi, pacēlis uz augšu savus lielos, uztūkušos plakstiņus, jautāja:

—   Vai tu uztici tēvam savus noslēpumus?

Nekad agrāk Čaps biedriem netika jautājis, kā viņi dzīvo ar saviem vecākiem. Vienīgi grāmatās viņš bija lasījis par laimīgām ģimenēm. Viņš baidījās, ka no viņa prasīs tādu pašu atklātību. Reiz Vetočka Roslova, pieprasīdama no Mitjas goda vārdu, bija tam pastāstījusi (lai viņš labāk izprastu drauga iekšējo pārdzīvojumu jūkli), kā vienpadsmit gadus veco Čapu slepeni kristījuši — ja, aizveduši uz baznīcu kādā pilsētas nomales rajonā, kādreizējā ciemā, kas jau izaudzis par priekšpilsētu, un tur slepeni nokristījuši pieaugušo zēnu. Kāpēc? Tāpēc, lai izpatiktu vienam no mātes pielūdzējiem, vecam baznīcas dziedātājam — basam no apgabala radiostudijas.

Caps līdz šim, redzams, nenojauta, ka Borodinam tas zināms.

Mitja nogrima domās: «Vai es uzticu tēvam savus noslēpumus?» Viņam šķila, ka viņš nevarēs atbildēt uz Čapa jautājumu.

—   Tēvam, tu zini, nepatīk, ja man uz katru jautājumu jau ir gatava atbilde, nu, tā sakot, kad es kā pirmais skolēns bez liekas domāšanas paceļu roku, — lēnām un klusi iesāka Mitja. — Viņš necieš jau iepriekš zināmas atbildes. Viņš tikai dod pareizu ievirzi, lai man rastos pašam savas, personīgas, domas. Kā lai viņam neuztic? Viņš spriež apmēram tā: to, ko tu pats esi pārdzīvojis, tas arī dara bagātāku tavu raksturu. Tas ir patiess un īsts. Bet mūsu dzīvē var daudz ko labu uzkrāt — to, ko grāmatās nevar izlasīt. . .

Viņš klusēja, kopoja domas un, saprazdams, ka Caps gaida, runāja tālāk tikpat klusām un lēnām:

—   Lai arī kas nopietns ar mani atgadītos, viņš katrā ziņā uzprasīs: «Bet ko tu pats domā šai sakarā? Kā rīkosies tālāk? . ..»

Un nelaime klāt, ja sāksi gudri spriedelēt. Viņš tūdaļ kļūst bēdīgs .. .

—   Tāpat kā Vetočka? īsi iejautājās_ Caps.

Pēkšņi viņš no šās nejaušās atzīšanās samulsa, un jau citādā, prozaiskā tonī teica:

—  2ēl, ka tevis nebūs otrdien .. . Nu, stāsti tālāk. Interesanti.

Mitja vēl ilgi stāstīja par tēvu, kā tas, aizbraucot uz veselu

mēnesi, it kā atstāj viņam uzdevumu: atliek tikai dzīvot un to pildīt; kā tēvs neatzīstot savās attiecībās ar dēlu tādu sarunu toni kā «klausījās un nolēma», jo uzskata, ka ar to nepietiek, ja patiešām grib ietekmēt cilvēku… Mitja runāja, juzdams, ka Čapam tas ļoti nepieciešams, tikai nesaprata, kāpēc.

Pēkšņi Čaps sagrozījās:

—  Tās visas ir muļķības!

Un pārtrauca sarunu. Viņš kā parasti bija neizprotams.

Rītā, dzerot tēju, uzvārītu tējkannā ar paštaisītu automātisku svilpi, Čaps sabozies ievaicājās:

-  Kas tad tev ar viņu — beigas, vai?

Jā! — Mitja pārliecinoši sacīja.

—   Un viņa nebrauks uz Kalugu?

—   Nē!

—   Tomēr ej vien labāk mājās. . . Nu, vācies prom no šejienes. Staigā vesels!

Apkrāvies ar grāmatām un burtnīcām, notītu kājas pēdu uz spilvena, Čaps to pateica diezgan rupji. Taču Mitja nemaz neapvainojās. «Jāpaklausa viņam,» Mitja nolēma un pēkšņi sajuta neparastu maigumu pret Čapu.

Šai diena kopā ar jauno sportistu izlases komandu Mitja aizbrauca uz Kalugu, lai piedalītos sacīkstēs.

Oļa viņu pirms aizbraukšanas nesatika. Vakarā viņa uz sava galda zem mazās preses atrada zīmīti:

«Zēl, ka nevarēju tevi satikt. Vakar gribēju ar tevi kopā pavadīt vakaru. Varbūt Čaps pie gadījuma tev kaut ko pastāstīs. Bet rakstīt man patiešām negribas. Tagad es saprotu, kāpēc man šais dienās dažreiz gribējās raudāt. Eis nekaunos. Bet pašreiz asaru nav. Esmu kļuvis ļoti nejūtīgs. Nu, pagaidām …»

Apakšā bija pierakstīts klāt:

«Tu izsmej visu to, kas man dārgs. Un stūrgalvīgi paliec pie sava. Bet no tā nekas neiznāks. Es nedomāju tevi pataisīt par savu elku. M.»

SESTĀ NODAĻA „DRAUDZĪBAS DIENA“

Nu jau nedēļa apkārt kā Mitja aizbraucis. Oļa palikusi pavisam viena. Šis bija vissliktākais laiks viņas mūžā.

Trīs dienas pagāja, aizvadot aukli. Praskovja Timofejevna aizbrauca pie brāļa uz padomju saimniecību. Pirms aizbraukšanas viņa atkal bija atnākusi — mēģināja pierunāt Oļu braukt tai līdzi uz laukiem, klusēdama klausījās, kā Marja Sergejevna to kaunināja, un tikai bēdīgi piebalsoja: «Es jau saprotu, meitenei vajag mācīties… Neesmu jau nekāda strupbiželīte.» Varēja redzēt, ka sirdī tā ir pretī. Viņai grūti bija šķirties no Oļa«, ko izaudzinājusi visgrūtākajos kara gados, un no visa šā domu un apsvērumu jūkļa vecajai sievietei sāka reibt galva.

Pie vagona abas vēl mazliet noraudājās, apsolījās viena otrai rakstīt, un, kad Oļa atgriezās no stacijas mājās, viņa aši klusītēm ielīda gultā.

—   No Mitjas atklātne pienākusi, — krustmāte sacīja.

—   Jā? Jau no Kalugas?

—   Nē, ceļā rakstīta…

—   Gribas gulēt, ar labu nakti. ..

Vaka/os, izvairīdamās no atklātas sarunas ar Marju Sergejevnu, Oļa gāja uz skvēru, kas bija ierīkots pagalmā, un apsēdās tur uz soliņa. Šeit bija labi; viņa pat neatskārta, ka labi tāpēc, ka virs galvas spoži spīd elektriskais lukturis. Viņa sarunājās pati ar sevi, ar māmiņu, ar Mitju. Ja būtu bijusi māmiņa!. . . Māmiņa viņu bez vārdiem apmīļotu, bez kādiem paskaidrojumiem. Piespiestu gluži vienkārši pie krūtīm, un varētu ilgi ilgi raudāt. Tad kļūtu vieglāk. Bet Marja Sergejevna vēlas palīdzēt, taču neprot to izdarīt — gan uz kino aicina, gan stāsta, ka cilvēku iepa

zīstot tikai ciešanās. Viņa ir nenojauš, cik grūti izlikties, it ka nekas nebūtu noticis. Viņai ne prātā neienāk, ka visnejaukākais nav vis Belkins un ne Antonida Ivanovna, pat arī ne Marjas. Sergejevnas atteikšanās no brauciena uz Sirneizu, bet gan tas,, ka šīs tenkas varējušas sanaidot viņu ar Mitju. Mitja domā, ka. viņa gražojusies, bijusi kaprīza. Tā, protams, kurš katrs var teikt — kas tur liels, septiņpadsmit gadu vecas meitenes untumi! … Bet viņš taču nav kurš katrs. Ai, kāda viņa muļķe! Ai, kāda muļķe! Tikai māmiņai viņa bija laba tāda, kāda ir. Bet visiem citiem ne. Viņi grib, lai viņa būtu kaut kāda citāda.

Reiz viņa aizklīda tālu projām uz hidrostacijas pusi. Aiz reta dzelzs žoga varēja dzirdēt, ka dūc zālē stāvošie augstie transformatori. Kad Oļa mācījās sestajā klasē, bija paklīdušas valodas, it kā sargs neuzmanīgi nolicis šauteni uz atsegta kabeļa un briesmīgs elektriskais lādiņš viņu nonāvējis. Kopš tā laika, ejot šai vietai garām un skatoties caur žoga stieņiem, Oļa katrreiz uztraucās, vai tik tur nav kāds neuzmanīgs cilvēks, un brīnījās, kāpēc šai apakšstacijas dārzā tik tīri noslaucīti celiņi,, pa kuriem neviens nekad nepastaigājas.

«Vajag dzīvot vienkāršāk,» domāja Oļa. soļodama pa kluso šķērsielu. «Izturēties dabiskāk. Un, galvenais, iztikt bez augstā stila. Mitjam patīk runāt augstā stilā. «Es pats būtu iebildis, ka tevi — tādu — sūtītu strādāt par pionieru vadītāju.» Kādu «tādu»? … Augstā stilā teikts. Gudri filozofēt — to ari Belkins prot. Bet viss ir daudz vienkāršāk: ja cilvēkam klājas grūti, otram ar viņu ir garlaicīgi. Tāpēc viņš arī aizgāja pie Capa. Tāpēc ari aizbrauca .. .»

Tai vakarā Oļa atgriezās vēlu mājās. Kaut kur ceturtā stāva logā vīrieša balss dziedāja:

Man sirds ir pilna trauksmes ašas …

Agrāk Oļai šī dziesma būtu patikusi. Viņa pagāja garām savām parādes durvīm. Marja Sergejevna droši vien viņu gaidīja: dzīvokli dega gaisma.

«Vajag izbeigt,» Oļa nolēma. «Viena lieta ir pieņemt drauga palīdzību, bet pavisam cita — dzīvot par apgrūtinājumu ļaudīm tikai tāpēc, ka viņi ir labi cilvēki … Tas nozīmē pieņemt žēlastības dāvanu. Pareizi Marja Sergejevna tonakt teica par kņazi Bolkonsku. Marja Sergejevna ir krietns cilvēks, un ko viņa lai domā par mani, ja es dzīvoju pie viņiem galu galā uz viņu rēķina? . . .»

Nama priekšā pastaigājās divas pazīstamas sievietes no blakus trepēm. Oļa dzirdēja atsevišķus vārdus:

—   Siers ir lielisks, bet ja to ēd rītā un vakarā …

Sievietes attālinājās, un viņu ēnas it kā rāpās augšā pa sienu.

Pēc brītiņa atkal abas atgriezās pie parādes durvīm, pie kurām vilcinādamās stāvēja Oļa.

—   Es viņai sacīju: «Klausieties, divi simti gramu maksā četri rubļi četrdesmit, bet es jums iedevu pieci. ..»

«Nav saņēmusi atlikušās kapeikas,» Oļa-uzminēja. Un pēkšņi viņas seja iedegās kaunā: arī viņa bija piemirsusi atdot naudu. Bet Mitja nebija atgādinājis. Tas notika īsi pirms sanīšanās, viņa to bija paņēmusi no Mitjas stadionā. Oļa sataustīja somiņā saburzītos papīra naudas gabalus. «Skuķis mocījās, mocījās ar saviem pārdzīvojumiem, bet ņēma un deviņos rubļos iedzīvojās: trīs itrijniekzīmes.» Oļa izņēma naudu — trūka trīs rubļi. Skaidrs: viņa taču pirka zobu pastu!

Nākamajā rītā Oļa pamodās agri un aizsteidzās uz tālsarunu punktu. Viņai visādā ziņā vajadzēja sazvanīties ar Jegoru Petroviču: viņš palīdzēs atrast darbu kaut vai uz mēnesi — vēlāk redzēs, ko darīt. Būt patstāvīgai. Pelnīt naudu .. . Nekad Oļa par to nebija domājusi. Bet tagad, pēc strīda ar Mitju, viņai likās, ka tā ir vienīgā izeja, ka šādi rīkojas visi bez ģimenēm palikušie bērni. Jegors Petrovičs sapratīs… Viņa nedomāja, ko tam teiks, tikai sēdēja uz soliņa, gaidīdama izsaukumu, un, nemaz nemirkšķinot, jautrām un dusmīgām acīm raudzījās savā priekšā. Viņu izsauca uz kabīni, viņa aizskrēja. Oļa ilgi nevarēja saprast, kāpēc dzirdama sievietes balss. Izrādās, nebija veicies: Jegors Petrovičs devies kārtējā apbraucienā pa kolhoziem, atpakaļ būs pēc nedēļas.

Tai pašā dienā Oļa satika mediķi, kura toreiz bija pūlējusies tikt pie Belkina. Viņa joprojām vēl nebija aizbraukusi un brīvajā laikā pastaigājās pa svešo pilsētu, kas tai bija ļoti iepatikusies.

Meitene piegāja pie Olas un laipni to uzrunāja. Un, kā tas gandrīz vienmēr mēdz būt ar vientuļiem cilvēkiem, tieši viņai, pilnīgi nepazīstamai meitenei, Oļa izstāstīja visu par sevi un Mitju. Tagad viņa ļoti labi saprata, kas bija noticis: viņa no Mitjas bija gaidījusi izšķirošu rīcību un nebija sagaidījusi; tikai puicisks apmulsums un banāli vārdi; skaidrs, viņš ne sevišķi bija gribējis kopā ar viņu braukt uz pionieru nometni. . . Mediķe ļoti uzmanīgi viņu noklausījās kā jauns ārsts savu

pirmo pacientu, un ari ieteica meklēt darbu. Ko tur daudz gudrot? Oļa nemaz ar nestrīdējās pretī. Tikai kur šo darbu atrast?

—   Aizejiet uz pilsētas komiteju. Jūsu Belkina tur vairs nav, — meitene smīnot piebilda.

—   Kā tā — nav? — neticīgi pārjautāja Oļa.

—   Vai jūs to vēl nezināt? Kā nu tā! Ai, kas par troksni bija! .. .

Mediķe tik ļoti nopriecājās, ka var paziņot šo jauno vēsti, ka pat iesvilpās. Cik viņai, svešam cilvēkam, zināms, — tā pati Roslova, pilsētas komitejas biroja locekle, kura toreiz pa starpām saukusi no vietas un aizgājusi, sadusmojusies uz Belkinu, tā pati ari izvirzījusi šo jautājumu birojā. Aizlidojis Belkins, ka nebijis ko redzēt!

—   Vai tiešām jūs taisnību runājat? — satraukta prašņāja Oļa. — Kā jūs to zināt?

—   Es, vai? Es taču pilsētas komitejā, kā saka, ceļos un guļos!

—   Nē, par Roslovu…

—   Tur arī par Roslovu runā. Pie viņas jums vispār jagriežas…

Nebija pagājušas ne pāris stundas, kad Oļa, nesatikusi Roslovu pilsētas komitejā, tuvojās viņas mājiņai attālajā ciemata, virs kura vienlaikus dūca vairākas lidmašīnas. Oļa daudz neprātoja, ko runās. Viņai vajadzēja satikt Vetočku.

Izrādījās, ka uz Roslovas māju visīsākais ceļš bija pa Nātru leju. Te kādreiz, vēl maza būdama, Oļa bija plūkusi skābenes, un Mitja palīdzējis tai pieplūkt pilnu spaini. Tas pats ķirbju lauks. Un tāis pašas saulespuķes, pagriezušas galvas uz rieta pusi.

Valdīdama milzīgu suni, kas aizsmacis rīstījās, Roslova sagaidīja Oļu pie vārtiņiem:

—   Cik jauki! Jūs vienkārši esat lieliska meitene: atradāt ceļu. Bet Mitju laikam nav ko gaidīt?

—   Viņš ir Kalugā, aizbraucis uz sporta sacīkstēm.

—   Bet es tomēr cerēju, ka viņš šodien atnāks.

Varēja manīt, ka Vetočka sarūgtināta.

—   Bet kāpēc? — apjukusi vaicāja Oļa.

—    Visi taču sanākuši. Šodien «draudzības diena»! Vai jūs to nezinājāt? Tas nu gan pamatīgi! Nāciet jel, būsiet Mitjas vietā.

Tikai Tagad Oļa saprata, cik nelaikā viņa ieradusies. Viņa ieraudzīja zem ābeles uzklātu galdu, pazina Mitjas klases biedrus, uz verandas kāpnēm sēdošo Abdulu Hamidu linaudekla žaketē un tjubiteiku galvā. Un Oļa ļoti samulsa.

—   Ak, es nezināju, labāk citu reizi! Laidiet prom, man neērti!

Taču bija par vēlu. Vetočka saprata, ka 0|a grib aizmukt — bet, redzams, ne par velti atskrējusi no pilsētas, — un, stingri apņēmusi meiteni ap pleciem, ieveda dārzā.

Un visu, kas notika tālāk, Oļa vēroja ar dusmīgām acīm* • stūrgalvīgi klusēdama un nepūlēdamās kaut kādi attaisnot savu ierašanos. Viņa neatbildēja uz uzbāzīgajiem jautājumiem: «Kāpēc tu neesi Kaiugā?» Caps no tālienes urbās viņā ar savu trauksmaini neatlaidīgo skatienu — droši vien nojauta, ka viņa atnākusi ne jau uz svinībām. Abduls Hamids arī bija tepat tuvumā, taču šis cilvēks bija smalkjūtīgs, viņš nu nesāks izprašņāt.

Kazenāju biezoknī Vetočka karoja ar savu dēlu Afoņku. Viņu nevarēja dabūt prom no dārza: kaķene .atnesusi kaķēniem zalktulēnu, un mazais puika bija sajūsmā.

Zēni gaidīja namatēvu, kapteini Ogņevu, un ik mirkli skrēja pie vārtiņiem. Abduls Hamids, pie kura Oļa tomēr piegāja, lai nebūtu jāsēd vienai, pastāstīja viņai, ka šis gaidot no pilsētas smago mašīnu, lai rīt no rīta varētu aizvest savai govij un vēl divu skolotāju ģimeņu govīm sienu.

Tā jau tas bija ieviesies labi sen: aerodroms uzņēmies šefībic par skolu, un katru vasaru skolotājiem atļauts aerodroma pļavās piepļaut vairākas mašīnas siena.

Ogņevs esot aizdrāzies uz aerodromu, lai izrīkotu, no kāda gabala ņemt šo sienu.

Kapteinis Ogņevs iedrāzās pēdējā mirklī.

—   Lūdzu pie galda! Oļeg, Vasja, Igor, Edik, Zeņa, — Vetočka sauca katru zēnu vārdā, laizdama garām pie galda Pivovarovu, Bazarovu, Šgpiro, Motiļeviču, Postņikovu.

Caps greizsirdīgi gaidīja, lai sēstos līdzās namamātei, taču tā tikai vērīgi paskatījās viņā unsacīja Olai, norādīdama uz brīvo vietu sev līdzās:

—   Sēdieties, Oļa.

Oļai otrā pusē uz viena ķeblīša iekārtojās Afoņka un sārts, pelēkacains zēns melnu ādas lidotāju ķiveri galvā — Padomju Savienības divkārtējā Varoņa dēls. Sis bija tas pats Salavatiks, jaunais Vetočkas mīlulis, kuru viņa bija solījusies parādīt Mitjarn. Salavatiks nez kāpēc tūdaļ izvēlējās sev kaimiņos Oļu un, redzams, nebija kļūdījies: šai vakarā Roslovas dārzā nebija otra cilvēka, kuram tik ļoti būtu bijusi nepieciešama mazuļu ne visai runīgā, taču mīļā sabiedrība kā Oļai.

Capu piespieda uzsaukt pirmo tostu.

Es, Jeļizaveta Vladimirovna, teikšu tā… SI. varbūt, ir mūsLi pēdējā «draudzības diena».. . Kaut gan es tam nemaz neticu. .. — Caps stostīdamies izteica. — Drīz mēs aizbrauksim. Bet Borodins jau vispār noziedējis. Nevar zināt, kur kuro liktens beigu beigās aiznesīs. Bet atmiņas par mūsu draudzību vienmēr saglabāsies … Lai gadi arī steidz … — viņš brītiņu klusēja, skatīdamies debesu zilgmē, it kā tur meklētu piemērotus vārdus vai ieklausītos lidmašīnu rūkoņā. — Lai trauc lidmašīnas pāri galvai. Bet man gribas vēl, lūk, ko pateikt.. . Katrs cilvēks, jo vairāk komjaunietis, cenšas izprast, kas notiek tam apkārt, lai varētu pareizi dzīvot un ieņemt savu vietu dzīvē. Vai saprotat? Cilvēks nekad nevēlas būt maziņš! Pat bērnībā ne . . . To jūs, Jeļizaveta Vladimirovna, ļoti labi izjūtat.. .

—   Palūgšu tomēr iztikt bez personības kulta, — oratoru vienaldzīgi pārtrauca kapteinis Ogņevs, un, pieskandinājis savam kaimiņam, ar vienu malku izdzēra par savu mīļo sievu līdz dibenam.

Visi sāka smieties, piecēlās no vietām, tāpēc atkal radās drūzma ap galdu. Zēni saskandināja ar Roslovu un cits ar citu. Ab■duls Hamids pielieca Čapa galvu, un, izteikdams savu atzinību, tam iebelza pa pakausi.

Šai brīdī, kad Oļa arī stāvēja ar glāzīti rokā, Salavatiks noņēma savu pionieru kaklautu un klusēdams iegrūda Oļai rokā kaklauta vara sprādzi. Oļa, klusi smaidot, paskatījās zēnā.

—   Šādas sprādzes jau sen vairs nelieto, — viņa sacīja Salavatikam.

—   Bet es valkāju…

Viņš stūrgalvīgi uzlika savu roku uz Oļas rokas, kurā tā turēja sprādzi, aizspieda tās plaukstu ciet un pie tam ļoti jocīgi pamirkšķināja ar aci.

—   Ja dzeram par draudzību, tad izdzersim par Oļu Kežunu! Cik jauki, ka viņa atnākusi, — skaļi sacīja Roslova.

—   Es vienkārši nezināju…

—   Nē, zināji gan, — Vetočka neklausījās un, kamēr zēni lēja vīnu glāzītēs, cieši ar roku spieda Oļai plecus.

—   Bet man gadījās Strādāt kopā ar jūsu māmiņu, — ierunājās kāds vīrs attālākajā galda galā.

Oļa, kas nekad vēl nebija redzējusi šo cilvēku, apjukusi paskatījās Vetočkā. Viņa klusi paskaidroja:

—   Tas ir mūrnieks Brilovs.

—   Jeremejs Iļjičs!

—   Jā…

Līdzās lidotājam sēdēja Oļa.i nepazīstams vīrietis ar bakuretainu seju, zilām acīm, ne visai izskatīgs, it kā ar nolūku nosēdies tālāk stūrī, lai nedurtos citiem acīs. Nepazīstamajam saulē laikam bija par karslu — viņš galvā bija uzlicis filca platmali un no tās apputējušo, netīro malu apakšas smaidīdams skatījās Oļa. Kad visi, izdzirduši viņu ierunājamies, pagriezās uz to pusi, Jeremejs Iļjičs noņēma platmali, atsedzot miklo plikpauri ar plānplāniem matiņiem deniņos, un ar kabatas lakatiņu sāka slaucīt mitro vaskadrānas atloku cepures iekšpusē.

Tad, re, kāds šis Jeroma, par kuru bija stāstījusi māmiņa, spēlējot ķīlu rotaļu… Tūdaļ Olai uzmācās tik daudz atmiņu, ka tā klusi apsēdās, aizmirsusi pat. atbildēt Jeremejam Iļjičam.

Viņa tikai brītiņu tā pasēdēja, klausīdamās skaļajās sarunās; tad uzmanīgi piecēlās un atstāja galdu. Ieraudzījusi zēnu vidū māmiņas darba biedru, viņa iedomājās, ka te varēja, būt arī māmiņa; un šī skumjā doma piespieda viņu iziet aiz vārtiņiem, aizmirstot visas savas rūpes un bēdas.

Laukā pa rugājiem klaiņoja telēns. Bet uz lauka ceļa, ko apspīdēja žilbinoša saules gaisma, kāds stāvēja ceļa vidū, sarunājās pats ar sevi un plātījās rokām. Oļa pazina Salavatiku tikai pēc skolnieka portfeļa, ko nupat tam bija uzdāvinājusi Vetočka. Zēns pēkšņi izplēta kājas un apsēdās, tad, jau sēdēdams zemē, iesmējās. Portfelis bija nomests smiltīs. Salavatiks nedomāja, kaviņu kāds novēro šai visaugstākā svētlaimibas brīdī.

Oļa atskatījās. Līdzās stāvēja Vetočka.

—   Ai, kāds resgalis! — viņa sacīja, skatīdamās uz Salavatiku.

—   Kā pie jums Brilovs gadījies? — Oļa klusi jautāja.

—   Vai jūs ko zināt par viņu?

—   Man māmiņa par viņu daudz stāstīja… Viņš ir novators. Izgudrojis konteineru ķieģeļu pārvadāšanai.

—   Redziet nu, kā sagadījies… Viņš ir mūsu kaimiņš, — Roslova uzmanīgi palūkojās Oļā un savukārt jautāja: — Bet kāpēc jūs nebraucāt uz Kalugu?

—   Mēs ar Mitju aizskrējām katrs uz savu pusi, — Oļa mierīgi atbildēja.

Nočīkstēja vārtiņi. Garais Čaps norūpējies pētīja Oļu. Roslova viņam sacīja:

—   Atstāj mūs vienas, Čap. Mums vajag parunāties. ..

Kad Čaps paklausīgi bija nozudis, Vetočka pajautāja vēlreiz:

—   Vajag, vai ne?

Oļa klusēdama pamāja ar galvu.

—   Tūlīt visi iesim pie zvejniekiem, tur arī parunāsimies, • Roslova sacīja. — Sī diena mums parasti noslēdzas uz ezera. Vai iesim?. ..

—  Viņam kļuva garlaicīgi ar mani, — Oļa sacīja, arvien vel domādama par savām raizēm.

Līdz zvejnieku nometnei, kas atradās ezera krastā, bija kilometri divi ko iet. Kapteinis Ogņevs un mūrnieks devās ceļā pirmie. Zēni ielenca Abdulu Hamidu. Visi gāja, dziedādami dziesmas. Oļa neatkāpās ne soli no Roslovas, bet viisiem nopakaļ vilkās nogurušais Salavatiks. Pusceļā kompāniju panāca Vetočkas suns — «Kolomenskas bernardīnietis» — un te, tālu no mājām,, bija reti mīlīgs ar Oļu, luncināja asti.

Ezeriņš vakara krēslā jau bija zaudējis savu dzidrumu. Gaisā lidinājās vanags — juta laupījumu: viņam no augšas labi redzams, kā zvejnieki, āvušies gumijas zābakos, pakalniņā izžauj tīklus. Pa ezermalu nāca ganāmpulks. Bet attālā sādža aerodroma pusē bija saulrieta apspīdēta; krasi dūrās acīs uz žoga izklāta sarkana sega, debesīs peldēja balts mākonītis, pa rugaini no sādžas uz ezera pusi skrēja puišeļi.

Kad Roslova un Oļa tuvojās nometnei, lidotājs un mūrnieks jau stūma laivu ūdenī. Pašā krastā stāvēja būdele, kurā ap krāsni rosījās kāda sieviete. Slims zvejnieks ar drudžainu sārtumu vaigos sarāvies drebinājās un dzēra no karafes ūdeni. Pie siles, kurā plunčājās mazi pīlēni, sēdēja trīs meitenītes, pavilkušas basās kājas zem sevis. Zila dūmu strūkliņa cēlās pār nometni.

Zvejnieki pazina lidotāju, un varēja redzēt, ka ne jau pirmo reizi pie viņiem ierodas pilsētnieki palīdzēt vilkt vadu.

—   Oļa, nāc šurp, — Roslova sacīja, ielēkdama laivā.

Viņas īrās gar krastu. Roslova sēdēja laivas galā, bet Oļa

airēja.

—   Kas noticis jūsu starpā? — Roslova jautāja.

Oļa pacēla gaisā airus, raudzīdamās, kā no tiem pil caur spīdīgas ūdens lāses.

—   Ja cilvēkam klājas slikti, tad otram ar viņu kopā ir garlaicīgi. /

Sī doma neatlaidīgi vajāja Oļu, bet tagad, kad viņa to pirmoreiz izteica skaļi, pašai kļuva kauns, un viņa steidzās runāt tālāk:

—   Vispār tas nav svarīgi. To vairs nevar izlabot. Es atnācu pie jums tāpēc, ka tad, kad mēs ar Mitju strīdējāmies, es ātrās dusmās pateicu, ka jūs… esat tāda pati kā Belkins. Bet tagad uzzināju, ka tas nav tiesa, nepavisam nav tiesa. Jūs taču pēc tā atgadījuma cīnījāties mūsu labā.

—Tomēr Belkinu padzina ne jau jūsudēļ, — Vetočka iebilda. — Arī es cīnījos ne jūsu dēļ. Belkinu jau sen vajadzēja atcelt no amata, mēs ar to nokavējāmies . . . Arī tas, kāviņš izrīkojās ar jums, bija tikai lieks pierādījums, ka Belkins jāatceļ. Bet tagad par to nav vērts pat rūnāt. Viņa vairs nav.

—   Bet vai tikai viņš viens ir tads?

—   Vai tad daudz tādu?

—   Arī Boltjanska, mūsu direktore…

Jūs jau labāk to zināt par mani.

—   Un vēl kas?

—    Ir ari vēl citi… Pantjuhovs, vai neesat dzirdējusi? Tas gan ir fruktis … Kā tādu zeme pacieš!

Oļa lūkojās ezera plašumā.

Divi zvejnieki meta no laivas vadu.

Varējia redzēt, kā laivai nopakaļ virs ūdens paradās pludiņu rinda. Lidotājs un mūrnieks kūla ar airiem ūdeni, trenca iekša zivis.

Oļa klusi šļakstināja ar airiem. Laiva gandrīz staveja uz vietas. Roslova bija iegrimusi pārdomās par to, ko nupat bija teikusi Oļa. Kamēr cilvēks ir jauns, viņā deg milzīga vēlēšanas sevi pilnveidot, gribas būt tādam kā Vladimirs Majakovskis un ne citādam; vai «kā mans vecākais brālis, kam visas krūtis ordeņos»; vai arī kā Antons Semjonovičs Makarenko. Bet te pēkšņi viņa acu priekšā nostājas birokrāts, pašapmierināts ar savu ārišķīgo aktivitāti, bet būtībā tūļīgs cilvēks, kas gaida no priekšniecības ne tikai sīkus norādījumus, kā rīkoties, bet arī, kā skatīties uz lietām. No augšas, sak, labāk redzams! Viņš uzskata par savu pirmo pienākumu redzēt dzīvi ne tādu, kāda tā ir (lai,

izprotot dzīves nepilnības, to izmainītu), bet gan tādu, kādu to gribētu redzēt — par to viņam it kā arī naudu maksājot. Un viņš šai ziņā rīkojas kā īsts despots: viņš grib, lai visi atzītu tā gatavos priekšstatus… Viņš vienīgais lietas kursā! Un tā Oļa skatās uz šādu cilvēku; «Frukts! Kā tādu zeme pacieš!» Bet tad, skaties tik, pati sāks spriest par visu ar mākslotu cinismu, lai neliktos pārāk naiva, dumja; centīsies izlikties, ka nav vērts brīnīties par to, ka pasaulē eksistē šādi «cilvēces eksemplāri». Satikšanās ar šādu cilvēku, turklāt vēl ar tādu, kuram visās lietās paveicas, — tas reizumis jaunietim ir visbriesmīgākais atklājums uz pilngadības sliekšņa. Kādam tad pašam jābūt? Vai viņš pietiekami pasargāts no šādiem eksemplāriem? Un kas tas ir «ideālisms» un kas «muļķība», un ko nozīmē «tādu nemaz nav» vai atkal «kādos vilkos dzīvo, tādiem kauc līdz»? Un pieaugušo iecietība satricina bērna dvēseli…

—   Oļa, ko jūs izprotat ar vārdu «frukts»? — Vetočka paskatījās Oļā un, pēkšņi negaidīti pasmaidījusi, jautāja tālāk:

—   Oļa, vai jūs esat domājusi, ko mums, komunistiem, māca šis fakts, ka eksistē šādi cilvēki kā Belkins?

Oļa viņā neticīgi paskatījās.

—   Jācīnās par sevi, par visiem! — Roslova iesita ar dūri pa laivas malu. — Esat gan jūs laba! Savu aizvainojumu uzņēmāt vienīgi kā savu personisko. Bet mūsu dzīvē šādu aizvainojumu nedrīkst saprast kā personisku. Jūs taču abi uz nometni gribējāt braukt ne jau tāpēc, lai ieslīgtu paši savos pārdzīvojumos, bet gan tāpēc, lai strādātu kopā, lai apvienotu ir jūtas, ir darbu… Bet te iejaucās Belkins — un jūs darījāt tā, kā viņš vēlējās: saķildojāties, aizskrējāt katrs uz savu pusi. Kā jūs to viņam atļāvāt?

—   Bet ko tad bija darīt?

Uz šo jautājumu Vetočka neatbildēja. Viņas pieairējās tik tuvu klāt vadam, ka tauva, kas stiepās pa ūdens virsu, trinās gar laivas malu. Jeremejs Iļjičs kaut ko sauca — viņš labāk par citiem prata palīdzēt zvejniekiem. Arī tagad viņš lika, lai Oļa un Vetočka šļakstinātu ar airiem pa ūdeni. Abduls Hamids jau skaļi klaigāja savā laivā, zēni viņu smiedamies turēja zem elkoņiem. /

—   Vai Majakovskis jums patīk? — Roslova jautāja.

—   Ļoti…

—   Bet vai atceraties viņa vārsmu: «Mīlēt — nozīmē pagalmā traukt.. .»? Atceraties, kā tur bija tālāk? Vai zināt, Oļa, kad es domāju par mīlestību, man liekas, ka neviens cits par to vēl nav

pateicis tik gudri, tik patiesi un humāni kā Majakovskis. Atceraties?

Mīlēt —

nozīme

pagalmā trauki

Un

līdz pusnaktij

vēlai

malku skaldīt.

grēdās kraut, —

ar spēku

savu

kā spēlēties …'

Vetočka lēnām norunāja visu vārsmu un apklusa. Viņas maigās lūpas mazliet pavērās smaidā, un tūlīt izmainījās viņas sejas izteiksme.

—   Pirmoreiz es to sapratu, vērojot Anatoliju. Mēs vēl nebijām precējušies, un zēni nāca no pHsētas pie manis, rūpējās, lai es nesaaukstetos, skaldīja malku, kurināja krāsni… Un Anatolijs, viņš toreiz tik ļoti nogura, jo nemitīgi vajadzēja izlidot naktīs, bet viņam gribējās pašam visus pasaules darbus apdarīt: gan manējos, gan savus paša … Varbūt nav interesanti?

—   Ai, ko jūs!…

—   Zināt, Oļa, šodien Čaps .ar savu tostu daudz ko lika atcerēties. Uzpeldēja tik daudz atmiņu… Bet mans Anatolijs noburkšķēja: «Palūgšu iztikt bez personības kulta.» Viņš taču melo: vai tas nav personības kults, ka viņš pat nepamana, kā esmu pārvērtusies, kļuvusi pilnīgāka? Es tagad esmu pieaugusi sieviete, māte… Bet viņš nemaz nevēlas to saprast. Zēni arī tāpat. Tā tam arī jābūt. Kas par to, ka gadi iet! Cik mēs abi ar Anatoliju esam laimīgi — taisni bail!

—   Vetočka, ja jūs zinātu … Es tik ļoti neieredzu pati sevi, tik ļoti neieredzu, esmu -tik ļoti visu sabojājusi…

Tomēr Roslova nez kāpēc neļāva Oļai izteikties līdz galam, sadusmojās, pat sašūpoja laivu, ieķērusies ar rokām tās malās:

—   Tikai mazāk sapņainības, Oļa! Es visu saprotu. Mazāk vientulības un vājuma brīžu, vairāk rūdījuma. Jūs tur bijāt pārāk nošķīrušies vienatnē. Man nez kāpēc kļūst labāk, ja esmu cilvēkos. Varbūt arī jums tā būtu labāk? Esiet abi kopā, tomēr turieties cilvēku tuvumā … Iesim arī tagad pie oitiem!

Viņas pieairējās pie krasta, un Vetočka izlēca no laivas —

1 Atdzejojis L. Pēlmanis.

tieši savam Anatolijam rokās. Zvejnieki gar krastu vilka tauvu. Cits vilkdams ļāva tai slīdēt gar mugurpusi, cits — gar elkoņu locītavām, cits, kā, piemēram, Abduls Hamids, bija pārlicis to sev pār plecu un moži soļoja projām no ezera, it kā nemaz vairs nevēlēdamies uz to atskatīties. Jeremejs Iļjičs noķēra divas zivteles un iebāza tās kabatā.

—   Nu tad velkam aši malā! — viņš uzsauca pats sev un metās skriet, apdzīdams visu zvejnieku rindu, lai pirmais ķertos aiz valga — vilkt vadu malā.

Vads mainīja formu. Bērni skatījās tajā kā pītā kurvī — tur ņirbēja sudrabainas zvīņas.

Mājās visi atgriezās vēlu, jau tumsā. Pie vārtiņiem stāvēja smagā mašīna — pareizāk sakot, vesela guba smaržīga siena. Ediks MotiļevTčs izteica smalku piezīmi, ka tumsā mašīna atgādinot galvu ar brillēm, kupliem matiem un izskatoties pēc profesora. Iestiepa mājā kurvi ar zivīm. Oļa vēlējās būt viena un uztrausās pašā gubas galā. Viņa redzēja, kā zēni verandā ēda vakariņas, kā kapteinis Ogņevs aizvien vēl nevarēja rimties jūsmot par lielo zandartu: saņēmis to aiz žaunām, svārstīja rokās, skatījās mutē, pliķēja pa sāniem kā govij.

Pēc tam kāds sāka rāpties pie Oļas mašīnā. Tas bija Salavatiks.

—   Tu vēl neguli? — Oļa no augšas jautāja.

—   Es tūlīt skriešu prom, — zēns pačukstēja. — Tikai atdod man atpakaļ sprādzi.

—   Kāpēc tad dāvināji?

—   Es gribēju .. . Man nekā nav žēl, — Salavatiks apjucis čukstēja. — Bet sprādzes tagad vairs nenēsā, — kā lai es to dāvinu? Pati saproti. Vctočka par mani smējās. Tā ka atdod atpakaļ.

—   Pavisam noteikti?

—   Nu . .. pacieties: es kaut ko citu uzdāvināšu.

Viņš aizskrēja ar visu sprādzi. Oļa ieklausījās zēna attālinošos soļu dipoņā, nakts spalgajos trokšņos. Nenogurstošā Vetočka kurināja krāsni; tur, mājā, dega uguns un krasi, izcēlās uz logiem puķu podi, un sārtā liesma gailēja logu rūtīs. Kaut kur sādžā ieraudājās bērns. Pa radio diktora balss lasīja materiālus avīzēm — lēnām, pa balsieniem.

—   Diktēju pa balsieniem … — skaidrā balsī runāja diktors.

Viss labi dzirdams.

«Cik ātri, no pusvārdiem, Vetočka saprata, kas notiek starp mums ar Milju,» domāja Oļa. «Vai tāpēc, ka nenotiek nekas

neparasts? Varbūt ar visiem tas pats notiek? Vienalga. Tāpēc jau nekļūs vieglāk… «Malku skaldīt, grēdās kraut…» — grūti iedomāties, kā sieviete nakti skalda malku. Tas būs rakstīts jaunekļiem. Bet meitenēm? Kas tad meitenēm? …»

—   Pa balsieniem, — no jauna atkārtoja diktors.

Oļa sāpīgi pasmaidīja. Arī viņa pa burtiem, pa balsieniem centās izprast, kas ar viņu noticis. Vai patiešām viņi ar Mitju nekad vairs nepārdzīvos to brīnišķīgo sajūtu, it kā abi būtu vieni paši visā plašajā pasaulē? .. . Vai patiešām tas nav vajadzīgs. Jeb Vetočka vēl visu nepateica? …

No jauna kāds trausās augšā pie viņas — čaukstēja siens.

—   Palīdziet, Oļa, es šļūku lejā, — Vetočka čukstēja. — Pie jums te jauki… Tūlīt iešu prom, citādi zivis piedegs.

Jau sēdēdama līdzās Oļai, viņa vēlreiz dziļi atvilka elpu, tad sacīja:

—   Lūk, ko es gribēju jums pavaicāt. Tikai atbildiet godīgi. Vai jūs vēlaties strādāt?

Oļa atlaida vaļā Vetočkas roku:

—   Malku skaldīt?

Vetočka sākumā nesaprata, bet atcerējusies iesmējās.

—   Nu ja .. . Es nupat ar Brilovu runāju. Viņš var jūs pieņemt pagaidu darbā. Kamēr sāksies skola. Saka, ka esot vajadzīga normētāja … Vai gribat?

—   Gribu. Vai man tūlīt ar viņu parunāt? — Oļa nepacietīgi pietrūkās tupus uz ceļiem.

—   Kas jums prātā! Tagad jau vēls, viņš varbūt aizgājis… Oļa, vispirms apdomājiet, nesteidzieties. Viņš saka: darbs tomēr esot nogurdinošs, uzņemsieties un pametīsiet, tad nebūs labi.

—   Nē, nepametīšu.

Paspiedusi viņai roku, Vetočka nošļūca zemē, un jau no tumsas atskanēja viņas balss:

—   Nu, pieraugiet!

Diktora balss apklusa, un iestājās tāds klusums, ka Oļa sienā baidījās pakustēties.

MAJAKOVSKA VARSMA

Cik pēkšņi izmainījās dzīve! Klāt arī pirmā darba diena … Oļa neatšķīra ne šoferu, ne krāvēju sejas. Kādi viņi bija: jauni vai veci? Viņai nebija laika tos pētīt. Viņa vienīgi redzēja, kā četri pāri cimdotu roku met no mašīnas ķieģeļus laukā un

kā nepārtraukti kustas kāda cilvēka asās lāpstiņas svied- ros izmirkuša sporta krekla izgriezumā un kāda zem la- kata nepabāzta, pieputējusi bize lēkā no muguras uz krū- tīm un atpakaļ. Brilovs bija teicis, ka vi- ņai ar hronometra palīdzību jāaprēķina krāvēju un šoferu darbs, kad tie ar rokām krau- jot laukā ķieģeļus, bet Oļa bija pavisam apjukusi: ko tad īsti aprēķināt ar hrono- metru? Tuvojoties pusdienu lai- kam, no tveices gaiss kļuva spiedīgāks, neskaidrāks. Agrā rītā ķieģeļi skanēja sausi un ap- rauti, bet tagad stiepti, it kā dziedoši; no smagās mašīnas radia- tora, kura bija piebraukusi Oļai tuvu klāt, plūda tvaiks, acu priekšā virmoja sārti riņķi.

Liekas, nekas sevišķs nenotiek. Sēdi tik un pieraksti, kā citi strādā — nav nekā sarežģīta. Bet taisni tas, ka, sēdot zem klajām debesīm visu ļaužu acu priekšā vajag bez liekas kautrēšanās pamatīgi ieskatīties smagajā darbā, tieši šī ielūkošanās citu darbā viņai bija kā mokoša garīga pārbaude. Tas vien jau diezgan nogurdināja … Oļa sakumpusi sēdēja uz saviem trim ķieģelīšiem; sviedri tecēja taisni pār lūpām — viņa tos nolaizīja; un viņa jau sen juta, ka pase, kas bija noglabāta uz krūtīm, pielipusi pie miesas — slapja, bet nebija, kur to likt, un nebija arī laika.

—   Ei, ved šurp!

—   Krauj laukā! …

Kāds pienāca, iemeta acis Oļas piezīmēs un pabrīnījās:

—   Sito brīnumu, — hronometrēšana! Kas tad tā par specialitāti — ķieģeļus kraut? …

Oļa piespieda piezīmju bloku pie krūtīm.

Kāda no krāvējām paskatījās uz viņas pusi:

—   Būtu apsēdusies, kur vēsāks. Ko tu tur raksti?

—   Pati vēl lāgā nesaprotu, — Oļa atbildēja. — Bet kāpēc jūs te slaukāt? — viņa savukārt pajautāja, norādīdama uz lapu slotiņu, ko krāvēja turēja rokās.

-  Lai būtu tīrs, — runātājai ar lakatiņu bija aizsieta seja līdz pašām acīm, lai netiktu putekļi klāt, taču acis smaidīja.

—    Izkraujam līdz pēdēj.ai drumstaldņai.

Smagās mašīnas pienāk nevienmērīgi: te reizē piebrauc piecas, sešas, tad šoferi lamājas, nepacietīgi signalizē, te atkal veselu stundu nav nevienas, un krāvējas guļ ķieģeļu grēdas ēnā. Kāds gados jauns šoferis izlēca no kabīnes, ar nevērīgu kustību atsita vaļā mašīnas bortu, tūdaļ sāka dižoties un ķircināties ar krāvējām. Viņas strādā pa pāriem: divas kravas kastē, divas — zemē. Vismazākā no tām — apakšējā pārī. So maziņo Oļa jau bija ievērojusi: viņu sauc par Tosju. Kad augšējās atpūšas, viņa arī atspiež savus kailos elkoņus uz mašīnas kravas kastes grīdas.

—  Tu ap mūsu Tosju daudz nelunoinies! — uzsauca viena no krāvējām. — Viņa ir mūsu brigadiere.

—   Brigadiere — tas skan lepni! — šoferis uztvēra, pārfrāzēdams Oļai pazīsiamos Gorkija vārdus.

Un tāpēc, ka krāvējas, izrādījās, bija jaunas un jautrais šoferis, redzams, lasīja tās pašas grāmatas, ko Oļa, — dīvaini, no šādiem sīkumiem viņai kļuva vieglāk, viņa sāka justies šeit kā savējā.

Kad vakarā Oļa ar autobusu atgriezās pilsētā un atvilkās mājās, viņa jutās tik nogurusi, ka uz Marjas Sergejevnas dažādiem spriedelējumiem par to, ka Oļa pārāk dārgi gribot aizmaksāt par savu pašlepnumu, vienīgi apstiprinoši māja ar galvu, piestrēbdama no lielas tases stipru tēju. Viņai bija tā kā mazliet aizkritušas ausis. Piecēlusies Oļa sajuta, ka ļogās kājas, un atkal apsēdās. Bet Marja Sergejevna runāja tik tālāk par to, ka nākošajā gadā iekļūt augstskolā nebūšot vieglāk kā šajā un, lai iekļūtu augstskolā, vajadzīgs teicami nobeigt skolu, un, lai teicami nobeigtu skolu, tagad vajagot labi atpūsties, — bet kas tā par atpūtu — kraut ķieģeļus… vai arī tikai noskatīties šajā darbā! Tas viss bija vakardienas strīda turpinājums, un Marja Sergejevna vienu brīdi nodomāja, ka Oļa vienkārši smejas par viņu, tūlīt piekrizdama visam, pret ko vakar bija iebildusi, un tad tikai pamanīja, ka Oļa guļ un, apklususi pusvārdā, steidzās uzklāt viņai gultu.

Pamodusies no pēkšņā klusuma, Oļa pārvarēja sevi un sāka krustmātei Mašai palīdzēt, tad neveikli apkampa viņu un noskūpstīja. Marja Sergejevna pat apraudājās un sāka šņaukāties. Viņu aizkustināja nevis Oļas maigums, bet. tas, cik meitenei ļoti pieputējuši mati — pat ķemme neies cauri — un kā tie piesātināti ar ķieģeļu putekļu smaržu. Un viņa saprata, ka Oļai šo vakar vairāk vajadzīga parasta gādība nekā visgudrākie padomi.

Visu to Marja Sergejevna izteica ar negaidītiem vārdiem.

—   Jā, meitene nav tas, kas zēns … — viņa nomurmināja un aizgāja uzlikt ūdeni uz plīts.

Bet Oļa jau vilka nost kurpes un neko neapjēdza. Kaut kāds tēvocītis no jauna viņu veda pa būvlaukuma laipām un uzkalniņiem, sēdināja viņu uz trim ķieģelīšiem, ieteica pārāk nedancot krāvējām pa kājām; nu viņa sēd viena pati, vēl neviena nav: ne krāvēju, ne šoferu; nepievilcīgs klajums, no kura pārskatāms viss Dikajas ciemats, Glašas mājiņa, pat pagalma dziļumā Praskovjas Timofejevnap šķūnis, kur viņa bija pavadījusi dažas naktis… Bet pāri visam slīd pazīstamās rindas: «Mīlēt — nozīmē pagalmā traukt un līdz pusnaktij vēlai malku skaldīt, grēdās kraut, — ar spēku savu kā spēlēties…» Taču šo pacilājošo malkas skaldīšanas troksni pagalma dziļumā Oļa jau sen sen bija izjutusi. Mīlēt — tas nozīmē rīta ausmā iedrāzties viņa istabā; viņš vēl guļ, dūres sažņaudzis, it kā pa sapņiem kaudamies, bet tu apsēdies pie viņa galda un pacietīgi mācies trigonometriju. Mīlēt — tas nozīmē skriet līdzās viņam pa mīksto sniegu aiz ragavām, kas pilnas bērnu, un tie cits caur citu dažādās balsīs dzied gan par Dūņas sarafānu, gan par zilpelēko pīļu tēviņu. Mīlēt — tas nozīmē pateikt visu taisnību acīs liekuļiem, bet pēc tam atskriet piē viņa un visu vārds vārdā atkārtot, lai viņš arī priecātos, lepotos ar viņu. Un neieredzēt sevi — tādu nekārtīgu, kaprīzu, iedomīgu meiteni? … Arī tas nozīmē to pašu, to pašu vien … Nopūtusies viņa ar aizvērtām acīm sniedzās pēc zīmuļa, vēlēdamās kaut ko ierakstīt «novērojumu lapā» un neapjēdza, ka tas viss jau notiek sapnī.

Bija tveicīgas augusta dienas. Gaiss piesātināts ar karstiem benzīna tvaikiem un ķieģeļu putekļiem. Oļai likās, ka viņa jau visu pierakstījusi, ka vairs nav, ko pierakstīt. Ķieģelis pie ķieģeļa, ķieģelis pie ķieģeļa …

Taču ieradās Jeremejs Brilovs, jau no tālienes uzkalnā pavīdēja viņa filca platmale, un izrādījās, ka vēl par agru, ka vēl nav viss pierakstīts. Sarunādamies ar Oļu, viņš pat neievēroja tās saspringto smaidu, bet Oļa smaidīja kā vienmēr, kad bija vajadzīga liela garīga piepūle. Viņa baidījās, ka nekas neiznāks, bet Jeremejs Brilovs runāja ar viņu kā ar pieaugušu, kas visu saprot, visu izdara tā, kā viņš liek.

Partijas apgabala komitejā bija nolēmuši noskaidrot, kāpēc pārvadājot rodas tik daudz sa- plīsušu ķieģeļu, kāpēc celtnieki sūdzas, ka ķieģeļi tiekot piegā- dāti nevienmērīgi, bet šoferi ve- selām stundām nevajadzīgi nostāvot dīkā, «sauļojoties» būvlaukumos. Netālu no krāvējām strādāja ceļamais krāns. Brilovs pieveda Oļu pie jauna puiša — mašī- nista, kurš darīja to pašu darbu ko krāvējas: izkrāva no ķieģeļ- fabrikas pienākušās kravas ma- šīnas. Pie krāvējām piebrauca tikai tā mašīna, kurā ķieģeļi bija sagāzti, kā pagadās, un, lai ar rokām to iztukšotu, vajadzēja minūtes četrdesmit laika. Bet zem ceļamā krāna pabrauca tā mašīna, kura atveda ķieģeļus Brilova izgudrotajos dzelzs kurvjos, un mašīnists, uzāķējis reizē pa divi konteineri, nepilnās trīs minūtēs sakrauj tos rindā zemē.

—    Skaisti, vai ne? — Brilovs vaicāja Oļai un negaidot uzdeva viņai vēl vienu jautājumu: — Nu kā, vai jaunais cilvēks jau atgriezies no Kalugas?

Oļa nosarka kā biete.

Viņa sevī jau bija nodomājusi, ka Jeremejs Iļjičs pat neatceras viņas vārdu, un šis jautājums par Mitju viņu ļoti pārsteidza.

—   Kā jūs to zināt?

—   Man vēl Vera Nikolajevna par jums stāstīja. Jūsu draudzība ir skaista, nevajag naidoties…

Brilovs slīpā, nevienādā rokrakstā uzskribelēja uz «novērojumu lapām» savu parakstu un aizgāja, liekas, pat neatvadījies. Dīvaini: Belkinam izstāstīja Antonida Ivanovna, un tas bija nelietīgi. Bet Brilovam droši vien izstāstījusi Vetočka, — un tas ir labi… Oļa pat kļuva priecīga, ka šeit kāds zina par viņu to, ko vairāk neviens nedrīkst zināt.

Starp citu, tai pašā dienā atnāca vēl viens no tiem, kurš zina. Tas bija Čaps.

Kad Oļa ieraudzīja garo Mitjas draugu izklaidīgi soļojam pāri grambām un sliedēm ar fotoaparātu, uzkārtu uz vēdera, viņai pat sanāca dusmas: ko viņam te vajag? Oļa pat nepacēla galvu — lai pats uzmeklē viņu, ja vēlas.

Ar sasprindzinātu sejas izteiksmi, it kā gatavotos šaut mērķī, bet nevis fotografēt, Caps noknipsēja dažus uzņēmumus. Viņu interesēja ķieģeļu grēdas, meitenes-krāvējas mašīnas kravas kastēs un lejā uz zemes, ceļamais krāns, kas krava lauka no mašīnām konteinerus. Oļa nojauta, ka ari viņš nāk Brilova uzdevumā. Bet vispār, kas to var zināt? Viņš nepienāca pie Oļas, tikai no tālienes pamāja ar galvu,

Caps ieradās ari nākošajā diena. Šoreiz viņš ierādās ar visu riteni.

—   Vai var to pie tevis atstāt? — viņš jautaja, jau nolicis savu mašīnu līdzās Oļas kājām.

—   Ko tu šeit dari? — Oļa sausi ieprasījās.

—  To pašu, ko tu … Nāvīgs karstums.

Fotogrāfi viegli iepazīstas ar citiem, jo visi grib fotografēties. Arī Caps šai ziņā nebija nekāds izņēmums. Oļa ar izbrīnu ievēroja, cik ātri Caps atrod kopēju valodu ar cilvēkiem. Visi šoferi bija viņa veci paziņas. Krāvējas, kas pirmajā dienā raudzījās uz Čapu ar piesardzīgu smīnu, tagad jau dzina jokus ar to. Viņas to sauca — Capa. Viena pasniedza tam arbūza šķēli. Caps pārmeta fotoaparātu no vēdera uz muguras, iespieda savu kalseno, vienmēr bālo seju arbūza sārtajā mīkstumā, tad laipni uzlūkoja meitenes un sacīja:

—   Skaisti kraujat… Tā jau nav grēda, bet īsts mākslas darbs. Un ja jūs vēl ar baltiem akmentiņiem izrotātu!

—   Kā ta citādi! Katrā ziņā … — Tosjas apputējušā sejā parādījās smaidiņš. — Bet vai tu, Capa, esi redzējis, ka ari dejotāji ar tīru lakatiņu no zābakiem notrauc putekļus?

Caps aizgāja, bet krāvējas ilgi nosmējās viņam pakaļ.

Tikai tagad, kad Caps uzslavēja meitenes, Oļa saprata, ka nav obligāti tik skaisti kraut grēdā ķieģeļus, citas, jādomā, strādā sliktāk. Bet Tosja ar savām draudzenēm krauj grēdas prātīgi, tā, ka iznāk it kā ieliņa, un dēļi nolikti kā sliedes, lai pa tām varētu braukt ar ķerrām, bet apdauzītie ķieģeļi atlikti malā; grēdas met ēnu, bet ēnā no ķieģeļiem izveidots soliņš; virs tā iespraustā slota, nu, tā jau tāpēc, lai padižotos citu priekšā, lepni slienas gaisā kā karodziņš. Kā tad viņa to aizmirsusi atspoguļot «novērojumu lapās», kuras tik rūpīgi pa vakariem aizpilda, sēdot pie māmiņas oranžā abažūra?

—   Cik ilgi tu pie mums strādāsi? — Tosja jautāja.

—   Pie jums nezinu. Bet vispār līdz pirmajam septembrim.

—   Kas tas jums tāds par darbu? Tu pieraksti, Capa fotografē. Kam tas vajadzīgs?

—   Jums droši vien jau stāstīja …

—   Brilovs mums tos pielaulājis, — izmeta kāda no krāvējām.

—   Izgudrotājs! … — pazobojās cita.

—   Kā tos studentus … — sapņaini atsaucās trešā.

—   Kādus studentus?

—   Vai atceries, toreiz, lietū?

Sie rāmā garā izmestie joki pēkšņi pamodināja 0|ā dzīvu interesi par meiteņu svešo, nepazīstamo dzīvi; kā viņas dzīvo Dikajas ciematā, ar ko satiekas?

Ritenis tagad vienmēr gulēja zemē netālu no Oļas kājām. Čaps mēdza negaidīti ierasties un tikpat negaidīti nozust. Nomet zemē riteni un pēkšņi aizdomīgi paraugās Oļā: vai tik nedomā, ka viņš tās dēļ šurp braukā.

—   Komandantam uz mani ir šitāds zobs! — viņš teica, parādīdams zīmuli.

Redzams, Capam nebija tik vienkārši iekļūt ar visu riteni būvlaukumā.

—   Te ir gan daži labi ļaudis! Izziņu un visādu papīru vergi, — no dusmām neskaidri izrunādams «r» skaņu, viņš teica kādā citā reizē. — Ar tādiem komunismu neuzcels … — viņš nomurmināja, mazliet nomierinājies.

Reiz viņš atdrāzās no pilsētas uz riteņa ļoti uztraukts, nolēca zemē netālu no Oļas un, neskaidri izrunādams vārdus, iesāka stāstīt: viņš tikko kā apmeklējis Brilovu Celtniecības izstādē.

—   Vai zini, viņam viss galds nokrauts ar spēļulietiņām . . . Uzvelkamie automobilīši. .. maziņi konteineri un tādi stiepļu kurvīši.. . krāsotu dēlīšu grēdas …

Oļa mēģināja izprast, kas notiek Čapa dvēselē, kāpēc viņš tik ļoti satraukts. Bet viņš pēkšņi aprima, paskatījās Oļā un piezīmēja:

—   Uzacis tev kā divas bites … Aplipušas ar putekļiem.

Un, atstājis velosipēdu, aizgāja no viņas. Oļa nodomāja:

kādēļ viņš tik nesaprotami paskatījās viņā, kāda te daļa uzacīm?

Caps ne reizi nebija aizgājis no būvlaukuma kopā ar Oļu. Varbūt tāpēc, ka pie ieejas vārtiem, kur izsniedz caurlaides, viņam bija nepatikšanas ar bruņoto apsardzi riteņa dēļ? Tikai vienreiz, ejot mājās, viņa celtnieku drūzmā aiz vārtiem pamanīja Capa garo stāvu. Abi devās mājup kājām. Gar kanāla malu stiepās vakara krēslā ietītā, klusā šoseja . .. Oļa uzsēdās uz velosipēda, pabrauca kādu puskilometru, nolēca zemē … Tālumā pakalnā vidēja maziņš Capa siluets. Dīvains cilvēks! Viņa to atsvešināja no Mitjas, — viņš to labi zina, bet izturas tā, it kā nekad nekas nebūtu noticis. Kamēr viņš nesteigdamies tuvojas Oļai, viņa atcerējās visus brīžus, kad abi draugi bija naidojušies. Negaidot Oļai sagribējās kaut kā viņu uzpurināt, paķircināt, paraustīt aiz cekula, paskatīties, kas tad notiks. Bet, kad viņš pienāca, viņa to nerāva aiz cekula. Viņa tikai, stipri piemiegusi acis, pajautāja:

—   Ko ta itu tā, Gap! Agrāk fotografēji mākoņus, bet tagad krāvējas?

Čaps nemaz neapvainojās par šo jautājumu. Viņš izklaidīgi aplūkoja debesis un zemi. Viņi stāvēja, turēdamies pie riteņa stūres.

—   Saproti… Kā lai īsāk tev pasaku… Tas man ir jaunības gambita periods. Vai zini, ko nozīmē gambits?.. . Tas ir šahā, kad tempam par labu ziedo bandinieku! Nu, ar vienu vārdu sakot, es esmu muļķis.

Un viņš iesmējās. Ola pirmoreiz ieraudzīja, kā smejas Čaps — viņam bija izspūruši mali, gudras, godīgas acis, liela mute un balti zobi.

Nākošajā dienā abi pusdienas pārtraukumā ēdnīcā sagadījās pie viena galda.

—   Jūs inženieri, vai, būsiet? — ieklausīdamies viņu sarunā, pieklājīgi apprasījās kāds vecs sirmbārdains vīrs.

—    Kā lai jums īsāk pasaku … Viņa ir uzskaitītāja, — Čaps norūca. — Kopā ar Brilovu cīnās, lai likvidētu ķieģeļu izkraušanu ar rokām. . . Briesmīgs ķieģeļu zudums! — Čaps atmeta ar roku un strauji apgriezās: vai pie sienas vēl stāv ritenis?

Tas, ko pateica Čaps, vecajam vīram patika. Viņš atzinīgi sāka māt ar galvu un šoreiz vērsās tikai pie Oļas:

—    Pēc tēvutēvu metodēm pārvadājam ķieģeļus, tas taisnība .. . Bet jūs esat malači!

Viņam, redzams, patika izteiciens «pēc tēvutēvu metodēm», kaut gan viņš pats bija īsts tētiņš. Vecais vairākas reizes atkārtoja šos vārdus. Oļa ievēroja, ka viņam bija tāds pats desmitnieka naudas maks, kāds bija māmiņai, ko tā mantojusi vēl no sava tēva: brezenta, vairākas reizes aptīts ar aukliņu. Bārdainis, attinis vaļā naudas maku, sāka skaitīt naudu, un garā aukliņa šūpojās Oļai pie kājām. Vecais atzinīgi izteicās par Oļas nodarbošanos:

—   Tā ir, meitiņ, braukalē tikai pa ķieģeļiem … Braukalē, staigā … Cik ilgi tas tā ies? Ar tēvutēvu metodēm strādājami Jūs esat lieli malači!

—   Tikai nedomājiet, ka mēs lielāmies, — pēkšņi ieteicās Čaps, ielūkodamies vecajam acīs.

Kad viņi izgāja no ēdnīcas, Caps zvanīja ar riteņa zvanu, atbrīvodams Oļai ceļu, ūn zobojās:

—   Esmu gan es muļķis … Izlielījos. Nostādīju tevi neērtā stāvoklī…

Pēc pulksten trim pēcpusdienā ķieģeļu pievešana apstājās — nevienas mašīnas! Krāvējas apslaucīja gružus ap grēdām. Ļena un Gaņa ēnā snauda. Nadja Proņkina bija aizgājusi pie ūdenskrāna — tur vienmēr smiekli un valodas. Tosja Lapočkina sameklēja no rīta zem ķieģeļiem pabāzto grāmatu un lasīja.

Oļa bija nogurusi no veltīgās gaidīšanas. Runāja, ka varbūt uz vakarpusi būšot darbs: it kā autobazes priekšnieks atkal sastrīdējies ar būvdarbu priekšnieku un aizsūtījis visu transportu uz citu pusi. Bet tagad šo cenšoties pielauzt. Oļa zināja, kas tas par priekšnieku: Foma Fomičs Pantjuhovs. Ja būtu bijis Caps … Savādi, šis patmīlīgais biedrs nemaz netraucē. Ar viņu kopā pat labāk. Kaut šis nedabūtu to zināt. Žēl, ka viņš atkal nozudis — ritenis guļ savā vietā līdzās Oļas trim ķieģelīšiem.

Atgriezās jautrā Nadja Proņkina, uzmodināja draudzenes. Tosja aizskrēja pēc maizes. Oļa, tveicē pārgurusi, klausījās gausajās sarunās pie ķieģeļu grēdas. Pret normētāju meitenes izturējās vienkārši: nekautrējās viņas un tās klātbūtnē runāja par visu, kas tik ienāca prātā. Lai gan Oļa neielaidās ar viņām nekādās lielās valodās, tomēr zināja par tām jau diezgan daudz: viņas visas bija atbraukušas no vienas puses un pēc veca paraduma arī pilsētā turējās kopā. Viņas dzīvoja Dikajas ciematā kopmītnē. No zobgalīgām sarunām Oļa zināja, ka Gaņa Miloserdova, kurai bija rupja balss, atvedusi no laukiem līdzi tējkannu un ka Tosja Lapočkina sādžā ne labprāt dzērusi tēju, bet šeit, dzīvojot kopā ar Gaņu, pie tā pieradusi; Oļa zināja, ka pie klusās Ļenas Baškircevas pa .svētdienām atnāk ciemos līgavainis — kāds kontuzēts namdaris, nedzērājs, kas vienmēr cienīgi iebauda portvīnu no aizsāktas pudeles; zināja, ka Tosja draudzējas ar Nadju Proņkinu, bet tā ir visādu dēku meklētāja, un Tosja viņai uzdāvinājusi brālēna fotogrāfiju, kurš pavasarī bija atbraucis atvaļinājumā no Klusā okeana.

Savā mūžā Oļa ne vienreiz vien bija redzējusi krāvējas, kas sēž smago mašīnu kravas kastēs, sievietes, kas labo tramvaja

sliedes vai rok tranšejas ūdensvadam. Tagad viņa dabūja zināt, kā viņas dzīvo, par ko interesējas, par ko domā darbā. Un izrādījās, ka nepavisam ne tā, kā varēja domāt, skatoties pa skolas logu.

Atskrēja Tosja, nometa baltmaizes kukuli Gaņai uz vēdera un pati apsēdās tai līdzās.

—   Ko mēs, meitenes, šurp braucām? Augu dienu kā muļķes bez darba nosēdējām.

—   Tu jau, Tosja, siļķu dēļ atbrauci! — iesmējās Gaņa.

—   Tevi vecmāmuļa pie tām pieradināja, bet mūsu ciema veikalā siļķes nevar nopirkt.

—   Sapelnīt naudiņu un mājās atgriezties. Labi apģērbtai … — pa miegam izmeta Ļena. Bija dzirdams, kā viņa jau šņāc; viņa vienmēr iemiga pati pirmā.

Pārējām negribējās gulēt — maz strādāts. Un viņas spriedelēja par visu, kas tik ienāca prātā, ierosinot Oļas galvā milzums visādu pārdomu gan par sevi, gan citiem, gan par sirdij tuvo, gan tālo, par ko agrāk nekad netika domājusi.

—   Kā dēļ es atbraucu, tam pagaidām vēl ne par sprīdi neesmu tuvāk, — Tosja drūmi sacīja. — Es atbraucu ko pamācīties, specialitāti iegūt, bet pielika mūs pie ķieģeļu kraušanas. Tāds darbs arī mājās atradīsies — tikai nevis pie ķieģeļiem, bet bietēm.

Krāvējas klusēja.

—   Re, visiem citiem ir mehānismi, — Tosja runāja tālāk.

—   Motoristes sēd zem saviem saules sargiem, slīpētāji strādā ar spala urbjiem, apmetēji — ir tie darbojas ar sprauslu. Cits benzīnu patērē, cits — ogles, cits ar elektrību rīkojas, cits javu pumpē ar sūkni… — Viņai pat aizrāvās elpa no šās uzskaitīšanas. — Bet mums tikai dūraiņi un slota …

Oļa nesaprata dažus vārdus, taču jēgu, ko Tosja gribēja izteikt, viņa saprata ļoti labi.

—   Saka, kas iesniegšot lūgumu, tos mācīšot, — Gaņa ieteicās rupjā balsī.

-Es nesen vaicāju kādam cilvēkam, — brītiņu klusējusi, ierunājās Tosja: — «Vai var šeit ko derīgu iemācīties? Jeb labāk laisties atpakaļ uz laukiem?» Bet šis smejas: «Tu jau esi slapja līdz pēdējai vīlītei. Pagaidi, mazliet apžūsti, aprodi…» Es viņam radu uz meitenēm motoristēm un saku: «Vai tad es esmu sliktāka par viņām?» Bet šis atbild: «Tās, uz kurām tu rādi, te strādā no pirmās dienas, kad pirmo lāpstu zemes izcēla. Skaidrs?' Bet tu tikai vakar kā atbrauci. Pagaidi mazliet. Arī tu iegūsi specialitāti.»

—   Es zinu, kam tu jautāji, — šķelmīgi sacīja Proņkina.

—   Kam tad?

—   Pati zini, kam. Negribu teikt.

—   Neatceros.

—   Vai Brilovu aizmirsi? — klusi, bet skaidri izrunādama vārdus, atgādināja Proņkina.

—   Nav tiesa! — Tosja pat mazliet piecēlās. — Ja jāsaka bez aplinkiem, man ar viņu bija pavisam citāda saruna. Pavisam citāda .. . Vajag šoferiem iestāstīt, lai viņi par konteineriem cīnītos. Lūk, par ko mēs ar Brilovu runājām.

«Brilovs — redz, kurš par viņas likteni rūpējas!» Oļa nodomāja, pirmoreiz izprazdama, cik ciešs sakars viņa pasākumam ar smago un vienmuļo meiteņu darbu un viņu jaukajām cerībām. «Viņš pūlas viņu labā. Bet vai tikai viņu labā? … Un māmiņa viņam bija palīdzējusi.. .» Pēkšņi kļuva briesmīgi žēl, ka nav Mitjas — ne jau tāpēc, ka tā nav pilsētā, bet tāpēc, ka nav šeit — viņai līdzās. Oļu pārņēma maiguma jūtas pret Tosju, Gaņu, Nadju, kas atbraukušas šurp tālu no mājām meklēt savu laimi — ne jau šādu tādu laimi, bet īstu darba cilvēka laimi. Un šīs jūtas it kā padarīja skaistākas visas tās domas, kas šajās dienās viņai nekādi nedeva miera, domas par sevi pašu, par savu jaunību, kura vēl nebija atradusi savu īsto vietu un kurai tik daudz visādu ceļu priekšā. Pa kādu lai iet? …

Čaps ieradās tikai pievakarē, kad Oļa jau sāka uztraukties, kur lai liek riteni. Darba diena bija beigusies. Dienas trokšņi norima. Krāvējas vēl nelaida mājās, taču bija skaidrs, ka viņas veltīgi gaida — darba šodien nebūs.

—  Vai redzēji? Tur dārzu ierīko. Vai parādīt? — Caps drūmi sacīja un paveda Oļu sāņus.

Viņi apsēdās uz pakalniņa. Bet viņš neko Oļai nerādīja.

—   Es viņam gan sadotu piparus… Zābaks tāds! — nikni sacīja Caps.

Oļa saprata, ka viņš to saka par Pantjuhovu.

—   Vai ko uzzināji?

Ziņas laikam bija tik neiepriecinošas, ka Caps vienīgi aizsmēķēja un izstiepa kājas visā to garumā. Pēc tam uzmanīgi paņēma Oļai no klēpja tās piezīmju bloku, pašķirstīja, apskatīja kārtīgs, apzinīgi rakstītās rindas un sacīja:

—   Bet man, vai zini, ir nāvīgi nejauks rokraksts… — tad, brītiņu klusējis, jautāja: — Vai tev patīk rakstīt vēstules?

—   Kam tad? … — Oļa pasmējās.

—   Vai Mitja tev raksta? — jau mazliet noteiktāk vaicāja Caps.

Oļa klusējot papurināja galvu.

Redzams, Čapam nebija viegli būt uzbāzīgam, tāpēc ka viņš tūdaļ mainīja sarunu tematu.

—   Te iesakņojies tāds uzskats: ja visa kā diezgan — tad tik gāz un laid pa roku galam! Bet tehniskajās augstskolās māca kursu «Ražošanas organizācija» … Ha! — Viņš dusmīgi iesmējās. — No mums ķieģeļus ved ķerrās. Kāpēc tā, jājautā? Strādnieki krauj konteineros, bet, uzcēluši uz sastatnēm, atkal ķerrās . .. Iznāk, ka astoņi cilvēki veltīgi pūlējās!

Runādams Caps plikšķināja pa savu fotoaparātu, un Oļa saprata, ka viņš visu to jau nofotografējis.

—  Vai tu Brilova uzdevumā strādā? — viņa vienaldzīgi ieprasījās.

—  Jā . . . palūdza.

Brīdi klusējis, viņš sacīja, un tas bija varbūt pats galvenais, kas viņu satrauca:

—   Bet neviens šai Tosjai, redz, nepateiks, ka viņa par velti naudu saņem. Tas taču viņu apvainos...

It kā apstiprinādams viņa vārdu pareizību, kāds skaļi nolamājās pa visu apkārtni. Tas bija laringofons, kas skaņas pastiprināja pa visu būvlaukumu. Droši vien tur lamājās torņa celtņa mašīnists no saviem debesu augstumiem. Varbūt lejā bija nozudis takelāžas strādnieks, un mašīnists viņu apveltīja ar lamu vārdiem.

—  Tomēr te daudz ir tādu, kas dara tikai ļaunu, — Caps noteica un pašķielēja uz Oļu. — Briesmīga kārtība: katrs piemēslo un aiziet. Viens tikko izracis bedri. Otrs pagatavo pārsegu, bet trešais — ņem un salauž. Krāsotāji vēl nav lāgā paspējuši nokrāsot, kad jau visas sienas aprakstītas.

«Re, kā viņš šodien aizrāvies,» Oļa nodomāja. «Tātad ari viņam nav vienalga, kas šeit notiek.»

Tādēļ, ka Caps Pantjuhovu nosauca par zābaku, viņai noCapa pat negribējās šķirties. Bija tā vakara stunda, kad apkārt '~ļss sāk noklust un vienīgi dzirdama stiepta skaņa, kas plūst Kaut kur no violetā pasaules plašuma. Vai patiešām šī dīvainā skaņa nāk no tās vienīgās mašīnas, kas vēl strādā pamestajā laukumā? Tā ierīkoja jaunu dārzu: urbdamās zemē, raka apaļas kā glāzes bedrītes. Tur augs koki. Bedrītes no šejienes grūti saskatīt, toties labi redzams, kā zeme uzlido vēdekļveidīgi augšup.

Urbšana notiek gandrīz vienā mirkli — re, apkārt neredzamajai bedrei atkal viens sasmalcinātas zemes valnītis.

Nedzirdami pienāca Brilovs. Mazliet pastāvēja un tad apsēdās uz pauguriņa līdzās Capam.

—   Smejas par mani… It kā es būtu ķerts ar šiem konteineriem, — viņš teica. (Un Oļa saprata, ka arī Brilovs to saka par Pantjuhovu.) — Saskatījis cilvēkā vājo vietu un smejas:. «Tu. klausies, zini. savu darbu, un pietiek!» Tā arī sacīja: «savu darbu», — viņš atkārtoja un rūgti iesmējās. — Ir gan .cilvēks»' Bet viņš labi saprot, ka konteiners ir tikpat kā šujmašīnai laiviņa.

—   Jums vajadzēja ar viņu izrunāties acs pret aci. Atklāti,— Oļa ieteica.

Brilovs pavīpsnāja.

—  Mēs esam šādās attiecībās … — Viņš salika abu roku pirkstus tā, it kā badītos divi āži. (Un Olai bez vārdiem kļuva skaidrs, kādās attiecībās ir mūrnieks izgudrotājs ar autobazes priekšnieku.) — Es reiz pilsētas izpildu komitejā viņu jau piespiedu pie sienas …

—   Un ko viņš? — Caps jautāja.

—   Saka: «Tu man neesi nekāds priekšnieks!» Saka: «Sliktākā gadījumā tu ar savu bārdu vari rīkoties tā, kā patīk: noskūt vai atstāt tāpat…»

Caps pierāva ceļgalus un apkampa tos ar rokām.

—          Un es tieši todien nebiju noskuvies … — Brilovs iesmējās.

—   Nelietis! Caur un cauri birokrāts! … Nekas, tagad es ar viņu apgabala komitejā parunāšu. Tur mūs abus noskūs.

Brilovs runāja ne visai skaļā balsī. Pirkstus, kā bija salicis kopā kā āžu ragus, tā arī aizmirsa atlaist vaļā. Filca platmale atstumta pakausī.

Brītiņu visi klusēja. Tā pati balss, kas nesen bija skaļi izlamājusies, sāka dziedāt tā, ka tālu aizskanēja vakara klusumā:

… Kā pie ozoliņa Pīlādzītei nokāpt?…

Garām pagāja Tosja ar draudzenēm, pamāja ar rokām. Pagāja cita aiz citas rindā otrās brigādes krāvējas — mord viešu meitenes baltos kāju autos un jaunās galošās. Jaunā dziedošā balss, caur skaņu pastiprinātāju ieguvusi pārcilvēcisku spēku,skanēja kā pasakā, un Oļai iegribējās iztēloties, kāds īsti izskatās šis mašīnists; ienāca prātā, ka māmiņa reiz bija teikusies iepazīstināt viņu ar torņa celtņa mašīnistu …

(saplēsta lapa)

Sargātu tas viņu

Stiprām zaru rokām ..

atraitņu himna, — Caps atkārtoja pazīstamo joku.

tālienes atplūda vesels automobiļu signālu jūklis. Mašī-

na*. gnalizēja nepacietīgi, ienesot dzidrajā vakara klusumā

trau_ ļ-es noskaņu. Tur droši vien bija aizsapņojies kāds sargs

vai J_ņieJ<s pie vārtiem, bet šoferi, pabeiguši darba dienu —

s trau: “': 'J ia S 'emes lu — sāka pūst pār visu būvlaukumu.

..'o atskanēja šie trauksmainie signāli, Oļa, it kā pamo-

difia\a, pietrūkās kājās. Piepeši viņa iedomājās kaut ko neticamu:

ka atbraucis Mitja — atbraucis un ir jau mājās.

^ 'r '_L lešu uz mājām … Vai drīkst? — viņa steidzīgi vaicāja

_ s noticis?

—,,jerļ :kas .Vai drīkst iet mājās?

—             bet kurieni? — Caps uzsauca viņai nopakaļ.

V' nēiās ? pietrūkās kājās. Ne viņš, ne Brilovs nespēja izprast,

kas i:,In nr -ar Oļu: neatvadījusies viņa skrēja pa tukšo, izrak-

ņāto lrUn _Pimu uz vārtu pusi.

Kž Toiner'1 Srā k neienāca prata, ka viņš atgriezies! Ka viņa

varēja _ p tik daudz laika! Kā Mitja viņu sagaidīs — šī doma

Oļai

runāja H Pr ātā. Aizvainojums, kas bija sāpējis daudzas

dienas ^ējis sa, mirklī izzuda … Kravas kaste, kur viņa ierāpās,

kādam ^ļļ un 'līdzot, bija pilna braucēju, mordviešu meitenes

dziedāja, ^ēmāsī113 pa Dikajas ciematu brīžam drāzās, brīžam no-

šņirkc* "ne( jr .-i(ļzV, stājās, un cilvēki ar dzelzs āķiem pie jostām —

montāz..,.». _ "’reki — izkāpa laukā … Pa laipām pagāja garām

patīkama Večfļ. ..r<i mongoliete — droši vien kāda rasētāja no kan-

^jiiia’viUsē bija papīra rullis… Pie kioska dzēra limo-

vjj'jsi k^rodskolnieks. Seja tam bija notraipīta ka|ķiem. Arī

’ 1_ .(^aplipuši ar kaut ko baltu. Arodskolnieks no glā-

rovičs vaica iem limonādi, bet kāds no mašīnas tieši Oļai

—..Bet •

tor

' nādt

gur,

ze?

pie

Vardes ierindniek!

ar |i-

°ļj],“no ^ādia ^as ^dā 'v urkaņā, ka daudz nedomaja, kāpēc viņš

* ‘ ^0 t~\— —» 'IIP i/nnor» uinč ir rTuorrlap iorin^lniftl/c

ne dru‘Sclaz Јā 2ģ^";us, kāpēc viņš ir gvardes ierindnieks …

A?o drusciņ…» viņa ātri čukstēja. «Tu aiz-

.si uz Maskavu, es tev nerakstīšu skumjas vēstules, to

idi… Ak tu biezādņir// … Bet tev grūti novilkt ādu, M^ ļu '

stāstiem p~s strīd&ies, Mitja, nevajag.

satrauca un

— «v

. <d nīS.

Oļa, man darīji pāri?» — viņa skaidri dzirdēja Mitjas balsi. « tev vajadzēja vēl ilgāk dzīvot pie Capa. Tad visi uzzinātu, ka esmu vissliktākā, visļaunākā meitene…» — «Nevis sliktākā bet vienkārši aprobežota,» īsi izlaboja Mitja. «Vissliktākā neglītākā… Visļaunākā…» Un šī nesakarīgā saruna aizvien ātrāka un ātrāka… Apkārt klaigāja, dziedāj ma . nedzirdēja. Viņa tikai dzirdēja, kā plakšķēdama ātri šīnas pakaļējā kreisā riepa. Un viņai nekas vairs nt'Vfk saulē — nekas vairs neeksistēja, kā tikai viņa, Mitja aV? šīnas plakšķošā kreisā riepa.

ČAPS KLAUVĒ PIE VĀRTIEM

—   Nav žēl puiša, kaujā krituša vai ievainota … Ar šādu iemīļoto teicienu Jegors Petrovičs dīgi saņēma Čapu Slobodā sava dzīvokļa priekšnamā naktī mit kilometrus no pilsētas, kad tam pulksten divpac d Viņš no milicijas uz mājām piezvanīja dežurējošais leil. nr0 kubija teicis, ka viens neiecietīgs riteņbraucējs pr%sofļļe tā, rora Borodina mājas adreses un atsakoties paskaidi sakot, ka no pilsētas personīgās darīšanās. norā-

—   Tad es tūdaļ uzminēju, — Jegors Petrovičs'esr’ dīdāms, kur piesliet riteni, un ielaizdams Capu v^?s ļāiās.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Čaps durvīs ;ra;

Prokurors viņam papliķēja pa slapjo mugurubijaj^'ēl ap-

—   Nav žēl puiša, kaujā krituša vai ievainch‘c? ļ\fez inu, kā skurbuša … Pat milicijā bijāt? Nu, nāciet vien ^

jūs īsti sauc. ļjuca

—  Mani sauc — Čaps. — Viņš ar abu roku jm cauri savam matu cekulam. ,q I • vai-

—Kā izpelnījāties šādu iesauku? Es jau -4 cāt. nekas

—   Tas ir garš stāsts… Capaju gribēja ^v0 dafls kabineiznāca, — nelaipni norūca Čaps,

neta griestus. >l -,xea nās, 'v š

Ka vienmēr — viņu bija pārņēmusi »,$e na y.~ • ' '-Јgan ^gj^ecieta neko tādu, kas novirzīja uzmanību uz citu pl/iif^s^no Jss,Vtrakā nakts brauciena pa šosej a viņam smeldza kāj,/i&i: p'~ļģja klPtības sāpēja kakls, viņš stūrgalvīgi Nu^lekvēsa ° '-s mašīiršanās milicija adreses deļ viņu tit

Jegors Petrovičs piekāpīgi pakļāvās šim spiedienam.

—   Kādēļ ieradāties? — viņš jautāja.

—   Tāpēc, ka gribu uzdot jums jautājumu … tikai vienu jautājumu … kā cilvēkam … — Caps, liekas, jau dusmojās uz sevi: karstumā bija sasparojies, bet nu grūti paskaidrot.

—         Jautājumus uzdot ari es protu, — sacīja Jegors Petrovičs.

—   Nu, uzdodiet!

—    Kāpēc Mitja neprecas? — Čaps ātri izteica un tūdaļ strauji iesaucās: — Nesmejieties vis!

Jegors Petrovičs patiešām smējās.

—   Lai nu ar ko, bet ar šādām lietām nesteidzas, — viņš sacīja. — Bet kas tad īsti noticis?

—   Noticis tas, ka viņš aizbraucis uz Kalugu.

—   To es zinu.

—   Tautā šādā gadījumā teiktu, ka aizlaidies lapās! Bet viņa viena! Viņa kā bez prāta!… Viņi mīl viens otru, tas ir fakts… Bet viņus nobaidīja un viņi aizskrēja katrs uz savu pusi. Nokaunējās abi, vai. Tā ir kā slimība, es tā domāju! Viņiem to iepotēja. Un priecājas …

—   Kas priecājas? — uzstājīgi prašņāja Jegors Petrovičs.

Tomēr Čaps neatbildēja uz jautājumiem.

—   Pat kucēnus, ja tie saslimst, jāārstē! — viņš bez apstājas runāja tālāk. — Saslimst — jāārstē! Mitja nav vēl bēdu pieredzējis. Laimīgais… Ir ģimene … Medaļu saņēmis. Visi viņu mīl un cienī. — Čaps brītiņu apklusa, ļsadrūma vēl vairāk, tad saņēmās: — Lai gan ne visi, protams. Es personīgi ar viņu vairs nedraudzējos. Bet tas nav svarīgi… Nākotnes perspektīvas viņam — līdz pašām debesim! …

Viņš runāja saraustīti, nepareizi izvēlēdamies vārdus un tos satraukumā kaut kā īpaši izrunādams. Jegors Petrovičs tagad viņā klausījās pilnīgi nopietni.

—   Nu, un kas par to, ka Mitjam tā veicas? — Jegors Petrovičs vaicāja Čapam.

—   Bet vai tas, kā viss sākās, jums ir zināms? Viņš gribēja pasargāt Oļas reputāciju. Pie manis nāca sanitāra lomā, es viņu nemaz nelūdzu. Nu un aizbrauca uz Kalugu. Kā to lai nosauc? Vai viņš neklīst pa pasauli, vēju ķerdams?

—   Pa pasauli vēju ķerdams? — norūpējies pārjautāja Jegors Petrovičs.

Mirklī uzpeldēja un satrauca kaut kādas atmiņas no Mitjas stāstiem par Čapa bērnību. Sis zēns Jegoru Petroviču pārsteidza, satrauca un tai pašā laikā savādi iepriecināja ar savu domu

gājienu, to pagriezieniem un puicisko loģiku, kur saskatāms gan ciešanās izveidojies briedums, gan bērnišķīgs naivums.

—    Kāpēc Mitja neprecas? — Jegors Petrovičs atkārtoja, pārliecinājies, ka Caps apklusis uz ilgāku laiku. — Redziet, Čap … Aina ir iztēlota pareizi, bet secinājums muļķīgs. .. Bet, ja nu pēc gada vai pieciem izrādīsies, ka mīla nebija mīla, bet tikai tā likās, izrādīsies, ka cilvēki nebūs grūtībās pārbaudījuši savu jūtu spēcīgumu, bet jau augs bērni… Vai jūs esat redzējis nelaimīgas ģimenes?… — Un apjucis viņš pārtrauca sevi: — Vai jūs pats, Cap, esat kādreiz bijis iemīlējies?

—   Man par šo lietu, vai zināt, ir savs abstrakts spriedums.

—   Nu, ja jau jūs protat ar aukstu prātu par visu abstrakti spriest, — varēja redzēt, ka Jegorā Petrovičā šis vārds radīja smīnu, — tad ņemsim un noskaidrosim visu bez jebkādiem plīvuriem. «Viņiem iepotēja… viņi saslimuši…» Vai jūs izprotat, kas noticis starp Mitju un 0|u?

Sis jautājums, lai cik dīvaini tas nebūtu, Čapu pārsteidza. Viņš patiešām nekad prātīgi nebija padomājis par to, kas notiek Miijas un 0|as starpā, vienmēr atvairīja no sevis visas šīs nevajadzīgās domas. Satraukts par Oļas pēkšņo nozušanu, viņš devās viņai pa pēdām uz Borodina dzīvokli. 0|a jau gulēja. Marja Sergejevna, kas vairāk nekā gadu nebija Čapu redzējusi savā dzīvoklī, iznāca viņam pretī trepju telpā un neslēpa, ka Oļa nupat savādi pievīlusies, — viņai, kā saka, kaut kas bija licies un viņa iedrāzusies dzīvoklī, bet, kad sapratusi savu kļūdu, tūlīt aizgājusi gulēt.

Caps saprata, kāpēc Marja Sergejevna, stāstot par citu dvēseles pārdzīvojumiem, neizsaka visu līdz ga'.am, raugās viņā, it kā novērtēdama, vai viņš pietiekami delikāts. Jā, protams, Oļai bija licies, ka atbraucis Mitja! Čaps noskrēja pa trepēm lejā. Viņš bija satriekts… Oļa tik mierīgi bija strādājusi, ne reizes nebija iesākusi runāt par Mitju. Ja nebūtu notikusi šī bēgšana, ne prātā neienāktu . . . Tātad visu pārdzīvo iekšēji? Tātad ne uz mirkli nav aizmirsusi?

Pēc tām divām naktīm, kad Mitja bija uzplijies ar savu laipnību rūpēties par Čapu, lai tikai nebūtu jāpaliek mājās, kā arī pēc «draudzības dienas», kad dārzā Čaps bija dzirdējis Roslovas sarunu ar Brilovu, un kad mūrnieks apņēmās pieņemt Oļu par normētāju, Čaps arī pats nesaprata, kāpēc viņam iesēdās galvā visas šīs muļķīgās citu ķibeles, gar kurām viņam katrā ziņā nav nekādas daļas .. . Bet nezin no kurienes, no paša bērnības, viņa drūmajā dvēselē auga un auga aizvainojums Oļas dēļ un

Mitjas aizbraukšana uz Kalugu viņam likās kā atklāta nodevība. Kad pēc sarunas ar Marju Sergejevnu viņš stāvēja pie parādes durvīm, atspiedies pret riteņa sēdekli un sakrustojis kājas, viņš lādēja ir Milju, ir Oļu, abus divus. Vajadzēja kaut ko darīt. Daudz negudrodams, viņš uzsāka pirmo, kas iešāvās prātā, — drāzās pie Jegora Petroviča.

Nu viņš sēdēja, iespiedis plaukstas starp ceļgaliem, un šādā noguruša strādnieka pozā skumji lūkojās sen nekrāsotajā grīdā.

—   Nu kas tad, pēc jūsu domām, noticis Mitjas un Oļas starpā? — Jegors Petrovičs vaicāja.

—   Nezinu.

—    Sī ir mūsu pirmā grūtība. — Jegors Petrovičs arī sēdēja, nokāris rokas starp ceļgaliem, ļoti līdzīgi Caparn. — Es arī nezinu. Mēs abi nezinām. Nu tad minēsim. Ja jau atbraucāt, domāsim kopā. Man, piemēram, liekas, ka jaunieši, ja patiesi mīl, viens otram izskaidro, kādam jābūt īstam cilvēkam … Kadam jābūt īstam cilvēkam — tā ir ļoti nopietna lieta. Dažam mūžs par īsu, lai to saprastu, iedziļinātos … Labi, viņi tagad sastrīdējušies. Pieņemsim. Taču sastrīdējies ar Oļu, Mitja savā vecumā tomēr rīkojās pareizi?… Vai jūs tā nedomājat? Varbūt es nepareizi saku? Jūs, Gap, strīdieties man pretī! Viņa iedomājās tēlot apstākļu upuri, bet viņš viņu par to nosodīja. Varbūt es maldos? Varbūt viņš tāpat aizmuka savu sarežģīto dvēseles pārdzīvojumu dēļ? Bet viņa aizgāja strādāt. Tur, Kalugā, kaut kur kopmītnē, viņš patlaban skatās pa logu un domā: vai pietiks spēka aizmirst? Bet viņš taču pats netīšām viņu pavirzīja uz priekšu! Un viņa atrada vienīgi pareizo ceļu … Redziet nu, kā viņi pamāca viens otru dzīvot. Kas ar viņiem notiks tālāk? Nu, pasaki, Cap? …

—   To grūti uzminēt, — Čaps nopietni atbildēja.

—   Varbūt arī nevajag! Ja salabs — būs ļoti labi. Bet, ja nesalabs, tad nav ko par to vairs runāt… Iesim labāk tūdaļ nosūtīsim viņam telegramu! — Jegors Petrovičs negaidot ierosināja.

—   Kādu? — Caps sarosījās.

—   Ar diviem parakstiem. Viņš visu sapratīs. Es domāju apmēram Šāda satura, ja jau viņš atrodas Kalugā: «Neaizmirsti apmeklēt Ciolkovska mājiņu…» Un ko vēl?…

—    «… un atceries, ka tevi šeit gaida», — drusciņ padomājis, stingri piebilda Caps.

—   Ejam! — Jegors Petrovičs sacīja noteiktā balsī.

Viņi gāja pa Slobodas miestiņa plašajām, snaudošajām ielām, šķērsoja neiežogoto futbola laukumu. Jegors Petrovičs

bija nezin par ko ļoti apmierināts, runaja viena runašana. Viņš vienkārši bija kjuvis it kā jaunāks. Viņš uzdeva apklusušajam čapam visdīvainākos jautājumus un pats uz tiem atbildēja.

—   Saprotiet — viņi neizjūt greizsirdību! — Jegors Petrovičs izbrinijies iesaucās, galīgi samulsinādams Čapu. — Novēroju viņus — viss ir! Greizsirdības nav … Tas taču apbrīnojami! Es biju greizsirdīgs.

Kad abi tuvojās vāji apgaismotajai pasta ēkai, Jegors Petrovičs iesmējās.

—          Bet attiecībā uz jūsu «abstrakto spriedumu», — viņš sacīja,

—  ja tikai jūs to nopietni teicāt… Es atceros kādu rītu Arzamasā. Pēc tikšanās vēlu naktī ar meiteni es dežurēju SND, toreiz bija tā saucamās sevišķa norīkojuma da|as. Staigāju pa dārzu, klausījos putnu dziesmās, lasīju kādu Gorkija grāmatiņu un pēkšņi uzdūros uz šādu apbrīnojamu teicienu: «Visskaistākais, ko cilvēks sasniedzis — ir prasme mīlēt sievieti.» Ko teiksi, draugs?

—   Tas jau no citas operas! — Caps pēkšņi sadusmojās.

Un, kamēr Jegors Petrovičs aizpildīja telegrāfa blanku, Čaps

nenovērsa no Alitjas tēva savu dedzīgo, ciešo skatienu.

KĀDA AUGUSTA PECPUSDIENA

Augusts bija vistveicīgākais vasaras mēnesis. Bet vistveicīgākā augusta diena bija tā, kurā beidzot atgriezās Mitja.

No rīta, palūgusi Brilovam atjauju iziet, 0|a devās uz skolu pēc mācību grāmatām. Tuvojās jauna mācību gada sākums. Garie koridori bija tukši, tikai dažas mātes, turēdamas pie rokām maziņos, sarunājās uz trepēm ar skolas naktssardzi. Viņas bija atvedušas jaunos skolēnus. Pazīstama melnīgsnēja sejiņa paraudzījās no ģērbtuves barjeras.

—   Sibilla! Vai tu? …

Oļa mirklī pārlēca pāri barjerai un apsēdās uz tās malas. Abas apkampās un sirsnīgi saskūpstījās. 0|a Sibillai kaut ko čukstēja, sakārtoja matos lentu, smējās un nelaida meiteni no rokām. Pienāca Sibillas māte. 0|ai pēkšņi kļuva smagi ap sirdi. Pati nevarēja saprast, kāpēc uznāca šī grūtsirdība. Un vai tā ir grūtsirdība? Vienkārši uzmācās daudzas atmiņas… Oļa atvadījās, nopirka grāmatas un sāka steigties uz Dikajas ciematu. Tikai pie autobusa pieturas gaidītāju pūlī Oja nokratīja no sevis šo savādo sajūtu, pat atmeta ar roku, padomāja — un vēlreiz atmeta ar roku.

Saule jau bija pakāpusies labi augstu, solīdama tveicīgu pusdienu, kad Oļa pienāca pie krāvējām. Viņa tūdaj ievēroja, ka meitenes nogurušas, zaudējušas speķus. Izkraušanas laukumā šodien norisa kaut kas līdzīgs svētdienas talkai.

—   Gud bai, japāniski! — sauca draiskulīgais šoferis, dodamies jaunā braucienā.

—   Nu, salaid, salaid! — rupjā, dusmīgā balsī sauca Gaņa Miloserdova, skatīdamās uz mašīnām, kas signalizēja ka negudras.

Pie ceļamā krāna, kur bija loti maz vietas, saķērās ar bortiem divas smagās mašīnas. Katrs rīkojās par sevi, bet visi klaigāja, steidzās, mudināja, un nevienam nebija vēlēšanās apdomāties un ievest kārtību šajā darba kņadā, kas traucēja visus strādāt.

Tai dienā autobazes priekšnieks Pantjuhovs visas autoparka smagās mašīnas bija norīkojis ķieģeļu pārvadāšanai — tā viņš bija nolēmis pārmācīt sūdzētājus no celtniecības pārvaldes. Ap pusdienas laiku Pantjuhovs atsūtīja vēl pašizkrāvējus. Ar briesmīgu skrapstoņu tie gāza laukā ķieģeļus, pārvēršot tos drumslās.

Oļai Kežunai uz sirds uzgūla kā akmens. Viņai bija kauns, ka mūsu zemē vēl notiek tik šausmīgas bezjēdzības. Kad pie izkraušanas vietas piebrauca vieglā mašīna, Oļa drūzmā un kņadā tūlīt nemaz neaptvēra, ka tas ar noskūto galvu gaišā žaketē un kaukāziešu zābakiem kājās, kurš nupat kāpa no mašīnas ārā, ir viņas attālaisradinieks. Viņa nekādi nebija gaidījusi, ka viņš uzdrīkstēsies šeit rādīties.

Autobazes priekšnieks nebija atbraucis viens. Kā pirmais no mašīnas izkāpa cilvēks, kam bija teikšana par Pantjuhova likteni: Oļa to ievēroja pēc pazīstamās, Fomam Fomičam raksturīgās īpašības — viņš šim cilvēkam domājās sagādājis uzjautrinošu skatu — šo bezjēdzīgo jezgu.

—   Kauja pie Marnas! — labsirdīgi pajokoja Pantjuhovs, tomēr viesis nepasmaidīja.

Lai iabāk varētu redzēt pāri ķieģeļu grēdai, Oļa uzkāpa uz saviem ķieģelīšiem. Tai brīdī viņa neaptvēra, ka Pantjuhovs pats viņu var ieraudzīt. Viņa neapjēdza, ko dara.

—   Nu ko, vaj netiekat galā? — Pantjuhovs vēlīgi vaicāja sagādes aģentiem. — Jums, mīļie, nevar iztapt, — te par maz, te par daudz . . .

Kāds no šoferiem sāka pārmest priekšniekam. Pantjuhovs, laipni smaidīdams, atrunājās:

—   Skat, kā tu mani apvārdo! Pats esi partijas komitejas loceklis, bet jau otru stundu stāvi pie krāna. Es tev kā vecs šoferis pateikšu noslēpumu: smagā mašīna strādā tikai tad, kad ripo.

Tosja Lapočkina arī kaut ko nokliedza par ķieģeļu sadauzīšanu. Pantjuhovs, augstprātīgi skatīdamies mazajā krāvējā, vaicāja:

—   Bet vai tu zini, cik vesels maksā? .. . Nopurpināji kaut ko, ka ne saprast. Tas maksā četrdesmit kapeikas! Tu re, cik nesaudzīga, cik dusmīga … Kā tavs uzvārds?

—   Lapočkina! — Tosja bezbailīgi atsaucās.

—   Bet vai zini, kas es esmu?

—   Autobāzes priekšnieks.

—   Kas tev to teica?

Pantjuhovs aizstāvējās, izlikdamies pašapmierināts. Viņš saprata, ka apgabala komitejas nodaļas vadītājs ne jau nejauši atvedis viņu šurp, ka drīz būs jāatbild par visu, un viņš no jauna gribēja visus pieveikt ar savu uzbāzīgo dzīvesprieku: tas viņam ne vienreiz vien dzīvē bija palīdzējis.

Sai mirklī sākās kaut kas negaidīts. Ne jau visi tūdaļ saprata, kam vajag notikt. Un Mitja Borodins, tikko piegājis pie notikuma vietas, arī ne tūdaļ saprata, ko taisās darīt Oļa.

Viņš stāvēja pavisam līdzās uz mālaina samestas zemes pauguriņa un kāri skatījās viņā.

Tikai pirms stundas viņš bija ieskrējis dzīvoklī un, noklausījies Marjas Sergejevnas stāstījumā, sapratis, ka viņam vajag tūlīt, nekavējoties, redzēt Oļu. Viņš steidzās uz Drkajas ciematu, ielauzās apbūves laukumā. Uz viņa jautājumu, kur izkraujot ķieģeļus, kāds strādnieks norādīja sāņus no ceļa. Mitja uzskrēja pakalniņā un ieraudzīja…

Tas bija Mitjam pārsteidzošs mirklis, kad Oļa nolēca no saviem ķieģelīšiem, ātri pieliecās un pacēla no zemes apdauzītu ķieģeli. Biezās uzacis saraucās. Acis gandrīz šķielēja. Viņas izstieptajā rokā ar' dūrē saspiesto ķieģeli bija kaut kas draudīgs un neapturams… Un turklāt — bez viena vārda. Kaut kas aizžņaudza kaklu un neļāva Oļai izteikt ne skaņas.

Pantjuhova masīvais stāvs pēkšņi it kā saplaka, sabozās. Viņu droši vien izbiedēja negaidītā satikšanās — tas, ka viņam bruka virsū tieši Oļa. Pantjuhovs steidzās nozust no viņas acīm . .. Viņa kaukāzieša zābaki ātri noslēpās mašīnā.

Oļa piegāja cieši klāt, iegrūda ķieģeli atvērtajā mašīnas logā.

—   Kas jums to atļāva? Tas nav jūsu, nav jusu! — Oļa kliedza. — Fabrika ražo labus ķieģeļus, bet beigās iznāk apdauzīti! Kā jums nav kauna . . . zābaks tāds! — viņa kliedza, neapjauzdama, ka Pantjuhovu lamā ar čapa vārdiem. tikai tagad visi uzelpoja: normetāja netaisījās sist autobazes priekšnieku, viņa tikai rādīja tam viņa darba rezultātu.

Klusais vīrs, kas bija atvedis Pantjuhovu, atzinīgi skatījās Oļā.

Cenzdamies slēpt savu apjukumu, Pantjuhovs uzsauca šoferim: «Nu, es došos uz krāsni…» — ar to domādams ķieģeļu rūpnīcu. Šoferi un krāvējas zināja šo viņa tehnisko izteicienu, bet patlaban šis Pantjuhova izsauciens radīja smaidus, pat smieklus. Pantjuhovs, redzams, uzminēja, ko nozīmē šie smiekli. Pats viņš vairs nesmējās.

Mašīna pabrauca Mitjam garām dgžu soļu attāluma, un viņš dzirdēja, ka Pantjuhovs atkārtoja: «Slikti iznāca … slikti …» — gan lēnām izrunādams šo vārdu, gan īsi un dusmīgi izgrūzdams: «Slikti!» Viņa ceļabiedrs vienīgi nicīgi atmeta ar roku.

Mitja no sava paugura redzēja visu. Blakus saulē kaistošajām ķieģeļu grēdām vēl drūzmējās pūlis, kas bija ielencis tikko aizbraukušo vieglo mašīnu. Tur stāvēja arī Oļa. Ap viņu spiedās šoferi un krāvējas, visi smējās, uzslavēja Oļu … Re, kur viņa, tik tuvu! Tad Mitja noskrēja no pauguriņa un ātri devās pa taciņu prom. Lai Oļa nezina, ka viņš šeit bijis — viņš tagad neies klāt, lai tagad ar viņu runā ļaudis, kas kopā strādā.

Pagāja ne mazāk kā stunda. Gaidīdams pusdienu pārtraukumu, Mitja klaiņoja starp dēļu kaudzēm, mašas ķīpām, jumta papes sloksnēm, virs kurām reizumis vējš sacēla putekļu virpuļus. Viņš mīlēja Olu vēl stiprāk nekā agrāk. Tas, ko pastāstīja krustmāte Maša, bija negaidīts, tomēr, ja labi padomā — Oļas raksturam atbilstošs … Bet viņš, Borodins, par kuru visi teica: «Nu, tas jau tiks galā!» — ko viņš būtībā bija darījis šai laikā?

Bija aizbraucis uz Kalugu, bet varēja arī nebraukt. Viņš, protams, atbalstīja komandu daudzcīņā un veselu dienu pavadīja Ciolkovska mājiņā, un tikai tagad, skatīdamies līdz apnikumam pa vagona logu, saprata, cik skaistas ir ziemeļu kuplas bērzu birzis! Tas viss bija interesanti, taču ne obligāti darāms un nekādu pūļu viņam nemaksāja.

Atkal vienīgi iespaidi… Pavisam kas cits bija Olga: viņa darīja to, kas prasīja vislielākās grūtības un, jādomā, kas bija visvajadzīgāks …

Vilcienā pa ceļam uz Kalugu Mitja nebija šķīries no Samoilova; reiz vagona tamburā viņš visu tam izstāstīja, neko neslēpa, pat par zīmīti pastāstīja, ko bija atstājis uz galda. Sarnoilovs noklausījās viņā un teica: «Ak tu tūļa …» No tā arī sākās. Viņi bija draugi visu ceļu, bet pēc šīs sarunas viņu attiecības kļuva mazliet vēsākas. Mitja pirmo reizi izdzirda par sevi šādu spriedumu. Sarnoilovs kaut ko nosodīja Mitjas raksturā. Bija negaidīti sāpīgi, ka viņš nostājies Oļas pusē; vēl vairāk AAitju pārsteidza tas, ka Samoilovam taisnība. Mitja nekad tik daudz par sevi nebija domājis kā šais brauciena dienās. Bērnība, bērnība… Viss ir bijis tikai bērnība. Viņš vēl nav cīnījies par Oļu pa īstam — viņš tikai tīksminājās par viņu cauru gadu, pārāk vaļsirdīgi … protams, viņš ir tūļīgs kā lācis … Viņš taču vēl nebija iepazinis viņas raksturu, viņš uzskatīja par raksturu tās īpašības, kas piemīt šai vecumā, turklāt vēl viņas bēdas… Bet kāda viņa būs? Lūk, ko vajadzēja zināt! Viņi taču ieiet citā, pieaugušu cilvēku dzīvē — kādi viņi būs abi ar Oļu? .. .

Vakarā pa atvērtajiem vagona logiem no mežiņiem ieplūda vēsums un tālās sādžas slīdēja gar horizonta malu; Mitja, klausoties sportistu dziesmā, labi saprata, ka nekas nav beidzies. Drīz viņš aizbrauks uz Maskavu — ziemas vakari lasītavās, studentu sapulcēšanās kopmītnēs, jaunas pazīšanās, ziemeļu sniegi. Un maziņās, mīļās skolnieces tēls, kura palikusi dzimtajā dienvidu pilsētā, pacēlās pāri visām šīm ainām — kāda gan viņa būs? …

Kalugā bija brīdis, kad Mitja Oļu redzēja kā dzīvu. Viņš nekad viņai to nestāstīs — kauns, tāpat kā kauns būtu, ja viņš pēkšņi izrādītos. . . dievticīgs. Tas notika pēc parādes, kad visas kolonas izjuka, visi steidzās pusdienot un Mitja gāja uz kopmītni ar saritinātu karogu pār p!ecu. Tālumā, sportistu drūzmā, viņš ieraudzīja smago mašīnu. Tajā stāvēja Oļa… Lai saka viens cilvēks, ka pasaulē nav brīnumu! … Oļa paskatījās uz viņa pusi. Mitja redzēja, kā viņa sāka dauzīt ar dūrēm pa šofera kabīnes jumtu, taču ma- šīna neapstājās un nozuda drūzmā aiz nama stūra. Mitjam likās, ka 0ļa pēdējo reizi paskatījās uz viņa pusi. Viņš neticēja savām acīm, tomēr, lai cik dīvaini tas būtu, kļuva jautrāks. Viņš tagad būtu varējis nest karogu kaut vai des- mit kilometrus … Bija laiks, kad viņš pats ne vienreiz vien zobojās par piekusušajiem, salīkuša- jiem karognesējiem, kad tie atsevišķi pa vienam klīda putekļainajās ie- lās… Re, nu ari viņš bija šai lomā! Mitja iesmējās. Apbrīnojami: viņam bija jautri tāpēc, ka viņš nes karogu, un viņš necik vairs nedusmojās uz Oļu. «Vai tad es esmu vājāks par viņu?» Mitja domāja. Visu ceļu no Kalu- gas uz mājām viņam Oļa vienkārši nedeva miera. Bija ļoti dīvaini: pats iznāk uz nepazīstama perona, klīst netālu no lokomo- tīves, kur mazāk ļaužu, un jūt, ka viņa tepat līdzās … Tā pati ag- rākā Oļa …

Tagad viņa patiešām bija līdzās, aiz paugura. Mitja pacietīgi aplūkoja laukumu, kur visa zemes virsa, likās, bija sarakta celtniecības vajadzībām. Tur neauga ne zālīte. Tikai tecēja strautiņš. Tomēr tas tecēja nevis no kaut kāda avota, sadalīdamies pa cietām grambām, — bet kādu metru desmit attālumā no tās vietas, kur bija apsēdies Mitja, no peļķes rēgojās ārā visparastākais ūdensvada krāns. Tā nebija ūdenstvertne, bet tieva, kāsī saliekta caurule. Surp nepārtraukti nāca strādnieki, dzēra ūdeni, mazgājās, klupa uz mitrajiem akmeņiem.

Seit Mitjam uzdūrās Čaps. Viņš apsēdās tam līdzās. Caps bija ļoti apvaldīts, saraustīti prašņāja par Kalugu, par sacensībām, par Ciolkovska mājiņu. Viņš pat nepieminēja par telegramu. Bet kad, pacēlis savus lielos, biezos plakstiņus, Caps izteica vienu frāzi: «Redzi, cik tev viss iet gludi…» — Mitja gandrīz vai ievaidējās:

—   Ak Čap! Kas par gludumu, kad viņa mūžīgi izdara

tā … Liekas, atpaliek, bet tad vienā rāvienā aizsteidzas priekšā. Un tagad viss jāsāk no gala …

Caps tikai šķībi palūkojās Mitjā. Pēc tam, brītiņu klusējis, ilgi lika Mitjam vērot, kā pie ūdens krāna visi apbrīnojami dažādi mazgājas un dzer ūdeni. Viņš pat uzknipsēja dažus kadrus. Tveicīgajā stundā ļaudīs nomainīja cits citu pie ūdens. Atslēdznieks, atgrūdis laiviņcepuri pakausī, mazgāja pieputējušās ausis. Inženieris pieplaka pie strūklas, skaisti pastiepis sāņus roku ar kūpošu papirosu. Kāda sieviete nomazgājusies nepārtraukti lika lakatiņu gan pie pieres, gan zoda, gan deniņiem, ikreiz nez kādēļ aplūkodama tumšāku kļuvušo lakatiņu, bet pēc tam to atkal apsēja ap galvu.

Te Mitja ieraudzīja Oļu. Viņa arī bija atnākusi šurp padzerties. Ola, protams, nevarēia zināt, ka viņš ir šeit. Čaps tūdaļ nozuda. Aizturējis elpu, Mitja skatījās uz Oļu, saņēmis roku pirkstus. Tad viņa sāka mazgāt ceļgalus, berzēja tos ar plaukstām. Tas ilga dažas minūtes. Nekustēdamies Mitja skatījās uz Oļu, neko neapjēgdams, tāpēc ka atkal var skatīties viņā. Cik vien sirds vēlas!

—   Olga, — viņš klusi pasauca.

Oļa ātri pagriezās un ieraudzīja viņu.

—   Vai tu sen še: t? — viņa vaicāja.

No tā, ka viņa bija sapratusi, ka viņš jau sen aplūko viņu, tūlīt lduva vieglāk.

—   Kāpēc mēs te stāvam? — 0]a vaicāja, neizrādīdama ne mazāko vēlēšanos kustēt no vietas. — Kā tu šeit gadījies?

Nezinādams, ko teikt, Mitja klusēja.

Ola piemirsa noslaucīt rokas, seju, viņš pats paņēma viņas mutautiņu: tā viņi atkal kļuva tuvi — četras rokas kopā.

—          Cik brīnišķīgi… — Ola sacīja, neatņemdama rokas.

—   Ja tu zinātu, cik lieliski, ka tūliņ atnāci šurp! … — Olai aizrāvās elpa, viņa apklusa, nokaunējās un, neslēpdama maigumu, vaicāja: — Bet kā tev klājas? Kā gāja pa Kalugu?

—   Zini, tur man ļoti patika gulēt, — Mitja samulsis teica.

—   Gulēt?

—   Tu rādījies sapņos …

Olai bija tik labi klausīties viņā un, likās, tūlīt notiks kaut kas neiespējams. Un laikam no bailēm, ka šis neiespējamais tūlīt var notikt, viņa paskatījās uz mitrajiem akmeņiem zem kājām un tikko dzirdami atkārtoja:

—   Es rādījos sapņos …

EPILOGA VIETĀ

.. .Mitjas Borodina dzīvē toruden daudz kas izmainījās. Viņš kļuva maskavietis — tiesa, iestājās nevis universitātē Ļeņina kalnos, bet Ģeodēzijas institūtā kartografijas fakultātē. Viņš dzīvo kopmītnē kaut kur Lefortovā, pašos bēniņos. Un nevis dienvidu, bet Maskavas sniegi apbrin®jami maigi, kā viņš nemaz nebija gaidījis, putina un putina aiz viņa istabas loga.

Caps patlaban Kijevā.

Pajautājiet viņam — viņš arī pats nezina, vai mācās Politehniskajā institūtā vai ne. Pagaidām viņš ieskaitīts neklātienes nodaļā, bet mājās neatgriezās, sapirkās mācību grāmatas, pusi dienas pavada lasītavā un gaida, ka drīz to iesauks armijā.

Visas pretrunas viņam pašreiz sarežģījušās vienā mezgiā — jādabū vieta kopmītnē. Ir pirmie panākumi: viņš strādā par elektriķi kādā jaunceltnē. Bet viņš nozaudēja pasi, saņēma pagaidu — uz trīs mēnešiem, tāpēc kopmitnes komendantam, no kura atkarājas pierakstīšanās, «ir uz viņu šitāds zobs» (Caps parāda visiem zīmuli vai rādītāja pirkstu). Svētdienās viņu var sastapt pie radiopiederumu veikala, kur vienmēr drūzmējas interesenti. Caps tur pērk kaut kādas detaļas un, liekas, •Oktobra svētkos iepriecinās kopmītnes strādniekus — atklas .radiomezglu. Lai tikai beidzot pieraksta… «Bet, starp citu, tas viss nav svarīgi! Tas, ko es uzzināju par Tunguskas meteoritu un dzīvi uz Marsa un par augu valsti uz tā, liek man padomāt, vai pareizi esmu spraudis sev mērķi. Astrobotānika — tā tik ir ko vērts! Par to vajag padomāt…» Tā Caps fantazē vēstulēs. Un uz lapas malām starp kaut kādām ar zaļu tinti uzrakstītām ķīmiskām formulām ir pieraksts vai piezīme pašam sev: «Pienācis laiks pielietot tehniku kosmosa mērogā — lūk, par ko jadomā!»

Oļa Kežuna mācās desmitajā klasē. Skolā — gan koridoros, gan trepju telpā — visur daudz zēnu. Arī Sibilla, kas mācās pirmajā klasē, sēd vienā solā ar kādu strupdeguni puiku. Oļa ieraudzīja viņu, ieskatījusies pa pusatvērtajām durvīm.

Ziemas brīvdienās Oļa brauks uz Maskavu, par to vienojusies jau reizē ar diviem drošiem ceļabiedriem: ar Marju Sergejevnu un Brilovu.

Oļa bieži saņem vēstules — no Kijevas un Maskavas.

No Kijevas pienāk apbrīnojami nesakarīgas vēstules, pie tam uzrakstītas «nāvīgā» rokrakstā.

Maskavas vēstules ir maigas, humora pilnas, un tajās viss tik sīki aprakstīts (tās sūtītas bandroles veidā uz desmit, divdesmit, divdesmit piecām lappusēm), ka skaidri jūtama rakstītāja vēlēšanās nešķirties. Dažreiz gadās arī pa dzejolītim — tas agrāk netika novērots.

1954.

.

SATURS

Pirmā nodaļa

Uzpirkstenis…………………………………..

Runāsim tikai patiesību

Naids ar Capu……………………………….

Kežunu ģimene……………………………….

Iepazīšanās ar Pantjuhovu .

Ziemas brīvdienas………………………….

Otrā nodaja

Veci pilsētnieki……………………………………

0|as bēdas . . . …………………………………….

«Kas jums lie par plāniem!»

Dikajas ciematā…………………………………..

Pieaugušajiem ir ko atcerēties .

Saruna ar tēvu……………………………….

Trešā nodala

Oļa spēj saņemties………………………………..

Eksāmens atcelts………………………………….

«Nu, puis, laimīgu ce|u dzīvē!»

Jašu Kazačoku māc grūtsirdība Uz dambja………………………………………….. ļ .

Ceturtā nodaļa

Pēc balles…………………………………………….

Vēži…………………………………………………….

Grēksūdze……………………………………………

«Vai tik jūsu starpā nav mīlestība?» .

Piektā nodaļa

Laiks pasliktinājies……………………………..

Divas skolotājas…………………………………..

«Mēs kļūstam sliktāki» …. Pulherija Ivanovna……………………………..

Sestā nodaļa

«Draudzības diena»……………………………..

Majakovska vārsma………………………………

Čaps klauvē pie vārtiem …. Kādā augusta pēcpusdienā …. Epiloga vietā………….

Nikolajs Atarovs STĀSTS PAR PIRMO MĪLESTĪBU Redaktore I. Kalnciema. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagtīzis. Tehniskais redaktors V. Freimanis. Korektore E. Bergmane. Nodota salikšanai 1958. g. 27 augustā. Parakstīta iespiešanai I9.>S sj. 18 novembrī. Papīra formāts 6! X86/A!/u. 14,0 fiz. iespiedi.; 14.0 uzsk. Iespiedi.: 13.97 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks.

Maksā 5 rbļ. 20 kap.

Latvijas Valsts izdevnieciba Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. no48-J-1031. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecibas un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovestkaja Latvija» Rigā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 6867.

Content

Atarovs Nikolajs Stāsts par pirmo mīlestību

PIRMĀ NODAĻA UZPIRKSTENIS

RUNĀSIM TIKAI PATIESĪBU

NAIDS AR ČAPU

IEPAZĪŠANAS AR PANTJUHOVU

ZIEMAS BRĪVDIENAS

OTRA NODAĻA. VECI PILSĒTNIEKI

OĻAS BĒDAS

„KAS JUMS TIE PAR PLĀNIEM I“

PIEAUGUŠAJIEM IR KO ATCERETIES

SARUNA AR TEVU

TRESA NODAĻA. OĻA SPEJ SAŅEMTIES

EKSĀMENS ATCELTS

.NU, PUIS, LAIMĪGU CEĻU DZĪVE!“

JAŠU KAZAČOKU MāC GRŪTSIRDĪBA

CETURTĀ NODAĻA PEC BALLES

VĒŽI

GRĒKSŪDZĒ

„VAI TIK JUSU STARPA NAV MĪLESTĪBA?“

PIEKTĀ NODAĻA LAIKS PASLIKTINĀJIES

DIVAS SKOLOTĀJAS

SESTĀ NODAĻA „DRAUDZĪBAS DIENA“

MAJAKOVSKA VARSMA

ČAPS KLAUVĒ PIE VĀRTIEM

KĀDA AUGUSTA PECPUSDIENA

EPILOGA VIETĀ

SATURS