Bubennovs Mihails

Straujtece

Mihails Bubennovs

Straujtece

.

PIRMĀ NODAĻA

No laides biezokņiem uz Angāru, saslējušas spurainos kumbrus, izlaužas varenas klintis. Niknumā noliecot pār upi gludās akmens pieres, tās nostājušās gar abiem krastiem kā divi naidīgi vēršu bari, kurus tikai nevaldāmā straume traucē mesties cīņā uz dzīvību un nāvi. Taču tālumā, austrumos, biezā, zilganā dūmakā tie tomēr saiet cieši kopā, pieri pret pieri...

Arsenija Moroškas kuteris visu laiku kā apdullis šaudījās no viena krasta uz otru, bieži vien šķērsodams gandrīz visu nepārredzamo, žilbinoši sidrabaino upi ar tās līkumoto straumi; baltie vēruma stigmieti bija redzami no tālienes — gan pašā ūdcnsmalā, gan uz pakalnu kailajām nogāzēm. Kuteris rēkdams aiztraucās gar kuģu ceļa uzraugu būdiņām piekrastēs, garām ģeologu un pētnieku telšu nometnēm, garām ar mežu apaugušām salām, uz kuru smilšainajiem sēkļiem bija redzamas nesen iemītas lāču pēdas. Savu gaitu kuteris palēnināja tikai klinšu tuvumā, pie krācēm, kur pilnas viltus rotājās līkumotas straujteces.

No zilganā tāluma Angāra viegli, kā rotaļādamās nesa pretim Moroškas kuterim vientulīgus tvaikoņus, motorlaivas, baržu karavānas, smagus plostus, smailgala zvejnieku laivas un kolhozu barkasus ar svaiga siena kaudzītēm. Bet tad priekšā uz ūdens parādījās kaijas. Kādas desmit kaijas tupēja cita pie citas uz vientuļi peldoša baļķa — nogurušas, nabadzītes, šārīta medībās. Kad prāvās pelēkās kaijas, nemaz nebaidīdamās, bija piepeldējušas tuvāk un savām izvelbtajām acīm stingri blenza uz Arseniju, stūres rats Moroškas rokās nez kāpēc sāka raustīties...

— Atpūties! — viņam pie pašas auss uzsauca Saša Dervojeds.

Iekārtojies ierastajā vietā, gaišmatainais strupdegunis motorists jautrā bezrūpībā deva padomu kā visdrošāko līdzekli pret visām likstām:

— Nelauzi galvu! Met visu pie malas!

Arsenijs Moroška piekrizdams pamāja, it kā patiešām pieņemdams padomu, taču viņa kalsnā seja vēl vairāk satumsa no nemiera pilnajām domām.

... Visu nedēļu pirms aizbraukšanas uz Žeļeznovu Arsenijs Moroška pārdzīvoja kaut ko neparastu: viņam bija piemetusies dīvaina tieksme pēc vientulības, pēc bezgalīgām pārdomām par savu grūto dzīvi. Viņš juta sevī arī to liego satraukumu, kādu cilvēkos izraisa vienīgi pati pirmā pavasara dvesma, un tās skumjas, kas savaldzina cilvēka sirdi, kad šalc krītošas lapas un skan gari stieptas dzērvju klaigas. Šķita, ka viņš kvēli gaida kādu brīnumu. Bet tai pašā laikā Arsenijs Moroška negaidot, pilns izbrīna, atklāja sevī, ka viņa skatiens arvien biežāk un biežāk kavējas pie radistes Geļas Grebņovas. Un aizbraukšanas dienā Moroška galīgi apmulsa: izrādījās, ka viņam ārkārtīgi negribas šķirties no šī lielā un sevī noslēgtā meitēna, kas nesen ieradās pie Negantās krāces. Viņu pārņēma skumjas, jau iedomājoties vien, ka būs tālu no meitenes... «Tāds kā traks! Kā muļķa prātā!» viņš strupi nolamāja sevi, kaut cik apvaldījis jūtas. Aizbrauca Arsenijs no Negantās steigā, itin kā bēgdams.

Tomēr Geļa paguva uzsaukt viņam no krasta:

— Vai ilgi būsiet projām, Arsenij Ivanič?

— Dienas trīs.

— Ai, cik ilgi!

Viņa iesaucās klusi un skumīgi, droši vien neviļus, bet pati nez kāpēc nobāla.

Steigā Arsenijs to neievēroja, taču vakarā, sarunādamies ar Geļu pa radio, viņš uztvēra meitenes balsi dīvainu satraukumu. Tobrīd Moroška pirmoreiz apjauta, cik viņam dārgs kļuvis šis gandrīz nepazīstamais meitēns, un viņa sirdi piepeši pārņēma nemiers.

Pabeigusi ziņojuma pārraidi, Geļa pavaicāja:

— Vai jūs drīz atgriezīsieties, Arsenij Ivanič?

— Rīt, Geļa, rīt!

— Tikai rīt...

Moroškam visa diena pagāja ka miglā. Nakti viņš nonīka pārdomās, bet no rīta, ilgi pirms norunātā laika, atkal ieradās pie rācijas. «Uztraucas par kaut kādu nieku, tas ir viss!» Moroška visādi centās sevi mierināt. Taču Geļas balstiņā, kas atplūda no tālienes, šodien pavisam skaidri skanēja apmulsums. Vēl nepabeigusi ziņojuma pārraidi, viņa atkal vaicāja:

— Arsenij Ivanič, kad tad jūs? ...

— Skrienu, Geļa, skrienu! — Moroška strauji attrauca.

— Kaut jūs ātrāk...

Tas viņai izlauzās kā kluss vaids. Lai gan tas tikko skāra Moroškas dzirdi, tomēr viņa sirdī sacēla svelmainu, nepanesamu nemieru. Tieši tajā mirklī Moroška galīgi pārliecinājās, cik dārga viņam jau kļuvusi Geļa uz visu mūžu. Un tūdaļ Arsenijs atcerējās, ka Geļai pie Negantas neļauj mieru daži uzmācīgi puiši. Viens no tiem — motorists Boriss Beļavskis, kas ieradās tikai pirms dažām dienām. Nepaguvis pat apskatīties jaunajā vietā, arī šis vientuļais, domīgais puisis ar grūtsirdīgi apkārtklīstošu skatienu tūliņ sāka uzmākties Geļai. Viņš bija sevišķi neatlaidīgs un, kā likās, ar kaut ko sevišķi pretīgs viņai; dažreiz Geļa pa kaklu pa galvu metās projām no viņa uz stāvo krastu, uz būvdarbu vadītāja mitekli...

Četrās stundās viņi atdrāzās līdz Negantajai^ krācei.

Šeit uz upes kreisā, dienvidu krasta debesīs slejas Negantais Vērsis — stāva klints no milzīgiem tumšpelēka dolomīta slāņiem, kuros vietvietām bija ieaudušies spilgti oranžkrāsas rūsas plankumi. Pakāpj veida iedobumos sēr-dienīgi mitinājās vientuļas, kroplīgas priedītes, nez kādēļ apmetušās uz tādas kraujas. Braucot garām metrus piecpadsmit no klints, sauli nevarēja redzēt: klinti augu dienu sedza ēna, un tikai vakarā, saulrieta apmirdzēta, tā kvēloja purpursārta.

Upe drebēja, traukdamās garām Negantajam Vērsim. Jau no tālienes bija redzama viļņu ņirboņa. Un vēl tālāk, aiz strauj ūdens, kur atsegtas rēgojās milzīgo akmens bluķu platās, gludās muguras, upe mutuļoja tieši kā virs uguns, griezdama apkārt zaļas strūklas, un pāri tām vēlās un vēlās zeltainas putu plēksnes kā vēja nestas vēj riteņa pūkas.

Elpa aizrāvās no baismīgā spēka, kas plosījās pie Negantās krāces! Raugoties uz krēpjaino lavīnu, kura brāzās tieši virsū, sāka drebēt sirds!

Bet ziemeļu krastā — pretim Negantajam Vērsim — bija redzami mierīgi, vietām gluži pliki pakalni, kur agros pavasaros platradži brieži piesaulē vadāja savus briedēnus. Saules apmirdzēti, šie pakalni likās tik tāli un zili, ka tos varēja noturēt par mākoņiem, kas atpūšas pie apvāršņa.

Jau no tālienes, no Dārdošā sēkļa, Arsenijs pamanīja, ka Negantās vidus daļā, dūmakā rēgojas «Drošulis»... Pašlaik stūmēj kuģis, visu laiku turēdamies pret straumi, lēnām slīdēja lejup pāri krācei. Kad tas nonāca līdz Negantajam Vērsim, upi pārskanēja gari stiepts sirēnas kauciens. Uz «Drošuļa» klāja sāka māt ar sarkanu karodziņu. Taču Moroškas kuteris, neņemdams vērā aizliegumu, nesamazināja gaitu, kamēr nebija sasniedzis upē to robežu, no kuras platā svītrā pa straumi aizplūda draudīgā ņirboņa.

Šeit Arsenijs Moroška saslējās pār vēja aizsargstiklu visā savā garumā. Viņš bija vēl ļoti jauns, šis platpierai-nais, liela auguma cilvēku sugas puisis ar tumšbrūniem matiem, kailu galvu, tērpies brezenta jakā. Bet viņa jaunums vairs nekrita acīs — pirmajā mirklī to pat nevarēja saskatīt vēja appūstajā un saulē stipri iedegušajā sejā. Viņš izskatījās ne vien vecāks par saviem gadiem, bet ari skarbs un parupjš...

Dodams zīmes motoristam, Moroška uzmanīgi vadīja kuteri pāri krācei. Viļņi sitās gan pret vienu, gan otru kutera bortu, apsmidzinot viņu ar šļakatām. Zem Moroškas stāvās pieres, zem cieši kopā saaugušām izbalējušām uzacīm piesardzīgi vērās viņa acis, tik lielas un modras kā platradzim briedim.

Pār upi atkal noskanēja nemiera pilns brīdinājuma svilpiens, un pēc mirkļa no krāces vidus posma līdz pat debesīm uzšāvās melns fontāns; tā galotne, strauji mutuļodama, izvērtās par negaisa mākoni, no kura kūleņodami uz visām pusēm izsprāga akmeņi. No dobjā, bet spēcīgā grāviena ūdenī viļņi spēji sazvalstīja kuteri. Pār Angāru un tuvējiem kalniem tālu aizplūda nogruvuma dārdoņa. Melnais fontāns sāka plakt, un drīz vien platais pelēkais dūmu aizkars aizvēlās pa upi lejup. Bet debesu izplatījumā, kur ātri izgaisa svešais mākonis, jau laistījās ārkārtīgi krāšņa varavīksne.

— Kāds skaistums! — sajūsmināts iesaucās Saša Der-vojeds.

Drīz kuteris bija piegājis tuvu pie «Drošuļa» kreisā borta. Ar savu strupo, it kā apcirsto priekšgalu motorku-ģis stūma sev pa priekšu paštaisītu ierīci, ko dēvēja par «plostiņu». Tajā bija divi metāla pontoni, kuru priekšgalus un pakaļgalus savienoja dažādas dzelzis, izveidojot diezgan platu, ieslīpu, ar linoleju nosegtu platformiņu, — no tās nolaida upes gultnē spridzināmos lādiņus. Abpus platformiņai, uz pontonu ārmalām, ko nožogoja vieglas margas, stāvēja spridzinātāju brigādes strādnieki. Vi§i viņi virs saviem sporta tērpiem — taigā parastā apģērba — bija uzvilkuši glābšanas vestes. Pie motorkūģa kreisā borta atradās meistars un divi spridzinātāji.

— Kā veicas? — dobjā balsī uzsauca Moroška.

— Viss kārtībā, biedri vadītāj!

Atbildēja Volodja Poļetajevs — augumā nelielais, līdz melnam spīdumam iedegušais students praktikants, kura īsie un cietie mati bija kā sari saslējušies gaisā. Viņš mācījās tai pašā Novosibirskas Upju transporta institūtā, kuru bija beidzis arī Arsenijs Moroška. Pie Negantās krāces Volodja šajā vasarā visai sekmīgi veica meistara pienākumus un šobrīd aizstāja arī darbu vadītāju. Viņš nebija uzvilcis glābšanas vesti; jauniņais puisis mazliet dižojās ar riskanto darbu un savu nicinošo attieksmi pret briesmām. Kā arvien, viņam mugurā liesmoja viņa nenovalkājamais oranžais kovboju krekls.

— Vai viss pulveris izlietots? — uzsauca Moroška, pamādams uz to pusi, kur, pamazām gaišāks kļūdams, pāri krācei lejup aizslīdēja dūmu aizsegs.

— Vēl viens lādiņš palicis, — atsaucās Volodja.

— Lai paliek! Dosimies uz krastu!

Sapratis, ka Arsenijs Moroška vispirms grib pavērot vietu, kur izdarīta pēdējā spridzina jumu sērija, Volodja kaut ko pateica spridzinātājiem un pēc tam attrauca, pielicis plaukstas sānus pie mutes kaktiņa:

— Kad būs pulveris?

— Rit!

— Vai ir kādi jaunumi?

Kuteris piegāja vēl tuvāk pie «Drošuļa» borta, un tikai tad Moroška, kā arvien apvaldīdams savu spēcīgo balsi, atbildēja:

— Ir ari jaunumi. Drīz sāks piepildīt jūru.

— Kad tad? — Volodja noprasīja.

— Pēc viena mēneša ...

— Ko tu saki? Vai patiešām? — izbrīnījies un pat apmulsis iesaucās Volodja. — Runāja taču, ka pavasarī!

— Runāja tā, bet šobrīd domā citādi...

— Kā tad būs ar navigāciju? — iekarsis gandrīz vai kliedza Volodja. — Šeit taču nedēļas laikā viss ūdens noplūdīs! Ko tad iesāks!

— Sēdēs uz akmeņiem un kūkos.

— Ko mēs tagad darīsim?

Arsenijs Moroška atkal pamāja uz krāces pusi.

— Mums pavēl pabeigt...

— Vai visu izlauzumu?

Volodja domīgi iesvilpās un nogrozīja galvu.

— Tad nu gan apsvērums! — ierunājās vecākais spridzinātājs Demids Nazaričs, drukns, spēcīgs vīrs ar sirmu galvu un vērīgām taidzinieka acīm. — Ar mūsu spēkiem? Ar mūsu tehniku? Kā gan to varēs paspēt?

— Tad nu padomā!

— Lai domā tas, kam pienākas ...

— Visiem pienākas!

— Te nav ko domāt! — atcirta otrs spridzinātājs Vasja Podlužnijs, bijušais zemūdens flotes matrozis, labsirdīgs apaļvaidzis ar tik platiem pleciem, ka jūrnieka krekls vīlēs plīsa pušu. — Tikai smadzenes velti samocīsi!

— Ak tad tu saudzē šīs ...

— Noderēs kādam derīgam darbam!

— Arvien tu māžojies!

Pamājis ar roku strādniekiem uz plostiņa, Moroška atgāja no motorkuģa. Viņa kuteris drebēdams un grozīdamies sīksti cīkstējās ar straujteci.

Piesardzīgi, lēnā gaitā viņi izbrauca cauri dūmiem tuvu garām Negantajam Vērsim, kur vēsmoja mikls pagraba dzestrums. Aiz tā upes līkumā sākās gara piekrastes josla, pie kuras, netālu no taigas biezokņa plūstošās Lāčupītes ietekas, bija izvietota visa būvdarbu pārvaldes flotile; posteņkuģis, barža ar šķūri, laiva-noliktava, neliels peldošais celtnis un dažādas laivas. Bet augstāk, visgarām kraujai, uz kuru veda stāva taka, vientuļu lapegļu vidū bija redzamas kuģu ceļa uzraugu būdiņas un pērngad uzceltā pārvaldes mājiņa. Aiz nometnes — ar roku aizsniedzams — pacēlās akmeņains pakalns ar augstu gaisā izslietām kailām klinšu radzēm, kuru sedza bieza kārta vecas lauzas.

Sprādziena grāviens bija it kā apslāpējis uz brīdi nemieru, kas šodien Morošku dzina spējāk nekā vējš. Neaizbraucis līdz apmetnei, viņš pēkšņi pagrieza kuteri uztupēs vidu un drīz vien atradās tuvu sprādziena vietai. Ūdens tur vēl bija melns, pulvera svilumu saduļķots, un visapkārt straume nesa projām beigtas sīkās zivtiņas. Virpuļojošās ūdens strāvas kuteri tā mētāja, ka motoristam, kas no visa spēka valdīja stūres ratu, sāka līt sviedri pār seju. Lēnām dodoties uz priekšu, Arsenijs pārlaida vērīgu skatienu mutuļojošai straujtecei, pētīdams upes gultni.

Viņš bija uzaudzis netālu no Negantās un pazina krāci jau no bērnības. Otro gadu viņš šeit spridzināja zemūdens klinšu grēdas, padziļinot, paplašinot un iztaisnojot kuģu ceļu, kā arī attīrīja upes gultni no sasmalcinātajiem iežiem un akmeņiem. Bez jebkādas pētnieka kartes viņš tāpat labi zināja it visas krokas, klinšu radzes, iedobumus, robus un gludos slāņus, it visus akmens bluķus, atlūzu-mus un viengabala akmeņus, kurus vajadzēja sašķelt un iznīcināt, lai krāces vietā radītu kuģniecībai nepieciešamo dziļumu. Pavērojot, kur un kā izlokās un saplūst kopā atsevišķas straumītes un strūklas, kur un ar kādu spēku pārklāj akmeņu aizsprostus atlasam līdzīgā ūdens sega, kur un kā rotaļājas bangas ap zemūdens klintīm, kur sagriežas virpuļi un riņķo putu apļi, kur un kā ūdens burbuļo un uzsit mutuļus, — pēc tā visa un vēl daudz kā cita, ko nav iespējams izteikt vārdos, Arsenijs Moroška jebkurā vietā nemaldīgi noteica dīvaini sarežģīto upes gultnes reljefu. Tiklīdz uzspridzināja kaut vienu akmeni — tūdaļ mainījās straumes raksturs ne vien tajā vietā, bet dažkārt arī daudz zemāk. Visu vasaru atkarībā no tā, kā norisēja spridzināšanas darbi, krāce ik dienu pārveidojās.

Drīz vien Moroška aizvadīja kuteri uz to vietu, kur viņa prombūtnes laikā Volodja Poļetajevs bija saspridzinājis trīs akmeņus — trīs lielas plāksnes tieši kuģu ceļa malā. Sairdinātie ieži gandrīz vai līda laukā no stipri saviļņotā ūdens. «Jāaizvāc, jāaizvāc,» norūpējies domāja Moroška, pieskardamies motorista plecam.

«Drošulis» jau stāvēja ierastajā vietā, un spridzinātāji cits pēc cita noskrēja pa trapu uz lielā gludā iežu slāņa, kas izcēlās no ūdens netālu no sauszemes. No sardzes kuģa un no mājiņām uz kraujas šurp jau steidzās vīri, bez šaubām, tādēļ, lai sastaptu Morošku: tādos vientuļos nostūros cilvēki gaida un nevar vien sagaidīt jaunumus no lielās pasaules.

Bet kur tad Geļa? Vai tiešām viņa neparādīsies uz sardzes kuģa vai pie kraujas? Ko viņa pašlaik dara? Vai pārraksta norīkojumus vai šuj maisus, kuros ieber pulveri?

Arsenijs jau pāris reižu paskubināja pārāk piesardzīgo motoristu, kas baidījās no zemūdens akmeņiem. Nelīdzēja. Moroškam atkal iesmeldzās sirds aiz nepacietības ieraudzīt Geļu un uzzināt, kas noticis ar šo meiteni, tik daudzējādā ziņā līdzīgu tiem neveiksmīgajiem putnēniem, kuri pirms laika izvēlušies no dzimtās ligzdas.

... Beidzot arī krasts.

Vairāki strādnieki, apāvuši ūdenszābakus, jau laikus iebrida upē, satvēra kutera bortu malas un izvilka to uz oļainās sēres. Arsenijs vēl nebija paguvis nolēkt uz zemes, kad strādnieki jau vilka laukā no kutera avīžu pakas.

'— Rau, te viņš ir, skatieties! — vicinādams avīzi, iesaucās bijušais kareivis Sergejs Kisļajevs, brūnacains, jautrs puisis ar saulē izbalējušu gluži baltu matu cekulu. — Tik skaists! Un jau majors!

Strādnieki vienmēr alkatīgi metās pēc avīzēm. Bet šodien avīžu pakas tika izķertas sevišķi steidzīgi: avīžu lappuses pilnas ar kosmonauta Hermaņa Titova fotoattēliem, jo viņš tikai pirms četrām dienām bija vairāk nekā septiņpadsmit reizes aplidojis ap Zemi. Pie sēres sacēlās troksnis. Visi runāja reizē aprauti un skaļi, gandrīz vai kliegdami, cits citu pārtraucot:

— To pat aptvert nevar! Diennaktī nolidojis tālāk nekā līdz Mēnesim! Bezgala drosmīgs cilvēks!

— Starp citu mans novadnieks.

— Varbūt vēl teiksi, ka radinieks?

— Ne jau radinieks, no viena rajona esam.

— Ko nu lielies!

•— Bet es pats savām acīm redzēju, kā viņš lidoja.

— Ko tu muldi, kur viņš lidoja?

— Tieši virs Any aras. Ka pirmā lieluma zvaigzne.

— Ko gan visu var izdomāt!

— Un pat gulējis lidojuma laikā, šitādu brīnumu! Kā nekā viņš taču atradās bezsvara stāvoklī.

— Kas tur par brīnumu! Es spēju aizmigt it visur, ja tikai nav knišļu.

Ieklausīdamies dažādajos spriedumos, Arsenijs, neviļus pasmaidījis, izkravāja no čemodāna spiningu spoles, makšķeru auklas celofāna kulītēs, dažādas tūbiņas un pudelītes, kārbiņas ar mazkalibra šauteņu patronām. Viņš gaidīja, ka spridzinātāji, ieraudzījuši atvestos pirkumus, metīsies pie viņa. Taču visus bija pilnīgi savaldzinājis jauniņais, smaidošais kosmonauts. «Interesanti!» nodomāja Moroška. «Tik dažādi cilvēki, bet šobrīd — kā vienas mātes bērni. Iznāk, ka diža varoņdarba priekšā visi kļūst gan labāki, gan gudrāki, gan drosmīgāki...»

Un sajūsmas pilnie izsaucieni visapkārt nenoklusa, lai gan pa brīžam tos izpušķoja dažs labs jociņš, kā tas bija parasts pie Negantās.

— Vārdu sakot — varonis, bet kas esam mēs?

— Laimējas gan dažam! Kļuvis pasaulslavens!

— Lai kā tev laimētos, tu vis nelidotu. Bikšeles drebētu ...

— Vai es? Man, ja gribi zināt...

— Spēciņš par vāju.

— Kas tur sevišķs? Kāpēc gan viņš nelidotu? Nospiedīs pogu — un aizlidos. Kur šis paliks? Nospiedīs pogu — nosēdīsies. Viscaur tehnika.

— Viņam pat staigājot jau kļūst nelabi!

— Tas taču no spirta!

— Ha-ha-ha!...

Arsenijs beidzot bija izkravājis savu čemodānu.

— Pašlaik visiem jāpabrīnās un jāpadomā, — viņš ierunājās, taču tādā tonī, it kā nevērstos vis pie brigādes, bet aizmirsies sarunātos pats ar sevi. — Visiem kā vienam...

— Par daudz prasīts! — iesaucās Mercalovs, kā jautri priecādamies par sava kāršuspēles pretinieka neveiksmi. — Piemēram, man šobrīd nav nekādas vajadzības piepūlēt savas smadzenes. Es netaisos lidot!

— Bet dzīvot?

Atgāzis atpakaļ galvu, Igors Mercalovs, garš, kalsns puisis ar melniem sariem apaugušu zodu, tērpies modernā, lai gņn apvazātā pēc ārzemju parauga šūtā jakā, tik skaļi nosmejas, ka noskanēja par visu Neganto, tikpat ka no estrādes.

— Nedomāju, kā šie lidojumi būtu tik sevišķi pamācoši, — pašapzinīgi atliekdams plecus, viņš vēlāk noteica. — Vai tad tiem ir kāda... kāda sevišķa nozīme...

— Bet es domāju, — iebilda Moroška, pēc sava paraduma domīgi un maigi, tomēr ar to reti sastopamo stingrību, kas neaizvaino cilvēkus. — Tie ir piespieduši mūs visus labāk pavērot sevi. Vai tā nav? Mēs ieraudzījām sevi kā spogulī. Pēc izskata varbūt vēl ne visai pievilcīgi, taču spēciņa papilnam ...

— To sauc par nacionālo lepnumu, — vērsdamies pie Mercalova un vēlēdamies aizskart viņu ar savu tīšuprāt pateikto pamācibu, paskaidroja Sergejs Kisļajevs. — Tev, kā cilvēkam, kam filozofija nav sveša, būtu jāzina, ka šis lepnums spēj virzīt uz priekšu vēsturi.

— Zināms, tagad mēs kļūsim lepni! — nemaz nesamulsis, jūsmīgi uztvēra Mercalovs. — Staigāsim visi ar augšup saslietiem deguniem. Tik ilgi, kamēr tos apsvilinās saule, nolobīsies āda un uzmetīsies pūtes.

— Muļķības! — Kisļajevs atcirta. — Ja nu tā gadījies, mēs, protams, paleposimies, bet degunus tomēr nosargāsim.

— Neizbēgsim arī no otras likstas, — Mercalovs izklāstīja savas domas. — Kur lepnība — tur arī lielība. Un šajā punktā mēs pamatīgi grēkojam.

— Visapkārt tikai likstas vien! — brīnījās Kisļajevs. — Tu, Igor, visu redzi kaut kā greizi...

— Šķielacis neesmu, redze man laba.

— Nu tad tev šķielē daba.

— Manu dabu liec mierā!

— Vai re, kāds ne-aizskarulis!

— Nu pietiks, pietiks strīdēties! — Arsenijs, kas arvien visiem spēkiem centās uzturēt strādnieku starpā saticību, pārtrauca abus ķildniekus. — Te nav par ko strīdēties; ja būs spēciņš — visu iespēsim.

— Jau aplinku mājiens, — zobgalīgi noteica Mercalovs.

— Tu esi attapīgs, — Arsenijs paslavēja viņu.

— Tātad par kuģu ceļu stingri nolemts? — Kisļajevs pārjautāja. — Jāpaveic?

— Rajona komitejā tā nolēma.

— Jā, tas nu ir uzdevums ...

— Āķīgāks par āķīgu.'

— Kad pastāstīsi?

— Vakarā...

Gluži tāpat kā pie krāces Moroška pēc nelielām upes gultnes reljefa izmaiņām pamanīja pat vismazākās izmaiņas Angāras mainīgajā straujtecē, tāpat viņš prata pēc visniecīgākajām pazīmēm strādnieku uzvedībā nemaldīgi uzminēt viņu ne visai sarežģītos sadzīves noslēpumus. Bet šobrīd itin nekas nerādīja, ka pie Negantās kaut kas būtu atgadījies. «Kas gan noticis ar viņu?» Moroška nemitējās minēt. Viņš ne mirkli neaizmirsa Geju, un doma par meiteni, netraucējot citas domas un nesaplūstot ar tām, ritēja līdztekus kā pazemes strauts.

Slepus nopūties, Arsenijs norādīja ar acīm Kisļajevam uz iepirkumiem, kas bija sakrauti uz plakanā akmens.

— Sadaliet.

Kad vairums spridzinātāju, salocījuši un noglabājuši avīzes, metās pie Kisļajeva, kas tos pasauca, Arsenijs paaicināja pie sevis Volodju Poļetajevu un klusināta balsī pateica:

— Esi gan pacenties ...

— Daudz esmu uzspridzinājis, vai ne? — Volodja jautri pārprasīja.

— Baidos, ka tik nav aizbērts kuģu ceļš ...

— Ej nu ej?

— Straume vairs nav tāda kā bija...

— Kas tad jādara?

— Lai kuģu ceļa uzraugi tajā vietā iztralē gultni, — Moroška pavēlēja. — Bet tu aizskrien uz nometni pie Vas-jutas. Pasaki, lai pagriezienā spēcīgāk nekā citkārt atspiež plostu pie krasta, jo var notikt nelaime — uzsviedīs uz akmeņiem.

Visur izpaudās jauniņā darbu vadītāja sibīrieša agrais briedums un nosvērtība: gan apdomīgajos žestos, gan miermīlīgajā, pētīgajā skatienā un it sevišķi veidā, kā viņš sarunājās — nesteigdamies, apdomīgi un ļoti uzticēdamies. Pilsētā Moroška bija nodzīvojis visai īsu laiku, kad mācījās institūtā, un nu jau apritēja otrais gads, kamēr viņš atgriezies dzimtajās vietās. Pa daļai šā iemesla dēļ, bet vairāk gan tāpēc, ka Moroška pats nekad neplātījās ar savu izglītību, viņa valodā bija saglabājies daudz kas no Pieangāras zemnieku izrunas.

— Tātad sāksim iztīrīšanu? — Volodja apjautājās.

— Kad tu atgriezīsies, dosimies darbā ar šķūri.

— Ai-ai! Ar to tūļāšanās vien iznāk! Vajadzētu zemes-sūcēj u...

Moroška palūkojās uz zemessūcēju, kas krāces augšgalā pūta gaisā biezus dūmu mākuļus, un pavaicāja:

— Vai tur vēl daudz darba?

— Rīt pabeigs.

— Kad pabeigs, tad pārcelsim uz šejieni.

Garām zemessūcējam pa straumi drāzās motorlaiva. Arsenijs jau uzminēja: motorists Boriss Beļavskis un sig-nālists stāvējuši sardzē, lai aizturētu kuģus, kamēr beidzas spridzināšana, un tagad atgriežas uz nometni. Taču Moroška, nenolaizdams modrās acis no motorlaivas, nez kādēļ vēl noprasīja:

— Vai jaunais?

— Tas pats, — Volodja apstiprināja.

— Nu, tad dodies kopā ar viņu!

II

Arsenijs ievēroja, ka pie viņa istabas durvīm nav atslēgas. «Šeit!» uzminēja viņa sirds. Aizbraucot uz Žeļeznovu, Moroška papildu atslēgu bija atstājis nevis draiskulīgajam Volodjam, kurš varētu to pat pazaudēt, bet Geļai Creb-ņovai: viņai bija vajadzīga netraucēta pieeja pie rācijas.

Izrādījās, ka durvis aizkrampētas no iekšpusi \ «Kam tad viņa, dienā?» neizpratnē nodomāja Moroška. Vajadzēja pieklauvēt, un tikai pēc tam viņš izdzirda Geļas piesardzīgos soļus. Nez kāpēc viņa kādu brīdi nogaidīja aiz durvīm. «Klausās,» Arsenijs saprata. «Piesargās.» Viņš pieklauvēja otrreiz, un tad Geļa* tīšām klusināti, it kā no tālienes noprasīja:

— Kas tur ir?

Moroška kā arvien novilcināja atbildi...

— Ej projām no šejienes! — dusmīgi iekliedzās Geļa. — Ej projām, citādi būs slikti!

— Geļa, tas esmu es, — beidzot atsaucās Moroška.

— Ai, tas esat jūs, Arsenij Ivanič? — izsaucās Geļa vārgā, tomēr prieka pilnā balsī un steidzīgi nocēla krampīti. — Kā gan es varēju? Gaidīju taču un tomēr nepamanīju ... — viņa piebilda, gluži samulsusi.

Tikai atkāpusies līdz durvīm uz mazo istabiņu, kur atradās rācija, Geļa uzdrošinājās pacelt acis. Nelielās, samērīgi apaļīgās meitenes iedegušajā, tomēr tīrajā, gurdi skumjajā sejā ar smalkajām uzacīm staroja tumšas, biklas, nemierpilnas acis. Šķita, ka Geļai, kuru pagaidām vēl gribējās dēvēt par meitēnu, šīs acis nepiederas, it kā tās būtu pieredzējušas vairāk, nekā to iespētu šis meitēns savos gados. Šīs acis lūdzās neko nejautāt un neizprašņāt...

Arsenijs neviļus nodomāja, ka tieši tas, par kuru Geļa noturēja viņu, ir vainīgs pie meitenes dīvainā nemiera. «Tas ir Beļavskis!» nešaubīdamies nosprieda Moroška. «Tātad pielipis viņai ļaunāk nekā dadzis!» Arseniju tā pārsteidza Geļas izskats, ka viņš ātrumā neatrada viņai neviena no tiem mīļajiem apsveikuma vārdiem, ko bija izdomājis ceļā uz Neganto. Viņš tikai ar acīm apsolīja, ka nepieskarsies viņas noslēpumam.

— Virēja aizgāja ogās, — sāka runāt Geļa, apvaldījusi samulsumu un raudzīdamās uz Morošku pateicības pilnām acīm. — Bet tas nekas. Es pati tūdaļ izvārīšu jums no āla-tām zivju zupu.

— Vai ālatas paņemsi no kuģu ceļa uzrauga?

— Pati sazvejoju.

— Ar ko?

— Paņēmu jūsu makšķeri, — Geļa paskaidroja. — Mēs ar tēvoci vakar vakarā aizgājām uz upi. Man viss jau gatavs, aizskriešu tikai līdz pagrabam.

Steigā atstājusi istabas durvis līdz galam atvērtas, Geļa nolē . no lieveņa un kā viesulis aizdrāzās pa taciņu uz kuģu ceļa uzraugu būdelēm. Neviļus Moroškas vēja aprautās lūpas savilkās smaidā: meitēns paliek meitēns.

Jau pirmajās dienās pēc ierašanās pie Negantās, kaut arī kautrīga un, gluži dabiski, nebrīva, kā svešos cilvēkos ikviens jaunatnācējs, Geļa parādīja, ka ir apskaužami izveicīga, veikla un mudīga meitene. Tik jauna un bez pieredzes, viņa gandrīz neko neprata darīt, tomēr drosmīgi ķērās pie jebkura darba un visu veica ar apbrīnojamu iedzimtu atjautību, izmaņu un, var teikt, pat visai labi.

Palicis viens, Arsenijs beidzot ieraudzīja to, ko, sastopoties ar Geļu, pirmajā brīdī nebija pamanījis. Viņa istaba, ko starpsiena sadalīja priekšistabā un vēl divās mazākās ar logiem uz Angāru, pa vienu gadu bija paguvusi piekvēpt un nomelnēt, tagad tā kļuvusi atkal tīra, gaiša, uzposta, kādai jābūt istabai, kas celta no lielisko Angāras priežu baļķiem. Gludi notēstās, it kā lietās sienas, ļoti platās griestu sijas un starpsienu dēļi laistījās kā dzintars. Ziemā nobružātā krāsniņa priekšistabā no jauna nobalsināta. Pavisam citādi, ne tā kā parasti, gar sienām sakārti ieroči, spiningi, tīkli, mugursomas, sejas-sargi pret odiem un gumijas zābaki. Pie Arsenija gultas noplukušās lūšādas vietā noklāta pašausta grīdsedziņa, kādas senāk redzēja it visās sibīriešu mājās. Pie loga jauns aizkariņš. Galds apsegts nevis ar avīzēm, kā vienmēr, bet ar jaunu gaišzilu vaskadrānu, un uz tās zaigo tumšs šķautnains akmens ar zelta lāsumiņiem. Arsenijam raitāk rosījās domas, kad viņš raudzījās uz šo no Angāras gultnes spridzinot izcelto akmeni, kas izskatījās pēc sirds. Parasti Arseni js neko citu neturēja uz sava galda. Bet šobrīd uz tā, brīvi izpletušies uz visām pusēm, no augstas stikla burkas nokarājās gari zari ar zilu ziedu čemuriem.

Te taču vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai istaba atgūtu to, ko pa gadu zaudējusi. Un kādu pūļu! Bet Geļa bija ne vien noridājusi visu. Šķita, ka darbu vadītāja mītne pēc viņas gribas kļuvusi pavisam citāda, tā nebija vairs auksta iestādes istaba, bet gan silta dzīvojamā telpa.

— Cik tomēr skaisti šie ziedi, — domīgi noteica Arse-nijs, kad Geļa atgriezās istabā.

— Tur pie upes šo ziedu daudz, — Geļa steidzīgi atsaucās.

— Bet šie ziedi ir indīgi.

— To nu gan es nedomāju!

— Pie mums tos sauc par cīkstoņiem, — Arseni js pastāstīja.

Geļa nopriecājās, ka viņas patvarīgā saimniekošana darbu vadītāja istabā izraisījusi Moroškā izbrīnu un aizkustinājusi viņu. Taču meitenei likās, ka pilnīgi nepieciešami paskaidrot, kā tas gadījies, ka viņa sākusi bez atļaujas saimniekot. Uzliekot šķīvi ar maizi priekšistabā • uz galda, kuram tāpat bija pārklāta jauna vaskadrāna, Geļa pastāstīja:

— Es šeit pārnakšņoju, Arsenij Ivanič...

Arsenijs viegli pamāja ar galvu.

— Jūs atstājāt man atslēgu, — viņa atgādināja, cenzdamās jo sīki attēlot visus apstākļus. — Tātad man par visu bija jāatbild. Tad man iekiita prātā: ja nu kāds ielien iekšā. Šeit atrodas rācija un ugunsdrošais skapis. Var taču kāds ielauzties, vai ne?

— Vai nebija bail vienai te pārnakšņot? — piesardzīgi painteresējās Arsenijs.

— Bija bail, bet ko es citu varēju darīt, Arsenij Iva-nič? — Geļa atbildēja un sadūšojusies atzinās: — Pievakarē es šeit apvīlēju aizkarus un pēkšņi dzirdu — gar mājiņu kāds staigā, švīkst zāle. Es sēžu, bet tas staigā un staigā. Kā gan es būtu tikusi uz krastu? Tas varētu man zvelt ar akmeni pa galvu un pēc tam ielīst šeit. Tā es paliku pārnakšņot un, no rīta piecēlusies, nodomāju: te viss būtu jāuzkopj!

Arseni jam nebija grūti saprast, ka Geļa, baidīdamās no Beļavska, bijusi spiesta palikt pa nakti istabiņā, kurā atradās ne vien rācija, bet arī viesiem paredzēta gulta. Pārnakšņoja un vēlāk palika šeit pavisam. Kas gan būtu vēl jāizprašņā? Tāpat skaidrs, ka Boriss Beļavskis ik nakti stāvējis pie aizslēgtajām durvīm. «Pārbiedējis, nelietis!» pamazām nomierinādamies, domāja Arsenijs. «Jauniņa vēl un bailīga.» Un Moroška tikai pameta ar galvu Geļai, it kā uzslavēdams par attapību un drosmi.

Geļa priecīgi aizmetās pie pavarda.

— Ai, jau gatava!

Noceļot no plīts kastroli ar zivju zupu, viņa pirmoreiz iedomājās: «Ko gan es daru?» Tomēr viņai ir ne vien tiesības, bet tiešs pienākums uzturēt kārtībā darbu vadītāja istabu. Par to, ka uzlikusi ziedus uz Moroškas galda, arī nav ko bēdāt: nevar taču tos likt tikai savā istabiņā. Bet tas, ka viņa sadomājusi pacienāt Morošku pēc ceļa — tas ir pavisam kas cits. Tas jau var izraisīt valodas ... Tomēr sirds dziļumos, lai cik tas šķita dīvaini, Geļa nejuta pat mazāko nožēlu par šo iedomu. Vēl vairāk, viņai pat patika neveiklais piesavinātais saimnieces stāvoklis ...

— Sēdies klāt arī pati, — laipni aicināja Moroška.

Geļa noraidoši pakratīja galvu. Nekāda pierunāšana

nelīdzēja, un tad Arsenijs nopūties, izlikdamies, ka vienīgi Geļas nepiekāpība piespiedusi viņu rīkoties tik stingri, saudzīgi satvēra meiteni aiz pleciem un nosēdināja uz soliņa pie galda. Viņa mazliet saspringa, taču neparādīja nekādu vēlēšanos piecelties, un Moroška tūliņ varētu mierīgi atvilkt savas rokas. Bet tās bija kā pielipušas pie Geļas pleciem.

— Vai, kā tevi sakoduši knišļi! — Moroška klusi noteica.— Ir pieri, ir kaklu ...

— Vakar pie Lāčupltes, — tikpat klusi, gandiīz vai čukstot, atbildēja Geļa un sakaunējusies nolaida acis.

— Vai tad tu gāji bez tīkliņa?

— Ar tīkliņu grūti elpot, arī saredzēt grūti.

— Es atvedu tev krēmu pret knišļiem.

— Lielu paldies jums, Arsenij Ivanič!

— Nu tad sēdi.

Tobrīd Arsenijs, piespiedis sevi atvilkt rokas no Geļas pleciem, atkal pilns izbrīna saskatīja viņas ļoti jauniņo, aiz iedeguma sārti kvēlojošo seju ar augšup uzrauto de-guntiņu un atkal sastapa viņas skatienu. Tajā vairs nebija ne miņas no pirmītējās neveiklības un nemiera. «Ak tu, spulgacīte, no kurienes tu esi ieradusies pie manis?» viņam gribējās uzsaukt. «No kādas pasaules malas?» Arsenijs redzēja, ka Geļai patīk būt kopā ar viņu, un saprata, ka meitene varbūt, pati to nemaz neapzinādamās, gaidījusi viņu pilna satraukuma un mīlestības.

Viņš pats ielēja Geļai šķīvī zupu, kā mazulītei ielika rokā karoti un riecienu maizes. Bet Geļa sēdēja un izskatījās tā, it kā nespētu apjēgt, kur atrodas un ko viņai liek darīt. Arī Arsenijs ilgi nepieskārās ēdienam. Viņš nenolaida acu no Geļas un nevarēja beigt brīnīties, ka šodien viņa ir gluži citāda nekā parasti!

Beidzot Geļa tomēr pagaršoja, Moroškam redzot, zivju viru un kautrīgi pajautāja:

— Vai izdevusies?

Arsenijs atbildēja, kā pie Angāras pieņemts, gari stiepjot skaņas:

— A-hā!

— Vai ālatas labi garšo?

— A-hā!

Vēl nesen Geļu smīdināja angariešu parastas īsas atbildes. Šobrīd viņai likās, ka bez tām Moroška nebūtu Moroška. Tad vēl Geļa brīnījās par vārdu: «Arsenijs? Vai viņš no vecticībniekiem, vai? Moroška? Tā sauc ogas — lācenes!» Bet viņai patika retais skanīgais vārds un arī uzvārds.

— Istaba izskatās kā atjaunota, — Moroška pateica, vēl arvien brīnīdamies par pārmaiņām savā darba istabā. — It kā mājās būtu atgriezies.

— jums tajā ziņā labi, — piekrita Geļa. — Mājas naV tālu.

— Jā, dzimtajā sētā ir jauki: var aplaistīt dobes, apēst svaigu gurķīti, padzerties tēju ar pienu... — Arsenijs bija kļuvis runīgs: tas ar viņu gadījās visai reti. — Tad vienā vakarā krūtīs salīst kaut kas tāds... — Viņš paberzēja ar plaukstām krūtis. — Kaut kas tāds, it kā būtu izsūkts milzīgs kauss no pagrabiņa atnesta kvasa: elpot kļūst viegli, viegli.

— Es jūs apskaužu, — sacīja Geja.

— Vai skumsti pēc mājām?

— Es taču aizbraucu jau pagājušajā ziemā ...

— Kad es atgriežos šurp, man kļūst smagāk par smagu... — Moroška turpināja savu pēkšņo atzīšanos.

— Kur vien pamet acis, visur rēgojas auksta kroņa telpa.

— Vai jums apnicis šeit? — Geļa pavaicāja.

— Līdz kaklam apnicis, — Moroška vienkārši un atklāti apstiprināja. — Ja nodzīvošu vēl dažus gadus šitādās kroņa sienās, varu arī pats kļūt par sausu birokrātu. Pat bail metas... — Viņš smaidīja apdomīgi, dažreiz tikko manāmi, it kā saudzēdams savu reto smaidu liego starojumu. — Kad raugos uz tiem, kas tādi kļuvuši caur un cauri, — man sirds sažņaudzas. Tie taču gluži aizmirsuši domāt. Jābrīnās, kā gan cilvēki var tik viegli atteikties no dabas vislielākās veltes! Viņiem kaitīgais birokrātisms pat kļūst par dzimto stihiju. Viņi tajā jūtas kā zivis ūdenī. Tomēr brīnums, ar ko gan tas tik stipri pievelk dažus cilvēkus?

— Laikam ar to, ka tā vieglāk dzīvot, — piepeši kļuvusi drošāka, kā bieži notika ar Geļu, noteica meitene.

— Dzīvo gandrīz nedomājot.

— Grūtdienīši! Aprok sevi, vēl dzīviem esot.

— Kur nu!. Viņiem ir sīksta dzīvība!

— Viņi nedzīvo, bet zaļi uzdzīvo! Pēc skata šķiet zaļojam, lai gan īstenībā — pavisam izkurtuši.

— Bet vai par to vainojamas kroņa sienas? — iejutušies strīdā, drosmīgi attrauca Geja. — Pat cietumos dažkārt nav iznīkusi dzīvā doma.

— Veikli tu man sadevi!... — Arsenijs prata padoties viegli un mierīgi, nemaz neuztraukdamies, piespiests atzīt, ka viņam nav bijusi taisnība. — Man apnicis dzīvot kroņa mājā, tāpēc arī domas ir pārāk drūmas. Bet, ja apsver ar prātu — tas nemaz nav svarīgi, kur dzīvo. Kaut vai alā.

Klejot no vienas vietas uz otru — tā nav liela bēda. Bet, lai kur tu dzīvo, lai kur klīsti — tomēr vajadzīgas savas mājas, sava ģimene. Taču esmu novērojis, ka pie mums, Sibīrijā, pēdējos gados savairojušies gan apkārtstaiguļi, gan tādi, kas vēl pavisam jauni atsacījušies no ģimenes dzīves. Dažviet apstākļu dēļ, bet citur vienīgi aiz palaidnības, aiz nevēlēšanās savest kārtībā savu dzīvi. Es tomēr domāju, ka cilvēks daudz zaudē, ja nolemj palikt vientuļš. Rau, arī lācis-klaiņotājs tad kļūst bīstams ...

Moroškas izbrīns, viņa priecīgais satraukums un viņa pārdomas, kurās nojaušamas skumjas, — tas viss Geļai bija jaukākais apbalvojums par viņas treju dienu pūlēm. Geļa ieklausījās ikvienā Moroškas vārdā. Dzirdēt viņu tā runājam likās tikpat skaisti, kā klausīties Lāčupītes šalkoņu, kad tā veļas pāri sēklim, it sevišķi vakara klusumā: upīte ilgi līkumojusi pa taigu, un tai ir ko pastāstīt cilvēkiem.

Bet Geļas laimi pārtrauca trauksmes signāli.

Nevaldāmā Angāras straujtece tomēr uzsvieda plostu uz klintīm, kuru gludās muguras vietvietām pacēlās virs ūdens. Drīz vien plosta vienu daļu ar pamazām pieaugošu švīkoņu un šņirkstoņu uzgrūda uz zemūdens klintīm, bet otru iegremdēja krēpjaino viļņu lavīnā. Kādu laiciņu viļņi cits pēc cita, kā pa kāpnēm trokšņaini vēlās augšup, pāri ar trosēm sasieto priežu baļķu grēdām it kā līdz noteiktai līnijai, aiz kuras tie izvērtās blīvā putu mutulī. Bet tad straujtece sāka plostu raustīt un locīt, lauzdama no* tā baļķus, brīžiem saceļot tos pilnīgi stāvus: vienai daļai baļķu miza jau bija norauta, citi — vienās skrandās kā ubagi. Pēc dažām minūtēm nomizotie baļķi, palēkdamies un iegrimdami, aizdrāzās pa upi.

Arsenijs, vērīgi ielūkojies straujteces mutuļojošajā ūdenī, viegli māja gan ar labo, gan kreiso roku, dodot zīmes motorkuģa kapteinim. «Drošulis» piesardzīgi virzījās uz priekšu, apejot zemūdens klinšu muguras. Arsenijs pavisam nedomāja par to, ka viņam varbūt būs jāatbild par izārdīto plostu. Viņam nez kāpēc pat patika, ka Angāra tā izpauž savu straujo dabu, jo pašlaik viņam patika it viss, kam pārslīdēja skatiens. Negantās krāces straujtece, kas sadauzīja plostu, lai cik dīvaini liekas, tikai padarīja Moroškas noskaņojumu vēl priecīgāku un izraisīja viņā svešādas, mulsas dziņas. Piepeši viņš ar nepatiku iedomāja savu atturību, kuras dēļ cilvēki nez kāpēc viņu cienīja.

Bet šobrīd, lai gan pats nesaprata, kādēļ, Moroška ļoti vēlējās kļūt citāds, nekā bija, lai viņā būtu kaut kas no šīs mulsinošās Angāras straujteces. «Kāpēc es sēdēju viņas priekšā kā ūpis?» Moroška sodījās, atceroties, cik samulsis bija, pie galda jūsmojot par Geļu. «Pateikt to vajadzēja viņai! Kam gan vilcināties?»

Kodīdams lūpas, pie borta stāvēja aiz uztraukuma nobālušais Volodja Poļetajevs. Viņš bija sastapis plostu gandrīz pie pašas Negantās. Plostu bija palaiduši straumē tūdaļ pēc spridzināšanas: plostnieki steidzās, un viņiem katra minūte šķita dārga. Volodja bija runājis ar motor-kuģa «Varenais» kapteini Vasjutu, kurš pavadīja plostu, un bija sīki izklāstījis Moroškas norādījumus, kā jāved plosts pāri krācei.

— Es viņam teicu! Visu pateicu! — atkārtoja Volodja.

— Bet viņš, tūļa ...

— Nomierinies, apvaldi sevi! — Moroška ieteica Vo-lodjam.

Avārijas brīdī «Vareno» viļņi bija mētājuši pa upi un uzsvieduši uz plakana zemūdens akmens, un šobrīd tas, lai kā grozījās, lai kā nobrāza savu dzelzs apšuvumu, nespēja nokļūt no sēkļa atpakaļ dziļumā. Kapteinis Vasjuta, pāragri aptaukojies puisis ar švītīgām ūsām, bija kā traks aiz dusmām. Un ne jau par to, ka sadauzīts plosts. Drīzāk gan tāpēc, ka nevarēja paciest kaunu, kādu izjuta, grozoties uz nolādētā akmens. Viņš bija galīgi nokusis, skraidot pa klāju, aizsmakušā balsī rēcot komandas stūrmanim, kas stāvēja pie stūres rata. Līdz pēdējam mirklim viņš nezaudēja cerību, ka tiks nost no klints bez citu palīdzības.

- Ko tu, platpierainais velns, esi izdarījis? Ko esi izdarījis? — viņš bļāva uz Morošku, kad tas bija pienācis tuvāk. — Skaties! Papriecājies! Šitādu plostu! Par to tev galvu vajadzētu noraut.

Arsenijs noklausījās Vasjutas bļāvienus ar dīvainu izbrīnu un jocīgu smaidu sejā. Kad motorkuģi bija gandrīz līdzās, Moroška izsmējīgi uzsauca:

— Ko tu trokšņo? Ir gan ērms, klaigā līdz aizsmakumam!

— Kā lai netrokšņoju? — vēl vairāk iekaisa Vasjuta.

— Visu Angāru esi aizbēris! Nekur nevar izbraukt! Vai tā ir kārtība? Vai redzi, cik daudz baļķu aiznes projām?

— Ziņo pa radio. Izzvejos.

— Tev viegli pateikt!

— Vienā laikā spridzinām un kuģojam, kā lai negadās klizmas? — attrauca Moroška, pamādams ar galvu uz Negantā Vērša pusi, aiz kura parādījās kuģu ceļa uzraugu sarkanbalti nokrāsotā laiva. — Lūk, šurp steidzas brigadieris. viņš izšķirs, kam taisnība.

— Nevārdo man zobus! — gluži pazaudējis balsi, no-rēca Vasjuta. — Tāpat ne jau man būs jāatbild, bet tev, auna piere!

— Izbeidz lamāšanos, — paklusi, miermīlīgi palūdza Moroška, pūlēdamies nomierināt iekaisušo kapteini, — citādi var gadīties, ka mēs noskaišamies un aizejam, tad varēsi te klaigāt līdz naktij.

— Tu man nedraudi!

— Turies labāk pie troses...

Baļķi jau bija izsvaidīti pa visu krāci. «Ātri gan tikuši galā!» pabrīnījās Moroška, bet nule nez kāpēc vairs nebija tās jūsmas, kādu pirmīt viņā izraisīja Angāras straujteces nevaldāmais spēks. «Un par dzīvi jāsaka, tā ir vēl bargāka!» piepeši sadrūmis, nodomāja Arsenijs, atgriezdamies pie domām par savu apmulsumu, runājot ar Geļu. «Tagad nu zini to!» Un Moroškas sirdī atkal iezagās nemiers. Pavēlējis Volodjam nekavējoties sagatavot darbam šķūri, viņš pats aizsteidzās uz krastu.

Moroškas acu priekšā atkal stāvēja bikla, ar kaut ko iebiedēta meitene. Palikusi viena darbu vadītāja istabā, Gela atkal bija kļuvusi skumja un nemierpilna. Viņa vairs nebija tērpusies vieglajā zeltainajā kleitiņā, bet uzvilkusi bikses un jaku ar augstu apkakli, ko parasti nēsāja vakaros, lai paglābtos no knišļiem. Tātad sagatavojusies aiziešanai.

Sākumā Arsenijs spēja izteikt tikai viņas vārdu, bet Geļa, izdzirdusi viņa balss noskaņu, nobāla vēl vairāk...

— Geļa, kas tev noticis?

— Es ienīstu sevi, Arsenij Ivanič, — Geļa atbildēja stingrā, mierīgā balsī un droši ielūkojās Moroškam sejā.

— Par ko?

— Pārāk agri iedomājos, ka esmu pieaugusi, lūk, par to! — attrauca Geļa ar neviltotu nicinājumu un nesau-dzību pret sevi. — Var jau būt, ka jaunībā tā notiek ar daudziem, bet man tas nav mierinājums! Tā-ja!

Arseni ja platā iedegusī piere valgi spīdēja kā rīta rasas klāts gluds akmens. Saraucis pieri, viņš dobja balsī noprasīja:

— Vai tu nožēlo to, ka atbrauci uz šejieni?

— Nožēloju! Lai gan tikai šeit uzzināju, ka pavisam nesen esmu bijusi pēdējā muļķe.

— Kāpēc tad tu nožēlo?

— Kļūt gudrākai nav viegli!

— Kas par to, ka grūti? Vai tā kāda nelaime? — Arseni js iebilda. — Es esmu gatavs kājām doties līdz pasaules galam, lai kļūtu gudrāks. Un gatavs pārciest visas likstas.

— Par likstām nebūtu ko runāt.

Arsenijs piegāja Geļai klāt un satvēra viņas rokas.

— Vai tev šeit kāds dara pāri?

Geļa noliedzot pakratīja galvu.

— Tu nebaiļojies, — neticēdams viņai, sacīja Moroška. — Zini, es esmu pie tevis.

Un tūdaļ Arsenijs saprata, ka šobrīd nedrīkst zaudēt nevienu minūti, pat ne sekundi. Nelaizdams vaļā Geļas rokas, viņš klusi pateica:

— Es taču mīlu tevi!

Arsenijam nebija viegli izrunāt šos vārdus. Viņš tos bija teicis tikai vienreiz, agrā jaunībā. Bet tagad, kad tie bija pateikti, viņš pēc savu jūtu atklāšanas kļuva daudz drošāks un tāpēc pavaicāja:

— Vai tu dzirdi?

Geļa pēkšņi izrāvās no Arseni ja rokām, ieskrēja savā istabiņā un tur, atspiedusi galvu pret rāciju, sāka klusi raudāt...

Arsenijs sastinga atvērtajās durvīs, un viņa acīs saplūda dziļas skumjas. Viņam likās, ka pagājusi vesela mūžība, pirms Geļa neatskatīdamās drebošā balsī palūdza:

— Nemīliet mani, Arsenij Ivanič!

Moroška jutās tā, it kā viņu no galvas līdz kājām būtu apšļākuši saltie Angāras viļņi. Tomēr viņš sāka runāt tikpat laipni un apdomīgi kā parasti, bez aizvainojuma:

— Liekas, tu esi izbijusies, vai ne?

Moroškas savaldība ietekmēja arī Geļu. Vēlreiz pavisam bērnišķīgi iešņukstējusies, viņa sāka ātri, ātri slaucīt ar mutautiņu seju.

— Jā, man bail, — viņa nočukstēja.

— Ak tu, muļķīte! — smagi nopūzdamies, pateica Moroška. — Ne jau netīra iekāre liek man nākt pie tevis.

Geļa nodrebēja un uzlēca kājās.

Arsenija Moroškas domas lidinājās kā kaijas virs An-gāras. «Kas gan varēja notikt ar Geļu, kamēr nebiju šeit? Es taču pats savām acīm redzēju, cik laimīga viņa bija! Kāpēc pēkšņi mainījusies viņas izturēšanās? Kāpēc viņai liekas, ka mana mīlestība var nest tikai nelaimi?» Lai kā Arsenijs centās, viņš nespēja saprast, kas noticis ar Geļu. Ieraudzījis, ka viņa burza aizkariņu, viņš nesteigdamies piegāja klāt un saudzīgi satvēra viņas plecus:

— No kā gan tu izbijies?

— Arsenij Ivanič! — lūdzoši nočukstēja Geļa.

— Tu esi drosmīga, pat pārgalvīga, arī raksturs tev ir stingrs, — turpināja Moroška, apvaldīdams balsi, pūlēdamies nesatraukt Geļu. — Tik tālu esi atdrāzusi! Tādu gaisa gabalu! Uz tādu nomali! Pat dažs labs puisis to nedarītu! Kur nu palikusi tava drosme? Kas tev noticis? Biji tik drosmīga un pēkšņi nobijusies. No kā gan? Varbūt pati no savas sirds?

Geļa nepakustējās viņa rokās.

— Man jāiet, Arsenij Ivanič...

i — Neaizej, — aizlūzušā balsī lūdza Arsenijs.

— Nemīliet mani, Arsenij Ivanič, man būs vieglāk. Mēs nevaram palikt kopā.

— Kāpēc gan ne? — Arsenijs viegli atvilka Geļu no loga un pagrieza ar seju pret sevi. — Pasaki, kāpēc tu liedzies?

— Nevaram — tas ir viss ...

— Ai, tā ir tikai iedoma! Tikai untums! — Arsenijs steidzīgi pārtrauca Geļu, neņemdams vērā viņas noslēpumainību un uzskatīdams to par parasto meiteņu rotaļīgo tielēšanos. — Vai zini, kāpēc cilvēki bieži ir nelaimīgi? — viņš turpināja, nelaizdams vaļā Geļu un mulsdams no viņas tuvuma. — Viņi netic, ka laime ir tuvu, tikai roka jāpastiepj, tikai viens solis jāpasper. Daudziem laime nez kāpēc šķiet vienmēr tāla, nesasniedzama. Gadās arī tā, ka sastop savu laimi, bet nepazīst. Nav gaidījuši tādu, sapņojuši par citādu...

— Tas nav viss, — attrauca Geļa, vairīdamās no Arsenija skatiena. — Gadās, ka laime ierodas necerēta — negaidīta, tad tā var nobiedēt...

— Bet tu raugies tai tieši acīs! — Arsenijs runāja neparasti uzstājīgi, — tāda enerģija nez no kurienes viņā uzradās un izpaudās tikai sevišķos gadījumos. — Tikai droši, droši raugies! Ja nesamiegsi acis, tad nebūs bail. Ne

jau velti ir paruna: drošajam visur laime smaida. Tāpēc droši satver savu laimi!

Bet Geļa palika nelokāma.

— Man jāiet, — viņa klusi nočukstēja.

Aizvadījis Geļu, Arsenijs gurdi, it kā būtu pārpūlējies kalnā kāpjot, noslīga uz lieveņa kāpnītēm. Kad viņš domāja par dzīvi, acu priekšā arvien stāvēja Angāra. Tā jāpazīst, līdz pēdējam sīkumam jāpazīst! Braucot lejup pa upi, nevar vien nopriecāties par tās spēcīgo un rāmo straumi. Un tu skaties un skaties! Tad laivu sāk nest straujāk, un tu redzi, ka priekšā upi pārklāj ņirbu vilnīši, tālāk ap zemūdens klintīm jau veļas bangas, aiz tām, atsities pret klints šķautnēm, ūdens draudīgi mutuļo...

Vai tāpat nav ar viņa mīlestību?

Pa taciņu tuvojās viegli soļi. Pie Moroškas nāca viesi, kas viņu jo bieži apciemoja, — maziņas, vājiņas baskājī-tcs, kāda kuģu ceļa uzrauga meitiņas māsiņas; pirmā — sešgadīgā Katja puķotā kleitiņā, kas tai sniedzās gandrīz līdz papēžiem, aiz viņas, pāri celīšiem nosegta ar tēva melno sejassargu pret odiem, tipināja četrus gadus vecā Taņa. ^

— Ak, jūs tās esat? — atguvies Arsenijs uzrunāja maziņās.

— A-hā! — atsaucās Katja.

— Kāpēc jūs staigājat basām kājām? Šeit taču ir čūskas.

— Mēs pabēgsim!

Arsenijs gribēja vēl iebilst, bet Katja atmeta ar roku un paziņoja:

— Mēs jau sen redzējām, ka tu, tēvoc Scņa, pārnāc, mums tikai nebija laika ...

— Kā tad tā?

— Nu, Mitja negribēja gulēt! Es noguldu viņu, noguldu, bet šis bļauj un bļauj kā žagatēns!

— Nav labi apsaukāt.

— A-hā! Māma tā saka ...

— Kur ir māma pašlaik?

— Viņa ar tēti aizgāja uz Lāčupīti zāli sapļaut, — Katja atbildēja. — Jāsagādā govij siens visai ziemai. Mēs dzīvosim šeit arī ziemā. Vieni paši pie Negantās. Mums

citur nav kur palikt. Siens govij būs, veikalā nopirksim miltus, cukuru, tēju. It visu! Gaļu tētis sagādās pats. Taigā. Noķers cilpā kādu meža zvēru, tad gaļa būs!

— Platradzi, vai?

— A-hā!

Visu laiku atbildēja vienīgi Katja, bet viņas jaunākā māsiņa, lai apstiprinātu, tikai māja ar sejassargā ietīto galvu un ik brīdi paberzēja vienu pret otru kailās kā-jeles.

Arsenijs iegāja istabā un iznesa meitenītēm divas spožas skārda kārbiņas ar stiklenēm. Saņēmusi iemīļoto gardumu, Katja noprasīja:

— Tēvoc Seņa, vai tev ir skumji?

— Jā, — atzinās Arsenijs.

— Mēs jau no tālienes ieraudzījām, ka tu skumsti, — pateica Katja. — Vai gribi, mēs tev padziedāsim? Vai padziedāt?

Meitenītes nostājās blakus, mazākā novilka no galvas sejassargu, un abas sāka dziedāt par Piemaskavas vakariem. Redzot abu iedvesmas apgarotās sejas, ielūkojies starojošajās actiņās, Arsenijs neviļus iedomāja, ka arī viņam jau varēja būt tik lieli bērni. Un, kā tas bija noticis arī agrāk, Arseniju nomāca domas par to, ka līdz šim laikam viņam nav ģimenes. «Kāpēc gan mēs nevarētu būt kopā?» viņš prātoja. «Kas var mūs kavēt?»

Un tūdaļ prātā iekrita Boriss Beļavskis. Arsenijam jau agrāk bija licies dīvaini, ka šis vientuļais, sevī noslēdzies jaunatnācējs gandrīz vai no pirmās dienas tik neatlaidīgi lenc Geļu, kā to nedara pat vietējie puiši. Bet šobrīd Be-ļavska uzmācība šķita sevišķi dīvaina. Tikpat savādi likās arī tas, ka Geja baidās no Beļavska vairāk nekā no visiem pārējiem puišiem, kas uzplijās ar savu mīlestību. Un Mo-roškā pirmoreiz pamodās aizdomas, no kurām tūdaļ kļuva tik smagi elpot kā jūlija tveicē zem sejassarga pret odiem. «Var taču būt, ka Beļavskis pazinis Geļu jau pirms tam, kad ieradās pie Negantās? Tāpēc viņš tūdaļ sācis uzmākties viņai?» domāja Moroška. «Varbūt arī Geļa pazinusi viņu?» Sakodis zobus, viņš pūlējās atvairīt šo domu ...

Piepeši no upes atskanēja «Drošuļa» sirēna. Morošku sauca. Neteikdams ne vārda, viņš apmīļoja meitenītes par dziesmu un ar smagu sirdi nelabprāt devās lejup pa kraujas...

Milzu hidromezgla tapšana kaut ka skar ārkārtīgi lielas zemes platības un jo sevišķi tās upes baseinu, uz kuras to ceļ. Laika posmā, kamēr tiks piepildīta Bratskas ūdenskrātuve, noteikti kļūs seklāka visa Lejas Angāra, tad būs gandrīz vai jāpārtrauc kuģošana un koku pludināšana. Taču nedrīkst pakļaut tādam triecienam bagātāko taigas novadu, kurā visa dzīve un rosība atkarīga no upes, nedrīkst izjaukt Angāras priedes piegādi pasaules tirgū. Tādēļ vairākas pētnieku grupas rūpīgi izpētīja untumainajā upē visus sēkļus un visas krāces. Pēc tam nolēma vienlaikus ar hidromezgla celtniecību pie Purseja raga izdarīt Lejas Angāras ūdensceļa rekonstruēšanu. Vēlāk radās projekts iztaisnot, padziļināt un paplašināt Angāras kuģu ceļu, kā arī ierīkot aizsprostus, ūdens krātuves, nosprostot dažas attekas un uzcelt aizdambējumus, kuri mainītu straumes virzienu.

Taču, darbus sākot, kā tas mēdz būt, gadījās aizkavēšanās. Arī darbu ievadīšana veicās ļoti lēnām. Zemūdens darbus ūdenslīdēji veica pēc parastās urbšanas metodes, kā Sibīrijas upēs to darīja arī senāk, izmantojot uz plaš-kotiem uzstādītus kompresorus. Sairdinātos iežus'ūdenslīdēji savāca kurvjos ar rokām. Lielākus akmeņus vajadzēja ievelt speciālos metāla tīklos vai apvīt ar trosēm un tad ar ceļamkrāniem izcelt ārā vai aizvilkt līdz bedrēm.

Vai gan ar šādiem sentēvu paņēmieniem var paredzētajā laikā aizvākt no upes gultnes sešdesmit tūkstošu kubikmetru klinšu iežu? Uz Angāras krācēm vajadzēja norīkot pārāk daudz cilvēku, ūdenslīdēju staciju, kuģu un visādu citu tehniku, bet tā visa trūka. Tad ūdens ceļu darbiniekiem palīgā nāca Sibīrijas zinātnieki. Viņi ieteica upes gultnes sairdināšanai jaunu metodi, kas tikko bija izmēģināta Obas upē. Tā bija vienkārša un efektīva. Vienu vai divas tonnas smags piroksilīna pulvera lādiņš jānolaiž upes dibenā no slīpi pagāztām gludām platformiņām un tad jāuzspridzina ar tola palīdzību. Tāds lādiņš spēj sairdi-nāt diezgan pamatīgu zemūdens grēdas slāni. Tādējādi darbi sāka veikties ātrāk. Bet tūliņ izrādījās, ka nepietiek tehnikas, lai aizvāktu sairdinātos iežus, jo tagad to bija pārāk daudz. Sāka steidzīgi taisīt šķūres, ar ko saraust iežus bedrēs, atveda peldošus tvaika celtņus un pat zemes-sūcējus, taču ar aizvākšanas darbiem netika galā, it

sevišķi ar kuģu ceļa attīrīšanu no grumbuļiem, kas palika pēc spridzināšanas, un no atsevišķiem akmeņiem.

Lejas Angāras ūdens ceļa attīrīšana draudēja izvērsties nelaimē. Līdz darbu beigšanai, it sevišķi pie Negantās krāces, kur ceļu ari iztaisnoja, bija vēl tālu. Bet hidro-mezgla celtnieki, pārsnieguši sākumā paredzētos plānus, jau gatavojās piepildīt ūdenskrātuves. Šī visai valstij priecīgā vēsts satrauca Pieangāras novadu.

Uz krasta Arseniju Morošku sagaidīja kuģu ceļa uzraugi. Viņi jau bija ar traļu palīdzību pārbaudījuši kuģu ceļu pēdējo spridzinājumu vietās. Uztvēris Moroškas skatienu, sardzes brigadieris Jemeļjans Gorjajevs, garš vīrs ar kalsnu seju un gaišām spurainām uzacīm, īgni pateica:

— Jā, aizbēruši gan!

— Vai pārāk? — gribēja zināt Moroška.

— Ceļa zīmes vajadzēja pārvietot. Tagad tur nav kuģu ceļš, bet sprauga, kur tikai peles var izlīst.

— Iztīrīsim, — apsolīja Moroška.

«Drošuļa» priekšgalam uz speciāliem stieņiem bija piestiprināta neliela barža ar plēsonīgi atņirgtu šķūri — no sliežu gabaliem izveidotu grābekli, ko ar trosi pacēla virs ūdens. Izskatījās, ka motorkuģis ar savu strupo priekšgalu piespiedis pie krasta kādu niknu ūdens nezvēru. Baržā, gaidīdams darbu vadītāju, stāvēja Volodja Poļetajevs ar izkrāsotu mērkoku rokās. Divi strādnieki rosījās gar vinču.

Arsenijs uzgāja pa trapu uz baržas, klusēdams pamāja Volodjam un vinčiniekiem, liekot saprast, ka tūdaļ jāiziet upē, un pats uzkāpa uz motorkuģa. «Drošuļa» kapteinis Terentijs Ignatjevičs Bezrukihs uzmeta darbu vadītājam īgnu skatienu. Kapteinis atlikušo dienas daļu bija nodomājis pavadīt pēc sava prāta: viņš ar nepacietību gaidīja, kad varēs izmēģināt Moroškas atvestos āķus. Kapteinim vispār nepatika vilkties ar šķūri, lai akmeņus noraustu bedrēs. Tas taču nav piemērots darbs izcilam upju transporta darbiniekam! Turklāt viņš labi saprata, ka šķūre ir pārāk novecojis darba rīks un vairs neder sairdināto iežu novākšanai.

— Atkal šī ķēpāšanās! — ierunājās druknais, sārtsejai-nais kapteinis. — Vai tev vēl nav apnicis?

Pēkšņo aizdomu par Geļas un Beļavska pazīšanos satraukts, Arsenijs bija neparasti domīgs un savaldīgs. Pārmetoši palūkojies uz kapteini, viņš atbildēja:

— Man, Terentij Ignatjevič, tā šķūre apnikusi vēl vairāk nekā tev, bet ko var darīt? Kauc vai nekauc, tomēr jābrauc.

— Nomocīšanās vien būs!

— Ar ko tad lai aizvāc? Ar rokām, vai? Lien ūdenī, pamēģini...

Kapteiņa sieva, Jevmenija Gurjevna, raženi noaugusi sibīriete — darbinieku trūkuma dēļ vienīgais matrozis uz motorkuģa, izmantodama brīvu brīdi, darināja no lāča vilnas vīra makšķerēm mānekļus, ar kuriem labi ķērās ālatas. Pavērusies uz darbu vadītāju, viņa nolika sāņus ārpus darba laika veicamo un noprasīja:

— Vai bedre tālu no tās vietas?

— Turpat blakus, — Moroška atbildēja.

Uzmetusi vīram caururbjošu skatienu, Jevmenija Gurjevna piecēlās un dusmīgi sagrieza stūres ratu:

— Ko tad vēl kavēties? Ejam!

Iznācis no stūres mājas, Arsenijs Moroška negaidot ieraudzīja Borisu Beļavski. Noliecies pār falšbortu, tas kaut ko vēroja upē...

Tā, ar dīvainām skumjām, Beļavskis jo bieži ielūkojās Negantās straujtecē! Ja viņu tajā brīdī kāds pasauca, viņš strauji un nervozi atskatījās, un viņa kalsnajā sejā ar palielu zilganu zodu un zilganu augšlūpu tā savādi, ar drudžainu spīdumu iedegās nemierīgās, melnās acis. Un tam, kas viņu bija pasaucis, kļuva neērti.

Izdzirdis Moroškas soļus, Beļavskis pagriezās, uzmeta tam piesardzīgu skatienu un, aizsteidzies priekšā darbu vadītājam, pateica:

— Es gribu paskatīties ...

— Bet mēs strādāsim līdz vakaram, — Moroška brīdināja.

— Man vienalga.

Pie Negantās krāces Boriss Beļavskis ieradās spirgts, patīkami iededzis, it kā no kūrorta, ar vismodernāko savu spīdīgi melno matu sasukājumu, kas izskatījās kā viļņainas lauvas krēpes; arī apģērbs viņam bija pārāk grezns taigas apstākļiem: pavisam jauna sporta jaka, raibs teniskrekls un smailpurnu sandales. Bet jau pēc nedēļas viņš bija kļuvis vājāks un neglītāks, ar pelēcīgu seju, kurā izspiedās vaigu kauli. Visa seja, tievais zēniskais kakls bija odu sakosti un sakasīti. Droši vien viņš vairākas dienas nebija skuvies, jo zods izskatījās kā kupli sazēlis dadža zieds. Bālās lūpas viņš saknieba cieši jo cieši, it kā baiļodamies, ka neviļus var sākt runāt.

Uzmetis skatienu, Arsenijs galīgi pārliecinājās, ka viņa aizdomas ir pamatotas. Nebija grūti uzminēt, kāpēc Beļav-skis, kurš arvien centās izvairīties no sastapšanās ar darbu vadītāju, tagad atrodas uz motorkuģa. Lai jau — Arseni-jam nepatika taustīties kā pa tumsu. Pilnīgi savaldījies, viņš apstājās pie Beļavska un parastā, mierīgā balsī noteica:

— Nu, ja gribi, tad ejam ...

Izgājuši upē, viņi ātri aizslīdēja lejup gar visu piekrasti gandrīz līdz Negantajam Vērsim un pēc tam devās pret straumi uz to vietu, kur sairdinātie ieži bija aizbēruši kuģu ceļu. Priekšā uz ūdens kā rotaļādamās virpuļoja prāvas putu pikas.

— Redz, tur, — pavērsies pret stūres māju, norādīja Moroška.

— Zinu! — norūca kapteinis.

— Tagad taisni uz vēruma zīmi.

— Zinu!

Kad motorkuģis gāja pāri bedrei, Moroška uzsauca Vo-lodjam, kas turēja gatavībā mērkoku.

— Izmēri!

«Drošulis» palēnināja gaitu. Drīz vien zem tā dibena sāka šņirkstēt. Atskatījies uz kapteini un ieraudzījis viņa sejas izteiksmi, Arsenijs sarauca uzacis un enerģiski pamāja ar roku, pieprasīdams drosmīgāku virzīšanos uz priekšu. Čirkstoņa zem motorkuģa pastiprinājās.

— Iva-anič! — lūgdamies iesaucās kapteinis.

Tad Moroška beidzot nokliedza vinčiniekiem.

— Sa-āciet!

Šķūres zobi nozuda zem ūdens. «Drošulis» uzsāka atpakaļgaitu, vilces nožvadzēja, un kapteinis Terentijs Ignat-jevičs ar cietēja izskatu saviebās: sākusies ķēpāšanās. «Drošulim» vajadzēja krietni papūlēties, kamēr izdevās izkustināt no vietas akmens kravu, ko bija iegrābusi šķūre. Arī aizvilkt to līdz bedrei nebija viegli, lai gan «Drošulis» strādāja ar pilnu jaudu un izdarīja tik spējus rāvienus, ka Volodja un vinčinieki gāzās no kājām. Likās, ka tūliņ, tūliņ pārtrūks vilces un barža sašķīdīs.

Ieķēries ar rokām falšbortā, Boriss Beļavskis, domā-

dams par kaut ko savu, bez jebkādas intereses vēroja uz baržas strādājošo cilvēku darbu, bet Arsenijs Moroška savukārt nenolaida acu no viņa paša.

Arsenijs ar katru bridi kļuva nepacietīgāks. Viņš bija gatavs visādi atbalstīt Beļavska apņēmību, ar kādu tas bija ieradies uz motorkuģa.

Piepeši likās, ka «Drošulis» atraujas no stingri novilktās troses. Atbildot uz Beļavska izbrīna pilno skatienu, Moroška paskaidroja:

— Izgāza!

Sāka vēlreiz tādu pašu gājienu. Kamēr bija brīvs brīdis, Arsenijs nenocietās un ierunājās:

— Vēl arvien domājam?

— Šeit nevar nedomāt, — Beļavskis ātri attrauca.

— Tas ir pareizi, pie upes par daudz ko jāpadomā, — piekrita Moroška. — Droši vien tieši pie upes cilvēks kļuvis cilvēks...

— Par ko gan jāpadomā? — painteresējās Beļavskis.

— Par ko? Par daudz ko. Par darbu, teiksim...

— Ak tā-a! — Beļavskis vīlies norūca.

— Par ko gan citu tev jādomā? — nelaizdams garām savu kārtu vaicāt, noprasīja Moroška.

— Par dzīvi.

— Bet darbs taču ...

— Es domāju vispār!

— O-ho!

— Lūk, pašlaik skatos un domāju: tā vajadzētu arī dzīvē — ar šķūri, — Beļavskis turpināja, iegrābdams saujā gaisu. — Dzīvē taču nav mazāk zemūdens akmeņu kā krācē.

— Tas nu ir tiesa...

«Drošulis» atgriezās pie attīrāmās vietas. Atkal sākās spēcīgā vilkšana un rāvieni. Atkal žvadzēja un šņirkstēja dzelzs, šalca putās sakultais ūdens. Bet šoreiz nesekmīgi. Izmisis Terentijs Ignatjevičs izspieda no motora visu jaudu. Bet pēkšņi no baržas atskanēja spēcīgs brākšķis, šķita, ka tā sairst un izšķīst. Nojautis ko ļaunu, Arsenijs nolēca no motorkuģa baržā un izrāva Volodjam no rokām mērkoku. Kā tad, — šķūres zobi aizķērušies aiz liela akmens, kuru sprādziens atsviedis kuģu ceļā.

— Ak tu, velns! — gandrīz vai iekunkstējās Moroška.

— Pamatīgs! Paķert līdzi nevarēsim! — uztraucās Vo-lodja.

— Ko tu runā! Divi vīri tikko aptvertu!

Atrautais akmens gulēja kuģu ceļa visšaurākajā vietā, kuru Jemeļjans Gorjajevs tika nosaucis par peļu spraugu. Doties šeit cauri kuģiem, it sevišķi kravas kuģiem, bija ļoti riskanti.

Šajā gadījumā varēja tikai apturēt kuģu kustību pār Neganto krāci un akmeni saspridzināt. Virs akmens izlika zīmi, un motorkuģis, grūzdams sev pa priekšu šķūri, kas atkal atņirdza zobus virs ūdens, lēnām devās uz krastu.

— Tad nevarēji vis paķert? — ļauni pasmējās Beļavskis.

— Tas taču bija šitāds! — izplezdams rokas, parādīja Moroška.

— Bet dzīvē... — ar mīklainu grūtsirdību Beļavskis atkal atsāka savu domu droši vien tādēļ, lai uz darbu vadītāju atstātu iespaidu ar savu sliecību uz pārdomām augstā stilā. — Dzīvē tie ir daudz smagāki!

— Par ko tu runā? — Moroška kļuva uzmanīgs.

— Zagšana, parazītisms, neticība, meli... — Beļavskis kā skaldīt noskaldīja, ieliekdams pirkstus, lai parādītu, ka nekļūdās uzskaitē. — Vai tie nav akmeņu akmeņi? Un kādi apmēri tiem? Bet kur ir spēks, kas varētu attīrīt no tiem mūsu dzīvi? Kur ir tāds spēks?

Arsenijs Moroška pēc savas parašas kādu brīdi kavējās, uzlūkodams Beļavski ar interesi, un tikai tad, kad pārliecinājās, ka velti gaida vēl kādus vārdus, atbildēja:

— Un tomēr ir tāds spēks...

— Kur tad? Kāpēc tas neko nedara?

— Gan jau dara, tikai diemžēl ne arvien tam paveicas.

— Tātad lielie akmeņi nav pa spēkam?

— Dod tikai laiku ...

— Kādu vēl laiku? — piepeši iekaisis, iesaucās Beļavskis. — Cik gadu jau pagājis, bet akmeņus mūsu ceļā vēl šobaltdien nevar saskaitīt. Vai tā nav taisnība?

— Taisnība jau ir, tikai nodarvota.

— Taisnība arī dubļos spīd kā zelts!

— Kad paklausās tevī, mūsu dzīve var likties sliktāka par jebkuru krāci, — izsmējīgi noteica Moroška, acīm redzot, sadusmojies par to, ka jāstrīdas bez sevišķas vajadzības. — Kaut kas līdzīgs nepārtrauktai krācei.

— Tieši tāda! — Beļavskis iekarsa pavisam. — Nepārtraukta un bīstama ... Tur nav ko smieties!

— Tikai nebiedē!... — Moroška negribēja strīdēties

ar Beļavski, kurš noteikti vēlējās izcelties, nedz ari pamācīt viņu un tāpēc sāka runāt nelabprāt, juzdamies apgrūtināts un tai pašā laikā itin kā vērodams kaut ko tālumā uz upes, ko sedza dūmaka. — Zini, uz Jeņisejas ir Lielā krāce ... Vai esi bijis tur? Tajā vietā, domājams, reiz nogāzusies piekrastes klints. Gandrīz aizšķērsojusi Jeņiseju. Upe tur tā krāc, ka ausis krīt ciet, un ūdeni tā sakuļ vienās putās... Taču arī tur cilvēki senāk cēlušies pāri ar plostiem. Bet tagad katru vasaru pār krāci augšup nāk kuģi. Tos uzved augštecē aiz Sajāniem. Un vai zini, kas vada šo atbildīgo un sarežģīto darbu? Kāds vecs vīrs. Pavisam vienkāršs cilvēks... Viņam pat prātā neienāk baidīties no savas krāces! Cik tur akmeņu, vairāk nemaz nevar iedomāties, tomēr viņš prot atrast starp tiem īsto ceļu. Un mēs, vai mēs nezinām savējo ceļu? Jāatzīstas, ir jau daudz vieglāk, ja ceļš tīrs. Bet kurā upē tu tādu atradīsi? It visur kādi šķēršļi: gan klintis, gan smiltis, gan sēres... Neko darīt, mums pagadījies grūts un krāčains ceļš. Un aizbērusi to pati daba. Turklāt vēl jāņem vērā, kādi senāk bija zemes valdnieki... Ķo gan tu gribi? Lai mēs ātri attīrām gultni, ko daba piebārstījusi gadu tūkstošos. Mums taču nav bijis laika, kā nākas, ķerties pie šī darba! Cik spēka paņēmuši kari vien,..

— Atrast iemeslus var viegli, — iebilda Beļavskis. — Tie nav dārgakmeņi.

— Lai būtu tā... — Tagad Moroška vērīgāk ielūkojās Beļavskī un, izbrīnījies par viņa ietiepību un kašķīgumu, turpināja jau spraigāk. — Pieļausim, ka tev taisnība. Esam aizkavējušies ar zemūdens akmeņu iznīcināšanu mūsu dzīvē. Apmēram tāpat, kā mēs Negantajā krācē. Kas tagad būtu jādara? Nostājies un kliedz pie mūsu krāces — varēsi klaigāt līdz aizsmakumam, bet kuģu ceļš no tā tīrāks nekļūs. No kliegšanas brīnumi nenotiks. Akmeņi zemē neiegrims. Nepalīdzēs arī čīkstēšana... Jāatrotī piedurknes un jāstrādā, kamēr sviedri sāk līt aumaļām! Lūk, tad mēs iztīrīsim visu gultni...

— Kas zin! — Beļavskis atmeta ar roku.

— Tu domā, spēka nepietiks?

— Ne jau tā vien.

— Izmaņas?!

— Gara nepietiks! — izgrūda Beļavskis. — Protams, ne jau svētā gara... — viņš aprauti paskaidroja. — Kur tas redzams mūsu senčos? Viņi sen jau to zaudējuši, visu pulveri izšāvuši. Esmu pārliecināts, ka tikai mūsu paaudze, brīva no jebkādām dogmām, varēs veidot dzīvi no jauna. Zināms, ja ķersies pie tā, kā pienākas...

— Un tu uzskati, ka viss jāveido no jauna?

— Bez šaubāmi

— Ak tā!

Sen jau bija dzirdēts par jauniem vīrišķiem, kas uzradušies pilsētās un skaļi, nesavaldīgi, neciezdami ierunas, ar nicināšanu noliedz visu neseno pagātni. Tādus puišus Moroškam taigā vēl nebija gadījies sastapt.

— Vai esi komjaunietis?

— Savā laikā biju ... — Likās, ka Beļavski pat mazliet smīdina darbu vadītāja naivums. — Ceru, precizējumi nav vajadzīgi? Es nedomāju, ka bez nozīmītes esmu kļuvis sliktāks, — viņš piemetināja, viegli pasmaidot, pieskardamies ar pirkstiem pie krūtīm augšpus sirds.

Uzmanīgi pašķielējis uz Beļavska pusi, Moroška, it kā mēģinot mainīt sarunas tematu, vaicāja:

— Vai uz Lāčupīti esi gājis?

— Neesmu makšķernieks.

— Tev tomēr vajadzētu aiziet turp... — Moroška deva padomu. — Upīte tek no tālienes. Un visu laiku gan cauri dūņu purviem, gan zem aizgruvumiem. Ar visādām drazām taiga to piemēslo! Bet paveries, kāds tajā upītē ūdens! Dzidrāks nekā asara!

— Ek, apnicis! — nicinoši atmeta ar roku Beļavskis.

— Patiesība ir kā maize.

г Ek ko, visi tikai māca, māca!

— Varu nerunāt, ja' pats visu zini... — Arsenijs dusmojās uz sevi, ka bija pieļāvis šo nevajadzīgo vārdu cīņu. — Tomēr redzu, ka tev vēl kaut kas mēles galā. Pasaki visu. Pie viena.

— Taisnība, kaut kas jau vēl ir, — izaicinoši atzinās Beļavskis. — Un atkal par akmeņiem. Par tiem, ko sastopam paša dzīvē... — Raudzīdamies caur pieri, viņš klusinātā balsī noprasīja: — Ja pagadās tāds, kā šis krācē, ko tad darīt?

— Tāpat jāsaspridzina, — atbildēja Moroška.

— Ar ko? Ar kādu sprāgstvielu?

— Ar to, kas sirdī.

Boriss Beļavskis uztvēra Arsenija Moroškas piesardzīgo skatienu, it kā gaidot no viņa kādu paskaidrojumu, bet pēkšņi nošvirkstēja piekrastes oļi, un no baržas atskanēja sauciens:

— Stop! Atlaid vilces!

IV

Un atkal pār Angāru noskanēja «Drošuļa» sirēnas pūtieni. Stingri, aicinoši svilpieni. Tā bija pavēle spridzinātāju brigādei — nekavējoties, pēc trauksmes signāla sapulcēties aizliegtajā zonā, pie Lāčupītes.

Negaidīdams spridzinātājus, Moroška jau pats ķērās pie darba. Uzvēlis uz skausta smagu koka kasti, viņš aiznesa to no apaļkokiem segtā laukumiņa uz krastmalu, kur stāvēja «plostiņš», un izvilka no kastes skārda kārbu ar pulveri. To viņš sabēra izdobtā klucī, kas izskatījās kā sile, no kuras dzirda lopus. «Izklīduši,» viņš nodomāja par spridzinātājiem. «Kā lai savāc viņus vienkopus, laiks negaida ...» Tiklīdz Arsenijs Moroška iedomājās šo brigādi, viņš neviļus nopūtās un viņam kļuva skumji.

Gandrīz visi abu motorkuģu un zemessūcēja komandu vīri, kas strādāja pie Negantās, bija Jeņisejas baseina upju transporta kadru darbinieki. Tie bija visādā ziņā uzticami, strādīgi un drosmīgi cilvēki, šī darba speciālisti, kas pieraduši pie ziemeļu bargajiem apstākļiem. Darbos pie Negantās viņu bija vairākums. Tikai daži no matrožiem kuģoja pirmoreiz un vēl nebija paguvuši iedzīvoties komandās.

Daudz vājāka bija brigāde, kas veica spridzināšanu upē — galvenos, pašus smagākos un bīstamākos darbus. Te būtu vajadzīgi galvenokārt vienkārši strādnieki, kam nav nekādas specialitātes. Bet kur gan tagadējos laikos tos lai ņem? Jaunie vīrieši, kuri lielā skaitā un labprāt brauc apgūt Sibīriju, parasti dodas uz lielām celtnēm, kuru slava dažkārt izskan pa visu pasauli. Var viegli saprast šos jauniņos entuziastus — lielajās celtnēs ir milzīgi kolektīvi, tur strādāt patīkami un glaimojoši, tur var apgūt jebkuru celtniecības specialitāti, tikt uz priekšu, iegūt māju un ģimeni. Bet ko var sasniegt pie Negantās krāces? Pagaidu darbs, turklāt vēl melnais, kā senāk mēdza sacīt, un arī dzīve «lauku apstākļos», apmēram tādos, kādos dzīvo pētnieki un ģeoloģi tālu no Lielās zemes. Arī izredžu nekādu, nostrādāsi līdz ziemai, bet ko darīsi pēc tam? Uz visām četrām debesu pusēm? Pilnīgi dabiski, ka ļoti grūti salīgt uz šejieni strādniekus, uz kuriem var paļauties.

Vasaras sākumā vervētājiem ar lielām pūlēm bija izdevies atvilināt šurp piecus demobilizētus karavīrus no viena pulka, kuri gadījuma pēc atradušies pie Angāras: Viņi visi bija komjaunieši, visi prata strādāt ar dažādām mašīnām, un visi bija sapņojuši par Bratsku, bet, uzzinājuši, cik smags stāvoklis pie Negantās, ar grūtu sirdi apņēmušies doties turp darbā. Viņiem bija piebiedrojies vēl kāds zēns, kam drīz jāiet karadienestā, — Slava Ro-govcevs. Dzīdamies pēc romantikas, viņš kā sadedzis kopā ar savu labāko skolas biedru bija atdrāzies uz Pieangāras novadu, taču, kā to drīz vien noskaidroja, zēns bija visai bailīgs un gļēvs. Tikai šie puiši līdz ar diviem spridzinātājiem — Demidu Nazariču Volkovu un Vasju Podluž-niju, kuri pie Negantās strādāja jau otro gadu, — bija spridzinātāju un iežu novācēju brigādes kodols. Lai gan karavīri dažreiz pilnīgi atklāti nožēloja, ka iekūlušies šādā tumšā kaktā un iepinušies neierastā darbā, tomēr neviens no viņiem pat neiedomājās, ka varētu pirms laika aiziet projām no Negantās.

Pārējie brigādes strādnieki bija salīgti dažnedažādi, jo vajadzība spieda pieņemt ikvienu, kas pagadījās. Jebkurš strādnieks, kas Žeļeznovā pārkāpa būvniecības pārvaldes kantora slieksni, varēja tikt darbā pie Negantās. Un šo slieksni pārkāpa bezbēdīgi, pēdējo kapeiku notriekuši, pārgalvīgi puiši. Tie bija ļaudis no tās izturīgās sugas, kas klaiņo pa visu Sibīriju, neatrodot sev ne darbu, ne dzīves vietu, kura tiem patiktu. Labuma no tādiem bija maz, bet nemiera pārpilnām: jebkurā laikā pamest darbu un paņemt aprēķinu viņiem bija tīrais nieks, viņi bieži sarīkoja iedzeršanas un skandālus, ļauni ietekmēdami jauniņos, kuriem vēl nebija rūdījuma un kurus interesēja taigas brīvās parašas. Šie vīri parasti nostrādāja līdz pirmajai vai, atsevišķos gadījumos, līdz otrajai algas izmaksai, un tad — drūma uzdzīve un projām no acīm, uz jaunām tālēm ...

Pirmais pie Lāčupītes ietekas atnāca druknais Demids Nazaričs, tērpies nosmulētā jakā, uzmetis uz pleca makšķeri, gumijas zābakiem kājās, ar kuriem viņš arī pa oļiem prata iet bez trokšņa. Vecais vīrs jau noteikti bija uzminējis, kas noticis uz upes, un tāpēc neuzskatīja par vajadzīgu izprašņāt darbu vadītāju. Izkratījis no brezenta somas savu lomu tikko atbrīvotajā koka kastē, viņš vairāk sev nekā Moroškam noteica:

— Itin kā pavēls būtu!

— Kur puiši? — Moroška vaicāja.

— Trīs nāk. Pārējie aiznesās uz meža irbēm. Tie ta-gadiņ tālu.

— Arī Podlužnijs aizgāja?

— Viņš pats pirmais aizdrāzās, abi ar Slavu.

— Slikti, tēvoc, neveicas ...

Pēc instrukcijas lādiņā ievietoja vairāk nekā trīsdesmit tola spridzekļus ar detonatoriem, un visus tos savienoja maģistrālais vads. Lai šo sarežģīto, elektrisko ķēdi samontētu, vienmēr patērēja daudz laika, kaut gan to darīja četras rokas. Nu, šoreiz Demidam Nazaričam vajadzēs strādāt bez palīga. Tas sarūgtināja Morošku, un viņš nopūties piebilda:

— Viens tu ilgi noņemsies ar ķēdi.

— It kā tu varētu ātrāk! — mazliet aizvainojies, attrauca Demids Nazaričs. — Tā nav ķēde, bet īsts zirnekļa tīkls! Nu, es eju ...

Savilcis augšup zābaku stulmus, Demids Nazaričs brida pāri šalcošajai Lāčupītei. Aiz upītes, tālāk no cilvēku mītnēm un pulvera noliktavas, stāvēja bīstamā laiva-noliktava, kurā glabājās spridzekļi un detonatori.

Bet pa taku, kas gar Lāčupītes krastu veda no taigas, jau nāca sirdsdraugi — pulka biedri: Sergejs Kisļajevs, Nikolajs Uvarovs un Griša Černoļihovs. Viņi nesa uz pleciem ne vien makšķeres, bet arī lādiņa sagatavošanai nepieciešamās maikstes.

Pirmais, kā arvien, ātri soļoja Sergejs Kisļajevs, ļoti jautrs un veikls puisis, vienīgais no viņiem, kas bija pratis pa vasaru nenonēsāt savu kareivja formas tērpu. Likās, ka viņš vēl arvien jūtas kā karadienestā. Viņš stingri Ievēroja parašas, ko bija ieguvuši armijā: piecēlās rītausmā un bez kavēšanās, strādāja ātri un nenogurstoši, sauca pie kārtības draugus, kad tie sāka izrunāties. Viņa pulka biedriem tas dažkārt nebija pa prātam. Viņi visi ar patiku baudīja dzīvi, kurā nevaldīja stingrie armijas noteikumi un kārtība, te katrs bija pats sev ģenerālis. Bet tai pašā laikā viņi Kisļajevu ļoti cienīja, var jau būt, ka

tieši par viņa uzticību armijas parašām, skaidri zinādami, cik tajās daudz laba un prātīga.

Nosviedis maikstes zemē pie kluča, Kisļajevs norūpējies uzsauca Moroškam:

— Laika taču par maz!

Melnīgsnējais Nikolajs Uvarovs, kas ar savu plato seju un lielajiem vaigu kauliem izskatījās gluži kā jakuts, pēc dabas īgns un dzēlīgs, sūrodamies norūca:

— Bet kodās gan šodien labi!

— Atlikt! — Kisļajevs pārtrauca viņu. — Stiep maikstes šurp tieši pie «plostiņa». — Taču, kad Uvarovs gāja garām, viņš apstiprināja: — Jā, šodien labi kodās! — Izvilcis no somas līni, viņš parādīja to Moroškam. — Paraugies kāds!

Domīgais, sapņainais Griša Černoļihovs, nokaunējies par drauga lielīšanos tādam makšķerniekam kā Moroška, neapstājies aizsoļoja garām klucim uz krastu.

— Viņš noķēra, — atzinās Kisļajevs, pamājis uz aizejošo Grišu. — Laimējas, velnam! Viņam vienmēr un visur veicas. Pat skaudība metas. — Atskatījies uz sardzes kuģi, viņš vaicāja: — Kur tad šie?

— Droši vien sit kārtis.

— Vai aizskriet?

— Viņiem pašiem būtu jāatnāk...

— Viņiem vajadzēja būt šeit pirms mums, — Kisļajevs noteica. — Tātad nonākuši azartā. Ir gan viņiem laiska sirdsapziņa. Visu laiku jāmodina. Lai gan, stop! Šie nāk! Hā!

— Negaidīsim, — ierosināja Moroška.

— Tu domā, ka viņi apkaunēsies?

— Vēl arvien ceru.

Atmetis galvu ar augšup izslējušos bārdu, pa taciņu gar pašu ūdensmalu nesteigdamies, vingri soļoja Igors Mercalovs, it kā izmērodams atstatumu no sardzes kuģa līdz aizliegtajai zonai. Tas bija pats skaļākais un uzbāzīgākais puisis darba vietā. Aiz tā nāca viņa draugs — rudmatainais, pēc izskata drūmais Pāvels Babuhins, kura šķidrā bārdiņa bija līdzīga skarām, kas karājas pie apsūnojušiem egļu zariem. Nebija zināms, kāda iemesla pēc, bet nu jau vairāk nekā gadu Babuhins pastāvīgi un padevīgi, kā raitnieks, sekoja nemierīgajam maskavietim viņa klejojumos pa taigu. Mazliet atpalicis, pēdējais tipināja augumā nelielais Lavrentijs Zeļencovs, kuru knišļi bija tā sakoduši, ka acis viņa uztūkušajā sejā spīdēja tik šauras kā bārdas naža asmens. Šiem vīriem nebija un nevarēja būt nekā kopēja, viņi bieži ķīvējās, tāpat kā sādžas suņi no dažādām ielām, tomēr turējās kopā, savrup no visas brigādes.

— Platāku soli! — nenocieties uzkliedza viņiem Kisļajevs, vicinādams gaisā skrūvgriezi. — Soļojiet, soļojiet! Ausis aizkritušas, vai? Smaidīdams bārdā, ko viņš parasti darīja tā, lai neviens nemanītu, Igors Mercalovs turpināja bez steigas mērot taciņu gar krastmalu. Un, tikai pienācis pie kluča, viņš, paraustījis uzaci, kā no estrādes ierunājās:

— Starp citu darba laiks beidzies!

— Kādēļ tad tu ieradies šeit? — Kisļajevs noprasīja.

— Saucāt taču! Iztraucējāt! Tādi pūtieni skanēja!

Savaldīgais Pāvels Babuhins viegli pieskārās pie sava

drauga ārzemju jakas piedurknes:

— Igor!

— Apnicis! — Mercalovs teatrāli attrauca, pacēlis pret debesīm bieziem sariem apaugušo uztūkušo seju un berzēdams ar plaukstu krūtis. — Nelabi metas no šitādas dzīves.

— Aizveries tu, indivīd! — negaidot apsauca viņu Ze-ļencovs — straujas dabas, skaļš un ķildīgs puisis, it sevišķi dzērumā. — Atkal jau sāc savu dziesmu!

— Apklusti, sumpurrrni! — Mercalovs grasījās sākt kautiņu.

— Paskatiet, viņam jau kļuvis nelabi! — atlēcis sāņus, iesaucās Zeļencovs. — Brālīši, zem viņa taču peļķe radusies!

— Uh, rrriebekli!

— Beidz gremsties! Beidz! — Zeļencovs iebļāvās.

Mercalovam no niknuma elpa aizcirtās. Izmantodams

to, Pāvels Babuhins norādīja uz vārnu baru, kas laidās pāri upei:

— Arvien lido. Arvien turp ...

— Vai pietiekami izrunājāties? — iejaucās Moroška. — Šī izrāde nav tik interesanta, lai to atkārtotu katru dienu. Lūk, arī vārnas, pat tās reizēm mitējas ķērkt.

— Uz priekšu, man līdzi! — steidzināja Kisļajevs.

— Iztiksim bez pavadoņiem, — attrauca Mercalovs, nožēlodams, ka nez kāpēc bija apjucis un palaidis garām izdevību piekasīties darbu vadītājam, kad tas viņa izrunāšanos tik veikli visu priekša salīdzināja ar vārnās ķērkšanu.

Sāka gatavot lādiņu: daži pienesa, atlauza un iztukšoja kastes, citi aiznesa spaiņos pulveri līdz «plostiņam», trešie sabēra pulveri šauros garos divām kārtām kopā sašūtos marles maisos. Cieši pieblīvēti ar pulveri, tie izskatījās kā desmit metrus garas desas. Kad astoņas tādas «desas» salika uz plostiņa platformiņas mazliet atstatu citu no citas, pēc tam pārlika krustām šķērsām pāri maikstes, visu sasaistīja un nostiprināja, — -tad lādiņš bija gatavs. Nolaists ūdenī, tas plakaniski nogūlās upes gultnē.

— Kādu lādiņu gatavosim? — apvaicājās Kisļajevs.

— Mazo, taču... — padomājis atbildēja Moroška. — Citādi tēvocis noķēpāsies pārāk ilgi...

— Vai tas noklās?

— Vajadzētu noklāt.

Drīz atgriezās Demids Nazaričs. Nolicis zemē savu smago somu ar spridzekļiem un detonatoriem, viņš mudināja strādniekus:

— Pasteidzieties, puiši, pasteidzieties!

— Sevi pasteidzini, — iedzēla Igors Mercalovs.

Viņa drauģeļi piebalsoja:

— Pielūko, nenotūļājies pats līdz vakaram!

— Vai pagūs līdz vakaram? Kad viņi strādā divatā, jau tad ...

— Ko jūs bļaustāties? Mutē palaidušies! — nesavaldījies atcirta Demids Nazaričs, viņš kaut kāda iemesla pēc bija saīdzis. — Ja jau tā, arī es netūļāšos. Iebāzīšu katrā maisā vienu spridzekli — un gatavs. Desmit minūšu laikā tikšu galā.

— Kas tad būs?

— Tas, ka jums nebūs laika dīkstāvei! Un nebūs laika mēles trīšanai! Un nebūs ...

— Es vaicāju, kas būs pēc tam?

— Tas pats, kas arvien!

Kamēr Mercalovs un viņa drauģeļi zobojās par Demidu Nazariču, Arsenijs novēroja «Drošuli»; uz tā rosījās strādnieki, celdami laukā no ūdens enkuru. Moroška tā bija aizrāvies ar novērošanu, ka Demida Nazariča vārdi nonāca līdz viņa apziņai ar nelielu nokavēšanos.

— Pagaidi, tēvoc! — pēkšņi apgriezies, uzsauca Moroška. — Ko tu pašlaik sacīji?

— Dzirdēji taču! — norūca Demids Nazaričs.

I

— Vai tu jokoji?

— Kādi te var būt joki!

— Klausies, tēvoc, tu taču saproti...

— Kamēr esmu pie pilna prāta, saprotu ne sliktāk kā citi!

Nolēcis no plostiņa, Moroška ielūkojās Demida Na-zariča melnīgsnējā, it kā no apsūbējuša vara darinātā, grumbainajā sejā un viņa modrajās, dusmīgajās acis.

— Paklau, tēvoc, bet lādiņš taču...

— Tu arī? — vecais pārtrauca viņu.

— Tēvoc, tas taču būtu brīnišķīgi! — Moroška atsaucās.

— Es jau sen par to domāju, bet tu taču zini...

— Ari tu tikai papīru dievini?

— Nevis dievinu, tikai ticu tam.

— Un strādnieka nojauta, vai tā sliktāka par papīru? Vai tai tu netici? — Demids Nazaričs kļuva pat skaļāks. — Vai mazumu šādu lādiņu esmu uzspridzinājis? Tu gan domā, ka es nekā nesajēdzu?

Arsenijs ilgi lūkojās uz Demidu Nazariču, neparasti apmulsis.

— Tomēr netici... — secināja Demids Nazaričs. — Atļauj, es tā izdarīšu! Atļauj!

— Tūdaļ?

— Kam vēl vilcināties?

— Izmēģināt vajag pie krasta.

— Ja saspridzināsim akmeni, tas jau būs izmēģinājums.

— Bet ja nu lādiņš pēkšņi nesprāgs, kas būs tad? — pretojās Moroška. — Rīt aizturēsim kuģus. Sacels brēku.

— Tu kļūsti bailīgs, tāpat kā šie... — iedzēla Demids Nazaričs. — Bet pavēlēji domāt. Tad nu padomā.

Skaļi atvilcis elpu, Moroška paķēra cirvi un sāka cirst maikstes. Taču drīz vien izslējās visā augumā un sadrū-vējies pateica:

— Šonakt aizmigt nevarēšu, tēvoc!

— Kādēļ tā? — vaicāja Demids Nazaričs.

— Ja liekam pulvera maisos pa vienam spridzeklim, tad dienā varam ielaist ūdenī ne vairs trīs, bet gan sešus lādiņus, vai ne?

— Zināms, pareizi esi saskaitījis.

— Tad taču mēs ...

— Apsvēri gan! Galva tev laba!

Kareivji — pulka biedri, domīgi noklausīdamies spridzinātāja un darbu vadītāja sarunu un iedziļinādamies tajā, līdz pēdējam brīdim nogaidot klusēja. Bet nu bija skaidrs, ka pārsvars Demida Nazariča pusē.

— Te nav ko zilēt, dod piekrišanu, — nemanot piegājis pie Moroškas, klusā balsī ieteica Sergejs Kisļajevs.

— Vilinošs ierosinājums. Izdevīgums acīm redzams. Kāpēc gan jāvilcinās? Kas tur ko šaubīties?

— Ja tēvocis apsola, ka noteikti saspridzinās, — ierunājās Griša Cernoļihovs, kas arvien un visur atbalstīja sa-savu novadnieku, lai gan līdz smieklīgumam kautrējās par šo draudzību.

— Šķiet, ka viņam viss jau pārdomāts, — noteica Nikolajs Uvarovs un, paradis it visu sarežģīt un par visu pazoboties, viņš izteica jautru pieņēmumu: — Šeit briest lieli notikumi...

— Kārtējā avantūra! — spiedzīgā balsī viņu izlaboja Igors Mercalovs. — Kādi gan šeit var būt notikumi? — Viņš apvilka ar roku visapkārt, norādot uz tuvējiem pakalniem droši vien tādēļ, lai visus pārliecinātu, ka šīs vietas ir pavisam nepiemērotas jebkādiem notikumiem.

— Smieklīgi. Ārkārtīgi smieklīgi! Zinātnieki, redz, tie, nav spējuši izdomāt, tiem pietrūcis smadzeņu... Nu, tad mēs viņiem velnu parādīsim! Uzspļausim uz visām viņu instrukcijām!- Sarakstīsim savas! Ūdenī ar dakšām! Viņi ir konserrrvatori, bet mēs ...

— Patiešām, tev ir vārnas rīkle, — pārtrauca viņu Uvarovs. — Atkal sāc ķērkt!

— Atlikt, — gurdi apturēja viņu Kisļajevs. — Ļauj taču cilvēkam izteikt savas domas.

— Ļauju pat izgāzt, ja tās tik saskābušas.

— Pašauj apakšā savu sili! — saniknojās Mercalovs.

— Pie mums par tīkamāko spēlīti kļuvis novatorisms. Visi spēlē kā loterijā. Vispārējā aizraušanās. Sabiedriskā mode. Tiek izdarīti dažādi aprēķini...

— Atkal tu, indivīd! Pietiks gvelzt, aizveries! — Lav-rentijs Zeļencovs kā arvien pēkšņi uzkliedza Igoram Mer-calovam. — Ja nu tā nav izprieca? Nav avantūra? Ja patiešām vajadzēs ielikt tikai sešus spridzekļus? Kas būs tad?

— Plēsīs no mums deviņas ādas, — klusi noteica Babu-hins.

— Kā katorgā!

— Nu jūs sākuši runāt! Sākuši bļaustīties! Ausis jābāž ciet! — Demida Nazariča modrās acis šaudījās uz visām pusēm. — Man izpriecām nav laika, nav vairs tie gadi... Būtu labāk padomājis: kādēļ radusies_ tā vispārējā aizraušanās? Tu taču to sacīji? Ja tā ir vispārēja, tad jā-būt sevišķiem iemesliem. Visa tauta taču neaizrausies ar kaut ko nevērtīgu.

— Sadod viņam, tēvoc! — priecājās Kisļajevs. — Piesvied vēl!

Tobrīd netālu nočirkstēja oļi. Visi pagriezās un ieraudzīja Geļu skrējām šurp ar kādu jaunu ziņu no rācijas. Nepieskrējusi gluži klāt, viņa nokliedza:

— Rodigins!

— Kad? — visu sapratis, atsaucās Arsenijs.

— Rīt no rīta.

— Jau uzzinājis par avāriju, — secināja Moroška un, pieskāries pie Demida Nazariča pleca, negaidot piekrita: — Tēvoc, mēģināsim! Kas būs, būs!

Lādiņu no četriem maisiem sagatavoja ātri. Pa to laiku pienāca motorkuģis. Kad kuģa priekšgalā piestiprināja plostiņu, Demids Nazaričs uzkāpa uz tā ar savu somu un uzsauca brigādei:

— Neizklīstiet! Es ātri...

Terentijs Ignatjevičs kā arvien aizveda plostiņu no aizliegtās zonas un apstājās nomaļus pie krasta. Brigāde devās pa taku garām ...

Netālu no vietas, kur spridzinātāji parasti samontēja ķēdi, pie pašas takas atradās liels plakans akmens, ap kuru visapkārt mētājās kluči un tukšas pulvera kastes, īsinot laiku līdz iziešanai upē, brigāde šajā vietā parasti apstājās uzsmēķēt; no upes klaida te vienmēr vēdīja dzestrums, un tāpēc pie akmens nebija knišļu.

— Jūs visi esat šeit jaunatnācēji... — ierunājās Moroška, apsēdies uz baļķa, kuru upe bija nomizojusi un izsviedusi krastā. — Kā gan jūs lai zinātu, cik daudz pūļu prasījis šis lādiņš. Senāk noklājām visu platformiņu ar nelieliem pulvera maisiņiem un apvijām tos ar vadiem — kā tīklā ietinām, tā tas notika! Pamēģiniet šitādu lādiņu nolaist ūdenī tā, lai nepārtrūkst. Visu vasaru nomocījāmies. Tikai tagad izdomājām sašūt garus maisus. Taču arī tos sadalām sekcijās.

— Cilvēkiem vispār patīk viss sarežģītais, — Kisļajevs teica. — Taisni brīnums. Ja kaut ko izdomā, tad noteikti uzbūvēs to milzīgi lielu ar daudziem nevajadzīgiem mezgliem un detaļām. Lai ko ņemam no tehnikas, viss iecerēts liels un sarežģīts. Tikai pati dzīve piespiež visu vienkāršot.

— Tā ir... — piekrita Moroška. — Cilvēki it kā baidās no vienkāršības.

— Tiesa gan.

— Iznāk, ka vienkāršība atrodas aiz kādas robežas, — Moroška turpināja. — Un cilvēkiem nez kāpēc grūti pārkāpt šo noslēpumaino robežu. Pat tad, kad jāpasper tikai viens solis.

— Ne jau no vienkāršības vien cilvēki baidās, — ar skābu seju piebilda Mercalovs. — Baidās no visa pasaulē. Neko tur nevar darīt. Bailīgi pēc savas dabas.

— Blēņas, — Moroška atbildēja. — Kā tad bērni nemaz nepazīst baiļu.

— Kad paaugsies, kļūs bailīgi, — nepadevās Mercalovs. — Ikvienā jau kopš dzimšanas mīt baiļu baciļi, un pēc tam, kā zinātnieki mēdz sacīt, tie attīstās apkārtējās vides ietekmē. Tādējādi rodas šās slimības masveida uzliesmojumi.

— Ko tu mels niekus! — nikni uzkliedza viņam Kisļa-jevs. — Tātad revolucionāri, kas izdarīja apvērsumu un izveidoja jaunu valsti pasaulē, bija bailīgie? Un citi bailīgie uzvarēja tādā karā? Un trešie — citi aizlidoja kosmosā? Kā tu vari to dabūt pār lūpām?

Visi neveikli apklusa, lai neizraisītos vispārējs strīds. Mazliet vēlāk Arsenijs domīgi secināja:

— Ja tās ir, tad jāizdedzina...

— Bailes, vai? No sirdīm? — Nikolajs Uvarovs pārjautāja. — Kas tad dedzinās?

— Vislabāk būtu, ja katrs to darītu pats sev, — Moroška atbildēja. — Reiz man iekoda čūska. Tad es pats izdedzināju saindēto vietu.

— Ne jau katrs to spēj.

— Ja gribi dzīvot kā īsts cilvēks — jāizdedzina!

No plostiņa atskanēja Demida Nazariča balss:

— Nāciet šurp!

Visi pielēca kājās.

— Vai tiešām jau ielicis?

— Kā redzi, māj ar roku...

Motorkuģis «Drošulis» ar tā priekšgalā piestiprināto plostiņu uzmanīgi piegāja pie enkura zīmes. Izvilkuši no ūdens tauvu, strādnieki piesēja to pie lādiņa, un motorkuģis sāka lēnām atiet — devās pa straumi lejup.

Sasprindzis un piemiedzis acis, Arsenijs no motorkuģa uzmanīgi vēroja, kā no mutuļojošās straujteces pamazām iznirst un nostiepjas tauva un ko dara viņā galā, tur pie enkura straumes stipri noliektās zīmes galotnīte. Luk, tā mazliet nodreb, it kā garām peldošas zivs astes aizķerta. Moroška gaidot sastinga. Pagāja vēl dažas sekundes, un zīme tālumā sāka klanīties kā smildziņa vējā. Tauva bija nostiepusies līdz pēdējai iespējai — tātad plostiņš atrodas virs akmens. Tagad bija dārgs katrs mirklis, un Moroška, pacēlis roku, nokliedza:

— Aizie-iet!

Lādiņš jau sāka slīdēt no slīpās ar linoleju noklātās platformiņas. Lai lādiņš nenorautos uzreiz, strādnieki no abām pusēm pieķērās pie maikstēm un uzmanīgi laida to ūdenī. Baltais plankums kā milzīga medūza parēgojās upes dzelmē un nozuda, taču Moroška un strādnieki vēl aizvien nez kāpēc pētīgi lūkojās mutuļojošajā ūdenī. Tikai Demids Nazaričs, steidzīgi ripinādams spoli, vēroja vienīgi upē aizslīdošo vadu. Pēc brīža viņš skaļi pateica savas domas:

— Kaut nu nenotrūktu...

Maģistrālais vads, ko straume nesa līdzi un ielocīja starp akmeņiem, notrūka diezgan bieži. Arsenijs uzmeta skatienu tievajam vadam, kas aizslīdēja upē un, aiz satraukuma pieķēries pie falšborta, nokliedza strādniekiem uz plostiņa:

— Visi uz kuģa!

Atskatījušies un ieraudzījuši darbu vadītāja seju, strādnieki satraukti sakāpa uz motorkuģa. Aizdzinis viņus uz pakaļgalu, kur stāvēja Volodja ar sarkanu karodziņu, Moroška noliecās pie Demida Nazariča:

— Pietiks. Šeit slikta vieta. Ko var zināt, ka nepārtrūkst ...

Demids Nazaričs pēc acumēra noteica, cik garš vada gabals izritināts, un jautādams paraudzījās uz darbu vadītāju ...

— Tas nekas! — Arsenijs atbildēja. — Lādiņš taču nav liels!

Pūlēdamies saprast, ko Moroška nodomājis, Igors Mer-calovs, pārkāpis pavēli, pieskrēja pie stūres mājas. Izdzirdīs darbu vadītāja sarunu ar spridzinātāju, viņš metās uz priekšu:

— Stāt! Ko tu dari? Stāt!

Viņa balsi nomāca satraucošs, ļoti žēls kauciens: likās, ka motorkuģis arī baidās no drīzā sprādziena. Kauciens pārtrūka tik pēkšņi kā kliedziens, kad pārpūlēta balss, it kā motorkuģim būtu izsīcis viss spēks. Palīgā tam atsteidzās tālie kalni ar dārdošu atbalsi, bet, tiklīdz tā atvēlās un apklusa, motorkuģis nodrebēja un tā priekšā, tik tuvu kā vēl nekad, vienā mirklī izauga līdz pašām debesīm milzīga melna ciedru priede, kādu nevarētu atrast visā Pieangāras taigā. Izplešoties pasakainā ātrumā, tās vainags iekvēlojās kā saule, šķita, ka to apņēmušas liesmas. Bet pēc īsa brīža tajā vietā uz straujteces viļņu krēpēm ar lielu troksni nobira akmeņu krusa.

Arsenijs stāvēja nobālis, it kā būtu kļuvis akls. Likās, ka viņš mēģina atvērt lūpas, bet nespēj.

Drīz milzīgā ciedru priede nodzisa, sāka izklīst un noplaka, bet uz motorkuģi vēlās biezu dūmu vāli. Mutuļodami tie izplūda pa visu krāci. Uz kādu brīdi motorkuģis atradās bālganas un smacīgas miglas vidū, un tikai tad, kad tā sāka izklīst un kļuva redzami tālo, kalnaino krastu apveidi, Arsenijs noliecās pie Demida Nazariča un priecīgi uzsauca:

— Tu esi uzvarējis, tēvoc!...

Velkot nost glābšanas vesti, Moroška sastapās ar Teren-tija Ignatjeviča skatienu, kurš bailīgi palūkojās gar stūres ratu:

— Padod uz priekšu, paskatīsimies...

Visi spridzinātāji, kas tagad bija sanākuši ap stūres māju, dzīvi apsprieda notikušo sprādzienu:

— Pamatīgi uzspēra!

— Viss lādiņš izsprāga kā arvien!

— Urrāt vajag tēvoci!

Vai traks no dusmām, Igors Mercalovs steidzīgi rāva sev nost glābšanas vesti. Kad motorkuģis, pavēstīdams sprādzienu, sāka kaukt, viņš aiz bailēm tā metās uz kuģa pakaļgalu, ka paslīdēja uz noberztā dzelzs klāja un tik tikko nepārlidoja' pār bortu. Strādniekiem skaļi smejot,

viņš bija piecēlies ar nobrāztu, asinīm notrieptu vaigu. Tagad, atguvies un aiz kauna saniknojies, Mercalovs nolēma sarauties ar darbu vadītāju, no kura vienmēr un visur varēja sagaidīt kādas cilpas vai nepatikšanas. Lielāka efekta dēļ izsmērējis asinis pa visu seju, viņš pagāja dažus soļus uz Moroškas pusi un no bailēm aizsmakušā balsi nokliedza:

— Bet nu, darrrbu vadītāj, parunāsimies!

— Tu jau tāpat esi aizsmacis, — attrauca Moroška pat neatskatījies.

— Vai tas tev rūp? Kādēļ tad tu riskē?

— Nekāda riska nebija. Vienīgi aprēķins.

— Jums vienmēr visur aprēķini! Un vienmēr visur kļūdīšanās! — iebļāvās Mercalovs, paspēris vēl soli uz Moroškas pusi. — Tu, darrrbu vadītāj, ja gribi, vari riskēt ar savu dzīvību! Bet ar manējo nav brīv! Kas tev devis tādas tiesības?

— Vai tad tu mīli dzīvību? — Arsenijs pajautāja.

— Mīlu, un kas tad ir?

—- Tad gan tikai savējo.

— Kas par to, varbūt pavēlēsi mīlēt arī tavējo?

— Ne jau manējo vien, bet it visu, kas vien iespējams, — Moroška atbildēja. — Sākot no ērgļa līdz skudras dzīvībai...

— Kam gan tas vajadzīgs? — Mercalovs nokliedza tā, ka no mutes pašķīda siekalas. — Kāds man no tā labums?

— Par citu cilvēku kļūsi, — noteica Moroška. — Nebaidīsies riskēt. Nebūsi gļēvulis. Pats teici...

— Es gļēvulis, ko?

Mercalovs gribēja mesties virsū Moroškam, bet strādnieki — karavīri, kas viņu uzmanīja, laikā satvēra un atvilka nost pie stūres mājas. Pūlēdamies izrauties, viņš kliedza un kliedza:

— Nu, pagaidi, purrrns! Pagaidi, kad atbrauks Rodi-gins, viņš tev parrrādīs! Pagaidi!

Bet Arsenijs vēl arvien pat neatskatījās. Viņš visu laiku stāvēja kā parādē, izslējies visā savā augumā, un saspringti ielūkojās no pulvera izdedžiem melnajā straumē, pa kuru motorkuģis lēnām slīdēja augšup. Un kad kuģa ceļa vakara saules apmirdzētā straujtece sāka laistīties tumšā zaļganumā, Moroška apgriezās un gurdi pateica:

— Kad neveicas, tad neveicas!

Strādnieki pieskrēja pie Moroškas unf sastājušies ap viņu, kādu brīdi pētīgi lūkojās mutuļojošajā straumē.

— Tas nevar būt! — iesaucās Kisļajevs.

— Skaties vērīgāk.

— Kur tad šis ir? Kur?

— Rau, turpat vien guļ...

Lai cik uzmanīgi strādnieki vēroja vareno straumi, neviens no viņiem nespēja saskatīt upes gultnē nelaimīgo akmeni.

— Bet lādiņš taču iegula tieši tur, kur vajadzēja!

— Straume panesa nost!

Strādnieki izklīda nomākti un klusēdami devās uz sardzes kuģi. Demids Nazaričs, ņemdams savu lomu, bija palicis iepakaļ. Izgājis no aizliegtās zonas, viņš pamāja Moroškam uz vienu no piekrastes plakanajiem akmeņiem:

— Pasēdēsim, gribas uzsmēķēt.

Vecais vīrs centās parādīt, ka, darbodamies gar lādiņu, gluži nomocījies bez iemīļotās tabaciņas, taču viņa viltībai nebija panākumu, jo Arsenijs, apsēdies uz akmens, tūliņ pateica:

— Tevi sāpina neveiksme, tēvoc.

— Sāpina gan, — tūdaļ atzinās Demids Nazaričs.

— Saki taču kādu vārdu.

— Iekūlāmies gan, puis, ķezā.

— Man nav bail no tiem dīkdieņiem!

— Es nedomāju viņus.

— Arī no Rodigina nebaidos!

— Un tomēr šodien man nevajadzēja pamuldēt par tiem spridzekļiem, — īgni nogaudās Demids Nazaričs. — Tikpat kā nelabais parāvis aiz mēles. Es, zini, biju sadusmojies...

— Es jau nomanīju, bet par ko?

— Notrūka jaunais makšķeres āķis, ko tu atvedi... — vecais pēc senas parašas nosargāja smēķa uguni, salicis kopā plaukstas. — Nez kā bija aizķēries aiz krūma.

— Atkal tu nesaki taisnību, — Moroška iebilda.

— Var jau būt, ka dusmojos vēl par kaut ko, — pieļāva Demids Nazaričs. — Puiši bija sākuši ņirgāties, un es nenocietos! Slikta daba! Lai ko daru, visu strebju karstu vien. Paciesties vajadzētu, nogaidīt. Lai gan, taisnību sakot, es taču nezināju, ka rīt atbrauks šis. Nu labi, es tad pamuldēju — lai tā būtu palicis. Bet to gan es nesaprotu: kādēļ tu tā steidzies, ko? Visu laiku ietiepies, bet, tiklīdz pateica par Rodiginu, tu tūdaļ nolēmi spridzināt. Kālab?

— Noslēpums, tēvoc, — apjuka Moroška.

— Oi, kā Rodiga dusmosies! Viņam nepatīk, ja tiek galā bez viņa ...

— Arī tu, tēvoc, esi kļuvis bailīgs?

— Es esmu vecs un kaulains, baiļojos par tevi, — Demids Nazaričs atbildēja. — Rodiginam liekas, ka visiem prātā tikai viens. Viņš pat sapnī redz: visi rāpjas augšup, tikai augšup kā kalnos kāpēji. Un tev ir vēl viena priekšrocība — jaunība. Lūk, tāpēc viņš baidās, ka tu vari apdzīt viņu kāpienā augšup.

— Tu tikai iedomājies to, — samulsis attrauca Moroška.

— Nevis iedomājos, bet tā tas ir, vecuma dienās visu saredz nevis sliktāk, bet labāk, — Demids Nazaričs atbildēja. — Un es jau sen ievēroju: viņš uz tevi glūn kā žņaudzējčūska, acu nepamirkšķinājis, visu laiku apsvērdams, kā tevi aprīt vienā kampienā. Visu laiku tikai nebija piemērota gadījuma, bet šoreiz būs — vispiemērotākais.

— Arī es esmu kaulains, — noteica Moroška.

— Kas nu tev par kauliem! Skrimšļi vien!

...Dodams pavēli gatavot lādiņu, Arsenijs jau zināja,

ka uzņemas atbildību. Un šobrīd, Demida Nazariča bažu ietekmē, viņš sevišķi skaidri saprata, kādas nepatikšanas sagaida viņu rit. Taču viņš nemaz nenožēloja savu rīcību un stingri pateica:

— Reiz jāmirst tā kā tā, tēvoc!

— Nu, tad turies, — Demids Nazaričs deva padomu.

Arsenijs pamāja ar galvu, labprāt pieņemdams padomu,

un viņa domīgajās acīs sāka starot jauna, dīvaina gaisma.

— Bet tu, tēvoc, neņem pie sirds, — viņš savukārt uzmundrināja veco vīru. — Par lādiņa vienkāršošanu tu ierunājies īstajā laikā. Arī izmēģinājām īstajā brīdī. Un, ja gribi zināt, tagad es ticu, ka visa mūsu kuģu ceļa posma nolīdzināšanu var paveikt laikā. Ne jau bez grūtībām, tomēr var. Bet vakar, kad es sēdēju rajona komitejas sanāksmē, tad vēl neticēju. Kaut kāda cerība bija, bet ticības nebija.

Moroška piecēlās, saslējās un sāka ar acīm kaut ko meklēt no vakara saules sārti zeltainajā Angāras klaidā...

OTRĀ NODAĻA

I

Izraugoties taigas biezokni vietu naktsguļai, saule kādu brīdi pakavējās virs Angāras mirdzošā ūdens klajuma. Līdz vakarblāzmai bija atlikusi vēl viena īsa gaismas stundiņa, bet taigā jau sāka tumst, un uz taku, aizšķērsojot ceļu cilvēkiem, no visām pusēm tiecās apsūnojuši akmeņi, satrupuši celmi, nomizotas zarainas siekstas.

Sievietes, kuras bija gājušas uz taigu mellenēs, steidzās iznākt vēl gaismiņā pie Angāras. Nezinot īstās ogu vietas, viņas bija stipri nomocījušās un atgriezās mājup ar pustukšiem groziņiem. Viņas nāca pa taku uz Lāčupītes augsto krastu, ar pūlēm spraukdamās cauri biezajiem krūmiem, ik pa brīdim sasaukdamās, — sievietes jau biedēja taigas mijkrēslis.

Uzkāpusi pazīstamajā pakalnā ar retām, milzīgi augstām lapeglēm, kur nemaz nebija pameža, lielā auguma sieva, kas nāca pirmā, tērpusies apvalkātā vīriešu uzvalkā un ūdenszābakos, galvu aptinusi ar lakatu, paraudzījās uz dzirkstījošo Angāru un īgni izlamājās.

— Kājas apdauzītas, drēbes skrandās un kāpēc? — viņa sodījās zemā vīrieša balsī. — Kaut jupis parautu visas tās ogas!

Sisojiene bija sardzes kuģa šķipera sieva un strādāja par pārvaldes apkopēju un veļas mazgātāju. Slepus no Moroškas, kurš nespēja visam izsekot, viņa nodarbojās ar tirgošanos «zem rokas». Viņa apgādāja strādniekus un matrožus ar degvīnu, ko iegādājās veselām kastēm, kad pie Negantās atbrauca tirgotāju laivas, un uzkodām viņai vienmēr atradās mazsālītas ālatas. Tās liku likām piegādāja vīrs, kurš aiz bezdarbības bija apslincis un nodarbojās vienīgi ar zvejošanu.

Pētīdama no krasta apmetni, Sisojiene'ieraudzīja pie pārvaldes mājiņas lieveņa Arseniju Morošku, — viņš vāca nost no mietiem gumijas zābakus, ko dienā bija uzkāris, lai izžūst.

— Prātiņ, nāc mājās, viņš taču pārbraucis! — pilnā rīklē iekliedzās Sisojiene, pagriezusies pret atpalikušajām ceļabiedrēm. — Lūk, viņu, sieviņas, vajadzēja aicināt līdzi ogās! Viņš šeit taigā kā pats mežainis! Katrā ziņā viņš jāpierunā! Lai aizved mūs! — Tad piepeši

Sisojiene sāka sist ar‘plaukstām pa savu plato seju, kuru rotāja gaļīgs deguns, it kā veltītu kādam niknās pļaukas.

— Tpu, maitas, mutē lien iekšā, glābiņa nav!

Pakalna virsotnē uznāca virēja — neliela auguma sieviete platām gūžām, tā bija apģērbusi brezenta jaku un biezus svārkus. Pie Negantās virēju visi, gan dažādu iemeslu dēļ, mīļi sauca par Varjiņu, kas virējai sevišķi patika, kā jau ļoti koķetai sievietei, kurai pirmā jaunība sen pāri, kura veltīgi sapņo par apprecēšanos un tādēļ f ar prieku uzklausa puišu lakstošanos. Lai gan savas vientiesības un lētticības dēļ ne vienreiz vien bija vīlusies savās cerībās, viņa tomēr, mazliet paraudājusi, atkal un atkal sapņoja par ģimenes laimi. Slāpdama nost zem sejas-sarga pret odiem, Varjiņa ejot nebija saklausījusi, ko Sisojiene kliedz, un tāpēc pārjautāja:

— Ko tu kliedzi, Sisojien? Kas noticis?

— Rau, es teicu, darbu vadītājs pārradies!

— Kur viņš ir? Kur? — Varjiņa nobijās un atmeta sejassargu. — Ai, nu gan es dabūšu sutu, Sisojien, nu gan man sados! Laiks dot vakariņas, bet es esmu šeit!

Nu man jāskrien, ātrāk jāskrien!

Bet tobrīd pienāca klāt pēdējā ceļabiedre, tērpusies gumijas mētelī. Tā bija tehniķe-geodēziste Rita Zujeva, kuru visi pie Negantās nesen bija iesaukuši par Aušu.

Šī no izskata glītā divdesmit trīs gadus vecā meiča ar šķelmīgām zaļganām acīm tika uzskatīta par ārkārtīgi izveicīgu un pārgalvīgu, kura visus pārsteidza ar savu manierīgo izturēšanos, kas taigas ļaudīm bija neparasta. Pirms kāda mēneša viņa pati bija pie spoguļa ar šķērēm šā un tā izplūkājusi lielāko daļu savu kuplo, kastaņbrūno, sarkanīgā vara krāsā mirdzošo matu. Iznerrojusi sevi līdz nepazīšanai, viņa pat nedomāja matus piesukāt, lai kaut cik mazinātu savas barbariskās rīcības sekas, bet gan, tieši pretēji, vēl visādi sabužināja tās savas pinkas. Tādējādi viņas skaistā galva patiešām izskatījās kā no lāča vilnas darināts māneklis ālatu ķeršanai, tikai daudz lielāks.

Bez mitas atgaiņādama odus, Auša noslīga zemē pie savu draudzeņu kājām un iespiedzās:

— Oi, es vairs nevaru! Oi, es beidzos nost!

— Tavējais atbraucis, — basa balsī pavēstīja Sisojiene, tikpat kā apliedama Aušu ar aukstu ūdeni, lai tā kļūst rāmāka.

Auša tai pašā mirkli uzlēca kājās.

— Sisojien, mīļā, vai tiešām? Goda vārds, jā?

Nepārstādama atgaiņāties no odiem, Auša sāka ātri uzposties — nogludināja uzacis un vilka laukā zem lakata pabāztās matu pinkas, bet viņas ceļabiedres, aizmirsušas visu, pa to laiku ar vislielāko prieku mēļoja par viņu.

— Vai redzēji, kā šī uzcirtās augšā? — smejoties tricinādama savas kuplās krūtis, sacīja Sisojiene.

— Kā nu ne! — piebalsoja Varjiņa. — Vai lai viņa sēž, kad mīļumiņš atlidojis? Paskat vien, kā pile...

Domādama par kaut ko no pašas dzīves, Sisojiene iekrekstējās pāris reižu, bet tad sāka skaļi smieties par savām draiskajām un grēcīgajām domām.

— Rituk, tu nu gan, — mākslotā mīlībā ierunājās vecā grēkdare, — tu, mīļā, atzīsties mums kā pie bikts...

— Ko tad? — Auša nesaprata.

— Nu, kā tev lai pasaka... — Sisojiene pieklājības pēc paminstinājās. — Pasaki mums atklāti, kā draugiem, vai jums ir bijis...

— Kas tev par daļu? — Auša atcirta, lai gan varēja nojaust, ka viņa nevairās no neķītreles uzsāktās sarunas.

— Varbūt tev skauž?

— Un kā vēl! — pat acu nepamirkšķinājusi, attrauca Sisojiene. — Šitāds puisis, kā viens lācis! Ak, sieveles, kur mana jaunība?

— Ko gan tu vaidi? — ierunājās Varjiņa, kurai pat elpa aizrāvās no sajūsmas par Sisojienes vārdu bezkaunību. — Tev jau ir savējais.

— Vari ņemt par velti, — nikni atcirta Sisojiene.

— Kad pārvelkas mājās no zvejošanas, tūliņ liekas gulēt un sūt nost kā āpsis.

Aušu arvien vairāk uzjautrināja abu sievu pļāpāšana, un viņa visu laiku klusi ķiķināja...

— Rau, cik noslēpumaina! — un Sisojiene atsāka no jauna. — Tu taču bieži aizstaigāji pie viņa, vai ne? Vai tiešām viņš... tāpat vien laida tev aiziet?

— Ai, esat gan jūs mēļotājas! — Auša jautri pabara ceļabiedres. — Un visu jums vajag zināt! Tumsonība!

— Tātad viss bijis, — pārliecināta noteica Sisojiene.

— Man acis ir ievingrinātas! Tātad tā lieta ies!

— Oi, meičiņas, ko no viņiem var zināt? — nopūtās Varjiņa. — Viņi visi labinās klāt, bet, kad panāk, ko vēlas, tad krūmos iekšā.

-— Pagaidi tu ... Kacf tad būs kāzas?

— Kādas gan šeit, taigā, kāzas vajadzīgas? — Auša nobrīnījās. — Un vispār, mēs saķildojāmies.

— Zinu. Visu zinu, — pateica Sisojiene. — Bet kāpēc tik ilgi nesalabstat? Ir jau laiks.

— Nu, kas tur liels, iešu un salabšu, — lielīgi paziņoja Auša. — Kaut vai šodien! Kaut vai tūdaļ! — Viņa saslējās, izliekdama krūtis. — Patiešām, salabšu... Jūs abas ejiet...

— Oi, nu esmu pagalam! Tavu nelaimi! — sāka vaimanāt Varjiņa, atkal atcerējusies, ka viņai sen jau laiks atrasties pie plīts.

— Mani negaidiet, — Auša brīdināja.

Pie darbu pārvaldes mājiņas lieveņa viņa nolika zemē groziņu ar sauju melleņu tajā, kuras, nākot mājup, neapēda tikai tāpēc, ka odi nedeva miera, un piepeši atkal pilnā balsī iespiedzās:

— Oi, es vairs nevaru! Oi, es beidzos nost!

Taču Arsenijs Moroška neizlēca uz lieveņa, kā Auša bija gaidījusi, lai gan nedzirdēt viņas saucienu viņš noteikti nevarēja. Aušai kļuva mazliet neveikli. Gribot negribot vajadzēja pašai atvērt durvis. Jau priekšistabā, pieļaudama, ka Moroška varbūt tomēr nav dzirdējis, viņa visai veikli atkārtoja ciešanu ainu.

— Oi, beidzos nostl Oi, palīdzi! — viņa spiedza, raustīdama plecus un visādi izlocīdamās, it kā pār muguru viņai rāpotu kāds kukainis.

— Ak, tā esi tu? Kas tev noticis? — negribīgi pieceldamies no galda, jautāja Arseni js.

— Vai tu neredzi, vai? — jau aizvainota iekliedzās Auša, ieiedama darbu vadītāja istabiņā.

— Droši vien kāda skrejvabole.

— Ak tu, ķēms tāds, paskaties taču ātrāk!

— Novelc to jaku ...

Atvilcis blūzītes apkakli, Arseni js sāka gaismā pie loga aplūkot Aušas muguru. Protams, nekādas skrejvabo-les tur nebija, bet Auša, pavērusi blūzīti uz krūtīm vaļā, piedāvāja:

— Vai novilkt?

Gausais Moroška, kā arvien, aizkavējās ar atbildi, un Auša itin kā tāpēc, ka skrejvabole novedusi viņu līdz izmisumam, ar vienu rāvienu novilka blūzi...

Ieraudzījis Aušas kailos iedegušos plecus, viņas pus-atklātās, ar krūšturi uz augšu saceltās miklās krūtis, Ar-senijs skumīgi pasmīnēja un pajokoja:

— Tad jau nu velc visu nost...

Velti Arsenijs bija cerējis, ka Auša sakaunēsies kā kautrīga jaunava. Bet Auša nebija no tās sugas. Pāris reižu ātri un veikli pagriezusies, viņa jau bija atbrīvojusies arī no krekliņa.

— Esi gan tu artiste! — Moroška noteica.

Auša iesprauslojās, bet tad sāka skaļi smieties, priecādamās par savu izdomu, un droši piekļāvās Moroškam pie krūtīm.

— Esi sveicināts!

Saturēdams Aušas siltās, sasvīdušās rokas, Arsenijs krietnu brīdi raudzījās viņas atpakaļ atgāztajā, melnīgsnējā sejā un kā Angāras viļņi zaļganajās, smejošajās acīs.

— Negudrā!

— Skūpsti taču, tu, taigas medni!

— Tev zilas lūpas, — Arsenijs attrauca.

— Tas no ogām.

— Arī zobi.

— Mežoni! Tu neproti uzvesties, neproti pieklājīgi izturēties pret sievieti! — jau aizvainojusies, uzsauca Auša, bet tūliņ atkal piekļāvās Moroškam pie krūtīm. — Vēl arvien dusmojies? Cik tad ilgi var? Aizmirsti! Esi taču noilgojies, vai ne?

Ar acīm norādījis Aušai uz viņas krūtīm un gurdi piemiedzis acis, Arsenijs nočukstēja:

— Apsedz.

Dažas sekundes Auša vērās uz Arseniju kā apdullusi, it kā būtu pārskatījusies, un vēl nespēja apjēgt, ko darīt. Tad pieliekusies viņa iecirta zobus Arseni ja rokā nevis pa jokam, bet pa īstam. Kaut kā atbrīvojies, Moroška ieraudzīja uz rokas dziļus zilus iespiedumus.

Ar pūlēm Moroškam izdevās apvaldīt Aušu un apsēdināt uz soliņa pie sava galda. Ar asarām acīs viņa pateica:

— Nu, vai zini, kaut ko tādu nepiedod!

Uzvilkusi blūzīti un jaku, viņa tūliņ neaizgāja, tikai novērsās no Moroškas un sāka skatīties pa lodziņu uz Angāru, ko sārtoja vakara saule, — skatījās ilgi, lūpas kodīdama, kā aizmirsusies.

— Vai tālu bijāt aizgājušas? — Moroška apvaicājās.

— Līdz pasaules galam!

— Pacienā!

— Ar ko? Ogas mēs neatradām!

— Vai aizvest jūs, vai?

Klusā balsī, nesteigdamies stāstīja viņai Moroška, kurp jāiet pēc mellenēm, ar nepatiku atcerēdamies tikko notikušo ...

Šāgada pavasarī Arsenijs Moroška par agru, kā tas bieži notiek ar jaunekļiem, bija iedomājis, ka viņam paiet labākie gadi, kad jāmīl, kad jānodibina ģimene.

Tieši tad ieradās Rita Zujeva.

Viņa strādāja par tehniķi-ģeodēzisti gultņu pētnieku grupā, kura vadīja šos darbus pa visu Lejas Angāru, un uz laiku, kamēr veica gultnes tīrīšanas darbus pie Negantās krāces, kopā ar diviem strādniekiem bija atsūtīta Ar-senija Moroškas rīcībā. Viņa uzmeklēja gultnē aizsprostojumus un uzrādīja tos, ieliekot zīmes, un pēc sairdināto iežu aizvākšanas izdarīja kontroles kartēšanu. Tad parasti tika atrasti un atzīmēti kartē atsevišķie, spridzinot atskaldītie lielie akmeņi, kā arī vēl palikušās klinšu grēdu atliekas, un tad Moroškam vajadzēja spridzināt no jauna, lai kuģu ceļš būtu pilnīgi tīrs. Rita bieži vien aizbrauca pie savas grupas, kur parasti tika gatavotas kartēs.

Ritas Zujevas drosmi, veiklību un brīvo izturēšanos, bez šaubām, bija izraisījuši viņas sakari ar to pilsētas jauniešu daļu, kas sevi uzskatīja par vislaikmetiskāko. Taigas puisis, kāds bija vienmēr bijis un palika Arsenijs Moroška, lai gan diezgan ilgi bija nodzīvojis pilsēta, Ritas uzvedībā saskatīja daudz neparasta un sākumā izturējās kautrīgi un piesardzīgi. Tomēr kaut kas meitenē Arseniju mulsināja un vilināja. Drīz vien Arsenijs pirmoreiz aptvēra, ka viņš bezgalīgi noilgojies pēc sievietes glāstiem. Tad Rita pierādīja viņai raksturīgo apņēmību, un tikai vēlāk, droši vien nolēmusi pateikt kaut ko vispārīgu par sevi, pasmējās un, glāstot Arseniju, pajokoja:

— Tumsonība!

— Toties tu esi pieredzējusi, — nokaunējies nomurmināja Arsenijs.

— Jā, es zinu visu! — Rita bezbēdīgi iesaucās, uzskatīdama, ka visai viegli tikusi cauri ar jokošanos.

Kopš tās nakts Arsenijs arvien vairāk sāka kaunēties no pārgalvīgās pilsētnieces un, lai gan vēl bija apskurbis no mīlestības, ilgi vairījās satikties ar viņu. Tomēr viņa atnāca atkal un, tikko pārkāpusi pār slieksni, pati aizkrampēja durvis. Turklāt vēl pasmējās, padraudēdama ar pirkstu...

Toreiz, glāstot viņas kailo plecu, viņš pajautāja:

— Vai tu mīli mani?

Viņa atbildēja ne visai skaidri.

— Un kā vēl!

— Tad apprecēsimies, — ierosināja Arsenijs.

— Pagaidīsim! — Rita izstaipījās un saldi nožāvājās.

— Nav labi. Ļaudis nopels.

— Tu runā kā simtgadu vecis.

— Tomēr labāk, ja viss notiek likumīgi.

— Tumsonība!

Un atkal viņi pēc Moroškas vēlēšanās nesatikās vairāk nekā nedēļu. Arsenijs jau nemiera pilns sāka domāt par savām attiecībām ar Ritu Zujevu un, trešoreiz tiekoties, ierunājās par tām pavisam uzstājīgi.

— Kāpēc gan tev nepatīk satikties tā, kā pašreiz? — brīnījās Rita.

— Šitā ir izvirtība, — drūmi atbildēja Moroška.

— Ko tu neteiksi, kāds Rasputjins!

— Bet es nesaprotu, kāpēc tev vēl jāpārdomā?

— Mī-īļais, es taču jau esmu bijusi precēta!—nopūtusies un savilkusi bēdīgu seju, pirmoreiz atzinās Rita. — Apdedzinājos un nozvērējos palikt brīva. Uz ilgiem gadiem.

— Man vajadzīga ģimene, — Moroška stingri pateica.

— Tu esi ērms! — patiesi izbrīnījās Rita. — Kam tev šeit, taigā, vajadzīga ģimene? Šajā klaidoņa dzīvē? Un vēlāk — šodien kopā, rīt katrs uz savu pusi. Klaiņojam, un mums jāklaiņo, kamēr esam jauni. Mūs gaida tik daudz interesantu darbu! Mēs pastrādāsim pie visām Sibīrijas upēm. Es gribu strādāt. Es gribu klejot pa taigu. Turklāt mums taču vienam otrs labāk jāiepazīst.

— Es domāju, tu mīli, — noklausījies Ritas atzīšanos, sacīja Arsenijs.

— Mīlu, protams ...

Viņš lēnām atvairīja viņas rokas.

— Nevajag.

— Projām dzen? Netici?

— Ko tur runāt...

Pēc dažām dienām Rita Zujeva, kuru pie Negantās visi bija sākuši saukt par Aušu, ieskrēja darbu vadītāja istabā un, satraukumā strauji elpodama, noprasīja:

— Runā, ka tu esot man piešķīris šo iesauku?

— Un kas tad par to? — Moroška vientiesīgi atzinās.

Bet Auša, samiegusi savas zaļganās acis, pēkšņi no visa

spēka apbalvoja Morošku ar neparasti svelošu un skaļu plauku un aiziedama vēl piedraudēja:

— Piesargies!

Tajās dienās pie Negantās atbrauca Geļa.

Tikai tagad Arsenijs saprata, ka Geļas ierašanās visvairāk palīdzējusi tikt galā ar apmulsumu, kāds viņu tolaik nomāca, kā arī pārvarēt riebumu pret sevi par rakstura trūkumu attiecībās ar Aušu. Tolaik viņam ne jausmas nebija, ka viņš tik drīz sajutīs mīlestību, viņš pat iedomāties nespēja, ka tā var rasties, tomēr tāds dīvains saviļņojums kā putnam pirms saullēkta nedeva mieru, mudināja kaut ko meklēt, pēc kaut kā ilgoties un biežāk nekā pirms tam pārdomāt savu dzīvi. Auša izvairījās sastapt viņu, ar savu dzestro un atturīgo izturēšanos liekot saprast, ka viņu attiecības beigušās uz visiem laikiem. Droši vien tādēļ, lai viss bijušais ātrāk aizaugtu ar zāli, viņa aizbrauca uz divām nedēļām pie savas grupas.

Nu viņa atkal ir šeit...

— Vai kartes atvedi?

— Visas neatvedu.

— Kuras palika?

— Ko tu mani tincini? — strauji pagriezusies pret Morošku, ierunājās Auša. — Gan par ogām, gan par kartēm? Šķiet, ka tava sirds tāda pati kā tavs melnais akmens, vai tā nav? Varbūt vēl cietāka un melnāka?

Pēkšņi apklususi, Auša brīdi sēdēja ar noliektu galvu, lauzīdama pirkstus, cīnīdamās ar aizvainojumu, bet tad sāka runāt tā, kā Moroška nebija gaidījis, — klusi, padevīgi, ar patiesām sāpēm. Arsenijs nebija domājis, ka viņa var būt tik nelaimīga, kāda šobrīd likās. _

— Esmu nomocījusies šajās divās nedēļās! — viņa pateica. — Domāju, ka visu aizmirsīšu. Gribēju aizmirst! Tu zini, es taču esmu viegli aizvainojama. Un redzi, tomēr neizturēju. Bet tu atgrūd mani, dzen projām... Tātad nemīli? Pasaki! Dieva dēļ, neklusē!

— Nedusmojies, Rita, — maigi palūdza Moroška.

— Skaidrs. Arī tad nemīlēji?

— Tu man patiki, Rita.

— Tikai?

— Saprotu. Tāpēc jau mani mocīja domas, ka tas pretīgi! — atzinās Moroška, atkal sajuzdams pret sevi to riebumu, kuru nesen bija pārvarējis. — Tu mani apskurbināji. Tomēr gribēju, goda vārds, es gribēju tevi iemīlēt no visas sirds! Gribēju, bet neizdevās!

— Aizvainoju? — Auša noprasīja.

— Tā nedomā, tas nav tiesa!

— Apniku?

— Atkal tā nav, Rita, atkal nav tā...

— Kas tad? Kādēļ tev neizdevās iemīlēt?

— Tu tikai neuztraucies, nepārtrauc mani! — apvaldīdams balsi, lūdza Moroška. — Es taču domāju, ka mans laiks pagājis. Biju zaudējis jebkuru cerību. Sirds bija kļuvusi vāja. Bet vajag tā: lai cik ilgi tu dzīvo, gaidi, gaidi un gaidi. Nezaudē cerību. Nezaudē ticību. Piesargies un nedari neko bez mīlestības. Jo redzi, mīlestība var ierasties negaidot jebkurā mirklī.

— Kālab tu biedē mani? — Auša satraucās vēl vairāk.

— Ko tu gribi pateikt?

— Saproti pati.

— Tie ir meli! Meli! — uzlēkusi kājās, iekliedzās Auša.

— Kura tā ir?

Tikai tagad Auša ievēroja pārmaiņas darbu vadītāja telpās, kā arī ziedu pušķi uz Moroškas galda. Auša zināja, ka Geļa rūpējas par kārtību pārvaldes mājiņā, taču bija iedomājusies, ka meitenei tas pavēlēts. Un nez kāpēc Auša nekad nepieļāva domu, ka Arseniju var savaldzināt pavisam jauniņa meitene. Auša apstājās pie starpsienas un, ar acīm norādīdama uz ziedu pušķi, atkārtoja, bet nu jau vārgākā balsī:

— Tie ir meli.

■— Nē, tā ir taisnība, — attrauca Arsenijs.

— Bet vēl nesen taču mēs? — ar pārmetumu un sāpēm balsī iesaucās Auša.

— Man liekas, ka ļoti sen! — pateica Arsenijs. — Bet dažreiz liekas, ka starp mums nekas nav bijis.

— Tu esi jucis, vai?

— Kas tad bija? Nekā tāda, ko būtu vērts atcerēties, — iebilda Moroška. — Kas notiek bez mīlestības, tas pēdas neatstāj. Nekur. Ne sirdī, ne dzīvē.

Nevis pirms mēneša, bet tikai šobrīd, un vēl tik negaidot, Auša pirmoreiz uzzināja, cik nepanesami rūgts ir aizvainojums, kad atraida patiesas jūtas. Viņai tūdaļ_ radās vesels lēvenis pašu cietsirdīgāko atriebības plānu. Taču nezinādama, ar ko sākt, Auša niknumā metās pie galda, izrāva no stikla burkas ienīsto ziedu pušķi un sāka sist ar to kā ar pirtsslotu pa sienu. Un tikai piebārstījusi Arseni ja Moroškas istabiņas grīdu ar ziediem, viņa ar nožēlojamo stiebru saišķīti rokās izskrēja uz lieveņa.

II

Kamēr Auša aizskrēja līdz krastmalai, viņa paguva savaldīties un izdomāt steidzīgas un noteiktas rīcības plānu. Viņa nebija no tiem, kas viegli atsakās no savas laimes, un Moroškam tas būs jāuzzina ...

Sardzes kuģa ēdamtelpā valdīja troksnis.

Kuģa pakaļgalā pa atvērtajām kuģa virtuves durvīm Auša ieraudzīja Varjiņu, kas rosījās pie plīts, bet uz sliekšņa stāvēja Igors Mercalovs ar baltu plāksteri^ uz kreisā vaiga; bārdainais maskavietis sarunājās ar virēju, tai pašā laikā pagrābdams no viņas groziņa pa saujai melleņu, ko, stipri atgāzis galvu, tūdaļ sabēra mutē. «Atkal šai muļķītei jauna mīlestība!» nodomāja Auša un, pūlēdamās palikt nepamanīta, iešmauca-šķipera kajītē.

Sisojiene saņēma viņu ar dzēlīgu smiekliņu:

— Ātri gan ...

— Dabū degvīnu un uzkožamo, — nepieļaudama iebildumus, Auša pavēlēja, — un atved Beļavski.

Lai cik tas bija dīvaini, tomēr Sisojiene padevīgi pacieta Aušas visai skarbo toni un tikai domīgi noteica:

— Kaut kas tāds nav redzēts ...

Tehniķes-ģeodēzistes Zujevas ielūgums pārsteidza Borisu Beļavski, jo viņi tikai vakar bija iepazinušies. Vēl vairāk viņš brīnījās, kad Zujeva sagaidīja viņu ar degvīna pudeli uz galda blakus sālītām ālatām un saišķītim zaļo loku.

— Atvaino, ka traucēju, — saka runāt Auša, ar pirmo mirkli nodibinādama tādas attiecības, kādas neatkarīgi no pazīšanās ilguma bija parastas taigas jauniešu starpā.

— Puiši tevi izslavējuši par labu motoristu. Kad tev būs -laiks, vai tu nepaskatīsies, kāda vaina manas laivas motoram? Tas niķojas, bet mans motorists ir zaļš puika.

— To var, — ilgi nedomādams, piekrita Beļavskis, it sevišķi tāpēc, ka viņam kāda nojauta teica: ne jau motora dēļ mani ataicināja pie šīs manīgās meičas.

— Bet mēs ar Sisojieni te sastiķējām, — Auša paskaidroja, runājot dzērāju vārdiem, it kā atvainodamās par to, ka uzņem motoristu nepiemērotos apstākļos, un lūgdama ticēt, ka šie apstākļi radušies pilnīgi negaidot. — Noblan-dījāmies pa taigu, gluži bez spēka palikām. Gribu stiprināties.

Gurdi piemiegusi zaļās acis, Auša pacēla jau agrāk pielieto slīpēto glāzīti ar degvīnu, pacēla to līdz lūpām, bet tad piepeši atlika atpakaļ uz galda.

— Varbūt arī tu iedzersi? — viņa uzaicināja Beļavski, kurš neviļus norīstījās un pēc tam pūlējās ievilkt elpu.

— Nekautrējies, šeit, taigā, visi pašu ļaudis.

Uzmanīgi satverdams glāzīti, Beļavskis noprasīja:

— Jūs dzerat aiz noguruma, bet par ko lai es dzeru?

— Sadzersim līkopus, — pajokoja Auša.

— Kālab? Kādus līkopus?

— Nu, tad aiz bēdām ...

— Paskaidrojiet, — iekaisis pieklājīgi palūdza Beļavskis.

— Vai tad tev nav bēdu, — Auša pavīpsnāja. — Kāpēc tad tu izdilsti? Kāpēc esi nomelnējis? Kāpēc staigā kā apdullis? Palūkojies uz sevi, kāds tu izskaties! Paraugies!

Pavirši uzmetis skatienu spogulītim, ko Auša turēja viņam acu priekšā, Beļavskis izbijās no sava izskata un, it kā baidīdamies, ka viņam var atņemt glāzīti ar degvīnu, cieši sažņaudza to rokā.

— Iemetīsim, — mudināja Auša.

Beļavskis uzreiz ielēja degvīnu mutē.

— Ak tu, šitāds apskaužams puisis, bet nokāris degunu! Kauns! — tagad jau pavisam atklāti turpināja Auša. — Pat žēl kļūst tevis! Rīt taču jau būs par vēlu, to es zinu skaidri! Dod, es ieliešu vēl...

No Aušas vārdiem kā no pēkšņas vēja brāzmas Beļav-skim aizrāvās elpa, un viņš krietnu brīdi klusēja, drebošām rokām turēdams glāzīti. Beļavski pārsteidza tas, ka Auša raizējas par viņa likteni, viņš nezināja, kā uztvert viņas brīdinājumu, un tāpēc, redzami apjucis, vaicāja:

— Atvainojiet, bet kāda jums par to bēda?

— Jūs esat man vajadzīgs!

— Ak, tad tā! — Beļavskis uzminēja. — Tagad ticu.

— Dzer! Uzkod!

in

Līdz vakaram Geļa rosījās savā maziņajā kajītē, ar savu parasto veiklību visu noridādama, jo nekārtībā dzīvot viņa nespēja. Visu sakopusi, viņa nožēloja, ka nav paguvusi aizskriet pēc puķēm, un tūdaļ atcerējās ziedu pušķus, ko bija saplūkusi sev un Moroškam. Brīdi Geļa pastāvēja, skumīgi piespiedusi vaigu pie durvīm. Taču laiks ritēja, bija jāpasteidzas. Viņa izmazgāja savas kleitiņas, un, kad visi sanāca ēdamistabā vakariņās, Geļa klusiņām ar mazgājamo bļodu rokās aizzagās uz krastmalu.

Geļa zināja, ka viņa sardzes kuģa tuvumā veļu skalot nedrīkst: tūliņ piesiesies kāds no puišiem, sāks lakstoties, un, ja ieraudzīs Beļavskis — tad pavisam traki. Nolēmusi apmānīt puišus, viņa ātri paslēpās aiz lielajiem laukakmeņiem, kas gulēja kādus simt metrus no sardzes kuģa, uz upes lejgalu. Tur uz tīras oļu sēres stāvēja vientuļa zvejas laiva.

Bija beidzies brīnišķīgo vasaras saulrietu laiks, kas apbūra Geļu Angāras novadā. Bieži vien saule vēl nebija paguvusi nozust, kad vakaru pusē pa visu debess malu jau sāka kvēlot un rotāties vakarblāzma, bet Angāra drāzās uz priekšu kā aveņkrāsas dzelzs lavīna, tā mutuļodama un šļakstīdama, ka šķita — iekvēlosies arī taiga. Un viscaur tāds gaišums, ka ne cilvēki, ne zvēri, ne putni ilgi neapjauš nakts iestāšanos. Vakarblāzma dziest lēnām, pilnīgi nemanāmi, un paiet krietni ilgs laiks, kamēr nobāl rietumi, taču brīnišķīgās gaismas, kas nolijuši pār zemi, pietiek visai naktij līdz tam laikam, kad debesu augstumus sāk sārtot rītausma. Noziedējušas, izkvēlojušas rīta un vakarblāzmas. Tagad debess jums ātri izbāl, ātri nodziest sārtums uz piekrastes klintīm, ātri apsūb un kļūst svina pelēka Angāra. No taigas izlien krēsla, un drīz vien viss iegrimst biezā miglā, taigas knišļu valstībā. Jāgaida, kamēr itin kā no atvara iznirs milzīgs, zila vainaga ap-vītajs, vizošais mēness, — tad no jauna iekvēlojas un sāk rotāties Angāras straujtece. ,

Pārliekusies pār laivas pakaļgalu, Geļa skaloja straujajā ūdeni zeltaino kleitiņu, un atmiņā atausa tas laiks, kad viņa uzšuva to pirms viena gada — pēc skolas beigšanas, sava mūža vislaimīgākajās dienās.

Iznākusi pa skolas durvīm lielajā pasaulē ar gatavības apliecību, Geļa vispirms un visspējāk sajuta sevi pilnīgi pieaugušu.

Gatavības apliecība viņai šķita īsta ceļazīme dzīvē, kas apliecina, ka tās īpašniece var patstāvīgi, bez priekšā sacīšanas, bez saukšanas pie kārtības, bez pamācībām da-—-rīt visus darbus, kādi vien pagadīsies, un spēj pati noteikt savu likteni.

Toreiz Geļa bija cieši pārliecināta, ka viņa visu zina, visu prot, visu izpratusi, ka viņai visi ceļi vaļā un viss pieejams. Viņa jau agrāk bija ievērojusi, ka prot orientēties visos jautājumos ne sliktāk kā pieaugušie, bet nu sāka uzskatīt sevi par īstu visuzinātāju. Geļa ļoti viegli pārliecināja sevi, ka viņa, tāpat kā pieaugušie un dažkārt pat labāk, izprot cilvēkus. Viņai no tiesas likās, ka viņa katram pretimnācējam gandrīz vai redz cauri.

Pagājis tikai viens gads viņas pieauguša cilvēka dzīvē, bet kāds gads! Geļa ar pūlēm skaloja atmiņas izraisījušo kleitiņu strauji plūstošajā ūdenī. Varbūt vajadzētu saplēst šo viņas drausmīgās pašapmānīšanās liecinieci? Saplosīt gabalos un iesviest upē! Lai straume to aiznes projām no acīm!

Atmiņas tā satrauca Geļu, ka viņa nedzirdēja, kā uz šaurās taciņas tuvu pie laivas ierodas tas, no kura viņa baidījās un kuru nicināja vairāk par visiem puišiem, kas ap viņu lakstojās.

Boriss Beļavskis kādu brīdi modri vēroja Geļu, gribēdams pārliecināties, vai nav iztraucējis, kad zagās šurp pa akmeņaino taku. Taču paiet no takas līdz ūdensmalai viņš neuzdrošinājās, baiļodamies, ka oļi zem kājām sāks grabēt. Cenzdamies skaļi neelpot, viņš apsēdās zemē un novilka zābakus, lai čaboņa neizbiedētu Geļu. Pēc tam Beļavskis, sasprindzinājis visu gribasspēku, atkal pakavējās, lai gūtu pārliecību, ka viss noris pēc viņa vēlēšanās. Geļa tāpat kā pirmiņ skaloja veļu, zemu noliekusies pār laivas pakaļgalu. Turēdams zābakus kreisajā rokā, bez trokšņa soļodams pa gludajiem, slapjajiem oļiem, Beļavskis zagās uz laivu.

Par nelaimi, Geļa pārāk vēlu pamanīja Beļavski sev aiz

muguras, — viņš paguva ne vien pieķerties ar roku pie laivas malas, bet arī ielikt tajā zābakus. Izbailēs atskatījusies, pēkšņi zaudējusi spēkus nelabā priekšnojautā, viņa klusi iekliedzās:

— Ak, tu tas esi?

Boriss Beļavskis klusēdams zaglīgi atskatījās uz to pusi, kur, krēslā mirkšķinādams ugunis, stāvēja sardzes kuģis. Geļai likās dīvaini, ka Beļavskis nav darba tērpā, bet uzvilcis savu moderno sporta jaku. «Stilīgais!» Geļa domās nolamāja viņu. «Uzcirties, kā uz dejām iedams!» Ar pēdējiem spēkiem, cenzdamās pasvītrot nevaļu, viņa sāka izgriezt ūdeni no kleitas un klusi pavēlēja:

— Ej projām. Netraucē.

Pagriezies pret Geļu, Beļavskis raudzījās uz viņu un izlikās pārsteigts, itin kā nebūtu domājis laivā sastapt meiteni.

— Ej projām! — vēlreiz jau stingrāk palūdza Geļa.

— Paskat vien, kur noslēpusies! — ierunājās Beļavskis, kad bija atguvis elpu. Visur tevi atradīšu: pat zem zemes un kosmosā.

Viņš apsēdās uz laivas malas.

— Nešūpo! — pieprasīja Geļa. — Piedzēris esi, vai?

Viņa saprata, ka Beļavskis atgriezis viņai ceļu uz

krastu: izlēkt no laivas bija bail — zem laivas pakaļgala sākās dziļums, arī straume tāda, ka vienā mirklī nogāzīs no kājām. Tātad izvairīties no sarunas ar šo ienīsto vīrieti nevarēs! Geļa gluži nespēkā noslīga uz sēdekļa, juzdamās bezgala nelaimīga un vientuļa.

— Visu laiku slēpies, bēgi no manis, bet man ar tevi jārunā, — Beļavskis pateica, aptvēris, ka par daudz laika zaudējis velti, un baidīdamies, ka Geļa var sākt kliegt, lai gan parasti viņa kautrējās tādā veidā atkratīties no puišiem.

— Viss jau pateikts, — Geļa atbildēja.

— Uzklausi vēlreiz.

— Atkal no sākuma?

— Jā, atkal. Aizbrauksim no šejienes. Lūdzu tevi.

— Liec mani mierā!

Paliecies uz priekšu, Beļavskis kaisli iesaucās:

— Es taču mīlu tevi! Saproti!

— Ne jau mani tu mīli, — tūdaļ skarbi attrauca Geļa, ar atvieglojumu juzdama, ka līdz ar naidu pret Beļavski viņā atgriežas šobrīd tik nepieciešamais spēks. — Tu mīli sevi. Tikai sevi. Pasaki man, kādēļ tev vajadzīga es un mana mīla?

Viņš atbildēja ātri ar ciešanu pieskaņu balsī:

— Bez tevis nespēju dzīvot!

— Nu redzi, jau atkal tu rūpējies tikai par sevi, es taču zinu! — Geļa turpināja. — Bet vai tā ir mīlestība? Kad mīl, tad grib dzīvot, ļoti grib, pat vientulībā...

— Bet es tā nevaru! Es nevaru tā!

Arī šajos vārdos, kuri bija pateikti it kā ļoti sirsnīgi, Geļa tomēr saklausīja skaidri nojaušamu dižošanos ar sevi un tāpēc izsmiedama attrauca:

— Zināms, tu jau neesi tāds kā visi! Kur nu? Tu nespēj dzīvot bez manas mīlas. -Kā gan tu dzīvoji līdz šim?

— Ne jau dzīvoju, bet nīku!

— Tikai tukši vārdi...

Geļa piecēlās no sēdekļa, pūlēdamās neparādīt savu nemieru, lai pieviltu Beļavski, viņa piepeši pavisam mierīgi, pat laipni pateica:

— Jau satumsis, man laiks iet...

Arī Beļavskis piecēlās no laivas malas. Geļa domāja, ka viņš atbrīvo ceļu, bet Beļavskis tūliņ pat apturēja viņu ar rokas mājienu.

— Pagaidi, vēl mazliet, — tikpat mierīgā balsī viņš palūdza, un likās, ka piekrīt Geļas lēmumam pārtraukt nevajadzīgo sarunu.

— Knišļi mani sakoduši, — sūrojās Geļa.

— Vai vari atbildēt godīgi? — Beļavskis jautāja.

— Jautā, tikai ātrāk.

Taču Beļavskis nez kādēļ vilcinājās un, smagi elpodams, berzēja ar plaukstu krūtis. Bet, kad sadūšojās, tad nevis pavaicāja, bet tikpat kā ugunskvēli iesvieda Geļai sejā.

— To platpieri mīli?

— Par ko tu runā? Es nezinu.

— Neizliecies!

Uz jautājumu, ko viņai uzdeva Beļavskis, Geļa vēl pati sev baidījās atbildēt. Pavisam nesen dzīve skarbi bija pierādījusi, ka viņa vēl nepazīst īstu mīlestību un pagaidām tikpat kā meža biezoknī meklējusi to, pēc kura ilgojas sirds. Vai šeit, pie Negantās, pie viņas būtu atnākusi mīlestība? Tās sarežģītās, mokošās jūtas, ko viņa vēl tik īsu brīdi, tikai kādu nedēļu, sajūt pret Arseniju Morošku, drīzāk varētu nosaukt par sāpēm, nevis par mīlestību.

— Ko tad tu, nopratini mani, vai? — attrauca Geja, sajuzdama, ka viņu strauji pārņem brīnišķīgs, šobrīd pavisam nepiedienīgs miers, kas viņai arvien bija sadumpošanās vēstnesis. — Kas tu tāds esi, ka uzdrošinies mani pratināt?

— Atbildi! — viņas miera galīgi satracināts, Beļavskis pieprasīja.

— Nu, tad klausies! — Un vispirms nevis sev, nevis Arseni jam Moroškam, bet nīstamajam vīrietim Geļa atzinās: — Jā, liekas, mīlu... — un, samiegusi acis, viņa uzkliedza: — Nu, kas būs tālāk?

Geļas atbilde apstulbināja Beļavski. Viņš sastomījās un samulsis klusi pavaicāja:

— Kad tu paguvi?

— No pirmā acu uzmetiena, — Geļa izaicinoši atcirta.

— Ar ko gan tas platpieris apbūris tevi?

— Ar savu cilvēciskumu! Savu labsirdību! — Geļa jūsmīgi atbildēja, izjūtot prieku par savu tiešumu un to patiesību, ko saka par Morošku. — Ar visu, kā nav tādiem egoistiem, kāds esi tu!

Greizsirdība tā sažņaudza Beļavska sirdi, ka viņš, gandrīz ievaidējies, caur zobiem izspieda:

— Ak, tad šitā gan!

Un tūdaļ, satvēris ar abām rokām laivas_ priekšgalu, iestūma laivu upē, notriecot no kājām Geļu. Ūdens viņam bija jau līdz vidum, kad viņš, atbalstījies uz rokām, palēcās augšup un pārvēlās pār laivas malu...

Laivu uztvēra straume. Pēc īsa laika sprīža, kamēr Geļa piecēlās un ievaidējusies aptaustīja sasistos ceļgalus, sardzes kuģi krēslā gandrīz vairs nevarēja saredzēt. Bailīgi pieķērusies pie laivas malas, visa saspringusi, Geļa iekliedzās:

— Straume nes mūs projām!

— Lai taču nes! — Beļavskis atsaucās.

Ugunis uz sardzes kuģa un ugunis mājiņās uz krasta, kuras nupat vēl mirgoja uz vietas, tagad uzspurdza, sāka riņķot un lidot, lidot projām kā šāviena izbiedētu putnu bars. Ikviena uguntiņa ar kaut ko jau bija kļuvusi Geļai mīļa, un viena no tām bija vismīļākā: nemiera pilnajās bezmiega naktīs bieži raudzīdamās uz to pa savas maziņās kajītes logu, viņa iemīļoja to tāpēc, ka uguntiņa mirdzēja ilgāk nekā pārējās ugunis, padarot vieglāk panesamu viņas vientulību, un viņai šķita, ka arī mirdz tā neparasti, itin kā aicinādama un vilinādama kaut kur . . .

— Kas tev, nelieti, prātā? — Geja uzkliedza.

— Tikai nekliedz, — brīdināja Beļavskis.

Piesardzīgi, bīdamies tumsā paklupt, jūtot, ka neturas

visai stingri uz kājām, Beļavskis virzījās uz laivas vidu. Pārkāpis pāri sēdeklim, viņš jau taisījās apsēsties un ķerties pie airiem, bet tai mirklī Geļa pēkšņi strauji sašūpoja laivu, tikko nepiesmeļot ar ūdeni, un Beļavskis, kas nebija gaidījis tādu viltību, pārvēlās pār laivas malu.

Satvērusi airus, Geļa pagrieza laivu šķērsām pāri straumei un no visa spēciņa, kāds viņai vēl bija un kas aiz bailēm jūtami vairojās, sāka airēt uz krastu. Cīnīdamās ar upi, viņa tik neprasmīgi un neapdomīgi šķieda spēkus, ka gandrīz bez elpas, gatava tūliņ sākt raudāt, apzinoties savu nevarību un ar šausmām iedomājoties, ka straujtece var laivu aizraut līdzi, Geļa ar lielām pūlēm aizkļuva līdz krastam. Izdzirdusi nočirkstam oļus, viņa atskatījās uz ugunīm pie Negantās un, priecādamās, ka nu tās stāv uz vietas, metās laukā no laivas. Zem kājām viņai pagadījās Beļavska zābaki. «Tad, lūk, kādēļ viņš bija tā uzcirties!» Geļa tagad saprata. «Sataisījies doties ceļā!» Degdama naidā pret Beļavski, viņa iesvieda zābakus upē.

— Še s.aņem! Ķer rokā!

Un tikai tad attapās, ka Beļavskis droši vien noslīcis! Izlēkusi no laivas, lūpas kodīdama, viņa pa kaklu pa galvu aizmetās uz darbu vadītāja mājiņu...

Kad Arsenijs atvēra durvis, Geļa tikko turējās uz kājām. Baidīdamās nokrist, viņa neviļus satvēra pretim sniegtās Moroškas rokas un, strauji piekļāvusi galvu viņam pie krūtīm, drebēdama nočukstējа:

— Es noslīcināju viņu ...

Ne jau tūdaļ Moroškam izdevās piedabūt Geļu pateikt vēl dažus vārdus, lai izdibinātu, kur viņa satikusi Beļavski, un ne jau tūdaļ viņš spēja atraut meiteni no savām krūtīm. Laukā Moroška izskrēja, domādams, ka motorists patiešām gājis bojā.

Pie sardzes kuģa bija dzirdamas satrauktas balsis. Pirms došanās lejup no kraujas Moroška pārlaida laternas gaismu pār taku un pār lēzeno piekrasti, kur taka nogriezās uz upi, un tur vizošās gaismas lokā ieraudzīja Beļavski: slapjš, ar saplēstu teniskreklu, grīļodamies, kaut ko murminādams, tas steidzīgi soļoja pa taku.

Beļavskim trūka spēka uzskriet uz kraujas, lai gan viņš ļoti vēlējās ieklupt Moroškam krūtis. Pieķerdamies pie velēnām kraujas malā, tumsā neredzēdams darbu vadītāju, viņš kliedza:

— Kur tu esi, riebekli, kur tu esi?

Kaut kā tomēr uzrāpies uz kraujas un saskatījis Mo-rošku pie vētras nogāztā bērza stumbra, kas gulēja turpat gar taku, Beļavskis, rupji lamādamies, metās Moroškam virsū, taču viņa rokas — kā viņam likās — tai pašā mirklī satvēra dzelzs knaibles. Beļavskis tā iebrēcās, kā nekad vēl aiz sāpēm nebija brēcis: viņš bija pārliecināts, ka roku kauli sadragāti.

— Klusāk, klusāk, — apsauca viņu Moroška.

Ar pūlēm atguvies, piespiedis pie krūtīm aiz sāpēm smeldzošās rokas, Beļavskis lūdzās:

— Esi cilvēks, padzen viņu!

— Lai esmu cilvēks un padzenu?

— Nefilozofē taču, beidz! Vai tev viņa vajadzīga? Bet es viņu mīlu.

— Viņa taču nemīl tevi.

— Iemīlēs! Viņa ir mana!

— Ko nozīmē «mana»? — šoreiz Moroška vaicāja bez viņam parastās kavēšanās. — Kā aita, ar tavu īpašuma zīmi, vai?

— Uzminēji, tā ir, — Beļavskis atbildēja.

— Beidz jokot! Beidz! — stingri, dobjā balsī pavēlēja Moroška. — Vai 'zini, ko par tādiem jokiem saņem?

īzdzirdis, ka augšup uz krauju nāk no sardzes kuģa atskrējušie ļaudis, Beļavskis, krūtis izriezis, metās uz priekšu, atkal pilnā balsī kliegdams:

— Kas gan te joko? Viņa ir mana! Vai saproti šo vārdu — mana? Mana — un viss skaidrs!

— Tu melo, Beļavski! Melo!

— Pajautā viņai pašai, ja netici!

— Tu runā tā aiz niknuma! Gribi apkaunot?

— Gribu paglābt no kauna!

— Vācies pie joda tu, glābēj ...

— Ak, tad tu gribi viņu, ko? — Un Beļavskis sāka vicināt dūres Moroškam gar seju. — Nesapņo par to, darbu vadītāj! Veltīgi sapņi! Tas nenotiks! Mana viņa bija, mana arī būs! To liec aiz auss!

Bet Beļavska rokas atkal nokļuva dzelzs knaiblēs. Iebļāvies viņš novēlās zemē.

Uz kraujas uzskrēja spridzinātāji.

— Aizvediet viņu, piedzēries un slapjš, — Moroška pateica.

Lai gan ar pūlēm, Beļavskis uzslējās uz viena ceļgala un sāka tumsā runāt, domādams, ka darbu vadītājs vēl tuvumā.

— Ar sprāgstvielu? Ar to, kas sirdi? Pamēģini vien, saspridzini! Pamēģini!

Kāds no puišiem, kuri bija sastājušies ap Beļavski, noteica:

— Piedzēris gan, patiešām...

Igors Mercalovs izspraucās pie Beļavska un, satvēris viņu zem padusēm, ar rāvienu piecēla kājās.

— Kādēļ viņš tevi tā notrieca? Greizsirdība bija sagrābusi, vai? — Un, pagriezies pret darbu vadītāju, no-, bļāva: — Nu, darrrbu vadītāj, piesargies!

Bet Arsenijs nedzirdēja Mercalova vārdus. Viņš citu neko ne dzirdēja, ne redzēja, kā vien uguni savā istabiņā, un tikai tāpēc droši vien nokļuva nevis pie "durvīm, bet pie mājiņas logiem. Viens logs bija atvērts, un pa to viņš ieraudzīja Geļu.

— Aizver logu, salīdīs knišļi, — klusā, it kā slimības novārdzinātā balsī teica Moroška.

— Viņš tā kliedza, — nočukstēja Geļa.

— Aizver.

Mazliet pavilcinājusies, Geļa turpināja.

— Es visu dzirdēju, Arsenij Ivanič.*

— Viņš ir nelietis ...

— Jā, viņš ir nelietis, — piekrita Geļa. — Bet viņš teica taisnību, Arsenij Ivanič.

— Neticu! Neticu! — satvēris loga rāmjus, smagi elpodams, Moroška attrauca.

— Tā ir taisnība, Arsenij Ivanič, — valdīdama elsas, atkārtoja Geļa. — Ak, dievs, kādēļ gan viss, kas ar mani noticis, ir taisnība? Kam tas bija vajadzīgs?

— Klusē! Es neticu!

— Bet tā bija ...

... Ap jūlija vidu kļuva redzams, ka Strēlnieku krācē, gandrīz pie pašas Angāras grīvas, virs korainās, smaragdzaļās straujteces manāmi izslējušās pelēkās granīta klintis. Pārgāzēs, kur parasti ūdenskritnis nostiepās kā atlasa lenta, tagad varēja saredzēt lielus tumšus laukakmeņus un plakanus akmeņus; tie draudīgi bija slēpušies upes at-varā kā piesardzīgi, aizvēsturiski nezvēri, kas baidījušies iznākt gaismā.

Geļa bieži noraudzījās uz krāci.

Viņai likās, ka gudrā daba tīšu prātu piesvaidījusi An-gāras grīvu ar milzīgajiem akmens bluķiem, ietriekdama tos līdz pusei upes gultnē, tādējādi piespiežot upi svaidīties starp šiem akmeņiem, nemitīgi šņākt un tā mutuļot, ka ne straume, ne vējš nespēja aiznest no šīs vietas putu pikas. Pēc Geļas domām, valdonīgā zemesmāte negribēja, lai katrs, kas iedomātos, viegli uzdrošinātos iekļūt tajā pasaulē, kas slēpās viņpus šķēršļiem zilajā dūmakā. Taču šī pasaule neizsakāmi vilināja, bija grūti novērst acis no tās, droši vien arī pirmais cilvēks, kas reiz ieradās šeit, nespēja noraudzīties uz to ar mierīgu sirdi.

Ciemats, kurā Geļa dzīvoja, atradās uz Angāras kreisā, lēzenā krasta, kas sen jau bija atkarots taigai. Viss krasts augšpus ciemata bija piekrauts ar apaļu baļķu grēdām un dažādiem kokmateriāliem, kurus sagatavoja vietējā kokzāģētava, kā arī ar biezu kārtu koku mizu un skaidu. Koku, sveķu un darvas smaka ciematā nekad neizgaisa, lai kāds bija laiks, un tagad, jūlija tveicē, tā d vāko ja sevišķi spēcīgi.

Kopš kuģošanas sākuma ik dienas no agra rīta līdz vēlam vakaram garroku celtņi pārcēla no krautuvēm uz kuģu klājiem un tilpnēm smagus baļķus, -gulšņus, biezu un plānu dēļu saiņus, taču pagaidām bija attīrīts tikai neliels laukumiņš.

Bet no upes augšgala nāca un nāca plosti; daži no tiem nokļuva kokmateriālu sagatavošanas rūpnīcas vēderā, citi, motorkuģu vilkti, aizpeldēja uz Jeņiseju.

Šajā ciematā pie krāces Geļa atbrauca agrā pavasarī kopā ar draudzenēm radistēm, kas bija beigušas kursus Krasnojarskā. Meitenes apmetās kopmītnē un drīz vien aprada ar jauno vietu. Nekādas sevišķas taigas grūtības pārdzīvot nevajadzēja, par to meitenes jutās visai sarūgtinātas. Tomēr ar vienu grūtību viņas sadūrās, kuru noteikti izraisīja dzīve taigā: pievilcīgās, dzīvespriecīgās, glīti ģērbušās meitenes, kas tikko bija izspurgušas no pilsētas, tūliņ sāka lenkt milzum daudz puišu. Ledus iešanas laikā jau notika pirmās kāzas.

Drīz pēc tam ciematā ieradās Boriss Beļavskis. Ar neprātīgu ātrumu viņš joņoja šurp un turp pa upi jaunā gaišzilā gliserī; viņam blakus, atgāzies uz mīksta spilvena, svinīgi sēdēja «Meža dievs» — iespaidīgs un valdonīgs kādas varenas organizācijas pārstāvis, kurš pieņēma pa Angāru atpludinātos baļķus nogādāšanai uz Jeņiseju.

Reiz pēc radio pārraides rīta seansa Geļa, kā parasti, izgāja no savas kajītes un devās uz upi ieelpot svaigo taigas gaisu un pabūt vienatnē ar savām domām. Uzkāpusi uz liela akmens pašā ūdensmalā, viņa nogrima krāces aplūkošanā...

No piestātnes, kas atradās pie pašas divu dižo upju saplūšanas vietas, tajā brīdī atgāja neliels pasažieru tvaikonis ar ģeologiem, pētniekiem, koku pludinātājiem un zeltračiem. Ieraudzījusi to upes līkumā, Geļa pēc sena paraduma sāka māt ar lakatiņu, novēlēdama laimīgu ceļu cilvēkiem, kuri devās uz noslēpumaino pasauli aiz krāces. Pasažieri, kas stāvēja gar kuģa labo bortu, ar prieku atbildēja jaukajai meitenei.

Piepeši viņai aiz muguras atskanēja zobgalīga vīrieša balss:

— Neskumsti! Atradīsies cits!

Geļa nebija dzirdējusi, ka netālu krastmalā apstājas švītīgais zilais gliseris:

— Palīdzi!

Geļu pārsteidza tas, ka nepazīstams puisis uzsauc viņai tik pavēloši. Viņa jau grasījās notēlot aizvainoto, bet kaut kā neizdevās, un tad Geļa nolēca no akmens, pati brīnīdamās par savu piekāpību.

— Ķeries klāt pie borta!

Divatā viņi uzvilka glisera priekšgalu uz smilšu sēres. Geļa juta, ka nosarkusi no šā veiklā un skaistā melnacainā puiša skatiena, un gribēja mesties projām, befviņš atkal pavēlēja, lai gan šoreiz maigāk:

— Pagaidi...

— Ko tev vajag? — iesaucās Geļa, skaizdamās uz sevi par to, ka nespēj sadusmoties uz brašo motoristu. — Tālab vien sauci, nekauņa, lai varētu uzsākt sarunu? Vai nav tiesa?

— Tiesa gan, tā jau bija, — izlikdamies lēnprātīgs, priecīgi atzinās Beļavskis.

— Un kauna nav?

— Pārcietīšu ...

— Tātad šī nav pirmā reize?

— Dzīvē visādi gadījies ...

— Kā redzams, daudz esi pieredzējis.

— Tādēļ jau ievēroju tevi uz akmens, — pateica Be-ļavskis, acīm redzot, ļoti apmierināts par iepazīšanos ar Geļu. — Domāju, kas gan tur tik aizkustinoši pavada tvaikoni? Tā ir romantiskā dvēsele, citādi nevar būt! Man vajadzēja braukt uz piestātni, bet es devos šurp ...

— Kas ir sacīts par ziņkārību? — Geļa uzprasīja.

— Tie ir seni aforismi! — Beļavskis jautri atmeta ar roku. — Ziņkārība ir dieva dāvana cilvēkam. Ja to pazaudē, cilvēks ir pagalam. Vispār ziņkārība ir viens no spēcīgākajiem progresa virzītājiem.

— Tu esi balamute...

— Kā visi pieredzējušie.

— Turklāt vēl jautrs ...

— Un tūdaļ visiem patīku, — viņš paziņoja, tēlodams kautrīgumu, acīm redzot, pūlēdamies sasmīdināt Geļu un mīkstināt viņas sirdi. — Bet tu, kā redzams, esi spurīga, vai ne? — Viņš skatījās uz Geļu, atklāti jūsmojot par viņu. — No kurienes vējš tevi šeit atpūtis?

— No turienes, no debestiņas, — Geļa zobodamās atbildēja.

— Ceru, ka ar lidmašīnu?

— Ko vēl neteiksi! Ar savām..,

— Sen jau?

— Reizē ar strazdiņiem ...

— Ticu, patiešām ticu: tādas šeit var ierasties tikai no debestiņas, — turpināja Beļavskis, ar patiku pielietodams droši vien viņam ierasto ironisko sarunas veidu. — Vai pie vīra vēl neesi aizspurgusi?

— Tik vien! Arī izšķirties paguvu!

— Laikmetīgi, — paslavēja Beļavskis, varbūt pat noticējis viņai. — Gan jau drīz vien aizspurgsi! Tādas atska-bargainas šeit ķertin izķer. Un šajā apvidū nav parasts ilgi tūļāties. Nav laika. Te viss tiek darīts strauji un pamatīgi.

— Ak, šausmas!

— Starp citu, vai tev šeit patīk?

— Ļoti!

— Neticu, — noteica Beļavskis. — Kas tev var patikt šajā tumšajā nostūrī? Ko tu šeit esi atradusi labu? Taiga. Knišļi. Arī cilvēki tādi kā knišļi: slaistās bez jēgas, paši nezina, kālab... Neprot domāt un arī negrib. Pavisam nopietni uzskata^ ka pilnīgi pietiek ar tam patiesībām, kuras jau uzzinājuši...

— Negudro! — Geļa nopietni iebilda.

• — Tu taču pati esi vīlusies šejienes dzīvē, — pārliecināts apgalvoja Beļavskis. — Tāpēc tu nāc šurp ik dienas un raugies uz krāci. Visu laiku domādama: aiz tās krāces — tur ir brīnumi. Vai tā nav? Bet es tev teikšu: arī tur ir taiga, arī tur ir knišļi, arī tur ir cilvēki...

— Izbeidz! — Geļa jau sadusmojusies pārtrauca viņu. — Kā tev nav kauna tā runāt par cilvēkiem? Lūk, viņi aizbrauca turp, un es esmu pārliecināta, ka visiem tur ir interesants, aizraujošs darbs. Ir jau arī grūtības un neveiksmes... Bet tieši tās norūda gribu! Ir taču atklājumi un atradumi, kas sniedz patiesu laimi!

— Jūsmīga aizrautība ir visizplatītākā jauniešu slimība, — nožēlodams pateica Beļavskis. — Sevišķi meitenes sirgst ar šo kaiti. Par laimi, to izslimo ātrāk nekā masalas.

— Āba, atkal aforisms! Es eju ...

Pamājis uz upes pusi, Beļavskis pajautāja:

— Vai esi vizinājusies?

— Arvien taisos, — Geļa atbildēja.

— Tad sēdies iekšā. Tev laimējies.

Geļa nosarka.

— Vai nenoslīcināsi?

Neatbildējis Beļavskis paķēra Geļu uz rokām un pārsvieda viņas kājas pār glisera bortu. Protestēt bija par vēlu un arī negribējās: Geļa sen jau sapņoja par braucienu pa Angāru. Protams, Beļavski vajadzētu izrāt, bet meitenēm, kā zināms, dažreiz pat mazliet patīk tāda valdonīga un parupja puišu rīcība.

Gliseris aiztraucās augšup pa upi.

Angāra jau sen bija apbūrusi Geļu — tūliņ pēc ledus iziešanas ar savu nepārskatāmo ūdens klāstu pie grīvas, ar drosmīgajiem viļņiem, kas triecās pret krasta akmeņiem, ar vēju, kas no taigas dziļumiem nesa līdzi svaigu skuju smaržu. Taču tad Geļa priecājās par upi tikai no krasta. Tagad viņa pirmoreiz atradās upes plašumā un tikai te saprata, ka vēl nav pazinusi Angāru. Tās straumē bija tik daudz trauksmes, bangu, plosīšanās un neizturami žilbinoša zaļgana zaigo juma, ka Geļai kļuva pat baigi un sāka mazliet reibt galva.

— Vai nav skaisti? — Beļavskis par plecu uzsauca viņai.

Geļa neatbildēja.

Kādu laiku viņi brauca gar kreiso, kokiem apkrauto krastu taisni uz stigmietiem, kas bija redzami pakalnā aiz kuģu ceļa uzrauga būdiņas. Bet nonācis līdzās pārkraušanas baļķiem, gliseris sāka atiet uz upes vidu. Tuvojās krāce. Jau pavisam tuvu bija Pilsakmens, krācē vislielākais tumšpelēkais akmens, pret kuru, putas šļakstīdamas, atsitās smagas, itin kā šķidra metāla strūklas, kas nokaitētas līdz baltkvēlei. Geļa domāja, ka Beļavskis parādīs krāci no neliela attāluma un pagriezīs gliseri atpakaļ. Bet Beļavskis, aizbraucis līdz baltajam bakenam pie Pilsakmens, stūrēja gliseri taisni pāri krācei, stingri ieturēdams virzienu uz krāces vēruma stigmietiem, kas rēgojās tālumā. Gliseris manāmi palēnināja gaitu, bet upe, lauzdamās cauri zemūdens akmeņu aizsprostam, krākdama drāzās pretim kā ūdenskritums. Geļa neviļus pieķērās pie Beļavska rokas un sāka to raustīt, lai gan saprata, ka nogriezties sāņus par vēlu. Atlaist vaļā Beļavska roku viņai jau bija bail. Geļa turējās pie viņa rokas, kamēr gliseris traucās augšup pa krāci, bet viņš, spiezdams sev klāt viņas roku, priecīgi klaigāja:

— Pilsakmens! Skaties kāds! Un tur, pa kreisi, zem ūdens — Bandīts. Redzi, kā tam pāri šļāc ūdens! Bīstams akmens! Un aiz sarkanajiem bakeniem, tur ir Cīkstonis! Rau, kreisajā pusē ...

Bet Geļa tikai pavirši uzmeta tiem skatienu, arvien vairāk aizmiegdama acis, jo pārāk tuvu aiz zemajiem bortiem šausmīgi mutuļoja upe. Gliseris kratījās kā veci rati uz ciņaina ceļa. Augšup viņi brauca uzmanīgi un, kā Geļai likās, ļoti ilgi.

— Tas nu ir viss! — beidzot pateica Beļavskis.

Bet Geļa, it kā baidoties no asās gaismas, vēl brīdi neatvēra acis. Pēc tam viņa ieraudzīja, ka gliseris jau slīd garām Sardzes salas signālu mastam. Tagad varēja sodīt Beļavski — un Geļa sāka dauzīt ar dūrēm viņam pa muguru.

Tomēr Beļavska patvaļa Geļai kaut kas patika: viņš taču, bez šaubām, centās izdabāt viņai. Droši vien sajutis to, Beļavskis skaļi iesmējās, apmierināts par savu izdomu, atkrita uz sēdekļa un itin kā neapzinātā jūtu uzplūdumā strauji apskāva Geļu ap plecu. Viņa atsvieda puiša roku un atvirzījās līdz pašam bortam. Viņa vēlējās piespiest Beļavski tūliņ griezties atpakaļ, bet viņam pirms došanās pāri krācei vajadzēja mazliet nomierināties. Tāpēc Geļa, apvaldījusi sevi, klusēja.

Gliseris atkal gāja gar kreiso krastu. Pabrauca garām vienam strautam, pēc tam otram, garām kuģu ceļa uzrauga būdiņai un aiz tās pie Talka sērēm uzdrāzās uz smilšu sēkļa. No glisera viņi izkāpa klusēdami.

— Atvainojies, — nekustēdamās no vietas, pieprasīja Geļa.

Varēja redzēt, ka J3eļavskis satraukts par viņas stingrību un no visas sirds nožēlo savu pārkāpumu. Acis nodūris, viņš apjucis berzēja rokas. Geļa piebilda:

— Izrādās, ka tu arī rokām ļauj vaļu?

Nu viņš pirmoreiz ierunājās nopietni:

— Atvaino, tā bija nejaušība.

— Varbūt tomēr pieradums?

— Nedomā par mani tik ļauni.

— Jādomā... — Geļa stingri attrauca. — Tu taču pat nepajautāji, vai esmu ar mieru, bet devies pāri krācei... — Tagad viņai vairs nelikās patīkama Beļavska patvaļa. — Kādēļ tu tā darīji? Tā taču necieņa pret mani.

— Tā vis nav! — uztraucās Beļavskis. — Tu ļoti vēlējies nokļūt uz upes, un es tad nolēmu...

— Viens pats? Manā vietā?

— Es domāju, sagādāšu tev prieku.

— Vai tu arvien esi tāds?

Viņš sadrūma un vēlreiz palūdza:

— Atvaino.

Geļa ievēroja Beļavska saviļņojumu un ātri nomierinājās: protams, viņš ir iecirtīgs, pārāk pašapzinīgs, tomēr, pēc visa spriežot, sirsnīgs puisis. Viņai kļuva pat neveikli, ka nostrostējusi viņu tik stingri, un tāpēc smaidot pajautāja:

— Dabūji sutu?

— Tev ātri pāriet dusmas, — Beļavskis iepriecināts atbildēja, un viņa acis atkal sāka starot. — Esmu priecīgs, ļoti priecīgs ...

Abi klusēdami gāja pa krastu gar pašu ūdensmalu. Ceļu viņiem aizšķērsoja avotiņš, kas plašā joslā bija izskalojis sēkli. Pacēlis nelielu tumšu akmentiņu ar zeltainiem lāsumiņiem, Beļavskis parādīja to Geļai. Viņa paraustīja plecus:

— Visparastākais ...

— Vai zini, kāds te nesen bija gadījums... — Beļavskis ierunājās ar savu parasto straujumu. — Pavisam netālu no šejienes. Tas notika vasaras vidū. Upe bija kļuvusi sekla. Pie krasta laivā piebraukuši ģeologi. Viens no viņiem redz — pašā ūdensmalā guļ akmentiņš. Viņš pacēlis to, sācis aplūkot — un netic savām acīm. Tā ģeologs pilnīgi nejauši atklājis šeit milzīgu dārgā metāla krājumu, ko upe glabājusi savā gultnē. Redz, kā cilvēkam var laimēties!

— Vai tu domā, ka arī tev ir laimējies?

— Ir jau labi! — Beļavskis iesvieda akmentiņu upē. — Es arī bez tā esnm atradis dārgumu. Dzīvē it viss atkarīgs no gadījuma. Es ticu gadījumam ...

Beļavska mirdzošais skatiens un pēkšņais saviļņojums sākumā patīkami pārsteidza Geļu, bet tas, ko viņš pateica, dīvaini satrauca, un viņa negaidot sāka steigties uz mājām:

— Man laiks iet...

Vairākums ciemata puišu Geļai likās ļoti prozaiski un nenozīmīgi, ar šauru redzesloku. Viņi strādāja rūpnīcā, vadīja un apkalpoja, mašīnas, buldozerus, ceļamkrānus un kuģus, algas dienās tiem patika iedzert, patrokšņot, paau-šoties, bet pēc tam atkal aizrautīgi mesties darbā. Viņi, lai gan dažreiz šķendējās par trūkumiem un nekārtībām, vispār bija apmierināti ar savu likteni. Un visi kā viens izcēlās ar savaldību un cienīgu stāju, ko, pēc Geļas domām, bija piesavinājušies pāragri.

Boriss Beļavskis likās citāds. Viņš bija tieši tāda tipa jaunietis, kādi Geļai patika kopš skolas sola un kuri, viņas izpratnē, spilgti ataino jaunā laika garu. Apveltīts ar tādu sevišķu iekšēju brīvību, asu uztveri un neizsmeļamu zobgalību, Beļavskis daudz ko izsmēja visai asprātīgi un pelnīti. Viņš izraisīja apbrīnu ar drosmīgajiem un neparastajiem spriedumiem par dzīvi. Viņam par visu bija īpašs, savdabīgs uzskats.

Daudzi ciematā nosodīja Beļavski par brīvdomīgo un neapvaldīto frāžainību. Bet Geļa uzskatīja, ka daži nomelno Beļavski aiz greizsirdības, citi — tāpēc, ka nesaprot viņa dedzīgās un cildenās pilsoņa jūtas. Geļai pašai šķita, ka viņa labāk par visiem saskatījusi jaunā puiša izcilumu: enerģisks, straujš, ar gaišu prātu.

Satikties ar Beļavski Geļai bija daudz interesantāk un patīkamāk nekā ar pārējiem ciemata puišiem. Un tomēr, par spīti Geļas augošajai interesei pret Beļavski, viņa sevī juta mulsu nepatiku par sava izredzētā uzvedību. Ne jau gadījuma pēc viņa reiz, līdz asarām izsmējusies par Be-ļavska ciemata parašu attēlojumu, piepeši pateica:

— Reiz tevi piekaus, Boris!

Beļavskis, droši vien izbrīnījies, kā Geļai varējusi rasties šāda doma, izpletis acis, ātri noprasīja:

— Bet kāpēc?

Geļa mēģināja izvairīties no tiešas atbildes:

— Tev nekas neliekas labs!

— Vai puiši tā domā?

— Es neesmu ziņu pienesēja.

— Tātad pati?

— Beidz taču!

— Es nospļaujos uz to, ko par mani domā dažādi ļaudis, — sacīja Beļavskis, nojauzdams, ka Geļa ar kādu runājusi par viņu, un tāpēc pēdējos vārdus sevišķi uzsvēra. — Man svarīgas tavas domas, vienīgi tavas.

Taču Beļavska patmīlība patiešām necieta pat vismazāko aizrādījumu: Geļas vārdi tomēr pamudināja viņu sarauties ar sāncenšiem. Tas notika tieši algas dienā, visi krietni iedzēra un tikai gaidīja iemeslu, lai varētu patrokšņot un paālēties. Risinājās saruna par godīgumu, un Beļavskis nenocieties sāka kaunināt puišus par to, ka aiz muguras viņu apmētājot ar dubļiem.

Puiši sašutumā atcirta:

— Tu jau pats visu un visus apmētā dubļiem!

— Paskat, kāds patiesības mīļotājs!

— Vīzdegunis tāds...

Vārds pa vārdam, acs pret aci — un sākās. īsi sakot, itin kā Geļa būtu novārdojusi: Beļavski tā piekāva, ka pat paša māte nebūtu viņu pazinusi.

Valodas par to samulsināja arī Geļu. Viņa sāka justies vainīga pret Beļavski. Geļa iedomājās, ka Beļavskim var iekrist prātā nejauka doma, it kā viņa būtu zinājusi par kaušļu nodomu, bet sarunā tikai pavirši to pieminējusi.

Vakarā, zinādama, ka kopmītnē puiši gatavojas doties padzīrot, viņa atklāti, visiem par spīti, ieradās istabiņā, kur gulēja Beļavskis. Iegāja un ar viņai neparastu'skarbumu pieprasīja:

— Izejiet visi!

Geļa jau stāvēja pie Beļavska gultas, kad istabas iemītniekiem beidzot atraisījās mēles:

— Vai nepazīsti? Viņš, tas ir viņš ...

— Redzi, cik skai-aists! Pēc indiāņa izskatās!

— Arā, visi! — uzkliedza Geļa.

Aiz pārsteiguma saskatīdamies, puiši klusēdami piecēlās no savām vietām: viņi nebija domājuši, ka Geļa spēj būt tik saniknota un skaļa. Tikai izgājuši gaitenī, daži uzsauca:

— Pažēlo vien, pamīļo!

— Ka tikai vēlāk nav jānožēlo!

— Apžilbusi, stulbā!

Redzot sasisto Beļavski, kuram pat acis bija aiztūkušas, Geļas labā, atsaucīgā sirds tā sažņaudzās aiz žēluma, ka viņai acīs sariesās asaras. «Tātad viņš man dārgs!» pirmoreiz ienāca prātā Geļai. Un no šā brīža savu pastiprināto, līdzjūtības izraisīto interesi pret Beļavska izcilo personu Geļa bez svārstīšanās sāka uzskatīt par mīlestību. Tā izgaisa visas viņas šaubas, kuras nomāca kopš tā laika, kad viņa no visiem saviem pielūdzējiem bija izvēlējusies Beļavski. Tagad viņa bez kautrēšanās metās pie Beļavska, sakārtoja segu uz gultas, pieskardamās viņam pie krūtīm:

— Tu guli, guli! — Geļa strauji pateica, atturot Beļavski, kad tas, viņas uzmanības un mīļuma aizkustināts, mēģināja pacelties gultā sēdus. — Es sastingu, kad dabūju zināt! Šitādi žūpas! Šitādi kaušļi! — viņa sašutusi iesaucās, no visas sirds juzdama līdzi Beļavskim un tai pašā laikā priecādamās, ka no šā brīža atkrīt visas šaubas par to, vai viņa mīl.

Ar savu neapdomāto apciemojumu Geļa, pati to neapjauzdama, cieši sasaistīja sevi un Beļavski visu ciemata iedzīvotāju acīs. To sapratis, Beļavskis bez kavēšanās izmantoja labvēlīgos apstākļus: viņš sāka rīkoties noteikti un neatlaidīgi. Viņš nekad nerunāja ar Geļu par savām jūtām, it kā vēlēdamies parādīt, ka vīrieša mīlestībai jā-būt apvaldītai un atturīgai. Bet reiz, pavadījis Geļu līdz meiteņu kopmītnes lievenim, Beļavskis pēkšņi paziņoja viņai, ka rīt viņi abi iesniegs pieteikumu dzimtsarakstu birojā un pēc nedēļas- nosvinēs kāzas, turklāt vēl pašu istabā, jaunajā mājā. Un turpat iespieda Geļai rokā metāla riņķi uzvērtu atslēgu. Laikam taču Beļavskis tīšām bija visu tā nokārtojis, lai pārsteigtu Geļu ar savu pašapziņu un neļautu viņai neko apdomāt. Zināmā mērā viņš mērķi bija sasniedzis.

Geļa no tiesas bija tā apstulbināta, ka nespēja pat atklāti aizvainoties par Beļavska patvarīgo rīcību. Viņa tikai klusi iesaucās, saņēmusi rokās atslēgu, un tā dīvaini pierima.

Lai gan Geļai šķita, ka Beļavski mīl, pat ļoti mīl, viņai tomēr negribējās kļūt viņa sievai. Ne jaii tādēļ,' ka būtu bail no laulības, kas izraisīja dabisku ziņkāri, bet gan kāda cita, viņai pašai neskaidra iemesla dēļ. Gluži apmulsusi no pēkšņā lēmuma, Geļa nez kāpēc tomēr klusēja, kad Beļavskis ielika viņai rokās atslēgu, un tad vairs nespēja saņemties un atteikt viņam tūliņ, turpat uz vietas. Laikam viņa baidījās, ka Beļavskis sadusmosies un pieprasīs paskaidrojumus, bet Geļa arī pati skaidri nezināja, kāpēc negrib kļūt viņa sieva. Viņai nebija nopietna, redzama iemesla atteikt. Gluži vienkārši viņa vēl nevēlējās tikt sievas kārtā, tas bija viss! «Varētu vēl pastaigāt, kā visi staigā,» noskumusi prātoja Geļa. «Kālab gan viņš tā sadomājis?» Neizprazdama savas izjūtas, baidīdamās aizvainot Beļavski, Geļa tobrīd nenoraidīja viņa priekšlikumu, lai gan tieši to gribējās darīt, viņa tikai samulsusi, gandrīz vai žēli nočukstēja:

— Boris, es padomāšu... Vai ne?

— Esi gan tu ērmota! — brīnījās Beļavskis, gan ticēdams, gan neticēdams tam, ko sacīja Geļa. — Kas tev vēl būtu jādomā? — Bet atcerējies, ka meitenes zināmos brīžos mēdz tā runāt, pat nemaz nevēloties to darīt, viņš visžēlīgi atļāva: — Labi, padomā! Tikai nevilcinies!

Bet nākamajā rītā, tiklīdz Geļa parādījās uz ielas, pazīstamās meitenes tūdaļ apsveica viņu. Geļai sirds vai sastinga krūtīs. Sākumā viņa mēģināja klusēdama atmest ar roku un aizbēgt, bet meitenes nosauca viņu par vīzdeguni un paslepeno. Ko Geļa varēja darīt? Pateikt, ka šīs baumas melīgas? Pateikt, ka viņa vēl pārdomā? Bet, kamēr Geļa steidzīgi prātoja, ko iesākt, viņā jau modās tīkama sajūta, kuru bija izraisījuši laimes vēlējumi. Lai gan tas bija dīvaini, viņa tomēr priecājās, ka baumas par viņas iziešanu pie vīra radījušas meiteņu vidū tik dzīvu interesi. Meiteņu atklātā skaudība glaimoja Geļai, un viņa negaidot sāka strīdēties ar sevi. «Patiešām, kālab es tā mokos? Kas man tās par iedomām? Muļķība vien! Es taču mīlu viņu, kādēļ tad man jāatsakās kļūt par viņa sievu?» Un Geļa piepeši padevās un, it kā nule attapusies, metās draudzeņu apskāvienos.

Kad beidzās radiopārraižu rīta seanss, darba vietā pie Geļas negaidot ieradās Boriss Beļavskis — šķelmīgi jautrs, ļoti Vosīgs. Geļa nenoturējās un izbāra viņu par pļāpī-gumu, bet Beļavskis tikai pasmējās.

— Muļķīte, kam gan tas jāslēpj? Un kadeļ vel jādomā? — Viņš satvēra Geļas roku. — Nu, līgaviņ, raugies jautrāk! Iesim skatīt mūsu istabu! E-ejam!

Līgava... Cik daudz dziļu jūtu šajā vārdā! Kā no tā notrīs sirds! Tas šalc kā vējiņš rītausmā. Ja Beļavskis nebūtu nosaucis par līgavu, Geļa neparko neietu kopā ar viņu pa ielu, kur tos apšaudīja ziņkārīgi skatieni. Bet brīnumainais vārds pēkšņi padarīja Geļu neparasti lepnu un pārgalvīgu.

Istabā jaunajā mājā dvesmoja svaiga taigas smarža, un, Geļai par brīnumu, tā no pirmā mirkļa kļuva tik tuva un mīļa, it kā viņa tajā būtu pavadījusi visu savu bērnību. Izbrīna pilna raudzīdamās pa logu uz Angāras neaptveramo plašumu, viņa nočukstēja, gandrīz nepavērdama lūpas:

— Cik brīnišķīgs skats!

— Es lūdzu piešķirt ar tādu skatu, — priekā starodams, pateica Beļavskis. — Un mans Maksims Maksimičs ir vīrs uz goda!

— Šeit var simt gadus nodzīvot!

Iziešana pie vīra sākās tik priecīgi, tik skaisti, ka Geļas sirds nevarēja neatsaukties ar maigas pateicības uzplūdu; ne vien ļoti jauniņā Geļa, bet arī vairāk pieaugusi meitene viegli varētu šo pateicību noturēt par mīlestību.

Geļai neviļus atausa atmiņā māmuļas stāstījums par to, kā viņa trīsdesmitajā gadā izgājusi pie Geļas tēva, jauniņā mūrnieka Nikolaja Grebņova, jau plaši pazīstama trieciennieka celtniecībā pie Magņitnajas kalna. Jaunlaulātie Grebņovi ilgu laiku dzīvojuši zemnīcā, aizņemot tajā vienu kaktu, un pēc tam aiz katūna aizkara trokšņainā barakā ar daudziem iemītniekiem. Māte stāstīja, ka viņiem barakā bijusi šaurāka dzīve nekā žurkām. Desmit gadu laikā Grebņovu ģimene, nu jau ar bērniem, trīsreiz mainījusi dzīves vietu trijās jaunceltnēs: nemierīgo tēvu vilināja aizvien jaunas un jaunas vietas. Vairākkārt viņam radās iespēja dabūt labu mājokli un iesakņoties kaut kur uz visiem laikiem, bet viņš atkal un atkal aizrāva ģimeni līdz ar tās trūcīgo iedzīvīti jaunās gaitās. Pirms kara Grebņovi ieradās lielas rūpnīcas celtniecībā pie Novosi-birskas un atkal mitinājās barakā. Tēvs drīz aizgāja uz fronti, atstājot sievu un trīs bērnus; Geļa bija piedzimusi pēc tēva aiziešanas, ziemas vidū. Tajā barakā Novosibir-skas nomalē viņa uzauga. No turienes, mantojusi tēva nemierīgo dabu, viņa kopā ar draudzenēm atdrāzās uz Angāru.

Nekad vēl Geļai nebija bijis labs dzīvoklis, ka citiem laimīgākiem cilvēkiem. Bet nu, kad viņa tikko kļuvusi līgava, viņa faktiski kļuvusi arī par plašas, skaistas istabas saimnieci. Tā viņai likās īsta maza paradīze Angāras krastā. Par tādu istabu visu mūžu bija sapņojusi viņas nabaga māte. Protams, to katrs zina, ne jau sienas sniedz laimi. Taču, lai kā prātotu, tomēr patīkami būs sākt ģimenes dzīvi šajā istabā, nevis zemnīcā, kur saimnieko žurkas. Kā lai par to nedāvā savam nākamajam vīram mīlestību? Un Geļa, jau sajuzdama sevi kā bezgala iemīlējušos, neievēroja, ka ļauj vaļu saviem sapņiem.

— Šeit būs galds, šeit — gulta, šeit — skapis... Tā taču būs, vai ne? — staigādama pa istabu, parādīdama vietas ar pirkstu ufl ikreiz vērsdamās pie Beļavska pēc apstiprinājuma, viņa arvien vairāk un vairāk pietvīka aiz samulsuma, ka pirms laika piesavinās saimnieces tiesības.

Boriss Beļavskis visādi pamudināja Geļas aizrautību, neatiedams no viņas ne soli.

— Boris, kur es varētu dabūt spaini un lupatu? — Geļa negaidot pavaicāja. — Es tūliņ uzmazgāšu grīdu.

— Pagaidi, gan pagūsi...

— Nē, es gribu tūliņ!

Nākamajā dienā Geļas laimes skurbumu nomainīja nemiers. Geļa pārsteigta atklāja, ka viņai tomēr nav vēlēšanās apprecēties. Dīvaini! Kā valdonīgas rokas uzvilkts automāts Geļa ar viņai piemītošo enerģiju posās kāzām, taču sirdī arvien jūtamāk nobrieda protests pret tām. Geļa nevarēja saprast, kas ar viņu notiek, un domāja: laikam gan tās ir tikai neatvairāmas sāpes par šķiršanos no jaunavības. Tāpēc viņa atturējās no Izrunāšanās ar Beļavski. Bet, kamēr viņa pūlējās izprast savas jūtas un apdomāja, kādā veidā atzīties līgavainim, notikumi ritēja savu gaitu.

Geļa cerēja, ka viņas garastāvoklis paliks nepamanīts.

Bet viņa maldījās. Beļavska vērīgais skatiens nekavējoties pamanīja, ka meitenes izjūtās notiek kādas pārmaiņas: parasti viņa uzklausīja līgavaini ar dzīvu interesi, bet tagad bieži vien darīja to mierīgi, pat izklaidīgi. Tas nopietni satrauca Beļavski. Viņš negribēja zaudēt Geļu. Viņš vēl nekad nebija sastapis atklātāku, patiesāku un sirsnīgāku meiteni.

Reiz atgriežoties no upes agrāk nekā parasti, Beļavskis ieraudzīja pie radiostacijas mājiņas lieveņa Geju ar vienu no viņas bijušajiem pielūdzējiem — nopietnu, izskatīgu puisi, kas strādāja pie celtņa. Jaunais vīrietis runāja ar Geļu ļoti skarbi, pastiprinādams savus vārdus ar enerģiskiem žestiem, kaut ko pieprasīdams no viņas. Spriežot pēc visa, Geļai jau sen būtu vajadzējis aizvainoties uz celtņa vadītāju, kas uzdrošinās tā runāt, kā izsakot rājienu, bet viņa tomēr izturējās laipni un likās visai ieinteresēta. «Kālab viņa pieļauj šim tādu vaļību? Kālab pieļauj?» nespēja saprast Beļavskis. «Pat smejas, it kā viņš sacītu komplimentus! Bet izskatās tā, ka viņš izbar viņu vai pamāca kā sagrēkojušos vientiesīti! Vai tik viņi nerunā par mūsu kāzām?» Geļas noslēpumainā uzvedība tā nobiedēja Beļavski, ka viņam pietrūka drosmes tobrīd rādīties viņai acīs. Tikai tad, kad celtņa vadītājs'atvadījās, Beļavskis iznāca no savas slēptuves.

— Par ko viņš runāja ar tevi?

Beļavskim bija bezgala grūti izlikties vienaldzīgam.

— Ak ko, niekus vien! — Geļa atmeta ar roku.

— Nu, tomēr?

— Apsveica ...

Geļa vienmēr bija neparasti atklāta, patiesa un vaļsirdīga, bet nu pēkšņi ierāvās sevī un visu līdz galam nepateica.

Vakarā Boriss Beļavskis uzaicināja Geļu un divas viņas draudzenes pavizināties gliserī pa Angāru. Pēc tam visi kopā aizgāja uz kino. Kad pienāca laiks šķirties ielas vidū, Beļavskis ne vien savā, bet itin kā arī Geļas vārdā aicināja viņas draudzenes līdzi:

— Bet nu — pie mums!

— Boris! — Geļa pārmetoši iesaucās.

Beļavska aprēķins, ka meitenes būs ziņkārīgas, izrādījās, bija pareizs: abām gribējās noteikti tūliņ apskatīt istabu, kurā Geļa dzīvos, un viņas izbāra draudzeni par nepieklājību.

— Kas tur ko redzēt? — Geja tiepās. — Sienas, vai?

— Tur ir viss, kas vajadzīgs dzīvei, — smīnēdams atbildēja Beļavskis. — Ir pat radiola.

— No kurienes tas viss radies?

— Pēc līdakas pavēles.

— Un tu klusēji?

— Nolēmu pārsteigt.

Meitenēm, protams, iegribējās dejot, un Geļai vajadzēja padoties, lai gan nez kāpēc bija nepatīkami un pārņēma nemiers. Paņemdams Geļu zem rokas, Beļavskis mazliet aizturēja viņu un, kad meitenes pagājās uz priekšu, vaicāja:

— Kālab tāds garastāvoklis?

— Nav taču īstais laiks ciemā lūgt, — dusmodamās attrauca Geļa.

— Bet es rīt braucu projām uz Jeņiseju.

— Uz ilgu laiku?

— Līdz sestdienai.

— Arvien tev visādi pārsteigumi, — sacīja Geļa. — Liekas, tev patīk pārsteigt cilvēkus?

— Kas par to, vai tas ir slikti? Ikvienam būtu jādzīvo, ar kaut ko pārsteidzot citus, — atbildēja Beļavskis. — Tad visiem būtu interesanti dzīvot.

Istaba patiešām bija iekārtota ar dažām salasītām mēbelēm, bet vienā stūrī uz soliņa mirdzēja jauna radiola. Nekautrīgi apskatot istabu, mēbeles, konservu un pudeļu krājumu, kas bija iegādāts kāzām, meitenes aiz skaudības sasita plaukstas, bet Geļa kļuva vēl satrauktāka un skumjāka.

— Kas tev noticis? — Beļavskis uztraucās, redzēdams, ka Geļa neizrāda tādu prieku, kādu viņš bija cerējis sagaidīt. — Tev kaut kas nepatīk? Saki taču.

— Es tāpat vien! — atvairījās Geļa. — Neuzbāzies!

— Vai tu dusmojies, ka braucu projām? — sirsnīgi jautāja Beļavskis, lai gan labi saprata, ka ne jau tuvā šķiršanās satrauc Geļu. — Bet ko var darīt? — viņš skumji iesaucās. — Darbs!

Bija redzams, ka Geļas garastāvoklī arvien vairāk noris kādas draudīgas pārmaiņas, un tas paskubināja Beļavski tikpat kā pātagas cirtiens. Viņš nolēma, ka pienācis izšķīrējs brīdis. «Es būšu projām, bet viņu šeit kāds apmīļos un pievāks,» viņš nodomāja, atcerējies šārīta Geļas sastapšanos ar vienu no ciemata puišiem.

Apskāvis draudzenes, Beļavskis ierosināja:

— Un tagad, ja vēlaties, apsveiciet mūs...

Geļa sāka protestēt, bet viņas draudzenes, kas bija noskaņotas visai rotaļīgi, sāka klaigāt, pieprasīdamas vīnu, Un Geļai atkal vajadzēja padoties ...

Kādu laiciņu pariņķojušas, radiolai skanot, meitenes, skaļi smiedamās, nozuda aiz durvīm. Lai aizturētu Geļu, turpinādams vadāt viņu pa istabu, Beļavskis nočukstēja:

— Gudrinieces.

— Ari es gribu būt gudriniece, — pateica Geļa.

— Ka tu esi gudriniece, tas visiem sen zināms, — Beļavskis atbildēja. — Kādēļ vajadzīgi vēl lieki pierādījumi?

— Ir jau vēls.

— Vai tu jau aizmirsi, ka es rit braucu?

Viņš ielēja Geļai zeltainu liķieri, bet sev — jau otrreiz — pusglāzi mazliet atšķaidīta spirta. Geļa kategoriski atteicās pat pielikt pie lūpām savu glāzīti un vientiesīgi, pilnīgi kā bērns, ielūkodamās līgavainim sejā, noprasīja:

— Boris, vai tu esi alkoholiķis?

— Brīnišķīgi! — tēlodams sajūsmu, iesaucās Beļavskis.

— Pielūko, man tas nepatīk...

To sakot, Geļa sajuta kā grūdienu mugurā. Viņa gatavojās doties uz mājām, bet Beļavskis, tikko paguvis izdzert glāzi tukšu, notvēra viņu pie durvīm un sāka skūpstīt...

— Vispār, kālab tev jāiet projām? — viņš pēc tam ierunājās un itin kā pilnīgi nejauši apsēdināja Geļu uz gultas. — Tu esi mana sieva.

— Līgava, — izlaboja Geļa, mēģinādama izrauties no viņa spēcīgajām rokām. — Man gribētos visu mūžu atcerēties to laiku, kad biju līgava.

— Bet viss taču jau izlemts! Vai tā nav? — Beļavskis turpināja. — Varbūt tu netici man?

— Ticu, — Geļa atbildēja,

— Kādēļ tad jāvilcinās?

— Boris, tu esi piedzēris ...

— Bet tu spītīga un cietsirdīga!

— Boris, mījais, tu taču esi prātīgs puisis! Attopies! Rimsties! — izbijusies steidzīgi runāja Geļa, pati skūpstīdama Beļavski. — Tu taču esi piedzēris, un es vēl neesmu pieradusi pie tevis. Es zinu, tu esi labs, tu visu sapratīsi.

— Saproti arī tu!

— Boris!

Sākumā, visādi pretodamās, Geļa kaunējās pat skaļāk runāt, kur nu vēl kliegt: viņa zināja, ka aiz sienas jau dzīvo ļaudis. Dedzīgi, aprauti čukstēdama, viņa lūdza un lūdza Beļavski apdomāties un apvaldīt sevi. Bet tas vairs neko nedzirdēja. Drīz vien Geļa līdz ar šausmām izjuta mokošu kaunu, bet pēc tam arī riebumu ne vien pret savu mocītāju, bet arī pret sevi pašu ...

... Geļu smacēja tik neizsakāms kauns un pretīgums, ka kļuva nelabi. Satvērusi spilvenu, viņa kā aizsargādamās piespieda to pie krūtīm un paslēpa tajā seju. Tikai tagad viņa pilnīgi saprata, kā vīlusies, domādama, ka labāk par citiem izpratusi Beļavski. Nelaimīgā, aklā, viņa nopietni uzskatījusi Beļavski par izcilu, stipru raksturu ar tīru un skaidru sirdi.

Kad Beļavskis atgriezās pie viņas, Geju aiz riebuma un naida kratīja stipri drebuļi.

Uztvēris Geļas skatienu, Beļavskis uz mirkli samulsis sastinga, bet tad, lai izlabotu nodarīto, steidzīgi noslīga viņas priekšā uz ceļiem. Geļa tikko spēja pakustināt lūpas:

— Un tu vēl vari skatīties man acīs?

— Geļa, kāda gan te starpība? — Beļavskis centās viņu pārliecināt. — Šodien, rīt vai parīt? Mūsu starpā taču viss izlemts. Kādēļ jāsarīko traģēdija? Es taču mīlu tevi!

— Tu melo!

— Geļa, kas tev noticis?

Beļavskis atkal tiecās pie Geļas, bet tad viņa piepeši atvēzējās un iecirta viņam pļauku. Atgājis nost pie galda, viņš ilgi slaucījās mutautā un pēc tam ar trīcošu roku vēlreiz ielēja glāzē spirtu.

— Muļķe!

— Liela muļķe! — uztvēra Geļa. — Bet tu esi prātu zaudējis egoists! Tikai sevi tu mīli!...

— Es neesmu Jēzus Kristus! — nepagriezies attrauca Beļavskis. — Kādēļ gan man jāmīl visi? Tikai par to, ka tie dzīvo ar mani zem vienas saules un mēs piekvēpinām vienas debesis?

— Tad šitāds tu esi? — čukstus ar skumju izbrīnu noteica Geļa. — Parādīji sevi...

Meitene uzminēja, ka Boriss vairs nekautrējas nevis aiz dzēruma, bet gan tāpēc, ka tagad pilnīgi pārliecināts par savu varu attiecībā pret viņu. «Nelieti, tu domā, ka esi saistījis man rokas un kājas?» sašutusi domāja Geļa.

«Velti, mani sasaistīt nav tik viegli!» Ar šim domām viņa nolēca no gultas un sāka runāt, nu vairs nebaidīdamās, ka uzmodinās kaimiņus:

— Tad nu klausies. Es nepazinu tevi, bet ari tu nepazīsti mani. Un tu esi kļūdījies. Tu cerēji, ka es visu mūžu tavu acu priekšā tikai plātīšu muti kā strazdulēns būrītī? Nē, es vienmēr esmu dzīvojusi pēc sava prāta — pēc sava dzīvošu arī turpmāk! Iztikšu bez tavējā! Tas purvā ievedīs!

Redzot, ka viņa gatavojas aiziet, Beļavskis aizstajas durvīm priekšā, aizsprostodams viņai ceļu.

— Apdomājies ...

— Esmu jau apdomājusies, lai gan par vēlu.

— Ja par vēlu, tad nepārsteidzies.

— Laid! — pavēlēja Geļa, atgrūzdama viņa rokas.

— Labi, ej, — piekrita Beļavskis. — Bet atceries: tu esi mana sieva, un es nevienam tevi neatdošu! Sodi, kā gribi — neatdošu! Un nedomā, ka tie ir tukši vārdi...

Agri no rīta, pirms aizbraukšanas uz Jeņiseju, Beļavskis ieradās pie Geļas. Šī sastapšanās pārliecināja Geļu, ka Beļavskis patiešām neliks viņu mierā. Bet aizvainotā Geļa vēlējās pārraut saites ar viņu uz visiem laikiem. Gribējās izbēgt no netīrām tenkām. Un tad pats no sevis radās lēmums nekavējoties pazust no ciemata.

Tai pašā rītā, aizgājusi uz radiostaciju, Geļa lūdza savu priekšnieku atbrīvot viņu no darba. Gados pavecais, labsirdīgais vīrs gari un skumīgi nopūtās, tomēr nolēma pasargāt meiteni no varmācības. Pret vakaru viņš savā kabinetā iedeva Geļai dokumentus, naudu un ieteikuma vēstuli Žeļeznovas celtniecības pārvaldei. Un pēc tam iekārtoja viņu uz motorkuģa, kas rītausmā atgāja no ciemata un devās augšup pa Angāru.

Pie kraujas ilgi neapklusa skaļās balsis. Dzīve pie Negantās krāces bija diezgan vienmuļa un garlaicīga; visi, kas strādāja pie kuģu ceļa attīrīšanas darbiem, priecājās par katru neparastu notikumu. Un šodien bija gadījies sevišķs, pavisam ārkārtīgs notikums, un gluži saprotami, ka neviens nespēja palikt vienaldzīgs. Turklāt vēl bija redzams, ka visneatlaidīgākais Geļas pielūdzējs dabūjis, kā mēdz sacīt, kurvīti, un tas varēja tikai iepriecināt visus pārējos: kļuvis par vienu mazāk — arī tas labi. Tiesa, likās, ka Beļavska vietā radies daudz nopietnāks sāncensis — pats Arsenijs Moroška. Tomēr visi baidījās tam noticēt un arī centās to nedarīt; visi labprāt paņirgājās par atstumto.

Boriss Beļavskis nebija piedabūjams aiziet. Viņš visu laiku rāvās no Mercalova rokām uz darbu vadītāja mājiņu, līdz kamēr noskanēja Kisļajeva komanda:

— Pievāciet viņu, puiši.

Uvarovs un Černoļihovs paķēra Beļavski zem rokām un aizveda lejā no kraujas. Kisļajevs, Dervojeds, Podluž-nijs un vēl divi kareivji no brigādes, Zubkovs un Gurjevs, atspieda Mercalovu atpakaļ matrožu, sargu un pētnieku pūlī. Bārdainis aizmugurē sāka skaļi protestēt:

— Hei, suņi, ko jūs darāt viņam? Ko jūs darāt? Nedrīkst sist! Nedrīkst piekaut! Jums būs jāatbild! Ņemiet to vērā!

— Ir gan riebeklis! — norūca Kisļajevs.

Sapratis, ka pie darbu vadītāja netiks, Beļavskis nolēma cik vien ātri iespējams paslēpties no pūļa savā kajītē. Viņš strauji aizgāja līdz krastam. Pie sardzes kuģa, ko apgaismoja signālu laternas, viņu palaida vaļā. Beļavskis gribēja skriešus uzskriet pa trapu, bet paklupa un novēlās pašā ūdensmalā. Kareivji pieskrēja klāt un piecēla viņu, bet Kisļajevs deva padomu:

— Ej mierīgāk ...

Piesardzīgi, nesteigdamies Beļavskis veica gandrīz pusceļu, bet tad atkal zaudēja līdzsvaru un, kā nopļauts, nogāzās no trapa.

Viņu uz rokām iznesa no ūdens. Apsēdināja uz trapa un pamatīgi apskatīja, apgaismojot ar kabatas laternām: asinis nekur neredzēja. Iztaustīja rokas, kājas — nebrēc, tātad viss vesels...

— Vai sasities? — līdzjūtīgi apvaicājās Kisļajevs.

— Nieki, — Beļavskis dobjā balsī atrūca.

Vasja Podlužnijs apsēdās Beļavskim blakus un paklusu, bet tā, lai pūlī dzirdētu, jautāja:

— Kur tad tu tā piedzēries? Pasaki!

— Ej projām! — Beļavskis atgrūda viņu.

— Ak tu, zaļknābi! — noteica Podlužnijs, nepieceldamies no trapa. — Sadomājis meitēnu nozagt, bet pats piedzeras. Vai tad tā var? Ja gribi ķerties pie nopietnas darīšanas, tad degvīnu pat mutē neņem. Tas sen zināms. Un viss jāapdomā skaidrā prātā. Vispirms tev vajadzēja viņai muti aizbāzt ar kādu vīkšķi, lai nevar pakliegt, tad sasiet rokas un kājas, pēc tam pārlocīt uz pusēm un iebāzt mugursomā!

Pūlī atskanēja smiekli.

— Kas gribēja viņu nozagt? Ko viņš muld? — Beļavskis uzkliedza pūlim, kas skaļi pārrunāja notikušo. — Viņa nav nekāds meitēns, bet mana sieva, un es gluži vienkārši gribēju aizvest viņu no šejienes ...

— Aizvest ar varu? — pūlī kāds iesaucās.

— Tiepīgos bieži māca ar varu, dziedina ar varu un pat no bojā ejas glābj ar varu, — Beļavskis attrauca. — Ja to dara cilvēka paša labā, tad nevar teikt, ka ar varu.

— Redz, ko izprātojis! — atturīgi iebilda Kisļajevs. — Tādu ir daudz, kas cilvēkiem grib labu darīt pret viņu gribu! Un tu, kā redzams, esi viens no tiem labvēļiem?

— Ar viņu citādi rīkoties nevarēja, — atbildēja Beļavskis.

— Kālab?

— Viņa nesaprot, ko dara ...

— Pagaidi, kamēr sāk saprast.

— Šeit viņai vēl vairāk sajauks prātu.

— Vai tad viņa ir stulbiķe? Kam tev tāda vajadzīga?

— Vēlreiz saku: viņa ir mana sieva! — izraudamies nokliedza Beļavskis. — Vai saprotat? Sieva!

— Sieva — un aizbēgusi? — iedzēla Kisļajevs.

Beļavskis sāka stomīties, nezinādams, ko atbildēt, bet pa

to laiku pūlī atkal ierunājās:

— Kāpēc tad viņi nav sareģistrēti, ko?

— Patiešām, kādēļ viņa aizbēgusi?

Saruna negaidot ievirzījās bīstamā plāksnē: vel viena pārteikšanās — un attapīgie puiši itin viegli uzminēs, kas noticis ciematā pie krāces. Sirds dziļumos Beļavskis vairāk par visu pasaulē baidījās, ka to atklās, un viņu piepeši sāka kratīt drebuli. Pāris sekundēs viņš atskurba un, strauji uzlēcis kājās, stipri sadrebināja plecus:

— Esmu nosalis ...

Pūlis pieklusa. Neviens nešaubījās, ka viņš atkal novelsies no trapa. Bet Beļavskis, sakopojis visu savu gribasspēku, uzkāpa uz sardzes kuģa klāja.

Viņš ilgi plosīja ar zobiem spilvenu.

Ne jau tāpēc Beļavskis tā cieta, ka nebija izdevies viņa nodoms. Atskurbis viņš saprata, cik neprātīgs tas bijis, jau iepriekš lemts neveiksmei, jo izdomāts satraukumā un skurbumā. Patiešām, te nedrīkstēja lietot varu, kaut arī vēloties darīt labu Geļai. Bet Beļavskis cieta vispirms no tā, ka viņa neskaidrās aizdomas nu bija galīgi apstiprinājušās. Geļas atzīšanās, bez šaubām, nebija nekāda pajoko-šanās, nebija izdomājums, bet rūgta patiesība. Un vēl Beļavskis cieta, apzinoties savu pilnīgo bezspēcību un nespēju mainīt notikumu gaitu. Ar savu muļķīgo izrīkošanos viņš noteikti paātrinājis to norisi. Tagad, kad viss atklāts, Geļai nav ko slēpt savu mīlestību. Viņa taču palika pie darbu vadītāja, un iespējams, ka šodien pat kļūs Moroškas sieva... « *

Jau tajās dienās, kad Boriss Beļavskis tikai neskaidri nojauta Geļas jūtas pret Morošku, viņš dzīvoja, sajuzdams slimīgas trīsas sevī, kas nemitējās pat miegā. Caurām naktīm viņš klīda ap darbu vadītāja mājiņu. Viņu līdz nemaņai sadzēla odi, bet viņš staigāja un staigāja, zobus sakodis. Tajās naktīs viņu bija pārņēmusi apsēstība, gandrīz vai ārprāts. Taču izrādījās, ka visas tās ciešanas bijušas tikai ieskaņa tām ārkārtīgajām mokām, kas sākās pēc Geļas atzīšanās.

Un atmiņā Beļavskim atausa nesenā pagātne...

Jā, Geļa patika viņam no pirmās tikšanās. Ļoti patika viņas dabiskums, atklātība un tiešums. Lai gan Boriss Beļavskis šobrīd, paraugoties atpakaļ, nevarētu noteikti apgalvot, ka mīlējis Geļu jau tolaik, kad nolēma apprecēt viņu. Viņš dzīvoja, neuzskatot, ka savas jūtas vajag nopietni izvērtēt. Visu viņš darīja spēji, neapzināti, stihiski, un tāda rīcība viņam bija patiess baudījums. Viņš sprieda tā: ja gribi kaut ko darīt, tad dari un neprāto. Tas ir augstākais brīvības paveids. Netiecies uzminēt sevī visu līdz galam. Pat sev pašam vienmēr jāpaliek noslēpumainam — tad citiem būsi sevišķi saistošs noslēpums. Tāpat, ja tolaik arī bijusi mīla, taču daudz lielāka katrā ziņā bijusi vēlēšanās iegūt Geļu, un tieši šī vēlēšanās visu laiku bija nemitīgi iekvēlinājusi un skubinājusi Beļavski. īstā mīlestība noteikti pamodās kaut kad vēlāk.

Pēc viņas neaizmirstamās nakts Beļavskis devās uz Je-ņiseju visai satraukts. Viņš vēl aizvien mēģināja nomierināt sevi ar domu, ka viņa negodīgo rīcību izraisījuši

apstākļi, meklēdams tajos sev attaisnojumu un mierinājumu. Pamazām viņa nemiers norima. Ka Geļa jūtas ļoti aizvainota, to viņš zināja. Bet ko var darīt, ja tā gadījies? Beļavskis cerēja, ka Geļa, vienatnē visu pārdomājusi un izraudājusi aizvainojumti, pamazām samierināsies ar notikušo un ar laiku piedos.

Vēsts, ka Geļa aizbraukusi no ciemata, viņu apdullināja kā sitiens pa galvu. Viņš tikko spēja aizvilkties līdz mājām, tur ātri piedzērās līdz nesamaņai un pēc tam trakuma lēkmē sadauzīja visas pārējās pudeles, kas bija iegādātas kāzām. Viņu atrada pusdzīvu asiņu peļķē uz stikla lauskām piebārstītās grīdas.

Divas nedēļas Beļavskis nodzīvoja ka murgos. Aizskartā patmīļa un zaudējuma rūgtums dedzināja viņu dienu un nakti. Tas, ka Geļa nebija samierinājusies, kā viņš bija cerējis, Beļavski saniknoja mazāk, vairāk viņš brīnījās par meitenes rakstura nelokāmību, brīnījās ar dusmām un sajūsmu. Protams, tad viņš jau mīlēja Geļu. Tikai tad viņš arī saprata, cik dziļi aizvainojis meiteni tonakt. Zaudējuma rūgtums un vainas apziņa, saplūstot sāpju sūrumā, neļāva viņam ne mirkli miera. Tagad viņš vairs nespēja dzīvot bez Geļas, turklāt vēl ar tumšu traipu uz sirdsapziņas. Viņš vēlējās kaut mazliet izlīdzināļ: savu vainu pret Geļu. Jo, par spīti visam, Beļavskis tomēr cerēja, ka Geļa kļūs viņa sieva un pamazām viss rūgtums izgaisīs viņai no atmiņas. Nešaubīdamies, ka Geļa atrodas kaut kur tuvumā pie Angāras, Beļavskis devās augšup pa upi līdz pirmajai piestātnei — Žeļeznovai — un tur ātri uzzināja viņas atrašanās vietu.

Bet kas notiks tagad?

Visam beigas! Nav šaubu, ka Moroška jau rīt padzīs viņu no darba. Brēc vai nebrēc, bet šeit Moroška ir dievs un valdnieks un katrā ziņā izmantos savu varu. Katrs cīnās par savu laimi, kā vien spēj...

Pie kajītes durvīm kāds ļoti piesardzīgi klauvēja un pasauca:

— Borja, drrraudziņ ...

Vajadzēja atvērt. Kajītē ienāca Igors Mercalovs un, noskatījis Beļavski, nez kāpēc smīknēdams, pakasīja melniem sariem apaugušo vaigu.

— Ko tu teiksi? — raudzīdamies caur pieri, noprasīja Beļavskis. — Padzīs mani, ko?

— Vai drebuļi krata? — Mercalovs painteresējās.

— Ko vēl neteiksi! — aizvainots iekliedzās Be]avskis.

— Es vēl parunāšu ar šo! Nedomā vis!

— Bet ja tev uzbruks viņa drauģeļi-kareivji?

— Arī ar kareivjiem es ...

— Ko nu muldi! — Mercalovs šķebīgi saviebās, papurināja galvu un aizkrampēja durvis. — Ja nebūtu mūsējo, viņi tev visas ribas būtu ielauzuši.

Tā, protams, bija tukša lielība, taču Beļavskis nez kādēļ klusēja.

— Tu šobrīd spļautu asinis, — īgni un dusmīgi turpināja Mercalovs. — Viņiem ar darbu vadītāju ir morāli politiska vienība. Sados tev pa tumsu, pat padzīt nevajadzēs. Pats aizbēgsi.

— Un ja es neaizbēgšu? — sapūties attrauca Beļavskis.

— Tad dodu tev draudzīgu padomu, turies pie mums, — Mercalovs atbildēja. — Mēs arvien aizstāvēsim un izglābsim. Mēs esam cilvēki. Ko tu savieb purnu? Vai rrriebjas?

Gribējās uzkliegt nelūgtajam aizstāvim, izdzīt ārā no kajītes, taču Beļavskis drīzāk žēlabaini nekā skarbi noteica:

— Liec mani mierā! Es negribu ...

— Pret mums arī cel degunu gaisā? — klusu noprasīja Mercalovs, lēnām piemiegdams kreiso aci. — Velti. Neieteicu. Būs sliktāk.

•— Kas tad būs? Kas man notiks?

— Vai paskaidrot?

— Vācies projām!

— Ak tu, ķēms tāds! — bez aizvainojuma atcirta Mercalovs. — Tev nemaz nav prāta! Cik vispār tev smadzenēs kroku? Kā sniega cilvēkam, vai? Ja tu pret mums arī celsi degunu gaisā, tad šeit no tevis paliks tikai slapja vieta. Skaidrs?

Beļavskim atkal gribējās uzkliegt Mercalovam, bet arī šoreiz kaut kas pēdējā mirklī atturēja.

— Vai visu pateici? — viņš klusinātā balsī vaicāja

— Bet tagad ej projām. Vai dzirdi? Aizej.

Palicis viens, viņš no jauna iemetās gultā ..,

VI

Arī Arsenijs Moroška visu nakti nekur nerada miera. Visu šo mēnesi, kamēr Geļa dzīvoja pie Negantās, viņam nekad, pat uz īsu brīdi, nebija ienācis prātā, ka viņai jau ir sava sievietes liksta. Geļas biklums un noslēgtība, pēc Moroškas domām, bija tikai viņas pārāk lielās piesardzības sekas, kāda mēdz būt ļoti jaunām meitenēm, kuras pirmoreiz ieradušās svešā pusē. Viņš ar savām acīm bija redzējis, ka Geļa, arvien vairāk iedzīvodamās, ātri atbrīvojas no sava sastinguma un ar katru dienu kļūst sabiedriskāka un jautrāka. Moroška patiešām ilgi negribēja ticēt tam, kas tovakar tika atsegts Geļas dzīvē, bet ausīs aizvien neatlaidīgāk skanēja Geļas vārdi, ko viņa tonakt pateica, stāvot istabā pie loga.

Viņš nevarēja just greizsirdību uz Geļas pagātni, kad meiteni bija piemeklējusi nelaime, par kuru viņa runāja ar tādu nicināšanu, nodrebinoties aiz riebuma. Tagad, uzzinājis viņas nelaimi, Moroška mīlēja Geļu vēl vairāk nekā pirms tam. Taču sirdi kā milzīgs laukakmens spieda neciešamas sāpes no aizvainojuma Geļas dēļ...

Pienāca Demids Nazaričs, klusēdams pastāvēja, vērojot mēness gaismā uz zemes gulošo darbu vadītāju, un tad ierunājās:

— Jā, naktis jau kļuvušas vēsas... Kam tu guli ar krūtīm uz zemes? Saaukstēties gribi, vai?

Arsenijs atspiedās uz elkoņa.

— Velti, tēvoc, tu staigā man pakaļ.

Neklausīdamies Morošku, Demids Nazaričs sāka vākt

gar krastmalu izsvaidītos sausos žagarus, salauza tos pret ceļgalu, un drīz vien kraujas pakājē iedegās ugunskurs. Taču vecais vīrs vēl un vēl vilka klāt mietus un klučus, un Arsenijs saprata, ka Demids Nazaričs grib pie ugunskura sākt kādu garu sarunu. Lai jau, Arsenijam bija vienalga, kā pavadīt laiku līdz rītam.

No upes, kā vienmēr rītausmā, strāvoja mikls dzestrums. Spokainajā gaismā šķita, ka krasta tuvumā gulošie laukakmeņi peldas straujajā ūdenī kā begemoti.

Beidzot Demids Nazaričs apsēdās pie ugunskura.

— Paskat vien, ko šis sadomājis? — viņš ierunājās, uzskatīdams, ka nav vērts pat nosaukt Beļavska vārdu. — Tpu, kāds liekulis! Tik greizs kā šī sieksta! — kādu brīdi Demids Nazaričs nikni lauzīja siekstu pret ceļgalu un svieda lauzas ugunskurā, it kā liekot saprast, ka tikpat bargi jāizturas pret Beļavski. — Atlaid no darba, un lieta darīta! — pēc tam piebilda vecais, nikni šņācot, apsēzdamies pie ugunskura. — Par negodīgu rīcību. Pārvaldē neko neiebildis. Kur tas redzēts, ka mūsdienās meitēnus ar varu velk projām? Pēc kā tas izskatās?

Darbinieki pie Negantās krāces labi zināja, cik dāsns savas labsirdības dēļ ir Demids Nazaričs. Ne jau velti visi jaunie viņu sauca par tēvoci. Taču viņa labsirdība pastāvīgi saplūda ar atklātību vai pat ar bardzību, kāda piemīt tikai ļoti godīgiem cilvēkiem, un tāpēc dažreiz likās, ka viņš ir skarba rakstura vīrišķis. Līdz karam Demids Nazaričs ilgu laiku bija strādājis par krāvēju dažādās ostās pie Jeņisejas, bet vēlāk — avāriju brigādē; no Maskavas līdz Berlīnei nogājis kā mīnētājs un nu jau piecpadsmit gadus, izmantojot karā gūto pieredzi, bija spridzinātājs. Visu mūžu viņš bija strādājis vistumšākajos nostūros, bieži vien tālu no ģimenes, tomēr savu darbu mīlēja. Viņš bija iecietīgs pret daudzām cilvēku vājībām, bet cilvēkus, kas negribēja strādāt, nevarēja ciest. Un vēl viņš neieredzēja uzpūtīgus patmīļus ar gļēvu raksturu, liekulīgu dabu un svārstīgu ticību.

— Pats viņš projām nebrauks, un atlaist es nevaru, — kā arvien, mazliet pavilcinājies, atbildēja Arsenijs. — Teiks vēl, ka tā ir personiska izrēķināšanās. Lai gan man šobrīd viņš tikpat vienaldzīgs kā tas akmens: rēgojas tur acu priekšā — lai jau rēgojas.

— Viņš daudz ko var sacīt, — iebilda Demids Nazaričs.

— Turklāt vēl, tēvoc, pats galvenais... — Arsenijs turpināja. — Ja viņu atlaidīs, viņš varbūt līdz savai nāvei paliks nožēlojams cilvēciņš. Visu mūžu domās: ja mani nebūtu padzinuši no Negantās, es būtu ko sasniedzis. Kad tāda doma iesēžas galvā kā sarūsējusi nagla — tā paliek tur. Nē, lai padzīvo vien šeit, ja jau viņam ir vēl kāda cerība. Un, ja Geļa nemīl viņu, tad viņam drīz tas jāsaprot: nav jau nekāds maziņais. Tā gan, jādod laiks, tad visu sapratīs! Tad niknums pret cilvēkiem viņam izplēnēs. Viņš dusmosies tikai pats uz sevi, un tas nav kaitīgi.

— Par viņu tu rūpējies! — dusmīgi šķielēdams, pārmeta Demids Nazaričs. — Bet par Geļu?

— Arī par viņu rūpējos.

— Neredzu tavas rūpes.

— Var taču būt, ka viņa aizbēgusi satraukumā, nepārdomājusi? — iebilda Arsenijs. — Viņa ir straujas dabas, arī jauniņa vēl. Ar tādām visādi var gadīties.

— Un sadomājusi šo noslīcināt? — Demids Nazaričs atgādināja.

— Ari to satraukumā.

— Iekalis vienu un to pašu kā dzenis!

— Tās taču sarežģītas attiecības viņiem, tēvoc, — skumīgi ar nepatiku noteica Moroška. — Var jau būt, ka ne visai ilgi, bet Geļa tomēr bijusi viņa sieva, un tas ir tāds mezgliņš, ko ar vienu roku atraisīt nevar. Nevajag arī palīdzēt viņai. Un nevajag skubināt. Tagad viss kļuvis zināms, lai nu viņa pati atklāti un nesteigdamās visu atrisina.

— Kamēr viņa atrisinās, viņš var kaut ko Geļai nodarīt, — Demids Nazaričs iebilda. — No tāda var visu ko sagaidīt. Kādas viņam var būt vēl cerības? Ko tu mels? Paliks šeit, lai atriebtos.

— Apdomāsies! Neuzdrošināsies.

— Nu, tādam tas tīrais nieks!

— Pasargāsim.

— Tu, puis, riskē! Stipri vien riskē!

Apjucis no Arsenija nepiekāpības, Demids Nazaričs dzēlīgi un dusmīgi vērās viņā caur pieri. Lai izsargātos no sastrīdēšanās, viņš kādu brīdi klusēdams bikstīja ar koku ugunskuru, lai gan tas nemaz nebija vajadzīgs.

— Par meitēnu pārāk maz rūpējies un par sevi vēl mazāk? — nenocieties atkal ierunājās Demids Nazaričs, un Arsenijs uzminēja, ka vecais savās domās jo cieši saista viņu ar Geļu, kuru bija iemīļojis. Ne jau pirmo reizi Arsenijs izbrīnījies ievēroja, ka nekas pie Negantās nepaliek nepamanīts vecā vīra modrajām acīm. — Būtu jau laiks padomāt arī par sevi, gadi aizrit cits pēc cita. Dzīvo kā lācis klaidonis.

— Arī par sevi rūpējos, — apspiedis nopūtu, atbildēja Arsenijs, bet Demids Nazaričs tikai dusmīgi norūca «hm» un pagrozīja galvu. — Vari neticēt, bet tā ir taisnība. Vakar vakarā man acīs viss satumsa, un pat šobrīd vēl gaisma nav ataususi. Lai nu, tēvoc, sāk svīst gaismiņa...

— Kālab?

— Rītausmā viss būs skaidrāk saskatams.

— Vai tiešām tev vēl viss nav skaidrs?

— Par sevi nav, tēvoc, par sevi! — paskaidroja Arsenijs. — Man noteikti jāzina, vai arī manī nesēž kāds nelabais? Ja nu pēkšņi tas izlaužas. Tad man un arī viņai būs jācieš...

— To tu būtu jau pamanījis.

— Ak, tēvoc, ir tādi viltīgi nelabie!

Pastūmis savu nosmulēto armijas formas cepuri uz sāniem, Demids Nazaričs domīgi pakasīja ar savu kā dzelzs cieto nagu sirmos deniņus:

— Spītīgs tu esi, Ivanič! No nepatikšanām neizbēgsi!

— Nepiesauc tās, tēvoc, nevajag.

— Arī pārāk labs tu esi! — drūmi noteica Demids Nazaričs. — Pielūko, nekļūsti labiņš. Tas nekur neder. Mūsu labumam jābūt ar zobiņiem, kā taimiņam. — Brīdi klusējis, viņš draudīgā balsī turpināja: — Bet tagad es tev zvelšu ar akmeni pa pieri. Tad nu saņem!

— Kāpēc gan? — Moroška uztraucās.

— Ja nu Geļa, ne vārda nepasakot, sadomā un aizlaižas projām no šejienes! Ko tad tu teiksi? Atbildi!

Un patiešām, nesaudzīgais Demids Nazaričs tikpat kā ar akmeni iezvēla. Lai ko Moroška tajā naktī tika iedomājis, bet tas, ka Geļa var aizbēgt no Negantās, viņam nez kāpēc neienāca prātā, kaut gan, kā tagad viss noskaidrojās, tieši tas varēja notikt visātrāk...

— Kam tu spīdzini mani, tēvoc? — Moroška lūdzās. — Rimsties!

Vil

Rīta blāzma vēl slēpās aiz kalniem, bet tur, kur klintis gandrīz sadūrās kopā pār Angāru, jau kvēloja kā lokomotīves kurtuvē. Rīta blāzmas gaisma atplūda no turienes pa visu upi. Viscaur nosārtusi tā viegli kūpēja, un augstu virs tās kā varavīkšņains audekls vējā plandīja un laistījās debess jums, kas ātri kļuva aizvien gaišāks.

Uzmanīgi soļodams pa akmeņaino taciņu, Arsenijs piegāja pie savas mājiņas. Bez trokšņa uzkāpis uz lieveņa, viņš pielika ausi pie durvju spraugas. «Noraudājusies, guļ... Kad pamodīsies, vēl sacīs: vai tu mani kā no- | ziedznieci turi aiz atslēgas, vai?» Brīdi pavilcinājies pār-domās, Moroška uzmanīgi pagrieza atslēgu. Tad atkal j ieklausījās, pielicis ausi pie spraugas, pēc tam nocēla ļ piekaramo atslēgu un apsēdās uz lieveņa kāpņu augšējā pakāpiena.

Ko gan lai saka, Geļai dzīve pie Negantās tagad kļu- , vusi tik nepatīkama, ka viņa no tiesas varētu mesties 1 projām kaut vai uz pasaules viņu malu. Kā aizturēt Geļu, lai kādi izveidotos apstākļi, un neļaut viņai pieņemt pār- \

steidzīgu lēmumu — par to visu tobrīd domāja Mo

roška.

Bet viņš velti tā sargājās no trokšņa — Geja sen jau vairs negulēja. Viņa ari neizbijās, kad Moroška atslēdza durvis, sajuzdama, ka tas ir tieši viņš, neviens cits. «Baidās uzmodināt,» viņa atzinīgi nodomāja. Geļa baidījās no satikšanās ar Morošku un priecājās par to, ka viņš nesteidzas ienākt istabā. Viņai vajadzēja sakārtot domas.

Pirms stundas, kad Geļa pamodās, gaisma tikko sāka svīst. Viņa ļoti izbrīnījās, redzēdama, ka neviļus aizmigusi gultā rācijas istabiņā, virs segas, seju iebāzusi spilvenā. Piespiedusi plaukstas pie krūtīm, viņa ilgi ieklausījās, pūlēdamās izzināt, vai Arsenijs Ivanovičs ir šeit, savā istabā. Pēc tam, uzlēkusi kājās un apgaismojusi ārdurvis ar laternlti, viņa sabijās: krampītis brīvi nokarājās pie durvju stenderes. Uz bridi Geļu pārņēma drebuļi, kamēr viņa aptvēra, ka Arsenijs Ivanovičs, kaut kur aiziedams, aizslēdzis durvis no ārpuses. Viņa atgriezās savā gultā un, kā bērns pavilkusi kājas zem sevis, atspieda galvu pret sienu. Tā, iegrimusi savās smagajās pārdomās, viņa sagaidīja Moroškas atgriešanos, taču izrādījās, ka viss, ko viņa bija izdomājusi pagājušās stundas laika, jāpārdomā no jauna. «Viņš teica, ka netic man.Bet ko netic?» Geļas domas uzsāka jaunu apli. «Tagad gan viņš, protams, tic. Tic un nicina. Un kā lai nenicina? Uzskatīja mani par meiteni, bet kas es tagad esmu viņa acis? Kaut varētu pazust no pasaules! Ne tikai viņš, bet visi nicinās mani. VisiJ Kā lai parādos uz sardzes kuģa? Nē, man jānoslēpjas! Ātrāk jābrauc projām!...»

Tajā mirklī Arsenijs Moroška ienāca iekšā, ar lielu troksni izgājis cauri priekšistabai, viņš atrāva vaļā viņas istabiņas durvis. Rītausmas gaismā Geļa saskatīja viņa satraukto seju, bailēs izplestās acis un skaļi iekliedzās:

— Arsenij Ivanič, kas jums noticis?

— Nekas, es tāpat vien... —- atvilcis elpu, atbildēja Moroška. — Tu neguli? Guli, guli...

Uzmanīgi pievēris durvis, viņš tagad klusi izsoļoja cauri priekšistabai un izgāja laukā ...

Pa tc\ brīdi, kamēr Arsenijs Moroška stāvēja durvīs, Geļas domas kļuva pavisam citādas. «Viņš sabijās! Viņš nodomāja, ka manis šeit nav.» Geļas sirdī modās neparasti silts maigums pret Arsenij u, vistīrākais maigums, kādu viņa bija jutusi vienīgi pret māti.

Pēc brīža viņa izgāja uz lieveņa. Paraudzījusies uz pakalnu ar spoguļgludajām tumšajām klintīm, kuras vietvietām kā ziedi izraibināja rūsas plankumi, uz rīta blāzmas sārtotajām lapeglēm, pēc tam uz Morošku, Geļa ierunājās pirmā:

— Es aizmigu, Arsenij Ivanič. — Viņas balss, gan mazliet aizsmakusi, bija pietiekami mierīga. — Kāpēc jūs ne-pamodinājāt mani?

— Kālab? Kam tas bija vajadzīgs? — Moroška atsaucās.

— Es būtu aizgājusi.

— Uz kurieni?

Geļa sarauca uzacis un nodūra acis.

Pie lieveņa bija nolikta pazīstamā mazgājamā bļoda ar viņas slapjajām kleitām un pašā virsū — zeltainā, tā, ko viņa uzšuva pirms gada. Geļa nosarka, sapratusi, ka tikai Moroška varēja atnest bļodu no upes šurp, un kautrīgi, gandrīz čukstus, pateica:

— Arī mazgājamo bļodu... Kālab?

Bet Arsenijs tikai atmeta ar roku un, ļoti satraukts, sacīja:

— Drīz uzlēks saule. Vai paskatīsimies?

Geļa atspiedās ar plecu pret durvju stenderi un, sevi bargi nosodīdama, gausi atbildēja:

— Man kauns pat uz sauli skatīties!

Arsenijs piecēlās kājās, paņēma Geļu kā maziņu aiz rokas un saudzīgi piespieda nokāpt no lieveņa.

— To tu velti...

Viņš aizveda Geļu pie kraujas, kur blakus takai gulēja vētras nogāzts vecs bērzs. Apsēdinājis viņu sev līdzās uz stumbra, Moroška sacīja:

— Pasēdēsim...

Ne jau vienreiz vien viņi vakaros bija te sēdējuši, kopš Geļa dzīvoja pie Negantās. Pirmajā laikā Geļa parasti klusēdama jūsmīgi nolūkojās uz upi un uz zilajiem kalniem aiz tās, arī Moroška runāja maz, visbiežāk par Jaikū, par darbu, par taigu. Geļa bija pateicīga Moroškam par to, ka viņš netraucē ar izprašņāšanu — no kurienes un kādēļ atklīdusi svešā malā? Droši vien Moroškas savaldība un neuzbāzība palīdzēja viņai tik ātri nomierināties un aizmirst notikušo. Bet reiz viņa pati, it kā pēkšņi nojautusi, ierunājās, ka ar laiku Angāras novadā noteikti būs ļoti skaisti.,.

Geļai viss atausa atmiņā — un viss likās dārgs. «Tāpēc viņš atveda mani šurp, lai es visu atcerētos,» nodomāja Geļa un vēl spējāk sajuta uzplūstam maigumu pret Mo-

rošku.

— Es dzirdēju, ka viņš negrib braukt projām? — vaicāja Geļa, atcerējusies, ko Beļavskis kliedza pie šī bērza vakar vakarā.

Arsenijs apstiprināja to ar galvas pamājienu.

— Arī es nebraukšu, — samiegusi acis, pateica Geļa — Es taču esmu vajadzīga šeit, Arsenij Ivanič, vai ne?

— Kā gan citādi! — priecīgi apliecināja Moroška.

— Negribu un nebraukšu! — Geļa kā cirtin nocirta un acīm redzami nosarka. — Lai melš, ko vien vēlas! Lai aplej mani ar dubļiem! Visu pacietīšu! — Viņa novērsās no Moroškas. — Es nespēju aizbraukt...

Brīdi Geļa klusēja, noliekusi galvu, droši vien ieklausīdamās vārdos, kas pauda viņas atzīšanos, tad strauji pagriezās pret Arseniju un stingri noprasīja:

— Vai izstāstīt visu?

— Nevajag! Kālab? Klusē! — gandrīz iekliedzās Arsenijs. — Es negribu neko zināt! Gribu domāt tikai par nākotni! Par citu neko!

— Kāpēc gan es noticēju sev? — aizvērusi acis, sāpju pilnā balsī runāja Geļa. — Kāpēc esmu tāda? Vai vienmēr būšu tāda?* Varbūt visu mūžu?

— Nepārmet sev, — skumji palūdza viņu Arsenijs.

Viņš ilgi un pacietīgi gaidīja, kamēr Geļa nomierinās.

Laiku pa laikam viņa sapurināja galvu, itin kā pūlēdamās atbrīvoties no uzmācīgajām atmiņām, un ikreiz Moroškas roka pati no sevis pasniedzās uz viņas pusi, tomēr neuzdrošinājās pieskarties pie viņas pleca.

— Tātad esi nolēmusi... — viņš uzmanīgi ierunājās, kad bija pārliecinājies, ka jaunās meitenes sirdī dusmas mazliet pierimušas, nemanot cenzdamies atbalstīt Geļas lēmumu neaizbraukt no Negantās. — Es priecājos par to, ļoti priecājos. Bet varbūt tu tomēr baidies no viņa, ko? Pasaki, un es ātri vien...

— Neaiztieciet viņu, Arsenij Ivanič, neaptraipiet gar viņu rokas, — Geļa atbildēja mierīgā balsī, kā izbrīnā vērodama klintis. — Viņš pats aizbrauks. Viņš taču nemaz nemīl mani, es zinu. Viņam ķēries pie sirds, ka aizbēgu no viņa. Viņam gribējās visu atgūt un tad aizbēgt pašam, tas ir viss! Lai es sajustu...

— Viņš neaizbrauks, — iebilda Moroška.

— Aizbrauks. Neizturēs.

Uzminēdama, ka Arsenijs nesaprot, Geļa beidzot pagriezās pret viņu un ielūkojās viņa lielajās, skumjajās acīs ar ilgu un brlnum mierīgu skatienu.

— Viss ir ļoti vienkārši, Arsenij Ivanič, — viņa sacīja. — Ja reiz tā iznācis, es tagad dzīvošu jūsu mājiņā Tad viņš aizbrauks.

— Es taču varu arī aiziet! — saviļņots iesaucās Arsenijs. — Es atradīšu vietu, kur piemesties!

— Neejiet citur, nevajag ...

— Kādēļ? Sāksies valodas ...

— Es ne no kā nebaidos, Arsenij Ivanič!

— Bet viņam tas kodīs sirdī vēl vairāk! Viņš sāks trakot!

— Ja trakos — padzeniet.

— Varam iekļūt nepatikšanās!

— Es nebaidos. Ne no kā nebaidos.

Arsenijs brīdi ielūkojās Geļas izmocītajā, bet neparasti valdonīgajā sejā un viņas šobrīd ārkārtīgi drosmīgajās acīs. Un atkal Moroškas augstā, iedegusī piere norasoja kā laukakmens agrā rītā.

— Geļa, kālab tad tā? — viņš ierunājās, satvēris Geļas roku. — Kļūsti mana sieva, tad izbeigsies visas valodas. Atbildi tūdaļ, ka esi ar mieru! Es nesteidzinu tevi, bet kā gan es varu nesteidzināt?

Geļa droši un mīļi ar brīvo roku noglāstīja Moroškas raupjo roku, kas viegli spieda viņas pirkstus, droši un mīļi ielūkojās viņam acīs, bet pateica:

— Nerunājiet par to, Arsenij Ivanič ...

— Vai tev bail, ka nevilies atkal? — Moroška vaicāja.

— Jāpagaida.

— Vai tev kauns?

— Vairāk kā šobrīd kaunēties nevajadzēs ...

— Kāds tad vēl ir iemesls?

Bet Geļa, piepeši sadrūmusi, viegli atbrīvoja roku un sacīja:

— Nemociet mani, Arsenij Ivanič... — Viņa piecēlās no bērza stumbra un, paskatījusies uz austrumiem, priecīgi iesaucās: — Redzat, saule jau lec!

ICO

Saule vēl nepaguva ielūkoties taigā, kad Arsenijs jau posās ce|ā. No kuģu ceļa uzraugiem viņš bija uzzinājis, ka barža, kas visu vasaru piegādāja darbam pie Negantās spridzināmās vielas, palikusi pa nakti aiz krāces. Vajadzēja pasteigties ar pulvera piegādi, lai saspridzinātu nelaimīgo akmeni.

Mazgādamies pie upes, Arsenijs izdzirda aiz muguras solus pa oļiem. Nāca Auša, vēl pidžamā ar īsām bikšelēm, ar zobgalīgu smaidu spilgti nokrāsotajās lūpās. «Geļa taču visu zina, tāpēc vēl pārdomā!» Moroškam iešāvās prātā. «Sisojienes mēles vien jau pietiek!» Samulsis viņš novērsās no Aušas un sāka lēnām slaucīt ar dvieli seju.

— Tā, tā, izslauki acis, labi izslauki! — ierunājās Auša, apstādamās soļus trīs no viņa. — Citādi tās tev pavisam aizķepušas. Neredzi vairs, kur kājas tevi nes! — Viņa runāja lēnīgi, mazliet izsmējīgi.

Auša bija rūpīgi gatavojusies satikties ar Morošku. Viņa vēlējās parādīt, ka ir pilnīgi pārliecināta par savu uzvaru, un visai veiksmīgi tika galā ar šo grūto uzdevumu.

— Brīnumi! Patiešām brīnumi! — viņa iesaucās, rotaļīgi ar vieglā kurpītē ieauto kailo kāju rakņādama oļus.

— Kā kinoteātrī! Izraudzīji! Nolūkoji! Un beidzot atradi gan! Tīriņu. Meitenīti. Oi, es nevaru! — Auša sāka tik skaļi smieties, ka noskanēja gar visu Neganto. — Tikai kāzu jums nebūs, neceri!

— Vai tu pār ceļu pārskriesi? — Moroška pagriezās pret viņu.

— Kālab ne? Pārskriešu. Tāda es esmu!

— Cik daudz ļaunuma tevī!

— Tas nav ļau-aunums! — atbildot nodziedāja Auša.

— Es jau to zināju: tu paākstīsies — un apdomāsies.

— Neāksties pati.

— Gribi, lai es klusēju? Lai ne gailis pakaļ nedziedātu? Baidies? Kājas trīc?

— Es pats viņai pateikšu ... Šodien pat...

— Bet es neticu tev, — Auša attrauca. — Es arī negribu, ka viņa to uzzina no tevis. Nē, es pati atvēršu viņai acis Tā būs drošāk. Lai zina.

— Šķiet, ka viņa tāpat jau zina.

— Var jau būt, ka zina, bet ne visu. Es viņai visu izklāstīšu! Vēl klāt pielikšu.

Moroškam saraucās uzacis.

— Un kauna nebūs?

Auša atkal parotaļājās, ar kāju izsvaidot oļus.

— Itin nemaz!

Arsenijs kādu brīdi cieši lūkojās Aušas šaudīgajās, smejošajās acīs, pēc tam, kaut ko nolēmis, strauji pagriezās un sāka soļot uz māju pusi. Bet no «Drošuļa», kas stāvēja netālu no sardzes kuģa, atskanēja Terentija Ignat-jeviča balss:

— Ivanič, uz kurieni tu dodies?

Jā, sākās darba diena ...

TREŠĀ NODAĻA

1

Augšup pa Angāru nāca neliels pašgājējs.

Saule jau bija uzkāpusi augstu virs taigas, bet īsta spožuma tai nebija. Debess bija tīra, bez dziļuma un blāva kā pelēks, novalkāts satīns. No ūdens bija nodzisis parastais sudrabainums, kura dēļ upe liekas plaša un brīva. Un tāle, bezgalīgā upes tāle bija izzudusi — nevis parastajā zilajā dūmakā, bet dūmakotā miglā.

— Laiks kļuvis nejauks, vai ne? — Rodigins pajautāja.

— Kaut kur deg taiga, — pašgājēja kapteinis atbildēja.

Tuvojās Negantā krāce.

Krastmalā pie kuģu ceļa uzrauga būdiņas, kas bija uzcelta uz kaila uzkalniņa lejpus krāces, vēl arvien stāvēja šeit pārnakšņojušie kuģi. «Kas tur noticis? Kāpēc kuģi nav uzgājuši augšpus krāces?» Rodigins nopētīja signāl-mastu. «Jā, kustība slēgta...» Pagriezies pret pašgājēja kapteini, viņš vaicāja:

— Ko darīsim?

— Gaidīsim, — grūtsirdīgi nopūties, atbildēja kapteinis, neatraudams skatienu no upes.

— Man jātiek pie darbu vadītāja!

— Kā lai tiek? Iet aizliegts.

Uzskatīdams, ka viss pateikts, kapteinis viegli pagrieza stūres ratu, virzot pašgājēju uz krastu, kur stāvēja kuģi. Rodigina enerģiskā seja sadrūma. Kādu brīdi viņš dusmīgi kustināja apakšžokli, it kā ar pūlēm sagremodams kaut ko neiedomājami sīkstu, pēc tam, spēji atrāvis vaļā kabīnes durvis, soļoja uz pašgājēja priekšgalu un sāka novērot upi tālumā.

Rodigins gaidīja, ka tūlīt, tūlīt ieraudzīs «Drošuļa» siluetu: ja ceļš slēgts, tad tiek gatavota spridzināšana. Bet uz upes nebija neviena. Negantais Vērsis ar stāvo pieri, augstu izslējies pār upi, aizsedza visu upes likumu, kur atradās Arsenija Moroškas darbu iecirknis. Neredzēja pat zemessūcēju; tikai tā biezie, melnie dūmi pa brīžam mutuļodami novēlās gar zemesragu.

Upes dibenā jau varēja saskatīt akmeņus, un drīz vien pašgājējs uzmanīgi uzlīda uz sēres līdzās baržai ar pulvera kravu. Ieraudzījis uz baržas pazīstamu šķiperi, Rodigins vaicāja:

— Kāpēc negājāt augšup? Kas noticis?

— Kuģu ceļā iekritis akmens, lūk, tas noticis! — negribīgi atbildēja šķiperis, vicinādams virves galā piesieto spaini, kurā grasījās iesmelt ūdeni. — Kamēr to saspridzinās, stāvēsim uz vietas. Sacīja, ka kuģot tur bīstami.

— Kas sacīja?

— Zināms, kuģu ceļa uzraugi.

— Kur viņi ir?

— Lūk, tur aiz būdas.

Matrozis nolaida trapu. Izpletis rokas, Rodigins planēdams noskrēja lejā uz krasta. Apnēsātās ādas jakas stūriem plandot, viņš ar lāča veiklību, taupīdams laiku, kāpa augšā uzkalnā.

Divi kuģu ceļa uzraugi (tagad tos sauc par sardzes darbiniekiem) krāsoja baltā krāsā jaunu bakenu, bet brigadieris Jemeļjans Gorjajevs, kurš dzīvoja tieši pie Negantās, sēdēja līdzās uz bluķa un kūpināja smēķi. Ar rokas mājienu uzaicinājis Rodiginu apsēsties uz brīva bluķa, viņš sāka sūroties, taču, varēja nomanīt, tikai tālab, lai izraisītu sarunu.

— Atkal neizdevās.

— Kur? — negribot painteresējās Rodigins.

— Atkal taisni pret Vērsi. Gatavā sodība... — Un tikai tad pajautāja: — Tātad jūs steidzāties, ja esat nākuši naktī?

— No pludināšanas kantora pienāca radiogramma — plosti būšot šeit no rīta, tādēļ vajadzēja doties ceļā nakti, — paskaidroja Rodigins. — Kāda iemesla dēļ notika avārija? Kas vainīgs?

— Jāteic, neviens.

— Tā nemēdz būt.

— Visādi mēdz būt.

— Klausies, frrigadier, man steidzīgi jānokļūst augšup, — saīdzis sacīja Rodigins, acīm redzot, viņam nepatika upju transporta darbinieka spriedelēšana. — Starp citu, arī tev jābūt kopā ar mani...

— Atkal būs kāda izmeklēšana, vai? — jautāja Gor-jajevs.

— Iespējams, ka pludinātāji jau ir pie krāces...

— Tikpat tiem vajadzēs pagaidīt, — pateica Gorjajevs, droši vien klusībā priecādamies, ka var parādīt savu varu uz upes. — Pašreiz tur nav eja, bet peļu alas sprauga. Pašā kuģu ceļa vidū — šitāds akmens.

— Vai tiešām tu nevari izvest cauri? — Rodigins noprasīja.

— Es jau gan varu ...

— Nu, tad izved!

— Man nav tiesību. Eja slēgta.

— Pats aizslēdzi, pats arī atslēdz.

— Nelikumīgi.

— Nu, vai zini! — iesaucās Rodigins, jau sākdams dusmoties. — Šeit visi likumi ir jūsu pašu rokās.

— Likumi kā jau likumi, — nopietni iespītējās Gorjajevs. — Tie jāievēro, it sevišķi pie šādas upes. Ja notiks nelaime — kas atbildēs?

— Es, — Rodigins stingri pateica.

— Nē, te būs jāatbild man, — Gorjajevs dzedri attrauca. — Kad saspridzinās akmeni, tad dosimies augšup. Šiem drīz vien jāiznāk.

— Kur nu drīz!

— Kad es jums saku, — tiepās Gorjajevs. — Uzmeistarot lādiņu viņiem tagad tīrais nieks.

Un Gorjajevs, atklāti lepodamies ar spridzinātājiem, kas strādāja pie krāces, pastāstīja Rodiginam, kā viņi vakar uzlabojuši savu lādiņu. Noklausījies brigadieri ar neuzticību un nez kāpēc manāmi nobālis, Rodigins pārjautāja:

— Un saspridzināja?

— Pats savām acīm redzēju, — Gorjajevs atbildēja.

— Kad tas notika?

— Nu, vakar pret vakaru ...

Brigadiera vēsts apmulsināja Rodiginu. Bez viņa līdzdalības nekur netika izdarīti nekādi izmēģinājumi vai uzlabojumi. Arsenijs Moroška bija rupji pārkāpis šo kārtību. «Turklāt viņš taču zināja, ka es šodien būšu pie krāces,» Rodigins sašutis sevī dusmojās. «Zināja, bet nevēlējās pagaidīt...» Tā nevarēja būt nejaušība.

— Nu, es eju, — viņš teica, pieceldamies no bluķa.

— Uz kurieni? — mirkšķinādams acis, vaicāja Gorjajevs.

— Uz darbu vadītāja mītni.

— Vai jums dzīvības nav žēl?

— Vajag.

— Izrādās, inženier, ka tu esi drosmīgs, — Gorjajevs noteica jau citā noskaņā. — Drosmīgos mēs cienām...

— Tātad izvedīsi?

— Tu pārsteidz mani...

Gorjajevs nezināja, ka ar savu piekāpšanos izdara lāča pakalpojumu Arsenijam Moroškam ...

II

Pirms divām dienām, kad Rodigins kādu rītu tikko bija pārkāpis pār sava kabineta slieksni, viņam piezvanīja celtniecības pārvaldes priekšnieks Zavjalovs:

— Kur pašlaik atrodas Moroška?

— Šķiet, rācijas telpā, — Rodigins atbildēja.

— Dodies tūdaļ kopā ar viņu uz rajona komiteju. Es jau esmu šeit.

Nebija grūti uzminēt, ka vietējie varas pārstāvji ļoti noraizējušies par Angāras aizsprostošanu pirms termiņa un tādēļ kuģu ceļa rekonstrukcijas darbus pārņem savā uzraudzībā, ko agrāk nedarīja. To norādīja arī tas apstāklis, ka rajona komiteja tagad gribēja redzēt un uzklausīt ne tikai Zavjalovu vien.

Gaidīt pieņemamā istabā vajadzēja tikai minūtes piecas. Kad Zavjalovs, Rodigins un Moroška iegāja kabinetā, kur jau noturēja sēdi, rajona komitejas pirmais sekretārs Astahovs, pēc izskata dzedrs, ar vērīgām acīm un zēniski sabužinātu matu cekulu, uz viņu sveicienu atbildēja atturīgi un ar īsu skatienu nosēdināja pie galda. Rodiginam,

kurš jauno sekretāru redzēja pirmoreiz, tūliņ kļuva skaidrs, ka tā klātienē sevišķi daudz izrunāties nevar.

— Lūdzu ņemt vērā: šā jautājuma apspriešanai paredzētais laiks — pusstunda, — brīdināja Astahovs un pamāja uz nelielo galda pulksteni, kura ciparnīca bija pagriezta pret sēdes dalībniekiem, aicinot visus pavērot laika ritumu. — Bratskas celtniecības organizācijas paātrinājušas darba tempus, un mēs, protams, par to ļoti priecājamies. Nevar būt runa par ūdenskrātuves piepildīšanas termiņa pagarināšanu. Jo vairāk tāpēc, ka mums apgalvoja: līdz tam, kad ūdens upē kritīsies, visas kravas mūsu rajonam noteikti būs savestas. Būs aizpludināti arī visi plosti. Tā ka — ne par ko nebūs jāraizējas. Mums atliek tikai parūpēties par navigāciju nākamajā gadā

Astahovs paskatījās uz Zavjalovu un vaicāja:

— Kurš no jums ziņos?

Acīm redzot, viņš negribēja nodarīt pāri Zavjalovam pakļautajiem darbiniekiem, kurus bija aicinājis kopā ar viņu ierasties sēdē. Rodigins nešaubījās par to, ka Asta hovs, protams, gribētu vispirms noklausīties paša celtniecības pārvaldes priekšnieka ziņojumu. Taču Zavja-lovs, izmantodams sekretāra smalkjūtību, tūdaļ pieklājīgi uzaicināja, tāpat kā pie galda aicina nogaršot pīrāgu:

— Vasilij Matvejevič, sāciet...

Tā visu acu priekšā viņš izbīdīja Rodiginu, lai to sa plosa, bet pats, tā sakot, iešmauca krūmos. Un Astahovs nez kālab klusēja, itin kā nemaz nebūtu ievērojis šo viltīgo gājienu.

Tādējādi Rodiginam vajadzēja vienam saņemt visus pārmetumus.

Viņš bija spiests sākt ziņojumu, pat nepaguvis izlemt, ko īsti sacīt. Viņš paziņoja kopējo klinšu novākšanas darbu plānu. Pašlaik darbi tiek veikti četrsimt kilometru garā posmā, sākot no Angāras grīvas. Vienā darbu iecirknī — pie Murožnas krāces — kuģu ceļš jaņ paplašināts un attīrīts. Četros darbu iecirkņos upes pašā lej galā darbus beigs tikai nākamā gada vasarā, tomēr tur nav tik bēdīgi, jo dziļums tur pietiekams. Bet pie Negantās ..

■— Sakiet, kāpēc tur netiek paplašināts vecais kuģu ceļš, bet izveido jaunu? — vaicāja Astahovs, droši.vien, lai ātrāk saprastu darbu norisi.

— Te būs krāces karte... — Rodigins atritināja Asta-hova priekšā karti. — Lūk, paraugieties, šeit stiepjas trīs grēdas, šeit...

— Viss skaidrs, — teica Astahovs, aptvēris visu ar vienu acu uzmetienu. — Paplašināt un padziļināt veco ceļu nav izdevīgi. Tas ļoti līkumains.

— Pilnīgi pareizi.

— Kādi tur ir ieži?

— Kvarca dolomīti.

— Liekas, tā ir devītā kategorija?

— Jā.

— Cik laika pec visiem aprēķiniem vēl vajag, lai pabeigtu kuģu ceļu?

— Pēc visiem aprēķiniem — trīs mēneši.

— Bet jāpagūst taču līdz rudenim ...

— Zinu. Saprotu. Tomēr tā nu ir.

— Kur te izeja? Ko varētu darīt?

Rodigins ar lielām pūlēm pakustināja žokļus, it kā košļājot kaut ko sīkstu, un viņa deguns norasoja.

— Sēdieties, — Astahovam kļuva viņa žēl. — Bet ko mums pateiks biedrs Moroška?

Darbu vadītājs pie Negantās krāces piecēlās tik drošs, it kā būtu jau vairākkārt uzstājies rajona komitejas sēdēs. Rodigins ievēroja, ka Astahovam droši vien patīk šis Moroškas dabiskums un atklātība, kāda visbiežāk piemīt strādniekiem, — sekretārs raudzījās uz viņu ieinteresēts, un iespējams — arī cerēdams ko uzzināt.

— Tā ir taisnība, ka pēc aprēķiniem vēl vajadzīgi trīs mēneši, — sāka runāt Moroška, pēc savas parašas nesteigdamies, it kā parādot cieņu galvenā inženiera saprātīgajam uzskatam par veicamo darbu. — Bet es šeit nupat kaut ko iedomāju... — Te viņš neiztika bez ilgākas stomīšanās aiz kautrības. — Tomēr viena izeja vēl ir! Ir! Var pamēģināt, lūkosim, varbūt pabeigsim laikā...

Likās, ka Moroška iezvēlis ar dūri zem ribām. Rodigins sajuta, ka viņam visa seja un kakls sāk kvēlot.

— Interesanti, — Astahovs kļuva vēl atsaucīgāks. — Turpiniet.

— Par to vairs nav ko runāt... — Moroška atkal sastomījās, bet, sekretāra pamudinošā skatiena uzmundrināts, viņš ātri atguvās un turpināja: — Pašlaik mēs iztīrām sešdesmit metru platu kuģu ceļu. Bet var taču to sašaurināt uz pusi. Lai jau nav platāks par veco ceļu — pietiks. Un nākamajā vasarā pabeigsim, paplašināsim.

Rodiginam šajā mirklī sastinga vaigu kuli. «Melo, nelietis, ka tikai šobrīd to iedomājis! Klusējis! Nolēmis mani iegāzt! Šitādā sēdē!» viņš domāja pilns naida. «Un rīkojas noteikti pēc Zavjalova norādījuma. Tagad man skaidrs, kādēļ Zavjalovs piespieda mani uzstāties pirmajam...» Neprasīdams vārdu, Rodigins pēkšņi no savas vietas izgrūda:

— Bet ir taču projekts! Apstiprināts!

— Ne jau dievi to apstiprina, — Moroška atbildēja.

— Bet kas atļaus jums atkāpties no projekta? Vajadzēs iziet caur uguni un ūdeni. Aiziet līdz Maskavai...

— Var arī bez atļaujas, ja šitāds gadījums...

— Nu, vai zināt...

— Ko tad, — ierunājās Zavjalovs. — Es uzskatu, Vasili j Matvejevič, ka mums pašiem galva uz pleciem. Ja vajadzēs atkāpties — atkāpsimies. Un pierādīsim, ka citādi darīt nevarēja.

— Ja jūs, Grigorij Lukjanovič, tik drosmīgi uzņematies atbildību par šādu rīcību, tad, protams, nav ko

* iebilst! — Rodigins pēkšņi izlocījās. — Atļaujat? — viņš pēc tam vērsās pie Astahova. — Es par to esmu domājis, protams... — viņš sāka runāt, pūlēdamies atstāt iespaidu gan ar balsi, gan ar cienīgo stāju. — Bet es esmu celtnieks, un mums, celtniekiem, projekts ir likums. Nekādas atkāpšanās! Nekādu paša izdomājumu! Starp citu, kad reiz pie vienas krāces mēs gribējām mazliet uzlabot projektu — upju transporta darbinieki sacēla īstu gaudu vētru. Un mums vajadzēja piekāpties. Bet ja Grigorij s Lukjanovičs uzņemas atbildību ...

— Uzņemos jau, uzņemos, — Zavjalovs apliecināja.

— Tad pavisam cita lieta!

Visu to runādams, Rodigins paguva ātri aprēķināt, ka kuģu ceļa gabalu pār Neganto tikpat nevarēs pabeigt, ja arī no šīs dienas cirtīs to divreiz šaurāku. Un šobrīd, katrs bērns to saprastu, viņam visādi jāatbalsta Moroškas variants. Turklāt tādēļ, ka tieši ar to varēs Moroškam atriebties.

— Atliek tikai rīkoties, — enerģiski beidza savu runu Rodigins. — Tagad viss atkarīgs no biedra Moroškas. Manuprāt, viņam vajadzētu dot vārdu, ka darbus beigs līdz navigācijas beigām.

Rodigina priekšlikums bija pa prātam tiem rajona komitejas locekļiem, kuriem pēc veca paraduma vēl arvien

palika, ka cilvēki uzņemas saistības. Nav svarīgi, kas no tām iznāk, svarīgi, ka tiek dots vārds — visiem kļūst patīkami, un sirds mierīga. Tāpēc viņi dedzīgi atbalstīja Rodiginu.

— Nē, vārdu es velti nedošu, — samulsis klusi paziņoja Moroška, kad viņam vajadzēja atbildēt. — Es teicu, ka var pamēģināt. Nu, tad es mēģināšu, bet stingri apsolīt nevaru, pasarg dievs. Tāpat jau tur darbu vēl būs bez gala.

— Te nu bij! — nopriecājas Rodigins.

Tikai īsu brīdi Moroška noturēja uz savas lielpierainās galvas slavas kroni! Pirms brīža rajona komitejas locekļi bija gatavi apskaut viņu aiz priekiem, bet šobrīd, it kā pakļaudamies Rodigina signālam, visi sāka cits par citu norāt viņu, un viens, zivju rūpnīcas direktors ar sarkanu kaklu, smagi elsdams, nogārdza:

— Iegāzīs! Kā likts — iegāzīs!

Un Moroška pats pavisam sagandēja savu slavu.

— Skaļi vārdi ir kā knišļi, — īgni raudzīdamies caur pieri, viņš pateica. — Sīc, sīc gar ausīm — miera nav. Gribas atgainīt, tas ir viss. Es labāk pamēģināšu bez tiem...

— Es saku, iegāzīs! — atkal nogārdza zivju rūpnīcas direktors. — Tur nav ko runāt — vajag atcelt!

— Jā, ar tādu noskaņojumu... — piebilda Rodigins.

— Ejiet jūs manā vietā un dodiet vārdu, kādu vien vēlaties, — daudz nedomādams, atcirta Moroška.

— Tā ir demagoģija!

— Kāpēc gan? — negaidot noprasīja Astahovs. — Pilnīgi pamatoti. Kas vairāk pārliecināts par darba veiksmi, tam arī tas jāuzņemas. Vai tā nav?

Bet nu Rodigins it kā dzirdi zaudēja. Astahovs runāja vēl kaut ko, bet viņš redzēja tikai, kā kustas runātāja smaidošās lūpas. Viņš pat nodomāja, ka aiz muļķības tā uzbrucis Negantajai, bet tad gandrīz pie pašas auss noskanēja Zavjalova balss:

— Es esmu pret to! Kategoriski.

Kāpēc Zavjalovs nepiekrita Rodigina nosūtīšanai uz Neganto, nebija saprotams. Droši vien tāpēc, ka uz Mo-rošku paļāvās vairāk. Lai jau raujas, jods ar viņu, ka tikai izvelk no tām sprukām kaut vai aiz matiem!

Astahovs brīdi vērās Rodiginā, it kā izlemjot viņa likteni. Uo pēkšņi viņam dīvaini kaut kas sakustējās

krūtis, it kā no iekšēja grūdiena, — bez šaubām, viņš klusībā iesmējās kā nedarbus pastrādājis puišelis. Pēc tam, it kā nekas nebūtu noticis, Astahovs griezās pie Moroškas:

— Kāda palīdzība vajadzīga?

— Pagaidām nekāda, — paraustījis plecus, atbildēja Moroška. — Sevišķi mutvārdu. Tad saskries visvisādi padomu devēji. Tie tikai traucēs.

Moroška atkal pāršāva pār strīpu. Rodigins nodomāja ka šie vārdi aizvainos Astahovu. Bet tas sāka smieties jau gluži atklāti, it kā Moroška patiešām būtu pateicis kaut ko jocīgu, un apsolīja:

— Ņemsim vērā.

Ar to beidza apspriest svarīgo jautājumu, kurš satrauca visu lielo Pieangāras novadu. Nebija ne dedzīgu strīdiņu, ne skubināšanas, ne piedraudējumu ...

Kad visi gāja laukā no kabineta, Astahovs nez kālab aizturēja vienīgi Morošku. Dažas minūtes Rodiginu mocīja nemiera un greizsirdības pilna ziņkāre. Sagaidījis uz lieveņa Morošku, viņš, drūmi saraucis uzacis, klusinātā balsī noprasīja:

— Ko viņš gribēja?

— Apvaicājās par medņiem, — Moroška atbildēja, neaizkavēdamies uz lieveņa. — Grib paklaiņot ar šauteni

— Puiciska vēlēšanās!

Nekas briesmīgs sēdē nenotika. Bija nepatīkami brīži, bet tie, protams, ātri aizmirsīsies. Tomēr Rodigins kopš tās stundas rajona komitejā sāka just sevišķu nemieru. Visvairāk viņu satrauca Astahova dīvainā izturēšanās. Šķita, Moroškas vaļīgā atklātība nav vis aizvainojusi rajona komitejas sekretāru, bet ar kaut ko uzjautrinājusi. Tādu vieglprātību varēja izskaidrot tikai ar rajona komitejas sekretāra jaunumu. Tieši tas, ka Astahovs pēc gadu skaita tuvāks Moroškam nekā viņam, izraisīja Rodiginā nemieru...

Ш

Pa visu sardzes kuģi izplūda taimiņu viras smarža. Strādniekos vēl nebija norimis pagājušās nakts notikumu radītais satraukums pie Negantās, un viņi, izlikdamies ļoti ieinteresēti, sarunājās tikai par zivju zvejošanu:

— Bet mute taimiņam ir šitāda! Vai esat redzējuši?

no

— Kas jāliek uz āķa, lai taimiņš piekožas? Vizulis?

— Vislabāk — pele.

— Dzīva?

— Dzīvu tas tūliņ kampj ciet!

— Tpu, klusējiet taču!

...Pārlaidis skatienu pie galda sēdošajiem, Arsenijs ka arvien apvaldītā, tomēr skaļā balsī noprasīja:

— Kur tad pārējie?

Volodja Poļetajevs ar nepatiku atstūma šķīvi un izmetās pa durvīm laukā, bet pārējie strādnieki ļāva vaļu savam sašutumam:

— Visu nakti klaiņoja ...

— Dūca kā sirseņi!

— Kāpēc tad viņi trokšņoja? — gribēja zināt Moroška.

— Viņiem šeit apnicis, — atbildēja Sergejs Kisļajevs. — Bīstams darbs. Tad vēl knišļi. Un vakar tas sprādziens ... Atraduši ieganstu un sacēluši brēku.

— Viņiem kaut kas aiz ādas, — piebilda Griša Cer-noļihovs.

Atgriezās Volodja un, paraustījis plecus, ziņoja:

— Viņi nenāk.

— Gaidīs Rodiginu, — secināja Kisļajevs. — Grib notēlot traģēdiju.

Visi pie galda sēdošie sadrūma un klusēdami noliecās pār saviem šķīvjiem. Izmantodāms izdevību, Slava Rogov-cevs, gaišmatains zēns ar bērnišķīgi pilnīgām lūpām, nekavējoties iesāka iztaujāt Demidu Nazariču:

— Tēvoc, kad tu noķēri to taimiņu?

— Rītausmā, — atbildēja Demids Nazaričs. — Jā, sākuši kosties. Tātad rudens tuvu.

— Vai ilgi vajadzēja vadāt?

— Kādu stundu...

— Oho, kāds! — Slava pat aizmirsa ēst viru. — Tēvoc, kādas sugas ir taimiņš?

— Lašu.

— Vai plēsonīga zivs?

— Jā, tā ir liela plēsone...

— Vai taimiņš ir sieviešu kārtas?

— Nezinu, mēs šo zivi tā saucam.. *

— Kaut varētu noķert...

— Kad iesi zvejot, — ierunājās Vasja Podlužnijs, izlikdamies nopietns, — neaizmirsti nobučot spininga spoli.

Ш

— Spininga spoli? — uztraucās Slava, sava naivuma pēc vēl nesapratis, ka tiek izjokots. — Kālab?

— Atvadoties.

— Vai tu domā, ka es neizvilkšu?

— Man nav laika domāt... — Vasja Podlužnijs pirmais novilka no cepešpannas lielu gabalu taimiņa un tikai tad turpināja: — Ja gribat zināt, visas plēsonīgās zivis ir sieviešu kārtas. Reiz es nokļuvu tādai zobos. Galva tai bija vienās sprodziņās un mute koši sarkana.

Pie galda sāka skaļi smieties.

— Vai lielāka nekā taimiņam? — vaicāja Kisļajevs.

— Daudz lielāka! — Podlužnijs atbildēja.

— Vai tiešām aprija arī tevi?

— Aprīt jau neaprija, bet samīcīja gan. Visi kauliņi krakšķēja. Tikko izrāvos un aizšmaucu. Tas notika šoziem Krasnojarskā.

— Pastāsti.

— Oi, nepatīk atcerēties. Parasts gadījums. Biju pa-vairāk iemetis — tad arī nokļuvu viņai zobos.

— Tagad patiešām nevar saprast, kur vairāk plēsoņu,— iejaucās Griša Černoļihovs. — Tos, kuri dzīvo brīvā dabā, tos visur iznīcina.

— Un velti! — pārtrauca viņu Nikolajs Uvarovs, kā vienmēr, mazliet neiecietīgi. — Velti tos arī dēvē par plēsoņām! Īstenībā tie visi ir derīgi zvēri un putni. Tas jau pierādīts. Pienāks laiks, kad paši sāksim tos audzēt, īstie plēsoņas — tas sen zināms — sastopami tikai cilvēku vidū. To ir daudz. Visdažādāko sugu pārstāvji. Šis taimiņš ar tiem sacensties nevarētu. Pat tīģeri salīdzinājumā ar tiem ir kucēni.

— Tas nekas, tāpat tiem drīz pienāks gals, — Kisļajevs pārliecināts pateica. — Visus iznīdēsim.

— Sapņotājs!

— Protams, ne jau uzreiz ...

— Utopists!

— Sauc, kā gribi, bet gals tiem pienāks drīz, — atbildēja Kisļajevs. — Vai zini, kāpēc? Šodien mēs gribam būt labāki, nekā bijām vakar. Un rīt, esmu pārliecināts, vēlēsimies būt vēl labāki. Un ja tā — tad mūsu sabiedrībā plēsoņām ilgs mūžs nevar būt.

Pie galda atskanēja balsis:

— Ķetnas tiem jāapcērt.

— Būs pārāk daudz kropļu. Nespēsim uzturēt.

— Ne jau visi rauš ar ķetnām.

:— Tas ir pareizi, — negaidot piekrita visu laiku klusējušais Arsenijs Moroška. — Ir plēsoņas, kas cenšas piesavināties nevis tautas mantu vien, bet ari tautas slavu. Un ar šo slavu viņi iedzīvosies ari mantā.

— Vai zini kādu? — Uvarovs dzēlīgi noprasīja.

— Vienu vēroju ...

Arsenijs ļoti steidzās: vajadzēja pēc iespējas ātrāk atvērt kuģiem ceļu un Vēlreiz — drošības pēc — pārbaudīt jauno lādiņu līdz Rodigina atbraukšanai. Ātrāk par visiem notiesājis savu zivs gabalu, viņš piecēlās no galda un paskubināja strādniekus, ko vēl nekad nebija darījis:

— Pasteidzieties, brālīši...

Voiodju viņš apturēja aiz pleca.

— Tu paliksi šeit.

— Sagaidīt Rodiginu? — Volodja uzminēja. — Bet viņš jau nevar uznākt augšā pirms spridzināšanas?

— Drošības dēļ.

— Ko darīt ar tiem bļāvējiem?

— Nesauc. Apnikuši.

— Bet to vienu? — vaicāja Volodja, nenosaukdams Be-ļavska vārdu, tikai saviebdamies, kā no skābām ogām. — Viņš pat neceļas augšā.

— Varbūt saaukstējies? — Moroška apjautājās.

Strādniekiem skaļi smejot, Volodja atbildēja:

— Viņš domā.

— Tad netraucē. Iztiksim.

Brokastot beidza tik steidzīgi un trokšņaini kā nekad agrāk. Daži pat nepaguva pamieloties ar tēju...

IV

Pie sardzes kuģa Rodiginu sagaidīja Igors Mercalovs un viņa drauģeļi. Viņi palīdzēja matrozim nolaist trapu no pašgājēja un pieturēja galveno inženieri, kamēr tas nokāpa krastā. Strādnieku uzmanība aizkustināja Rodiginu. Ieraudzījis plāksteri uz Mercalova kreisā vaiga, viņš līdzjūtīgi, lai gan it kā jokodams, apjautājās:

— Kas tad tev tur? Vai kārtējais remonts?

Volodja Poļetajevs, kas bija aizrāvies ar gumijas zābaku lāpīšanu, nepaguva noskriet lejā no sardzes kuģa, kad Rodigins jau zināja visu, kas noticis vakar, izmēģinot lādiņu.

— Vai šis niekus melš vai taisnību stāsta? — viņš vaicāja klāt pienākušajam Volodjam droši vien tikai kārtības labad.

— Kāda te pārkāpšana? Kāds pārkāpums? — Volodja iekaisa. — Nu, atvirzījāmies tikai nedaudz mazāk, nekā noteikts. Un kas par to? Kas tur tik briesmīgs?

— Tātad taisnība, — drūmi secināja Rodigins.

— Viņi to skandina, lai varētu piesieties!

— Bēdīgi, bēdīgi, — Rodigins noteica, un varēja redzēt, ka viņš galvā aprēķina kaut ko patīkamu. — Un pavisam nelaikā, pavisam nelaikā: jebkurā brīdī var ierasties spridzināšanas darbu inspektors.

Rodigina sejā, runājot par kalnu inspektora atbraukšanu, gluži nevietā parādījās kāda tikko jaušama patikas izteiksme. Igors Mercalovs uztvēra šo galvenā inženiera nevilšo acumirklīgo grimasi un pateica priekšā:

— Vasilij Matvejevič, vajadzētu aktu ...

— Padomāsim, — mazliet saraucis pieri, atbildēja Rodigins.

— Kādu aktu? Par ko tad? — sašutis iesaucās Volodja Pojetajevs. — Neviens taču nav gājis bojā!

■— Bet mēs to prasām! — Mercalovs norēca.

— Prasīt jūs protat!

— Mums ir tiesības!

— Vai tad jāgaida, kamēr kāds aiziet bojā? — ierunājās Rodigins, vērsdamies pie Volodjas, kuram satraukumā ausis kvēlot kvēloja. — Atvainojiet, jaunais cilvēk, man nav morālu tiesību slēpt rupjus drošības tehnikas pārkāpumus. Šeit es atbildu par visu.

— Arī mēs taču atbildam, — norūca Volodja.

— Kam gan?

— Kaut vai savai sirdsapziņai.

— Sirdsapziņa nav inspektors, tā tiesai nenodos.

— Sirdsapziņu, vai?

— Tad nu, jaunais cilvēk, šobrīd nav laika tukšu salmu kulšanai! — pārtrauca viņu Rodigins, kurš nebija gaidījis no praksē norīkotā studenta, kas pilnīgi atkarīgs no viņa, tik noteiktu pretestību. — Kur viņš ir? Gatavo lādiņu? Nāciet man līdzi! — Un, jau pakāpies uz trapa, viņš atgriezās un uzsauca Mercalovam: — Stājieties pie darba!

Tagad, kad viņam bija drošs aizstāvis, Igors Mercalovs, roku vicinādams, tūdaļ pakalpīgi atbildēja:

— Kārrrtībiņa!

Dažkārt Rodigins nekautrējās sakliegt uz darbu vadītājiem, uzskatot, ka šeit, taigā, tas nav bīstami. Bet ar Arseniju Morošku viņam bija nodibinājušās gluži cita veida attiecības. Jaunā darbu vadītāja miermīlība un sa- ‘ valdība bija dīvainā kārtā uz visiem laikiem atbruņojusi galveno inženieri jau pirmajā sastapšanās reizē. Rodigins vairākkārt bija mēģinājis pārvarēt savu neizprotamo neparasto kautrību šā Angāras puiša priekšā, pūlēdamies izturēties pret viņu familiāri un parupji, taču arvien vēl palika daudz savaldīgāks nekā pret pārējiem darbu vadītājiem. Bet no nedabiskās savaldīšanās, runājot ar Morošku, Rodiginam radās nervu saspīlējums un sāka sāpēt galva.

Kamēr pašgājējs uzmanīgi tuvojās krastam aizliegtajā zonā, Rodigins stāvēja pie kajītes un, gatavodamies sarunai ar Morošku, domīgi raudzījās uz kalniem. Viņš nenokāpa krastā, bet uzdeva Volodjam:

— Pasauc viņu šurp.

Aicinādams Morošku uz pašgājēju, Rodigins ar to parādīja, ka saruna būs sevišķa, aci pret aci, un jaunajam darbu vadītājam tūliņ jāsaprot, cik nopietns viņa nodarījums.

Pašgājēja tilpnē bija ierīkota kajīte ar dzelzs jumtu, kas pacēlās virs klāja. Kajītē stāvēja rakstāmgalds, dzelzs gultiņa. Bet Rodigins parasti visu dienu pavadīja krastā vai uz motorkuģa. Karstā laikā kajīte bija īsts ceplis. Turpretim naktī, kad dzelzs atdzisa, kajītē kļuva auksts, un Rodiginam bija jāapsedzas ar kažoku. Tomēr taigas apstākļos šī kajīte tika uzskatīta par pilnīgi komfortablu peldošo viesnīcu.

Sasveicinoties ar Morošku, Rodigins sāka runāt īdzīgi un klusi, it kā saudzēdams darbu vadītāja patmīlību:

— Atkal izlēcāt?

Rodigina seja likās ārkārtīgi sadrūmusi, un rudās nekaunīgās acis vērās pretim nemirkšķinot, — droši vien tās nebaidījās pat no saules. «Blenž kā žņaudzējčūska,» nodomāja Moroška, skaidri saprazdams, ka Demidu Naza-riču nav pievīlis viņa drūmais paredzējums.

— Ir gan posts ar jums.

— Jūs domājāt avāriju? — vaicāja Moroška.

— Par avāriju vēlāk ...

— Par ko tad? Es klausos.

— Jā, patiešām posts! — sāka runāt Rodigins.

— Smags gadījums. Visrupjākais darba drošības tehnikas pārkāpums. Un kur? Spridzināšanas darbos! Klausieties, biedri Moroška, jūs taču pakļāvāt nopietnām briesmām ne vien savu dzīvību, bet arī daudzu citu cilvēku dzīvības. Kā gan jūs to uzdrošinājāties? Kas jūs spieda to darīt? Kāda nepieciešamība?

— Apmelojums, — Moroška atbildēja.

— Kur te apmelojums?

— Nekādu briesmu tur nebija.

— Kā tad nebija? Spridzināšanas brīdī motorkuģis taču atradās tuvāk pie tās vietas, kur ielikts lādiņš, nekā paredzēts darba drošības tehnikas noteikumos, vai tā bija?

— Tā ir taisnība, tuvāk gan.

— Tātad briesmas draudēja?

— Nekas nedraudēja, — nodūca Moroška, un viņa lielajās miklajās acīs pavīdēja skumjas. — Lādiņš jau nebija liels. Turklāt es spridzinu jau divus gadus un zinu, uz kuru pusi akmeņi aizlido. Atliku likām esmu to novērojis.

— Kādēļ tad jūs' visus strādniekus aizdzināt uz kuģa priekšgalu? — noprasīja Rodigins.

— Tāpat vien, prom no acīm.

Rodigins apsēdās pie galda un paberzēja ar pirkstgaliem deniņus.

— Kas nu jādara?

— Jāsaspridzina akmens, — pateica priekšā Arsenijs.

— Ko lai iesāku ar jums? — Rodiginu jau nomāca viņa neparastā savaldība pret Morošku. — Vai tad strādniekiem var aizbāzt muti? Viņi saceļ brēku un brēks vienmēr. Un viņiem taisnība. Un šajās dienās ieradīsies inspektors. Kas tad notiks? Jūs sabrāzīs, un, kā jums šķiet, vai mani paglaudīs? It sevišķi tāpēc, ka esmu bijis šeit. Man noraus galvu. Nē, man nav tiesību noslēpt šo gadījumu. Man to neļauj arī komunista sirdsapziņa. Acīm redzot, vispirms jāsastāda akts ...

— Manuprāt, vispirms jāsaspridzina akmens, — ļoti nopietni pateica Moroška. — Kuģi stāv un gaida.

— Bet kārtības labad tas jādara, — palika pie sava Rodigins, lai gan saprata, ka šī svešā, uzmācīgā doma par aktu viņam, galvenajam inženierim, nekāda labuma nedos. — Ņemiet vērā, ka tā nav joka lieta. Ja strādnieki sacels troksni, tas var aizskanēt tik tālu, ka kļūsim slaveni visā Sibīrijā. Kāds velns jūs dīdīja! Un vēl tādā laikā, kad priekšā saspringts darbs.

Arsenijs Moroška labi zināja: galvenais inženieris visu vasaru bija skatījies caur pirkstiem uz to, ka darbu vietās pieļauj visdažādākos drošības tehnikas pārkāpumus. Lādiņus parasti visur spridzināja tuvāk pie kuģiem, nekā bija noteikts, un bieži vien Rodigina klātbūtnē. Un darīja to nevis aiz nevērības pret noteikumiem, bet gan tādēļ, ka bija pieredze — tā var darīt, nav bīstami. Turklāt tas deva lielu laika ietaupījumu un bieži vien paglāba no maģistrālā vada pārtrūkšanas. Tagad iznāca, ka Rodigins pirmoreiz sadūries ar šādu drošības tehnikas pārkāpšanu un tas viņu tā uztraucis, ka viņš nevar rimties. Viņš runāja un runāja par to, kāds troksnis var sacelties un kādas nepatikšanas draud vispirmā kārtā Moroškam.

— Es no tā nebaidos, — saraucis pieri, pateica Moroška, kad tika pie vārda, un mierīgi ielūkojās galvenā inženiera stingajās acīs.

— Es jūs nebaidu! — Rodigins iesaucās.

— Man tā likās ...

— Es tikai brīdinu.

Bet no Moroškas aizrādījuma Rodigina iekarsums pēkšņi izsīka kā vilnis, atsities pret klinti. Stiprāka kļuva neveiklība, kuru Rodigins izjuta par savu savaldību pret Mo-rošku, un šis lielais nervu saspīlējums viņu ārkārtīgi satrauca.

— Man vēl gribētos uzzināt, biedri Moroška, kāpēc jūs rīkojāties patvarīgi? — turpināja Rodigins, bet nu jau saspringtāk. — JOs taču zinājāt, ka es būšu šeit. Kāpēc jūs nepagaidījāt mani? Kādēļ tā steidzāties? Patvarīga rīcība nav pieļaujama, sevišķi spridzināšanas darbos. Ja katrs sāks izdarīt mēģinājumus, kādus vien iedomāsies, kas tad iznāks? Parastajā ražošanā — arī tur nav vietas anarhijai. Ja ir priekšlikums — iesniedz, izklāsti. To izskatīs, apspriedīs, ja būs ievērības cienīgs — palīdzēs ieviest. Vai tā nav? Vai tiešām jums, biedri Moroška, šī kārtība nav zināma? Kāpēc jūs rīkojāties kā partizāns? Kāpēc neatlikāt izmēģinājumu līdz manai atbraukšanai?

Nebūtu iespējams uzstājīgāk prasīt atbildi, kā to darīja Rodigins, bet pēc viņa sejas izteiksmes Arsenijs Moroška labi redzēja, ka galvenajam inženierim nav vajadzīga patiesā atbilde. Ar savu uzstājīgo prasību viņš grib

panākt, lai Moroška samulst un, kad beidzot saņemsies atbildēt, lai paliekuļo.

— Vai jūs noteikti prasāt atbildi? — paklusu vaicāja Moroška.

— Zināms, tā ir jūsu darīšana — atbildēt vai neatbildēt, — steidzīgi piekāpās Rodigins. — Bet, padomājiet pats, tas viss liekas dīvaini.

— Nekā dīvaina tur nav... — noteica Moroška. — Mēģinājums bija ļoti vienkāršs, un arī mēs, Vasilij Matveje-vič, protam spridzināšanas darbus. Nekāda nelaime nevarēja notikt pat tad, ja mēģinājums neizdotos. Kālab tad vajadzēja atlikt? Es domāju, ka jūs tikai nopriecāsieties par mūsu iniciatīvu.

— Protams, man sagādā prieku jebkura iniciatīva, bet ar noteikumu, ka tā nekļūst par kārtības traucējumu, — Rodigins skarbi attrauca. — Esmu pret anarhiju ražošanā. Jums tas zināms.

Arsenijs Moroška beidzot nolēma, ka pienācis tieši tas brīdis, kad jāpasaka Rodiginam visa patiesība.

— Turklāt vēl bija tā... — viņš turpināja, sažņaudzis aiz muguras kopā saliktās rokas. — Šo lādiņu izdomāja mūsu tēvocis, Demids Nazaričs ...

— Kas par to? — Rodigins saausījās.

— Jūs taču zināt, ka viņš drīz ies pensijā.

— Zinu. Kas tad ir?

— Negribas, lai viņu ātri aizmirstu, — Moroška mierīgi atbildēja, taču juta, ka viņā viss saspringst kā pirms lēciena. — Vecs strādnieks, komunists, Tēvijas kara varonis... Daudz viņa labo darbu var uzskaitīt! Bet aizies— un visi ātri aizmirsīs. Tad nu es nolēmu: neļaušu aizmirst tēvoci! Atmiņai par viņu jāsaglabājas ilgus gadus. Ne vien pie Angāras, bet arī pie citām upēm jāiepazīst Volkova lādiņš. Mēs to nosauksim viņa vārdā. Tas būs taisnīgi: kas ar savu darbu to nopelnījis — tam arī slava.

Rodiginam, kamēr viņš noklausījās Morošku, ar katru mirkli seja aizvien vairāk piesarka un nemirkšķinošajās acīs pieplūda asinis. Ar pūlēm sagaidījis, kad darbu vadītājs beigs runāt, viņš piecēlās kājās un naidīgi iesaucās:

— Cildeni! Ļoti cildena rīcība.

— Man uzslava nav vajadzīga, — nodūca Moroška.

— Vai jūs saprotat, ko pašlaik pateicāt?

— Es pateicu jums taisnību acīs, — nevairīdamies no

Rodigina baismīgā skatiena, Moroška stingri atbildēja. — Man ļoti žēl, ka neizdarīju to jau agrāk.

— Jūs iespļāvāt man acīs! — iekliedzās Rodigins, pirmoreiz sajuzdams, ka pārvarējis sevī noslēpumaino kautrības barjeru attieksmē pret Morošku un tagad var ļaut sev vaļu. — Man sveša slava nav vajadzīga! Es nevienu neapzogu! Jums velns zin kas likās, un jūs tūdaļ sākāt rīkoties patvarīgi, sākāt riskēt ar daudzu cilvēku dzīvībām! Un kādēļ? Izrādās, tikai tādēļ, lai sagādātu slavu Volkovam! Es zinu, viņš jums ir dieva vietā. Jūs pielūdzat to un gribat, lai pielūgtu visi. Tad zināt: tas nekad nenotiks. Ar viņu tagad saruna būs īsa. Par visrupjāko drošības tehnikas pārkāpšanu es ar man piešķirto varu atņemšu viņam spridzinātāja grāmatiņu — un tādā kārtā viņš zaudēs tiesības uz pirmslaika pensiju. Viņam vajadzēs vēl piecus gadus nostrādāt kā vienkāršam strādniekam, lai dabūtu darba stāžu!

— Viņš taču nav vainīgs, — iebilda Moroška, nobālēdams no domas, ka galvenais inženieris dusmu karstumā var izpildīt savus draudus. — Volkovs pildīja manu pavēli.

— īstu spridzinātāju nekāda pavēle nevar piespiest aizmirst darba drošības tehniku! Bet, ja aizmirsjs — tad atdod grāmatiņu un ej stiept kastes!

— Nemuļķojieties! — klusi pieprasīja Moroška.

*— Vai draudat?

— Viņš to nav pelnījis ...

— Viņš ir pelnījis, lai nodotu tiesai! Sakiet, vai man

nav taisnība?

— Kā vienmēr, jums visur taisnība, — attrauca Moroška, ielūkodamies galvenā inženiera sejā. — Bet jūsu taisnībai ir taimiņa rīkle ...

Uz brīdi Rodigins it kā aizrijās no Moroškas pēdējiem vārdiem. Bet Moroškam šī laika pietika, lai izietu no kajītes.

Rodigins labi zināja, ka attiecībā uz Demidu Nazariču Volkovu jārīkojas sevišķi uzmanīgi: Tēvijas kara varonis, vecs komunists un pieredzes bagāts spridzinātājs, kuru pazīst gar visu Jeņiseju, gar visu Angāru un kuram nekādos apstākļos neļaus nodarīt pāri, it sevišķi tāpēc, ka viņš pēc mēneša ai«iet pensijā. Bet doma, ka tieši viņš,

Volkovs, vispirmā kārtā vainīgs pie šiem uztraukumiem, «atslābināja bremzes». Par grāmatiņu, protams, Rodigins ierunājās ātrās dusmās un vēl cerībā, ka piedraudējums atvēsinās ietiepīgo Morošku un tas atteiksies no sava nodoma saistīt jauno lādiņu ar vecā vīra vārdu. Bet tas nenotika. Atliek tikai pazemot un iegrūst kaunā veco spridzinātāju. Kas gan pēc tam uzdrošināsies nosaukt kaut ko viņa vārdā? Reizēm taču tā gadās: vajag tikai vienreiz izdarīt pārkāpumu — un tavu vārdu vēl ilgi visādi nomelnos un aplies ar dubļiem.

Iznācis pēc Moroškas no kajītes un ļoti satraukts nokāpis krastā, Rodigins nevērīgi sasveicinājās ar brigādi, kas gatavoja lādiņu, un pievērsa skatienu tikai vecajam spridzinātājam, kurš stāvēja pie plostiņa, drūmi saraucis uzacis, noteikti sagaidīdams izrēķināšanos.

— Tad nu, biedri Volkov... — Rodigins, sakniebis lūpas, brīdi klusēja, notēlodams, ka viņam ellišķīgi grūti pateikt vecajam vīram rūgtos vārdus un, tikai veicot dienesta pienākumu, viņš spiests nesaudzīgi spriest savu taisno tiesu. — Jūs tiekat atcelts no darba.

Tik slavenam spridzinātājam kā Demids Nazaričs, zināms, nav viegli vecuma dienās, turklāt visu acu priekšā, dzirdēt šādus vārdus, un Rodigins, to saprazdams, cerēja, ka ar vienu rāvienu izsitīs viņu no sliedēm. Bet, Rodigi-nam par brīnumu, Demids Nazaričs pat nenodrebēja, tikai seja viņam, tā likās, kļuva tumšāka un mazliet, kā tēmējot, sakustējās kreisā uzacs. Tieši brigādes klātbūtne visvairāk palīdzēja viņam savaldīties un saglabāt mieru. Kad Rodigins aptvēra, ka vīlies savā aprēķinā, viņam tāds kā caurvējš sāka vilkt krūtīs: cik gan grūti, ja darīšana ar cilvēkiem, kuri daudzus gadus diendienā sastopas ar nāvi!

— Par ko tad? — mierīgi, bez izbrīna un aizvainojuma vaicāja Demids Nazaričs; viņa modro, vērīgo acu skatiens pateica, ka viņš, lai gan zina, par ko viņu atceļ no darba, tomēr vēlas intereses pēc dzirdēt to no galvenā inženiera paša.

— Jūs jau zināt, par ko ... — izvairīdamies no tiešas atbildes, norūca Rodigins, saraucis pieri par vecā vīra āķīgo jautājumu.

— Tomēr, tomēr ...

— Par to, ka pārkāpjat darba drošības tehnikas noteikumus. Par to, ka paklausāt muļķīgām pavēlēm. Vai tā par maz?

— Uz visiem laikiem? — pārjautāja Demids Nazaričs.

Caurvējš jau saldēja Rodigina krūtis, un viņš apjucis

izklaidīgi atbildēja:

— Līdz lietas izskatīšanai.

— Vai arī lietu jau esat ievadījis?

— Kā gan citādi!

— Tā, viss skaidrs un saprotams.

Arī šobrīd, kad runa jau bija par «lietu», Demids Nazaričs nezaudēja savu nesatricināmo mieru. Rodiginā piepeši uzvilnīja niknums par to, ka šeit, taigā, it visur var sastapt kāda sevišķa rūdījuma, savaldīgus un sevišķa spēka pilnus cilvēkus, un viņš, kļūdams šā iemesla dēļ negants, nolēma sist vēlreiz, cerēdams tomēr izsist veco vīru no sliedēm ...

— Iztiksim bez tiesas — spridzinātājs paliksiet, — viņš noteica, ieurbis skatienu Demidā Nazaričā, gaidot, kad tam nodrebēs seja.

— Skaidrs un saprotams, — nenodrebējis atkārtoja vecais.

— Bet pagaidām strādājiet par vienkāršu strādnieku.

— Es visu mūžu esmu bijis vienkāršs strādnieks, — ar tikko manāmu smīnu atbildēja Demids Nazaričs. — Sirdij mīļš darbs.

Rodigins zināja: visdrošākais līdzeklis, kā satriekt veco, būtu atņemt viņam loloto sarkano grāmatiņu, kuru viņš ilgus gadus rūpīgi glabā kopā ar partijas biedra karti. Niknums smacēja Rodiginu, viņam neizturami niezēja rokas un gribējās izdarīt to, ko bija teicis Moroškam, taču uz kādas pēdējās robežas Rodigins attapās, uz brīdi tā sakoda zobus, ka sastinga žokļi, un pēc tam pateica:

— Atdodiet degļus Podlužnijam . ..

Ar saspringtu uzmanību un nemieru Arsenijs Moroška vēroja gan Rodiginu, gan Demidu Nazariču. «No kā vecajam vīram tāds spēks? Vai tāpēc, ka nodzīvojis grūtu mūžu? Ka bijis karā? Ka tūkstošreiz sastapies ar nāvi?» minēja Moroška. «Un tomēr tas vēl nav viss . . .» Viņš redzēja, cik nikns kļūst Rodigins, un gaidīja, ka inženieris tūliņ sāks runāt par grāmatiņu. Moroška jau sevī iztēlojās, kā Demids Nazaričs izvelk no krūšu kabatas polietilēna maisiņos ietītus no mitruma sargātos dokumentus un pārcilā Rodigina acu priekšā. Un tad Moroškam pēkšņi bija skaidrs: «Nu, es zinu, no kā!» Un Moroška, kuram pirms brīži bija tik skumīgi ap sirdi, ka gribējās kliegt pilnā

balsī, uzreiz kļuva tik viegli elpot, kā izejot no biezokņa kalna pārejā, kur acīm paveras bezgalīgs plašums. Mo-rošku tagad nemaz nepārsteidza tas, ka Rodigins nobijās no Demida Nazariča. Tā tam bija jābūt. Moroška uzmeta tēvocim ilgu, mīlestības pilnu skatienu un, kā uzmudinot, pateica:

— Atdod, tēvoc, — ar skatienu piebilstot, ka ļoti priecājas par viņa uzvaru.

Bet Vasja Podlužnijs, aizvainojies par Demidu Naza-riču, caur zobiem izspieda:

— Bet es neņemšu! Es nevēlos!

— Ņem, Vasja, — laipni, nozīmīgi palūdza Moroška — Netiepies.

Nekā nesaprazdams, Vasja Podlužnijs smagi šņākāja, vēlreiz uztvēra Moroškas ciešo skatienu — un tikai tad paņēma no Demida Nazariča viņa smago somu.

Grūti bija Rodiginam pēc saraušanās ar Morošku izlikties, ka uzskata savu rīcību par taisnīgu. Ļoti grūti. Bet vajadzēja — lai tur vai kas.

— Nu tad izmēģināsim, — raudzīdamies uz zemi, uzaicināja Rodigins un gaidīja atbildi.

— Vakar jau izmēģinājām, — norūca Moroška.

— Es gribu zināt, ko un kā jūs vakar šeit darījāt, — izsliedamies valdonīgi attrauca Rodigins. — Viens sprādziens vēl neko nenozīmē. Var gadīties dažādas nejaušības. Un jūs zināt: mēģinājumus drīkst izdarīt tikai manā uzraudzībā. Tad nu šodien paskatīsimies, kas tur iznāks . <.

Vēlēdamies pasvītrot, ka ar šo brīdi viņš uzņemas galveno lomu jaunā lādiņa izmēģināšanā, Rodigins stingri uzsauca Podlužnijam:

— Ko jūs tur domājat? Ielieciet degļus!

— Cik degļu jāieliek? — vaicāja Podlužnijs.

— Pa vienam, zināms taču ...

Pārlaidis skatienu strādniekiem pie plostiņa, Rodigins nokomandēja:

— Bet nu, visi ārā no zonas!

Diena pamazām satumsa no sviluma dūmiem. Tikko varēja saskatīt upes ziemeļu krasta apveidus. Dienvidu krastā, abpus Negantajam Vērsim taigā, kas parasti saulē

atmirdzēja ar skaidrām pakalnu kontūrām, ar maigām aizu ēnām, ārkārtīgi vilinot ar savu neizmērojamo plašumu, tā tagad likās nepievilcīga, pelēka kā nobružāta briežāda. Agrāk Angāra iznāca no gludajām klintīm kā no teiksmainas pils, iznāca kā cariene, ar savu spožumu apžilbinādama visu pasauli. Tagad tā līda ārā no dūmu miglas, kas nosedza krastus, līda kā no pazemes un izskatījās blāva, svina pelēka, it kā baidīdamās kaut mazliet saviļņoties ...

— Cik dūmains gaiss šodien, — vēroja Kisļajevs.

— Šodien vēl nekas ... — atsaucās Arsenijs Moroška. — Ir bijis tā, ka pa upi nevar kuģot. Kuģi stāv pat trīs dienas. Tā notiek pavasarī, kad zāle vēl nav uzaugusi.

— Varbūt arī tagad būs tāpat?

— Nē, tagad zāle bieza, tā aizturēs uguni. Arī ugunsdzēsēji saskries, nodzēsīs. Vēja nav. Tomēr līdz vakaram var satumst vēl vairāk.

— Vai ugunsgrēks tālu?

— Jā, tuvu tas nav.

Šoreiz Arsenijs Moroška atradās nevis uz motorkuģa, kā parasti, bet kopā ar strādniekiem uz plostiņa. Viņš stāvēja visiem priekšā, turēdams rokās mērkoku, pa brīžam dodams ar to zīmi Terentijam Ignatjevičam, un domīgi vēroja, kā pontoni ar priekšgaliem pašķir pretim plūstošo blīvo straumi, atsviežot uz abām pusēm urdzošas zaļas šļāces. Izmantodams savu varu, Rodigins pēc būtības bija patvaļīgi atņēmis darbu vadītājam viņa tiesības un uzņēmies pats vadīt lādiņa izmēģināšanu.

Motorkuģis ar plostiņu piegāja pavisam tuvu pie upes gultnē iegremdētā enkura. Arsenijs Moroška ātri izzvejoja trosi, Demidam Nazaričam palīdzot, pagarināja to līdz vajadzīgam garumam ar kaņepāju tauvu un tās galā piestiprināja lādiņu. Aprēķins bija precīzs. Kad tauva nostiepās līdz galam, plostiņš atradās virs akmens, kas gulēja tieši pa vidu pontoniem, — Moroška sataustīja to ar mērkoku. Pēc brītiņa motorkuģis uzmanīgi sāka virzīties atpakaļ, un strādnieki, no abām pusēm satvēruši lādiņu aiz maikstēm, kuras to sasaistīja, viegli nolaida to lejā uz akmens.

Viss izdevās ļoti labi, taču Arsenijs gluži nomocījās, gaidot sprādzienu. Motorkuģis slīdēja un slīdēja lejup pa straumi, bet Moroška nenolaida skatienu no tās vietas, kur gulēja akmens, it kā gaidīdams nevis parasto sprādzienu, bet kādu brīnumu. Viņš bija cieši pārliecināts par

lādiņu, tomēr šeit, kā jebkurā darbā, varēja gadīties kāda kļūme, varēja pārtrūkt vadi lādiņa tīklā. Un tad, lai arī uz īsu brīdi, Rodigins sadotu viņam pa skaustu . ..

Taču motorkuģis nopūta trauksmes signālu, un virs upes beidzot uzšāvās melnais fontāns, — pieredzējušai acij bija skaidrs, ka lādiņš nostrādājis ar pilnu jaudu. Tas bija sprādziens kā jau sprādziens: Arsenijs pa šiem diviem gadiem tādus bija skatījis milzum daudz. Bet laikam gan pirmoreiz viņš tik ilgi un ar tādu saviļņojumu vēroja, kā rotājas un uzmutuļo gaisā dūmi, kā pamazām tie kļūst gaišāki, noplok un kā vilnis sāk plūst lejup pa upi. Un tikai tad, kad šis vilnis atvēlās līdz plostiņam, Moroška atskatījās. Viņš nezināja, ko pauž viņa skatiens, bet Rodigins, to uztvēris, diez kāpēc sāka mirkšķināt acis, kas nekad šeit nebija noticis. Un tad, iekšēji līksmodams par veiksmi, nolēmis, ka tā dod viņam tiesības izpaust arī savu varu, Moroška nokliedza:

— Tagad uz priekšu!

Viņi uzbrauca augšup līdz spridzinājuma vietai. Arsenijs steidzīgi iztaustīja ar mērkoku upes gultni. No nelaimīgā akmens bija palicis tikai apaļš pauguriņš sīki sadrupinātu iežu. Varēja uzelpot ar pilnu krūti.

Stāvēdams motorkuģa priekšgalā kā uz tribīnes, Rodi-^gins ierunājās:

— Nu, tagad ir cita lieta.

Moroška apgriezās, kā šāvienu izdzirdīs:

— Gluži tāda pati. . .

— Nu var uzskatīt, ka lādiņš izmēģināts, — turpināja Rodigins, laizdams gar ausīm tiepīgā darbu vadītāja izsaucienu. — Ka uzlabojums visai vērtīgs, tas nav apšaubāms. Tagad spridzināšanas darbi mums veiksies ātrā tempā. Jau rīt es uzmetīšu jaunā lādiņa tehnisko aprakstu un nosūtīšu uz trestu.

— Neaizmirstiet pieminēt racionalizatora vārdu, — ne jau lai iedzeltu, bet pilnīgi nopietni atgādināja Moroška un pieskārās ar roku blakus stāvošā Demida Nazariča plecam. — Un būtu pavisam jauki, ja jūs ierosinātu nosaukt jauno lādiņu viņa vārdā.

— Kādā vārdā to nosauks — tā nav mūsu darīšana, — noteica Rodigins. — Droši vien tāpat paliks bez vārda.

— Nepaliks, — attrauca Moroška. — Mēs jau nosaucām to par Volkova lādiņu. Tā to sauks arī turpmāk, un ne jau pie Angāras vien ...

— Šaubos. Kā var slavināt drošības tehnikas pārkāpēju? Kas gan to pieļaus? Kas pieļaus?

Satraukumā Rodigins pat neaptvēra, ka pāršāvis pār strīpu. Un pamatīgi — viņš bija aizskāris darba cilvēka godu.

Kad viņš sabrāza un atcēla no darba Demidu Nazariču, visi strādnieki, sāpīgi saviebušies, klusēja: lai kā gribējās iebilst, bet, stingri ņemot, galvenais inženieris rīkojās pēc likuma, — pastāvošās, lai gan sen novecojušās instrukcijas pārkāpšana tomēr bija notikusi. Klusēdama brigāde aizgāja uz upi, klusēdama ielaida ūdenī lādiņu .. . Taču neviens nav jūtīgāks par strādnieka cilvēku. Spridzinātāji labi saprata, kādēļ Rodigins, slēpdamies aiz niknuma, izrīkojās ar Demidu Nazariču tik nežēlīgi. Visiem atausa atmiņā, ko viņi jau zināja par galveno inženieri, par ko sen runāja visās darbu vietās. Nu bija pienācis brīdis, kad sašutums, kas pamazām iedegās strādnieku sirdīs, izšāvās kā liesmas no ēzes:

— Viņš nosauks savā vārdā! Tas viņam tīkamāks!

— Arī avīzēs jau izskanējis ...

— Cik veikls! Rauj, kur var! Visu sagrābj sev!

— Tāda suga . . .

Tas bija sprādziens — ne sliktāks par to, kas tikko nodārdēja virs krāces. Rodigins negribot krampjaini ieķērās margas un, galīgi aizmirsies, uzkliedza:

— Bet nu diezgan! Diezgan, citādi būs ...

Viņam no naida aizrāvās elpa, bet pa to laiku viņa draudi iedarbojās kā degļi, un uz plostiņa nodārdēja jauns sprādziens:

— Kas tad būs? Kas?

— Runā! Kālab iekodi mēli zobos?

Vasja Podlužnijs nespēja mierīgi nostāvēt blakus Rodi-ginam. Viņam niezēja rokas: gribējās satvert skaļo inženieri aiz biksēm un pārsviest pār bortu. Baidīdamies, ka patiešām nenoturēsies, Podlužnijs pārlēca pār margām un atradās uz platformiņas, kur pirms brīža stāvēja lādiņš. Bet tur viņš piepeši paslīdēja, nokrita uz kreisajiem sāniem un aizslīdēja lejup ar galvu pa priekšu kā no slidkalniņa, vicinādams labo roku, it kā atvadoties uz visiem laikiem no ienīstā Rodigina. Vēl mirkli — un viņš atrastos upē. Par laimi, Arsenijs Moroška brīnumainā kārtā paguva saķert viņu aiz rokas un noraut no platformiņas. Vasja Podlužnijs droši vien pat nesaprata, kurš izglāba

viņu no drošas bojā ejas, un ari nepiešķīra tam nozīmi. Tikko nokļuvis uz plostiņa starp draugiem, viņš uzlēca kājās un no sevis pievienoja Rodiginam — pilnā rīklē:

— Krāpnieks!

Tā vēl nekad nebija gadījies. Rodigins, sakodis zobus klusēja. Viņam vajadzēja pagriezties un aiziet, bet tas no-zīmētu bēgšanu ...

— Pareizi. Lūk, tā, klusēdams noklausieties, ko saka mūsējie, — ierunājās Kisļajevs, lai gan mierīgi, taču diezgan skarbi, kā to dažkārt mēdz darīt komandieri ierindas priekšā. — Strādnieka cilvēks nemeklē slavā nekādu labumu. Viņam patīk kļūt slavenam, tas tiesa. Gadās, ka viņš pēc tam drusku palepojas, pat degunu mazliet saslien uz augšu. Bet tas tad ir viss. Darbā viņš stājas atkal savā vietā. Bet tādi kā jūs no šīs slavas cenšaties sev mundieri uzšūt!

— Uzšuj arī! — nokliedza karstgalvis Uvarovs.

— Tādiem mundieriem nav visai stipras pogas, — Kis-Jajevs viņam atbildēja. — Kā satvers pie krūtīm, tā visas aizlidos ... — Pēc tam piebilda Rodiginam vien: — Ja kāds arī uzšūs tādu mundieri — laimīgs nebūs, tauta neļaus iedzīvoties no savas slavas. Tas nu ir skaidrs...

VI

Visu rītu Geļa neatlaidīgi sev atgādināja, ka nebaidās no ļaužu valodām. Bet, kad pienāca laiks sastapties ar ļaudīm, no viņas drosmes nekas nebija pāri palicis. Viņa tikko iedrošinājās ierasties uz sardzes kuģa un arī tikai tad, kad visi bija izklīduši.

Pirmā viņu satika Sisojiene.

— Es jau redzēju jūs abus uz nogāztā bērza, — viņa ierunājās, notraukdama no savas gaļīgās sejas smīniņu, kāds parasti ir badīgiem cilvēkiem, kad pagadās par brīvu dabūt ēsmu.

Baidīdamās no Sisojienes nekaunīgās ziņkārības, Geļa sākumā apjuka, tomēr viņai izdevās parādīt, ka visur eso šās apkopējas ziņas nav viņu samulsinājušas, bet gan tikāt uzjautrinājušas.

— Tātad nenāca miegs? — Geļa ar zobgalīgu smīnu pa vaicāja, lai gan sirds vēl aizvien stinga. — Vai bezmiegs mocīja, vai?

— Kāda tu esi zobgale, — nobrīnījās Sisojiene. — Visu laiku biji lēnīga un klusētāja, bet nu uzreiz: vienā naksniņā zobiņi iznākuši. Un kādi asiņi, kā vāverītei.

— Vāveres zobiņi jums nav bīstami, — Geļa atbildēja.

— Paskat vien, ko tu neteiksi!

Bet Sisojienes sirdi grauza neapmierinātās ziņkāres nemiers, un viņai gribot negribot vajadzēja sākt atklātu izprašņāšanu.

— Ko tad nolēmāt? — viņa vaicāja, aiz dusmām no-krekstējusies. — Uz tā bērza sēžot, ko?

— Mums sen jau viss izlemts, — bez stomīšanās attrauca Geļa, jautri iesmiedamās.

— Oi, kādi jaunumi!

— Pietiekami neuzmanījāt...

— Kas nu būs tagad? Ja tā, kur tad jūs dzīvosat?

— Kur gan citur, taču pie darbu vadītāja.

Sisojiene pat mazliet pietvīka no tā, ar kādu vieglumu un drosmi Geļa runāja par savām attiecībām ar Morošku, un steidzās nosodīt viņu:

— Ātri gan esi izlēmusi.

— Kas te būtu jādomā?

— Nu, bet kā tad ar bijušo? Tu pat neapvaicājies par viņu.

— Ceru, ka dzīvs?

— Cieš. Ļoti cieš.

— Jūs varētu apmīļot viņu ...

— Tpu, bezkauņa!

Tomēr Sisojiene, lai gan neizrādīja to, bija pilnīgi apmierināta ar sarunu: kā nekā viņai taču izdevies izzināt, ka Geļa gatavojas dzīvot darbu vadītāja mājiņā. Ar šo jauno vēsti tūliņ vajadzēja skriet pie Aušas — un tad gan notikumi noteikti uzbangos ar jaunu spēku.

— Vai varu iet? — atklāti izsmejot, noprasīja Geļa.

— Esi gan tu iecirtīga, meičiņ!

Savā kajītē Geļa, kā glābdamās no pakaļdzīšanās, steidzīgi aizkrampēja durvis un, ar pūlēm atvilkusi elpu, piespieda ausi pie durvīm un ieklausījās. Viņa tikko spēja apvaldīt drudžainus drebuļus. Kamēr Sisojiene pagāja garām, Geļas roka vai sastinga, turot krampīti. Ja Sisojiene apstātos pie viņas kajītes, Geļai droši vien aiz bailēm pārtrūktu sirds. Tikai kad Sisoj ienes soļi apklusa kuģa pakaļgalā, viņa atviegloti uzelpoja ar pilnu krūti. «Kaut tu

izčibētu, nekaunīgā ragana!» Geļa nodomāja. «Kaut tev mēle nokalstu!»

Lai gan visbriesmīgākajā sadursmē, kāda šodien, pēc Geļas domām, varēja notikt, viņa ar lielām pūlēm uzvarēja, Geļa tomēr bija nemierā ar sevi. Viņai metās kauns, atceroties, ar kādu tēlotu izlaidību viņa izturējās pretīgās Sisojienes priekšā. Pat dabiskās bailes no šīs nekaunīgās sievas Geļai nelikās attaisnojums. Runa taču bija par viņas attiecībām ar Morošku, un tad, pēc Geļas izpratnes, grēks bija pieļaut jebkādu rotaļāšanos.

Un Geļa bija nemierā ne vien ar to, kā izturējās pret Sisojieni. Ļaunāks bija tas, ko viņa šodien ārkārtējā satraukumā bija sarunājusi, vēlēdamās atsist Sisoj ienes uzbrukumu, — viss likās nejauki un banāli. Un pavisam nelaba bija atzīšanās, ka viņa gatavojas dzīvot darbu vadītāja mājiņā. Geļu ļoti biedēja doma, ka viņa satraukumā tik pārsteidzīgi visu atklājusi Sisojienei. «Ai, kāda es ļ esmu muļķe, kāda muļķe!» viņa bāra sevi un sāka rosīties. «Tūdaļ jāiet projām no šejienes! Kamēr nav par vēlu ...»

Viņa sāka steidzīgi vākt kopā savas mantas, bet pie durvīm kāds pieklauvēja. Geļa ieklausījās ar plati ieplestām acīm un, kad klauvējieni atkārtojās, tikko dzirdami vaicāja:

— Kas tur ir?

Geļa nešaubījās, ka aiz durvīm stāv Boriss Beļavskis. Viņas seja kļuva bāla un stingra. Bet aiz durvīm atskanēja Aušas balss, un Geļai kļuva vieglāk ap sirdi.

Aušas ierašanās tomēr izbrīnīja Geļu.

Pirmās divas nedēļas dzīvojot pie Negantās, Geļa vairījās no visiem cilvēkiem, lai gan pēc dabas tik bikla nemaz nebija. Šā iemesla dēļ viņa nekā nezināja par Arse-nija attiecībām ar Aušu, par ko jau runāja visi darbinieki, it sevišķi sievietes.

Vēlāk Auša, sastrīdējusies ar Morošku, aizbrauca pie savas grupas, kas veica pētīšanas darbus pie Tālās krāces, un valodas apklusa. Tāpēc Geļa nekā nezināja.

Tajās divās nedēļās Geļa un Auša ne reizi nesarunājās. Ja satikās, saskatījās, apmainījās ar kādu joku un devās katra savās gaitās. Diez kāpēc viņas nevarēja tik viegli un draudzīgi sastapties, kā to parasti dara meitenes, kas dzīvo taigā. Pēc Aušas atgriešanās Geļai nebija gadījies

sastapt viņu vienatnē. Tāpēc Geļa izbrīnījās, ieraugot Aušu uz savas kajītes sliekšņa. «Ko tad viņa grib?» domāja Geja. «Varbūt pēc kādas adatiņas?» Viņa nepieļāva domu, ka Auša atļausies izklaušināt tāpat kā Sisoj iene, un saņēma ienācēju mierīgi un laipni. Vēl vairāk, Geļa cerēja, ka Auša ar kaut ko pat novirzīs no drūmajām pārdomām.

— Vai es iztraucēju? — pārkāpusi pār kajītes slieksni, Auša sāka runāt ar to rotaļīgo smaidiņu, kāds visu rītu staroja viņas sejā.

— Nē jau, nē, nāc vien iekšā! — sarosījās negaidīta viešņas smaida pieviltā Geļa.

— Vai tu kaut kur gribi iet?

— Nē, es tāpat vien ...

— Kālab tad tu kautrējies?

Auša sarunājās ar Geļu, apzinoties pārākumu, ko tai piešķīra ne vien starpība gadu ziņā, bet arī maniere, kuru viņa jau šorīt bija apguvusi sarunās ar Morošku, lai demonstrētu pārliecību par savu uzvaru. Pat Sisoj ienes pienestā vēsts, ar kuru apkopēja bija atskrējusi pie viņas pirms dažām minūtēm, nemaz nesatricināja šo pārliecību. Tieši pretēji, sastapšanās ar Geļu šobrīd solīja pat sevišķi uzjautrināt, un Auša sevī jau smējās par muļķa meitēnu, jau tīksminājās par to, ka vipas nesaudzīgās izrēķināšanās brīdis tik tuvu.

— Vai tev kas vajadzīgs, vai? — pasteidzās pajautāt Geļa, apjukumā nepadomājusi, ka tas var aizvainot viešņu.

— Nē, es tāpat vien ienācu papļāpāt, — atbildēja Auša, apsēzdamās aiz mazā galdiņa pie loga. — Mums pagaidām nav darba. Skumīgi...

Geļa nodūra acis, nezinādama, ko domāt, un vēl vairāk brīnīdamās par viešņas ierašanos.

— Tu nebaidies, es neizprašņāšu, es neesmu Siso jiene, — sacīja Auša, ievērojusi, ka Geļa kļūst piesardzīga. — Tieši pretēji, es gribu pastāstīt par sevi. Ar ko gan vēl es šeit varu kādu vārdu pārmīt? Nevaru taču atklāt savu sirdi Sisojienei. Viņa tūliņ piespļaudīs to kā samazgu spaini.

— Kas tad tev noticis? — Geļa uzmanīgi pajautāja.

— Tas pats, kas tev.

— Izšķīries?

— Sastrīdējos.

— Es izšķīros, — Geļa pasteidzās noskaidrot. — Uz

visiem laikiem, — viņa piemetināja, lai Auša neuzskata, ka viņām abām vienāda nelaime.

— Sastrīdējos un aizbraucu, — neņemdama vērā Geļas vārdus, turpināja Auša. — Es domāju — uz visiem laikiem. Bet izrādās, ka nespēju bez viņa dzīvot.

Nekā nezinādama par Aušas dzīvi, Geļa nodomāja, ka viņa apprecējusies ar kādu no savas pētnieku grupas pie Tālās krāces un, kad sastrīdējusies ar vīru, tad aizbraukusi no tā uz Neganto. Un šeit tad nu atklājies, ka viņa nespēj dzīvot bez pamestā vīra.

— Vai jūs ilgi nodzīvojāt kopā?

— Ne ilgāk kā tu.

— Par ko tad jūs sastrīdējāties?

— Izrādījās, ka mums nesaskan uzskati par dzīvi, un tas arī viss! — Auša atbildēja, rotaļīgi šūpodama kurpītē ieauto kailo kāju un rūgti pasmiedamās par sevi. — Kad ar mums notika tāpat kā tev — viņš sāka aicināt mani uz dzimtsarakstu nodaļu. Tā pielipa, ka atkauties nevarēju. Uz ceļiem nometās, lūdzās, bet es negribēju..,

Geļai iepletās acis:

— Kāpēc?

— Tāpat vien, negribēju.

— Tu taču mīlēji?

— Mīlēju, bet ne visai, — tūdaļ atzinās Auša. — Baidījos, ka man drīz apniks. Bet nu, kad padzīvoju bez viņa, — iemīlējos līdz ausīm, kā muļķe. Zini, tā bieži gadās, ka iemīlas pa īstam tikai atšķirtībā.

— Arī es mīlēju un arī negribēju salaulāties, — noticējusi Aušas patiesīgumam, neviļus atzinās Geļa, bet tūlīt izlaboja: — Lai gan, ko es melšu? Man taču tikai likās, ka mīlu. Redz, tā bija ar mani!

— Kāpēc tad tev likās, ka mīli?

— Tātad tā notiek.

— Jā, ar mums visādi notiek, — piekrita Auša. — Beidzam mīlēt un atkal iemīlam.

— Ne jau tā, es nevis beidzu mīlēt, — skaidroja Geļa, ievērojusi, ka Auša bez gala skandina meiteņu kļūdīšanos, un vēlēdamās vēlreiz pasvītrot, ka abu likteņi nemaz nav līdzīgi. — Es vienkārši sapratu, ka nemīlu. Sapratu, bet par vēlu. Lai gan labāk vēlu nekā ...

— Var taču vēl iemīlēt, ja tā iznācis, — sacīja Auša, atklāti liekot saprast, ka Geļas kļūda viņai pārāk dārgi maksā-

— Nē, nekad! — iekaisusi iesaucās Geja. — Nekādi

— Bet es iemīlēju, kad tas notika.

— Tu prātu esi zaudējusi, vai?

— Bet viņš taču man pirmais, — skumīgi pateica Auša, pievērdama plakstus. — To nevajag aizmirst.

Geļas jūtīgā auss tomēr uztvēra mākslotu pieskaņu, un Geļa, uzreiz zaudējusi interesi par Aušas likteni, dzestri pavaicāja, cerot ātrāk beigt dīvaino sarunu ar nelūgto viešņu.

— Un kā būs turpmāk?

— Mans stāvoklis sliktāks nekā tavs, — valodīgi atbildēja Auša. — Tavējais ir daudz labāks par manējo. Tavējais dzītin dzenas pēc tevis! Tātad mīl! Var jau būt, ka mazliet parupji, kā lācis, tomēr mīl. To vajag cienīt. Šo-laik mīlestība nav īsti modē. Bet manējais ... Es atbraucu, bet viņš, parazīts, novēršas no manis. Aizvainojies, vai redzi, par to, ka aizbraucu. Zini, puiši ir ārkārtīgi patmīļi. Zināms, ne jau visi, bet daudzi gan. Ja aizvainojas, tad pazūd kā mežā.

— Varbūt viņam ir kāda cita? — tieši noprasīja Geļa: viņa bija sašutusi, ka Auša izmanto ikkatru gadījumu, lai pateiktu savas pamācības.

— Viss var būt, — Auša atbildēja. — Manējais nav no tās sugas kā tavējais. Manējais uz visu straujš un apķērīgs. Atceros, kā viņš sāka ap mani luncināties, tikko biju izkāpusi krastā. Pat aplūkot nebija paguvis, bet jau uzbāzās ar mīlestību. Nu, iesauca pie sevis — un tūliņ sagrāba savās ķetnās. Redzi, kāds? Pēc izskata pat ļoti tikumīgs puisis, bet īstenībā — parasts izvirtis vīrišķis. Ko labu no tāda var sagaidīt? Tikko pagriezies, viņš jau skrien pakaļ citiem brunčiem. Var jau arī būt, ka atradis kādu . .. Tikai no manis viņš neaizies! Es viņam parādīšu, kā rīkojas ar vējagrābšļiem! Arī viņai labi neklāsies. Es viņai acis ar skābi izplaucēšu, un lieta darīta. Tikai nevaru saprast, kuru gan viņš šeit atradis?

— Kāpēc šeit? — Geļas skatiens sastinga. — Es domāju, viņš ir kaut kur tur, pie Tālūs krāces, un tu atbēgi no viņa šurp.

— Tieši pretēji!

— Šeit, bet kas tad viņš ir?

— Nu, Moroška, vai tad tu nezini? Visi zina, tu vien nezini! Tad ta jaunums! Mīļā, bet tu taču dzīvo kā akla!

Geļai aizrāvās elpa, un viņa krampjaini pieķērās ar abām rokām pie gultas gala. Viņas pārvērstajā, sastingušajā sejā nepalika ne lāsītes asiņu, un tikai acis, kas pēkšņi bija kļuvušas par pieaugušas sievietes acīm, šaudījās aiz šausmām.

— Kas tev notika, meitenīt? Kas tev ir? — Auša uzlēca kājās, tik dabiski notēlodama pārbīli, ka pati, šķiet, noticēja savam patiesumam. — Tu tā nobāli. Vai padot ūdeni? Kas tev ir, nabadzīt? Ak dievs! — viņa sasita rokas, it kā tikko būtu uzminējusi. — Vai gan tu esi tā, kurai viņš skrēja pakaļ, kamēr manis nebija šeit? To nu es nebūtu domājusi neka-ad! Ak, nelietis! Meitene nav paguvusi izkāpt krastā — šis jau sagroza viņai galvu! Ak, nelietis!

— Ej projām! — iekliedzās Geļa, uzlekdama kājās.

— Tātad ne jau velti Beļavskis ir greizsirdīgs uz Mo-rošku? — Auša vaicāja. — Var būt, ne jau velti tu nakšņoji darbu vadītāja mājiņā? Varbūt taisies atkal doties turp? Meitiņ, tu esi prātu zaudējusi!

— Ej projām! — vēlreiz pilna naida pieprasīja Geļa.

— To nu es nezinā-āju!

— Visu tu zini! Kaut gan ne visu ...

— Ko tad es nezinu?

— Kāda esmu es!

— Ha-ha! Kas tad tu esi par putnu?

— Pagaidi, uzzināsi!

— Ko tur sacīt, aizej, padzīvo, — izbeigdama strīdēšanos, Auša, ironiski smaidot, ierunājās. — Padzīvo. Gan aizbēgsi tālāk nekā no Beļavska. Klusie ūdeņi ir dziļi, tajos daudz kas mīt! Arī es sakuršu tev tādu pirti, ka dzīve kļūs pretīga! Visiem spīdēs saulīte, tik tev nespīdēs! Visiem ...

— Ārā!_— pārtrauca viņu Geļa, aizsmakdama no niknuma. — Arā, citādi...

Viņa, protams, nezināja, ko var izdarīt Aušai, kas zobgalīgi smīknēja par viņu, bet Geļai gribējās nosist to uz vietas, un viņa paķēra no galda stikla burku, kurā mēdza ielikt ziedus.

— Ej projām, neģēle, citādi...

Redzēdama, ka satracinātā Geļa patiešām var zvelt viņai ar burku, Auša veikli izslīdēja no kajītes. Tai pašā mirklī durvis nodārdēja — un atskanēja plīstošu stiklu šķindoņa.

«Kas ar mani notika?» atguvusies nodomāja Geļa, pētīdama stiklu drumslas pie sliekšņa. «Kāpēc es tā nobijos, kad viņa pateica par Arseniju Ivaniču? Kāpēc gribēju šo sievieti nogalināt?»

Ieraudzījusi uz gultas savu čemodānu, Geļa atcerējās, ka šorīt agri bija nolēmusi pāriet uz darbu vadītāja mājiņu. Šis lēmums, pēc Geļas domām, bija pieņemts vienīgi tādēļ, lai piespiestu Beļavski ātrāk pamest Neganto. «Bet vai vajag tikai tādēļ vien pāriet uz darbu vadītāja mītni?» domāja Geļa. «Beļavskis tāpat neizturēs. Arī bez tā aizbrauks. Kālab jāizraisa liekas tenkas? Vai tās nenāks par ļaunu arī Arsenijam Ivaničam, ja es apmetīšos viņa mājiņā? .. .» Apbrīnojami, cik šobrīd atradās daudz iemeslu, lai nedarītu to, kas bija nolemts rītausmā! Kāpēc gan neviens no tiem neiekrita prātā tobrīd, kad viņa ar Mo-rošku sēdēja uz nogāztā bērza?

Vēl viņa nebija galīgi atteikusies no sava lēmuma, bet jau šaubījās, vai tas ir prātīgs. Arī rokas un kājas bija kļuvušas tik gurdas, ka viņa nespēja izkustēt no vietas. Viss viņā bija atslābis un izdzisis.

Viņa nedzirdēja, ka atveras durvis ...

— Tas uz laimi.

Aiz kajītes sliekšņa, ar acīm norādīdams uz stikla drumslām, stāvēja Boriss Beļavskis. Viņš ar visu savu izskatu centās parādīt, ka ņem nopietni šo tautas ticējumu. Viņš nesteidzās ienākt, it kā būtu stingri pārliecināts, ka viņu nedzīs projām.

— Tomēr jāsaslauka, — viņš noteica, pārkāpdams pār slieksni kā savējais. — Kur tev stāv slotiņa? Ahā, tur jau ir . ..

. . . Viņš nebija gulējis visu nakti, bet no rīta agri viņu apciemoja Auša. Atvēris viņai durvis, Beļavskis atkal izstiepās gultā un aizsmēķēja pēdējo papirosu no paciņas, ko bija iesācis rītausmā.

— Te pie tevis ir kā smacētavā, — aizrādīja Auša.

— Tad jau labi, — Beļavskis atcirta.

— Var redzēt, ka tu esi ne vien lempis, bet arī mīkstčaulis: paskat, kā nobimbājies! — nolamāja viņu Auša. — Pretīgi skatīties. Esi taču vīrietis! Saņem sevi rokās! Nenokar degunu!

— Pati teici, ka šodien jau būs par vēlu. Tātad viss pagalam ...

— Kļūdījos, tik vien tās vainas. Visiem gadās kļūdīties.

— Bet Geļa taču palika pie viņa?

— Viņa mājiņā? Gluži viena. Viņš visu nakti nostaigāja kā prātu zaudējis, bet no rīta abi pasēdēja uz nogāztā bērza stumbra — tā bija visa mīlēšanās.

— Un kas noticis?

— Slikti rādās, labi būs, — atbildēja Auša un pasojoja pa kajīti. — Es domāju, Geļa būs pārliecinājusies, ka tu viņu mīli, ja jau gribēji aizvest no šejienes ar varu. Spert tik riskantu soli nav joks. Pārliecinājās par to. Patiešām. Tālab jau vilcinās un pārdomā ...

Beļavskis izlēca no gultas.

— Vai tev var ticēt?

— Tici, — Auša pavēlēja. — Tu viņiem to mīlestību izjauci, pamatīgi izjauci, un tagad es iedzīšu vēl vienu ķīli!

Bet Beļavskim iekrita prātā Moroška:

— Kamēr tu dzīsi ķīli — viņš padzīs mani!

— Šobrīd viņam nav vaļas noņemties ar tevi, viņam visai dienai pietiks jezgas ar inženieri, — Auša paskaidroja. — Es iedzīšu to ķīli — un tad lai padzen. Geļa aizies tev līdzi.

Pēc šīs sarunas Beļavskim mazliet aprima trakā greizsirdība, no kuras viņš visu nakti bija kā prātu zaudējis.

Pirms dažām minūtēm Auša atkal bija ieskrējusi pie Be-ļavska.

— Ej pie viņas, rīkojies! — uzsauca Auša, apvēdinā-dama seju ar lakatiņu. — Tikai mierīgi, droši, bez kliegšanas. Atvainojies. Es tikko iedzinu tādu ķīli, ka viņa vai pamira. Viņai nav kur dēties. Ja tu neizgāzīsies — viņa ies tev līdzi bez pavadas.

— Bet kāpēc tu pati visa kvēlo?

— Dzinu ķīli.

— Vai nepārcenties?

Auša pat mazliet samulsa:

— Nezinu.

Kamēr Beļavskis saslaucīja stikla drumslas, Geļa vēroja viņu klusēdama, brīnoties nevis par to, ka viņš tik pašapzinīgi saimnieko viņas kajītē, it kā nekas starp viņiem nebūtu noticis, bet gan par savu klusēšanu un vienaldzību. Vajadzētu tā uzkliegt Beļavskim, lai viņš kā vēja nests izmestos laukā no kajītes, bet viņai bija tāda sajūta, ka mēle nokaltusi. Un tikai tad, kad Beļavskis nolika kaktā slotiņu, pārsegdams ar to stikla drumslas, Geļa kaut cik saņēmās un noprasīja:

— Kas tad tevi atsūtīja?

— Sirds, — pazemīgi atbildēja Beļavskis. — Tikai sirds.

Pa šo nakti viņa vaigu kauli bija kļuvuši vēl pelēkāki,

zods apaudzis vēl saraināks, un sakasījumi uz knišļu sakostā kakla un krūtīm kvēloja kā apdegumi. Toties acis, lai gan aiztūkušas, lai gan acu baltumus izraibināja sarkani punktiņi, — acis bija kļuvušas vēl starojošākas, itin kā rasā nomazgātas.

— Tev gan grūti ticēt, bet sirds man ir, — mazliet vēlāk piebilda Beļavskis.

Ne jau bez bailēm Boriss bija atnācis pie Geļas. Bet, sapratis, ka šobrīd Geļai grūti aizdzīt viņu, ja neaizdzina uzreiz, viņš atguva drosmi. Cerībā, ka galu galā viss kaut kā nokārtosies, viņš pat pajokoja:

— Bet vakar tu gan pamatīgi man sadevi!

Geļa klusēja, mazliet noliekusi galvu, un Beļavskis, vēl vairāk noticēdams brīnumam, pat iesmējās:

— Veikli gan!

— Es domāju, ka straume tevi būs aiznesusi, — sacīja Geļa.

— Nobijies?

— Par ko gan .. .

— Nu, tā man vajadzēja! — iesaucās Beļavskis, priecādamies, ka Geļa, lai arī atturīgi, tomēr runā ar viņu.

— Stulbenis paliek stulbenis. Tu nu atvaino. Ikvienam visādi var gadīties. Aizmirsu, ka ir jau divdesmitais gadsimts! — Viņš mazliet paņirgājās par sevi, pūlēdamies kā senāk uzjautrināt Geļu. — Gluži kā dumjā prātā.

Zinādams, ka Geļa šobrīd ienīst Aušu varbūt pat stiprāk nekā viņu, Beļavskis nolēma: lai ko uzvels Aušai — visam noticēs.

— Un vainīga tā draņķe, Auša. Samelsa par tevi visādas blēņas, turklāt vēl piedzirdīja, — viņš nogaudās, žēlabaini uzlūkodams Geļu. — Lūk, kādi visādi nelieši lien citu cilvēku dzīvē.

— Jā, viņa ir neliete, — Geļa piekrita.

— Tāda, kādu ir maz. Man tā būs mācība.

Iznāca, ka viņiem abiem radusies zināma uzskatu vienība, kaut vai attieksmē pret Aušu, un tas vēl vairāk iejūsmināja Beļavski.

— Bet galvenokārt, protams, vainīga audzināšana, — viņš negaidot sāka, kā arvien, izplūst spriedelējumos.

— Zini, es uzaugu starp sievietēm. Bet zēnu audzināšanā,

kā zināms, sevišķa loma ir tēviem. Kas gan iemācīs puisēnam labi izturēties pret sievieti, ja nebūs tēva parauga attiecībās ar māti? Man šī parauga trūka. Vainīgs karš ...

Geļa klausījās mierīgi, neizpaužot vēlēšanos kaut ko iebilst. Tas galīgi nostiprināja Beļavska cerības. Ļoti uzmanīgi, lai gan piesardzīgi, viņš tomēr pievirzījās tuvāk Geļai un, apsēdies uz soliņa viņas priekšā, mēģināja kaut uz mirkli uztvert viņas skatienu.

Viņa projām nedzina.

— Tu teici, ka mana mīlestība ir egoistiska, — cerību pilns turpināja Beļavskis. — Bet mīlestībā visi ir egoisti, citādi nemaz nevar būt. Viens vairāk, otrs mazāk. Var jau būt, ka es tāds esmu vairāk par visiem pasaulē, tāpēc jau tā rīkojos ... Bet ko tas nozīmē? Padomā, Geļa, un saproti.

— Pagaidi, — Geļa pārtrauca viņu ar gurdu mājienu.

— Es redzu, tu vēl arvien meklē sev attaisnojumu?

— Pasarg dievs! — izbijās Beļavskis. — Tikai nepieciešamos izskaidrojumus tam, kas noticis. Vairāk nekā.

— Izskaidrojumus, kuri spētu attaisnot.

— Nevis attaisnot, bet atklāt iemeslu ...

— Un ar to mīkstināt vainu? — palikdama nesamierināma, Geļa tomēr runāja bez dusmām, pat nepaaugstinot balsi. — Šķiet, ka tu to ļoti vēlies? Ar mīkstinātu vainu ir vieglāk dzīvot, vai ne? Tu esi gudri viltīgs un neķītrs ...

— Ne vairāk kā citi, — nenocieties iebilda Beļavskis.

— Neesi tik pieticīgs — vairāk gan, es to zinu, — atbildēja Geļa, jo bija sapratusi, ka viņš runā par Morošku.

— Es vēl neesmu sastapusi nevienu, kas savu neģēlību attaisnotu ar mīlestību. Tā ir zaimošana.

Boriss Beļavskis bija gatavs kaukt aiz dusmām. Viss veicās tik labi, un nu, pēc viņa neuzmanīgā mājiena, Ge-ļas balsī ieskanējušās spalgas notis. Acīm redzot, viņa sāk atgūties pēc sarunas ar Aušu un pamazām saņem spēkus, lai sāktu runāt tā, kā to prasa apstākļi. Vajadzēja nekavējoties aizsteigties priekšā, nepieļaut viņai sadumpoties, un Beļavskis, piespiedis rokas pie krūtīm, izdvesa:

— Piedod, Geļa, piedod visu!

— Piedot var, — viņa atbildēja.

— Es zinu, tev ir laba sirds!

— Bet aizmirst visu — nevarēšu nekad.

Viņš strauji paslēpa seju plaukstās.

— Noņem no manis šo traipu, — viņš aizsmakušā balsi lūdza.

Klausoties BeļavskI, Geļa gurdi domāja: «Varbūt viņš mani patiešām mīl? Savā veidā, bet mīl?» Viņa izbrīnījās, notvērusi sevi, risinot šo domu, tad izbijās un nekavējoties palūdza:

— Ej projām, Boris.

Viņš satrūkās, bet tūdaļ piekrita:

— Labi.

Vajadzēja sacīt Beļavskim, kamēr viņš vēl nebija aizgājis, kaut ko ļoti svarīgu, bet Geļu vēl aizvien nomāca dīvains gurdenums. Un tikai tad, kad Beļavskis jau bija pie sliekšņa, viņa beidzot atcerējās, ko tieši vajadzēja pateikt, un nočukstēja:

— Tu velti atbrauci šurp, Boris.

Taču šie vārdi noskanēja bez pietiekama stingrūma, un tāpēc Beļavskis, ātri kļuvis možāks, ar savu parasto pašapziņu atbildēja:

— Es neko nedaru velti!

— Neceri vairs ...

— Bez cerības cilvēks nav dzīvs!

Beļavskis aizgāja, nepieminējis Geļas vakar vakarā pateikto atzīšanos, uzskatīdams, ka viņa sevi apmelojusi, viņam spītēdama. Arī par Morošku nepateica neviena vārda.

Pasmēlis no upes pilnu spaini, Beļavskis ilgi un kāri lieliem guldzieniem rija auksto ūdeni — kamēr sāka salt zobi un rīkle. Pēc tam atkal, tāpat kā no rīta, ievēlās kā klucis gultā. Miers, runājot ar Geļu, viņam dārgi maksāja. Dažbrīd sarunas laikā viņš pamatīgi uztraucās, nemitīgi gaidot viņas sadumpošanos. Tagad viņš nemiera pilns ieklausījās, kas notiek pašā. Varēja domāt, ka tur — sirdī ar šķūri sarauš aizvākšanai sasmalcinātos iežus un izlauž no tās lielos laukakmeņus.

Spriežot pēc visa, Auša patiešām bija izrēķinājusies ar Geļu nežēlīgi — likās, ka arī pati pēc tam nejutās labi. Boriss Beļavskis pirmoreiz redzēja Geļu tik satriektu. Tagad viņam grūti bija noticēt Aušas vārdiem, ka Geļa aizies viņam līdzi bez pavadas. Jādomā, ka viņš neticēja nemaz. Nākotne šķita miglā tīta. Laikam taču viņš bija

izgāzies Geļas acīs. Tas visai ticami. Nez kāpēc, pats to nevēlēdamies, viņš mēģināja rast sev attaisnojumu, bet tāda taču nav un nebūs. Arī pats viņš juta, ka viņa vārdos kaut kā trūkst, lai gan tie bija teikti no visas sirds. Vai trūka kādas dzirksts vai kādas sāpju sajūtas? ...

Bet, ja nav palicis gandrīz nekādu cerību, vai nebūtu prātīgāk atvadīties no Geļas uz visiem laikiem? Kālab viņa vēl vajadzīga, ja tai nav bijušās sirsnības un mīlestības? Kālab? Tomēr pat zinādams, ka Geļa kļuvusi pavisam citāda, viņš vēl nespēja atstāt viņu. Nespēja. Viss viņā protestēja pret šādu iznākumu. Pat zinādams, ka pie Negantās kļūs par ļaužu apsmieklu, viņš nespēja aizbraukt projām no laba prāta.

Un sirdi grauza un grauza nemiers ...

Vil

Rodiginam nekad nebija ienācis prātā, ka varētu kaut kāda iemesla pēc pacelties pret viņu sašutuma pilnas balsis. Likās, viss viņam paveicās gluži dabiski un neapstrīdami. Tāpēc jo stiprāk viņu satrieca saraušanās ar brigādi.

Taču vairāk nekā šī saraušanās, par kuru varēja izplatīties nepatīkamas baumas, Rodiginu uztrauca sarežģītie un pretrunīgie apstākļi, kādi šobrīd, kad Moroškas rokās atradās jaunais lādiņš, izveidojās darbu iecirknī pie Negantās.

Ar jauno lādiņu, ja vēl gadītos labvēlīgi laika apstākļi, droši vien varēs šoruden pabeigt kuģu ceļu pār krāci, kaut arī divreiz šaurāku. No vienas puses, tas būtu ļoti labi. Tas atbilda arī Rodigina paša interesēm, bet, no otras — skaidri redzams, ka veiksmes gadījumā pa visu Angāru tiks izslavēts nevis viņa, bet tieši Moroškas vārds.

Pēc sadursmes pie krāces Rodiginam bija neveikli un kauns satikties ar darbu vadītāju. Taču vajadzēja. Rodi-gins nevarēja sagaidīt vien, lai uzzinātu, kā pašlaik jūtas Moroška un kādas domas rosās viņa platpierainajā galvā.

Abi sastapās uz motorkuģa, pēc tam kad tas ieveda plostiņu stāvvietā un strādnieki nokāpa no tā uz krasta. Viņi apsēdās pie galdiņa stūres telpā. Brīdi abi klusēja. Protams, jauna saruna viņiem nevarēja sākties uzreiz ...

— Rajona komitejas sēdē jūs atsacījāties dot vārdu ... — ar mokām sāka Rodigins. — Iespējams, ka toreiz jums bija taisnība... — ne bez nodoma viņš paglaimoja Moroškam. — Ļoti iespējams. Bet tagad, es domāju, jūs varētu dot tādu vārdu?

— Pagaidām ne, — atbildēja Moroška.

— Kāpēc gan ne? Ar šitādu lādiņu ...

— Bez šaubām, tagad darbs veiksies daudz ātrāk, — kļūdams dzīvāks, piekrita Moroška. — Domāju, ka spridzināšanas darbus pabeigsim laikā.

— Kas tad ir par iemeslu?

— Netiksim galā ar iežu aizvākšanu ...

— Tev taču ir zemessūcējs!

— Pareizāk sakot, ar kuģu ceļa iztīrīšanu, — pārlaboja Moroška. — Zemessūcējs atstāj daudz akmeņu. Te ir kartes.

Kartes no krāces augšgalā iztīrītā kuģu ceļa gabala, kuras bija atvedusi Auša, bija izraibinātas ar daudziem maziem kvadrātiņiem, kuri parādīja neaizvākto akmeņu vietas.

— Mazliet par daudz, — pabrīnījās Rodigins. — Vai tad viņi tik slikti strādā?

— Tā nav viņu vaina, — pretojās Moroška, cenzdamies aizstāvēt zemessūcēja komandu. — Gadās, ka lielie akmeņi noveļas, kad sāk celt laukā, un straume panes tos zem zemessūcēja. Tā šie akmeņi paliek aizmugurē.

— Varbūt vajadzētu vēlreiz noiet pa to pašu vietu?

— Tas būtu velts darbs, — sadrūma Moroška, baidīdamies, ka galvenais inženieris var pieķerties šai domai. — Akmeņus mēs nenovāksim, bet nelaimē gan varam iekulties. Straume nes ļoti daudz baļķu. Bieži vien tos padzen zem snuķa, tiklīdz nepamana, palaiž garām — avārija, kā likts. Ja tagad kaut ko salauž — kur lai izremontē un pa kuru laiku? Tad viss pagalam.

— Kas tad būtu darāms?

— Sadomājām pagriezt zemessūcēja snuķi uz lejgalu — pa straumi, — Moroška atbildēja. — Tā vēl nav mēģināts, tas tiesa, bet kas par to? Domāju — no tā var būt tikai labums. Pirmkārt: paglābsim snuķi no pretim peldošiem baļķiem. Otrkārt: mazāk nodils zobrati, vārpstas un re-duktori. Un galvenais — ja akmens novelsies, straume to vairs nenesīs zem zemessūcēja, bet vels uz priekšu pie

iežiem. Un tas atkal nokļūs smeļamajā kausā, pēc tam atkal! Galu galā to izcels vai ievels kādā ieplakā!

— Nu, tad pamēģiniet, — augstsirdīgi atļāva Rodi-gins, droši vien nevēlēdamies šobrīd strīdēties ar Mo-rošku. — Bet vai esat pārliecināts, ka, tādā veidā strādājot, kuģu ceļš pār krāci tiks galīgi iztīrīts?

— Lai pilnīgi iztīrītu, vajadzētu kādu citu ierīci, — Mo-roška atbildēja.

— Es to jau taisu, — norūca Rodigins.

Kā viņam tas bija izsprucis — Rodigins pats nevarēja saprast. Pietvīkdams viņš uzmanīgi pārlaboja:

— Taisu rasējumus.

Protams, labāk būtu bijis rīkoties prātīgāk: uzmanīgi izdibināt no šī platpierainā sātana, kādi ir viņa apsvērumi par jauno ierīci, un tikai pēc tam pateikt, ka taisa rasējumus. Bet Rodiginam gribējās pierādīt Moroškam un viņa nevaldāmajai brigādei, ka viņš pats spēj daudz ko izdarīt bez jebkādas citu palīdzības.

Kādu brīdi Moroška stāvēja ar noliektu galvu. «Netic,» Rodigins saprata. Un patiešām, neprazdams noslēpt savu neticību, Moroška pārjautāja:

— Tātad jau taisāt?

— Šajās dienās pabeigšu.

— Ņemiet vērā, ierīcei jābūt.. .

— Zinu, zinu, — Rodigins pārtrauca viņu. — Viss jau apdomāts. Ierīce būs ekonomiska, ar spēju manevrēt, viss būs, kā vajadzīgs ...

— Un drīz?

— Uz tīrīšanas darbu sākumu ierīce būs šeit.

Arsenijs Moroška paliecās uz priekšu, noteikti vēlēdamies vēl kaut ko sacīt, bet pārdomāja: saprata, ka turpināt sarunu ir veltīgi. Taču atturēties no skaļas nopūtas viņš tomēr nespēja ...

... Upe atkal atdzīvojās. Pār to jau skanēja stingri, aicinoši un brīdinoši svilpieni. Vispirms gāja kuģi, kas devās lejup pār krāci.

— Kāpēc tad notika avārija? — tikai tagad pajautāja

Rodigins.

— Tāpēc, ka ir daudz skaistu kinoaktrišu, — Moroška atbildēja.

— Es runāju nopietni...

— Es tāpat, — Moroška turpināja. — Vasja visu stūres māju piekāris ar atklātnēm un blenž uz tām, bet upi раvērot aizmirst. Jūs taču zināt: plostiem ir cits ceļš pār krāci, to mēs neaizberam. Bet, kad notiek spridzināšana — straume pār krāci maina vietu, to nedrīkst izlaist no acīm.

Rodigins palūkojās uz upi:

— Kur tad pludinātāji?

— Viņu nebūs, — Moroška atbildēja.

— Pa radio ziņoja, ka būs.

— Visādi var gadīties . ..

Dīvainā kārtā Moroška bija uzminējis. No kāda motor-kuģa, kas gāja garām «Drošulim», megafonā nokliedza:

— Pludinātājus negaidiet!

— Kāds iemesls? — gribēja zināt Rodigins.

— Nezinām. Mūs tikai lūdza pakliegt.

— Viss skaidrs, — sacīja Moroška. — Lai gan Vasja ir del vēris, taču sirdsapziņa viņam ir. Tā ierunājusies.

Neapmierināts un īgns, nekā nepanācis, Rodigins nekavējoties aizbrauca no Negantās.

VIII

Drīz sāka nākt augšup kuģi un karavānas, kas bija pārnakšņojuši lejpus krāces. Atnāca arī barža ar pulveri. Tā piestājās savā parastajā vietā aizliegtajā zonā.

Izrādījās, ka barža piekrauta līdz malām. Pulvera tajā bija gandrīz divreiz vairāk, nekā vajadzēja darbu nobeigšanai. Tas Moroškam lika padomāt. Izkraušanai būs velti jāzaudē vairākas liekas dienas. Tās vajadzēs izsvītrot no darbu grafika. Bet augusta dienas tajā jau ierēķinātas. Un vēlāk, ja pulveri visu neizlietos, ko tad lai dara ar to? Bet atteikties no baržas pilnīgas izkraušanas ir riskanti. Ja nu piepeši viņš aprēķinos kļūdījies? Ko tad iesāks? Nē, lai kā gudrotu, tomēr sadedzināt uz krasta atlikušo pulveri būs vieglāk, nekā likt galvu ķīlā. Bet kā veikt izkraušanu? Darba roku par maz ... Pārāk maz ...

Pie baržas bija sapulcējušies visi Moroškas iecirkņa strādnieki. Piebrauca klāt arī laiva no zemessūcēja ar pašlaik brīvajiem sargmatrožiem. Pulvera baržas izkraušana vienmēr tika uzskatīta par ārkārtēju darbu, pie kura ķērās visi, tāpat kā pie avāriju likvidēšanas. Un jāteic, lai cik grūti bija cilāt smagās kastes, tomēr strādnieki uz izkraušanu nāca labprāt, jo, ņemot vērā mehānismu trūkumu, par smagu priekšmetu izkraušanu bija paredzēta divkārša apmaksa.

Aplūkodami un valstīdami šorīt iztukšotās pulvera kastes, strādnieki diezgan īgni sarunājās:

— Tā nu gan ir «laime»!

— Nabu var pārraut!

— Un vēl jāstiepj tik tālu!

Pulvera noliktavai bija izraudzīta visaugstākā oleņu grēda uz krasta; visi baidījās no vasaras plūdiem, lai gan pie Angāras tie gadās ļoti reti. Šajā laikā nekāda ūdens celšanās nebija gaidāma. Tieši pretēji, drīz sāksies ūdens krišanās. Tātad noliktavu bez jebkāda riska varētu iekārtot kaut vai pie pašas upes. Tas padarītu baržas izkraušanu divreiz vieglāku.

— Kāpēc gan mums jāstiepj turp? — ierunājās Moroška ar rosmi, kāda rodas pēc negaidītas un drosmīgas izdomas

— Kraujiet laukā tepat uz vietas, būs mazāk darba! — un. aplaidis plašu žestu gar krastmalu, piebilda: — Te taču nav slikti? Un pašlaik nav ko baidīties ...

Moroškas negaidītais priekšlikums izraisīja jautru atsaucību. Strādnieki ierunājās cits par citu. Pat Mercalovs uzslavēja darbu vadītāju par attapību, lai gan izteicās visai savdabīgi:

— Lieku galdā pudeli spirta! No savas puses! — pasolīja Mercalovs un, aizsteigdamies priekšā neizbēgamiem darbu vadītāja iebildumiem, rokas plātīdams, paskaidroja:

— Par izcilo ideju. Tā pienākas. Kā prēmija.

— Ideja jau laba, — pievienojās Babuhins, gan diezgan īgni un visai apdomīgi. — Tikai kastes gan no tās vieglākas nekļūs. Arī, šepat nokraujot, būs ko nostaipīties. Bet, ja jau jānopulas pāri spēkiem, tad gribas vismaz zināt — par ko? Kāda šoreiz būs apmaksa, lūk, tas jāzina.

— Tas taču zināms, maksu aprēķina pēc attāluma, — Moroška atbildēja.

— Aha, iznāk, ka šoreiz maksa būs mazāka!

— Bet jānes taču divreiz īsāks ceļa gabals!

— Tad, darbu vadītāj, nekas nesanāks, — Babuhins secināja. Kas par to, ka ceļš īsāks, bet tu maksā tikpat, cik maksāji agrāk. Tad vērts plēsties.

— Parrreizi! — iekaisa Mercalovs.

— Paskat vien! Aptvērāt gan! — Moroška pat saviebās aiz riebuma, kā no skābām ogām. — Tas taču nav likumīgi!

— Bet tu uzspļauj tiem likumiem, — deva padomu Mercalovs.

— Neprotu ...

— Tev bail, vai ne? Te taču ir taiga. Neviens neko nezinās.

— Bet es pats? — Moroška pavaicāja. — Es taču zināšu.

— Pārapzinīgais atradies, — Mercalovs šķebīgi iesaucās. — Pat uzskatīt pretīgi. Tikai par sevi vien domā. Padomā arī par citiem cilvēkiem!

— Ari par jums domāju, — Moroška atbildēja. — Gribu jums tikai labu.

— Ja gribi — ļauj nopelnīt!

— Ieraut? — pārlaboja Moroška.

— Lai būtu tā, — Mercalovs piekrita. — Kur tad lai ierauj, ja ne šeit? Kantori ir zināms, cik izmaksā baržas izkraušana, un tik daudz tev piešķirs. Kāda tev vajadzība ietaupīt? Ja dosi cilvēkiem nopelnīt — viss būs kārtībā, viss ritēs kā pa diedziņu.

— Par šo darbu tāpat izpeļņa ir. divkārša, — Moroška atbildēja. — Nevienam pāri nenodara. Bet tu gribi apzagt valsti.

Nesavaldījies Mercalovs caur zobiem izgrūda:

— Nu, tad stiep vien pats, drrraņķi!

Blakus viņam jau stāvēja Lavrentijs Zeļencovs. Tikko sagaidījis savu kārtu, viņš pielēca pie Moroškas un, kā vienmēr aizraudamies, nokliedza:

— Beidz ņirgāties, darbu vadītāj! Beidz! Gribi izpelnīties? Par ietaupīšanu gribi prēmiju izraut? Mēs lai dabūjam bruku, bet tev būs slava un naudiņa? Beidz jokoties! Maksā ragā! Maksā, bet ja ne ...

— Pievaldi rokas, — pieprasīja Arsenijs.

— Nemaksāsi?

— Pievaldies ...

— Nu, tad plēsies pušu pats, lai velns tevi rauj!

Zeļencovam rokas niezēt niezēja — ļoti gribējās parādīt savu drosmīgumu — kaut vienu reizīti satvert darbu vadītāju aiz krūtīm, bet bija bail: pārāk daudz Moroškas draugu stāvēja pie baržas.

— Ejam! — smīknējot pārlaidis skatienu saviem draugiem, uzsauca Mercalovs. — Lai viņi pastiepj, bet mēs paskatīsimies.

— Un kauna jums nebūs? — Vaicāja Demids Nazaričs, kā no zemes izaugdams Mercalova priekšā.

— Stāt! — nokomandēja draugus Mercalovs. — Tūdaļ tētiņš mums izklāstīs morāles kodeksu. Ļoti interesanti! Paklausīsimies. Runā vien, tētiņ, pāraudzini!

— Tevi Maskavā nav spējuši pāraudzināt, — atbildēja Demids Nazaričs, — tad mums nav ko mēģināt! Mēs neesam brīnumdari. To tikai grāmatās apraksta, cik ātri tādus kā jūs pāraudzina .. .

— Izvērs to lekciju! Izvērs! — Mercalovs skubināja.

— Mēs klausāmies.

— Bet es zinu, ka neviens runātājs nepierunās jūs stiept kastes. Jums pārāk bieza āda, līdz jūsu apziņai neaiziet ne citāti, ne iecietība.

— Parrreizi!'

— Vienīgi nicināšana, — beidza Demids Nazaričs. — Un mēs nicināsim jūs kā tos zemes rāpuļus, kuri kampj ar priekšgala un ar pakaļgala rīkli. Purvos tādi esot.

— Ko tu mels, vecais kraķi? — pietvīcis gluži sarkans, Mercalovs grasījās mesties virsū Demidam Nazaričam, bet tas stāvēja kā akmenī cirsts, pat acis nepamirkšķināja.

— Tev nav tiesību! — turpināja Mercalovs, bet nu jau manāmi apvaldītāk. — Mēs esam cilvēki, nevis rāpuļi. Tu mums līdzi netiec. Nav nekādas vajadzības bāzt mums degunā dažādus kodeksus. Vispār ņemot, mēs taču esam vairāk attīstīti cilvēki nekā jūs...

— Tagad izvērs tu, — mudināja Demids Nazaričs.

— Ļoti interesanti.

— Izvērsīšu ar! — Mercalovs pūlējās izlikties drosmīgs, lai parādītu, ka viņš no savām pozīcijām neatkāpjas.

— Jūs ļoti viegli, ja tikai mazliet piespiež, tūdaļ samierināties ar visādiem spaidu darbiem, bet mēs drosmīgi atsakāmies. Mēs dzīvojam tā: ja gribi — strādā, negribi — nestrādā. Mēs jau tagad dzīvojam to brīvo dzīvi, kāda būs, teiksim, tikai komunismā ...

— Tālu esat aizlingojuši mums priekšā, — Demids Nazaričs atzīmēja. — Būtu pagaidījuši mūs ...

Skaļu smieklu šalts neļāva Mercalovam neko pateikt. Apkaunots viņš pārlaida skatienu pār smejošo vīru sejām.

— Vai ilgi domāji? — Moroška pajautāja viņam.

Un, tikai paspēris dažus soļus uz takas, Mercalovs saņēmās. Atgriezies viņš pamāja strādniekiem ar roku:

— Darrrbojieties, idejiskie darriba rrrūķi!

— Lasies projām, — kāds no pūļa viņam uzkliedza. Aiz Mercalova, galvas nodūruši, soļoja viņa drauģeļi.

Pavadot viņus ar ilgu naida pilnu skatienu, strādnieki vēl pārrunāja:

— Atradušies filozofi!

— Tādi jāpatrenc!

— Ar to viņus nobiedēt nevar, — Moroška iebilda. — Viņi zina, ka jau rit atradīsies vieta, kur var ieraut. Visur pie mums trūkst darba roku — un viņi izmanto šo stāvokli. Turklāt viņi arī pieraduši pie klaidoņu brīvās dzīves.

IX

Saliecies zem smagās kastes, Arsenijs uzmanīgi soļoja pa oļiem. Viņu pasauca pazīstama bērna balstiņa:

— Tēvoc Seņa!

Pie piekrastes takas stāvēja viņa mazās draudzenītes, māsiņas Katja un Taņa. Abām mugurā bija nonēsātas, vecmodīgas kleitiņas līdz papēžiem, bet galviņas kailas, bez odu aizsargiem, jo pie upes vienmēr vēsmoja vējiņš un knišļu bija maz.

— Krustmāte Geļa sauc, — Katja pateica.

Apstiprinādama Taņa klusējot pamāja ar galvu.

— Uz rāciju? — Arsenijs vaicāja.

— Āha!

Arseni jam šobrīd bija ļoti grūti sastapties ar Geļu. Lai kā darbi novirzīja uzmanību, viņš tomēr visu dienu pilns nemiera domāja par sastapšanos ar viņu. Vissmagāk bija apzināties, ka tagad viņš nevar pateikt Geļai par savām attiecībām ar Aušu. Neviena vārda. Par vēlu. Lai ko viņa būs dzirdējusi no Aušas, tas viss liksies taisnība. Jebkuri meli. Varbūt uz visu mūžu.

— Arsenij Ivanič!

Ieraudzījis Geļu uz istabas sliekšņa, Moroška sastinga: grūti viņā bija pazīt to meiteni, ar kuru viņš šorīt, gaismai austot, runāja.

— Jūs jau izsauca, — Geļa pavēstīja aizsmakušā, vārgā balsī, raudzīdamās Moroškam pāri uz kalniem. — Tūliņ atkal izsauks, — piebilda viņa pēc brītiņa un, lēnām pagriezusies, iegāja istabā, atstādama durvis vaļā.

Rācija strādāja. Grigorijs Lukjanovičs Zavjalovs sarunājās ar Murožnoju. Beiguši krācē ceļa attīrīšanas darbus, visi tā iecirkņa strādnieki līdz ar vadību un visu mantību gatavojās doties uz jaunu darbu iecirkni — uz Kamenku. Tur bija paredzēts sākt spridzināšanas darbus jau ziemā — no ledus. Zavjalovs steidzināja darbu vadītāju Grigor-jevu. Līdz navigācijas beigām vajadzēja pamatīgi iekārtoties svešā vietā, un tas nebija tik viegli paveicams.

Uzzinājis, ka Zavjalovs, dodoties uz Kamenku, apstāsies pie Negantās, Moroška zaudēja vēlēšanos sarunāties ar rācijas palīdzību. Viņš negribīgi ziņoja, kas šodien paveikts un tikpat nelabprāt atbildēja uz visiem jautājumiem.

Izslēdzis rāciju, Moroška tūdaļ sāka posties ceļā uz dzimto ciemu. Tajā atradās liels meža izstrādāšanas punkts, kuram kuģu ceļš pār Neganto krāci bija gandrīz vai dzīvības jautājums. Arsenijs cerēja, ka punktā varēs sarunāt strādniekus palīgā pie baržas izkraušanas: vasarā viņš vairākkārt bija izmantojis viņu palīdzību.

— Geļa, — viņš kautrīgi ierunājās.

Zēli paraudzījusies uz Morošku, viņa lūdza Arseniju klusēt: kas bijis, tas izbijis ...

— Es došos uz ciemu un palikšu tur pa nakti, — Arsenijs pateica, steigdamies nomierināt Geļu. — Ir darīšanas. Arī māti apraudzīšu.

Laikam gan Geļa uzreiz bija nojautusi, ka Moroška par māti ierunājies ar nolūku, — gluži spēkus zaudējusi, viņa noliecās pār galdu.

— Es pateikšu viņai par tevi, — Arsenijs piebilda.

— Ai, kālab tā? — Geļa izbijusies iesaucās.

— Ne par vienu es vēl neesmu viņai teicis...

Geļa lēnām pacēla uz Morošku aizmiglojušās acis. «Bet par viņu?» acis jautāja ar vieglu pārmetumu. «Vai tiešām jūs neesat runājis, Arsenij Ivanič?»

Atbildot Moroška lēnām papurināja galvu un atkārtoja:

— Ne par vienu...

Acis aiz izbrīna vēl vairāk atpletusi, Geļa noprasīja:

— Bet kā tad tā? Viņa taču bija?

Moroška, smagi nopūties, atbildēja:

— Bet es nevarēju runāt.

Geļa tikko manāmi paraustīja plecus, un Arsenijs tūdaļ pateica:

— Nu tā, nespēju.

— Vai māmuļa ir stingra? — Geļa jautāja.

— Viņai melot nedrīkst, — atbildēja Arsenijs. — Un es melot nevarēju.

Apmierināts ar to, ka viņam tomēr izdevies pateikt Ge-ļai pašu galveno, Arsenijs ar mīļu smaidu atvadījās no apmulsušās, domās iegrimušās Geļas un nesteigdamies izgāja laukā.

Moroška tomēr nespēja aiziet uz ciemu, nepateicis kādu pārmetuma vārdu Aušai. Tā ilgi nevēra vaļā savas kajītes durvis, un, kad beidzot atvēra, Arsenijs ieraudzīja, ka viņai sasarkušas un uztūkušas acis. Bija redzams, pavisam nesen raudājusi. Tas Morošku ārkārtīgi pārsteidza: viņam bija licies, Aušai izspiest asaras visai grūti. «Tad ta joks!» nodomāja Moroška. «Kas tad viņu tā iespaidojis?» Apjucis, novērsdams skatienu, viņš ierunājās par kontrolkar-tēm:

— Kad būs pārējās?

— Rīt es došos uz Tālo krāci, — Auša atbildēja.

— Kad tu atgriezīsies — sākšu tralēt.

— Zinu.

Ar Aušu patiešām bija noticis brīnums. Nekas nebija palicis no tās pašapziņas, ar kādu viņa izturējās un sarunājās šorīt, vēlēdamās parādīt pārliecību par savu uzvaru. Kur palikusi viņas bezbēdīgā jautrība? Kur viņas nevaldāmā zobgalība? Tik uz īsu brīdi pieticis viņas aktrises talanta! Auša atkal likās tāda, kādu Arsenijs bija redzējis viņu vakar savā istabā, tajos mirkļos, kad viņa, cīnīdamās ar aizvainojumu, pazemīgi un sāpīgi stāstīja par savām skumjām pie Tālās krāces. Un Arsenijs neviļus nodomāja, ka Rita laikam gan vienmēr dzīvo ar divām sejām. Kas gan viņu spiež tā dzīvot — to nevar saprast.

— Vai tu esi raudājusi? — Moroška noprasīja tieši.

— Ja gribi zināt, kaucu, — Auša klusi atbildēja.

— Kādēļ tev jākauc? Ko biji nodomājusi, tu visu esi izpildījusi. Varbūt pat ar uzviju. Vai tad neesi priecīga?

— Nu, tad kaucu no prieka!

— Atkal pārgudrība.

Pagājusi dziļāk kajītē, Auša vaicāja:

— Vai redzēji viņu? Kā viņa jūtas?

— Vai tev tas rūp?

— Teikšu tev taisnību! — Auša attrauca jau skaļāk un atgriezās pie Moroškas. — Klausies, kamēr neesmu pārdomājusi! Man šodien smagi ap sirdi — atzīstos. Nervi sākuši streikot, Arsenij. Pati nesaprotu, kāpēc.

— Acīm redzot, esi sabeigusi, — Moroška atbildēja droši vien, lai iedzeltu, atriebjoties par Geļu.

— Droši vien... — piekrita Auša, nez kādēļ neuztvērusi viņa vārdos ironiju. — Manā garastāvoklī bieži uznāk tādi nokrišņi. Apmēram tā, kā ziemas laikā Piemaskavas apkārtnē. Gan sals, gan lietus.

— Pastāsti, — uzmanīgi mudināja Moroška.

— Nepatīk atzīties! Ļoti nepatīk! — Auša vaļsirdīgi iesaucās. — Nekā patīkama tur nav.

— Tagad jau nu pasaki...

— Tas tiesa, es nepažēloju Geļu, — Auša ļoti nopietni turpināja. — Nepažēloju. Un tad man likās, ka ar viņu notiks kas Jauns. Es nespēju aizmirst viņas skatienu. Kā prātu zaudējusi.

— Laikam ari iebiedēji?

— It visu pateicu.

— Arī par skābi neaizmirsi?

— Saki vien taisni acīs: īsta bāba! — iekliedzās Auša dusmās. — Nezinu, kas ar mani notika. Viss manī uzmutuļoja, iesvilās, un nepalika ne mazākā žēluma. Es priecājos, ka esmu novedusi viņu gandrīz līdz samaņas zaudēšanai! Priecājos! Aizgāju pat pie Sisojienes — palielīties ... Tikai tad, kad biju izlielījusies tai neķītrajai bābai, tikai tad attapos un sapratu, par ko esmu kļuvusi un ko izdarījusi. Attapos, bet par vēlu. Un visu taču esmu uzsākusi velti, visu bezjēdzīgi. Par vēlu atjēdzos. Pretīgi ...

— Kaut vai par vēlu — arī tas labi, — Moroška novērtēja.

— Paslavēji!

— Es teicu, arī tas labi.

— Atgriezos no Sisojienes un sāku skraidīt pa kajīti, — Auša piebilda. — Pēc tam sāku kaukt.

— Kuru tad vairāk pažēloji?

— Gan sevi, gan viņu — vienādi... — Auša atbildēja.

— Sevi par to, ka zaudēju prātu, kļuvu par bābu, bet viņu par to, ka vēl meitenīte un nekādi nav vainojama. Atcerējos, kāda biju pati viņas gados, un pažēloju...

— Aizej pie viņas, — Moroška deva padomu.

— Nevaru. Man bail no viņas skatiena. Nekas, gan pati sapratīs, ka es satraukumā ...

— Velti gan tu tā izrīkojies, — Moroška noteica.

— Te neviens nav vainīgs.

— Nav tiesai — Auša asi attrauca. — Vainīgais ir. Tas esi tu. Vai gan viņa būtu uzdrošinājusies mesties tev ap kaklu? Visu esi nodarījis tur un tevi jāpārmāca. Viņai es piedodu, bet tev nepiedošu nekad!

— Atkal tu... — saviebās Moroška.

— Nekas, ar tevi es varu būt arī bāba. It sevišķi tāpēc, ka neticu tavai mīlestībai. Pazīstu jūs, vīriešus! Jūs to vien tīkojat, lai...

— Atkal...

— Ej projām, es tevi ienīstu! Prom no manam acīm! — sāka kliegt Auša, iedama virsū Moroškam. — Es nespēju skatīties uz tevi! Stāv te kā Kristus ...

— Esi gan tu dīvaina, neizprotama, — sacīja Arsenijs atkāpdamies. — No tevis visu var sagaidīt. Tu laikam arī pati nezini, ko pēc mirkļa darīsi.

— Vācies laukā!

...Pēc pusstundas Arsenijs jau brauca augšup pa upi. Augstu izceldama priekšgalu, laiva skaļi šļakstināja ūdeni, it kā mēģinādama aizlidot pār tumšo, svina pelēko straujteci.

Tāpat kā dienas vidū, gaiss uz Angāras bija piedūmots. Labais krasts izzuda dūmakā, un upe ar vienu redzamo krastu, lai gan arī tas bija biezu dūmu noklāts, izskatījās sveša un ļoti mežonīga. Neredzēja un nedzirdēja neviena kuģa. Upe likās izmirusi. Tikai melnas vārnas, bars pēc bara, laidās pāri upei uz rietumiem, uz upes grīvu. Nekad vēl Arseni jam nebija gadījies redzēt tik daudz vārnu, kas norūpējušās lido uz kaut kurieni, it kā no šā apvidus būtu izraidītas. Nez kāpēc klaiņojošie vārnu bari satrauca Arseniju. Un sirds bija nemiera pilna ...

CETURTĀ NODAĻA

I

Kustīgā un veiklā Marjaniene ātri un nenogurstoši iemina taku: gan iegrima zem pameža zariem vai kādā zvēru taciņā starp vētras nogāztiem kokiem, gan skriešus metās pāri «stumbriem, gan izspraucās starp milzīgiem ar sūnu apaugušiem akmeņiem, kurus izraibināja oranž-krāsas rūsas plankumi.

Nepieradusī Geļa krietni vien atpalika no kuģu ceļa uzrauga sievas, kas velti neklaigāja un nemudināja, un Geļai brīžiem šķita, ka soļo pa taigu viena, gluži viena. Un tieši to viņa vēlējās — pabūt vienatnē.

Taiga neizsakāmi pārsteidza Geļu, tiklīdz viņa iegāja tās biezoknī. Tur valdīja brīnumains, sirdi valdzinošs klusums, svētīts pirmatnējs miers. Ļoti garajā sulotajā zālē slēpās sabiezējusi krēsla, kāda sastopama vienīgi bezdibenīgos, nekustīgos atvaros. Milzīgi, spuraini ciedri, augstu sacēluši stiegrainos zarus ar smagajām čiekuru virtenēm, pacietīgi, nepakustēdamies gaidīja, kad tie saulē nobriedīs. Mūžvecas lapegles ar gludiem stumbriem izslējās uz kalnu nogāzēm kā zeltainas kolonnas brīnišķīgā svētnīcā, izplešot pār taigu savu zaļo skuju mākoņus; aizklājušas gandrīz visu debesjumu, tās stāvēja, saules gaismas pielijušas, diženas, pilnīgi nekustīgas. Kaut būtu iečīkstējies un pasūrojies par vecumu kāds nokaltis koks vai kaut kur nolūzis sen atmiris zars, vai nodārdējis no klints atlūzis akmens... Kaut vai vāvere būtu pārlēkusi no viena koka zara uz otru, izspurdzis mednis vai ieraudājusies eglē meža irbe, kas aizklīdusi no savas ligzdas... Tikai retumis līdz Geļai atlidoja tikko sadzirdama ļoti melodiska droši vien kāda mazputniņa svilpšana. Taču ar šo svilpšanu, kas bija sadzirdama tikai retumis, taigas klusums kļuva sevišķi jūtīgs, džīvs un gudrs.

Geļa pat nemanīja, kā bija nokļuvusi taigas varā. Vajadzēja pasteigties, lai tiktu Marjanienei līdzi, bet Geļa soļoja uzmanīgi, cenzdamās nešvīkstināt zāli, nenolauzt zariņus, nekrakšķināt sakaltušo lauzu. Viņa soļoja, ar visu savu būtni uztverdama taigas mieru, ar katru soli arvien vairāk apbrīnodama taigas bezgalību un visspēcību. Viņai gribējās baudīt un baudīt šo mieru, tāpat kā cilvēks, kas izrāvies no pazemes, bauda svaigo gaisu un slāpju nomocītais — avota ūdeni. Pa to laiku viņas sirdī — pats no sevis — pamazām norima nemiers. Geļa vēl nebija paspējusi aiziet līdz vietai, kur visa zeme zem retajiem kokiem uz kalna dienvidu nogāzes kā klātin noklāta ar biezu, spīdīgu melleņu mētru kārtu, kad ar viņu jau bija noticis brīnums. Kamēr Geļa ar lielu aizrautību lasīja ogas, viņu pašu pārņēma pilnīgs miers, līdzīgs tam, kas valdīja visapkārt. Un vienā brīdī, kad viņa gatavojās apēst sauju ogu, Geļa aptvēra, ka smaida tā, kā nebija smaidījusi visu pēdējo laiku.

No taigas Geļa atgriezās kā atjaunota un neizsakāmi pateicīga Arsenijam Moroškam. Viņš bija piespiedis abas aiziet ogās. Pēdējā laikā Geļu vairāk par visu biedēja doma, ka Moroškas un Aušas nesenā tuvība var atjaunoties. Geļa augas dienas nosēdēja pie šujmašīnas. Viņa bija sašuvusi no marles veselu kalnu maisu. Acis tā nogura, ka dažreiz vakaros viņa šuva, nekā neredzot, uz labu laimi. Taču nemiers viņu nepameta. Un tad šodien, saticis viņu uz lieveņa, Moroška noteikti pateica:

— Pietiks klabināt mašīnu!

— Bet man garlaicīgi bez darba, — pretojās Geļa.

— Aizej uz taigu mellenēs.

— Tas būtu labi... — klusi nopriecājās Geļa. — Tā gribas panašķēties ar ievārījumu! Siekalas tek, kad iedomājos. Bet ar ko lai eju?

— Ej ar Marjanieni, — Moroška atbildēja, kurš droši vien par to bija runājis ar kuģu ceļa uzrauga sievu, Arsenija mazo draudzenīšu māti. — Viņa ir vietējā, visas vietas zina. Nav arī bailīga.

...Grozs ar mellenēm bija tā novilcis rokas, ka Geļa, tikko izspraukusies laukā no taigas biezokņa, tūdaļ nolaida to zemē sev pie kājām.

— Oi, cik smags!

— Nevajadzēja būt tik alkatīgai, — smaidīdama aizrādīja Marjaniene.

— Ļoti sagribējās vairāk ievārījuma. Taisni traki!

— Tad jau būsi kārumniece, ko?

— Nē, kārumniece nekad neesmu bijusi.

Viscaur tērpusies vīrieša apģērbā, Marjaniene no tālienes izskatījās pēc pusaudža. Viņa apstājās blakus Geļai, bet grozu nenolika, steidzās ātrāk nokļūt mājās. Tomēr drošības dēļ apjautājās:

— Vai izvārīt proti?

— Māmiņa iemācīja, — Geļa atbildēja.

— Kur tad tu vārīsi?

— Nezinu. Varbūt kuģa virtuvē.

— Tur nu, meitēn, tu nekā neizvārīsi, — nosprieda Marjaniene. — Saskries puiši un visas tavas odziņas izvazās. Pa saujiņai vien. Labāk vāri pārvaldes mājiņā.

Geļa sāka vicināt rokas, atgaiņādama knišļus. Seja viņai bija neaizklāta, pretknišļu tīkliņš nosedza tikai ausis un kaklu.

— Drausmīgi sakoduši. Tāf ka vai jākliedz. Arī krēms nelīdz.

— Kālab tu sakaunējies? — mīļi parāja Marjaniene.

— Ja es sakarsēšu istabas krāsni — gaiss kļūs smacīgs. — Geļa mēģināja attaisnoties. — Arsenijs Ivaničs nevarēs gulēt.

— Mellenes ātri izvārās. Vāri vien!

Geļas jaciņa mugurpusē bija no vienas vietas aplipuši ar dunduriem. Tie spiedās cits pie cita, to bija tūkstošiem: no tālienes jaciņa izskatījās kā uzšūta no kādas zvīņainas ādas.

— Pagaidi, es notraukšu tos, — sacīja Marjaniene un, brīdi palocījusies gar Geļas muguru, nogrūda no tās visus dundurus. — Ej vien! — viņa piebilda, uzmundrinot padauzījusi meitenei pa muguru. — Atskrien pēc kastroļa.

Pārlasīdama ogas, Geļa visu laiku domāja par Morošku. Vairākas dienas viņš stiepa smagās kastes, bieži viens pats, un vakaros pārnāca mājās ļoti piekusis. Bet Geļa, spriežot pēc savām izjūtām, saprata, ka arī viņš, Arsenijs, nogurdina sevi ne jau tāpēc, ka to prasa darbs. Viņš ir priecīgs par savu nogurumu. Priecīgs, ka nespēj pakustināt ne rokas, ne ‘kājas. Priecīgs, ka satūkuši un veras ciet plaksti...

Viņš visu laiku stāvēja Geļai acu priekšā.

Iekurot uguni, Geļa atcerējās; cik patvaļīgi bija saimniekojusi pārvaldes mājiņā Moroškas prombūtnes laikā un kādu patiku izjutusi, darot visnetīrāko darbu. Arī toreiz viņš visu laiku stāvēja acu priekšā. Geļai bija kauns rādīties viņam ar netīrām kājām un lupatu rokās, taču sirds gura aiz prieka, ka viņš novēro...

Vēl Geļa atcerējās, kā viņa bija vārījusi Arsenijam zivju viru un kā Arsenijs, nosēdinājis viņu sev līdzās pie galda, ilgi nespēja noņemt rokas no viņas pleciem. Viņai kļuva vēl siltāk ap sirdi no gaišajām neseno pārdzīvojumu atmiņām... Nē, nav iespējams šķirties no tā, kas bijis! Nav iespējams! Viss, kas bijis, nevar būt zudis, viss arī šobrīd dzīvo viņā, un tam arī jādzīvo. Kas gan viņai dzīvē ir vēl dārgāks par to, kas notika tajā dienā?

Viss atkārtosies.

Un, tāpat kā tajā dienā, Arsenijs ieradās piepeši. Negaidot pārsteigta, Geļa uz mirkli apmulsa, bet tad pirmoreiz pec ilga pārtraukuma droši un mīļi ielūkojas Moroš-kam acīs.

— Vai bārsiet mani, Arsenij Ivanič? Istabā gaiss kļuvis smacīgs.

Bet Geļas skatiens bija gluži tāds pdts, ar kādu viņa toreiz, Moroškam redzot, bija sagaidījusi sauli. Tas tā iepriecināja Arseniju, ka viņš nenocietās nepajokojis:

— Ja pacienāsi — nebāršu.

— Jūs pacienāšu un visus puišus, — Geļa tūdaļ apsolīja. — Uzlikšu patvāri, un dzersim visi tēju ar ievārījumu. Šovakar pat...

Arsenij am ļoti patika noraudzīties, kā Geļa rosās pie pavarda, un gribējās uzņemt un pacienāt draugus. Arī viņam neviļus atausa atmiņā, kā Geļa sagaidīja, kad viņš atgriezās no Žeļeznovas. Viņam kļuva silti ap sirdi, un viņš pateica:

— Tagad varam arī padzīrot.

— Vai visu izkrāvāt? — uzminēja Geļa.

— Nomocījām.

Puiši jau bija aizgājuši izkurināt pirti. Moroškam iznāca vaļas brīdis, viņš varēja atpūsties un pajūsmot par Geļu. Pēdējās dienās viņš taču meiteni bija redzējis tikai šad un tad. Arsenijs apsēdās uz grīdas netālu no sliekšņa, atspieda galvu pret sienu un izstiepa nogurušās kājas gandrīz līdz priekšistabas vidum. Viņam patika atpūsties tādā stāvoklī. Tā pasēdējis kaut vai īsu brīdi, viņš atkal varēja iet, kurp vien vēlējās.

— Ai, cik gan skaisti ir taigā! — ierunājās Geļa.

— Atkal esi sakosta.

— Tas ir nieks!

Geļa savās mazajās, bet spēcīgajās rokās sakratīja kastroli, lai ogas vienmērīgi vārītos. Sazvalstījusi putu kārtiņu uz vidu un nosmalstījusi to uz tasītes, viņa kā mazs bērns kāri nolaizīja karoti un tad nopietni pateica:

— Vai varat iedomāties, Arsenij Ivanič, ko es uzzināju?

— Taigā, vai? — mīļi smaidīdams, vaicāja Arsenijs.

— Tikai nesmejieties! — uzlikusi kastroli atkal uz uguns, Geļa panācās nost no pavarda. — Es gāju un vēroju, un vēroju... Jā, tā tas notiek. Koki tikai pēc tam nolūst... Pēc tam... Bet daži cilvēki arī dzīvo, rāpus lienot pa zemi. Kā mīkstmieši.

— Gadās, — Arsenijs uzmanīgi viņu atbalstīja.

— Un atrodas vēl tādi gudreļi, kas klaigā par tādiem mlkstmiešiem: «Neaizskariet tos, tie ir personības!» — turpināja Geja, pavisam aizmirsusi ievārījumu. — Kauns! Personība ir personība, tā nevar ne vien rāpot, bet arī staigāt četrrāpus. Vajadzētu saprast...

— Viņi visu saprot, tie gudreļi. — Arsenijs nojauta, kas izraisījis Geļas prātojumus. Viņu iepriecināja viņas tieksme pateikt tos ar viņai raksturīgo tiešumu un asumu. — Un tomēr vēl gaudo un buras. Vai, tu domā, aiz žēluma pret tiem mīkstmiešiem? Viņi taču arī paši nicina tos ne mazāk par mums! Bet grib, lai viņus izskandina par humānistiem, kādi pasaulē vēl nav redzēti, par tādiem, kas cīnās par vispārēju cilvēkmīlestību un par pasakaino brīvības valstību. Ja ļautu šiem gudreļiem vaļu — viņi raustu ar abām rokām un tūdaļ aizmirstu visus savus skaistos vārdus. Lai gan, ja labi apsver, kāds gan tajos vārdos skaistums? Ko viņi var piemānīt? Tie atgādina sliktu makšķernieku applūkātās mušiņas: neviena ālata nepiekodīsies.

— Sīkuļi, tie aiz muļķības vēl uzķeras, — noteica Geļa kā īsta makšķerniece. — Tiem vienalga, ja tikai kaut kas palēkā virs ūdens.

— Pamaisi, — atgādināja viņai Moroška, ievērojis, ka ievārījums uzmutuļojis līdz kastroļa malām, un tad, dziļi ieelpojis tā smaržu, uzslavēja: — Smaržo vareni!

— Nogaršojiet, — priecīgi aicināja Geļa.

— Gan jau vēlāk, kad dzersim tēju no patvāra ...

Atkal pavirzījusies nost no pavarda, Geļa turpināja

savu domu:

— Un vispār, Arsenij Ivanič, es uzskatu, ka daudz ko vajag mācīties no dabas... — viņa sakautrējās, baidīdamās, ka viņu var pārprast. — Vai tad tā nav? Tur viss dabisks, saprātīgs ... Un kāds tur klusums!

— Vai saviļņoja sirdi?

— Kā mūzika.

Arsenijs, atbildot viņai, gurdi un pateicīgi pasmaidīja

— Jūs esat laimīgs cilvēks, Arsenij Ivanič, — turpināja Geļa, redzēdama, ka Moroškam patīk viņas atklātība.

— Jūs esat šeit uzaudzis. No pašas bērnības visu pazīstat.

— Kur nu visu, lai gan no dabas esmu mācījies kopš bērnu dienām, — Arsenijs atbildēja. — No tās jāmācās visu mūžu. Draudzība ar dabu ir tikpat jauka kā draudzība ar gudru cilvēku. Daba nosoda, ja esi pelnījis, gan

apmīļo, gan uzjautrina un pačukst ausī kaut ko saistošu...

Viņš piepeši apklusa un, saraucis uzacis, paliecās pret durvīm.

— Pie pirts trokšņo, — viņš pateica, pieceldamies no grīdas. — Laikam atkal kāda saraušanās.

ti

Pirts namiņš bija uzcelts uz Lāčupītes krasta. Netālu no namiņa slējās vientuļš ciedrs, modri vērodams, kā upītes kristāldzidrā ūdens straume svaidās starp tumšajiem laukakmeņiem, lai izlauztos uz Angāru. Augot tādā plašumā, ciedrs bija izdzinis milzum daudz zaru un izpletis tos tik plati, ka zem zaļās, kuplās lapotnes pat vistveicīgākajās dienās turējās sevišķs, maigs nokrēslis, kāds valda tikai taigas pamežā. Tāpēc, ka ciedrs stāvēja gluži viens un lepns, ietinies savu skuju kažokā, tas bija visievērojamākais koks šejienes piekrastē.

Šovasar, itin kā dižojoties visai taigai, ciedrs bija no vienas vietas apkāries ar milzīgiem čiekuriem. Tie saulē dzirkstīja kā svaigu, zeltainu sveķu lāses.

Visi ļaudis sajūsminājās par ciedra varenību, skaistumu un auglību:

— Čempions! Ir gan tam muskulatūra!

— Šitādu nastu paceļ...

Kad pirts kurināšana jau tuvojās beigām, tur ieradās Mercalovs ar saviem drauģeļiem. Pa to laiku, kamēr izkrāva baržu, viņi pat tuvumā nerādījās pie aizliegtās zonas. Atšķēlās arī no kopējā katla, lai pie galda nevajadzētu sastapties ar brigādi. Viņi ēda tikai sausu, visbiežāk konservus, ar kuriem viņus pārpārēm apgādāja Boriss Beļavskis: viņš ikdienas apstaigāja tuvējos piekrastes ciemus, sagādājot pārtikas produktus celtniecības strādniekiem. Dīkdieņi diendienā sita kārtis. Reizēm strādnieki ierunājās Moroškam, ka nebūtu par ļaunu šos padzīt no Negantās. «Vajadzētu...» piekrita Moroška. «Bet kā mēs iztiksim bez viņiem? Sāksim spridzināt — brigādē roku nepietiks. No kurienes dabūsim? Citus mums neat-sūtīs.» Mercalovs un viņa drauģeļi bija atnākuši ar avīzēs ietītu tīru veļu.

— Tīrība ir veselības ķīla, — sāka runāt Mercalovs, visai laipni pamādams strādniekiem, kas stāvēja pie pirts.

— Vai parrreizi saku, ko?

— Arī šeit gribi par brīvu! — iznākdams no pirts priekšiņas, vairāk izbrīnījies nekā sadusmojies, noteica Sergejs Kisļajevs. — Jums bija pietiekami daudz brīva laika. Varējāt mazgāties vai katru dienu.

— Pārāk bieži būtu par ļaunu. Var noberzt ādu.

— Kā gan uzzinājuši?

— Saoduši dūmu smaku.

— Uz gatavu jums deguns manīgs, — Kisļajevs brīnījās. — Tikai kādēļ jums jāmazgājas? Kārtis spēlējot, taču nesvīst...

— Daudz tu gan saproti, — Mercalovs atbildēja un pat nevērīgi iesmējās. — Kad kārtis nenāk, tad no lielā nervu patēriņa tā nosvīst...

— Jūtu līdzi, bet mazgāties varat tikai pēdējie...

— Jūs esat egoisti!

Acīm redzot, Mercalovs tomēr nezaudēja cerību, ka varēs patīksmināties pirmajā siltumiņā. Ar vienu aci viņš pamirkšķināja drauģeļiem, lai seko: sak, pagaidām atkāpsimies, nav vērts skriet ar pieri sienā, gan jau savu panāksim. Viņi atgāja sāņus, kur mētājās bluķi un sacirstā malka. Apsēdušies visi uztina smēķus: sagatavojās uz ilgstošu aplenkumu.

Drīz Kisļajevs, uzdevis kareivjiem Zubkovam un Gur-jevam sakopt pirtstelpu, iznāca laukā un, piegājis pie nekauņām, kas tīkoja izmantot citu darbu, ierunājās:

— Vēl aizvien sēžat?

— Sapņojam par brālību un vienlīdzību, — Mercalovs atbildēja.

— Velti sapņojāt, — Kisļajevs atcirta. — Ar tādiem kā jūs nekad mums nebūs ne brālības, ne vienlīdzības.

Pēc tam Sergejs Kisļajevs devās uz sardzes kuģi — aicināt strādniekus uz pirti. Rosīdamies ar īsti kareivisku rūpību, Zubkovs un Gurjevs sākumā nedzirdēja dobjos cirvja cirtienus. Bet tad atskanēja lūstošu zaru sprakšķēšana un viegla šalkoņa. Kareivji izmetās laukā no pirts un sastinga: zem ciedra rēgojās divi nocirsti zari, Zeļencovs un Babuhins rāva nost tiem čiekurus, bet Mercalovs ar cirvi vēl cirta izkropļotās lapotnes biezoknī.

Ieraudzījuši kareivjus, kas stingriem noteiktiem soļiem nāca uz ciedru, Babuhins un Zeļencovs paķēra smagos zarus un sāka vilkt tos projām...

Kareivji apstājās zem ciedra. Gaišmatainais, plecīgais Ivans Zubkovs, kā paradis vienmēr pirms nopietnas sarunas, pagrieza taisni savu ādas jostu un iesaucās:

— Biedri Mercalov! — No sašutuma viņa seja ar tuklajiem vaigiem un nelielajām Ūsiņām piesarka tumši sārta. — Ko jūs darāt? Jūs taču kropļojat koku!

— Vai neredzi, cik daudz tam zaru, ko? — Mercalovs atbildēja.

— Tūdaļ kāp zemē, parazīt, vai dzirdi? — uzbļāva Vitālijs Gurjevs, melnīgsnējs puisis, arvien gatavs iekarst, straujš vārdos un darbos. — Ja nekāpsi zemē, es tevi nocelšu, vai dzirdi?

Draudi tikai sasmīdināja Mercalovu. Ciedrā sēdēdams, viņš pilnā balsī iesmējās un vairākas reizes spēcīgi zvēla ar cirvi. Atskanēja brīkšķis, un liels, kupls zars, slīdēdams gar lapotnes ārmalu, novēlās zemē.

— Ak tu, nelieti! — ievaidējās Gurjevs. — Nu, pagaidi!

Viņš paķēra akmeni, kuru visapkārt bija daudz, un notēmējis svieda uz to vietu, kur lapotnē varēja saskatīt aizjūras jaku.

— Vaņa, palīdzi!

Mercalovs pasteidzās noslēpties aiz ciedra stumbra un savukārt sāka saukt palīgā drauģeļus. Bet tie, sabāzuši kabatās un aiz krekliem čiekurus, klusēdami metās bēgt...

— Tu aizej aizmugurē! — Gurjevs nokomandēja savu biedru. — Un svied akmeņus, kamēr šis noveļas! Rīkojies!

Glābdamies no akmeņiem, Mercalovs ar pērtiķa veiklību kāpa aizvien augstāk un augstāk. Divreiz viņš sāka bļaut, cenzdamies sabaidīt kareivjus un iegūt laiku elpas atvilkšanai. Tas viņam izdevās, un drīz vien viņš atradas tik augstu, ka Gurjevs un Zubkovs vairs nevarēja viņu ar akmeņiem sasniegt. Sapratis, ka nokļuvis droša zona, Mercalovs aplūkoja ciedra galotni un nokliedza lejup:

— Šeit tik ir čiekuri! — viņš sāka atkal cirst.

— Vaņa, aizdrāz pēc šautenes, — Gurjevs teica. — Un paķer patronu somu. Es to nelieti, to pērtiķi, saskrotēšu kā meža irbi, lai pēc tam urbina laukā skrotis!

Bet tai brīdī no Angāras krasta līkuma iznāca Kisļajevs, Cernoļihovs, Uvarovs, Podlužnijs... Ieraudzījuši, ka no ciedra galotnes, ar brīkšķi atlūzis, zemē nolido kupls, čiekuru pilns zars, viņi metās uz priekšu skriešus.

...Tikko pagājis garām kuģu ceļa uzrauga mājiņai,

Arsenijs no takas ieraudzīja, ka zem iemīļotā milzīgā ciedra pie Lāčupītes skraida pūlis strādnieku. Uzmetot skatienu lapotnei, Arseni jam piepeši kājās iemetās tāds slābums, kāds paliek pēc ilga gājiena, un viņš bija spiests pagausināt soļus. Viņš ar mokām vilkās tālāk — kā pēc grūtām medībām.

Moroška piegāja pie pūļa tobrīd, kad Mercalovs, ziņā dams, ka viņu aizsniegt nevar, smējās par apakšā stāvo šajiem pavisam nekaunīgi:

— Saskrējuši un trokšņo kā negudri! Ko tu neteiksi, atradušies estēti! — viņš rēca pilnā rīklē. — Koka vidiem žēl! Tos izcērt tūkstošiem — un neviens nevaimanā! Ak jūs, riebekļi! Skatīties uz jums pretīgi! Bet nu, izklīstiet, citādi apkapāšu visu galotni!

— Vajadzēs nocelt, — Kisļajevs noteica.

Viņš norāva no kājām zābakus. Negaidot komandu Griša Černoļihovs, stingri atpletis kājas, piespiedās pie ciedra resgaļa. Vēl mirkli — un Sergejs Kisļajevs, uzlē cis savam draugam uz skausta, pieķērās pie zemākā zara.

— Lien vien, lien! — ieraudzījis viņu, nobļāva Mercalovs. — Es tev ar cirvja pietu vienreiz pa pauri...

Strādnieki uztraucās un sāka trokšņot:

— Ko var zināt? No viņa visu var sagaidīt...

— Pagaidi, Sergej, apdomāsim...

Sergejs mazliet pakavējās, bet laikam gan tikai tādēļ, lai uztvertu Moroškas skatienu. Tas noteikti, stingri un droši, bez šaubām, apzinādamies visu atbildību, kādu uzņemas, kā arī ticot Kisļajevam, pavēlēja:

— Kāp!

Veikli parsviezdamies no zara uz zaru, Sergejs Kisļa-jevs ātri kāpa augšup uz ciedra galotni. Mercalovs nekustējās no vietas un visu laiku atkārtoja:

— Lien vien, lien ...

Izrādījās, ka Mercalovs nolēmis vispirms aizsargāties ar kājām, tās viņam bija īsti garas kā platradzim briedim. Viņš spārdīja gan ar vienu, gan ar otru kāju, cenzdamies trāpīt savam vajātājam pa seju. Bet Kisļajevs izvairīdamies veikli satvēra zaru pēc zara un kāpa aizvien tuvāk un tuvāk. Tad Mercalovs izlocīdamies pielāgojās tā, lai satriektu Kisļajeva pirkstus. Bet Kisļajevs nojauta viltīgo nodomu. Viņš laikā atvilka roku un tūliņ saķēra Mer-calovu aiz bikšu staras.

— Met zemē cirvi!

— Nerausti, riebekli, citādi es tūliņ to metišu, — draudēja Mercalovs. — Taisni tev pa deniņiem.

Ari Mercalovs, jāatzīst, bija visai veikls un attapīgs. Runādams pretī, viņš pēkšņi atvēzējās un ar cirvja pietu iezvēla pa zaru, pie kura Kisļajevs šajā brīdī turējās tikai ar kreiso roku. No trieciena roka notirpa. Baidīdamies nokrist, Kisļajevs palaida vaļā Mercalova bikses. Tas nekavējoties uzrāpās pašā ciedra galotnē, kur zari jau bija daudz tievāki, un atkal sāka cirst.

Pūlī uzminēja:

— Apkapā zarus, nelietis!

— Aizstāvība ...

— Sergej, uzmanies!

Bet Kisļajevs mierīgi atbildēja:

— Nekas! Viņam vairs nav kur kāpt.

Kas pēc tam notika milzīgā ciedra kuplajā galotnē, to no apakšas nevarēja saskatīt. Tur droši vien bija sākusies īsta cīņa, zari līgojās, pakšķēdami bira zemē čiekuri. Tad piepeši Mercalovs iekaucās tā, ka noskanēja pār visu Neganto...

— Sargieties! — uzsauca Kisļajevs un nosvieda zemē cirvi.

Sergejs nokāpa, pavērās uz biedriem, pasmaidīja, gan diezgan dzedri, sak, nesodiet pārāk bargi, lai paši netiktu sodīti: aizstāvēt skaistumu var tikai ar spēku, citādi šim skaistumam beigas... Kisļajevs apsēdās zemē, lai apautu zābakus, bet, ieraudzījis čiekuru, ar nagu izlobīja no tā riekstiņu un nogaršoja:

— Vēl nav nobrieduši.

Sergejam pajautāja:

— Ko tad šis tur vēl dara?

— Pašlaik viņš nekāps zemē, — Kisļajevs atbildēja. — Ieiesim mēs pirtī, tad ...

Stipra melleņu ievārījuma smarža visu vakaru dvesmoja ap pārvaldes mājiņu. Uzkāpuši Moroškam līdzi uz kraujas, strādnieki brīnīdamies pat apstājās:

— Stāt, puiši, kas tad te smaržo?

— Ievārījums taču!

— Spēcīgi gan!

Priekšistabā galds bija apklāts ar jaunu vaskadrānu, un uz tā lampas gaismā zeltaini mirdzēja spoži noberzts vara patvāris. Tas izraisīja viesos skaļu sajūsmu. Viņi visi bija uzauguši laukos, un tāpēc atmiņā atausa dzimtās zemnieku mājas, tējas dzeršana, kad visa ģimene sanākusi pie galda, bērnība... Bet tūdaļ sākās skaļa smiešanās: patvāra spoguļgludajā virsmā puiši ieraudzīja savas pēc pirts atsvaigušās, taču dīvaini izķēmotās sejas. Vienam seja izstiepta, otram, tieši pretēji, izblīdusi kā tūskas slimniekam, trešajam — ar šauru pērtiķa pierīti...

Pie patvāra sākās grūstīšanās.

— Vasja, tas taču esi tu! Kā lai nesmejas!

— Oi, kāds mūlis, kā veprim!

— Kāds tev pašam? Vai neredzi? Vai nepazīsti sevi?

Geļa ar pūlēm nosēdināja draiskuļot sākušos puišus pie

galda, bet arī tad gan viens, gan otrs vēl parādīja ar pirkstu patvārī atspoguļotu mūlīti, vai plīsdams aiz smiekliem, un viņam piebalsoja visi pie galda sēdošie.

— Es viens pats to pieveikšu, — paziņoja Vasja Pod-lužnrjs, ar acīm norādīdams uz patvāri. — Mēs, no Ka-šinas, visi esam ūdens strēbēji. Dažreiz mans tēvs, kā nosēdās pie patvāra pēc pirts...

— Vai tiešām tu pieveiktu? — šaubījās Uvarovs, iespējams, tikai paraduma pēc izturoties pret visu ar neuzticību.

— Pavisam vienkārši, — nevērīgi apstiprināja Podluž-nijs.

— Saderēsim!

— Lai notiek. Uz ko?

Daudz nedomādams, Podlužnijs satvēra Uvarova roku.

— Kas izšķirs?

— Ej tu pie velna! — Kisļajevs atstūma viņu nost. — Tu vari patiešām iztempt visu patvāri un apēst arī ievārījumu, bet kas būs mums?

Geļa priecājās par viesu labo garastāvokli un, juzdamās kā īsta namamāte, ar patiku svinīgi ielēja visiem tēju. Un, kad bija nogaršots ievārījums, kam sekoja jūsmīgas uzslavas, Geļa sāka justies ļoti laimīga par to, ka sagādājusi nelielu prieku draugiem, kuri droši vien pat aizmirsuši, cik garšīga ir tēja no patvāra. Pēdējās dienās Geļa bija ļoti noslēgta un gluži nomocījusies savā vientulībā. Tagad viņa atklāti tiecās pie cilvēkiem. Iznāca tā,

ka viesi, kas ieradās pārvaldes mājiņā labā garastāvokli, gan noguruši, tomēr apmierināti ar padarīto darbu, palīdzējuši viņai novelt no sevis smagās važas. Viņa pēkšņi jutās drosmīga un pat pārgalvīga. Viņa no sirds skaļi smējās kopā ar visiem, pa brīžam uztverdama Moroškas skatienu, smējās tikai ar viņu vien, nebaidoties, ka to kāds ievēros.

Tikko visi bija paguvuši iztukšot pirmo krūzīti tējas, Sergejs Kisļajevs viegli piebikstīja ar elkoni darbu vadītājam:

— Kādi plāni ir rītdienai?

— Atpūtīsimies, — Moroška atbildēja. — Aiziesim uz Bēdulejas ciemu.

— Ahā! Tas ir ko vērts! — priecājās Podlužnijs.

— Neplāno, veikalā nekā nav.

— Tad sameklēsim miestiņu.

— Atlikt valodiņas! — pārtrauca viņu Kisļajevs, kā arvien, ar mākslotu nopietnību, tomēr ne jau tikai joka dēļ. — Kamēr nebūsim pabeiguši mūsu iecirkņa kuģu ceļa gabalu — nekādas dzīrošanas! Met ārā no galvas. Aizmirsti.

— Kālab gan tu demobilizējies? — Uvarovs noprasīja viņam, nevēlēdamies zaudēt izdevību lieku reizi pazobot savu pulka biedru. — Būtu palicis virsdienestā, varētu komandēt veselu daļu karavīru.

— Gribēju palikt, bet pārdomāju.

— Velti. Talants aiziet postā.

— Pažēloju jūs. Pazustu bez manis.

— Jā, tagad es redzu, kļūdījušies esam mēs, — Uvarovs secināja. — Velti ievēlējām tevi par sekretāru.

— Es jau to teicu! — sajutis atbalstu, uztvēra Podlužnijs. — Kā šo ievēlējām par sekretāru, tā panīka viss komjauniešu darbs. Veselu mēnesi nav notikusi neviena sapulce. Sanākam kopā uz desmit minūtēm, nepagūstam vēl mēli ielocīt — jau noskan komanda: izklīst! Viņš jā-padzen...

— Paskat vien, kā šis noilgojies pēc sanāksmēm, — ar patiku pasmējās Kisļajevs. — Tad jau varam sasaukt Ir viens jautājums...

— Kāds?

— Jāiegriež tev rājiens.

— Par ko?

— Par garo mēli.

— Esmu ar mieru, pūt vaļā, — Vasja vientiesīgi piekrita, negaidīdams, kamēr pie galda norimst smiekli. — Un pie viena iegriezīsim arī tev.

— Par ko tad man?

— Par garajām rokām.

Visi neizpratnē raudzījās uz Podlužniju.

— Ko tu ar cilvēku izdarīji, ko? — Vasja steidzās izmantot klusuma brīdi pie galda un ātrāk uzveikt Kis-ļajevu. — Pieeju es pie pirts, bet šis, nabadziņš, lien zemē no ciedra. Nolīda un tūdaļ rāpus prom uz krūmiem. Vai tu viņu sakropļoji uz tā ciedra, vai? Varbūt viņam tagad jāaiziet pensijā?

Ilgi, mokoši ilgi nespēja apvaldīt smieklus visi, kas sēdēja pie galda. Kisļajevs pat mazliet aizvainojās uz saviem draugiem, kuri neviļus bija nostājušies Podlužnija pusē. Kad visi atelpoja, viņš pavisam nopietni pārmeta:

— Atradis, ko žēlot!

— Esi gan patmīlis, arī viņš ir cilvēks, — Podlužnijs atkal uztvēra.

— Vēl arvien žēlo?

— Līdz asarām.

— Būtu paaģitējis, apmīļojis...

— Viņš taču vēl ir taigā.

Un atkal, kā tas bieži notika Moroškas draugu starpā, pati no sevis sākās saruna par cilvēkiem, kas meklē kaut kādu sevišķu, patvaļīgu dzīvi.

— Savairojušies bez gala! — Vitālijs Gurjevs iesaucās.

— Kāpēc savairojušies? — gluži nosarcis, iebilda Griša Cernoļihovs. — Tādu vienmēr ir bijis diezgan.

Parasti nerunīgais, kautrīgais Griša Cernoļihovs aprobežojās ar to, ka īsiem vārdiem atbalstīja savu draugu Kis-ļajevu, jo abi bija no viena ciema Orlas apvidū. Bet, kad sākās nopietna saruna, Griša Cernoļihovs, ko darbu iecirknī pazina kā lielu grāmatu lasītāju, varēja pat uzsākt strīdiņu, it sevišķi ar kašķīgo un dzēlīgo Uvarovu, galveno strīdnieku brigādē.

— Uz tādiem balstījās visa vecā pasaule, — turpināja Cernoļihovs, ar pūlēm apspiezdams savu gandrīz vai mei-tenīgo satraukumu. — Dzīvot tikai sev — tāds ir viņu likums. Bet mūsdienās ir citi likumi... Tāpēc viņi trako un dumpojas, un ievelk mūs kautiņos.

— Un bieži vien visai veiksmīgi, — piebilda Kisļajevs.

— Un visu laiku pūš un pūš... — Grišas balss, kas sākumā mazliet šķindēja aiz satraukuma, pamazām kļuva spēcīgāka. — Viņiem ļoti patīk skandināt par personības brīvību. Bet no pašiem, kā zināms, iznāk visniknākie brīvības apspiedēji. Nu, kā lai tādus netur pie pavadas? Viņi ne tikai sev vien sabojā dzīvi. Viņi traucē dzīvi citiem.

— Pagaidi! — iejaucās Uvarovs, kas sen jau alka pēc iespējas uzsākt strīdu ar Grišu, ne jau tāpēc, ka abu uzskati būtu tik pretēji, bet tāpat aiz zinātkāres. — Par pavadu es piekrītu. Bļāvēji kaut kā jāapvalda. Bet jāapvalda ne tikai viņi, pie viena arī es.

— Vai tu to jūti? — līdzjūtīgi apjautājās Griša.

— Neesmu taču biezādainis.

— Var redzēt, ka esi jūtīgs... — pasmējās Griša. — Tu arvien nožēlo, ka esi palicis ar mums, vienmēr tiecies projām. Pat dusmojies, ka paliki šeit. Iznāk, ka tu visvairāk domā par sevi. Kas tad tu esi, ko?

— Bet ko tu teiksi par sevi? — Uvarovs atcirta.

— Neviens mēs pagaidām neesam svētais, turklāt esam pastulbi, — nekavējoties atbildēja Griša. — Un, ja tā ir, tad prātīgi ierobežojumi nav kaitīgi. Dzīvi tie mums netraucē.

— Tātad tu uzskati, ka pienāks laiks, kad ikviens cilvēks domās tikai par citiem, bet par sevi — nekad?

— Tā jau būtu uzupurēšanās. Tādas nebūs.

— Un nevar būt! — iesaucās Uvarovs, izslējies stāvus aiz galda un piemiedzis savas mongoļa acis. — Katram cilvēkam ir savs raksturs, savas individuālās iezīmes. Kā tās lai izskauž? Daba nepieļaus. Ne jau velti cilvēks vienmēr daudz domājis par sevi. Un tāpat domās arvien.

— Domā vien! — Griša attrauca. — Tikai ne vairāk kā par citiem. Un tikai reizēm vispirms par sevi. Lūk, tāda ir būtība.

Šai brīdī atvērās ārdurvis, un visi atskatījušies ieraudzīja uz sliekšņa Borisu Beļavski.

Tajās dienās, kad tika izkrauta barža, Arsenijs Mo-roška mājās pārradās tikai vēlu vakarā. Izdzirdusi viņa soļus, Geļa tūdaļ piecēlās no šujmašīnas. Arsenijs pavadīja viņu ar mierpilnu, domīgu skatienu, nekad nepieminot to, ka viņa nav turējusi vārdu.

Uz sardzes kuģa Geju vienmēr sagaidīja Beļavskis. Kā sardzē norikots viņš stāvēja pie Geļas kajītes durvīm. Viņš dusmojās par to, ka Geja tik ilgi aizkavējas pārvaldes mājiņā, tomēr, visādi apvaldīdams savu straujumu, Beļavskis centās būt mierīgs un laipns. Viņa cerības vairoja Geļas atteikšanās no domas pāriet dzīvot uz pārvaldes mājiņu. To viņš bija uzzinājās no Aušas un Sisoj ienes.

Ikreiz, sastopot Beļavski, Geļa atkārtoja vienu un to pašu: «Brauc projām! Vai dzirdi?» Un nekavējoties nozuda sava kajītē. Bet vakar viņa pakavējās pie durvīm un sāka runāt sevišķi asi:

— Ko tu visu laiku lenc mani? Ko tu vēl gaidi no manis? Es tev visu esmu pateikusi. Pazūdi no manām acīm! Apnicis!

— Viens es neaizbraukšu, — sacīja Beļavskis.

— Aizbra-auksi!

— Es zinu, kas tev prātā, — nenoturējies Beļavskis caur zobiem izspieda. — Bet tas nenotiks. To ņem vērā!

— Notiks tas, ko es gribēšu!

— Nenotiks!

Uztvērusi tagad Beļavska skatienu, Geļa sastinga nemiera pilnās gaidās. Viņa saprata, ka pēc vakarējās sarunas Beļavskis vairs nespēj mierīgi gaidīt viņu uz sardzes kuģa. Varbūt viņš pat iedomājies, ka šovakar nesagaidīs nemaz, un tāpēc atnācis uz pārvaldes mājiņu. Turklāt Beļavskis droši vien uzskata, ka, tiekoties ar Geļu nevis vienatnē, kā agrāk, bet ļaudīs, viņš spēs pārliecinošāk apliecināt savas jūtas, pateikt par saviem nopietnajiem nodomiem un tādējādi samulsināt ne vien Geļu, bet arī viņas draugus.

Ieraudzījuši Beļavski, neizpratnē apklusa arī Geļas viesi. Bet Beļavskim viņu apmulsums bija izdevīgs. Lai nepalaistu garām izdevīgo brīdi, necerēdams, ka viņu lūgs ienākt iekšā, viņš ātri apsēdēs uz sliekšņa.

— Vai tu pie manis? — skarbi noprasīja Arsenijs Mo-roška, noteikti nojautis, ka Beļavskis atnācis vienīgi pie Geļas, un vēlēdamies uzminēt, kā beigsies šis pēkšņais apciemojums. — Runā. Es klausos.

— Ne jau pie tevis, es pie sievas, — atbildēja Beļavskis, cieši sakniebis lūpas; tieši šos vārdus viņš bija nodomājis pateikt, kad ieradīsies pārvaldes mājiņā, pateikt, visiem puišiem dzirdot, būdams pilnīgi skaidrā prātā, ar šim gadījumam piemērotu nopietnību.

Geļa saprata: tā ir, viņš nodomājis samulsināt viņu cilvēku acu priekšā. Atkal uzdrošinājies mīdīt kājām viņas gribu. Atkal . . . Gluži nobālusi no tā sevišķā miera, kāds vienmēr bija viņas sadumpošanās vēstnesis, Geļa nesteigdamās nolika uz galda tasīti un pavīpsnājusi kā skaldīt noskaldīja:

— Tev sievas nav bijis un nebūs!

— Bija un ir, — tiepīgi attrauca Beļavskis.

— Kas es tev par sievu?! — sašutusi iesaucās Geļa un pieceldamās, jau iekaisusi, turpināja: — Nu, tad pastāsti par mūsu dzīvi! Pastāsti! Tikai visu taisnību! Neko nenoslēp! Visu, kā bija ...

— Geļa, neiekarsti, — baidīdamies no viņas mājiena un izaicinājuma, Beļavskis maigi lūdza un, it kā atvainodamies par Geļu, paskaidroja spridzinātājiem: — Viņai ātra daba, taisni traki. Vienmēr klusa, bet kad iekarst...

— Beidz!

Šajos mirkļos Geļai atausa atmiņā it viss: viņas neapdomīgā aizraušanās ar Beļavski un šķiršanās no viņa, un to dienu un nakšu šausmīgās bailes, kad viņš uzglūnēdams staigāja ap pārvaldes mājiņu... Nē, visam ir sava robeža! Droši vien pienācis izdevīgais brīdis, kad varēs izrēķināties ar vienu cirtienu. Ja viņš nolēmis izmantot zināmas priekšrocības, sastopoties ļaudīs, tad arī viņa nelaidīs garām šo izdevību!

— Kas tu man par vīru? — iekliedzās Geļa, pilna prieka par savu apņēmību un dedzību. — Man nav bijis un nav vīra! Mans nākamais vīrs — lūk, tur viņš sēž aiz galda un dzer tēju ar ievārījumu. Paskaties! Papriecājies!

Beļavska seja noraustījās un vienā mirklī kļuva tik pelēka kā akmens plātes pie Angāras. Viņš lēnām noskatīja visus viesus. Viņa acis spīdēja kā ūpim mijkrēslī. Likās, ka viņam gribas kliegt visā balsī, bet viņš tikko spēja pavērt nomelnējušās, drebošās lūpas:

— Kurš tad?

— Neizliecies, tu zini! — Geļa uzkliedza atbildot. — Kā tu viņu saukā? Vai par platpieri, ko? Viņš ir tas!

Pirms brīža, kad Geļa norādīja uz viņu, Arsenijs tikko noturēja rokās krūzīti. Pēc tam steigdamies viņš applaucēja lūpas ar tēju un tagad samulsis berzēja ar plaukstu krūtis. Bet visi puiši, kas smaidot vēroja Geļu, palika nopielni un atstūma savas krūzītes.

— Geļa, vai tā ir taisnība? — Kisļajevs noprasīja.

— Vai ar to drīkst jokot? — Geļa atbildēja. — Vai domājāt, ka es jūs pa jokam uzaicināju viesos! Vēliet laimes!

— Kā iedarbinājusi sevi! Ar puspagriezienu! — Beļav-ska balss sāka aizrauties un drebēt. — Tagad viņu noturēt vairs nav iespējams, sarunās tādas blēņas, ka bail! Gan par sevi, gan par mani... — Protams, viņam bija bail, ka viss tiks atklāts, un tāpēc, vēlreiz sevi pārvarējis, viņš sāka lūgt Geļu, cenzdamies pasvītrot savu tuvību ar viņu. — Nomierinies taču, Geļa, apkaunies. Ko tu karies viņam kaklā un uzbāzies par sievu? Šeit visas bābas no pirmās līdz pēdējai ir viņa sievas. Varbūt vienīgi Sisojiene ...

— Izbeidz! — Geļa atkal pārtrauca viņu. — Vai dzirdi? Varbūt pakurls esi kļuvis? Ko es tev toreiz teicu laivā? Es taču pateicu tev, ka mīlu viņu. Kas tev vēl vajadzīgs? Kas tev vēl šeit būtu ko darīt? Vai gribi papriecāties manās kāzās? Paliec, papriecājies!

— Ak, ielūdzi! — smagi atvilcis elpu, noteica Beļav-skis, caururbdams Geļu ar ļaunu skatienu. — Kad tad būs tās kāzas?

— Pēc nedēļas. Vai brauksi projām, vai gaidīsi?

Neatbildējis Beļavskis lēnām piecēlās no sliekšņa.

Greizsirdība tā smacēja viņu, ka viņš elpoja grūdieniem, mazliet atņirdzot zobus.

— Pamatīgi viņa tevi degradēja, — iedzēla viņam no tējas dzeršanas pagurušais Vasja Podlužnijs. — Ar vienu rāvienu norāva uzplečus.

Pie galda nodārdēja smieklu šalts.

Tādu smiešanos par sevi Boriss Beļavskis bija dzirdējis ciematā pie krāces, kad nosaitēts gulēja tumšajā istabiņā. Bet tur viss tikai šķita, bet šeit tas notika nomodā. Viņš neatcerējās, ko bija nokliedzis atvadoties, izskriedams pa durvīm, un neatcerējās arī to, kā bija nokļuvis savā kajītē.

IV

Geļa uzreiz nesaprata, но kā viņa tik pēkšņi atmodusies, un tāpēc mēģināja atsaukt atmiņā visus vakara notikumus. Viņa atcerējās, ka bija teikusi Arsenijam Moroškam, kad viņi palika vieni: «Man bail iet turp. Viņš gaidīs mani.» — «Bet tu neej,» pavisam viegli izlēma Arsenijs.

«Tev arī šeit ir sava vieta.»' Viņš neizmantoja gadījumu, lai atgādinātu, ko viņa bija teikusi, viesiem klātesot, bet atnesa viņas mantiņas no sardzes kuģa. Geļai bija kauns par savu izturēšanos ļaužu priekšā, un viņa pavaicāja: «Vai es esmu muļķīte, ko?» — Atpūties, — atbildēja Arseni js, cenzdamies ar skatienu nomierināt viņu. — Tu esi piekususi. Ar labu nakti. Rīt iesim uz ciemu... Geļa diez kāpēc kļuva dīvaini domīga, iegula gultā un drīz vien nemanot aizmiga. Bet nu Geļai likās, ka viņu pamodinājusi tieši tā neskaidrā sajūta, kas padarīja viņu domīgu, kad Arsenijs ierunājās par braucienu uz ciemu. Bet kas tā ir par sajūtu? Kāpēc tā ir tik uzmācīga un neciešama? Geļa nevarēja un nevarēja beigt minēt, turklāt vēl ievārījuma smarža: ievārījums neapsegts nolikts atdzišanai priekšistabā uz galda. Geļai gribējās piecelties, kamēr dienas darbā nogurušais Moroška droši vien guļ dziļā miegā, piezagties pie kastroļa un beidzot saēsties, lai tā īsti izjustu ievārījuma garšu.

Mājiņā tik tumšs, ka acis varēja izbadīt, mēness vēl nebija uzlēcis. Geļa uzmanīgi nolaida kājas pār gultas malu, paņēma no krēsla halātiņu un, jau vilkdama to, izdzirda uz lieveņa mīkstu soļu plakšķus. «Tātad viņš nemaz neguļ,» Geļa nodomāja par Morošku. «Droši vien pārbaudījis sardzi pie noliktavas...» Bet tūdaļ viņa nodrebēja un sarāvās: blakus lievenim kāds skrāpēja ar nagiem baļķus.

— Arsenij Ivanič, vai jūs guļat? — viņa klusi pasauca.

— Netrokšņo, es ceļos augšā, — atsaucās Arsenijs.

Bez trokšņa izslīdējusi pa savas istabiņas durvīm, Geļa

tūdaļ nokļuva zem platās, paraupjās, bet siltās Moroškas

plaukstas. Saudzīgi piekļaudams Geļu, viņš čukstus pajautāja:

— Vai nobijies?

— Kas tur ir?

— Kleinkājis, — Arsenijs atbildēja. — Arī tas atnācis nogaršot tavu ievārījumu. Saodis, pagāns. Meklē, kur tikt iekšā.

Vajadzēja kaut ko darīt, bet Moroškam, lai kā viņš pūlējās piespiest sevi, nepietika spēka atrauties no Geļas.

— Es tūliņ to aizbaidīšu.

— Neejiet, — Geļa nobijusies lūdza.

— Jāaizdzen taču.

— Ja nu tas piepeši...

Moroškam notrīsēja sirds, un viņš sadūšojies ar vienu roku pievilka Geļu sev klāt, bet ar otru sāka glāstīt viņas matu sprogas.

— Nebaidies ...

Un tikai tad, kad sajuta, ka rokas sāk drebēt, viņš p'a-laida Geļu, nocēla no sienas šauteni un uzmanīgi pielādēja.

Durvis viņš atgrūda vaļā strauji, gadījumam, ja lācis būtu paguvis uzrāpties uz lieveņa. Bet kleinkājainā viesa nebija ne uz lieveņa, ne pie mājiņas. Soļus divdesmit no mājiņas, ieplakā, kas bija aizaugusi ar ievām, atskanēja lūstošu sausu zaru brakšķi. «Rau, kur tu esi!» saprata Arsenijs. Taču šaut uz labu laimi viņš negribēja: kādēļ velti satraukt ļaudis? Turklāt Moroškam vēl aizvien skrēja pār rokām sīki, nevaldāmi drebuļi. Ne jau tādēļ, lai aizbaidītu lāci, bet drīzāk gan, lai apturētu šos neierastos drebuļus, Arsenijs Moroška, paņēmis šauteni padusē, skaļi saplaukšķināja rokas. Lācis aiz pārbīļa īsi ierūcās un aizļekatoja. Plaukstu sasitienu atbalss aizvēlās un apklusa, bet uz kalna nogāzes vēl aizvien bija dzirdama lauzu brak-šķēšana.

Pa to laiku Geļa, neaizdedzinot uguni, bija pārnesusi kastroli ar ievārījumu savā istabiņā un nolikusi uz soliņa pie loga. Viņa bija pareizi aprēķinājusi, ka tā būs mierīgāk: logs bija nevis taigas, bet upes pusē. Geļa pat paguva nogaršot ievārījumu un, noteikusi, ka tas pietiekami atdzisis, pārklāja pāri avīzi. Tā rosoties, viņai bailes galīgi pārgāja un kļuva gandrīz jautri, laikam gan tāpēc, ka gadījies tik jocīgs notikums, kāds iespējams tikai šeit taigā. Un, kad Arsenijs atgriezās, viņa izskrēja pretim un sāka izprašņāt:

— Kāpēc jūs nešāvāt, Arsenij Ivanič?

— Aizšmauca, — atbildēja Moroška, uzkārdams šauteni vietā.

— Vai tiešām tā ir taisnība, ka lācis bija saodis ievārījuma smaržu?

Un Geļa iesmējās, taču šķita — ne jau tāpēc, ka viņai liktos tik smieklīgs šis gadījums ar lāci, kas vēlējies nogaršot viņas ievārījumu ...

Ja Geļa nebūtu iesmējusies šos smieklus, kas atgādināja taigas upītes šalkšanu pie sēkļa, Arsenijs Moroška, ļoti samulsis par savu satraukumu, tūdaļ būtu nozudis savā istabiņā. Bet nu Arsenijs it kā sastinga, un viņam bija tāda sajūta, ka viņš stāv uz kutera, kas iet pret viļņiem. Pagāja krietns bridis neveikla apmulsuma, un Moroška, sapratis, ka citādi nespēs dzīvot, izstiepa drebošās rokas, tumsā satvēra Geļu un, strauji elpodams, sāka runāt:

— Kā gan lācis nesaodīs? Vai tu to nezināji?

— Vai tas atnāks vēlreiz?

— Ja ļoti iegribēsies, tad ieradīsies.

— Jocīgi — lāči nāk ciemos!

Bet abu sirdis, lai gan tika teikti nenozīmīgi vārdi, šobrīd sarunājās pašas ...

Pēkšņi Geļa iesmējās atkal, klusi un priecīgi, un pirmoreiz mīļi pieglaudās Moroškam pie krūtīm. Gluži apskurbis no viņas smiekliem un glāsta, Moroška pacēla Geļu tā, ka viņas kailās kājas vairs nepieskārās pie grīdas, un viņam izlauzās gandrīz vai skaļš izsauciens:

— Bet es taču domāju, ka tevis nemaz nav pasaulē!

Aiz laimes raudot, Geļa piespieda galvu viņam pie krūtīm un nočukstēja:

— Ja es būtu zinājusi, ja būtu zinājusi...

Pār kalniem jau kāpa mēness. Angāras ūdens klajums aklajā tumsā atmirdzēja kā milzīga sudraba bļoda, un no viena krasta uz otru nostiepās taigai neparasta, taisna, dzirkstoša taka. Ūdens klajums atspulgoja tik daudz gaismas, ka arī debesjums kļuva gaišs un zvaigznes sāka bālēt. Arī Geļas istabiņā, lai gan logs bija aizklāts, iezai-gojās rācijas tērauda detaļas un atdzīvojās ziedu pušķis.

Tāpat kā viscaur pie Negantās, arī Geļas sirds bija gaismas pielijuši. Kas nu vairs par miegu! Geļu nepameta brīnišķīga, agrāk neizjusta un neparasta viegluma sajūta, viņai likās, ka var pacelties spārnos. Geļa nopietni domāja, ka šobrīd spētu kailām kājām pārskriet pa mēness taku pāri Angārai vai arī, rokas izpletusi, pārlidot virs dusošās taigas, kā bērnībā bija bieži lidojusi miegā. Un šī neparastā, tieši pasakainā viegluma sajūta saplūda ar pilnīgu domu izsīkumu. Brīnīdamās Geļa mēģināja piespiest sevi padomāt par kaut ko,' taču velti. Domas nerosījās, lai kā viņa centās! Tikai brīžam pazibsnīja kādas neskaidras ainas no viņas dzīves, tieši pazibsnīja kā zibens uzliesmojums un tūdaļ nodzisa. Lai gan domu nebija un nekas nopietns atmiņā neatausa, Geļa tomēr sajuta, ka dzīvo tik bagātu un apgarotu dzīvi, kādu agrāk nebija pazinusi. Visa viņas būtne tīksminājās un izkusa laimē, kas šķita tikpat neizsmeļama kā Angāra.

Istabiņā uzreiz kļuva tumšs, it kā pēkšņi būtu nodzisis mēness. Geļa paraudzījās uz lodziņu. To gandrīz visu no ārpuses nosedza kaut kas kustīgs, tikai augšdaļā, visu laiku mainot apmērus, bija palikušas nelielas gaismas plaisas.

Ar drebošu sirdi Geļa metās pie starpsienas:

— Arsenij Ivanič, šis atkal atnācis! Apošņā logu.

— Dzirdu, guli klusu, — Moroška atsaucās.

Pielādējis šauteni, viņš bez trokšņa izgāja uz lieveņa.

Bet apiet apkārt mājiņai tik klusi nevarēja pat basām kājām: lai cik uzmanīgi spēra soļus, akmentiņi zem kājām čirkstēja un švīkstēja. Varēja vienīgi cerēt, ka lācis pārāk aizrāvies ar ievārījuma medīšanu un uzmanība būs atslābusi. Tādēļ Arsenijs, mazliet pastūmis uz priekšu gar mājas stūri šautenes stobrus, bija pārliecināts, ka nošaus lāci tepat uz vietas, bet, ja neizdosies, neļaus tam aiziet tālu projām — un tādējādi uzjautrinās Geju.

Taču pie loga neviena vairs nebija. «Atkal aizmucis, pagāns!» šoreiz nodusmojās Moroška un, notupies pie mājiņas zemē, spilgtajā mēness-gaismā ielūkojās krūmājā pie kraujas. Brīdi valdīja nāves klusums, bet tad viegli salīgojās bērziņa galotne, pazibinot sakustinātās lapiņas, un Moroška steidzīgi pacēla šauteni...

Kad apklusa izšāviena dārdoņa, lācis, dimdinādams ar kājām zemi, salauzīdams krūmus, aizmetās pa taku gar kraujas malu un droši vien novēlās graviņā, pa kuru no tuvējā kalna lejup skrēja pavasara ūdeņi. «Vai gan uz labu laimi var trāpīt!» Arsenijs norūca. «Velti šāvu. Tikai troksni sacēlu. Ļaudis pamodīsies.»

Patiešām, tikko Moroška izsvieda no šautenes patronas čaulu, no kuģu ceļa uzrauga mājiņas atskanēja sardzes brigadiera Jemeļjana Gorjajeva balss:

— Uz ko tu tur šāvi, darbu vadītāj?

— Te, pie mums... lācis klaiņo, — pavilcinājies negribīgi atbildēja Arsenijs. — Ej vien gulēt, tēvoc Je-meļjan!

Bet Gorjajevs tomēr nāca pie Moroškas, un tam nekas cits neatlika, kā pagaidīt brigadieri. Pienācis Gorjajevs, kaklu kasīdams, miegaini pateica:

— Mans suns sāka kaukt zem lieveņa, pēc tam dzirdu — tu šiten trenkā šo... — Viņam uznāca žāvas. — Bet nebūtu par ļaunu nogaršot svaigu lāča gaļu.

— Kas tur ļauns, — bez sevišķas sajūsmas piekrita Moroška.

— Vajadzētu paskatīties, — ierosināja Gorjajevs. — Varbūt esi ievainojis, ko? Runā taču, ka tu esot labs šāvējs.

— Aizgāja. Šāvu uz labu laimi.

— Visādi gadās.

Tajā brīdī blakus nostājās Geļa.

— Man ir laterniņa, — viņa teica. — Iesim.

Arsenijs nespēja pretoties Geļai, lai gan bija pārliecināts, ka tās būs veltas pūles. Apgaismodams ceļu ar laterniņu, viņš veda Gorjajevu un Geļu cauri krūmājam pie kraujas. Aiz krūmiņiem bija neliela noriņa un turpat aiz tās arī graviņa, piebirusi ar akmeņiem un aizaugusi ar šikiem bērziņiem un garu zāli.

— Aizgājis, — sacīja Arsenijs, apstādamies pie graviņas malas.

— Jā, nebūtu par ļaunu... — atkal nožēloja Gorjajevs.

Bet tad visi trīs izdzirda vaidu, kas atskanēja no graviņas, un, sirdij stingstot, viņi saprata: vaid cilvēks, nevis zvērs.

Ar abām rokām pieķērusies Moroškam, Geļa šausmās nočukstēja:

— Tas taču ir viņš!

Borisu Beļavski viņi atrada pašā graviņas dibenā, starp akmeņiem...

Par laimi, Moroškas lode nebija skārusi Beļavski, bet, veļoties lejup graviņā, viņš bija vai nu salauzis labās kājas gurnu, vai izmežģījis, kā arī saskrāpējis uz akmeņiem un zariem seju. Visiem bija krietni jānopūlas, kamēr uznesa viņu krastā. Uz Žeļeznovu viņu veda ar laivu nākamajā rītā, tikko svīda gaisma, noguldot uz matračiem.

Ka Moroška nav vainojams, tas visiem bija skaidrs, arī Beļavskis to zināja. Un tomēr motorists blenza uz darbu vadītāju kā zvērs, bet uz pārējiem, kas aprūpēja viņu, pat uzkliedza, nemaz neslēpjot savu niknumu. Kad spridzinātāji atnesa pie laivas viņa mantas, Beļavskis sašuta:

— Kādēļ? Kas jūs lūdza?

Saša Dervojeds paskaidroja:

— Ja nu tu neatgriezies?

— Es? Neatgriezīšos?

— Nu, ja tev kāja lauzta?

— Ja nogriezīs — uz vienas atgriezīšos.

— Kam tu būsi vajadzīgs, un vēl ar vienu kāju?

Boriss Bejavskis aiz sāpēm pievēra trīsošos plakstus un

palūdza:

— Kur ir viņa? Pasauciet.

— Viņa nenāks ...

— Nāks!

Visiem par brīnumu, Geļa atnaca un klusēdama nostājās pie laivas. Ielūkojies viņas sejā, Beļavskis piepeši ievaidējās un aizgriezās uz upes pusi.

— Ardievu.

Kad Geļa aizgāja, viņš teica Sašam Dervojedam, kuram beļavskis bija jānogādā Žeļeznovā:

— Ieliec mantas.

Pamatus Bēdulejas ciemam uz augstas nokalnes, Angā-ras līkumā, bija likuši cilvēki no drosmīgās zemju pār-staigātāju cilts, lai gan tikai ārkārtīga trūkuma spiesti. Un laikam gan tie pieredzējuši šeit pārlieku daudz bēdu, ja nosaukuši savu dzīves vietu par Bēduleju. Iedzīvojās viņi jaunajā vietā visai gausi, ar cirvi un lāpstu atkarojot taigai zemi pēdu pa pēdai. Ar zemkopību viņi nodarbojās retumis, vairāk strādāja par strūdziniekiem, vilka tirgoņu kuģus pāri sērēm un krācēm, attīrīja upes gultni no akmeņiem, zvejoja vērtīgākās zivis un medīja kažokzvērus, ar kuriem šejienes taiga slavena jau no sendienām. Ilgus gadus ciems nebija atzīmēts nevienā Sibīrijas kartē, tomēr pienāca laiks, kad par to sāka runāt pat Pēterburgā. Stāsta, ka pats cars dusmu brīžos ne vienreiz vien uzkliedzis — «Uz Bēduleju!», izsūtot turp nometinājumā uz mūžu dažādus brīvdomātājus un dumpiniekus. Bet, kad nogranda revolūcija, visi izsūtītie pameta Bēduleju, atstājot par sevi tikai labas atmiņas.

Pirms kara šis ciems kļuva par vienu no izcilākajiem pie Angāras. Vietējam kolhozam bija liela, ienesīga saimniecība, papilnam lopu un maizes. Taču karš pamatīgi sagrāva Bēduleju. Vairākums Bēdulejas karavīru bija nolikuši galvas tālajos kauju laukos. Un pēc kara daudz bāra bērnu un trūkumā nonākušu ģimeņu pameta savas veclaicīgās sētas un devās projām no Angāras novada. Pamestās mājas drīz vien izvazāja. Palikušās pamazām nomelnēja, nošķiebās un iegrima zemē, bet šo māju dēju iumti — ziemeļu pusē — apauga ar skumīgu, sūnainu zaļumu.

Bēdulejas ciems būtu galīgi iznīcis, bet nesen tam blakus, vecajās cirsmu vietās, iekārtojās meža izstrādāšanas punkts. Angāras priedes, kā dzird runājam, visā pasaulē tiekot pirktas par tīru zeltu. Jau bija uzbūvētas kādas desmit mājas ģimenēm un vairākas kopmītnes, kantora ēka, darbnīca, garāžas, veikals un klubs. Jaunās, gaišās meža izstrādāšanas punkta celtnes ļoti atšķīrās no vecajām ciema ēkām, tās redzēja jau no tālienes. Vienmēr tās bija ļaužu pilnas, un vienmēr tur skanēja skaļas strādnieku balsis. Ciems savu mūžu bija nodzīvojis: šeit palikušie vecie iemītnieki galīgi pameta zemkopību, no kuras vairs nevarēja gūt labumu, un devās ar cirvjiem un zāģiem taigas biezoknī.

Tikko kļuva redzama Bēduleja, Arsenijs Moroška, skumji smaidīdams, pastāstīja Geļai sava dzimtā ciema bēdīgo pagātni. Geļa noklausījās klusēdama un domīga, likās, bez sevišķas intereses, bet tad attapusies pavaicāja:

— Vai arī tavs tēvs te novāca akmeņus?

— Tēvs zvejoja un medīja, bet mans vectēvs — tas gan savā jaunībā izložņājis upi līdz pašai Kežmai, — Arsenijs atbildēja. — Spēcīgs un izveicīgs bijis mans vectēvs, un par akmeņu novākšanu tirgoņi labi maksājuši. Bet, kad kļuva vecāks — sāka vadāt kuģus; visas izejas viņš zināja bez jebkādas locijas.

— Tad jau tolaik šeit sākās!

— Padomā, gandrīz vai pirms simt gadiem.

— Tātad tu ej vectēva pēdās?

— Darbs taču jāpadara līdz galam.

— Jā, pamatīgi gan tu rūpējies par savu dzimto pusi, — Kisļajevs piebilda.

— Man pašam dzimtā puse tāpat mīļa, — Moroška atbildēja. — Bet es gribu, lai tā patiktu visiem, kuri kādreiz ieradīsies šeit.

— Bet pūļu tas prasīs vēl daudz!

— Tā jau ir, — piekrita Moroška un, palūkojies uz Geļu, uzsmaidīja viņai ne vairs skumju, bet mazliet draisku, sapņainu smaidu. — Un mūsu bērniem vairs nevajadzēs šeit noņemties ar akmeņiem. Mēs būsim jau novākuši.

— Un pēc tam uz Ustiļinu, — uztvēra Kisļajevs. — Kaut vienā celtniecības objektā gribas nostrādāt no sākuma līdz beigām. Lai varētu pieminēt, kas darīts.

— Tātad esi sagatavojies vēl padzīvot šajā pusē? — Uvarovs nicinoši vaicāja. — Vai tevi uzpirkuši, vai?

— Nobūruši.

— Smieklīgi.

— Pateica vienu sirdij tuvu vārdu: vajag ...

— Nu, kā gribi, tā rīkojies, bet par mani nelem, — nobēra Uvarovs, dusmīgi šķielēdams Kisļajeva skadrajās, melnajās mongoļa acīs. — Es jau tā aiz muļķības pakļāvos tavai pierunāšanai. Un nu veselu vasaru liecu muguru, atbildot par tavu apzinību. Bet pie Bratskas es būtu vadījis pašizkrāvēju un dzīvojis kā cilvēks. Joziet, kad vien gribas un uz kurieni vēlaties, bet es došos ātrāk uz Bratsku. Gribu būt celtnieks.

— Arī mēs esam celtnieki!

— Tikai vārda pēc! Ir celtniecības kantoris. Naudu saņemam no Bratskas. Un kas mums no tā tiek?

— Mēs esam upju ceļu celtnieki, — aizvainojies klusi iebilda Moroška. — Tādu nav daudz.

— Bet kur ir mūsu darbs? Kas to redz? — piesējās Uvarovs, jau stipri iekaisis ņo skumīgajām atmiņām par Bratsku, savu senloloto sapni. — Viss mūsu darbs ir upes dibenā. To neviens neredz. Motorkuģi dosies augšup pār krācēm pa taisnu ceļu, bet pasažieri nezinās, ka tas mūsu izlauzts. Bet, kad īstie celtnieki uzbūvē hidroelektrostaciju vai pilsētu — tad ir ko paskatīties, nenopriecāties! Darbs viss redzams, mūžīgs! Tādus celtniekus vienmēr ar labu vārdu pieminēs.

— Arī Bratskā daudz kas paveikts zem ūdens, — atbildēja Moroška. — Uz staciju paskatīsies gan, tas tiesa. Taču ne jau viss, kas rēgojas acu priekšā, ir mūžīgs. Visur pasaulē ne mazums sabūvēts tāda, ka labāk būtu, ja acis to neredzētu. Un tie celtnieki, manuprāt, bieži apgriežas savos zārkos. Mūžīgs ir tas darbs, kas vajadzīgs cilvēkiem, lai arī nemanāms.

— Mūsējais ir vajadzīgs, bet uz neilgu laiku. — Uvarovs ar savu aso mēli nebija uz mutes kritis, sevišķi kad bija tā iededzies kā šobrīd. — Tā ir, motorkuģi dažus gadus pastaigās pa mūsu attīrīto ceļu, bet, kad sacels uz

Angāras spēkstacijas — tad šeit no vienas vietas būs jūras, nu būs taču. Kam tad būs vajadzīgs tas mūsu grāvis? Kas to atcerēsies? Mūsu darbs ir uz laiku — tas it kā aizvaino.

— Arī Bratskā nav mazums tādu darbu, — Moroška iebilda. — Cik pūļu patērēts pie aizsprostiem! Un kur tie ir?

— Tagad tur vairs nav šādu darbu. Dara to, kas iepriecinās gadsimta acis! Pasaules vēriens! Tas ir patīkami...

— Godkāre, — secināja Kisļajevs.

— Strādnieka lepnums!

— Ne jau visiem iznāk paveikt izcilus darbus.

— Vai tu domā, ka tie cilvēki, kas dara nemanāmus darbus, ļoti apmierināti ar savu likteni? — dzēlīgā smaidā saviebis lūpas, vaicāja Uvarovs. — Apmierināti tikai tie, kuriem vienalga, kā dzīvot. Jāsaka, tie ir visvienaldzīgākie cilvēki.

— Apmelojums! — sašuta Kisļajevs. — Paraugies visapkārt: visvairāk ir, kā tu tos dēvē, nemanāmo darbu bez liela vēriena. Un, ja noticētu tev, tad iznāk, ka vairākums cilvēku pie mums ir nelaimīgi. Bet vai tā ir? Nevari to sagremot, ko? Redzi, kā ir!

— Ja esam iesākuši, tad jāsaka, ka arī mūs.u vēriens nav no mazajiem. Iecerēts izlauzt kuģu ceļu pār krācēm no grīvas līdz pašai Kežmai. Un tā eja, ko mēs taisām, kalpos cilvēkiem droši vien vēl desmitiem gadu. Šis novads nepazīs trūkumu. Šeit taču tikai viens ceļš — upe. Ja neieved pārtiku — tauta cieš trūkumu. Jau nākamajā gadā pa mūsu ceļu aizpludinās četrus miljonus kubikmetru koku. Tos gaida ne vien visā mūsu valstī, bet vēl daudzās pasaules valstīs. Tad saki nu, kāds ir mūsu darbs? Jāprot raudzīties uz savu darbu ar atvērtām acīm, nevis ar piemiegtām ...

— Atkal nevari sagremot? — uzprasīja Kisļajevs.

— Atšuj ieties, gudreļi! — norūca Uvarovs.

«Drošulis» jau tuvojās ciemam. Geļa juta, ka ar savu

domīgumu izraisa Moroškā nemieru, un tāpēc, paslepus noglaudusi viņa roku, klusi pajautāja:

■— Kura ir jūsu māja?

— Tur, pati pēdējā.

Krastmalā — ciema priekšā — stāvēja rindā laivas ar augstiem priekšgaliem: tām visām bija dažādu sistēmu motori; uz Angāras neviens, pat smurguļi puikas, vairs nelietoja airus. Augstāk, pret meža izstrādāšanas punkta ciematu, stāvēja ne vien laivas, bet ari lielāki kuģi — kuteri, pašgājēji, barkasi. Un vēl augstāk upē bija redzama ragata, kur sasēja plostus.

«Drošulis» piestāja krastmalā pie piestātnes. Te Mo-roška satika meža izstrādāšanas punkta direktoru Karta-vihu, plecīgu un ļoti rosīgu viru nonēsātā, uz krūtīm vaļā atrautā ādas jakā. Viņa gaļīgā seja un vērša kakls bija kļuvuši no sala un vējiem, saules un ūdens tik raupji, ka viņam droši vien taigas knišļu mākoņi nebija bīstami. Gan pēc apģērba, gan pēc ārējā izskata Kartavihu varēja noturēt drīzāk gan par meža cirtēju vai koku pludinātāju. Viņš gatavojās kaut kur doties ar kuteri.

— Kādi bija mani puiši? — negaidot, kamēr Moroška pienāks klāt un sasveicināsies, Kartavihs skaļi apjautājās. — Vai dūšīgi palīdzēja, ko?

— Izlīdzēja gan, — Moroška atbildēja.

— Nu, kā ir ar taviem aprēķiniem? Vai pagūsi?

— Ar jūsu palīdzību.

— Mēs vienmēr gatavi palīdzēt. Mums tas tavs ceļa gabals vajadzīgs kā ēst.

— Kad jau tā... — Moroška pagaidīja, kamēr paiet garām visi viņa strādnieki, un tad klusi pateica: — Šajās dienās es laikam gan atkal nākšu ar pazemīgu lūgumu.

— Kas tad būs vajadzīgs? — Kartavihs strauji noprasīja.

— Būs šis tas jāsametina.

— Tikai pasaki. Darbnīca mums pašiem sava, arī dzelzis dažādas, un meistari — visi ar zelta rokām.

Strādnieku pūlis devās uz meža izstrādāšanas punkta ciematu — jo katram bija kāda iecere. Bet Moroška un Geļa, uzkāpuši uz kraujas, pagriezās uz ciema pusi.

vi

Lai gan Geļa padevās Arsenija neatlaidīgajam lūgumam, tomēr viņa nelabprāt devās līdzi uz Bēduleju. Geļu nez kāpēc biedēja iepazīšanās ar Moroškas māti. Turklāt, lai cik dīvaini tas likās, viņu atkal satrauca tā mulsā un uzmācīgā sajūta, kas bija pamodinājusi pagājušajā naktī.

Visa ciema iela, pa kuru Arsenijs un Geļa gāja uz Bēdu-lejas rietumu nomali, bija mašīnu un buldozeru izrakņāta: tādas grambas kā kara ceļā, ja uznāktu lietus — iela pārvērstos par neizbrienamu dūksnāju. Izrādījās, ka meža izstrādāšanas punkta mašīnas un traktori bija izvadājuši ciema iedzīvotājiem sausos nokaltušos kokus tādā dienā, kad bijis nejauks laiks. Geju pārsteidza, ka gandrīz visi Bēdulejas māju pagalmi tā piekrauti ar garām priežu malkas šķilām, ka nepaliek vietas staigāšanai. Daudziem malkas šķilas bija nokrautas pat uz ielas, pie žogiem un vārtiem. Kur vien raugies — malka, malka, malka..,

— Pa ziemu visu nokurinās, — Moroška paskaidroja.

Bija svētdiena, bet cilvēkus viņi sastapa maz. Pēc Mo-roškas vārdiem, visi, kas var paiet, šodien devušies ogot un sēņot: īstais laiks piepildīt pagrabus un pieliekamos. Uz soliņiem pie mājām sēdēja, sildīdamies saulē, tikai ļoti veci, nevarīgi večuki un vecenītes. Geļa ievēroja, ka viņi visi, tiklīdz ieraudzīja Morošku vai izdzirda viņa dobjo balsi, steidzīgi piecēlās no soliņiem un ar cieņu zemu paklanījās vai arī apskāva kā mīļu dēlu. Un it visi neatlaidīgi un laipni aicināja paciemoties. Geļu vecie ciema iemītnieki uzlūkoja ziņkārīgi, bet visai uzmanīgi, baidīdamies samulsināt, un Moroškam par viņu neko nejautāja. «Gudri večuki!» brīnījās Geļa. «Smalkjūtīgāki par dažu labu pilsētnieku!» Šīs sastapšanās Geļu nomierināja un uzmundrināja. Tomēr Geļa nespēja iedomāties, kāds iespaids par viņu radīsies Arseni ja mātei.

Geļa brīnījās arī par to, ka visi, sastapušies ar Morošku, noteikti apjautājas un izprašņā viņu, kā veicas darbi pie Negantās krāces. Viena maza auguma večiņa, satvērusi Moroškas stiegrainās rokas, pūlēdamās ciešāk ielūkoties viņam sejā, tincināja sevišķi uzstājīgi:

— Kas tev tur ir, Arsenij Ivanič, kā veicas tur pie Negantās, ko? — Mute viņai bija pilna zobu, un runāja viņa ļoti skaidri. — Vai pagūsi laikā visu nokārtot? Ja ne, tad būs bēdu dienas, pats zini.

' — Zinu, zinu, — apgalvoja viņai Arsenijs, neizpaužot ne mazāko tieksmi ātrāk aiziet no runīgās večiņas.

— Pacenties gan, Arsenīt.

— Darīšu visu, ko vien varēšu.

— Pielūko, tu mums vienīgā cerība.

Tā Bēdulejas ielā Geļa pirmoreiz uzzināja, ka par darbiem pie Negantās raizējas visa tauta.

Ciema malā stāvēja pavisam maziņa piecstūru mājiņa ar dēļu jumtu un diviem lodziņiem saules pusē. Tā bija vēlāk celta nekā vairums ciema mājeļu; logu apmales greznoja vienkārši kokgriezumi, kas bija daudz mazāk sarežģīti nekā tie, ko darināja senāk. Nesen baltā krāsā nokrāsotie logu slēģi krasi izcēlās blakus nomelnējušajām baļķu sienām. Jaunu priedīšu apžogotā dārziņā mājas priekšā pie katra lodziņa auga ievu krūmi — visbiežāk sastopamie košuma krūmi ciemos pie Angāras.

Iegājusi pa vārtiņiem pirms Moroškas, Geļa ar vienu skatienu nopētija pagalmiņu, kurš līdz pusei bija noklāts ar dēļiem un resnām lapegļu šķilām. Šķilas bija tik baltas kā grīdas dēļi labas namamātes istabā. Pagalmiņa brīvo pusi aizņēma malkas šķilas un klētiņa, droši vien ar pagrabiņu zem tās, kur to bieži mēdz iekārtot Sibīrijas ciemos; noklātā pagalmiņa daļa, kur stāvēja uz klučiem apgāzta laiva, bija atdalita ar tikko austu nekrāsotu kaprona diegu tiklu. Tikla priekšā uz soliņa, ar muguru pret vārtiņiem, sēdēja Moroškas māte.

Večiņa bija nogrimusi domās vai aizrāvusies darbā un pagriezās tikai tad, kad Arsenijam, aizverot aiz sevis vārtiņus, noklaudzēja aizšaujamais. Bet jau līdz tam brīdim, kad māte apgriezās, Geļa, ieraudzījusi viņas pagalmiņu, paguva izveidot sev noteiktu priekšstatu par viņu. Un, kad beidzot ieraudzīja večiņas seju, saprata, ka nav kļūdījusies, un vispār te kļūdīties nemaz nevarētu: šādā pagalmiņā var dzīvot tikai tāda sieviete kā Arsenija māte. Viņa bija neliela auguma — savam dēlam līdz krūtīm, ļoti kārtīga, gluži balta nosirmojusi, bet ar modrām tumšām acīm, un tās vērta viņu ārkārtīgi jaunu. Ieraudzījusi viesus, viņa aiz prieka tā pietvīka, ka manāmi sārta kļuva pat tīrā un mīlīgā, tikko jaušamu grumbiņu izvagotā sirmgalves seja. Viņas vaibstos nebija nekā kopēja ar Arsenija seju, taču Geļa tūdaļ nodomāja, ka viņa, lai kur būtu sastapusi Annu Petrovnu, katrā ziņā pateiktu, ka tā ir Moroškas māte.

— Es jūs gaidīju, gaidīju, — ierunājās Anna Petrovna, ar pirmo mirkli vērsdamās ne vien pie Arsenija, bet arī pie Geļas, turklāt kā pie sen pazīstamas un ilgotas viešņas, līdz ar to paglābjot no liekas iepazīstināšanas, kā tas notiek, pirmoreiz sastopoties. — Visu laiku skraidīju uz sakņu dārzu palūkoties uz upi. Nav un nav. Un tad, kā redzat, aizsapņojos, apsēdusies pie tīkla. — Balss viņai bija maiga un melodiska, bet runāja viņa apvaldīti, mierīgi, un visi viņas vārdi atmirdzēja kā akmentiņi upes gultnē saulainā dienvidū. — Esmu priecīga, ļoti, ļoti priecīga. . . Tūliņ uzlikšu patvārīti . . .

— Ai, kam jūs tā! — pretojās Geļa. — Nepūlieties.

— Kā tad ne, jūs esat mani ciemiņi, — iebilda Anna Petrovna. — Kā tad varu jūs nepacienāt? Sirds neļauj.

— Labi, labi, — piekrita Geļa, baidīdamās aizvainot Annu Petrovnu, ja nepieņems viņas viesmīlību.

— Es arī ievārījumu izvārīju.

— Ievārījums viņai garšo, — Moroška pateica.

— Tad jau labi.

— Kāds ievārījums tev ir, māmuļ?

— Visādi. Katrai gaumei.

Nu Geļai vairs nebija nekādu šaubu, ka Anna Petrovna saņem viņu ar prieku, un Geļas kautrība drīz vien izzuda. Arsenijs Moroška nevarēja to neredzēt. Taču Geļa ar izbrīnu ievēroja, ka viņš aizvien vēl saspringti uzmana katru mātes soli, katru viņas skatienu. «Viņš baidās no tā, vai es patikšu viņa mātei?» domāja Geļa. «Ir gan ērms! Viņa taču ļoti priecīga! No kā viņš baidās? Māte ir tik laba, ka viņai droši vien visi cilvēki liekas labi.» Un vēl Geļai likās, ka Arsenijs Moroška, neraugoties uz mātee acīm redzamo laipnību, visu laiku gaida no viņas vēl kaut ko, vai kādus vārdus vai asaras, un gaida ar neizprotamu, viņam neparastu biklumu.

Norādīdams ar acīm uz tīklu, viņš ar nepatiku pateica:

— Nav gan kauna tiem mūsu zvejniekiem!

— Gadās jau, ka palūdz, — māte jautri atzinās. — Tagadējie zvejnieki nepavisam neprot tīklus aust. Viņi grib saņemt visu gatavu. Pat salāpīt paši neprot. Bet es esmu pieradusi: no bērna kājas aužu un lapu tīklus. Arī garlaicīgi būtu man vienai bez tīkliem. Aužu — un visu dzīvi pārdomāju.

Moroškam saraucās uzacis.

— Bet tu nebaidies: ļauno es nepieminu, — Anna Petrovna teica. — Kam tas vajadzīgs? Ikvienā dzīvē, lai kā to uztver, ir arī daudz laba. Tālab jau gribas dzīvot.

Viņa pagājās gar tīklu, dažviet paraustīdama to ar savu kalsno rociņu un aptaustīdama putuplasta pludiņus, atklāti aicinot dēlu papriecāties par viņas darbu. Un pēc tam, starodama aiz prieka, kādu sniedz retas veiksmes apziņa, klusi iesaucās:

— Labs gan šis tīkliņš! Labus lomus dos!

Bet dēls vēl arvien rauca pieri, un Anna Petrovna, pieskārusies pie viņa rokas, palūdza:

— Uz zvejniekiem tu nedusmo.

— Nu, kā lai nedusmoju?

— Tas tīkliņš nav viņiem, bet tev.

— Kam tu tā, māmuļ!

— Nerunā tu, nerunā! — māte pārtrauca dēlu, bet tad atkal mīļi pateica: — Tā jau mana dāvaniņa tev. Nav jau liels, ar tādu pagaidām atļauj zvejot. Tad nu pazvejo un parādi, kā pie mums zvejo, un pacienā ar vērtīgākajām zivtiņām... — māte nenosauca Geļu, saprazdama, ka meitene jau tāpat apmulsusi: bet, ļaudama saprast, ka runā tieši par Geļu, viņa tūdaļ vērsās pie meitenes: — Ai, varen laba ir mūsu sterletīte! Tikai šogad maz tās, upe pagalam apsīkusi. Bet senāk, tad mēs te noēstos labu labās zivtiņas, cik vien sirsniņa vēlas! Cik reižu gadījās, zvejnieki dodas...

Arsenijs apņēma māti ap pleciem un dobjā balsī pārtrauca:

— Labi, māmuļ, labi...

Māte padevīgi apklusa, bet viņas acis aizmigloja klusas skumjas...

Geļa ievēroja arī to, ka Arsenijs sargā māti no pagātnes atmiņām. «Kāpēc gan viņš pārtrauca viņu?» domāja Geļa. «It kā viņš baidītos no kaut kā... Kas viņiem te noticis? Un kad?» Tagad Geļa nešaubījās, ka Anna Petrovna noteikti, viņus gaidot, domājusi par savu pagātni. Un darījusi to nevis nejauši, nevis aiz vecuma sliecības. Geļa ar sirdi sajuta — visticamāk, ka atmiņas izraisījušās, gaidot atbraucam dēlu, kurš neieradīsies viens, bet ar līgavu. Lai gan viņa priecīga, ka dēls godbijīgi iepazīstina ar līgavu, un kā māte arī priecājas par Geļu, tomēr viņu nomāc kādas dziļas skumjas.

Nogaršojis dažādus mājās gatavotus ēdienus, Arsenijs aizgāja uz meža izstrādāšanas punkta ciematu, bet Geļa, redzēdama, ka iepatikusies Annai Petrovnai, bija ar mieru paciemoties pie viņas, kamēr pienāks laiks doties atpakaļ uz Neganto. Viņas abas nesteigdamās dzēra tēju, un namamāte rosīgi pacienāja viešņu ar dažādu taigas ogu ievārījumiem. Visi tie bija ārkārtīgi smaržīgi un garšīgi. Geļa ļoti baidījās izgāzties Moroškas mātes acīs, taču nevis viņa, bet nez no kurienes radusies negausība bīdīja viņas labo roku. Geļa iztukšoja ievārījumu šķīvīšus citu pēc cita ar maza bērna cītību, kas beidzot nokļuvis pie aizliegta garduma, kamēr neviļus ieraudzīja, ka Anna Petrovna novēro viņu, lai gan paslepus, bet sevišķi uzmanīgi un dziļdomīgi. Nokaunējusies Geļa tūdaļ atstūma ievārījumu un, pati sevi nosodīdama, iesaucās:

— Ai, kas gan noticis ar mani? Kā badā. Pat kauns. Atvainojiet, lūdzu ...

Anna Petrovna sāka mierināt Geļu, bet tā, aizkustināta patencinājusi namamātei, piecēlās no galda un sāka aplūkot fotogrāfijas pie sienām mazajā, omulīgajā, ar pašdarinātām grīdsedziņām izklātajā istabiņā, kurā viņas dzēra tēju. Geļas uzmanību saistīja melnacainas meitenes ģīmetne, ievietota sevišķā ietvarā pašā redzamākajā vietā — starp abiem lodziņiem. Nepagriezusies uz Annas Petrovnas pusi, vēl arvien kaunēdamās, bet saprazdama, ka klusēt ir vēl ļaunāk, Geļa vaicāja:

— Vai tā jūsu meita?

— Jā, mana meitiņa, Veriņa... — atbildēja Anna Petrovna, tikai diez kāpēc ne uzreiz, un tūliņ sāka šķindināt tasītes.

— Viņa ļoti līdzīga jums.

*— Tā visi saka.

— Un Arsenijs Ivaničs — vai viņš izskatās pēc tēva?

— Viņš pēc tēva.

Anna Petrovna aizgāja ar traukiem uz virtuvi un tur aizkavējās, tā ka Geļa, vēl brīdi pastāvējusi pie Veras ģīmetnes, beidzot pārvarēja sevi un nomierinājās. Izdzir-dusi, ka Anna Petrovna atkal ienāk istabā, viņa atviegloti turpināja:

— Cik viņa skaista, tā jūsu Vera ... — Geļa ļoti sirsnīgi pateica un ne jau tādēļ, lai izpatiktu namamātei. — Tādas acis! Visu redz!

— Redzēja, — atbildēja Anna Petrovna. — Nu vairs neredz...

— Vai viņa gājusi boja? — Geļa šausmas pagriežas pret Annu Petrovnu. — Vai karā?

— Nē, šeit, — Anna Petrovna pateica, nodūrusi galvu un knibinādama uz krūtīm priekšautiņu. — Tas notika jau sen. Viņa zvejoja kopā ar tēvu, tad uzbrāzās vētra. Kā tas notika — mēs pat nezinām. Tikai vēlāk atrada laivu.

— Ak dievs! — iekliedzās Geļa, aizklājusi seju ar rokām; tagad viņa saprata, kāpēc Arsenijs tā sargā māti no atmiņām. — Tādas bēdas!

— Neko nevar darīt! — nepaceldama acis, atbildēja Anna Petrovna nosvērti un mierīgi, it kā baidoties ar savām sāpēm satraukt viešņu. — Tāds liktenis.

— Cik gadu viņai bija?

— Pilni septiņpadsmit.

— Tad jau bija līgava.

— Jā, tajos gados ...

— Vai bija arī līgavainis?

— Bija.

Vēlēdamās parādīt Annai Petrovnai savu līdzjūtību un pasvītrot, ka mātes bēdas nav salīdzināmas ne ar ko, Geļa iesaucās:

— Lai gan līgavainim maza, bēda! Varbūt jau apprecējies?

— Pagaidām nav precējies.

— Līdz šim laikam? Tātad mīl...

— Ļoti mīlēja, tas tiesa, — noteica Anna Petrovna, tikai tagad paraudzījusies uz Geļu. — Ja nebūtu viņa, es toreiz nepārciestu. Kaimiņienes aprūpēja māju, bet viņš sēdēja pie manas gultas dienu un nakti. Ar dzērveņu sulu dzirdīja no karotītes. Lai kad atguvu samaņu — vienmēr redzēju viņu, viņa acis.

— Kur viņš pašreiz atrodas?

Anna Petrovna atkal paskatījās uz Ge)u ar ilgu aizmiglotu skatienu un atbildēja vienīgi ar lūpām:

— Tikko sēdēja kopā ar mums ...

Geļa paguva aizklāt muti ar plaukstu, lai neizlauztos kliedziens, un tad krietnu brīdi vērās uz Annu Petrovnu ar to šausmās sastingušo skatienu, kāds ir cilvēkiem pie kapa, kad tajā sāk krist pirmās zemes pikas...

Pēc tam viņa ilgi sēdēja pie lodziņa, uzlikusi galvu uz palodzes, un tikai, kad Anna Petrovna, pienākusi klāt, noglāstīja ar trauslo rociņu viņas galvu, Geļa, zinādama, ka jautā velti, tomēr, vēlēdamās galīgi pārliecināties, pajautāja:

— Tātad viņš nav jūsu dēls?

— Kā tad nav dēls? Ir gan mans dēls, — attrauca Anna Petrovna.

— Nu, es domāju, nav īstais dēls...

— Kālab nav īstais dēls? — pretojās Anna Petrovna. — īstāka par viņu man tagad neviena nav. Atkopa viņš mani toreiz un pēc tam pateica: «Zini, māmuļ, es neiešu projām no tevis ...» — «Paldies,» es teicu, «būsi man dēls.» Tā viņš arī kļuva par manu dēlu...

— Kur tad viņa vecāki?

— Viņš ir bārenis. Kopš bērnības... — Apsēdusies līdzās Geļai uz soliņa, paglāstījusi viņas roku, Anna Petrovna turpināja: — Nu gan viss jāizstāsta... Viņam bija seši gadiņi, kad aizvadīja karā tēvu,-un pēc gada skolā sāka iet jau bārenis. Bet māte, viņa bija vēl jauna, veļot baļķus taigā sagādes vietās, pārstaipījās. Veselu gadu nomocījās, kamēr nomira. Viss notika zēna acu priekšā. Karš beidzās, bet viņš palika gluži viens. Vēl gadiņu nodzīvoja ciemā pie savas krustmātes, pēc tam viņu uzņēma internātā Žeļeznovā. Ziemā — tur, vasarā — šurp uz ciemu. Gāja uz taigu darbā, iezīmēja kokus un vāca sveķus. Ķīmijai šie esot vajadzīgi, tie sveķi. .. Kad paaugās, pieņēma viņu zvejnieku artelī. Zvejot pie mums grūti: vajag spēka un veiklības. Un vienmēr taču naktī, tad laiks nejauks, kā likts... Veriņa arī mācījās kopā ar viņu tajā internātskolā. Abi kopā brauca uz mājām, kopā zvejoja, cik reižu ...

Annai Petrovnai uz mirkli aizrāvās balss, bet tūdaļ atkal viņa rāmā, mierīgā balsī joprojām runāja, kā prot runāt cilvēki, kas uzzinājuši, ka bēdas ir neizsmeļamas, bet dzīvot vajag — ne jau sev, bet citu dēļ.

— Toreiz, kad uzbrāzās tā vētra, — viņa turpināja,

— Arsenijs ar brigadieri bija aizbraukuši uz Žeļeznovu pēc tīkliem. Tā bija drausmīga vētra toreiz. Cik koku vien nogāza! Viņiem, atgriežoties pa upi ar tīkliem, jau pirms Negantās krāces kāds bija pateicis par mūsu nelaimi. Brigadieris pēc tam stāstīja, ka ar lielām pūlēm nosargājis Arseniju, tikko spējis noturēt laivā. Sasējis un ievīstījis tīklā, jo viņš visu laiku tiecies izlēkt no laivas ūdenī. Bet, kad atcerējies mani, — to viņš pats pateica, — esot norimis un lūdzis atraisīt. Pēc tam atskrēja pie manis — lūpas sakodījis līdz asinīm, bet, lai kā viņam sāpēja, nevienas asaras neredzēju.

— Un tā arī neatrada viņus? — Geļa iesaucās.

— Kur nu, vai gan mūsu upē tas iespējams! Bet laiva, lūk, tur nojumē stāv...

— Vai viņi tajā vasarā bija beiguši skolu?

— Reizē beidza skolu, — Anna Petrovna turpināja.

— Reizē gatavojās iestāties upju transporta institūtā.

Bet, kad palika viens — nekur vairs neaizbrauca. Atkopa mani, nostādīja uz kājām, bet rudenī viņu iesauca karadienestā. Sākumā bija šausmīgi grūti vienai, taču es vienmēr paturēju prātā, ka man ir dēls. Arī viņš neaizmirsa mani, ik nedēļas atrakstīja vēstuli. Man saglabātas visas viņa vēstules. Lūk, tāds žūksnis! Un atvaļinājumā brauca pie manis... Viņš priecājās, ka nokļuvis armijā. Dienēja labi, daudz pateicību saņēma no komandieriem, tur arī izmācījās par šoferi. Un, kad beidza dienestu — atkal pie manis, bet tad es viņam pati pateicu: «Brauc uz institūtu, mācies...» Ziemā viņš mācījās Novosibirskā, bet vasarā brauca uz kuģiem pa Angāru. Sākumā bija matrozis,vēlāk jau stūrmanis... Kad brauca garām Bēdulejai — vienmēr piestājās, ieskrēja pie manis aplūkot, dažreiz arī pārnakšņoja ar biedriem. Es baiļojos, ka beigs institūtu, viņu aizsūtīs kaut kur tālu. Sibīrijā taču daudz upju! Un patiešām, aizsūtīja viņu uz Jeņiseju, bet viņš lūdza pārcelt uz šejieni, šejienes spridzināšanas darbos, lai būtu tuvāk pie manis .. .

«Vai tad viņš tik noslēgts?» klausīdamās Annu Pet-rovnu, Geļa domāja par Morošku. «Nē, taču, nevar būt... Viņš tikai nav gribējis neko stāstīt. Nolēmis, lai uzzinu visu no mātes...»

— Sāka spridzināt, bet viņam tieši tad dzimšanas diena bija pienākusi... — Anna Petrovna turpināja. — Atbrauca pie manis, es apsveicu un saku: «Esi izdienējis, izmācījies, visu paveici gods godam, bet nu, dēliņ, laiks tev apprecēties. Tev jau divdesmit pieci. Tev vajadzīga sieva, bet man — mazbērni. Veriņu paturi piemiņā, pie reizes atceries ar labu vārdu... Bet kālab tev jaunam jādzīvo vientulībā?» Taču viņš tikai klausās un papurina galvu. Es viņam gan šā, gan tā... «Varbūt tu, saku, kautrējies? Nekautrējies, saku, es Veriņas dēļ nejutīšos aizvainota. Kāds te var būt aizvainojums? Apprecies — un atved viņu šurp, es būšu ļoti priecīga. Kuru būsi izvēlējies — to arī es iemīlēšu kā meitu.» — «Labi, viņš atbild, pagaidi, māmuļ...» Visu laiku pēc tam klusēja, bet es gaidīju. Un tad droši vien, kad tu ieradies pie Negantās, viņš tāpat bieži apmeklēja mani, bet es ievēroju, ka nostājas pie Veriņas ģīmetnes, stāv un klusē. Tad es jau uzminēju...

Geļa pēkšņi uzlēca kājās un, tvarstīdama kaklu, nostājās pie lodziņa. Viņas saules apmirdzētā seja strauji un uzkrītoši nobāla, bet drebošās lūpas kļuva zilganas. Iekliegusies Anna Petrovna metās pie Geļas, apskāva un sāka glāstīt:

— Kas tev notika, mīļā? Kas tev kaiš?

— Nezinu, nezinu, — Geļa strauji sakustējās, tikko spēdama apspiest savu piepeši uznākušo nelabumu. — Šodien uztraukumu pārāk daudz ...

— Vai tev nelabi?

Geļa apstiprināja, pamājot ar galvu.

— Droši vien no satraukuma, — viņa žēli noteica, acīm redzot, ļoti baidīdamās no jaunas lēkmes. — Tā taču gadās, vai ne?

— Zināms, tā gadās.

Lai gan Anna Petrovna piekrita visai labprāt, taču vēroja Geļu ar to sevišķo, gudro sievietes dziļdomību, ar kādu jau pirmīt bija paslepus lūkojusies, kad abas dzēra tēju. Uztvērusi viņas skatienu, Geļa sarāvās no neciešama aukstuma un šausmām.

— Apsēdies taču, apsēdies! — Anna Petrovna iekliedzās. Bet Geļa grīļodamās izgāja laukā no istabiņas.

— Та gan, mīļā, tā gan, uz lievenīša, svaigā gaisā, paliks labāk, ej vien, tā gan... — steigdamās Geļai nopakaļ, čukstus runāja Anna Petrovna. — Un kas gan tev notika? Ir gan nelaime! Vai arī agrāk tev tā ir gadījies?

— Nē, nē, — steigā atbildēja Geļa. — Nē, nav gadījies.

Bet Geļa meloja Annai Petrovnai. Jaunības un pieredzes trūkuma dēļ viņa neprata sevi novērot, bet šobrīd tūdaļ atcerējās, ka pēdējā laikā bija uznākušas tādas nelabuma lēkmes un ne jau vienreiz vien. Taču ikreiz Geļa bija radusi šiem gadījumiem visdažādākos izskaidrojumus un tāpēc tie nebija iespiedušies atmiņā. Satikšanās ar Annu Petrovnu, ar viņas sirsnības pilno sievietes pieredzējušo skatienu, it kā apskaidroja Geļas apziņu, un pirmoreiz viņa aptvēra, kā jāsaprot šīs dažādās neizprotamās pārmaiņas un novirzes, kas norisinās sievietes dzīvē. Sev pašai melot viņa nevarēja... «Ak dievs!» Geļa sevī kliedza. «Vai tiešām tas noticis? Vai tiešām? Bet ko es vairs vaicāju? Kas tur vairs ko minēt? Atrāvusi vaļā vienas durvis, otras, trešās, viņa izskrēja uz zemā lievenīša, pēc tam pagalmiņā un, aizskrējusi līdz tīklam, pieķērās pie tā un nokrita atmuguriski zemē.

Pēcpusdienā viņi devās atpakaļ uz Neganto. Aizvadījis Geļu līdz mājām, Arsenijs aizgāja pie kraujas, no kuras viņam patika pavērot upi, un ieraudzīja pie krāces ātr-gājēju kuteri. «Grigorijs Lukjaničs ...» uzminēja Moroška un nokāpa lejā piekrastē.

Vakar no Murožnajas iecirkņa bija uzgājusi augšup karavāna. Divas baržas — piekrautas ar slīperu kokiem pārvaldes un kopmītnes ēku celšanai jaunajā vietā, ar sarkanajiem ķieģeļiem pamatnēm un krāsnīm, kompresoru, perforatoru, buldozeru, dažādām kastēm, mucām un citām mantām. Tagad pēc norunas Zavjalovs traucās tās panākt...

Neizkāpis no kutera, viņš apvaicājās par karavānu un gribēja steigties tālāk.

— Jāpanāk.

— Jums vajadzētu pārnakšņot...

— Nav laika, draudziņ, — atsaucās Zavjalovs. — Man ne vien šie jāpanāk, bet jāaizskrien priekšā. Kamēr karavāna pienāks, es būšu izraudzījis vietu apmetnei. — Tad, negaidot mainījis toni, uzaicināja: — Kāp kuterī, gribu palūkoties uz jūsu iecirkņa ceļa gabalu.

Nogrūzdams kuteri no sēres, Moroška sacīja:

— Sāksim no augšgala.

Viņi uzbrauca pa krāci augšup līdz tai vietai, no kuras pirms dažām dienām bija aizgājis zemessūcējs. No turienes viņi laidās lejup tieši pa izcirsto eju.

— Vai redzat, kā šeit tek straume? — Moroška vaicāja. — Skaisti plūst, spēcīgi. Bez lielīšanās — šis posms iznācis labs kā kanāls, malas līdzenas, visas bedres aizbērtas. Tomēr ir vēl atsevišķi akmeņi.

Vienmērīgā, spēcīgā straume ātri nesa kuteri pa nākamo kuģu ceļu. Kad kuteris nonāca iepretim Lāčupītes grīvai, Moroška parādīja:

— No šīs vietas vēl jāspridzina.

Grigorijs Lukjanovičs, spēcīgs, drukns pusmūža vīrs, tērpies pilnā upju transporta darbinieka formā, piecēlās kājās un, noliecies pār labās puses bortu, sāka ar mēr-koku iztaustīt upes gultni. Viņam bija izcila atmiņa Negantās krāces karti viņš varēja uzzīmēt pēc atmiņas pilnīgi precīzi. Un tomēr kā cilvēks, kas rēķinās ar pieredzi praksē, viņš tikai ar pūlēm spēja izveidot sev

noteiktu priekšstatu par krāci pēc kartes un laikam gan visā pilnībā tai neuzticējās. Lai gūtu šo priekšstatu, viņam noteikti vajadzēja pašam ar savu roku iztaustīt upes gultni un ar savām acīm paraudzīties, kur un kā rotājas pa to plūstošā straujtece.

— Tātad no šejienes nākamo posmu cirtīsim pagaidām tikai trīsdesmit metru platu... — Zavjalovs pats sev noteica, itin kā tikko būtu pieņēmis galīgo lēmumu. — Un kā tu domā to darīt?

— Jāiet tieši pa vidu, — Moroška atbildēja. — Mazāk atradžu un daudz dziļākas bedres. Ātrāk izlauzīsim, un vieglāk būs aizvākt.

— Arī kuģiem būs taisnāks kurss, — Zavjalovs piebilda.

Grigorijam Lukjanovičam bija plata, vēju appūsta nogurusi seja, kas apauga ar tik bieziem un cietiem matiem, ka viņam nekad neizdevās to noskūt īsti gludu. Un dīvainākais bija tas, ka bārdas mati līda no ādas pavisam balti, lai gan Zavjalova galva bija tikai mazliet iesirma. Šā iemesla dēļ Zavjalovs, uzlicis galvā cepuri, tūdaļ izskatījās daudz vecāks par saviem gadiem. Pašlaik viņu vēl vecāku darīja raizēšanās.

Kuteris bija nonācis līdz sardzes kuģim.

— Te kaut kur ir klinšu grēda, — Zavjalovs pateica un uzsita ar mērkoku pa upes dibenu. — Tepat ir...

— Izlauzīsim, — Moroška nomierināja viņu. — Tā nav plata, un robu uz tās nav daudz — lādiņi gulsies blīvi.

Aiz grēdas sākās izcirstā posma lejgals, kurā spridzināšanas darbi bija pilnīgi pabeigti. Atlika iztīrīt no tā sasmalcinātos iežus. Jau trešo dienu šeit strādāja zemes-sūcējs, pirmoreiz pagriezts ar snuķi pretējā virzienā, pa straumi.

— Labi strādā! — priecīgs paslavēja Moroška, atbildot uz Zavjalova jautājumu. — Viss izdevās tā, kā domājām. Vakar pētnieki tralēja tam pa pēdām; ļoti labi iztīrījis, tikai divus akmeņus atrada.

Kuteris pagriezās uz sardzes kuģi.

— Nu, vai paspēsi? — vaicāja Zavjalovs, noskatīdams visu krāci un laikam pēc acumēra aprēķinādams, cik garš posma gabals vēl jāizcērt. — Manuprāt, vajadzētu paspēt...

— Tagad paspēšu, — Moroška atbildēja. — Bet, ka būs ar iztīrīšanu — nezinu. Vajadzīga sevišķa ierīce.

— Rodigins man vakar pateica, ka esot tādu jau izgudrojis, — Zavjalovs pavēstīja, taču diezgan vienaldzīgi. — Jāatzīstas, nebija laika iedziļināties... Un kam gan vēl jāiedziļinās? Ja viņš iedomājis — tad taisīs. Bet, ja sāks traucēt — sacels brēku. Viņam tādi paņēmieni. Tiklīdz kaut ko aizrāda — tūdaļ brēc: traucējot, apspiežot, nenovērtējot. Turklāt vēl izgudrošanu viņš uzskata par savu privilēģiju. Šķiet, ka viņam rokās kāda nieze.

— Nevis rokās, bet viņā pašā.

— Ar ko esi nemierā? — Zavjalovs sarauca uzacis.

■— Man bail, ka viņš atkal sagudros kaut ko tādu, ar

ko būs veltīga nojēgšanās, — atzinās Moroška. — Mēģināju pateikt viņam savas ieceres — viņš pat dzirdēt negribēja. Kļuvis pārāk iedomīgs. Baidos, ka mēs te nogaidīsimies, bet viņš atvedīs kaut ko šķūrei līdzīgu. Ko tad iesāksim? Mums taču vairs nebūs laika gatavot jaunu ierīci.

— Jā, tas ir risks, turklāt vēl liels, — domīgi piekrita Zavjalovs. — Kādas bija tās tavas ieceres? Klāj vaļā.

— Te vajadzīgs katamarans ar ļoti lēnu gaitu, — pateica Moroška. — Jāsastiprina divi gari pontoni, tāpat kā plostiņam, un abos galos starp tiem ar vinčas palīdzību jānolaiž skrāpji. Kad tie nolaisti līdz vajadzīgajam dziļumam — tad tikai jāsagrābj, un gultne tīra. Kad skrāpis piegrābts pilns — jāpaceļ un jāizkrata aiz kanāla malām. Jāpiegrābj — un jāizkrata. Lūk, tad kuģu ceļš būs pilnīgi iztīrīts.

— Bet ja gadās kāds akmens? — Zavjalovs pajautāja.

— Ja neliels, izcelsim ar celtni, bet, ja liels — jāsaspridzina, — atbildēja Moroška. — Tikai tad būs jāsaspridzina noteikti ar ūdenslīdēja palīdzību. Jo aiz skrāpja, kad to nolaidīs līdz dibenam, straume būs mierīga, un ūdenslīdējam ievietot lādiņu nebūs grūti. Ūdenslīdējs mums ir pašiem savs. Darbnīca ir. Pontoni ir. Atliek tikai uztaisīt skrāpi un uzstādīt vinču — tas ir viss, nekā sarežģīta tur nav. Es šodien jau runāju ar Kartavihu...

— Nu, tad taisi arī tu, — bez liekas domāšanas piekrita Zavjalovs. — Kura no jūsu ierīcēm būs izdevīgāka — ar to strādāsim. Taču dodu tev padomu: taisi, bet nevienam nesaki, tā būs labāk.

Kuteris jau stāvēja pie krasta.

— Jāieloka kājas, — sacīja Zavjalovs, kāpdams pāri bortam.

Paslepus, lai nemanītu motorists, Zavjalovs deva zīmi Moroškam sekot. Arsenijs uzminēja, par ko priekšnieks grib runāt ar viņu divatā. Viņam kļuva smagi ap sirdi: sākās visgrūtākais sarunas brīdis.

— Tagad pastāsti, kas te pie jums notika, — Zavjalovs ierunājās, kad abi bija aizgājuši aiz milzīgajiem akmens bluķiem, kuri gulēja pašā ūdensmalā.

— Viņš taču būs jums ziņojis... — vilcinādamies teica Arsenijs.

— Tagad ziņo tu.

Negribīgi, visai īsi, Moroška tomēr pastāstīja, kālab viņš izdarījis spridzināšanu no tuvāka attāluma, nekā pieļauj instrukcijas. Vēl negribīgāk, vēl īsāk — par to, kā galvenais inženieris strostējis viņu par šādu drošības tehnikas noteikumu pārkāpšanu.

— Vai tas ir viss? — stingri pārjautāja Zavjalovs.

— It kā būtu viss ...

— Vai tev nav kauna melot?

Nu tikai Arsenijs bija spiests skumīgi pastāstīt par savu sadursmi ar Rodiginu, kā arī par visas brigādes sadursmi ar galveno inženieri...

— Es jau uzminēju... — Zavjalovs atzinās, noklausījies darbu vadītāja teikto tā, ka pat izbrīnu nemanīja: tikai skatiens aizmiglojās. — Jā, īsta putra ievārīta.

— Pietrūka pacietības, — Arsenijs mēģināja attaisnoties, redzēdams, cik sarūgtināts ir Zavjalovs pēc viņa atzīšanās. — Bet šobrīd es pat nožēloju, ka pacietu tik ilgi.

— Gadās, ka arī jāpacieš. Darba laba.

Kādu brīdi Zavjalovs, raustīdams uzacis, lūkojās uz Negantā Vērša pusi, it kā viņu būtu ieinteresējis vecais kuterītis, kas ar pūlēm pārvarēja krāces straujteci.

— Tātad viņam tas tomēr ķēries pie sirds? — Arsenijs pajautāja.

— Atskrēja pie manis — aizelsies, tikko spēja parunāt, — atbildēja Zavjalovs, atgriezies pie Moroškas. — Pastāstīja par pārkāpumu. Es bez vārda runas — pavēli ar rājienu... Vai saņēmi? Valkā vesels! Tikai redzu — šis nespēj un nespēj nomierināties. Tad man kā zibens iešāvās prātā: tur kaut kas noticis. Ko tur slēpt, priekšnieki, sodot vainīgos, arvien cenšas to sevišķi plaši neizpaust

Nevienam taču nepatīk izklāstīt pasaulei savu māju nepatikšanas. Bet redzu, Rodigins grib šo gadījumu pārspīlēt. Domāju, ka līdz inspektoram Volohovam tas jau aizskanējis. Bet tam, nabadziņam, dažkārt gribas pierādīt, ka arī viņš kaut ko dara un velti neēd valsts maizi.

— Vai jūs domājat, ka inspektors var pēkšņi ierasties? — Moroška noprasīja.

— Runā, ka pašlaik viņam uznākusi dzeršanas liga, — Zavjalovs atbildēja. — Pagaidām strādā mierīgi. Turpini spridzināšanu. Bet, kad pēc nedēļām divām atžirgs, tad viņš var ierasties, var arī aktu sastādīt un tad no mušas iztaisīs ziloni.

— Varbūt atžirgs ātrāk?

— Nē, viņam dzeršanas periodi ir ilgstoši.

Mierinādams Morošku, Zavjalovs sirds dziļumos bija

ļoti noraizējies par to, kas noticis pie Negantās, un vēl vairāk par to, kas var notikt, kamēr viņš atradīsies Ka-menkā. Tāpēc viņš gribot negribot bija spiests atklāti pastāstīt par Rodigina nodomiem, lai pasargātu Morošku no nepatikšanām, kas tam draudēja.

— Izrādās, ka jūs Rodiginu esat pamatīgi iebiedējuši, — Zavjalovs turpināja. — Tagad viņš aizstāvēsies, kā vien spēs. Šoreiz viņš piesējās pie viena pārkāpuma, nākamreiz pie cita, trešoreiz ... Tu nepagūsi novaidēties, kad būsi apliets ar dubļiem no galvas līdz kājām!

— Viņš ir nelietis... — nodūca Moroška. — Viņu vajadzētu izģērbt kailu!

— Ne jau ar kailām rokām.

— Bet es pamēģināšu!

— Ja gribi zināt, es sen taisījos to izdarīt, — bez saīguma atzinās Zavjalovs. — Bet man bija bail: ja sapītos ar viņu, mums sāktos nejēdzīga plūkšanās, un no tās ciestu darbs. Tāpēc es vilcinājos un atliku šo operāciju līdz darbu beigšanai. Rudenī, domāju, sabrauks Žeļeznovā komunisti no visiem darbu iecirkņiem, un tad mēs patiešām izģērbsim viņu kailu un sarīkosim viņam īstu Sibīrijas pirti. Bet nu jūs, kā liekas, esat aizsteigušies priekšā...

— Vai velti?

—- Var jau būt, ka šitā labāk...

— Jums vajadzētu aizsūtīt viņu uz Kamenku, — Arse-nijs ierosināja. — Man bail, ka viņš traucēs mums darbu

— Es taču nevaru tagad griezties atpakaļ, — Zavjalovs attrauca. — Ja būtu zinājis, kas pie jums notika, varbūt aizsūtītu ... Tomēr diez vai... Kamenkā viss jāsāk no sākuma. Jānodibina sakari ar vietējiem varas vīriem. Jāuzceļ dzīvojamās ēkas. Jāizkrauj pulveris. Viņš tur sagandētu visu darbu!

— Bet ja sagandēs šeit? — Arsenijs aizrādīja.

— Dažbrīd tu esi itin apķērīgs, bet te vairs nespēj aptvert, — Zavjalovs mazliet sabāra viņu. — Vispirms, viņam pašlaik bail parādīties šeit. Varat atkal sadot pa degunu... Turklāt viņam vienmēr paticis pasēdēt manā krēslā, padižoties cilvēku priekšā, parēgoties priekšniecībai acīs. Neko darīt — patīk cilvēkam... Bet pats galvenais — kāpēc gan viņam jātraucē tevi? Tas nav viņa interesēs. Viņš taču saprot: ja laikā nepagūsim beigt, arī viņš saņems brāzienu. Šobrīd viņš gatavs pat palīdzēt tev... Bet, kad kļūs redzams, ka darbs tuvojas beigām, tad gan, Arsenij, jāpiesargās no viņa. Tad viņš var ierasties un tev iezāģēt. Lai parādītu: ja nebūtu manis, tad viss būtu pagalam... Ņem vērā, Arsenij, viņš ir ļoti bīstams cilvēks. Lai gan velti tev visu to saku. Vecuma paņēmieni. Tu pats visu saproti. Nu, nesāc nopūsties kā alnis.

— Nav par ko priecāties, — noteica Moroška.

— Uz to laiku es atgriezīšos, — Zavjalovs apsolīja.

— Tikai nenokavējiet.

— Ja nokavēšos — nebūs liela nelaime. Gan tiksi galā viens. Laiks tev celties spārnos.

VIII

Geļu uzmodināja dobjš sirēnas gaudojiens uz upes. Viņa jau labi atšķīra to motorkuģu balsis, kuri strādāja vai bieži brauca pāri Negantajai krācei. «Tas ir «Varenais»,» viņa nekļūdīgi uzminēja. «Tik agri! Skubina taču: jāsteidz un jāsteidz. Varbūt esmu aizgulējušies?» Un droši vien tāpēc, ka viņa uzmodās no trokšņa uz upes, Geļa vispirms iedomāja nevis savu nelaimi, bet to, ka šodien Negantās kuģu ceļa iecirknī sāksies karsts darba cēliens. Jau vakar, lai gan viņa negribot bija visvairāk aizņemta ar sevi, viņas sirds visu laiku tiecās pie draugiem, kas vakarā sapulcējās pārvaldes mājiņā. Geļai ļoti patika viņu strīdiņi, viņu satraukums, viņu vēlēšanās ātrāk pabeigt savu darbu. Gluži nemanot, Geļu līdz sirds dziļumiem bija pārņēmusi nojauta par kaut ko lielu, nozīmīgu, kam drīz jānotiek pie Negantās, un šī sajūta pārņēma viņu vienā mirklī, tiklīdz viņa izdzirda sirēnas pūtienu uz upes.

Izlēkusi no gultas, viņa pieskrēja pie loga un, pacēlusies uz pirkstgaliem, paraudzījās pāri aizkariņiem uz Angāru: jā, «Varenais» jau veda plostu pār krāci, lai gan virs ūdens vēl klājās viegla dūmaka. «Steidzas, steidzas ...» atkal nodomāja Geļa. Un tikai tagad pie loga viņai ienāca prātā pašas nelaime. Bet visu Geļas būtni jau bijā paguvušas pārņemt citas sajūtas, un savas likstas atcerēšanās vairs neizraisīja asās sāpes un nedzina izmisumā. Turklāt pēc ciešā miega Geļa jutās pilnīgi vesela un moža.

No kraujas, aizsegusi ar roku seju pret uzlecošo sauli, kas pāri kalniem nolēja visu ūdens plašumu ar gaismas straumēm, Geļa ieraudzīja, ka aizliegtajā zonā tik agri jau rosās daudz cilvēku. Viņai aiz muguras, uz taciņas, kas veda uz kuģu ceļa uzraugu mājiņām, atskanēja soļi. Ar spaini rokā tuvojās Marjaniene.

— Uz kurieni jūs? — Geļa vaicāja.

— Nu turp, pie puišiem, — kuģu ceļa uzrauga sieva atbildēja. — Jāpalīdz. Bēršu maisiņos pulveri.

— Es arī tūdaļ došos turp, — pateica Geļa, it kā tas sen būtu nolemts. — Strādāsim kopā, vai esat ar mieru? Paņemšu tikai spaini un paķeršu vēl maisus.

Geļa ātri apēda riecienu maizes ar ievārījumu un uzdzēra virsū ūdeni. Tā bija visa sagatavošanās. Uz lieveņa viņai pirmoreiz iekrita prātā, ka dažs labs varbūt jau no* jautis viņas stāvokli. Bet novēlojusī doma tagad nespēja Geļu atturēt.

Darbi aizliegtajā zonā ritēja pilnā sparā. Viena strādnieku grupa, uzvilkusi kājās garstulmu gumijas zābakus, uzrīkoja slīpo platformiņu, ko bija noņēmuši no plostiņa un mazliet pavilkuši ūdenī; otra grupa ar nestuvēm nesa uz krastmalu pulvera kastes un sakrāva ap platformiņu.

Arsenijs ieraudzīja Geļu, tiklīdz viņa nokāpa no kraujas, un sagaidīja viņu pie aizliegtās zonas robežas. Noceldams viņai no pleca marles maišeļu saini, kas gandrīz vilkās pa zemi, viņš mīļi pārmeta:

— Vai tev nu bija jānes ...

— Arī man ir rokas.

— Bet kam tev spainis?

Viņa klusēja. Arsenijs palūkojās viņā, ar skatienu apvaicādamies par veselību. Geļa pasmaidīja, it kā lūgdama atvainot par nemieru, ko vakar pārpratuma dēļ bija sagādājusi viņam, un lūgdama neliegt viņai prieku pabūt kopā ar tiem, kas sapulcējušies aizliegtajā zonā.

— Lai notiek, nāc, — negribīgi piekāpās Arsenijs.

Pa to laiku no sardzes kuģa pa taciņu gar ūdensmalu

cits aiz cita паса Igors Mercalovs, Pāvels Babuhins un Lavrentijs Zeļencovs ...

Arsenijs nozust vairs nepaspētu.

Soļodams, kā arvien, savu drauģeļu priekšgalā, Igors Mercalovs raudzījās augšup jautri, ar bārdā apslēptu smaidiņu, itin kā priekšlaikus jau pārliecināts, ka darbu I vadītājsjpaāems viņus ar atplestām rokām. Jau no tālienes viņš kāino tribīnes draudzīgi sveicināja, pamādams ar plaukstu!

— Svticieniņš! — viņš sāka runāt, pienācis klāt. — Atn^ īm izlīdzēt, darrrbu vadītāj. Zinām, ka tev ir

Žaļf.

Jik labi jūs kļuvuši pret mani, — sevī pasmieda-mierīgi atbildēja Moroška.

4us pārņēmusi cieņa pret tevi.

^tīkami dzirdēt, kā tad tas gadījās?

Neveici mūs ar savu savaldību un pieeju cilvē — paskaidroja Mercalovs ar tādu sejas izteiksmi, >roška tikko noturējās, skaļi neiesmējies, pārsteigts īiša tēlotāja talantu. — Tu rīkojies atbilstoši laika , tas ir svarīgi. No sardzes kuģa neizdzini, bet va-iprēķinu nedevi — bet varēji. Liekas, arī priekšnie-neko neteici, bet varēji... — Mercalovs runāja āk nekā parasti, un viņam tikai retumis rīklē iedārdē-> skaņa. — Nu tad — arī mēs esam cilvēki. Ja mūs arī mēs ... Šiten tā tikai var pāraudzināt, vai ne ... stās, pirmoreiz sastopos ar tādu darbu vadītāju, /ai ar daudziem esi jau sastapies? — Moroška ap-ās.

>at rēķins sajucis, — atbildēja Mercalovs, pūlēda->arādīt, ka viņš darbu vadītāja godprātību atmaksā līgu vaļsirdību. — Jau trešo gadu klīstu pa taigu, ļ ļbiedri darbu vadītāj. Trešo. Kad atbrīvoja, tad...

— Klausies, Igor... — ierunājās Moroška, cenzdamies, Iļgan aiz nebēdnības, ieturēt Mercalova uzņemto miermīlī-«bas un atklātības toni. — Vai zini, to es nevaru un nevaru

saprast, kāpēc jūs klīstat? Kāpēc nepaliekat kaut kur uz vietas?

— Vai paskaidrosim? — Mercalovs vērsās pie saviem drauģeļiem, jautri aicinot viņus šobrīd parādīt sevi no vislabākās puses. — Ja cilvēks pret mums sirsnīgs — mēs arī... Vai saprotami? Tad nu tā, biedri darbu vadītāj... Es pats nekā nespēju sataisīties uz dzimto pusi. Neviens nepiešķir pārcelšanās naudu, un sapelnīt ceļošanai ar laineri neizdodas. Visur pārāk maz maksā. Visur apspiež. Un to nu es neciešu. Ceru, ka viss skaidrs?

Pagriezies pret Babuhinu, viņš pavēlēja:

— Runā tu.

— Es esmu ļoti ziņkārīgs, — padevīgi un žēlīgi pateica Babuhins. — Man visur kļūst garlaicīgi. Vienmēr kaut kas vilina. Vienmēr meklēju piemērotu darbu, kas būtu tīkams sirdij. Atrast nevaru, bet vienmēr par to sapņoju.

— Bet es pats nespēju saprast, kas mani ripina kā riteni, — negaidīdams pavēli, ierunājās Zeļencovs. — Dzīvoju, strādāju, bet, kad iesāku dzert — manī kaut kas saceļas un aizdegas — tad vairs pār sevi nevaldu. Metos kautiņā un tad — aiziet...

— Redz, tā ir... — Mercalovs steidzās pabeigt, uzskatīdams, ka lieka pļāpība šeit tomēr nevietā. — Nu, saki atklāti, vai gaidīji mūs?

— Es zināju, ka jūs atnāksiet, — atbildēja Moroška un, tāpat aiz nebēdnības, smaidīdams piebilda. — Biju pārliecināts, ka sāksiet apzināties .. . Tad jau ejiet pie meistara.

Bet izrādījās, ka Mercalovam un viņa drauģeļiem daudz grūtāka bija sastapšanās ar brigādi nekā ar Morošku. Sākumā strādnieki it kā nemaz nepamanīja viņu ierašanos aizliegtajā zonā. Kādu laiku visiem trim vajadzēja, smagi šņākājot, pamīņāties no vienas kājas uz otru, gaidot, kad viņiem pievērsīs uzmanību un bildīs kādu vārdu. Velns parāvis, cik gan nepanesami grūti tā mīņāties brigādes priekšā! Ne par matu vieglāk kā tiesas priekšā.

— Paklau, meistar, — nespēja savaldīties Mercalovs, kuram pacietības, izrādījās, bija mazāk nekā viņa drauģeļiem. — Skraidi te apkārt un nemaz neredzi, vai? Kas mums jādara?

— Vai tad jūs strādāt atnākuši? — Volodja, bez šaubām, priecājās par izdevību mazliet paņirgāties par pretīgajiem dīkdieņiem. — Bet es domāju — tāpat vien pa-blenzt.

Viņa vārdi noskanēja kā signāls spridzinātājiem, kas atradās zonā. Viņi neuzbruka Mercalovam un tā drauģeļiem, kā to varēja sagaidīt. Viņi sāka runāt mierīgi, parastajā izsmējīgajā tonī, kā to mēdza brigādē, bet viņu vārdos bija tik daudz nicināšanas, ka varēja sākt kaukt un zobus klabināt. Tomēr dīkdieņiem šobrīd nekas cits neatlika, kā klusēt ar sakostiem zobiem: ja reiz atnākuši — jānoklausās, šeit saimnieki ir strādnieki.

— Vai kārtis nodilušas, ko?

— Uz acīti sarāvām. Uz miljoniem.

— Ko nu joko?

— Pajautā viņiem . . .

— Kāda tur jēga — uz miljoniem?

— Interesanti. Pārdzīvojuma dēļ.

— Tātad sapnis ...

— Nu, kā jums tur klājās, brīvībā? — vaicāja Kisļa-jevs, atcerējies sarunu ar dīkdieņiem, kad tie atteicās strādāt izkraušanā. — Izrādās, ka arī tur pagrūti bez naudas? Vai atnācāt ieraut, ko?

— Vai jums vien vajag? — Mercalovs veikli iedzēla.

— Šeit jums iznāks misēklis, — Kisļajevs nopietni atbildēja, pavēries uz biedriem, ar skatienu pieprasīdams, lai viņi netraucē pajokot. — Jums, kā redzams, šobrīd pamatīga kāre radusies uz lielu izpeļņu. Bet tādas nebūs. Mēs lūdzam kantori pazemināt apmaksu par lādiņu, lūk, tā .. .

— Beidz muldēt! — atmeta ar roku Mercalovs.

— Kumēdiņi-i! — iespiedzās Zeļencovs.

— Jautājums tiek apspriests, — Kisļajevs piebilda.

— Vai jūs pie pilna prāta esat? — gandrīz vai iekaucās Mercalovs, un vienā mirklī viņam ne vien sejā, bet arī acīs saplūda asinis. — Nu tad lieniet uz vēdera, velns lai jūs rauj! Lieniet, idejiskie darrrba rrrūķi!

Viņš strauji pagriezās, lai dotos projām, bet aiz muguras atskanēja vairāku skaļu rīkļu smieklu dārds. Sapratis, ka viņu izjokojuši, Mercalovs apstājās un norūca:

— Ir gan ļaudis!

No strādniekiem, kas no visa darbu iecirkņa bija sapulcējušies aizliegtajā zonā, tika sastādītas divas spridzinātāju brigādes — Kisļajeva un Uvarova brigāde; kā arī

aizsūtīti vairāki cilvēki uz aizsprosta posteni augšpus krāces un daži norīkoti sagādāt maikstes.

Geļa bija iedalīta Kisļajeva brigādē, kura gatavoja pirmo lādiņu. Strādāja Geļa pārī ar Slavu Rogovcevu: viņš turēja paceltu maišeli, bet Geļa — lielu piltuvi virs tā. Strādnieki ik brīdi iebēra tajā pulveri, ko atnesa ar spaiņiem. Slavam un Geļai vajadzēja laiku pa laikam maisu sakratīt, lai pulveris sablīvētos pēc iespējas ciešāk. Tā pamazām uz platformiņas, ko nosedza linolejs, izstiepās gara, balta desa ar pulvera pildījumu.

Sākot strādāt, Geļa jutās mazliet neveikli puišu vidū, visu laiku uztverdama viņu skatienus. Geļa atkal iedomāja, ka daži no viņiem droši vien jau nojauš viņas stāvokli. Viņa pietvīka un sakaunējās, bet Marjaniene, kas stāvēja ar piltuvi turpat līdzās pie otra maisa, ievērojusi Geļas satraukumu, klusiņām uzmundrināja:

— Nu, nu, nevajag ...

Bija skaidri redzams, ka šeit, pie šī vienkāršā un neinteresantā darba, nekas ievērojams nevar notikt. Taču Geļas sirdī neizgaisa dīvainās gaidas, ar kādām viņa šodien bija atnākusi uz krastmalu.

No lej gala, izvadījis pār krāci plostu, atgriezās «Varenais». Kad tas pienāca līdzās «Drošulim», Vasjuta kaut ko nokliedza megafonā Moroškam, kurš tobrīd iegremdēja izcirstajā posmā enkuru. Droši vien gribējās parunāt ar draugu; ir jau garlaicīgi braukāt pa upi, kurā tik maz kuģotāju. Aiz «Varenā» sāka doties augšup karavānas, kas bija pārnakšņojušas krāces lejgalā. Tās steidzās: kuģu iešanai pār krāci bija atvēlēts visai īss laika sprīdis. Šī agrā rīta stunda un vēl dienas vidus bija pats dzīvākais un jautrākais laiks pie Negantās. Pār upes plašo klajumu bieži noskanēja gan zemi un mazliet piesmakuši, gan augsti un dzidri skanīgi, gan spalgi un svilpjoši signāli. Tad pār piekrastes uzkalniem nodārdēja atbalss, un neviļus likās, ka beidzot šajā nomalē ieradusies tālā, trokšņainā dzīve.

No upes atgriezās «Drošulis». Cieši ar pulveri pieblīvētos maisus strādnieki ātri aizvilka uz plostiņu un, novietojuši uz platformiņas, sadalot četros posmos, sasaistīja tikai ar četrām šķērsām pārliktām maikstēm. Tādam lādiņam vajadzēja cieši piekļauties zemūdens akmeņiem. Pēc tam plostiņu ar Vasjutu Podlužniju, kas bija palicis uz tā, aizvilka sāņus no aizliegtās zonas, bet Kisļajeva brigāde sapulcējās iemīļotajā vietā pie plakanās klints zem kraujas.

— Kamēr jūs spridzināsiet, es pabarošu bērneļus, — Marjaniene teica brigadierim.

Arsenijs saudzīgi pieskārās Geļas elkonim:

— Aizej arī tu atpūties ...

— Nē, palikšu pie jums, — attrauca Geļa.

— Uz upes?

— Es taču vēl neesmu redzējusi, kā jūs spridzināt.

Pavilcinājies Arsenijs brīdināja:

— Uz plostiņa nelaidīšu.

— Es palikšu uz motorkuģa.

Jevmenija Gurjevna saņēma Geļu ļoti sirsnīgi. Noglāstījusi meiteni, viņa sacīja, kā brīnumu apsolīdama:

— Paskaties, meitiņ, paskaties!

Arsenijs bija nogremdējis enkuru tieši augšējā posma vidū, kas jau bija iztīrīts no sasmalcinātajiem iežiem. Tauvu varēja nostiept gan pa labi, gan pa kreisi, raugoties pēc tā, kur atradās spridzināmā vieta, kuras kārta pienākusi. Tādējādi, nemainot enkura vietu, kas bija visai sarežģīti, tikai pagarinot tauvu, varēja spridzināt akmeņus augu dienu, pa visu kuģu ceļa platumu.

Galvenais tajā posmā bija liels grumbuļains akmens. Ar to sāka. Varēja redzēt, ka brigāde jau noilgojusies pēc sava pamatdarba, un puiši sāka to veikt ar sevišķu rosību, bez traucējumiem. Kisļajevs un Černoļihovs izzvejoja no upes tauvu un piestiprināja to pie lādiņa gala. Mercalovs un Babuhins no abām plostiņa malām iztaustīja ar mērkokiem upes gultni. Tauva pamazām nostiepās, virs enkura straumē sāka raustīties ceļa zīme. Kad plos-tiņš apstājās tieši virs akmens, Moroška nokomandēja:

— Laid iekšā!

Lādiņš lēnām ieslīdēja upē. Nogulās tas uz akmens labi, cieši apņemdams lielos grumbuļus. Aiz prieka uz plostiņa sākās jokošanās un smiekli.

— Cik jūs tur attināt? — nepacietīgi uzsauca Volodja Poļetajevs. — Esam atgājuši krietnu gabalu.

Moroška un Podlužnijs klusēja . ..

— Mēs taču esam jau zemāk par posmu! — mazliet nogaidījis, atkal uzsauca Volodja. — Ko jūs gaidāt? Beidziet . ..

— Nevar, — īgni attrauca Moroška. — Bus atkal noteikumu pārkāpšana. Atkal sacels brēku ...

Motorkuģis ar plostiņu, lēnām slīdot ar pakaļgalu lejup pa straumi, devās taisni uz zemessūcēju, kas pēdējās dienās bija redzami pavirzījies uz priekšu lejgala posmā.

— Tā mēs uzskriesim virsū zemessūcējam, — Volodja aizrādīja.

— Rimsties taču!

Beidzot motorkuģis iegaudojās gari un žēlabaini, ar iesīkstējušām skumjām balsī...

Visi sastinga, lūkodamies tālumā. Mutuļojošā upe rīta saulē tā zaigoja, ka žilbināja acis. Visi domās skaitīja sekundes...

Nenocieties Volodja atskatījās uz motorkuģi:

— Kaš noticis?

— Nesprāga, — Podlužnijs samulsis atbildēja.

— Kāpēc?

— Kā lai es to zinu?

Visi klusēja, it kā sagaidot, ka Vasja Podlužnijs pēc sava paraduma arī šoreiz būs pajokojis. Tikai Igors Mer-calovs norūca:

— Pirmie kucēni jāslīcina!

— Tas jau tikai jūsu dēļ, — uzmetis viņam naidīgu skatienu, pateica Kisļajevs. — Pārāk tālu atgājām, būs vads pārtrūcis.

— Izskatās, it kā nebūtu’ pārtrūcis, — drūmi iebilda Podlužnijs. — Rau, tur jau vads rēgojas, straume to sāņus nenes.

Moroškam bija ļoti nepatīkami, ka, sākot no jauna darbus krācē, gadījusies tāda neveiksme. Pagriezies pret stūres telpu, viņš vainas apziņā pateica kapteinim:

— Ignatjič, padod uz priekšu, paraudzīsimies ...

Kapteinis saviebās kā no zobu sāpēm.

-— Atkal.. .

— Mazlietiņ, Ignatjič.

Arse'nijs vada motorkuģi taisni uz vietu, kur bija iegremdēts lādiņš. Kuģītis slīdēja pret straumi ļoti lēnām, gandrīz nemanāmi. Vasja Podlužnijs nokāpa uz plostiņa un iedeva spoli Volodjam Poļetajevam, bet pats ārkārtīgi uzmanīgi vilka ārā no ūdens vadu. Drīz viņš pamāja ar roku:

— Stāt! Tālāk neiesim. Vads ir vesels. Tātad traucējums ķēdē. Vai nogriezt? Žēl sabojāt vadu ..,

— Griez nost! — Moroška īgni izlēma.

Motorkuģis ar plostiņu devās uz aizliegto zonu. Arse-nijs Moroška novilka glābšanas vesti un nosvieda to uz klāja pie stūres mājas.

— Ko tu domā darīt? — vaicāja Terentijs Ignatjevičs pa atvērto logu.

— Būs jāliek otrs lādiņš,—sadrūmis atbildēja Moroška.

— Atkal...

— Tikai mieru, Ignatjič.

— Vai tiksim pāri akmenim?

Kamēr brigāde montēja uz plostiņa jaunu lādiņu un Vasja Podlužnijs ievietoja spridzekļus, Arsenijs Moroška paguva no laivas aplūkot nelaimīgo akmeni. Lai to izdarītu, viņam vajadzēja vairākas reizes braukt tam pāri, piesardzīgi ar mērkoku aptaustot neizsprāgušo lādiņu, kādā dziļumā tas atrodas un vai iespējams bez riska doties tam pāri ar plostiņu.

Geļa satraukta vēroja no motorkuģa Moroškas laivu, ar katru bridi vairāk nobālēdama.

— Kas tev ir, meitiņ? — Gurjevna vaicāja viņai.

— Bet lādiņš... vai tas nesprāgs?

— Kam tu uztraucies, muļķīt. Kāpēc gan? Nebaidies. Darbu vadītājs velti neriskē.

Atgriezies no motorkuģa, Arsenijs teica Terentijam Ignatjevičam:

— Tiksim pāri.

Ieraudzījis Geļu, viņš sarauca uzacis:

— Klausies, Geļa, tu nu gan paliec krastā.

— Nav taču bīstami?

— Šeit nekad nevar, zināt, kas sagaida . . .

Droši vien, lai ietekmētu nepaklausīgo Geļu, Moroška uzsauca Mercalovam un viņa drauģeļiem, kas jau stāvēja uz plostiņa, lai tie nokāpj krastā.

— Kādēļ? — atsaucās visi trīs reizē.

— Šoreiz gan nedraud lielākas briesmas, kādas mūsu darbā ir parasti, — Moroška paskaidroja. — Bet jums nav gadījies nolaist otru lādiņu. Jums var likties bīstami.

— Kas par to? — Mercalovs nokliedza atbildi. — Par ko tu mūs turi?

Viņš nezināja, kāds būs šis darbs, un klusībā baidījās, ka pieredzes trūkuma dēļ var iekulties nelaimē, taču viņa lepnums, lai kāds tas bija, nepieļāva šobrīd aiziet no plostiņa. Viņš arī saprata, ka acīm redzama baiļu izpausme noteikti izraisīs visas brigādes naida pilnu nicināšanu un viņam vajadzēs tūdaļ atvadīties no Negantās, turklāt ar tukšu maku.

— Varbūt man ir gadījies vairāk riskēt nekā tev, — plātījās Mercalovs, kuram patika noticēt ikvienai cildinošai atsauksmei, kuru gan parasti pateica viņa paša mute. — Gadījās, ka dzina mūs uz celmu laušanu...

— Nedrīkstu riskēt ar tavu dzīvību, — Moroška attrauca ...

— Esi gan tu ļaunatminīgs!

— Man nav tiesību.

— Bet es atļauju: riskē! Vai tu domā, ka es esmu gļēvulis? Es vēl...

— Atlaid galus! — uzsauca Kisļajevs.

— Redzat nu, kā aizbāž muti!

Vasarā brigādei vairākkārt bija gadījies iegremdēt uz neizsprāgušiem lādiņiem jaunus, kad to atļāva dziļums. Nevienu tas nebiedēja. Lai gan, taisnību sakot, iet pāri lādiņam, arī zinot, ka to neaizķers, tomēr ir daudz netīkamāk, nekā doties pār tīru gultni. Dažreiz pat iešaujas prātā kāda nemierpilna domiņa.

Šoreiz motorkuģis ar plostiņu devās augšup pret straumi sevišķi lēni un uzmanīgi. Strādnieki, kas stāvēja pontonu galos, abās plostiņa malās, klusēdami un saspringti lūkojās pretimtraucošajā strāvainajā ūdenī. Priekšā dziļumā parēgojās balts plankums.

— Ir! — iesaucās Kisļajevs. — Tieši tā, kā vajag!

Baltais plankums pamazām nozuda zem plostiņa. Kad

motorkuģis jau bija virs lādiņa, Arsenijs atskatījās — un sastinga, it kā būtu iekampis tīru spirtu: pie stūres stāvēja Jevmenija Gurjevna, bet kapteinis, galvu atgāzis, sēdēja stūres mājas kaktiņā, un Geļa lēja viņam mutē zāles. Terentijam Ignatjevičam šad un tad uznāca sirds lēkmes.

Arsenijs metās uz stūres māju:

— Vai slikti?

— Gan atžirbs, — Gurjevna nevērīgi atbildēja un, pamanījusi, ka darbu vadītāja lūpas sakniebjas kā cietējam, pat uzkliedza viņam: — Nu, kāpēc tev tā jāviebjas? Vai baidies, ka nenovaldīšu? Sāc vien, sāc, norādi!

Lādiņš palika aiz motorkuģa, kas tagad slīdēja virs ūdenī neredzamās tauvas, taisni uz gultnē nogremdētā enkura zīmi. Bija pienācis laiks atrast un izzvejot tauvu

Sergejs Kisļajevs un Volodja Poļetajevs sāka rīkoties ar ķekšiem. Viņi pacēla tauvu diezgan ātri, bet Uvarovs un Cernoļihovs, kas novēroja abu darbu, nekavējoties pabāza zem tās nelielu tauvas gabalu, kuras galus piesēja pie priekšējās maikstes, ar kuru bija sastiprināts uz plostiņa novietotais lādiņš. Tā lādiņš atradās cilpā, kura sāka slīdēt pa tauvu, kas bija nostiepta no enkura līdz akmenim, tiklīdz motorkuģis uzsāka atpakaļgaitu. Un kad, atpakaļ ejot, motorkuģis pārslīdēja pāri nesprāgušajam lādiņam un akmens atradās zem plostiņa, strādnieki plat-formiņas abās pusēs satvēra maikstu galus...

Divu lādiņu sprādziens dobji nogranda pār Angāru un taigu. Dūmu mutuļi ilgi virmoja virs krāces. Jevmenija Gurjevna, ar elkoni atstumdama savu vīru, nelaižot viņu pie stūres, aizvadīja motorkuģi un plostiņu uz aizliegto zonu.

Tobrīd Arsenijs Moroška, nokāpis kuģī, atrada Geļu kapteiņa kajītē. Viņa gulēja kajītes stūrī uz glābšanas vestēm.

— Vai atkal? — vaicāja Moroška, pietupies viņai blakus. — Tad uz krastu ...

Geļa aiz kauna aizvēra acis.

Līdz pusdienai, par spīti neveiksmīgajam sākumam, uzspridzināja vēl trīs lādiņus. Trīs reizes gaisa vilnis pēc sprādziena iesitās pārvaldes mājiņas logos. Un ikreiz Geļa nez kāpēc izbijusies nodrebēja, lai gan pa šo mēnesi bija pieradusi pie sprādzieniem.

Pusdienas laikā Geļu aizveda uz Žeļeznovu.

1X

Tā stunda, kuru Geļa nosēdēja ārsta pieņemšanas istabā, gaidot savu kārtu, sarāvusies čokurā no sieviešu ziņkārīgajiem un skumjajiem skatieniem, viņai šķita vesela mūžība. Pa brīžam Geļa nobāla kā līķis, visu laiku krampjaini turēdamās pie krēsla, baidoties nokrist baismīgo durvju priekšā. Viņa neparko nespētu izturēt visas tās mocības, ja necerētu uz brīnumu.

Bet, tiklīdz Geļa ieraudzīja ārstu, viņa tūdaļ saprata, ka brīnumi nenotiek. Nevarēja būt nekādas kļūdīšanās, ja jau viņa bija radusi spēku pārvarēt neciešami dedzinošo kaunu un ienākt ārsta kabinetā ...

Iznākusi no ārsta, viņa devās nevis uz vārtiņu pusi, bet dziļāk birzitē, kas pie slimnīcas aizstāja parku. Tajā uz visām pusēm aizvijās celiņi, pie kuriem šur un tur novietoti dažādas krāsas soli.

Geļa bridi pasēdēja uz viena no tiem, pēc tam pārsēdās uz otra un, beidzot, norima tikai uz trešā . . . Lēnām, ļoti lēnām atplūda asinis no viņas sejas. «Ko darīt? Kā rīkoties?» simto un tūkstošo reizi tincināja sevi Geļa, piespiedusi rokas pie krūtīm. «Kā lai rādos viņam acīs? Ko lai saku? Labāk būtu iegrimt zemē!» Viņa uzskatīja, ka visam, kas saista viņu ar Morošku, no šā brīža jādara gals. Gals uz visiem laikiem.

Aizņemta ar savām domām, Geļa neievēroja, ka uz celiņiem parādās pidžamās tērpti slimnieki: slimnīcā bija beigusies ārstu apgaita. Viņa gan attapās, bet par vēlu. Divi slimnieki jau tuvojās solam. Viens no viņiem nāca, atspiedies uz kruķa, ar labo kāju tikko pieskardamies pie zemes. Geļa uzlēca kājās, bet tūliņ bezspēkā atslīga uz sola malas.

— Geļa! — apstājies iekliedzās Beļavskis. — Tu šeit? Vai pie manis? Geļa, mīļā, kāda tu esi gudriniece!

Dodoties uz Žeļeznovu, Geļai prātā nebija nācis, ka tur iespējama sastapšanās ar Beļavski. Tagad, saņēmusi visus spēkus, viņa piecēlās no sola un dzedrā, drebošā balsī atbildēja:

— Es neesmu pie tevis, kas gan tev nāk prātā?

— Kādēļ tad tu ieradies šeit? — Beļavskis brīnījās.

— Nav tava darīšana.

To pateikusi, Geļa saprata, ka nodevusi sevi. Ar bril-jantzaļo izraibinātajā un biezu melnu bārdiņu apaugušajā Beļavska sejā pēkšņi parādījās savāds vaiksts, kas pa daļai atgādināja izbrīnu un prieka pilnu smaidu, no kura viņa seja pārvērtās līdz nepazīšanai. Ātri atskatījies, kaut ko apsvērdams, viņš devās klāt Geļai, stiepdams viņai pretim rokas:

— Geļa, Geļa!

— Ej projām, nelieti! — iekliedzās Geļa. — Nenāc klāt!

Taču Beļavskis gāja droši:

— Geļa, nomierinies ...

Tad Geļa ieķērās ar abām rokām Beļavskim krūtīs Un, pievilkusi pie sevis, asarām plūstot, nokliedza viņam sejā:

— Tu man visu dzīvi! Visu dzīvi! ...

Iekaisusi viņa sāka pļaukāt Beļavski pa seju, kuru pašlaik ienīda vairāk par visu pasaulē. Viņas pļaukas noskanēja pa visu slimnīcas dārzu, bet Boriss Beļavskis stāvēja, pagāzdamies gan uz labo, gan uz kreiso pusi, nemaz netaisīdamies aizstāvēties, un, jautri smaidīdams, mīļi lūdza:

— Geļa, Geļa, klusāk...

Tad Geļa, izbijusies no trokšņa, izdrāzās laukā no parka, bet Beļavskis, lēkdams uz vienas kājas, kruķi vicinādams, metās viņai pakaļ:

— Geļa, Geļa, pagaidi! Es atgriezīšos, gaidi!

Sapratusi, ka Beļavskis visu uzminējis, Geļa nolēma

nekavējoties aizbraukt uz mājām, nemaz neatgriežoties pie Negantās. Geļa saprata, ka Beļavskis var ierasties tur jebkurā dienā ...

Celtniecības pārvaldes kantorī, kas atradās aiz Siltas upītes, Zeļeznovas austrumu nomalē, Geļa uzrakstīja iesniegumu par viņas atbrīvošanu no darba, bet Rodigina tobrīd pārvaldē nebija. Viņa nogaidīja stundas trīs, bet Rodigins, neienācis kantorī, bija devies uz radiomezglu: sākās kārtējais sarunu seanss ar darba iecirkņiem. Geļa zināja, ka Rodigins paliks rācijā līdz darba dienas beigām un ilgāk gaidīt nav nozīmes. Nekas, nosprieda Geļa, gan Rodiginam atliks kāds brīdis laika arī viņai.

Pie puspievērtajām rācijas telpas durvīm Geļa apstājās, lai sadūšotos, bet pēkšņi izdzirda Arsenija Moroškas dobjo balsi. Tā apdullināja Geļu kā Angāras straujteces šalkoņa. Lai kā viņa sasprindzināja dzirdi, tomēr nespēja saprast Arsenija vārdus, tie saplūda vienā dūkoņā, no kuras galva sāka viegli reibt. «Ko es daru?» samulsusi domāja Geļa. «Vai es drīkstu aizbēgt? Lai viņš mokās, minēdams, kāpēc esmu aizbēgusi? Vai gan viņš to pelnījis? Man viņam viss jāizstāsta un tikai tad jāaizbrauc.» Tikai tad, kad apklusa Moroškas balss, Geļa, uzmanīgi soļodama, aizgāja no radiotelpas durvīm. Bet Moroška bija tik priecīgs par viņas atgriešanos, ka, negaidīdams, kamēr pieliks kāpnes, iebrida ūdenī, izcēla Geļu no kutera un, nekautrēdamies no cilvēkiem, uz rokām iznesa krastā. It kā zinādams, ka Geļa gatavojusies bēgt, bet pārdomājusi, viņš bija pateicīgs tam spēkam, kas uzvarējis 4in piespiedis Geļu atgriezties pie Negantās. Geļa tobrīd nespēja uzsākt sarunu, bet vēlāk, palaidusi garām pašas noteikto laiku, samulsa vēl vairāk un tajā dienā neko nepateica.

PIEKTĀ NODAĻA

1

īsā ziemeļu vasara ātri rietēja. Rītausmās pār Angāru klājās biezi, nekustīgi miglas vāli. Bet, tikko pār kalniem pacēlās saule, migla ātri izgaisa taigā, un piepeši atsegtā maigi iesārtā upe, to nemanīdama, gozējās saulē pēc miega un — kā varēja likties — pati nezināja, kurp veļ savus ūdeņus. Bet tad, nodrebējusi no skanīgā, pie krāces pienākušā motorkuģa pirmā signāla, upe kā neprātīga brāzās uz priekšu, neganti līkumodama starp akmens bluķiem, kas noklāja tās gultni.

Ar katru dienu straujteces zaļganums kļuva spilgtāks, dzidrāks un skanīgāks. Saule, iespiedusies līdz pašai gultnei, izgaismoja tumšādainos, noglumējušos apaļos un plakanos milzu akmeņus, bet vietvietām pie krastiem, lēnajā straumē, arī smalciņos. zāļu stiebrus, kas tiecās augšup. Tagad, raugoties no augstās kraujas, jau no tālienes varēja ieraudzīt, kā uz oļu sērēm uznāk varenie taimiņi.

Taigā, uz kalnu nogāzēm, jau manāms zeltainais rudens sirmums. Vēl gan pieturējās vasaras bezvējš, taču reizēm, neizprotami, no kurienes, it kā no pazemes, izlauzās drēgna aukstuma plūsma. Dienas vidus bija silts, pat tveicīgs, bet naktis — jau aukstas un mitras. Tomēr knišļi vēl spēja sakost līdz nāvei.

Un pēkšņi kādā rītausmā sāka pūst ziemelis. Tiesa, tas vēl tikai izmēģināja savu spēku, vēl tikai uzsāka rotaļu ar upi un taigu. Taču mūžvecās, spurainās lapegles, kas slējās uz kraujas, tūdaļ pavēstīja to Moroškam. Viņš nekavējoties piecēlās no gultas, izgāja uz lieveņa un, ilgi nopūzdamies, ieklausījās taigas šalkoņā un upes šļakstos.

«Tagad sagaidāms nejauks laiks ...»

Desmit dienu laikā Arseni jam Moroškam bija izdevies saspridzināt krācē kādus septiņdesmit Volkova lādiņus. Sašaurinātajā nākamā kuģu ceļa vidū vēl vajadzēja sasmalcināt kādus desmit atsevišķus akmeņus un izlauzt ne visai platu klinšu grēdu, kas šķērsoja upes gultni. Kamēr ziemelis nav sācis plosīties pa īstam, vajadzēja spridzināt un spridzināt, nezaudējot nevienu stundu.

Šobrīd Moroška ne mazāk kā no nelabā laika tuvošanās baidījās no Rodigina iejaukšanās viņa darbā. Kā jau Zavjalovs bija paredzējis, galvenais inženieris līdz šim nebija vairs rādījies pie Negantās krāces. Bet nu tas varēja ierasties negaidot. Kā nekā, ari savās paša interesēs viņam vajadzēja atbraukt uz darbu iecirkni pie Negantās, kur tuvojās beigām atbildīgi darbi.

Parasti Arsenijs, aizbildinādamies ar nevaļu, izvairījās no sarunām ar Rodiginu pa rāciju, un arī galvenajam inženierim, tā šķita, nebija sevišķas vajadzības pēc neklātienes sarunām ar darbu vadītāju pie Negantās. Bet vakar galvenais inženieris bija pieprasījis, lai šorīt Mo-roška noteikti ierodas pie rācijas. Ko gan tas nozīmē? Citādi nevar būt — atkal kādas nepatikšanas! No šīm domām vien Moroškas krūtīs — kā viņam likās — bija sācis pūst ziemelis.

Geļa ik pa brīdim paraudzījās lodziņā. Viņa gaidīja Morošku ar nepacietību un satraukumu. Neatzinusies viņam tūdaļ pēc atgriešanās no Žeļeznovas, Geļa vēl aizvien klusēja. Un ne jau tāpēc vien, ka nespēja sadūšoties. Viņai grūti bija atrast laiku sarunai. Arsenijs piecēlās, gaismai svīstot, un atgriezās mājās naktī.

Šorīt Geļa bija nolēmusi, ka ilgāk klusēt nedrīkst. Boriss Beļavskis varēja kuru katru brīdi ierasties pie Negantās, un Geļa vēlējās, lai Arsenijs visu uzzinātu no viņas pašas.

Bet Arsenijs, kā par nelaimi, stipri nokavējās: Rodi-gins jau beidza sarunu ar darba iecirkni pie, Melnā Vērša. Vajadzēja gaidīt izsaukumu. Geļa nevarēja aiziet no rācijas. Pagriezusies pret Arseniju, viņa žēli pateica:

— Bet es gaidīju, ļoti gaidīju...

— Vai jau izsauca? — Arsenijs kļuva uzmanīgs.

— Es gaidīju ...

— Priecājos to dzirdēt... — Moroška ielūkojās Geļai sejā. — Tu gribi kaut ko pateikt man?

— Jā, — novērsusi no viņa seju, Geļa atbildēja.

— Tad runā!

Bet Žeļeznova jau izsauca Neganto.

It kā nejauši Rodigins nesasveicinājās ar darbu vadītāju un tūlīt garlaikotā balsī iesāka runāt:

— Ziņojiet, kā veicas darbi!

— Darbi veicas labi, biedri Rodigin, spridzinām ... — Moroška atbildēja, nespēdams atvairīt domu, ka šodien no nelaimes neizbēgs. — Vakar izspridzinājām vēl četrus posmus.

— Vai tad jūs vakar strādājāt? — Rodigins noprasīja.

— Jā, mēs strādājām.

— Vakar taču bija svētdiena! Un šodien?

— Arī šodien spridzinām.

— Cik dienu tad jūs vēl spridzināsiet?

— Vēl dienas trīs, kamēr pabeigsim ...

— Ja es pareizi sapratu, jūs gatavojaties strādāt gandrīz divas nedēļas no vietas? — Rodigins aprēķināja.

— Bet kas jums, biedri darbu vadītāj, atļāva sarīkot sturmēšanu? Jūs taču zināt, ka tā sen jau aizliegta? Ikviena sturmēšana ir slikta neritmiska darba rādītājs.

— Ne arvien, biedri galveno inženieri, — Moroška iebilda. — Pie mums, to jūs pats zināt, ir karstākais darba laiks, nevis sturmēšana.

— Neizskaidrojiet! — iekaisdams attrauca Rodigins.

— Jūsu pienākums bija ziņot, ka gatavojaties sturmēt, bet jūs atkal esat rīkojies patvaļīgi un rupji pārkāpis likumus par darbu.

— Es nepiespiedu strādniekus to darīt, — ar katru mirkli kļūdams drūmāks, atbildēja Moroška. — Viņi paši nolēma strādāt, kamēr būsim izcirtuši kuģu ceļa posmu iecirknī. Kad būsiet pie mums, viņi jums pateiks.

— Ko pateiks strādnieki, to vēl nevar zināt, — spalgi atcirta Rodigins, kā dimantu pārvilkdams pār stiklu.

— Šodien viņi runā vienu, rīt — kaut ko citu. Esmu pārliecināts, ka šajā gadījumā darba konflikts gandrīz neizbēgams. Tāpēc nekavējoties pārtrauciet jebkuru sturmē-mēšanu. Strādājiet pēc noteikumiem. Jums vēl ir pietiekami daudz laika, lai pabeigtu jūsu iecirkņa kuģu ceļa posmu, nepārkāpjot likumus. Ja jūs to arī turpmāk darīsiet — tiksiet saukti pie atbildības.

Moroška nodomāja, ka atklāta pretošanās var pamudināt Rodiginu ierasties pie Negantas, bet no jaunas viņu tikšanās neko labu nevarēja gaidīt. Tādēļ Arsenijs iz-gudrēm izvairīgi pateica:

— Es paziņošu strādniekiem jūsu pavēli. Ja viņi paklausīs, darbus nekavējoties pārtrauksim. Ja nepaklausīs — nezinu, ko lai iesāku. Man grūti piespiest viņus pamest darbu, kuram viņi nododas ar sirdi. Viņi labi saprot, cik šodien dārga katra diena.

— Es zinu, ka pie jums strādnieki var darīt visu, ko

vien iedomājas, — sacīja Rodigins. — Jūs rīkojaties patvaļīgi, un arī viņi to dara. Starp citu, tas ir pilnīgi dabiski. Bet, kas zina, ko var izdomāt strādnieki, biedri darbu vadītāj? Jūs esat vadītājs — jūsu pienākums vadīt. Papūlieties nekavējoties pārtraukt jebkuru anarhistisku rīcību savā iecirknī.

— Vai tas kāds anarhisms? — nobālis sašuta mierīgais Moroška. — Cilvēki cenšas, strādā...

— Izbeidziet tukšas runas! — uzkliedza Rodigins: neklātienē viņam droši vien bija vieglāk pārkāpt atturības robežu, kas pastāvēja attiecībās ar Morošku. — Nekavējoties izpildiet manu pavēli. Pasakiet saviem patvaļīgajiem strādniekiem, ka es kategoriski aizliedzu sturmēšanu. Tad vēl ko... Droši vien viņi gaida darba algu? Pie viena varat viņiem paziņot, ka saņems to jau šodien.

Patiešām, nelaime nekad nenāk viena ...

— Ļoti lūdzu, biedri Rodigin, ļoti lūdzu, — tikko sagaidījis savu kārtu, ierunājās Moroška, nedabiski steig-

* damies, pat sažņaugdams dūri pie rācijas. — Aizturiet algas izmaksu. Kaut vai trīs dienas.

— Jūs esat pavisam ērmots, biedri darbu vadītāj, — tēlodams izbrīnu, teica Rodigins. — Vai tad jūs nezināt, ka alga tiek izmaksāta noteiktos datumos? Un ķa mums nav tiesību to aizturēt. Arī šeit ir savi likumi. Ļoti stingri likumi. Arī banka to neatļaus.

— Bet ir taču gadījumi, kad banka aiztur naudu? — viss kvēlodams, turpināja Moroška... — Labāk būtu izsniegt nelielu avansu pārtikai, bet pārējās summas pārskaitīt, teiksim, uz krājkasi. Citādi šeit daži pārskaitīs savu naudu uz spirtakasi.

— Folklora? — pasmējās Rodigins.

— Vēlreiz lūdzu, pašlaik nesūtiet šurp kasieri, — stingri, dobjā balsī pateica Moroška. — Jūs taču zināt, tiklīdz būs rokā nauda, — var sākties plostošana.

— Atkal folklora?

— Jā, pamatīga žūpošana.

— Vai jūs saprotat, ko jūs prasāt? — norēca Rodigins, iepriecināts un Moroškas vientiesības paskubināts. — Jūs gribat, lai es aizeju uz banku un saku, ka mums visi strādnieki ir žūpas? Vai tā ir? Nē, es negribu kļūt smieklīgs. Lieciet mani mierā. Turklāt, ja jūs, biedri Moroška, esat spējīgs ar ārkārtēju vieglumu pārkāpt jebkurus likumus un kārtību, tad es darīt to neesmu radis.

Esr komunists būdams, stādu tos augstāk par visu. Mēs izmaksāsim algu šodien pat, un jūsu uzdevums, darbu vadītāj, nodrošināt stāvokli, lai tās plostošanas nebūtu. Visādas nekārtības notiek tikai tur, kur nav darba disciplīnas. Jūs esat izlaidis savus strādniekus, man šķiet, līdz pēdējai iespējai. Viņi rīkojas patvaļīgi, skandalē, nekrietni uzvedas, bet jūs nezināt, kā ar viņiem tikt galā.

— Mūsu strādnieki nav tādi, kādus jūs viņus iztēlojaties, — atbildēja Moroška. — Bet nav arī ko slēpt! Tādi, kam patīk plostošana, ir brigādē un arī uz zemes-sūcēja. Viņi jums zinārūi. Viņi ir tie, kas iesāk, un pēc tam, gadās, aizrauj līdzi arī labus puišus. Ja plostot sāktu tikai daži — arī tā jau būtu nelaime. Tāpēc lūdzu jūs: ja nevar aizturēt algas izmaksu, aizturiet kaut vai peldošo veikalu. Es taču zinu, ka tas dosies pie mums tūliņ aiz kasiera.

— Vai jums ir prāts, biedri Moroška? — ņirgādamies noprasīja Rodigins: bez šaubām, viņš ar lielu patiku nolika darbu vadītāju uz lāpstiņām. — Kā es varu aizliegt tirgošanos uz Angāras? Kāds man sakars ar veikaliem? Tirdzniecības organizācijas, kā jums zināms, mums nav pakļautas. Tām ir savi plāni, sava kārtība. Turklāt peldošais veikals, man liekas, jau devās uz upes augšgalu.

— Tad nebūs labi, — secināja Moroška.

— Mazāk celiet paniku, — stingri aizrādīja Rodigins, izbaudīdams savu uzvaru. — Strādniekus jāprot tā organizēt, lai viņi nesarīkotu žūpošanas. Viss atkarīgs no jums. Vai man nav taisnība?

— Jums arvien taisnība.

Arsenija platā piere spīdēja no sviedriem.

— Mana sirds to juta.

Visu laiku, kamēr risinājās saruna pa rāciju, Geļa, izmantodama ikvienu brīvu mirkli, nemiera pilna vēroja Morošku. Pirmoreiz Geļa redzēja viņu tik nikni satrauktu. Pavisam bija izzudis viņa parastais miers un pie reizes arī miermīlība. Viņam nepatika atklāt savas izjūtas, bet šoreiz viņš nespēja noslēpt pat Rodiginam, ka baidās no kārtējās plostošanas.

Bija taču par ko baidīties! Reiz, īsi pēc viņas ierašanās pie Negantās, Geļa bija redzējusi mežonīgo žūpošanu, ko uzsāka dīkdieņi, ar tračiem, ar kautiņiem, ar asinīm. Tagad varēja no jauna sākties nevaldāma un bīstama dzī-rošana.

— Es iešu, — sāka steigties Arsenijs.

Satraukts un sarūgtināts viņš steigā aizmirsa, ka Geja bija gribējusi pateikt viņam kaut ko svarīgu. Un Geļa tobrīd neteica neko. Viņa saprata, ka pašreiz nav laika uzklausīt viņas atzīšanos, un izturējās tā, lai ne ar ko Moroškam neatgādinātu savu vēlēšanos parunāt. Samiegusi acis, viņa pilna naida un rūgtuma tikai iesaucās:

— Nosist viņu būtu par maz!

— Nu, protams! — apstiprināja Arsenijs.

Geļa redzēja, ka Moroškas uztraukums ir neizmērojams .. .

— Ejiet, Arsenij Ivanič, — Geļa sacīja. — Lādiņš droši vien jau gatavs.

Viņš pamāja, acīm redzot, pateikdamies par atbalstu, kuru uztvēra viņas vārdos, un izgāja no istabas.

Geļa pa logu redzēja, ka viņš brīdi uzkavējas pie kraujas malas. Pastāvēja tur ar noliektu galvu, it kā pūlēdamies atcerēties kaut ko, bet, to nespējis, devās lejup uz upi.

Lai gan Arsenijs pat nedomāja atkāpties no sava lēmuma un bija gatavs kā vētras laikā ar laivu doties pretim jebkuriem viļņiem, viņš tomēr atgriezās krastmalā, aizliegtajā zonā, neparasti drūms un satraukts.

Viņu gaidīja. Visi spridzinātāji domāja, ka Moroška tūliņ uzkāps uz motorkuģa, lai dotos upē ar lādiņu, bet viņš apsēdās uz salauztas kastes un klusēdams sažņaudza rokas, it kā apvaldīdams tās. Nekad vēl strādnieki nebija redzējuši savu darbu vadītāju tik dīvainu, kā šaja brīdī, — likās, ka viņš tikai ar milzīgu gribasspēku apspiež kliedzienu, kas iestrēdzis krūtīs kā kamols.

— Izrunājāties? — pavaicāja viņam Kisļajevs. — Ka redzams, līdz riebumam?

— Paklausieties... — savaldījies grūtsirdīgi sāka runāt Moroška. — Pavēlēts pārtraukt visus darbus.

— Kas tad tā par jaunu izdomu?

— Pārkāpjam likumus par darbu.

— Mums taču jāpabeidz!

— Strādā, bet nedrīksti sturmēt.

— Vai tad viņš neredz, kāds ir laiks? Vai viņš nesaprot, ko šobrīd nozīmē pazaudēt darba dienu?

— Nezinu.

— Nu tad šitā, biedri vadītāj! — dusmīgi ierunājās Kisļajevs, droši vien uzskatīdams, ka Moroška tomēr nodrebējis bailēs no Rodigina. — Mēs paši atbildam par saviem vārdiem. Kas pateikts — tas jāņem vērā. Šajā darbā mēs esam jau ieguldījuši ne mazumu spēka, tagad tas kļuvis par mūsu sirdslietu, bet sirdslietas pamest nemēdz. Ja aizliegsi strādāt, mēs padzīsim tevi no krasta, sāksi stīvēties — sasiesim, bet šo kuģu ceļa posmu pabeigsim. Ja ieradīsies Rodigins ar saviem likumiem — arī viņu padzīsim no krāces. Un darbu pabeigsim, kamēr laiks vēl kaut cik pieturas. Bet, kad pabeigsim, lai tad nodod kaut vai tiesai. Vai viņš piedraudēja ar tiesu?

— Kā tad!

— Lai tad nodod!

— Bet tu neuzprasies tik ļoti, — Vasja Podlužnijs itin kā pilnīgi nopietni mēģināja atrunāt. — Viņam tas tikpat kā nospļauties. Ņems un nodos.

— Par ko?

— Nu par entuziasmu.

— Beidz ņirgt!

Tad sāka runāt spridzinātāji, kas stāvēja uz plostiņa:

— Vai re, kāds likumnieks atradies!

— Mums nav vajadzīga viņa rūpēšanās!

— Ejam upē! Velti laiku tērēt nevar!

Bet nu piecēlās no bluķa Igors Mercalovs.

— Ko jūs bļaustāties? Kāpēc bļaujat? — viņš uzbruka spridzinātājiem, kas bija klaigājuši uz plostiņa. — Brrrē-cēji! Te nav par ko brēkt. Vasilijam Matvejevičam pilnīga taisnība. Vai dzirdat — taisnība! Kisļajevs te noturēja runiņu. Tādu, ka liec vai avīzē. It kā būtu taisnība — pilnīgs patriotisms. Dod tik šurp ordeņus. Bet kas tas par patriotismu, ja rīkojas pretlikumīgi? Vai pavēlēts pārtraukt jebkuru sturmēšanu? Pavēlēts! Nu tad pārtrauc!

— Muld tavu muldēšanu! — iesaucās Kisļajevs.

— Paskaties, kādi mēs esam kļuvuši pa šīm desmit dienām! — turpināja Mercalovs, paspēris soli uz priekšu. — Tikko velkam kājas. Bet nu pietiek! Ja nav likumīgi — beidz! Kas gan izdod tos likumus? Padomju vara. Un kas iznāk? Saceļamies pret padomju varu. Jūs varat iet, bet mēs nevēlamies! Mēs esam padomju pilsoņi!

Strādnieku pūlītis, sašutumā trokšņojat, nolēca no plostiņa uz krasta.

— Un kas esam mēs? — metoties virsū Mercalovam, gluži sarkans aiz dusmām kliedza Vasja Podlužnijs. — Tu pasaki to, zemiskā dvēsele!

— Idejiskie darrrba rrrūķi! — kļūdams vēl nekaunīgāks un neatkāpdamies spēcīgā jūrnieka priekša, Mercalovs nicinoši nobļāva atbildi. — Ja vēlies precīzāk — nelaimīgie...

Viņš nepaguva pateikt, kad jau atradās Vasjas Podluž-nija lielajās rokas. Kratīdams Mercalovu aiz krūtīm tā, ka, šķita, nekauņas pinkainā galva aizlidos projām, bijušais ūdenslīdējs ārkārtīgi satracināts kliedza:

— Tu pasaki, kas esam mēs? Pasaki visu!

Bet Mercalovs pat pie labākās gribas šajā mirklī nespēja to izdarīt, un strādnieki, kas stāvēja visapkārt, pamatoti uzskatīja, ka viss nepateiktais viņam jau izlidojis no galvas.

Pilnīgi nesaprotami, kā Vasja Podlužnijs atguva saprātu, tiklīdz pie viņa muguras pieskārās Arsenija Moroškas roka. Viņš pat neatskatījās, tātad bija tāpat uzminējis, kas viņu aptur, un, vienā mirklī nomierinājies, viņš jau gluži draudzīgi pamirkšķināja ar aci Mercalovam, kurš samulsis aptaustīja savas jakas pogas.

— Saķērāties — un pietiek!

— Mēs neesam no badīgajiem, — sapratis, ka negaiss pāri, atbildēja Mercalovs, nicīgi sašķiebis muti.

— Atkal sāc muldēt?

— Šeit to var bez reglamenta.

— Neaiztiec, atej nost, — Moroška sacīja Podlužnijam, baidīdamies no jaunas viņa dusmu lēkmes, kas dažreiz nebija savaldāma. — Lai iet projām. Labu ceļa vēju. Tikai gribētos zināt: kas gan noticis? Strādājāt kā visi, labi strādājāt. Desmit dienas dalījāties ar mums priekos, jo darbs labi paveicās! Un pēkšņi — jūs atkal sāk vilināt sānceļi. Jūs apzogat sevi. Ar tik īslaicīgu darba cēlienu — nonāksiet trūkumā.

— Vai jūs šeit kļūsiet bagātnieki? — izsmiedams vaicāja Mercalovs.

— Ar veiksmīgu darbu arvien kļūst bagāti, — Moroška atbildēja. — Protams, ne jau ar naudu...

— Mēs esam materiālisti. Par dvēselēm nedomājam.

— Cits viss lai ir tukšs ...

— Lai!

— Ja vien maks pilns?

— Iedomājies, biedri darbu vadītāj, ar pilnu maku es jūtu, ka esmu cil-vēks! — Mercalovs visžēlīgi paskaidroja. — Ar to man pilnīgi pietiek.

— Pa vieglo gribi nodzīvot.

— Pa vieglo — un viegli.

— Met pie malas šīs domas. Tas nevienam vēl nav izdevies.

— Bet es nodzīvošu! Es neesmu no tādiem!... — Mer-calovam patika notēlot sevi par veiklu cilvēku, kam viss laimējas droši vien tāpēc, ka klusībā viņš tomēr apzinājās savu mazvērtību. — Un nodzīvošu, starp citu, ilgāk par tevi, lai gan mēs esam viena gada gājuma. Es esmu no stiprrras, dzīvīgas sugas!

— Ilgāk par mani dzīvot tev nebūs lemts, — mierīgi noteica Moroška ar savu parasto apvaldīto smīnu. — Es strādāju vairāk par tevi. Un esmu pārliecināts — paveikšu vairāk nekā tu.

Dīkdieņu aiziešana tūlīt atsaucās uz darbu. Strādnieku pietika tikai vienai brigādei. Tajā bija kopā visi pulka biedri.

и

Kisļajeva grupa, kas bija ar mieru veikt vienkāršo strādnieku smago, turklāt vēl visai bīstamo darbu, Mo-roškam sevišķi patika. Jau visu vasaru viņš priecājās par pulka biedru saskaņoto rīcību un to, cik viegli un dabiski tā saplūda ar viņu brīvo gribu. Viņš priecājās par savu draudzību ar viņiem, vienmēr gāja pie viņiem atklātu sirdi ar jebkuru veiksmi vai likstu. Un pulka biedri, pieraduši turēt godā savstarpējās izpalīdzības likumu, it visur palīdzēja darbu vadītājam. Pat saskaitīt nevarētu visus padomus un ierosinājumus, ko viņi šovasar bija devuši.

Pēdējā draudzīgajā sanāksmē pārvaldes mājiņā sevišķi asi bija sajūtama viņu nepacietīgā vēlēšanās pēc iespējas ātrāk iztīrīt kuģu ceļa posmu pār Neganto krāci. Viņi it kā uzliesmoja no viena sērkociņa — un iedegās apbrīnojami strauji un trauksmaini. Jau nākamajā rītā puiši stingrāk nekā parasti uzmanīja disciplīnu brigādēs, kā arī rūpējās par kārtību uz sardzes kuģa un aizliegtajā zonā. Likās, ka viņi grib, lai šeit darbs un dzīve būtu tikpat organizēti kā viņiem pierastajā karadienestā.

— Ieviesuši kārtībiņu kā armijā, — rūca Mercalovs.

— Arī šeit jābūt karadienesta kārtībai, — nemaz nesamulsis atbildēja Kisļajevs. — Mūsu darbs taču ir kaujiniecisks, ar uguntiņu un dūmiem.

Vakarā Griša Černoļihovs palūdza Moroškam krāces vidus daļas karti, kurā vēl vajadzēja iztīrīt ceļa posmu. Viņš nozīmēja to, nežēlodams tušu, uz liela, kā Angāras straujtece tik zaļa kartona, ar visiem visdažādāko apveidu akmeņiem, kuri atradās kuģu ceļa robežas un bija paredzēti iznīcināšanai. Dažus akmeņus posma augšdaļa, kur no rīta sāka spridzināšanu, Griša tūliņ pārsvītroja ar trekniem krustiem, uzskatāmi parādot, kas todien padarīts. Ceļa posma karte tika piekārta ēdamtelpā pie sienas.

Ik vakaru uz kartes parādījās jauni krusti. Tad pie kartes drūzmējās ne vien brigādes strādnieki, kas veica spridzināšanu, bet arī sargi un matroži no zemessūcēja. Visi redzēja, ka pakāpeniski samazinās akmeņu skaits, kurus pētnieki bija apzīmējuši ar cipariem, un visi varēja apsvērt, cik ilgs laiks vēl vajadzīgs līdz spridzinā-nas pabeigšanai. Nereti šeit notika dedzīgo strīdiņi.

Reiz Moroška pabadīja ar pirkstu apaļajā plankumā, kas rēgojās ceļa posma kreisajā pusē pie pašas svītras, un pateica ap viņu stāvošajiem strādniekiem:

— «Bruņurupucis». Bīstams plakanais akmens.

— Kāpēc «Bruņurupucis»? — daži gribēja zināt.

— Es tā iesaucu. Savai zināšanai.

Izrādījās, ka viņš devis iesaukas daudziem akmeņiem: «Begemots», «Astoņkājis», «Vadātājs^1», «Ragainis», «Vepris», «Krupis», «Ērms» ... Tā viņam esot vieglāk atcerēties un atšķirt akmeņus, kuri saskatami dzidrajā, kustīgajā dzelmē.

Viņam atkal vaicāja:

— Ar ko tas plakanais tik bīstams?

— Tas stāv daudz augstāk par visiem citiem — lūk, tāpēc... — Moroška atbildēja. — No laivas to var sataustīt ar roku. Motorkuģis ar plostiņu tam pāri netiek. Izdomā nu, kā lai uzliek uz tā lādiņu.

Tajā dienā Arsenijs parādīja plakano akmeni Kisļajeva brigādei. Patiešām, akmens bija labi saredzams zem nelielās tam pāri plūstošās ūdens kārtas. Šķita, ka īstenībā tas ir aizvēsturisks bruņurupucis ar grumbuļainām, saplaisājušām bruņām.

— Vajadzētu sabaidīt to, lai rāpjas pie velna, — ieteica Vasja Podlužnijs.

— Bet kā? — vaicāja Uvarovs. — Varbūt nolaist lejā tevi tādu, kā pasaulē nācis?

Visi skaļi nosmējās, rīkles nežēlodami, bet pēc tam katrs izteica savas domas:

— Kā tikt tam klāt? Man liekas, tikai no ledus.

— Tātad šā dēļ būs vēl jāziemo šeit? Tad ta prieks!

— Lādiņu varētu nolaist no helikoptera ...

— īr gan galviņa! Tikai tās divas ausis!

— Kāpēc ne? Jauks darbs!

— Lādiņš pludinot jānolaiž virs akmens, pludinot...

— Kā pludinot?

— Uz pontoniem.

— Nu gan sākuši ērmoties!

Tā arī nenolēma, kā rīkoties. Bet aizliegtajā zonā Griša Cernoļihovs paslepus uz brītiņu aizlavījās no brigādes un palīda zem kraujas, kur bija sakrājies liels daudzums iztukšotas metāla taras. No turienes viņš atnesa pulvera iesaiņojumu — apaļu futrāli ar cieši pieskrūvējamu vāciņu. Nolicis to zemē brigādes priekšā, Griša pateica:

— Te būs pontons, skatieties ...

Atkal ierunājās visi reizē, uz brīdi pat pametuši darbu, un drīz Grišas Cernoļihova projekts bija pieņemts. Un, kad Podlužnijs sāka ielikt spridzekļus, visi jau nodevās aprēķināšanai: cik smags lādiņš vajadzīgs tam bīstamajam plakanajam bruņurupucim, cik futrāļu vajadzēs, lai noturētu to peldošā stāvoklī, turklāt vajadzīgajā dziļumā, un kā lai piestiprina futrāļus virs lādiņa. Pabeigt aprēķinus beigu beigās uzdeva Volodjam Poļetajevam: viņš ir skolots — viņam tas vieglāk izdarāms.

Taču vakarē, nenogaidot aprēķinus uz fizikas pamatiem, Griša Cernoļihovs, Zubkovs un Gurjevs piepildīja vienu maisu ar pulveri, piestiprināja virs tā vairākus futrāļus un ievilka upē. Futrāļi iegrima gandrīz pilnīgi, bet maiss tomēr peldēja un tieši tādā dziļumā, kāds bija vajadzīgs, lai tas nogultos uz plakanā akmens. Nu bija skaidrs, ka lādiņš aizpeldēs ...

Taču bija nepieciešams apsvērt vēl daudz ko citu. Kur un kā samontēt lādiņu? Aizvilkt to pa upi pludinot vai aizvest uz plostiņa? Cik garu trosi vajadzēs, lai noturētu lādiņu, kad straume to nesīs uz plakano? Vai motorkuģim jānoenkurojas vai ne? Un atkal viss tika izšķirts karstā strīdiņā...

Gluži nemanot, pati no sevis, strādniekos, kas veica spridzināšanu, tajās dienās izveidojās tāda sevišķa pastāvīgas pacilātības, azarta un biedriskuma atmosfēra. Kādu laiciņu pat Mercalovs un viņa drauģeļi aizrāvās ar peldošo lādiņu. Tiesa, kad viss bija sagatavots un apdomāts, kad atlika tikai gaidīt veiksmi, viņi nez kāpēc piepeši atsala: taigas klaidoņiem ir neaprēķināmi pagriezieni.

Arsenijs Moroška centās palikt nomaļus. «Gudrojiet, gudrojiet, neesat jau mazuļi!» viņš atkratījās no nepacietīgākajiem. Bet klusībā Moroška priecājās, ka pulka biedri tā aizrāvušies ar neparastās spridzināšanas sagatavošanu, jo ar viņu aizraušanos saistījās dažas paša cerības. Viņam negribējās rudenī šķirties no pulka biedriem. Kur lai atrod tādus cilvēkus nākamajā pavasarī?

Un šodien, piecēlusies agrāk nekā parasti, Kisļajeva brigāde bija samontējusi uz plostiņa sarežģīto un neparasto lādiņu.

Upē visi izbrauca klusēdami, ar drūmām, saspringtam sejām: visu rītu — vienīgi nepatikšanas, bet jāveic tāda spridzināšana.

Pie motorkuģa stūres šodien nostājušies blakus Teren-tijs Ignatjevičs un Arsenijs Moroška. Viņi ievadīja mo-torkuģi ar plostiņu kuģu ceļa posmā, kur pēdējā laikā notika spridzināšanas darbi, un sāka lēnām slīdēt pa straumi lejup, stingri ieturot kursu uz zīmi ar balto karodziņu, kas bija ielikta lejpus «Bruņurupuča». Lai gan šajā posmā vēl nebija izšķūrēti sasmalcinātie ieži, taču ūdens plūdums bija kļuvis manāmi līdzenāks un izskatījās mierīgāks nekā krāces citos posmos, toties daudz straujāks — platā straume te nesadalījās kā agrāk sīkās, līkumotās straumītēs, tā vairs nemutuļoja, bet plūda taisni, jo ceļā vairs nebija lielo akmeņu aizsprostojumu Visu laiku bija jācīnās ar šo plūdumu, lai nepakļautos tā spēkam, lai apvaldītu pludināšanas ātrumu ...

No tā brīža, kad motorkuģis iegāja kuģu ceļā, visi strādnieki uz plostiņa sastinga savās vietās ap lādiņu, sažņauguši rokās maikstu galus. Tērpušies glābšanas vestēs, viņi izskatījās ļoti neveikli. Neviens, ja neskaita Vo-lodju Poļetajevu, komandu gaidot, pat neatskatījās. Visi raudzījās tikai uz ceļa zīmi ar balto karodziņu. Bet tad paklusu, it kā saudzējot taigas rīta klusumu, aizmugurē iekaucās motorkuģis — un visai brigādei kā vienā balsī no krūtīm izlauzās:

— Aiz-iet!

Strādniekiem vajadzēja krietni piespiesties, saņemot kopā visus spēkus, lai bez enkura palīdzības nolaistu ūdenī lielo un smago lādiņu, no vienas vietas apkarinātu ar sarkanā krāsā nokrāsotiem futrāļiem, turklāt vēl ar enkura ķēdi galā, kurai bija paredzēta traļa loma. Vienā mirklī visiem sasarka seja un sāka sēkt krūtis. Metāla pontoniem šķindot un dārdot, lādiņš nozuda upes dzīlē, bet pēc dažām sekundēm uzpeldēja un sārti iemirdzējās virs ūdens pie plostiņa. Nu visi atskatījās un sāka trokšņot:

— Kārtībā!

— Atlaid!

Taču tagad brigāde saprata, ka veikusi tikai pusi darba pat tad, ja saskaitītu kopā visus viņu pūliņus un rosmi. Otra puse darba pēc būtības jāveic Arsenijam Moroškam vienam.

Viņš pats satvēra stūres ratu.

Vasja Podlužnijs uzmanīgi, nesteigdamies, bet neaizturēdams nolaida no veltņa trosi, pie kuras bija piesiets lādiņš, un Demids Nazaričs, ritinādams spoli, attina maģistrālo vadu. Lādiņu mierīgi nesa projām no plostiņa — kā asiņains plankums tas rēgojās straumē. Vienmērīgi stūrēdams atpakaļ, Moroška noturēja motorkuģi pašā vidū uz vietas, kā mednieks tēmēdams lādiņu taisni uz ceļa zīmi ar balto karodziņu. Jauki slīdēja lādiņš! Tieši uz mērķi! No priecīgās nojautas, ka viss izdosies labi, strādniekiem gandrīz elpa aizrāvās. Pašlaik neviens nespētu izrunāt ne vārda. Visi ar nepacietību gaidīja, kā viss beigsies.' Bet piepeši sarkanie futrāļi, pēc visām pazīmēm, par agru, sāka lēkāt virs zaļganās, saules apspīdētās straujteces.

Uz plostiņa uztraucās:

— Vai apstājās? Kas tur ir?

— Tralis aiztur, vai neredzi?

Patiešām, ķēde, kuras gali bija piesieti pie lādiņa abiem pakaļējiem stūriem, nokarājās ūdenī kā cilpa, neaizslīdē-jusi līdz «Bruņurupucim» un droši vien aizķērusies aiz kāda akmens ...

— Dodu atpakaļgaitu, — uzsauca Moroška pa logu.

— Vai nenorausi?

— Turi vien!

Moroška dusmojās par šo neizdošanos. Ko darīt? Apiet nelaimīgo akmeni, ko aptvērusi ķēde? Bet kā — no kreisās vai no labas puses? Un vai izdosies pēc tam ievirzīt lādiņu taisnā ceļā uz mērķi, kas jau tik tuvu!

— Kad došu zīmi — laid vaļā! — Moroška nokliedza Podlužnijam īsi un skaidri. — Ne mirkli neaizturi, lai straume nes!

Laikam gan viņš pats nevarētu noteikti pateikt, kādēļ pieņēmis tieši šo lēmumu. Viņam tas bija iepaticies droši vien tāpēc, ka tajā likās vairāk pēkšņuma un drosmes nekā jebkurā citā, ko varētu pieņemt šajos apstākļos. Izrādījās, ka Moroškam tomēr patīk darbā riskēt...

Atkal notēmējis taisni uz zīmi ar balto karodziņu, viņš nokliedza:

— Atlaid!

Straume uzķēra un sāka nest- lādiņu lejup daudz ātrāk nekā pirms tam. Visi tūdaļ saprata, ka Moroškas nodoms izdevies: ķēde, kas bija kļuvusi par trali, no straujās kustības pacēlās uz augšu un pārslīdēja akmenim pāri. Pēc īsa brīža iegrimušie futrāļi jau sāka lēkāt virs «Bruņurupuča».

— Atlaid trosi!

Arsenijs aizskrēja uz kuģa priekšgalu. Kuģis ar pilnu jaudu devās atpakaļ, augšup pa upi. Lai gan lādiņš, pēc visa spriežot, bija stingri uzsēdies uz «Bruņurupuča», taču vilcināties ar tā saspridzināšanu nedrīkstēja: no tādas upes kā Angāra varēja visu sagaidīt.

Kad melnais fontāns uzšāvās virs upes, no plostiņa atskanēja tādi rēcieni, it kā brigāde gribētu ar visu, kas tās spēkos, palīdzēt sprādziena spēkam uzsviest akmeņus līdz pašām debesīm. Strādnieki pirmoreiz skatīja fontānu no saules puses. Mutuļodams un griezdamies virpulī, tas izplauka skaidrajā debesu zilgmē kā rītausmā uzziedējusi melni zeltaina roze. Un brigāde pēkšņi apklusa kā sastingusi, brīnumainās parādības apburta. Jā, lai skatītu šādu brīnumu, bija vērts pastrādāt tā, ka uz rokām palikušas asiņainas tulznas...

No rīta Arsenijs nepateica strādniekiem, ka šodien viņu darba iecirknī ieradīsies kantora kasieris. Diez kāpēc, bet Moroška cerēja, ka Rodigins tomēr apdomāsies, kad pēc sarunas ar viņu izies laukā no radiotelpas. Dienas vidum tuvojoties, Arsenijs slepus no brigādes arvien biežāk sāka raudzīties uz Negantā Vērša pusi. Ar katru bridi viņa cerības nevis nostiprinājās, bet izgaisa kā pulvera dūmi

vējā.

Pēc trešā lādiņa saspridzināšanas, kad strādnieki jau vilka nost glābšanas vestes, lai dotos pusdienās, Arsenijs Moroška nokāpa uz plostiņa un atklāja viņiem šo noslēpumu. Visi uzreiz saprata, no kā baidās darbu vadītājs, un ilgi klusēja. Tikai izejot laukā no joslas, kurā vēl virmoja pār krāci plūstošie dūmi, Sergejs Kisļajevs, ar acīm norādīdams uz vietu, kur notika sprādziens, ierunājās:

— Pavisam maz palicis .. .

— Dienām trim, — Arsenijs apstiprināja.

— Jābeidz, — Kisļajevs stingri pateica. — Bez pārtraukuma. Bez atpūtas. Laiks jau sāk pasliktināties. Vējiņš. Mākonīši.

— No tavas mutes dieva ausi, — pievienojās Moroška. — Bet pēcpusdienā upē nevarēsim iziet. Jāsaņem nauda, un gan jau pienāks arī peldbode.

Iziesim! Neviens no mūsu brigādes nedzers. Vai tā būs, puiši?

Ne visai skaļi, pulka biedri tomēr piekrita, vienīgi Vasja Podlužnijs, sakravādams savus aparātus uz motor-kuģa, norūca:

— Rīkle galīgi izkaltusi.

— Atlikt, — mierīgi, saudzēdams Vasjas patmīlību, pateica Kisļajevs. — Pabeigsim spridzināšanu, tad varēsi piedzerties, ja tev tāda gribēšana.

— Uz jums es paļaujos, — sacīja Moroška. — Ir taču mums tādi gribētāji, ko pat aiz ausīm nevarētu atraut no pudeles. Tie sāks un pēc tam ievilks citus. Atkal sāksies plostošana.

— Plostošanu pieļaut nedrīkst! — gandrīz iekliedzās Kisļajevs un pat pacēla roku. — Pietiks, diezgan esam skatījušies uz piedzērušo purniem.

— Kā lai izsargājas?

— Par to jāpadomā.

Kisļajevam tomēr ar domāšanu diez kā neveicās.

— No rīta, kad tu dzīries padzīt mani no krasta, ja apturēšu darbus, — nesagaidījis nekādu padomu, turpināja Moroška, — es vēl klusēju. Bet tagad pateikšu: pēcpusdienā pie darba netiksim. Mums visiem jāpaliek krastā, jāpaseko kārtībai, nedrīkst pieļaut kautiņus, jāuzrauga noliktava ... Šautenes novāciet. Jums tās sakarinātas gar visām sienām. Noglabājiet airus, motoriem izskrūvējiet sveces, lai atkal nesarīko vizināšanos. — Viņš paraudzījās uz ziemeļu krastu. — Domāju, ka arī vējiņš drīz pieņemsies spēkā. Neļaus mums iziet upē ar lādiņu.

— Labi, šodien lai notiek, kā tu vēlies, — piekrita Kisļajevs. — Bet rīt strādāsim. To ņem vērā — kas teikts, tas jāpilda.

— Bet ja nu sāksies plostošana ...

— Plostošanas nebūs!

— Ar buršanu to aizkavēt nevar.

— Nebūs, — atkārtoja Kisļajevs klusāk, caur zobiem.

— Ja tu saki — nebūs, tad jau jātic, — atbildot uz brigadiera skatienu, ierunājās Vasja Podlužnijs, atklāti īgņodamies par to, ka arī šodien biedriskuma dēļ nevarēs iedzert kādu malku. — Kad pienāks peldbode, visi metīsies turp, sagrābsies spirtu, un tu varēsi viņiem nolasīt le-ekciju par alkohola kaitīgumu vai avī-īzes rakstu. Un viss būs kārtībā. Visas pudeles ielidos upē.

— Pirms tam iztukšotas, — precizēja Uvarovs.

— Tas pats par sevi...

Kisļajevs patrina pieri un atmeta matu cekulu.

— Viņi nesagrābsies!

Tu nedosi? — Podlužnijs dzēlīgi noprasīja.

— Nedosim, — Kisļajevs atcirta. — Cīnīsimies pret plostošanu visiem spēkiem. Ja apdomā ar veselu saprātu, tad šim nolūkam labi visi līdzekļi.

m

Celtniecības pārvaldes kasieres Marijas Grigorjevnas Pčeļincevas baltais kuteris parādījās tūdaļ pec pusdienām, kad strādnieki vēl nebija paguvuši aizklīst no sardzes kuģa.

... Marija Grigorjevna Pčeļinceva izsniedza naudu tikai pārvaldes mājiņā. Tā bija ļoti pārgalvīga sieviete, kādas var sastapt vienīgi taigā. Taču viņa neuzticējās ne savam ierocim, ne savam miesassargam — motoristam. Viņa bija pieredzējusi visādus gadījumus un nekad neaizmirsa piesardzību.

Kad Pčeļinceva, tukla sieviete zaļā sporta tērpā, zābaciņiem kājās, ar ādas somu pār plecu, uzkāpa uz kraujas, pie pārvaldes mājiņas jau gaidīja liels pūlis. Sasveicinādamās viņa pamāja ar vīriešu žokejcepuri un, šķelmīgi uzrāvusi biezās melnās uzacis, parupji atzīmēja:

— Saskrējuši gan! Kā kraukļi!

Žēlabaini taisnodamies, vīri ātri pašķīrās, dodot ceļu

— Tukšā esam palikuši, Maija Grigorjevna!

— Skumīgi bez tiem papīrīšiem ...

— Cilvēks mitējas sevi cienīt.

Pie lieveņa viņu panāca izsauciens:

— Kur tad peldbode?

— Nesāciet raudāt, nāk, — kasiere atbildēja.

— Kur paskrējāt garām?

— Pie Dārdošās.

Pār pūli kā vēja pūsma pāršalca:

— Tā nāk, puiši! Jau tuvu!

Arsenijs Moroška sagaidīja Marju Grigorjevnu uz lieveņa. Viņa enerģiski pakratīja viņam roku un stingri noprasīja:

— Ko tu šeit dari, ko?

*— Spridzinām.

— Vai par to tev tik daudz naudas atgrūduši?

— Vai ir daudz?

— Tikko spēju atstiept, kā redzi!

Pārvaldes mājiņā ieraudzījusi Geļu, Marja Grigorjevna ar skatienu pajautāja Moroškam, vai drīkst izrunāties atklāti radistes klātbūtnē. Saņēmusi apstiprinošu atbildi, viņa norāja:

— Kam tu tā centies? Sev par ļaunu.

— Vai jūs nevarējāt saslimt uz kādām trim dienām, — Moroška nogaudās.

— Labprāt saslimtu, bet kas man ticēs? — apsēdusies, lai atvilktu elpu, viņa pasmējās. — Vai atkal būs plostošana?

— Var gadīties, — Arsenijs skumji atbildēja.

— Kā gan tā rodas, šitāda liksta?

— Laikam jau aiz garlaicības.

— Vai dzer arī labi puiši?

— Gadās.

— Viņiem vajadzētu kaunēties!

— Sasodīts ...

Pie galda, aiz kura Marija Grigorjevna bija iekārtojusies ar savu kasi, pirmais pienāca Igors Mercalovs. Lai gan šodien pārdzīvojis visai nepatīkamus brīžus, Merca-lovs likās priecīgi rosīgs, runīgs un laipns — noskaņots uz sava labākā viļņa. Viņš apsveica Mariju Grigorjevnu familiāri, kā senu paziņu:

— Sveicināta, Grrrigorjevna!

— Ahā, bārdainis, — Pčeļinceva atsaucās, šķirstīdama savus papīrus. — Atkal pirmais?

— Pierrradums!

— Tā tev vajadzētu visur ...

— Visur nevar pagūt.

— Nav vēlēšanās?

— Godkāres nav.

— Visam jābūt, tikai ar mēru, — atbildēja Marija Grigorjevna un, pastūmusi uz galda galu algas sarakstu, pavisam skarbi pateica: — Paraksties.

— To es darīšu ar vislielāko prieku, — Mercalovs atbildēja neparasti pieklājīgi.

— Kur gan tu liksi tik daudz naudas?

— Vai tā kāda nauda? Vai to vērts taupīt?

— Tātad nodzersi?

— Valstij, Grigorjevna, vajadzīgs apgrozījums.

— Bez tevis valsts neizputēs. Ej vien . . .

Kad Mercalovs gatavojās paklanīties Pčeļincevai, Moroška, kas turpat netālu sēdēja, apvaldīti, tomēr stingrā balsī, atgādināja:

— Neaizmirsti tūliņ iemaksāt kopējam katlam. Kad pienāks peldbode, — virēja sapirks pārtikas produktus.

— Būs darrrīts!

Aiz Mercalova ieradās Babuhins, pēc viņa Zeļencovs . .. Viņi ienāca tādā pašā kārtībā kā viņreiz, un Marija Grigorjevna klusībā nobrīnījās par priekšzīmīgo disciplīnu, kāda valda taigas voļņicā. Kasiere kļuva nopietnāka, pieklusa un sāka tikai norādīt ar pirkstu uz algas sarakstu.

— Lūk, šeit...

Mercalovs sagaidīja drauģeļus pie kraujas.

Uz takas, kas veda uz pārvaldes mājiņu, viņi satika Sergeju Kisļajevu un Volodju Poļetajevu, kuri tikko bija izpildījuši Moroškas slepeno pavēli par šautenēm, airiem un motorlaivu. Varēja paiet garām klusējot, jo šodien viņi jau vairākkārt bija tikušies, bet Igors Mercalovs, saņēmis naudu, rožainu nodomu iekvēlināts, bija visjautrākā omā un juta stipru vēlēšanos pazoboties vai pat pafilozofēt.

— Esat nokavējušies, — viņš ierunājās, negriezdams ceļu.

— Kur gan jāsteidzas? — Kisļajevs brīnījās.

IJn tu vēl jautā? — pasmīknēja Mercalovs. — Lai gan tev jau par it visu ir marksistiski uzskati. Bet kādi gan citādi varētu būt komjauniešu vadonim! — Kļūdams sevišķi možs, viņš pasmējās. — Starp citu, kādreiz ari es biju sava veida kultūras darbinieks! Institūta. Vai netici? Gadījās tā, sasaucu sapulci. ..

— Kas tad notika? — Kisļajevs pārtrauca viņu.

— Arī es izgāzos!

Uzkāpis uz sardzes kuģa, Mercalovs aizveda savus drauģeļus pie Varjiņas. Viņa rosījās pa virtuvi, visu noridā-dama pēc pusdienām. Iekāries durvju stenderēs, Mercalovs vaicāja:

— Paklau, drostaliņ, vai nauda kopējam katlam jāiemaksā tev?

— Vai jau saņēmāt? — kaunīgi pietvīkdama, atsaucās Varjiņa, slaucīdama priekšautā rokas. — Jā, savācu es ...

— Tūliņ būs klāt peldbode, vai zini?

— Vajadzētu būt.

— Sapērc produktus tā pavairāk, citādi mēs vairs kājas pavilkt nespējam.

— Nopirkšu visu, kas tur būs dabūjams.

— Pieprasi gaļas konservus.

— Labi.

— Nelūdz, bet pieprasi.

Pagriezies pret drauģeļiem, Mercalovs nokomandēja:

— Noskaitiet!

Iedevis virējai savākto naudu, viņš ar tikko manāmu galvas mājienu pavēlēja tiem atstāt viņu ar Varjiņu divatā. Pēc tam iegājis virtuvē, viņš tik spēji pierāva Varjiņu sev klāt pie krūtīm, ka viņai zem blūzītes kaut kas iestirkšķējās.

— Oi, podziņas, — viņa nočukstēja.

— Salasīsi!

— Būtu nodzinis bārdu . . .

Mercalovs ilgi skūpstīja Varjiņu, atliecot viduklī, laikam cerēdams, ka virēja to uzņems par viņa kvēlās kaisles nevaldāmo izpaudumu. Bet tad, kādā mirklī nolēmis, ka vajadzīgais iespaids radīts ar uzviju, viņš, tikko atvilcis elpu, pateica viņai.

— Vakarā es atnākšu.

— Ko tu runā? — Varjiņa protestēja.

— Es tikai atnesīšu tev dāvanu, — tiekdamies ātrāk pabeigt iespaidošanu, Mercalovs paskaidroja: — Ko tev nopirkt? Drānu kleitai? Kurpes? Kādu numuru tu valkā? — Viņš uzmeta skatienu Varjiņas kailajiem stilbiem. — Šķiet, labāk būs drānu kleitai? Kādā krāsā? Ko tu klusē? Nu, gan jau es izdomāšu.

— Man nav vajadzīgas tavas dāvanas, — aizvainojās Varjiņa.

Nu Mercalovs atcerējās, ka līdz šim nav pateicis Var-jiņai neviena vārda par mīlestību.

— Dārgumiņ, tu taču man esi pasaulē vienīgā, — viņš mīlīgi un skumji norunāja, it kā līdz sirds dziļumiem sarūgtināts par Varjiņas neticību. — Es nāku pie tevis ar mīlas pilnu sirdi, bet tu .. .

— Bet es tikpat neticu, — attrauca Varjiņa, ar bailēm sajuzdama, ka viņa tāpat kā arvien nav spējīga neticēt tiem vīriešiem, kuri stāsta viņai par mīlestību. — Jūs visi esat krāpnieki! — viņa piebilda tādā tonī, it kā būtu izdarījusi milzīgu atklājumu par labu visām sievietēm pasaulē.

— Burrrvīga! — sajūsminājās par viņu Mercalovs. — Dabas bērrrns!

Uzskatīdams, ka viņu attiecībās pilnā mērā jau valda miers un mīlestība, viņš uzskatīja par iespējamu parādīt godu arī dzīves prozai.

— Ko tie idejiskie te darījās? — viņš pavaicāja, it kā atcerējies tos pilnīgi nejauši. — Visi aizgājuši pēc naudas, bet šie te .. . Dīvaini. — Tad viņam iekrita prātā, ka pašlaik ļoti vietā būtu notēlot sevi par briesmīgi greizsirdīgu, — un tāpēc noprasīja: — Varbūt grozījās te ap kambīzi?

— Ko tu runā! — Varjiņa izbijās. — Viņi rosījās pie motorlaivas ...

— Pie motorlaivas?

— Arī airus, kā liekas, noslēpa.

— Ahā, tā jau cita runa!

Baidīdamies, ka Varjiņa, lai cik naiva būdama, varētu pamanīt pārmaiņas viņa sejā, Mercalovs pasteidzās atvērt virtuves durvis.

— Kur gan tā peldbode aizķērusies?

Peldbode piestājās pie sardzes kuģa. Pirmais uz tās klājā nokāpa Arsenijs Moroška.

— Sveiciens celtniecības varoņiem! — sniegdams darbu vadītājam strupu, bet visai veiklu roku, jautri runāja peldbodes vadītājs Jegors Jegoričs. Viņam bija pietiekami daudz iemeslu justies lieliski, jo drīz sāksies tirgošanās pie Negantās krāces.

— Nesteidzieties, Jegor Jegorič, — klusi un svinīgi ierunājās Arsenijs.

— Kas ir? — saausījās Jegors Jegoričs.

— Mums jāparunā.

Viņi pagāja tālāk, lai nedurtos acīs strādniekiem, kas trokšņoja uz sardzes kuģa, un tikai tad Jegors Jegoričs ievēroja, cik noraizējies un satraukts izskatās darbu vadītājs.

Viņš čukstus pajautāja:

— Vai kas noticis?

— Vispirms par kārtību ... — nesteigdamies sāka runāt Moroška, cenzdamies jo vairāk uztraukt Jegoru Jegoriču. — Vispirms mūsu virēja nopirks visu, kas ir, — kopējam katlam.

— Draudziņ manu, Arsenij! — iesaucās Jegors Jegoričs, neslēpdams aizvainojumu. — Kam tu man to saki? Mēs taču kārtību zinām! — Noslēpumainība, ar kādu Moroška bija sācis runāt, viņu neizsakāmi mocīja . ..

Arsenijs Moroška kļuva drūms kā lietus mākonis.

— Vai jūs pārnakšņosiet šeit?

— Kā vienmēr, — Jegors Jegoričs atbildēja.

— Kādi jums aizšaujamie?

— Koka.

— Vai ieroči ir?

No Jegora Jegoriča pieres sāka aumaļām plūst sviedri, un viņš piepeši pazaudēja balsi:

— Kas ir? Kas ir?

— Paši zināt... — acis nodūris, atbildēja Moroška.

— yai tiešām?

— Ohu!

Arsenijs Moroška, ka bija iecerēts, nepateica Jegoram Jegoričam nekā noteikta, tā ka viņa sirdsapziņa netika aptraipīta. Bet tajos mājienos, ko viņš atļāvās darba labā, Moroška liela grēka nesaskatīja.

— Ko tad darīt? — satverdams darbu vadītāja roku, aizsmakušā balsi nočukstēja Jegors Jegoričs. — Nav taču vairs dzīves, kamēr sadzinuši šeit tos, tos liekēžus...

! Nesen viņi Žeļeznovā izlaupīja veikalu. Ribnajā noliktavu iztīrīja un sargu nogalināja. Taigā ... Oi, man kļuva slikti! Sirds streiko, draudziņ Arsenij, sirds ... Ko man darīt?

— Pieturi spirtu, — ļoti nopietni deva padomu Moroška, jau sākdams baiļoties par Jegora Jegoriča veselību. — Paši zināt, šeit ir dažādi cilvēki: kad pielaksies — tad viņiem viss tīrais nieks. Un, ja taisāties pārnakšņot — tad gan esiet piesardzīgi. Pieturiet...

— Taisnība! — kā lūgšanu uztvēra Jegors Jegoričs.

— Dodiet pa vienai pudelei.

— Tieši tā! Vienu — un diezgan!

Bet tad Jegors Jegoričs saviebās kā no zobu sāpēm:

— Viņi taču saraustīs mani gabalos!

— Nu, pielūkojiet.. .

— Uabi, izgrozīšos! — apsolīja Jegors Jegoričs.

Rosīgā, iejūsminātā Varjiņa, atcerēdamās Mercalova

padomu, šoreiz nopirka sevišķi daudz produktu, jo vairāk tāpēc, ka peldbode varētu šoruden vairs neierasties pie Negantās. Varjiņai palīdzēja vairāki puiši. Lai darbs ātrāk sokas, viņi pagaidām sanesa produktus Varjiņas kajītē, līdz kurai bija tuvāk, lai vēlāk aizstieptu uz noliktavu. Arī virēja no zemessūcēja, ņemdama piemēru no Varji-’ ņas, izpirka visu naudu, kas bija savākta kopējam katlam. Viņas nopirktos produktus matroži iekrāva laivās. Vārdu sakot, šoreiz virējas aizturēja tirgošanos ilgāk nekā pa-! rasti, par ko rindā, kas bija nostājusies gar visu sardzes kuģi, sākās pārmetumi un skaļa izrunāšanās.

Kamēr sapirka produktus diviem katliem, kārtībai sekoja Arsenijs Moroška, pēc tam viņš aizgāja uz rindas viņu galu, kur bija sastājušies visi viņa draugi. No rindas viņam uzsauca:

— Darbu vadītāj, kurp tu ej, iepērcies pirmais!

— Pagūšu.

— Kārrrtībiņa! — priecīgi iesaucās Mercalovs, iedomājies, ka darbu vadītājs baidās iepirkties ārpus rindas. — Pie mums ir demokrātisms. Visi vienlīdzīgi. Nav kur izvērsties! — Viņš pat nogāgināja kā zoss: viņu smīdināja tas, ka priekšniecībai dzīvē tik grūti klājas.

No peldbodes tilpnes tobrīd izkāpa Jegors Jegoričs. ļ Aizsedzis ar savu rausim līdzīgo stāvu visu eju, viņš lēni

225

8 — Straujtece

pārlaida skatienu pār kurnošo rindu, it kā saskaitot savus pircējus, un vēl aizvien piesmakušā balsi pavēstīja:

— Pilsoņi, neuztraucieties, spirta ir atliku likām!

Rindā stāvošie sāka trokšņot:

— Neaizkavē!

— Es jau par to runāju, — atbildēja Jegors Jegoričs, uzskatīdams, ka saruna ievadīta visai veiksmīgi. — Ja jau jūs tā steidzaties, tad mans pienākums apkalpot jūs visus labi ātri. Vai tiesa? Tiesa. Lūk tādēļ — sākumam — izsniegšu uz rokas pa vienai pudelei.

Kādu brīdi priekšējie pabļaustījās, bet Jegors Jegoričs nobālis nomierināja tos, tikai paceļot roku.

— Nav labi tā bļaustīties! Nav labi! Un tādi esot celtnieki varoņi! — viņš pārmeta slāpstošajiem, kad tie mazliet pierima. — Kam tad esmu es? Lai nebūtu aizkavēšanās. Izdzersi to — atnāc atkal. Spirta man tik daudz, ka varat kaut aplaistīties.

— Vai jūs ilgi stāvēsiet?

— Pārnakšņosim un laikam nostāvēsim arī rītdien.

— Nu, tad viss kārtībā!

Rinda virzījās uz priekšu ātri. Nolēmuši, ka mazāk svarīgos iepirkumus, kā drēbes un apavus, varēs iegādāties rīt, pircēji šobrīd paņēma pa pudelei spirta, dažas kārbas sīkzivju un soļankas. Stundas laikā klājs bija tukšs. Pie ieejas peldbodes tilpnē palika tikai tie, ar kuriem vakar uz upes Moroškam notika slepenā vienošanās.

— Nāciet, nāciet, biedri celtnieki, — mudināja viņus Jegors Jegoričs. — Bez kavēšanās.

— Pateicamies, Jegor Jegorič, — Moroška klusi atbildēja. — Jāpiesargās.

Spridzinātāju atteikšanās iegādāties spirtu aiz bailēm no nebūšanām, kas var izraisīties pie Negantās, galīgi pārliecināja Jegoru Jegoriču. Balss viņam tūdaļ aizsmaka kā pēc saaukstēšanās:

— Vai tik bīstami ir, ko?

— Kas pats sargājas, to arī dievs sargā, — izvairīgi atbildēja Moroška.

— Ko tad darīt? — sastomījās Jegors Jegoričs. — Nu tad, draudziņ Arsenij, atlaid galus. Paldies, ka brīdināji. Esmu ļoti pateicīgs.

Straume ātri aiznesa peldbodi projām no sardzes kuģa, un tikai tad sāka darboties tās mašīnas. No kajītes, kuras logs bija uz upes pusi, izlēca Mercalovs un aiz viņa — matroži no zemessūcēja, kuri bija paguvuši kļūt par dīkdieņu viesiem.

— Uz kurieni tā dodas, biedri darbu vadītāj?

— Vai aiziet, ko? Vai tiešām aiziet?

— Hei, Jego-o-orič! Jego-oričl

Pret vakaru pie Negantās kļuva trokšņaini. No sardzes kuģa un zemessūcēja plūda melodiskas harmoniku skaņas, klaudzēja dejotāju zābaku papēži, skanēja jautras dziesmas ...

Saulrieta laikā pie krasta kaut kā nepamanīts piestāja augšup pa upi ejošais ģeologu ekspedīcijas gliseris. Tas uzslīdēja uz sēres, un no tā uzmanīgi izkāpa Boriss Beļav-skis. Pirmā viņu ieraudzīja virēja Varjiņa. Ieraudzīja un uzreiz pat nepazina viņā to dīvaino motoristu, kurš, aizmirsis vīrieša lepnumu, tik neatlaidīgi, cilvēkiem par izsmieklu, dzinās pēc gluži parastas, ne sevišķi skaistas meitenes.

Boriss Bejavskis izskatījās pat švītīgāks, nekā pirmoreiz ierodoties pie Negantās krāces. Viss viņam bija jauns, moderns un elegants, kā no skatloga izņemts. Neko sacīt, gaume Beļavskim bija teicama. Viņš atgādināja drīzāk šeit iemaldījušos tūristu vai jaunu dzejnieku, kas mūsdienās, meklējot saviem sacerējumiem tēmas un varoņus, ieklīst jebkurā nomalē. Viņš soļoja, mazliet piesargādams sadauzīto kāju, bet ar augsti paceltu galvu. Viņa lauvas krēpes bija frizētavā no jauna apstrādātas — izraisot skaudību visos, kuri pastāvīgi dzīvoja taigā. Beļavskis bija šķīries no savas bārdiņas, kas izskatījās kā baltdadža krūms.

— Tētiņ manu, tas taču esi tu, Borja? — sagaidījusi Beļavski pie trapa, iesaucās Varjiņa. — Paskat vien, cik švītīgs! Kā uzcirties! Pat pazīt nevar. Skatos, skatos un domāju: kas tur ieradies? Kā ir ar kāju?

— Paiet var, — laipni atbildēja Beļavskis.

Šodien ēdamistabā ienāca maz cilvēku, vakariņas aiznesa uz kajītēm, un Varjiņa bija priecīga, ka var uzaicināt pie sevis Beļavski. Tas labprāt pieņēma ielūgumu: viņam tieši gribējās šobrīd parunāt ar vientiesīgo virēju. Sēzdamies pie galda, viņš apjautājās:

— Vai pie jums tagad jautra dzīve?

Arī Varjiņa bija iegādājusies pudeli spirta, kuru, protams, glabāja Mercalovam, bet tas, virējai par izbrīnu, šovakar dzēra visai apvaldīti un neļāva vaļu arī saviem drauģeļiem. Tāpēc Varjiņa, klausīdama savas labās sirds aicinājumam, nolēma pacienāt Beļavski.

— Te būs arī tev! — viņa sacīja, priecādamās, ka var izpatikt skaistam puisim. — Dzer! Kā tas izskatās — visi dzīro, tu vien ne!

— Paldies, Varjiņ, — mīlīgi pateicās viņai Beļavskis. —- Tikai es nedzeršu.

Varjiņa aiz pārsteiguma pat apjuka:

— Kālab tā? Vai pie viena esi izārstējies?

— Nē jau, pats no sevis tas kļuvis pretīgs.

— Vai pavisam? Nu tad brīnumi!

Beļavskis ēda vakariņas nesteigdamies, bez ēstgribas, vilkdams laiku, neuzdrošinādamies uzreiz sākt izprašņā-šanu.

No bezdarbības un labās pārtikas viņš bija kļuvis spirgtāks. Bet vēl vairāk mainījusies bija viņa sejas izteiksme. Ap lūpām vairs nemanīja cietsirdību — vienīgi maigumu, aiz kura pastāvīgi slēpjas smaids. Skatienā neredzēja parasto svētbildes skumību — viņš raudzījās domīgi un cerību pilns.

— Tevi slimnīcā it kā apmainījuši būtu, tā šķiet, — nebeigdama brīnīties, atzīmēja Varjiņa.

— Var jau būt, ka apmainījuši... — pūlēdamies izpatikt virējai, piekāpīgi piekrita Beļavskis un sāka aplinkus: — Nu, kā pie jums veicas darbi?

— Visu laiku spridzināja, — Varjiņa pastāstīja.

— Vai Auša ir šeit?

— Būs kāda nedēļa, kopš aizbrauca.

— Un kad atgriezīsies, vai zini?

— Runā, ka rīt.

Un tikai pēc tam, skatīdamies Varjiņai taisni acīs, viņš pajautāja:

— Kā tad Geļa te jūtas?

Varjiņa labi saprata, ko Beļavskis grib uzzināt, taču atbildēja izvairīgi:

— Visu laiku šuj maisus.

— Kur viņa ir pašlaik?

— Neesmu viņu šodien redzējusi. Pat vakariņās neatnāca. Es tikko biju iegriezusies pārvaldes mājiņā — ari tur nebija, un neviens nezina, kur viņa ir,..

— Jaunums, — Beļavskis kļuva domīgs. — Bet man, Varjiņ, viņa vajadzīga. Vai tu nepameklētu?

— Ko tu runā, kur lai es viņu meklēju?

•— Kaut kur taču viņai jābūt!

— Šeit pat, bet, acīm redzot, noslēpusies no piedzērušajiem.

Brīdi vēlāk Beļavskis jau žēli palūdza:

— Pameklē!

— Velti gan tu, Borja, dzenies pēc viņas, — ierunājās Varjiņa, nolēmusi beidzot atklāti pateikt savas domas. — Viņa tevi nemīl. Nemaz nemīl.

— Iemīlēs!

— Bet runā taču, ka viņiem drīz būs kāzas.

Beļavskis par to mierīgi, bez ļaunuma pasmējās:

— Nekādu kāzu nebūs, Varjiņ.

— Kā tad nebūs? Šķiet, ka viņi jau tagad dzfvo kā vīrs ar sievu!

— Nemuldi. Nekad neticēšu.

Varjiņu pārsteidza, ka pat viņas atklātā valoda par Geļu nesatrauc Beļavski. Viņu patiešām slimnīcā -būs apmainījuši. Noteikti bija izgaisis neapvaldītais straujums — pati raksturīgākā viņa īpašība. Pat greizsirdība it kā norimusi . . . Pārmaiņas Beļavska raksturā, pēc Varjiņas domām, bija pretdabiskas un visai aizdomīgas.

— Esi gan tu ērmīgs, — viņa atkal nobrīnījās.

— Biju ērmīgs.

Ēdamistabas durvis atvērās, un Boriss Beļavskis, nepaguvis pagriezties, pēc soļiem uzminēja, ka ienācis Igors Mercalovs.

— Borrrja, drrraugs!

Mercalova prieks bija pilnīgi patiess; nēvienu citu viņš tā nevēlējās satikt šovakar kā vieglprātīgo moto-ristu.

— Tā tik ir satikšanās! — skaļi priecājās Mercalovs, nosēzdamies blakus Beļavskim un uzsizdams viņam uz pleca; bija redzams, ka viņš tikai nedaudz iereibis, bet nez kādēļ pūlas izlikties par piedzērušu. — Nu, kā tev klājas? Vari paiet? Vari pastaigāt? Kārrrtībiņa!

Ieraudzījis spirta pudeli, ko Varjiņa kautrēdamās novāca, viņš sagrāba to un izlēja spirtu glāzē.

— Uz atgriešanos!

— Es nevaru, — Beļavskis atteicās.

— Ko tu niekojies?

— Ne piles.

— Kas tev noticis?

— Pats nezinu... — vēlēdamies ātrāk tikt vaļā no Mercalova, Beļavskis sāka melot: — Laikam jau slimnīcā būs sadzirdījuši ar kādu draņķa dziru.

— Ak tāpēc tu esi tik ērmīgs, — skumji secināja Var-jiņa, nešaubīgi noticēdama Beļavska vārdiem. — Bet es skatos un skatos ...

— Ir gan riebekļi! — izlamājās Mercalovs. — Paskat vien, ko viņi dara ar cilvēkiem! Sakrrropļo!

Viņš pat nedomāja noticēt Beļavskim. «Atturas,» viņš saprata. «Tātad vajadzīgs ...» Bet tūliņ diez par ko atsala un nogrima domās. Atbīdījis glāzi, Mercalovs aicināja:

— Iesim pie mums, pasēdēsim. Puiši jau sen tevi gaida. Vai tad tu jau gribi likties uz auss?

— Nevaru, Igor, nevaru, — mierīgi, bet stingri atteicās Beļavskis. — Jāatpūšas.

Mercalovam ļoti gribējās nolamāt Beļavski kā senāk, bet viņš pēdējā mirklī savaldījās.

— Labi, — viņš noteica pieceldamies un, it kā starp citu, piebilda: — Es vēl ieiešu pie tevis.

Vakarā ziemelis jau dzenāja bezgalīgus melnu mākoņu vālus un tik zemu, ka likās, tos varētu ar airi aizsniegt. Drīz sāka gāzt auksts, brāzmains lietus. Kādu stundu tas nikniem grūdieniem skaloja sardzes kuģa klāju un jumtu, bet tad pēc nelielas atelpas sāka vienmuļi un apnicīgi smidzināt sīks lietutiņš, un neviļus bija jādomā, ka tas smidzinās nevis vienu nakti, pat nevis nedēļu, bet visticamāk — visu rudeni.

Beļavskim šis lietus bija īsti pa prātam. Tā vienmērīgā, maigi iemidzinošā šalkoņa palīdzēja galīgi nostiprināties viņa neparastajam noskaņojumam, kāds nesen bija radies.

Sastapšanās ar Geļu slimnīcas parkā atjaunoja Beļavskī cerību nokārtot attiecības ar viņu un piespieda pārcilāt domās visu savu dzīvi. Tam, kas bija noticis ar viņu sen-senis, piemita sakarība ar to, kas notika tagad. Pagātne beidzot itin kā ieguva laimīgu turpinājumu ...

Viņš dzīvoja ar vecmāmiņu nelielā istabiņā, koka mājā. Abi gulēja vienā platā gultā. Patīkami bija aizmigt pie mīļās, laipnās vecmāmiņas sāniem, klausoties pasakas, ko viņa stāstīja.

Māte dzīvoja viena aiz starpsienas, lielā istabā, kurā bija dažādas mēbeles. Istabas vidū zem lāstekainas lustras stāvēja apaļš galds. Māte, slaida auguma, sārta, skaļa, arvien iesmaržojusies sieviete, mājās pārradās tikai vakarā. Tikko viņa iegāja savā istabā, tur tūdaļ kaut kas krita, brakšķēja, skanēja un šķindēja ...

Māte strādāja kādā bāzē. Dzīvoja viņi pārticībā, taču māte vienmēr nez kāpēc nopūtās, gaudās, kurnēja...

— Apkaunies, — vecmāmiņa dažreiz norāja viņu.

Ar to pietika. Māte iekaisa un sāka trokšņot tā, ka skanēja visa māja. Un savaldīties viņai bija grūti.

Reiz pēc lielas saraušanās vecmāmiņa klusi, nevienu netraucēdama, nomira. Borja uzzināja to nākamajā rītā, turklāt pats pirmais.

Jau pēc divām nedēļām māte pieprasīja, lai viņš iet gulēt tajā istabiņā, kurā bija dzīvojis ar vecmāmiņu. Drebēdams viņš kliedza:

— Māmiņ, man bail!

— No kā tu baidies, muļķīt, — māte noprasīja. — Es taču būšu blakus, aiz sieniņas.

— Man ļoti, ļoti bail!

— Bet pie manis vakaros atnāk cilvēki, — viņa laipni paskaidroja. — Darīšanās. Viņi sarunāsies, un tu nevarēsi gulēt.

— Es uzvilkšu uz galvas segu!

— Arī par šauru mums vienā gultā.

— Kā tad mēs ar vecmāmiņu?

— Nu, negudro tik daudz! — sadusmojās māte. — Tu jau esi liels! Ej vien, ej ...

— Bet man bail!

Māte ar varu noguldīja viņu vecmāmiņas gultā. Borjam bija baisi. Katru nakti viņš ilgi nespēja aizvērt acis. Pie mātes patiešām sāka nākt kādi cilvēki. Borja ieklausījās klusinātajās sarunās, bet naktī murgoja, pa miegam kliedza un lēca laukā no gultas.

Pie mātes nāca tikai vīrieši. Dažus no tiem viņš bija redzējis, uzmanīgi paverot durvis. Visbiežāk ieradās garš melnacains tēvocis ar biezu portfeli. Šim tēvocim bija skanīga, skaista balss, un viņš dažreiz klusiņām padziedāja jautras dziesmiņas. Reiz Borja nejauši sastapās ar viņu gaitenī. Melnacainais tēvocis ar pirkstu pacēla viņa zo-diņu, ielūkojās sejā un sāka izprašņāt:

— Kā tevi sauc? Kā dēls tu esi?

— Māmiņas un tētiņa, — Borja nopietni atbildēja.

— In-te-re-santi! ...

Borja sastapa viņu arī vēlāk, bet vienmēr tas radīja tikai satraukumu: tēvocis uzdeva kaut kādus āķīgus jautājumus. Tie izraisīja Borjā ne vien aizvainojumu, bet arī tādu dīvainu neizpratni. Likās, ka viņš šo tēvoci jau ir redzējis pirms tam, kad tas sāka ierasties viņu mājās, — itin kā uz ielas, itin kā sapnī.

Kara laikā puišeļi, ar ko viņš draudzējās, pastāvīgi daudzināja savus tēvus, kuri karoja kaut kur tālu. Arī Borja lepojās, ka viņa tēvs atrodas frontē.

Kara pēdējā gadā Borja sāka iet skolā. Daudziem zēniem tēvi bija gājuši bojā, bet viņa tēvs pēc ievainošanas atradās kara slimnīcā. Viņš atgriezās tikai nākamajā vasarā, pilnīgi negaidot Tā svētdiena Borjam aizritēja kā sapnis. Viņš ik mirkli ielūkojās tēvam acīs, glāstīja viņa rokas, aptaustīja viņa ordeņus un medaļas, gāja ar viņu pagalmā skrieties un pat lauzties uz pļaviņas. Borjas laime izpaudās ar to nevaldāmo sajūsmu un gavilēm, ar kādām strazdi vij lļgzdas un dzied dziesmas.

Bet piepeši tā sabruka. Pret vakaru beidzot pārradās māte un kopā ar viņu — tas melnacainais. Māte visu vakaru raudāja, bet tēvs, parunājis ar svešo tēvoci, aizgāja no mājām. Borjam tas bija tāds sitiens, ka viņam piemetās nervu lēkme, un viņš veselu mēnesi nogulēja slimnīcā. No tā laika Borja bija kļuvis ļoti ātri satraucams, raudulīgs un domīgs.

Tēvs apmetās provinces pilsētā pie Volgas, taču katru mēnesi atsūtīja naudu un bieži — Borjam dāvanas. Kad Borja paaugās, viņš slepus no mātes aizbrauca uz to pilsētu, lai satiktu tēvu. Tas dzīvoja jaukā dzīvoklī, kur saimniecību vadīja viņa radiniece — veca, salīkusi, nerunīga sieviņa. Izrādījās, ka tēvs ir lektors institūtā un raksta zinātniskus darbus. Arī otrā tikšanās ar tēvu noritēja kā pasakā ...

Beidzis skolu ar zelta medaļu, Boriss nekavējoties, bez jebkādas kautrēšanās paziņoja mātei, ka aizbrauc iepriecināt tēvu.

Tēva mājās pa to laiku bija notikušas pārmaiņas. Radiniece bija nomirusi, un par saimnieci kļuvusi nelaipna sieviete, kas greizi noskatījās uz viņu, — un Borja uzminēja, ka tēvam uzradusies sieva.

Tēvs ļoti priecājās par Borjas sekmēm, par viņa medaļu, sarunājās kā ar pieaugušu un aicināja uz savu institūtu. Taču Boriss tiektin tiecās uz Maskavu, tikai uz Maskavu ...

Viņš iestājās Maskavas universitātē. Janvāri, izmantodams brīvdienas, viņš atkal aizbrauca uz rajona pilsētu. Borja ļoti ilgojās pēc tēva. Bet tēva sieva, Jevgeņija Va-siļjevna, saņēma viņu atturīgi. Tomēr pacienāja ar pusdienām, pieklājības pēc pajautāja šo to par Maskavu, bet pēc tam, paliekusies krēslā uz priekšu, tādā nepieklājīgā viltībā ierunājās:

— Tad nu, Borja, kamēr nav Mihaila Petroviča, es tev pateikšu visu... — un diezgan nesakarīgi pajautāja: — Tu jau esi pieaudzis, vai ne?

Jevgeņijas Vasiļjevnas tonis saasināja Borjas uzmanību un arī samulsināja. Viņam sāka stingt rokas un kājas.

— Protams. Es klausos.

— Tad jau labi, — turpināja Jevgeņija Vasiļjevna, apvēdinādama seju ar mutautu. — Ir jau laiks tev visu uzzināt. Taisnība stādāma augstāk par visu. Vai tā nav? Tikai tu pacenties manis teikto uzņemt vīrišķīgi. Es zinu, tev būs sāpīgi, ļoti sāpīgi...

— Es pārcietīšu. Es klausos.

— Tad jau labi, — atkārtoja Jevgeņija Vasiļjevna, sākdama sarunu, droši vien ne jau bez iekšējas svārstī-šanās un piespiešanās. — Tagad, mans dārgais, klausies: Mihails Petrovičs nav tavs tēvs. Tavs īstais tēvs ir pavisam cits vīrietis.

— Ko jūs runājat! — iekliedzās Borja, pielēkdams kājās, un no viņa acīm sāka plūst asaras. — Tā nav taisnība! Nav taisnība!

— Visīstākā, Borja ...

Jevgeņijai Vasiļjevnai pat vajadzēja iedot Borjam kādas nomierinošas sirds zāles, kas atradās pie rokas, — droši vien viņa bija paredzējusi, kas notiks ar puisi pēc taisnības izklāstīšanas. Apsēdinājusi Borju krēslā, viņa turpināja:

— Tagad, mans dārgais, esi drosmīgs puisis un mierīgi noklausies visu līdz galam... — Viņa katram gadījumam ielika Borjam rokā pat savu mutautiņu, it kā ar šo mazo pakalpojumu pasvītrodama viņu jauno savstarpējo attiecību sākumu. — Mihails Petrovičs, tava māte un es jaunības gados bijām draugi. Es iemīlēju Mišu Beļavski, bet tava māte aizrāvās ar kādu atbraucēju puisi. Es par savu mīlestību toreiz — nevienam ne vārda. Tad, pavisam negaidot, par Mihaila Petroviča sievu kļuvu nevis es, bet tava māte. Diemžēl tā gadās. Ar ko un kādēļ viņa ievilka Mišu savos tīklos — nezinu. Taču apprecējās Mihails Petrovičs sev par nelaimi. Drīz viņu mobilizēja darbā uz kādu jaunceltni Tālajos Austrumos, bet tava māte tūliņ atkal sāka dzīvot ar to atbraucēju puisi... Kad Mihails Petrovičs atgriezās, viņa jau bija stāvoklī. Viņš toreiz bez elpas palika no aizvainojuma!. Un tomēr ... tomēr piedeva viņai un aizliedza nomaitāt bērnu! Kā viss nori sinājās vēlāk, to tu zini.

Gluži pazaudējis balsi, Boriss izsaucās:

— Viss ir meli, meli! Es neticu!

Jevgeņija Vasiļjevna pastiepa roku un paņēma no galdiņa fotoattēlu, ko bija atnesusi jau iepriekš.

— Lūk, paskaties... — viņa iedeva Borisam jauna, skaista, melnacaina puiša fotogrāfiju. — Uzņēmums izdarīts tajos gados. Vai redzi, kāda jums apbrīnojama līdzība? Kā divi ūdens pilieni.

Patiešām: ja šo uzņēmumu ieliktu starp Borisa attēliem, droši vien ne jau visi ievērotu, ka tas ir gluži cits cilvēks, kas nofotografēts tad, kad Borisa vēl nebija pasaulē. Tagad Boriss beidzot saprata, ka dīvaino neizpratni puisēnam bija izraisījusi viņa apbrīnojamā līdzība ar svešo tēvoci, kurš bieži ierodas pie viņa mātes, pazobojas par zēnu un uzdzied jautras meldijas.

Borisam atkal kļuva nelabi. Kad Jevgeņija Vasiļjevna lēja viņam mutē jaunu porciju zāļu, durvīs parādījās Mihails Petrovičs. Viņš tūdaļ saprata, kas noticis, un sašutis uzkliedza sievai:

— Tas ir zemiski! Zemiski!

Tikai nākamajā dienā Boriss aizkūlās līdz mājām. Pie mātes atkal bija dārgais viesis, viņa tēvs, kuram viņš pat uzvārdu nezināja. Boriss pieklauvēja pie durvīm un tad, nepārkāpis pār slieksni, iekliedza tam sejā:

— Es nekad ... Dzirdiet, nekad nebūšu tāds tēvs kā jūs! Un tāds nelietis!

Ātri savācis savas mantas, Boriss aizgāja no mājām. Tagad viņš noteikti zināja, ka nevar ticēt pat mātei. Viņš nicināja māti un dzimto māju, kas caur un cauri bija melu piesūkusies un dubļiem aplieta.

No tā laika Borisam viss gaišais pasaulē satumsa, izbālēja un apsūbēja. Viņš neviļus, taču ar pārliecību, kas raksturīga jaunatnei, sāka domāt, ka gandrīz visi cilvēki tādi, kādi ir viņa vecāki, bet Beļavski pasaulē sastopami tikpat reti kā tīrradņi upes smiltīs.

Drīz visā valstī ar slimīgu satraukumu sāka runāt par to gadu, kad viņš bija nācis pasaulē. Tas pavisam samulsināja Borisu. Saceltais troksnis, likās, galīgi apstiprināja viņa visai drūmos slēdzienus par cilvēci. Tad pārdomas par dzīvi viņa nenobriedušajam, turklāt slimīgi satrauktajam prātam kļuva par īstām mokām.

Galvaspilsētas studenti tajā atmiņā iegulušajā pavasarī klaigāja kā krauķu bars, kas sāk vīt ligzdas. Borisa Maskavas draugi drosmīgi izteica tālas nākotnes prognozes. Viņi apgalvoja, ka no pagātnes akmeni uz akmens nevajag atstāt. Viss jāsāk no jauna, it kā revolūcija būtu tikko notikusi. Borisam tas bija kā salda inde.

Maijā par lekciju neapmeklēšanu Borisu atskaitīja no institūta. Atcerēdamies savu zvērestu nekad vairs nepārkāpt dzimto māju slieksni, viņš pieteicās darbā un devās uz Sibīriju.

Piecos klaidonības gados tas morāles lādiņš, kādu Boriss bija guvis Maskavā no saviem draugiem, kuri modināja jaunatnē bezbēdīgas visa noliegšanas un dumpības garu, bija stipri vien atslābis.' Un taigā reti sastapa tādus cilvēkus, kādi, par nelaimi, bija Borisa galvaspilsētas draugi. Varbūt tāpēc arvien mazāk piekrišanas viņš guva starp jauniešiem. Beļavskis jau cieta vientulības dēļ. Viņš juta nepieciešamību gūt atbalstu kaut no viena vienīga, bet uzticama cilvēka.

Uzzinājis par Geļas grūtniecību, Boriss nolēma, ka viņam radusies vislabākā izdevība atgūt mieru un Geļas mīlestību. Tajā bija viņa glābiņš, un viņam tas likās jau tuvu, ļoti tuvu . . .

Tad viņam atausa atmiņā it viss, kas notika pirms pieciem gadiem. Viņš atcerējās to ar jaunām sāpēm, un Boriss, līdz asinīm sakodījis lūpas, nozvērējās sev nopelnīt tiesības nest Mihaila Petroviča Beļavska uzvārdu.

Borisā vienmēr mita spēcīgas dēla jūtas, ko bija izraisījis, kā vēlāk izrādījās, svešs cilvēks, un tagad negaidot, gluži dabiski viņā pamodās tēva jūtas. Tas bija iemesls, kura dēļ dažās dienās pēc sastapšanās ar Geļu bija notikušas tik krasas pārmaiņas Borisa uzvedībā. Viņš pēkšņi bija zaudējis to sasprindzinājumu, ar kādu dzīvoja pēdējā laikā, sasprindzinājumu, kāds ir stingri uzvilktai stīgai, kuru nevar aizskart, neriskējot, ka stīga pārtrūks. Bija norimusi viņa ātrā daba, izzuduši straujie dusmu uzliesmojumi, kas uzšāvās kā liesmas pār ugunskuru, kad tajā iemet sausus skuju koku zarus. Viņš bija viss iekšēji atmaidzis, kļuvis labāks, — it kā ar viņu būtu noticis kā ar ābolu, kas ienākas, kad atlikts nostāvēties. Samierināšanās izplūda pa visām dzīslām kā viegls, gandrīz nemaz nereibinošs vīns. Iestājās brīnišķīgs stāvoklis, ko viņš atcerējās no bērna dienām, un Boriss pirmoreiz saprata, cik grūti un slikti viņam klājies pēdējos gados. Tā vien likās, ka viņš atgriežas agrajā, pusaizmirstajā bērnībā un ne jau tikai atgriežas, bet atklāj tajā pēc ilgas prombūtnes daudz ko tādu, ko savā laikā viņa izklaidīgais bērna skatiens nebija pamanījis.

Lai gan negribēja, viņš tomēr bieži iedomāja dzimtās mājas un istabiņu, kurā dzīvoja ar vecmāmiņu. Un ļoti bieži savā vietā maziņu viņš jau iedomājās savu dēlu. Viņš redzēja, kā melnacainais puisītis, izstiepis viņam pretim rociņas, sper savu pirmo solīti, kā tas ķepurojas uz pļaviņas pie mājām, kā tas rāpjas kokā un brēc, baidīdamies pirmoreiz iekāpt upē ...

Tobrīd Boriss saprata: jāaudzina bērni — lūk, tas ir cilvēka galvenais uzdevums zemes virsū, jādzīvo bērnu dēļ...

Gluži citā gaisma viņam atmirdzēja arī Geļa — viņa nākamā dēla māte. Viņš vienmēr smagi un sāpīgi bija jutis ilgas pēc viņas pat nesaprazdams, kāpēc viņā radušās tik spējas alkas. Tagad, uzzinājis, ka Geļa kļūs viņa dēla māte, viņš vairs nespēja iedomāties dzīvi bez viņas. Viņš arvien bija uzskatījis, ka mīl Geļu tādu, kāda viņa ir, bet tagad viņš mīlēja vispirms tāpēc, ka viņa gatavojas kļūt māte.

Tā kā nebija nekādu cerību sastapt šovakar Geļu, Boriss nolēma izģērbties un aizmigt, bet pie durvīm pieklauvēja, un pēc klauvējiena viņš saprata, ka atnācis Merca-lovs, kuru nemaz negaidīja. «Tomēr atnācis,» viņš skumji nodomāja.

— Neaizdedz gaismu, — pārkāpdams pār slieksni, sacīja Mercalovs.

— Nu, ko tev vajag? — neslēpdams nepatiku, noprasīja Beļavskis.

— Vai tev rezerves sveces ir?

•— Kaut kur bija.

— Izpalīdzi! — nevis palūdza, bet pieprasīja Mercalovs. — Tie riebekļi izvilkuši.

— Uz kurieni tad jūs gribat doties? — Beļavskis pavaicāja.

— Pabrrraukāties pa Angāru. Skumjas māc nost.

— Varbūt tālu aizlaidīsiet?

— Kā būs ap dūšu.

— Būtu paņēmuši likumīgu aprēķinu.

— Tas nav tas. Nav interesanti. Naudu mēs tāpat esam dabūjuši.

— Bet dokumentus?

— Tā nav problēma.

— Bet jūs noķers un tiesās.

— Lai noķer! Lai notiesā!

— Mīklaini...

— Esi gan tu neattapīgs, — Mercalovs no visas sirds nožēloja Beļavski, piesēzdamies uz viņa gultas, t— Nu, ko mums piespriedīs par laivas aizbraukšanu? Ziemu nosēdēsim siltumā, atpūtīsimies pie brīvas maizes, noskatīsimies kinobildes, bet pavasarī atkal savā vaļā — zaļā zālītē. Vai slikti? Kas gan tā par brīvības atņemšanu? Mūsdienas, vai zini, valda humānisms. Var dzīvot. Tikai ar' ceļazīmēm uz kūrortiem nav, kā vajag. Tās nedod. Atpūta sev jāorganizē pašiem. Ziemā strādāt šejienes salā nav sevišķi vilinoši. Arī dzelzs to nespēj izturēt.

Mercalovs pat pasmējās par motorista neattapību:

— Ar galvu jādomā!

— Var jau būt, ka jums no tā savs labums, bet kas man? *— grūtsirdīgi iebilda Beļavskis. — Man taču nav nekāda aprēķina kopā ar jums sēdēt aiz restēm, kaut arī tikai līdz pavasarim.

— Parrreizi, — piekrita Mercalovs. — Bet tu labāk nedzīvo vienmēr pēc aprēķina. Dzīvo un elpo ar pilnu krūti, ar mūziku! Tad dzīve būs jauka!

— Darbu vadītājs tūliņ uzminēs, kur jūs dabūjāt sveces.

— Un kā vēl! Viņš ir apķērīgs kā velns!

— Un iesēdinās ari mani.

— Vai nobijies, ko? Nobijies?

— Man ir savi nodomi.

— Vai arvien vēl tu domā par ģimenes dzīvi? — aizspiedis muti ar plaukstu, Mercalovs tumsā nosmējās. — Kā tev trūkst, vai viņu mazums pasaulē? Ņem kaut kaudzēm! Šo draņķu ...

-r Klusē! — Beļavskis uzbļāva viņam tā, ka pašam elpa aizrāvās. — Pievaldi savu mēli, jeb vai es zvelšu tev pa purnu!

Vajadzēja izdzīt laukā Mercalovu, un viss būtu labi, bet Beļavskim, kā par spīti, pietrūka kāda nieka sašutuma, lai to izdarītu, viņš pat zobus nošņirkstināja, apzinādāmies savu bezspēcību.

— Labi, nerēc, — Mercalovs tumsā sataustīja Beļavska plecu. — Uzklausi mani. Reiz mēs glābām tevi, tagad izlīdzi mums. Pareizi? Kad tevi aizveda uz slimnīcu, sveces palika kajītē, kur tās palikušas — tu taču nevari zināt.

— Neticēs, — Beļavskis atbildēja.

— Kur tās tev palika?

— Tur, galda atvilktnē.

Mercalovs piegāja pie galda, ātri atrāva vaļā un iztaustīja atvilktni...

— Tās nozagtas, un tu nekā nezināji, kad atgriezies, nolikies gulēt. — Viņš jau iebāza sveces savas ārzemju jakas kabatā. — Atslēgas bija pie Sisojienes. Turklāt tās visām kajītēm vienādas.

— Tikpat nenoticēs! — gandrīz skaļi iekliedzās Beļavskis, mocīdamies tāpēc, ka pret savu gribu kļuvis noziedzīgas rīcības līdzdalībnieks. — Un pēc tam jūs taču noķers, un viss kļūs zināms.

— Slikti tu mūs pazīsti, — Mercalovs atbildēja. — Savējos mēs nepārdodam.

No Beļavska krūtīm izlauzās vaids:

— Kādēļ jūs visu to esat sadomājuši?

— Nemoki sirdsapziņu. Guli.

VI

Rītausmā, kad kalnus un upi vēl sedza bieza migla, Arsenijs atklāja, ka nav savā vietā motorlaiva, ar kuru agrāk brauca Beļavskis. «Aizdzinušies pakaļ peldbodei,» noskuma Moroška. «Panāks. Šobrīd tā atrodas Bēdulejā. Tātad plostošana mums tomēr neies secen.»

Satraucies Moroška uzkāpa uz sardzes kuģa un paraudzīja tās kajītes durvis, kurā visu vakaru bija skanējušas dziesmas. Kā jau viņš domāja, durvis nebija aizkrampētas. Bet tad Arseni js neizpratnē sastinga uz sliekšņa: satinušies segās, no dzīrošanas piekusušie dīkdieņi izgulēja rīta miegu. Paraustījis plecus, Arsenijs atkāpās atpakaļ un aizvēra durvis. «Kas gan cits to izdarījis?» viņš sāka minēt, soļodams gar sardzes kuģa bortu un lūkodamies uz aizklātajiem logiem. Apstaigājis kuģa pakaļgalu, Moroška iznāca labajā, pret krastu pavērstajā pusē un pieklauvēja pie viena lodziņa. Nekavējoties nočīkstēja gultas stiepļu siets un noplakšķēja basu kāju soļi. Tāpat neizģērbies pa durvīm palūkojās Sergejs Kis-ļajevs un, kuplās izbalējušās uzacis raustīdams, steidzināja: _

— Ātrāk, ko tu pēti...

— Kad jūs šonakt apgūlāties? — Arsenijs vaicāja.

— Jau rīta pusē, — Kisļajevs atbildēja. — Visu laiku staigājām gar krastu, uzmanījām. Visur bija kluss. Tikai divi no zemessūcēja sāka bļaustīties, un mēs tos ātri aizvadījām ... Kad saka gāzt lietus — devāmies uz kajītēm. Likāmies gulēt, zināms ... Kas noticis?

— Laivu esat nogulējuši.

— Aizdzīta? Kā tad bez svecēm?

— Ja galviņa strādā, var visu.

— Tie ir viņi, tie riebekļi, pēc spirta. Tomēr aizdzinuši. Tātad no rīta, tikko mēs iemigām... Pagaidi, bet kur tad viņi ņēma sveces?

— Viņi guļ kā zīdaiņi, — nopūties paziņoja Moroška.

— Guļ? Bet kas tad? Varbūt matroži no zemessūcēja? Taču kādēļ tiem būtu jāņem sveša laiva? Riskanti. Var dabūt pa kaklu.

— Apģērbies, aiziesim pie Varjiņas, — ierosināja Arsenijs. — Varbūt viņa ko zinās ...

Lai gan Kisļajevs bija ļoti uztraucies par notikušo, viņš pēc paraduma, kāds bija iesakņojies pulka biedru vidū, nespēja palaist garām gadījumu, kad var pajokot.

— Vai tev bail vienam aizstaigāt uz sieviešu kajītēm, turklāt rītausmā? Liecinieki vajadzīgi, vai?

— Tev nav mēle, bet kareklis.

— Smaga esi tu, Monomaha cepure!

— Tu šodien izskaties ļoti jautrs. Varbūt pacienājuši tevi? Nu, uzpūt elpu ...

Viņi pieklauvēja pie kajītes, kurā dzīvoja Varjiņa. Neviens neatsaucās, lai gan bija zināms, ka virējai tik trausls miegs kā vāverei, un viņa vienmēr uz pirmo klauvējienu metās pie durvīm. Klusums viņas kajītē likās dīvains, un Moroška klusināti pasauca:

— Varjiņ!

— Pasauc skaļāk, — deva padomu Kisļajevs. — Droši vien, nakti palīksmojusi, tagad sūt.

Bet Moroška klusēdams pagrūda durvis.

— Nav pat ieslēgusies, — smiedamies noteica Kisļajevs.

Iegājis iekšā, Arsenijs uzreiz pat neticēja savām acīm:

Varjiņas kajīte bija pavisam tukša — nebija ne virējas pašas, ne viņas mantu, ne tā kalna konservu, ko viņa sapirka peldbodē.

— Ar šiku devušies ceļā, — atvilcis elpu, noteica Moroška. — Laikam taču sadomājuši aizlaisties uz kontinentu.

— Bet kas gan? Kas? — iekliedzās Kisļajevs. — Ja šie guļ, tad es nezinu, kuru vēl varētu turēt aizdomās? Ejam apstaigāt kajītes.

Pamodināja visus strādniekus, kas dzīvoja uz sardzes kuģa. Visi bija savās vietās. Naktī neviens nebija dzirdējis ne mazāko troksni.

— Uzmodināsim arī šos, — ierosināja Kisļajevs.

Iegājis kajītē, kurā dzīvoja Mercalovs un viņa drauģeļi, Kisļajevs devās pie tuvākās kojas un norāva gulētājam segu.

— Te nu bij! — viņš iesaucās un metās noraut segas arī pārējām gultām. — Tu paskaties, paskaties tikai!

Gultā visdīvainākās pozās gulēja kā nāves miegā trīs piedzēruši matroži no zemessūcēja, kuri kajītē bija nokļuvuši tūdaļ pēc spirta pudeles saņemšanas.

— Tas tik ir joks, — pat nepasmaidījis noteica Moroška. — Kā filmā.

Matroži ļoti miglaini atcerējās, kā viņi nokļuvuši viesos uz sardzes kuģa, un gandrīz vai neapjēdza, kas noticis. Viņiem iedeva pa krūzei auksta ūdens. Mazliet atskurbuši, viņi sāka ar plaukstām berzēt aiztūkušās sejas un acis, jau saprātīgāk lūkodamies apkārt.

— Ko jūs gribat... pat gaisma vēl nav uzaususi?

— Bet kur ir šie ... tie maskavieši?

Arsenijs Moroška bija jau paguvis izlūkot visu kajīti — nevienas mantas, kas piederēja bēgļiem, tajā vairs nebija ... Ari viņš iedzēra aukstu ūdeni un noprasīja matrožiem:

— Kur ir jūsu nauda?

Pamazām, vēl arvien cīnīdamies ar miegu, matroži sāka aptaustīt un pēc tam apgriezt uz kreiso pusi kabatas.

— Kā likts, — secināja Kisļajevs.

Strādnieki, kas bija sapulcējušies pie durvīm, nosmējās:

— Apgrieziet stingrāk, varbūt pašā dibenā ...

— Jūsu naudiņa vējā!

Atspiedies ar elkoņiem uz margām, Arsenijs kādu brīdi nolūkojās uz zaļo, kūpošo upes straumi, kas apskaloja sardzes kuģa bortu. Šitā beidzot pienācis gals viņa nemieram. Protams, nav labi, ka dīkdieņi aizbēguši, nepaņemot aprēķinu un aizdzenot laivu, kura ļoti vajadzīga darbam.

— Bet kur viņi dabūja sveces? — atkal ierunājās Kisļajevs. — Varbūt no Beļavska, ko?

— No viņa gan.

— Iesim uzmodināsim!

— Es iešu viens, — Moroška atbildēja, nezinādams, kāda var kļūt šī jaunā tikšanās ar cilvēku, kurš vēl arvien stāv viņam ceļā, un tāpēc viņu biedēja pat draugu klātbūtne.

Soļu dipoņa un skaļās balsis uz sardzes kuģa uzmodināja Borisu Beļavski. Viņš izlēca no gultas, apģērbās un sāka gaidīt darbu vadītāju. Izdzirdīs beidzot viņa soļus netālu no kajītes, Beļavskis pavēra durvis un, it kā nepaguvis saskatīt, kas atnācis, īgnā balsī noprasīja:

— Kas te par troksni?

— Vai uzmodināju? — pienākdams klāt, atjautāja Moroška ... — Būsi taču gana izgulējies? Vakar jau agri nolikies uz auss ...

— Vai te var aizmigt, — atbildēja Beļavskis, drebinādamies vai nu no agrā rīta drēgnuma, vai smagās sarunas nojausmas. — Visu nakti dārdināja lietus. Tikai rītausmā aizmigu. Kas noticis?

— Tavi draugi aizbēguši, — Moroška pavēstīja. — Tātad arī no tevis nav atvadījušies? Nav pieklājīgi...

— Diemžēl man šeit draugu nav, — Beļavskis atbildēja. — Zem vienas saules autus žāvējām — tā ir visa draudzība. Kā šie aizbēguši?

— Ar tavu laivu.

— Neticu. Tas taču muļķīgi. Un kāpēc bija jābēg, ja neviens netur ciet? Neticami muļķīgi.

— Vai tev bija rezerves sveces?

— Palika tajā galdā ...

Apskatījis galdu, Moroška saprata, ka nav nozīmes runāt par svecēm, un nodūra galvu:

— Kam tu nodevi atslēgu?

— Puiši nodevuši Sisojienei.

Jau naktī Beļavskis bija sagatavojies aizstāvēties. Viņš nešaubījās, ka Moroška nelaidīs garām gadījumu, kad var piesieties viņam un apvainot par palīdzēšanu bēgļiem. Taču, Beļavskim par brīnumu, nekāds skandāls nenotika. Arsenijs klusēdams pamāja ar galvu par zīmi, ka pilnīgi apmierināts ar Beļavska paskaidrojumu, un tūliņ painteresējās:

— Vai paiet vari? Kā jūtas kāja?

Darbu vadītāja miermīlība ļoti pārsteidza Beļavski. Viņš neapjēdza, ka Moroška nemaz nav atteicies no savām aizdomām, bet samierinās ar meliem tādēļ, ka priecājas par atbrīvošanos no zemiskajiem cilvēciņiem. «Es zinu, ka tu palīdzēji viņiem aizbēgt,» Moroška domās piebilda, apvaicādamies Beļavskim par veselību. «Bet jods ar tevi! Kad šos noķers, gan tad uzzināsim, ka sveces iedevi tu, neviens cits...» Pēc Moroškas aprēķina, rītausmā, turklāt miglā, pie upes nepieradušie Mercalovs un viņa drauģeļi tālu aizkļūt nespēs. Mierīgi jānogaida, kad sāks darboties rācijas, un tad jāpaziņo uz Žeļeznovu par bēgšanu. Uz upes norīkos sardzes posteņus un bēgļus, bez šaubām, drīz noķers: nekur sāņus aiziet nevar — visapkārt taiga, tikai taiga ...

Tomēr, noteikti zinādams, ka sveces bēgļiem iedevis Beļavskis pats, Moroška nobrīnījās par viņa pašsavaldību. Tādu izturību varēja dot stabils iekšējais līdzsvars un noturīgs sirdsmiers. «Acīm redzot, puisis visu jau pārcietis, izkvēlojis...» nemanāmi novērodams Beļavski, domāja Moroška. «Ko tur lai saka, tas nav viegli. Toties pats kā atplaucis, seja un acis kļuvušas gaišākas.» Tāpēc Moroška šobrīd negribēja ne ar ko sarūgtināt Beļavski. Gulošu nesit. Grēks. Pārliecība, ka viņa dzīvē viss pilnīgā kārtībā, ka Geļa drīz kļūs viņa sieva, darīja Morošku vēl labsirdīgāku nekā parasti. Viņš pavaicāja:

— Vai strādāsi?

— Es paņēmu aprēķinu, — Beļavskis atbildēja.

Arsenijs uzmeta viņam ātru skatienu, ka tas notiek

medībās, kad auss pēkšņi uztver kādu savādu skaņu vai čaboņu takas tuvumā.

— Kālab tad devies šurp?

Boriss Beļavskis savukārt bija pilnīgi pārliecināts, ka šodien vai rīt viņš beidzot aizvedīs Geļu no Negantās. Un tāpēc spēja pat pajokot:

— Aizmirsu šeit kaut ko ... no sīkumiem.

Bet aiz jūtu pārpilnības viņam pietrūka vajadzīgās uzmanības. Moroška vienā mirklī saspringa un, pārvērties sejā, pateica:

— Ak tā! Tad, mīļais, neņem ļaunā: nepiederošiem šeit dzīvot nav atļauts. Paņem, ko esi aizmirsis, un šodien pat aizvācies . ..

— Ja būs izdevība, — aizrādīja Beļavskis.

— Palūdz jebkuru karavānu.

Bet tad Arseni jam kļuva neērti par savu nepieklājību. Cerēdams, ka atvadās no Beļavska uz visiem laikiem, viņš pie durvīm novēlēja:

— Laimīgu ceļa vēju! Un vispār laimi dzīvē!

— Paldies par laipnu vārdu, — atbildēja Beļavskis, izsmējīgi piemiedzis spodrās melnās acis. — Tad jau pie reizes pasaki: kas ir laime? Var atnākt, bet es pat nenojautīšu, ka tā ir viņa ...

— Nojautīsi! Tā cilvēkā it visu saviļņo.

— Kā tu zini ... esi dzirdējis, vai?

— Kāpēc tā? Pēc savas izjūtas zinu.

— Bet vai taisnība, ka laime vienās kamanās ar nelaimi brauc? Esmu dzirdējis, ka tautā tā runā ...

Arseni js sajuta kādu mājienu pazīstamajā sakāmvārdā, sirds viegli nodrebēja kā ceļa zīme straumē, tomēr viņš devās pāri krācei. Pirms aizvēra durvis, Moroška nopētīja Beļavski no galvas līdz kājām un tikpat stingri atbildēja:

— Blēņas!

Noteiktajā laikā Arseni js Moroška ieradās pie rācijas, bet Žeļeznova neizsauca.

Tiku tikām noklausījies tādus kā putnu svilpienus ēterā, Arseni js, tikko valdīdams smaidu, teica Geļai:

— Dīvaini!

— Par ko jūs smaidāt, Arsenij Ivanič? — Geļa baiļojās, ka Moroškam sakarā ar dīkdieņu aizbēgšanu var būt nepatikšanas. — Viņi taču aizies uz Jeņiseju.

— Lai iet. Kaut vai uz okeānu.

— Ka tikai negadās kāda nelaime ...

— Lielāka par viņiem pašiem nebūs.

Rācija bija izslēgta, un Moroška, piecēlies no galda, labpatikā saberzēja rokas:

— Tagad esmu drošs, ka viņi būs projām, tie nelieši.

— Bet kā paziņosim?

— Aizskriešu uz ciemu un paziņošu no turienes.

— Pasteidzieties, Arsenij Ivanič ...

Paēdis brokastis, Moroška apstaigāja visu sardzes kuģi, savāca naudu kopējam katlam un tikai tad pasauca Sašu Dervojedu. Gan Geļai, gan Sisojienei, kuru bija norīkojis par virēju, viņš pateica, ka atgriezīsies tikai pret dienas vidu: vajadzēja vēlreiz, pirms nolaišanas ūdenī, rūpīgi pārbaudīt katamaranu, pēc tam apstaigāt ciemu un nopirkt no iedzīvotājiem kaut ko pārtikai.

Bet Geļa, aizvadījusi Morošku, minēja un minēja, kāpēc gan Rodigins šorīt neizsauca Neganto? Kāpēc? Lai gan Geja neteica Moroškam, viņas sirds nojauta nelaimi.

Tikko Moroškas kuteris nozuda aiz tuvākās klints radzes, Boriss Beļavskis, gribēdams pārsteigt Geļu negaidot, devās uz krauju. Tā arī bija, Geļa vēl atradās pārvaldes mājiņā. Raizēdamās par Morošku, viņa bija aizmirsusi aizkrampēt durvis, lai gan jau zināja, ka Beļavskis ieradies pie Negantās. Un, vispār, viņai taču vairs nebija ko slēpties no šā ienīstā cilvēka. Pēc Geļas domām, viņu attiecības bija izveidojušās tik skaidri, ka vajadzēja būt pilnīgam muļķim, lai lolotu vēl kādas cerības. Pa to laiku Beļavskis pienāca pie pārvaldes mājiņas — kaut gan piesardzīgi un ar stipri pukstošu sirdi, tomēr bez tā izmisuma, kāds bija agrāk, ne vien cerēdams, bet būdams pilnīgi pārliecināts, ka panāks nodomāto.

Viņš nebaidījās, ka Geļa tūdaļ padzīs no istabas. Viņš tā bija noilgojies pēc viņas, ka nespēja iedomāties citādu satikšanos kā vien to, kādu bija iztēlojies jau ceļā uz Neganto. Iedzimtā pašapziņa, laikam gan vislielākais no viņa trūkumiem, šoreiz bija laupījis viņam redzes mod-rumu un saprātu.

Tiesa, iepriekš iztēlodamies, kā notiks viņu sastapšanās, viņš noteikti nezināja, kādus vārdus sacīs, pārkāpis slieksni. Taču tas nemulsināja Beļavski. Viņš bija pārliecināts, ka vajadzīgie vārdi radīsies paši no sevis.

Tikai tad, kad Beļavskis, bez trokšņa iegājis pārvaldes mājiņā, ieraudzīja Geļu pie šujmašīnas, ieraudzīja, kāds izbrīns, dusmas un naids, saplūduši vienkopus, uzrāva viņu no sēdekļa un sasprindzināja, viņš ļoti nožēloja, ka nav sagatavojis vajadzīgos vārdus jau laikus, tos vārdus, kuri izpaustu viņa jauno mīlu uz Geļu un viņa prieku kļūt par tēvu. Pagāja vairākas samulsuma pilnas sekundes, un Beļavskis, nenovērsdams skatienu no satrauktās Geļas, gluži izmisis saprata, ka nespēj parunāt, — ka viss, ko viņš šobrīd pateiks, viss būs nenozīmīgs salīdzinājumā ar to, ko vajadzētu pateikt. Un viņš, piepeši ievaidējies, saļima uz grīdas ...

Pirms tam( Geļa bija paguvusi ievērot, ka Beļavskis ir pilnīgi skaidrā, un viņa skatienā paguvusi izlasīt vairāk nekā visās iepriekšējās viņu tikšanās reizēs. Tāpēc viņa tūdaļ metās pie Beļavska, kaut kā palīdzēja viņam piecelties un apsēdināja uz krēsla pie durvīm. Kad Beļavskis atspieda galvu pret sienu, Geļa ieraudzīja, ka viņam pāršķelta virslūpa un viņš droši vien pilnīgi neapzināti nolaiza no tās asinis. Geļa paķēra marles gabalu un sāka uzmanīgi slaucīt viņa lūpas.

Tikai tagad Beļavskis, redzēdams savu acu priekšā Geļas seju, aptvēra, ko vajadzēja pateikt, kad viņš pārkāpa slieksni. Viņam vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu. Apvaldījis sevi, viņš to pateica no pilnas krūts:

— Piedod! . ..

Ne jau vienreiz vien viņš bija lūdzis Geļu piedot, bet tā kā šobrīd vēl nekad. Pati Beļavska sirds lūdza pažēlot . . .

— Vai tev dikti sāp? — ierunājās Geļa, sajuzdama pret Beļavski tādu pašu līdzcietību kā toreiz, kad viņu sadauzīja ciemā pie krāces.

Likās, kaut kas atkārtojas Geļas dzīvē. Bet šī atkārtošanās nepārsteidza un nesamulsināja. Geļa atcerējās to atmiņā iespiedušos nakti, kad notika nelabojamais, taču pirmoreiz bez tām neciešamajām sāpēm, ar kādām viņa par to domāja vienmēr.

— Es zinu, zinu, piedot nevar ... — Beļavskis runāja svešā, aizsmakušā balsī, visu laiku aplaizīdams lūpas. — Neviens to nedarīs. Neviens. Bet tu to spēsi. Vienīgi tu.

— Pagaidi, man taču ir aptieciņa, — teica Geļa, sajuzdama neatlaidīgu prasību atvirzīties no Beļavska, juzdamās nepatīkami viņa tuvumā. — Es tūliņ, pagaidi...

Bet Beļavskis nelaida vaļā viņas roku. Viņš negribēja, lai Geļa nopūlētos viņa dēļ, jau tā viņš sagādājis viņai raizes. Vēl vairāk, viņš negribēja, ka pārtrūkst tas tuvības pavediens, kas viņus šobrīd vienoja.

— Esmu priecīgs, tik priecīgs, priecīgs, — viņš runāja, neatlaizdams Geļas roku. — Es nespēju tev pateikt, cik priecīgs esmu. Kad uzminēju, ka tu kļūsi māte, nezinu, kas ar mani notika. Tas tiesa, esmu slikts cilvēks. Es to zinu. Tāpēc mani pārsteidz tas, kas notika ar mani. Kā apmātība. Izrādījās, ka esmu domājis par visu ko, tikai ne par galveno — par to, kas dara dzīvi par dzīvi. Tagad saprotu: es par daudz ko sašutu un ārdījos, un likās, ka tas dod man tiesības uzskatīt sevi par cilvēku ar saasinātu pilsoņa sirdsapziņu, ar cēliem nodomiem. Blēņas! Tīrās blēņas! Ja es nesapratu, kādēļ esmu radīts un kāds mans pienākums zemes virsū, — kas tad es biju? Vai saproti, par ko es runāju? Zināms, es izsakos juceklīgi. Tikai nedomā, ka tā ir murgošana. Pašlaik man domas ļoti skaidras.

— Es visu saprotu, — Geļa čukstus atbildēja.

— Vai tu esi vesela? — līdzjūtīgi vaicāja Beļavskis.

Viņš apvaicājās par Geļas veselību, kā parasti vaicā

nākamajām mātēm, un*tas aizkustināja Geļu tik stipri, ka viņa, asaras valdīdama, saknieba lūpas.

— Saudzē sevi tagad, — Beļavskis mīļi un pamācoši teica, kā pienākas rūpīgam vīram. — Atceries to vienmēr.

Geļa aizmirsās un ielūkojās Beļavskī ar ilgu, ciešu skatienu. Viņai bija žēl Beļavska, un viņa pat neatrāva savu roku, nevēlēdamās nodarīt viņam sāpes, lai gan ienīda viņu tāpat kā pirms tam. Tomēr, sev par izbrīnu, pirmoreiz pēc izšķiršanās saprata, ka ienīstajā Beļavskī vēl palicis kaut kas, ko viņa bija mīlējusi... «Kas tas ir? Viņa acis? Viņa seja?» Geļa centās uzminēt. «Nē, tas nav tas, tas nav . ..» Tagad viņa labi zināja, ka mīl vienīgi Arseniju Morošku un neviena cita viņai nevajag. Bet kas gan viņai varēja likties mīlams šajā skaistajā, meln-acainajā puisī, kuru, izrādās, nekad nav mīlējusi un pēdējā laikā tikai ienīst? Mīlēt kaut ko cilvēkā, kuru ienīst, vai tas iespējams? Jā, lai cik tas dīvaini, tomēr iespējams.

Taču neviens cits, bet tieši viņš, Boriss Beļavskis, ir viņas nākamā bērna tēvs, un tālab Geļa pret savu gribu kaut ko mīlēja tajā, lai cik slikts cilvēks tas bija. Te Geļa nodomāja, ka viss varēja būt pavisam citādi, ja Beļavskis tolaik būtu tik nesaudzīgi sevi kritizējis kā šobrīd un būtu Geļu mīlējis ar to mīlestību, kas viņu atvedusi šodien.

— Esmu pārliecināts, ka mums būs dēls, — šajā mirkli ierunājās Beļavskis, it kā uzminēdams Geļas domas. — Esmu visu jau apdomājis. Mēs viņu nosauksim... Lai paliek, par to vēlāk. Protams, vispirms mums jābrauc projām no šejienes. Vai gan, gaidot bērnu, tu vari dzīvot taigā? Mūsu dēls augs pilsētā. Un mēs abi noteikti mācīsimies. Iestāsimies vienā institūtā, vai ne?

Geļa klausījās un saprata, ka viss, ko runā Beļavskis, varēja būt. Jā — varēja, bet nekad nebūs. Nekad. «Na-badziņš,» viņa nodomāja par Beļavski, «par ko tu sapņo? Par vēlu ...» Un Geļai uz mirkli kļuva žēl tā, kas varēja notikt, bet nenotika.

Geļu pārņēma skumjas, it kā izraujoties no smacējoša gaisa, viņa nodrebēja un, mazliet pieliekusies pie Beļavska pleca, sāka elsot...

Beļavska plecam Geļa bija pieskārusies gluži neviļus, taču iznāca tā, ka viņa, sekojot sirds tieksmei, piekļaujas viņam pēc ilgas un mokpilnas šķiršanās. Un tūdaļ, pilnīgi spēku zaudējusi no asarām, viņa sajuta, ka atrodas Be-Javska apskāvienā, un izdzirda viņu iekliedzamies:

— Tu esi mana! Tikai mana! Mana!

Viņš skūpstīja viņas pieri, vaigus, lūpas ...

Atguvusies Geļa ar šausmām aptvēra, kas notiek, un rāvās laukā no Beļavska rokām. Bet tas nebija iespējams. Viņa aizsmakusi iekliedzās, taču Beļavskis vēl arvien skūpstīja un skūpstīja viņas seju. Tad Geļai pēkšņi neparasti skaidri atausa atmiņā, ka gluži tāpat Beļavskis bija skūpstījis un mocījis viņu arī tonakt...

Viss, kas pirms brīža viņai šķita mīlams Beļavskī kā viņas nākamā bērna tēvā, viss izgaisa. Geļa saprata, ka viņas izjūtai nav nekā kopēja ar mīlestību. Tā ir vienīgi apziņa, ka tieši Beļavskis, un neviens cits, ir tas cilvēks, kas vienmēr dzīvos visā viņas bērna būtnē. Atkal palika vienīgi atmiņu rūgtums un naids.

— Laid mani! — iekliedzās Geļa, izraudamās no

Beļavska rokām. — Tu neesi tēvs. Tu nevari tas būt!'Un tev nekad nebūs dēla!

Ieraudzījis, cik Geļa saniknota, Beļavskis saprata, ko atkal viņai nodarījis. Viņš gribēja kaut ko pateikt — bet nespēja. Gribēja pastiept viņai pretī rokas — bet nespēja. Viņš spēja tikai pilnīgi bez skaņas pakustināt uzpampušās lūpas.

— Ej projām, — pieprasīja Geļa, bet nu jau mierīgāk, bez kliegšanas. — Vai tev palīdzēt? — viņa jautāja, redzēdama, ka Beļavska nobālušajā sejā sāpīgi paraustās lūpas. — Turies pie manis... Turies ... Lūk, tā, iesim, iesim...

Viņš tā arī vairs nevarēja pateikt neviena vārda, kad Geļa izvadīja viņu uz lieveņa. Un tāpat klusēdams aizgāja ...

Lai gan Geļa noteikti zinaja, ka ir stāvoklī, viņā vēl nebija pamodušās mātes jūtas. Savu grūtniecību, šo sievietes lielāko laimi, viņa šobrīd izjuta kā savu lielāko nelaimi, kura uz visiem laikiem izšķirs ar ’Arseniju Mo-rošku.

Tikai pēc sastapšanās ar Beļavski Geja beidzot skaidri saprata, kas viņu sagaida ne visai tālā nākotnē. Saprata, ka viņas nelaime ne vien izšķirs ar Arseni ju Morošku, bet vēl turpināsies pēc bērna piedzimšanas, var jau būt pat dēla, kurš būs ienīstā cilvēka dēls. Un viņai vajadzēs to atcerēties visu mūžu. Un kas būs, kad dēls pieaugs? Viņš taču noteikti jautās, kas ir viņa tēvs? Varbūt pat vēlēsies to redzēt un piespiedīs parūpēties par tikšanos ar tēvu? Ak dievs, lai cik un ko Geļa domāja par savu nākamo bērnu, iznāca, ka tas atnesīs viņai nebeidzamas ciešanas. Nekad, nekad, līdz pat nāves stundai, bērns neļaus viņai aizmirst Beļavski.

Tā kā Geļa vēl nejutās māte, viņai bija viegli par to sākt ienīst nākamo bērnu. Geļa to ienīda ar visu savu straujumu, ienīda ne mazāk kā viņa tēvu.

Un tad pats no sevis radās lēmums, kas varētu atbrīvot no Beļavska un, iespējams, pat izdzēst no atmiņas.

Sava jaunuma dēļ Geļa vēl bija ļoti naiva, daudzējādā ziņā nesaprātīga meitene, bet drosmes un apņēmības viņai bija ne mazāk kā jebkurai pieaugušai sievietei. Un, tiklīdz tika pieņemts noteikts lēmums, Geļa bija gatava uz visu. Bet viņa nezināja to, ko zina sievietes. Viņa ilgi domāja, ko darīt. Piepeši prātā iekrita nejauši noklausīti sievu noslēpumi, kuros noteikta vieta bija piešķirta Siso-jienei. «Vai man tiešām jāiet pie tās pļāpas?» vaicāja sev Geļa, ticēdama un neticēdama, ka šo neprātīgo domu izdomājusi viņa pati. «Vieglāk būtu doties vilcenes rīklē!» Geļai kļuva tik baigi no šīs domas, ka viņa līdz asinīm sakodīja savas dūrītes. Nav ko svārstīties — ilgi gan tad viņas atmiņā dzīvos Sisojiene. Toties viņa atbrīvosies no ienīstā Beļavska un tā dēla. Kāda stunda kauna, negoda, sāpju — un viss būs pāri, viss būs aizmirsts, viss. Viss, kas noticis pie Negantās ...

Un Geļa devās pie Sisojienes...

VIII

Pavadot dēlu uz Neganto, Anna Petrovna nolika stikla burku ar zustreņu ievārījumu un čukstus pateica:

— Tas Geļai.

— Paldies, māmiņ, — Arsenijs aizkustināts atbildēja un ielika burku savā grozā, — viņa ļoti priecāsies. Viņai garšo ievārījums.

— Tu saudzē viņu, *— Anna Petrovna aizradīja.

— Kam tu to saki, māmiņ, es jau tā viņu saudzēju.

— Pašlaik viņa jāuzmana un jāuzmana. Ja viņa būtu pie manis, es jau gan pasaudzētu...

Arsenijs paskatījās uz mati neizpratnē, neaptverdams, par ko viņa runā.

— Es taču uzreiz nomanīju, — atzinās Anna Petrovna samulsusi.

— Ko tu nomanīji? — uztraucās Arsenijs.

— Nu, ka viņa ir- grūta... — Anna Petrovna paskaidroja. — Tu to nezini, bet tajā laikā dažām prasās pēc skāņa, citām — pēc salda, un viena mūsu kaimiņiene visu laiku grauza mālus.

Satvēris mātes kalsnās rokas, Arsenijs gandrīz iekliedzās:

— Kādēļ tu klusēji, ko?

Anna Petrovna pat izbijās, ieraudzījusi, kā pārmainās dēla seja:

— Es domāju, ka tu zini.

— Nekā es nezināju, itin nekā!

Grūti pateikt, kā nesadega motors, kamēr Arsenijs trieca savu kuteri lejup pa Angāru, dažbrīd ar lielu risku

iztaisnodams ceļu. Cik vien nikni spēdams, Moroška lamāja sevi! «Viņa visu laiku mocījās, cieta, bet es kā akls! Nekā neredzēju!» Moroška nodomāja. «Kāpēc gan esmu tik neattapīgs? Arī sirds nebrīdināja!» Tagad Arsenijs saprata, kādēļ Geļa brauca uz Žeļeznovu. Tagad viņš bija pārliecināts, ka viņa tur, lai gan nejauši, tomēr tikusies ar Beļavski. Un tas, ka Beļavskis ieradies kā gluži cits cilvēks, nozīmēja daudz un draudēja ar nelaimi. Dodamies uz ciemu, Arsenijs jau domāja, ka Beļavskis mēģinās viņa prombūtnē sastapt Geļu. Bet no rīta tas viņu nebiedēja. Tagad viņš ļoti baidījās no abu vēlreizējas sastapšanās.

Piestājies krastmalā pie Negantās, Moroška ieraudzīja, ka viņu gaida Auša. «Ko tai vajag?» īgni nodomāja Moroška. «Man ātrāk jāsatiek Geļa, bet nu vēl būs jāpļāpā ar šo ...» Izlēcis no kutera, Moroška brīnījās, ka Auša nesagaida viņu ar savu parasto izsmējīgo smīnu, bet ļoti nopietni, noteikti, ar raižu izteiksmi gan skatienā, gan sejā, kas kļuvusi neglītāka.

— Kur tu tik ilgi? — viņa paklusu skarbi noprasīja.

— Nevarēju uzreiz dabūt savienojumu ar Žeļeznovu, — Arsenijs negribīgi atbildēja. — Turklāt vēl bija citas darīšanas.

— Arī šeit tev ir darīšanas, — sāka runāt Auša. — Un vēl nopietnākas nekā tur ciemā.

Arsenijs palika stāvam kā pienaglots.

— Kādas tad?

— Nāc šurp, — aicināja Auša, atejot nost no kutera, no kura Saša Dervojeds jau sāka celt laukā ciemā iepirktos produktus. — Vai tu visu zini?

Arsenijs saprata, par ko jautā Auša, un uzminēja, ka Geļas noslēpums jau visiem zināms. Lai cik smagi viņam bija, viņš tomēr neliekuļoja:

— Es tikko uzzināju ...

Moroška gan tūdaļ lika Aušai saprast, ka nekas nespēj mainīt viņa attieksmi pret Geļu, un, drūmi saraucis uzacis, noprasīja:

— Kāda tev tur daļa?

Auša vērīgi ielūkojās Moroškam sejā. Grūti bija uzminēt, kas norisinās viņa sirdī. Tajā viss mutuļoja kā krācē, to varēja redzēt uzreiz. Bet kas cēlās augšup no tās dzīlēm? Vai tikai īgnums un sāpes? Varbūt arī vilšanās savā mīlestībā? Moroškas seja kopš šā rīta bija tā pārvērtusies, ka Aušai vienu mirkli likās, — tas ir nepazīstams, svešs atbraucējs, kuru satriekusi kāda nelaime.

— Tomēr tu nezini visu, — viņa atbildēja, ar nodomu izmantodama pēdējo līdzekli, lai uzminētu, ko izjūt Moroška.

Viņš sarāvās un krampjaini satvēra viņas rokas. Moroškas iedegusī seja, šobrīd bez asins lāses, likās tādā krāsā kā apžuvis upes akmens, ko apšļāc piekrastes viļņi. Vārgā balsī, kas pilnīgi bija zaudējusi savu dobjumu, viņš vaicāja:

— Kas ar viņu noticis? Runā!

Un Aušai viss kļuva skaidrāks par skaidru: par spīti visam, Moroška paliek Moroška. Vēl nesen Auša bija pateikusi, ka netic viņa mīlestībai. Tā bija viņas loloto cerību dzirkstīte. Tagad tā nodzisa ...

— Runā taču! — iekliedzās Moroška.

— Kāpēc tu trako? — aizvainojusies attrauca Auša, atgrūzdama viņa rokas. — Visapkārt taču cilvēki... Nekas viņai nav noticis. Jau no rīta Beļavskis uz sardzes kuģa izskandināja visu par viņu, bet vēlāk redzēju — viņa skrien pie Sisoj ienes. Kādēļ? Ar sainīti rokā... Es aptvēru, kādēļ viņa dodas pie tās bābas, un metos turp. Iztraucēju abas .. .

— Tomēr liekuļoji? — noprasīja Moroška, atklāti norādīdams uz to, ka Aušai šajā gadījumā varējis būt arī savs aprēķins.

— Nē, pažēloju viņu, — neapvainodamas atbildēja Auša. — Mums, sievietēm, vienāds liktenis. Cik gan daudzas tādā veidā sakropļotas! Veselu lielu pilsētu varētu piepildīt. Lūk, kālab nodomāju — pietiek ...

— Kur viņa ir?

— Pie Marjanienes. Tikai tu šodien viņu netraucē. Viņa pati lūdza. Lai nomierinās un sakopo domas. Bet tu, kad būsi brīvs, ienāc pie manis.

...To vienīgo jūtu, kas šobrīd vadīja Arseniju, nevarēja nosaukt ne par piemānīta cilvēka greizsirdību, ne par dusmām, ne par sāpēm, bet tajā bija ietverts viss — greizsirdība, dusmas, sāpes un vēl daudz citu jūtu, kas izraisīja ārkārtīgas mokas:

Moroška nedomāja par to, kādas izvērtīsies viņa attiecības ar Geļu nākotnē. Viņš raizējās tikai par viņas stāvokli, zinādams, kā viņa pašlaik cieš...

Bet kas gan noticis ar Aušu? Satraukumā Arsenijs nepaguva saskatīt. Šķiet, viņa patiesi jutusi līdzi un izrādījusi īstu un sirsnīgu interesi par Geļas likteni? Mīklaini? Kaut ko mīklaināku pat iedomāties nevar. Bet Auša jau tāda ir, no viņas it visu var sagaidīt.

Moroška nedroši pārkāpa viņas kajītes slieksni.

— Vari nebaidīties! — nepacietīgi uzsauca Auša ar nicīgu pieskaņu balsī. — Es netaisos kārties tev kaklā, vai dzirdi? Diezgan! Nodzīvošu savu mūžu viena. — Laikam viņai tomēr grūti bija samierināties ar šo domu, tāpēc, pateikusi to Moroškam, viņa brīdi pavilcinājās, kamēr tika galā ar rīklē iestrēgušo kamolu. — Lai gan — neslēpšu to — visas pēdējās dienas domāju tikai par tevi. Muļķīgi, protams. Taču laikam visi cilvēki tā iekārtoti! Ja nav ko cerēt, tomēr mierina sevi ar cerībām. Bet pašlaik, ja gribi zināt, esmu jau samierinājusies. Tikko. Man taču viss notiek spēji...

— Tad jau labi, — atturīgi nopriecājās Arsenijs.

— Tev labi, bet man ne visai, — vienkārši un atklāti atzinās Auša, nostādamās pretim Moroškam. — Lai gan man, muļķei, tā vajadzēja.

— Kādēļ aicināji mani? — Moroškam ļoti gribējās zināt.

— Iegribējās atvadīties.

— Vai tu brauc projām?

— Pagaidām ne.

— Kāpēc tad mums jāatvadās?

— Pienācis laiks ... — Slepus, ar skumju domīgumu, kādu agrāk viņā nemanīja, Auša ielūkojās Moroškas izmocītajā sejā, kas bija kļuvusi gluži pelēka. — Kad krastmalā ieraudzīju, kāds tu esi kļuvis, kas ar tevi šodien noticis, es sapratu: tas iespiedies tev sirdī uz visu mūžu. Tu arvien būsi uzticīgs sev. Un tad es nolēmu ... — Piepeši viņa strauji apskāva Morošku un noskūpstīja uz lūpām. — Ardievu. Nepiemini mani ar ļaunu. Aušīga — nav neglābjami pazudusi. ..

Arsenijs nejuta nekāda ne veikluma no Aušas pēkšņā jūtu uzplūduma. Un pirms savas aiziešanas, atvadīdamies, ar lielu siltumu ilgi raudzījās viņai acīs.

IX

Rodiginam bija pamatots iemesls domāt, ka šodien pie Negantās pilnā sparā notiek plostošana. Par ko gan tādā gadījumā lai runā ar darbu vadītāju? Izprašņāt, kurš vairāk par visiem piedzēries? Cik kautiņu izraisījušies? Vai laisti darbā arī naži? Nē, šodien nav vērts tērēt laiku ar tukšām sarunām. Šodien vajadzēs, turklāt bez jebkāda brīdinājuma, pēkšņi pašam ierasties pie Negantās. Protams, ne jau vienam ...

Līdz šim Rodigins uzskatīja, ka viņam nav ko darīt pie Negantās. Pēc pārskatiem zinādams, ka darbus tur veic sekmīgi, varētu teikt, pat teicami, viņš nogaidīja, kad apstākļi mainīsies. Rodigins labi zināja, cik briesmīga nelaime ir plostošana, zināja, ka tā izjauc gan darba ritmu, gan dzīvi darbu iecirkņos. Tieši tāpēc viņš jau iepriekš bija nolēmis, ka ieradīsies pie Negantās tikai plostošanas laikā, ko nevar novērst pēc kārtējās algas izmaksas, un ne jau viens, bet noteikti kopā ar kalnu inspektoru Volohovu. Lai tas Morošku un viņa izslavētos spridzinātājus ieraudzītu vissliktākā gaismā. Nebija šaubu, ka pedantiskais inspektors viegli atradīs viņu darbā virkni iznīcinošu faktu, kas kaitēs Moroškam.

Nu, sagaidījis šo iecerēto dienu, Rodigins sāka rosīgi gatavoties ceļam. Tiesa, viņam bija bail rādīties no spirta sajēgu zaudējušo strādnieku vidū, bet neko darīt! Šādu brīdi garām laist viņš negribēja!

No rīta pie viņa dzīvoklī pēc iepriekšējas norunas ieradās Vitālijs Sergejevičs Volohovs, ar kuru Rodigins bija iepazinies, dzīvojot pilsētā, neilgi pirms tam, kad jaunajam paziņam par kādu neglītu rīcību vajadzēja aiziet no tresta un samierināties ar visai niecīgo inspektora vietu pie Angāras.

Pēc divu gadu vientuļas, klaiņojumu un dzeršanas kaites sapostītās dzīves no bijušā elegantā Volohova nekas nebija palicis pāri. Nu tas bija visai neizskatīgs vīrišķis nosmulētā brezenta jakā, pēc ārienes līdzīgs ģeologam, kas tikko izglābies no nelaimes, — novecojis, neskuvies, ar izburbējušu dzērāja seju un mūždien blāvam acīm.

Pirmoreiz satiekoties pie Angāras, ātri ieskurbis, Volohovs noprasīja:

— Kā liekas, tu nepriecājies par mūsu tikšanos? Atvaino, var jau būt, ka tas ir netaktiski, bet es esmu priecīgs. Lai kā to ņem — mēs tomēr esam kolēģi un tagad bēdubrāļi.

— Tu maldies, — Rodigins atbildēja. — Stāvoklis varēja būt daudz ļaunāks.

— Jā gan, uzskati, ka tev laimējies. Vismaz vari būt mierīgs. Nekādas nekrietnības pret tevi nepieļaušu.

Rodiginam par brīnumu, Volohovs izrādījās vīrs, kas tur vārdu. Pa visu vasaru viņš nesastādīja neviena akta, kas varētu skart Rodigina godu, un uz visu, kas notika celtniecības darbu iecirkņos, vienaldzīgi skatījās caur pirkstiem. Vēl vairāk, to Volohovs pats bija izdomājis, viņš sacerēja labā stilā, ko pārvaldīja visā pilnībā, uzrakstītus vairākus cildinošus rakstus par Rodiginu un aizsūtīja trestam. Visbeidzot, tieši viņš, un neviens cits, bez jebkāda ierosinājuma no ārpuses sniedza sajūsmas pilnu informāciju par spridzināšanas darbiem Angāras lej galā, piešķirot tajā savam draugam un kolēģim galveno lomu. Vārdu sakot, dzeršanas starplaikos, pārejot no alkoholiskiem dzērieniem uz dzērveņu sulu, Volohovs bija krietni papūlējies, lai visādi izceltu Rodiginu kā inženieri un organizatoru. Volohovs cerēja, ka Rodigins beigu beigās pats uzminēs, kas nogludina viņam ceļu atpakaļ uz pilsētu, un, ja radīsies iespēja, atcerēsies, ka labs jāatmaksā ar labu.

Šodien Volohovs ieradās savās parastajās apnēsātajās ceļa drēbēs un apavos, paķēris līdzi ierūsējušu šauteni un tukšu mugursomu — tieši kā sagatavojies doties ceļā bez liekas bagāžas, lai izklaidētos, pablandoties pa taigu. Varbūt pagadās kāds mednis. Tomēr šoreiz viņa novājējusī seja bija tīri noskūta, un apskaidrotajās acīs dzirkstīja prāts un viltība. Tiesa, viņš tūliņ, nevilcinoties, pieprasīja konjaku, zinādams, ka galvenajam inženierim šis izcilais dzēriens vienmēr krājumā.

— Bet ja nu tu sāksi žūpot? — uztraucās Rodigins.

— Pilnīgi izslēgts, — Volohovs stingri atbildēja. — Tādiem kā mēs šajā jomā, kā zināms, pastāv noteikta kārtība.

— Ko tu saki par mūsu nodomiem?

— Pagaidi, kamēr paplašināsies audi.

Iešļācis mēriņu mutē starp nodzeltējušajiem zobiem, viņš kā ālants barošanas laikā tīksmīgi pašmakstināja lūpas, gaidot konjaka iedarbību, un, kad beidzot šis brīnums bija piepildījies, deva padomu:

— Strādā kā zvērs.

— Redzu, ka konjaks tevi nemaz neiespaido, — Rodi-gins dzēlīgi noteica. — Te taču sarežģīta padarīšana. Ja nepabeigsim ceļa gabalu pie Negantās — man ādu noraus.

Ja pabeigsim — visgardākais kumoss tiks kādam citam, nevis man. Tas taču aizvaino!

— To es ticu, — piekrita Volohovs. — Un vēlreiz atkārtoju: strādā, kamēr asinis izsprāgst no nāsīm. Ievēro, ar tavu reputāciju ... — Viņa acīs pazibēja draiska jautrība, kāda parasti uznāk mazliet ieskurbušiem. — Starp citu, kā tu reaģēji uz manu rakstiņu avīzē par tavu vērtību un sasniegumiem?

— Neslēpšu, man tas patika, — cik vien iespējams kautrīgi atzinās Rodigins.

— Kas tev patika?

— Vispirms, uzrakstīts ar labu izpratni par mūsu darbu. Tad vēl — lielisks stils ...

— Drukātam vārdam ir milzu spēks, — cienīgi saslie-damies, paskaidroja Volohovs. — Avīzei jāpasaka tikai čukstus, bet nograndīs kā pērkons. Tas jāzina... — Vo-lohovam jau vajadzēja piespiesties, lai atcerētos, no kuras vietas noklīdis sāņus. — Tāpēc, dārgais Vasilij Matveje-vič, ar tavu reputāciju var daudz ko paveikt. Savā un citu labā. Bet reputācija jāsarga. — Būdams skaidrā prātā, Volohovs spēja dot visai gudrus padomus. — Un tāpēc es saku: tev katrā ziņā nepieciešams laimīgs iznākums pie Negantās. Be-et, ņem vērā: visiem skaidri jāzina, ka tas noticis, pateicoties tev. Un tā jau tas arī ir...

Rodigins, neteicis ne vārda, atmeta ar roku un, itin kā uzņēmis Volohova teikto par iedzēruša cilvēka pļāpāšanu, sāka runāt par braucienu uz Neganto.

— Tātad esi nodomājis aizbraukt uz turieni?

— Apstākļi to prasa, — neskaidri atbildēja Volohovs, lai gan labi atcerējās, ka šis lēmums par braucienu turp viņam pavisam nesen tika pateikts priekšā.

— Nu, iebilst pret to man nav tiesību, — Rodigins atbildēja. — Tavā varā darīt visu, ko gribi. Ja vēlies, esmu gatavs tevi pavadīt... — Viņš pasoļoja pa istabu kā cilvēks, kam labi veicies. — Lai gan, kā tu jau zini, manos darbu iecirkņos viss pilnīgā kārtībā. Tomēr jāsaka, pašlaik ne visur. Nedrīkstu tev noslēpt: vienā iecirknī nesen atklāju vairākkārtēju darba aizsardzības tehnikas un darba disciplīnas pārkāpšanu.

— Kā liekas, tieši pie Negantās?

— Tā nu ir.

— Kāds iemesls?

— Muļķojas darbu vadītājs...

— Viss skaidrs ... I

Tajā brīdī, it kā viss būtu iepriekš saskaņots, Rodiginam ļ

piezvanīja no kantora un paziņoja, ka no Negantās darbu iecirkņa dienesta laivā aizbēgusi grupa strādnieku. Veiksme veiksmes galā. Aiz satraukuma Rodigins nespēja uzreiz atlikt vietā klausuli.

— Vai dzirdēji, kas tur notiek? — vaicāja Rodigins, deg- , dams aiz nepacietības ātrāk nokļūt pie Negantās. — Sāku- ļ sies strādnieku bēgšana. Lūk, tik tālu diemžēl nonācis...

Lai kā steidzās Rodigins, negaidītās rūpes aizņēma vai- l rāk nekā stundu laika: vajadzēja iegriezties kantori un milicijā. Toties uz Neganto viņš devās pilnīgā pārliecībā, ka nu pienācis pats izdevīgākais brīdis, kad, pirms kuģu ceļa posma pabeigšanas, ienīstais Moroška tiks apkaunots visā Pieangāras novadā.

Neaizejot līdz Negantajai krācei, Rodigins izdzirda sprā- i dzienu upē, un augšup uzšāvās melnu dūmu mutuļi. Kādu ! brīdi galvenais inženieris, piecēlies kuterī kājās, acu пера- ' mirkšķinājis, klusēdams neizpratnē raudzījās uz priekšu, ļ Pēc tam pavēlēja motoristam piestāt pie krasta, kur bija sardzes postenis. Pie kraujas pienāca uzraugs.

— Vai tad viņi tur — spridzina? — Rodigins uzsauca.

— Kā tad, vai neredzi, vai? —^atbildēja kuģu ceļa uzraugs, pamādams uz dūmu klātās krāces pusi. — Visu dienu spridzina ... Kas ir ar tiem neliešiem, vai noķērāt, vai?

— Tvarsta!

— Nu, kad noķers, tad gan...

Uz sardzes kuģa, kura tuvumā kuteris nostājās pie krasta, viss bija kluss, neredzēja neviena cilvēka. Strādnieki atradās aizliegtajā zonā. «Kas te par velna būšanu?» apjucis domāja Rodigins. «Kāpēc viņi strādā? Kas noticis? Kad abi kāpa laukā no kutera, Rodigins bija ļoti uzmanīgs pret Volohovu: palīdzēja viņam pārlēkt uz sauszemes, paķēra viņa bēdīgo šauteni un pats nesa uz sardzes kuģi. Viņš centās parādīt Moroškam, ka ir tikai pavadonis, kas spiests pavadīt augstāku priekšniecību.

Arsenijs viegli uzminēja: tiek tēlota iepriekš sagatavota izrāde. Viņš redzēja, ka nevis Rodigins pavada inspektoru, bet tas, nelaimīgais plencis, pavada galveno inženieri. Viņu vienotība nesolīja nekā laba. *

Plašajā kajītē Rodigins, izkravādams savas mantas, beidzot ierunājās par dīkdieņu aizbēgšanu.

— Jūs pats zināt, kas tie par cilvēkiem, — Arsenijs atbildēja.

— Cilvēki, kā jau cilvēki, — vēsi attrauca Rodigins. — Taču, acīm redzot, vaina ir tajā apstāklī, ka jūsu iecirknī nav pienācīgas kārtības: gan pārkāpumi, gan patvaļa, gan plostošana. No tā cēlies gan disciplīnas trūkums, gan bēgšana.

Rodigina plašos un skumīgos spriedelējumus par nekārtībām viņa darbu iecirknī Arsenijs noklausījās, drūmi klusēdams, domādams par to, ka pienācis brīdis, par kuru runāja Zavjalovs, pēdējoreiz tiekoties. Jābūt gatavam uz visādām negaidītām nepatikšanām. «Divatā aplenc,» Mo-roška nodomāja. «Kā redzams, speciālisti šādos darījumos ...»

Pie durvīm klauvēja.

Pār slieksni, tikko kājas vilkdams, pārkāpa Boriss Be-ļavskis. Nevarēja saprast, vai viņš piedzēris vai cieš no paģirām. Morošku pārsteidza viņa izskats. Kur palicis viņa miers? Kur viņa zobgalīgā pašapziņa? Izskatījās, ka viņā kaut kas aizlūzis ...

— Viss notiek šitā dēļ, — sāka runāt Beļavskis, turēdamies pie stenderes. — Visi glābj šo, — viņš ar acīm norādīja uz Morošku. — Inspektors izjautā puišus, bet tie visu noklusē. Kā gan citādi! Darbu vadītājs! Ja pateiksi taisnību, viņš vēlāk salieks ragā. Šeit viņš ir dievs un ķeizars. Bet lai jau, jods ar viņu! Lai jau uzskata sevi par dievu un ķeizaru! — Beļavskis beidzot paspēra soli uz priekšu. — Bet kas attiecas uz morālo pagrimumu...

—- Nāciet iekšā, apsēdieties, — Rodigins aicināja, tēlojot pieklājību, kāda agrāk viņam nebija manīta.

Bet Beļavskis droši vien šajā brīdī nebija spējīgs neko uzklausīt...

— Šeit visas sievietes ir Moroškas mīļākās, — viņš turpināja, izsliedamies un stingri nostādamies uz kājām. — Vai pierādīt? Vai ar Zujevu bija sakari? Bija. To zina visi. Atbrauca mana sieva — arī tai viņš sagrozīja galvu. Apsolīja precēt un vēl ko... Bet viņa ir stāvoklī. No manis, — viņš lepni paskaidroja, nejuzdams sava paskaidrojuma nevajadzību un bezjēdzīgumu: tik ļoti viņam gribējās pasvītrot savas tiesības uz Geju! — Kā tad irr es vaicāju jums, kas te iznāk? Izārda ģimeni!

— Kas ir jūsu sieva? — drūmi vaicāja Rodigins.

— Radiste Grebņova.

— Kāpēc tad viņa ir Grebņova?

— Nepaguvām nokārtot formalitātes dzimtsarakstu birojā.

Taisnība gan sakāmvārdam: kas meklē, tas atrod. Klāt pie visa, kas Rodiginam jau bijčf savākts pret Morošku, uzpeld šāda lieta, kas pat pieredzes bagātos spēj nosēdināt uz sēkļa.

— Labi, izmeklēsim, — Rodigins apsolīja.

Nav iespējams pateikt, ko izjuta Moroška šajās pāris minūtēs, kamēr Beļavskis izklāstīja savus apvainojumus. Un tomēr Arsenijs izvadīja motoristu pa durvīm jau atguvies ...

— Kur viņa ir? — Rodigins vaicāja par Geļu.

— Viņa pašlaik saslimusi, — Moroška atbildēja.

— Ir gan te attiecības... — noteica Rodigins, itin kā juzdams līdzi jaunajam darbu vadītājam, kas nokļuvis tādās sprukās.

— Šodien neaiztieciet viņu, — lūdza Moroška.

— To var, pagaidīsim līdz rītam, — labprāt piekrita Rodigins, atļaudamies piekāpību, uzzinājis, ka beidzot Moroška viņa nagos. — Bet ņemiet vērā: neviens ziņojums, lai kas to iesniegtu, nedrīkst palikt bez atbildes. Tādi ir mūsu principi.

— Es saprotu, — atbildēja Arsenijs.

— Starp citu, vai tas Beļavskis bija piedzēries? — vaicāja Rodigins, cenzdamies parādīt, ka viņš gaiavs glābt ķezā nokļuvušo darbu vadītāju. — Man tā likās.

— Nē, viņš bija pilnīgi skaidrā.

— Bet izskatījās tāds ērmots? — Rodigins joprojām tēloja. — Droši vien viss, ko viņš šeit sarunāja, ir tīrās blēņas?

Bet Arseniju vairs nebiedēja itin nekas. Ar savu parasto atklātību viņš atbildēja:

— Nē, ir arī taisnība...

— Tad gan slikti, — secināja Rodigins, izlikdamies bezgala pārsteigts. — Pavisam slikti. Tagad man skaidrs, kāpēc pie jums nav kārtības. Neesat nodarbojies ar to, ko vajag.

Tas tika pateikts tik drūmi, ka Moroškā ar jaunu spēku iekvēlojās nemiers. Viņš iedomājās, ka Geļa, vēlēdamās izsargāt viņu no jaunām nepatikšanām, vai nu pakļausies liktenim, vai aizbēgs no Negantās.

SESTĀ NODAĻA

I

Radiogrammu par Bratskas ūdenskrātuves piepildīšanu Moroška pierakstīja, zobus sakodis, un pa to laiku viņa gara acu priekšā visā Angārā no krācēm aizplūda ūdens, nosusēja oļu sēkļi, un lēnām, bet neapturami no gultnes, it sevišķi pie krācēm un sērēm, izcēlās melni, ar lipīgām, spīdīgām gļotām klāti vientuļi akmeņi, akmens plātnes un zemūdens klinšu robainās grēdas ...

Ar smagu sirdi viņš izgāja laukā no pārvaldes mājiņas.

Vēl nebija pavisam izklīdusi migla, kad jau upē parādījās pirmais plosts. Pēdējās dienās tie gāja garām ļoti bieži. Pēc visa varēja nojaust, ka pludinātāji steidz pabeigt savu darbu līdz ūdens nokrišanai.

Arsenijam bija grūti gaidīt, kamēr pamodīsies Rodigins, un viņš nolēma aizbraukt līdz plostam un papļāpāt ar Vasjutu.

Puisis taču savējais ...

Ieraudzījis Morošku laivā pie stūres, Vasjuta iznāca no savas stūres mājas, atstādams tur stūrmani, un, augstu pacēlis saulē zibošo megafonu, uzsauca:

— Vai zini jau par aizsprostošanu?

— Tikko iepriecināja mani, — atbildēja Moroška. — Bet jūs tikai dzenat un dzenat... Vai jums vēl daudz plostu?

— Rīt paies jums garām pēdējie. Bet kā tev ar darbiem?

— Šodien jāsaspridzina pēdējie atšķēlumi.

— Un kā veicas ar aizvākšanu? Vai pagūsi līdz ūdens nokrišanai?

— Baidos noteikt...

Abi vēl brīdi skumji pārrunāja šo un to, it kā atvadoties līdz kuģošanai nākamajā gadā, un Moroška, draudzīgi pamājis ar roku Vasjutam, devās uz krastu. Jau no tālienes viņš ievēroja, ka pulka biedri kareivji jau izdara rīta rosmi uz sardzes kuģa klāja, bet Rodigins ar pūkainu dvieli pār plecu kā vasarnieks svinīgi aizsoļo gar kajītēm ...

Izlasījis radiogrammu, Rodigins uzlika tai virsū savu plato ar rudām spalviņām apaugušo plaukstu un sev parastā, ilgos gados izstrādātā cienīguma pilns pateica:

— Tas ir tas, ko mēs visi gaidījām ...

— Gaidījām gan, taču mazliet vēlāk, — iebilda Mo-roška. — Vai Bratskā zina, kā pie mums sokas darbi?

— Ziņas regulāri pieprasa.

— Ko jūs atbildējāt pēdējā reizē?

— Atbildēju, ka spridzināšanas darbus drīz pabeigsim. Vai tā nebija? Es to pamatoju ar jūsu atskaitēm. Ceru, ka jūs netikāt nodarbojies ar miglas pūšanu.

— Spridzināšanas... — drūmi atkārtoja Arsenijs Mo-roška. — Spridzināšanas darbi mums jābeidz šodien, tā ir taisnība. Bet vēl taču paliek iztīrīšana...

— Tikai bez panikas, — pārmetoši attrauca Rodigins. — Vai pie Negantās drīz sāksies ūdens līmeņa krišanās? Pēc dienām piecām? Un cik ilgi vēl varēs strādāt pēc tam?

— Vēl kādu nedēļu, — Moroška atbildēja.

— Tad jau jūs visu novāksiet. Jums taču ir zemes-sūcējs!

— Bet kā būs ar iztīrīšanu? — vaicāja Moroška.

— Arī iztīrīsiet! — sasiedams pie spoguļa kaklasaites mezglu, Rodigins pašķielēja ar vienu aci uz darbu vadītāju. — Negaidīju, ka sacelsiet tādu brēku. Iztīrīšanai jums būs mans pašnometējs.

— Kur tad tas ir? — gribēja zināt Moroška.

— Pārnakšņoja viņpus krāces, — Rodigins atbildēja un, paskatījies pulkstenī, paziņoja: — Drīz tas būs šeit. Kā redzat, panikai nav nekāda iemesla.

Brokastu laikā sāka nākt augšup pār krāci karavānas, kas bija pārnakšņojušas lejpusē. Sauskravas baržas bija līdz malām piekrautas ar pārtikas produktiem un dažādām mantām, ko veda piekrastes ciemiem. Bez šaubām, tās bija pēdējās karavānas, kas devās līdz tuvākajām piestātnēm. Tur tās ātri izkraus, un baržas bez kavēšanās dosies atpakaļ uz upes grīvu.

Rodigins un Volohovs brokastoja savā kajītē. Lai gan galvenais inženieris ar nepacietību gaidīja savu pašnome-tēju, viņš ne reizes neiznāca no kajītes, lai paraudzītos uz upi. Par ierīces pienākšanu viņam paziņoja Volodja

Poļetajevs — vienīgais, kas bija palicis uz sardzes kuģa: visi spridzinātāji ar Morošku priekšgalā jau bija aizgājuši uz aizliegto zonu.

Par to, ka Rodigins gatavojas uztaisīt ierīci akmeņu aizvākšanai, Arsenijs savā iecirknī nevienam nebija teicis Volodju ļoti ieinteresēja nelielais, mazas iegrimes pašgājējs, pārveidots kādam speciālam nolūkam. Tam bija noņemts viss klājs, sākot no priekšgala līdz niecīgajai kabīnei pakaļgalā, klāja vietā bija pierīkota platformiņa no divām atsevišķām plāksnēm, kas sniedzās tālu pāri malām un kuras, spriežot pēc visa, varēja atgāzt. Volodja vai dega aiz nepacietības uzzināt, kādai vajadzībai pašgājējs tā pārveidots, bet, pūlēdamies izturēties kā pieaudzis vīrietis, viņš visādi mēģināja apslēpt savu ziņkāri.

— Vai aplūko? — jautāja Rodigins, un kļuva skaidrs, ka viņš uz savu ražojumu raugās kā greizsirdīgs vīrs.

— Vai esi uzminējis?

— Nē! — ar draiskulīgu vientiesību atzinās Volodja.

— No šitā būtu labi iemest tīklus.

— Apjēdzi gan!

— Vai arī sienu pārvadāt.

Rodiginam aiz īgnuma paraustījās lūpas, lai gan viņš nepacietīgi vēlējās pastāstīt par savu ierīci. Mirkli vēlāk atmaidzis viņš laipni paskaidroja:

— Tas ir pašnometējs ...

— Kādai vajadzībai? — Volodja vaļsirdīgi pavaicāja.

— Ko lādiņus nomest, kādai gan citai vajadzībai?

— Uz atsevišķiem akmeņiem?

— Uz akmeņiem un radzēm.

— Ko tu neteiksi! — iesaucās Volodja, savā draiskulībā nolēmis mazliet paglaimot galvenā inženiera pat-mīlai. — Patīk gan jums izgudrot!

— Es arī spēju to, — Rodigins piebilda, uzskatīdams, ka viņam nav ko kautrēties no tāda puikas kā Volodja.

— Izmēģinājums?

— Kā tad, vai tāda ierīce ir vajadzīga?

— Un kā vēl!

— Lieliska ierīce! — ierunājās Rodigins, kļuvis manāmi laipnāks no Volodjas vārdiem. — Jāpieiet ar sānu pie akmens, jāparauj šī svira, — un lādiņš jau vietā. Nav vajadzīgs enkurs, nav vajadzīga liela brigāde. Visu var padarīt divi cilvēki: spridzinātājs un strādnieks. Lādiņu uzspridzina ar degļa palīdzību. Milzīga spēka un līdzekļu ekonomija...

— Atkal kļūsiet slavens, — noteica Volodja.

Rodigins nez kāpēc aizgriezās un atbildēja:

— Ne jau slavas dēļ mēs ...

— Slava pielīp kā pirtsslotas lapas ...

Vasilijs Matvejevičs izlikās, ka pēdējos vārdus nav dzirdējis, — tik ļoti viņu bija kaut kas ieinteresējis uz upes...

— Kur ir darbu vadītājs?

— Viņš jau atrodas aizliegtajā zonā. Gatavo lādiņu

— Dosimies turp.

Ar pirmo skatienu Arsenijs saprata, ka Rodigina ierīcei nav nekā no tā, kas vajadzīgs kuģu ceļa iztīrīšanai. «Jauns tehnikas brīnums!» nicinoši nodomāja Moroška. «Bet piespiedīs taču mūs mocīties ar to, tāpat kā ar šķūri. Tā vēl trūka!» Staigādams līdzi Rodiginam, viņš apskatīja pašnometēju ar nojautu, ka nelaime nav tālu.

— Ierīce, vispirmā kārtā, ļoti ekonomiska, — nekautrēdamies lielījās Rodigins, ar plašiem žestiem aicinot izturēties pret viņa lolojumu ar uzmanību. — Tai liela nozīme. Šobrīd, lai saspridzinātu nelielu akmeni, mēs patērējam daudz naudas un spridzināmo vielu. Vai jūs neesat aprēķinājis, cik izmaksās to akmeņu saspridzināšana, kas vēl palikuši gultnē? Tad parēķiniet... Turklāt ierīce ļoti parocīga no visiem viedokļiem... — Viņš atkārtoja visu, ko bija teicis Volodjam, ar vēl lielāku aizrautību un pēc tam, it kā sakošļādams kaut ko sīkstu, piebilda: — Zināms, lai ieliktu lādiņu straujtecē, būs vajadzīga sevišķa izveicība un apķērība. Lādiņš būs jāliek droši vien no aprēķināta atstatuma ...

Aiz kauna nodūris galvu, Moroška, noklausījies Rodigina lielīšanos, drūmi pateica:

— Paraudzīsimies, kāds būs iznākums ...

— Atkal jūs viebjaties? — aizvainojies atzīmēja Rodigins. — Atceros, ka arī tad, kad atvedu šķūri, jūs saviebāties kā no skābām ogām.

— Un ne jau velti, — Moroška ļoti mierīgi atbildēja, palikdams uzticīgs savai atklātībai, tomēr cenzdamies izvairīties no jauna strīda. — Ar to šķūri mēs tikai laiku velti tērējām. Tā vairāk izrakņā nekā nogrābsta gultni.

Bet Rodigins nepieņēma miermīlīgo toni, kādā runāja Moroška, un viņa balss sāka drebēt aiz dusmām:

— Tā jums nepatika jau pirms izmēģināšanas! No pirmā acu uzmetiena!

— Tā ir taisnība, — atzinās Moroška.

— Un nepatīk pašnometējs — arī no pirmā skatiena?

— Jā-a ...

— Bet jūs vēl neesat redzējis to darbā!

— Tas tāpat redzams.

— Viss, ko es uztaisu, jums ir slikts, vai ne? — Ro-digina skatiens bija izaicinošs un niknuma pilns. — Varbūt esat nemierā ar to, ka pašnometēju izgudroju es, ne-f vis jūs? Varbūt tāpēc tā viebjaties?

Moroška vēlējās, pat ļoti vēlējās ielūkoties Rodiginam sejā, lai ilgi atcerētos acu izteiksmi un zibsnīšanu tobrīd, bet viņam kļuva neveikli — vieglāk būtu iegrimt zemē. Acis nodūris, viņš atbildēja:

— Gan jau, paskatīsimies darbā ...

— Tūliņ pat varēsiet paskatīties, — noteikti pateica Rodigins, galīgi aizvainots Moroškas neticības dēļ. — Dodiet divus maisus ar pulveri. Uz kreiso malu.

— Šodien vajadzētu pabeigt spridzināšanas darbus, — Moroška nomākts iebilda. — Pēc tam varētu izmēģināt...

— Arī man nepatīk atlikt, — Rodigins atbildēja. — Izmēģināšana neaizņems ilgu laiku. Uzspridzināsim vēl divus lādiņus. Tas būs viss.

— Tomēr vajadzētu pabeigt galveno darbu.

— Tikai bez panikas.

Strīdēties ar Rodiginu būtu veltīgi.

II

Kamēr notika sagatavošanās, Rodigins, lai gan Moroška bija uzņēmis viņu tik vēsi, visrožainākā garastāvoklī soļoja šurp un turp gar savu pašnometēju, no dažādām vietām iemūžinādams to ar savu fotoaparātu. Rodigins bija pilnīgi pārliecināts par veiksmi. Lai arī ierīce nav tāda, par kādu sapņots, taču kuģu ceļa iztīrīšanā tai zināma loma būs. Ierīces apraksts pēc iespējas ātrāk jānosūta trestam. Nebūs par ļaunu, ja aprakstam pievienos arī fotoattēlus — uzskatāmībai. Tādēļ vajadzēja bez gala klikšķināt slēdzi...

Uz upes pūta viegls, bet ass vējiņš, un visi, kas devās līdzi izmēģināt pašnometēju, apģērbās siltāk, uzvelkot

dažādas siltas vestes un jakas. Izrādījās, ka druknajam Ro-diginam, turklāt vēl tērptam ādas jakā, nevar uzvilkt nevienu no glābšanas vestēm, un, ja arī uzspīlētu, tad viņš nevarētu pat roku pakustināt.

— Būs jau labi! — atmeta ar roku Rodigins. — Tēšu tāpat.

— Nedrīkst, — atgādināja Moroška. — Tā būs drošības tehnikas noteikumu pārkāpšana. Lūk, kalnu inspektors staigā apkārt un visu noskata . ..

— Par to es nospļaujos.

— Varbūt uzsiet glābšanas vesti jums uz krūtīm?

— Par izsmieklu, vai? — apvainojās Rodigins. — Atejam!

Uz pašnometēja upē izgāja līdz ar Rodiginu un viņa motoristu Jegozinu — Arsenijs Moroška, Vasja Podluž-nijs un Volodja Poļetajevs, kuram vajadzēja iepazīties ar jauno ierīci, lai vēlāk varētu strādāt ar to patstāvīgi.

Pie ieejas iztīrāmajā posmā viņus panāca pētnieku motorlaiva. Kad tā atradās blakus pašnometējam, Moroška pamāja ar roku Aušai, lūdzot viņu aizkavēties, un pavaicāja:

— Vai tālu dosieties?

— Tralēt, — Auša atbildēja. — Uz augšdaļu.

— Mēs būsim lejāk. Pie viena uzraugiet. Mums nav ko norīkot sardzē. Izpalīdziet.

— Labi.

Pētnieku motorlaiva aizgāja augšup pa upi.

Lādiņš — divi kopā sasieti pulvera maisi — gulēja uz platformiņas, kas pārkārās pār laivas kreiso malu. Vasja Podlužnijs jau rosījās, sagatavodams to nomešanai.

Paraudzīdamies gan kartē, gan uz krastu, kur viņam bija daudz visādu pazīmju, Arsenijs izvēlējās prāvu akmeni kuģu ceļa pašā malā. Un tomēr vajadzēja krietnu brīdi pastrādāt ar mērkoku, lai to sameklētu upes gultnē. Nebija arī viegli noturēt uz vietas mutuļojošajā straumē pašnometēju nedaudz augstāk par akmeni to īso brīdi, kas bija nepieciešams, kamēr aizdedzina auklas un nomet lādiņu. Pašnometēju straume stipri svaidīja. Rodigins lamāja motoristu par neizveicību. Kalsnajam, slimīgajam Jegozinam bija kauns no svešajiem cilvēkiem, un viņš centās, cik vien spēja, lai noturētu straumē pašnometēju, taču veltīgi. Kaut gan viņam, nabadziņam, ļoti nepatika, bet nekā nevarēja darīt — vajadzēja atdot stūri Moroš-kam. Ne jau uzreiz, tomēr Moroškam izdevās noturēt pašnometēju pie akmens vajadzīgo laika sprīdi.

Tiklīdz Vasja Podlužnijs aizdedzināja auklu un Rodigins, parāvis sviru, novēla lādiņu upē, Arsenijs atdeva stūri Jegozinam, bet pats aizsteidzās uz pašgājēja priekšgalu. Lādiņš izsprāga labi, bet akmeņu izsvaidīja maz. Kad viņi atgriezās sprādziena vietā, Moroška, iztaustījis gultni, iedeva mērkoku Rodiginam:

— Vesels . ..

— Velna būšana! — uztraucās Rodigins, nemaz nemēģinādams iztaustīt gultni. — Lādiņu taču novēla taisni virs akmens! Tā taču bija?

— Tā bija, — apliecināja Vasja Podlužnijs.

— Kas tad te noticis?

— Nekāda brīnuma tur nav: straume to panesa nost, — Moroška paskaidroja. — Lādiņš bija neliels. Tiklīdz straume uztver, tūdaļ nes līdzi. Arī tad, ja iemestu no aprēķināta atstatuma, neko nelīdzētu — aiznestu garām.

— Ejam pēc jauna lādiņa, — norīkoja Rodigins.

Arsenijs galīgi sadrūma: kā redzams, Rodigins aizrāvies un apturēt viņu vairs nav iespējams ...

Otru lādiņu nometa, aprēķinot vēl lielāku atstatumu — lai straume uznestu lādiņu tieši virs akmens. Visiem likās, ka šoreiz lādiņš iemests teicami.

— Ir! — priecājās Rodigins.

Pēc sprādziena, vēlēdamies ātrāk pārliecināties, ka akmens sasprādzis druskās, viņš izrāva Moroškam no rokām mērkoku un sāka iztaustīt gultni pats. Viņš vandījās ilgi, cītīgi pūlēdamies aptvert pēc iespējas lielāku laukumu, bet drīz sāka tā svīst, ka viņam pa degunu ritēja lejup sviedru lāses. Tā viņam pirmajam bija lemts uzzināt, ka akmens palicis neskarts.

— Vai tas akmens apburts, vai? — iebļāvās Rodigins. — Es pats savām acīm redzēju, ka lādiņš uzgulās uz tā!

— Bet kamēr dega auklas ... — Moroška iebilda.

— Tad auklas vajag saīsināt!

— Nedrīkst, pārkāpšana ...

— Kaut nedaudz!

— Mēs toreiz saīsinājām nedaudz.

— Vai arī jātaisa smagāks lādiņš!

Trešo lādiņu uztaisīja no četriem maisiem — tikai uz pusi mazāku par tiem, ko meta upē no plostiņa. Rodigins no savas izdomas kļuva manāmi jautrāks: platu un smagu lādiņu varēja iemest bez apreķinata atstatuma, un tas noteikti noturēsies uz akmens līdz sprādziena brīdim.

Vasja Podlužnijs jau aizdedzināja auklas. Vajadzēja bez kavēšanās novelt lādiņu. Bet negaidot iesprūda svira, ar kuras palīdzību tika atgāzta platformiņa. Vienā mirklī kļuvis sarkans kā vēzis, Rodigins sāka no visa spēka ar abām rokām raustīt sviru, bet vilcējstieņus, kas atradās zem platformiņas, nevarēja iekustināt. Galīgi saniknots, Rodigins uzbļāva neattapīgajam Jegozinam, un tas, pametis visu, ielīda tilpnē, kur pēc brīža iebrēcās nelabā balsī. Tikko viņš bija sācis pustumsā aptaustīt vilces, viņam saspieda pirkstus. Rodiginam nobāla acis un lūpas. Viņš tikai raustīja un raustīja sviru — varbūt cerēdams uz brīnumu, bet laikam gan aiz apjukuma.

Raudzīdamies uz galveno inženieri, apjuka arī Vasja Podlužnijs. Varēja noraut auklas, un viss būtu kārtībā, bet viņš uzsauca Volodjam:

— Iemetīsim!

Taču lādiņš izrādījās par smagu abiem puišiem. Bet Rodigins, kuram vajadzēja doties palīgā, arvien vēl raustīja sviru, nemaz nedomādams, ka gadījumā, ja tiešām notiktu brīnums, viņš iegāzīs ūdenī līdz ar lādiņu arī cilvēkus.

Arsenijs Moroška ar varu atrāva viņu no sviras.

Kad lādiņu beidzot nogāza, motorists Jegozins, darbodamies ar vienu roku, nekavējoties sāka dzīt pašgājēju atpakaļgaitā lejup pa upi, lai paglābtos no sprādziena. Un tomēr sprādziena vilnis pašnometēju pamatīgi sazva! stīja, un svilpdami pāri tam aizlidoja akmeņi — pēc tam visu ietina dūmi.

Krastā atgriezās klusēdami.

— Nu, nekas, nekas, visādi gadās ... — mierinādams ierunājās Rodigins, kad viņi jau atradās aizliegtajā zonā — Galu galā viss būs kārtībā. Esmu pārliecināts. Tūliņ noregulēsim sviru un vilcēj stieņus.

— Un atkal? — Moroška vaicāja.

— Kā tad — vai jūs baidāties?

— Mazliet baidos.

— Citreiz riskējat, bet šoreiz baidāties?

— Tas viss taču velti...

— Nu, to mēs vēl redzēsim!

Motoristam Jegozinam bija grūti strādāt ar ievainotu roku. Viņam palīgā atsteidzās Kisļajevs, Uvarovs un Čer-noļihovs. Viņi apskatīja visas sviras un vilces, iztīrīja un ieeļļoja ar solidolu visus mezglus. Pēc tam rūpīgi pārbaudīja konstrukciju — tā darbojās viegli un droši. Tagad nekāda aizķeršanās nevarēja notikt, un Rodigins, soļodams gar pašnometēju, nenocietās, nepateicis Moroškam:

— Bet šo ... — viņš atskatījās uz Podlužniju, kas, nokāris galvu, staigāja pa krastmalas taku. — Nekādā gadījumā. Tūļa. Prot tikai bļaut. Pasauciet Volkovu.

Arsenijam bija pamats domāt, ka galvenais inženieris pēc tam, kad viņam neizdevās atcelt no darba Demidu Nazariču, negribēs satikties ar veco spridzinātāju, un tāpēc vilcinādamies atbildēja:

— Domāju, ka jūs nevēlaties ...

— Šādā situācijā jūtām nav vietas, — atbildēja Rodigins, saraukdams pieri no nepatīkamajām atmiņām. — Jā, vajadzēs vēl kaut ko... ņemsim līdzi uzreiz divus lādiņus. Laika ekonomijai. Tieši šim nplūkam jau taisītas divas platformiņas.

Arsenijs saprata, ka galvenajam inženierim, neraugoties uz ārišķīgo brašumu, stipri vien sašķobījusies ticība sava ņašnometēja veiksmei. Moroška paraudzījās uz sauli, pēc kuras vairāk nekā pēc pulksteņa vēroja laiku, ņn noskumis nodomāja, ka laikam gan velti tiks izniekota visa diena. Taču viņam nekas cits neatlika, kā paklausīt, un viņš īgni atbildēja:

— Kā vēlaties.

— Citādi jāiet turp un šurp, — Rodigins piebilda.

— Tikai jāņem vērā, — it kā pēkšņi attapies, ierunājās .Moroška, — ar diviem lādiņiem nedrīkst strādāt. Kamēr

ņemas ar vienu, otrs blakus var ...

— Muļķības! — attrauca Rodigins, uzskatīdams, ka spu-rīgais darbu vadītājs visādi mēģina atrast viņa pašnome-tējā tādu vainu, kura to padarītu pavisam nevērtīgu. — Jums šodien slikts garastāvoklis, jūs moka dažādas bailes.

— Tā būs pārkāpšana ...

— Beidziet činkstēt!

Spridzinātāji ātri sameistaroja uz abām platformiņām lādiņus, kurus cieši sasaistīja ar šķērsām pārliktajām maikstēm. Starp lādiņiem palika tikai divus soļus plata eja.

Pašnometējs iegāja kuģu ceļā. Demids Nazaričs sagatavoja auklas un degļus vienam lādiņam. Bet pirms aizdedzināšanas viņš uzmanīgi nolika savu somu ar pārējiem degļiem un detonatoriem pie stūres kabīnes sienas un visus brīdināja:

— Redzat, te stāv mana soma.

Akmens jau bija tuvu. Pēc darbu vadītāja komandas Demids Nazaričs aizdedzināja auklas. Rodigins, kas stāvēja pie stūres, mazliet nobālis, nekavējoties parāva sviru, un šoreiz tā nostrādāja bez traucējumiem: platformiņa atgāzās pār kreiso bortu, un lādiņš nogrima upē.

Pašnometēju straume ātri nesa projām.

Rodigins jau gatavojās pacelt piatformiņu, kad piepeši cilvēku aizmugurē virs otrā lādiņa uzšāvās liesmas. Visskaļāk iekliedzās Volodja Poļetajevs, jo- viņam vienā mirklī bija aizdegušās drēbes. Glābdamies no uguns, viņš ielēca pašnometēja tilpnē, dažas sekundes tur palēkāja, plakšķinādams ar rokām pa gruzdošajām drēbēm, pēc tam pārsviedās pāri bortam.

Rodigins un Moroška abi reizē drāzās uz pašnometēja pakaļgalu, kur jau, pametis stūri, šaudījās Jegozins. Aizkavējās vienīgi Demids Nazaričs. Bēgdams no uguns, viņš ielēca tilpnē, bet tad viņam iekrita prātā, ka var taču degošo lādiņu nomest upē — un visas briesmas beigsies. Viņš devās atpakaļ pretim liesmām, kas nikni plosījās uz pašnometēja klāja.

Bet tajā mirklī, kad viņš satvēra sviru, kaut kas ietriecās viņam krūtīs un kopā ar stūres kabīnes atlūzām iesvieda upē. Bija sprāguši degļi somā, kuru viņš kņadā bija pilnīgi aizmirsis ...

No sprādziena tikko noturējies kājās, Arsenijs saprata, ka uguns drīz var ielauzties mašīnu nodalījumā, un tad aizdegsies motors, pārsprāgs bāka ar degvielām un uzliesmos smēreļļas, kas tika glabātas laivas pakaļgalā. Nedrīkstēja kavēties nevienu mirkli. Arsenijs bija gatavs kaukt, kad viņam vajadzēja nogrūst upē apjukušo Jegozinu, kurš kaut ko kliedza, jo viņam bija ievainota kreisā roka. Bet Rodigins uzgūlās laivas pakaļgalam un tā pieķērās pie virves, ka Arsenijs nespēja viņu no tās atraut. «Degam! Degam!» Moroška kliedza, raustīdams Rodiginu aiz jakas, bet tas tikai spārdījās ar kājām. Tad Moroška, neredzēdams citas izejas, iespēra ar zābaka purngalu Rodiginam pa sāniem, un galvenais inženieris, iekaucies aiz sāpēm, pārvēlās pār bortu.

Neprazdams peldēt, Rodigins tūdaļ nogrima, taču pēc dažām sekundēm, kad bija jau paguvis atvadīties no dzīves, mutuļojošā straume izsvieda viņu virs ūdens kā noslīkušu bluķi. Un tai pašā mirklī viņš sajuta, ka viņu satver kādas rokas...

Ieraudzījusi uz pašnometēja uguni, Auša nekavējoties ar pilnu jaudu drāzās pa straumi lejup. Uguns un dūmu dēļ viņa neredzēja, ka cilvēki nolec no pašnometēja ūdenī, taču saprata, ka viņi tur lielās briesmās, un steidzās palīgā. Protams, viņa domāja, ka spridzinātāji nav paguvuši nomest ūdenī lādiņu, kas aizdedzies, un tāpēc bez bailēm vadīja savu motorlaivu uz avārijas vietu — taisni uz turieni, kur upes gultnē gulēja iemestais lādiņš ar degošām auklām. Kad tā vieta jau bija gandrīz ar roku aizsniedzama, motorlaivas priekšā uzšāvās gaisā melns ūdens fontāns, atskanēja svilpšana un dārdoņa, un visa apkārtne iegrima melnā miglā ...

Kamēr Arsenijs uzķēra ar ūdeni aizrijušos Rodiginu, straume viņus bija aiznesusi līdz krāces vidum. To sapratis, Moroška saņēma visus spēkus un sāka irties uz krastu sardzes kuģa virzienā. Moroška ļoti baidījās, ka viņu un galveno inženieri, kurš slīdēja laukā no rokām kā apglumējis un smags lapegles resgalis, ieraus straumē, kas šajā vietā asi pagriezās uz upes vidu, un tad abus uzsviedīs uz krāces akmeņiem, pašā drausmīgākajā ūdens brāzmo-jumā.

Lai gan Arsenijam mugurā bija glābšanas veste, bet, ņemoties ar Rodiginu, arī viņš bija sarijies ūdeni papilnam. Viņam acu priekšā viss griezās un zibēja — kalnainais krasts, degošais pašnometējs, tumšie dūmu mutuļi. Bet tad viņš piepeši sajuta, ka uzgrūdies ar krūtīm no zemessūcēja uz pretējo krastu pārstieptai trosei. Trose bija iegrimusi ūdenī. Tagad, kad trose atradās zem Moroš-kas kreisās rokas, viņš varēja turēties uz tās pilnīgi droši. Ar labo roku Arsenijs turēja aiz ādas jakas apkakles galveno inženieri. Viņa roku muskuļi bija sasprindzināti līdz pēdējai iespējai. Moroškam likās, ka straume jebkurā brīdī izraus no viņa sastingušajām rokām Rodiginu, kas atradās aiz troses.

Ieraudzījis Morošku un Rodiginu, zemessūcēja virsnieks mazliet pavilka trosi, lai grimstošos paceltu virs ūdens un atvieglotu viņiem peldēšanu. Sajuzdams, ka viņu paceļ, Moroška atskatījās un ieraudzīja, ka no zemessūcēja atiet laiva. Glābiņš bija tuvu, bet straume tā sāka raustīt Rodiginu, ka Moroškam metās tumšs gar acīm: viņam šķita, ka tūdaļ viņa roku atraus no pleca.

Kad Arsenijs Moroška jau atradās laivā, viņš palūkojās augšup pa upi. Aiz dūmiem, kuri jau bija atplūduši līdz zemessūcējam, neko nevarēja saredzēt. Un ko gan viņš varētu ieraudzīt? Volodju, Demidu Nazariču un Jego-zinu straume droši vien jau aiznesusi no krāces.

.. . Pusdzīvo, nozilējušo Rodiginu uznesa uz zemessūcēja klāja. Tikko viņu atdzīvināja un viņš atguva samaņu, Arsenijs Moroška, kratīdams nost ūdeni, grīļodamies aiz noguruma, aizgāja uz bagarmašīnas vadītāja kabīni, lai vēlreiz palūkotos uz vietu, kur notika avārija. Dūmi uz upes jau bija izklīduši. Bet kur palikusi pētnieku laiva? Vai tiešām Auša nebūtu metusies glābt cilvēkus? Nevar būt! Te Arsenijam pirmoreiz iekrita prātā doma, ka Auša, dodamās uz degošo pašnometēju, varēja uzskriet virsū lādiņam, par kuru nekā nezināja, tieši tajā mirklī, kad notika sprādziens. «Vai tiešām gājusi bojā arī viņa un viņas puiši?» domāja Moroška drebēdams, apzinoties briesmīgo nelaimi, kas norisinājusies pie Negantās. Viņš grīļojās kā piedzēris. Arsenijs lūkojās tālē, bet tā kāpās atpakaļ, izgaistot miglā.

— Būtu jel apsēdies, — teica viņam vinčinieks.

— Vai tu neredzēji tur laivu? — vaicāja Moroška, ar acīm norādīdams augšup pa upi.

— Bija, bija ...

— Lūk tur, piekrastē.

Pie klints plātnes, kas gulēja ūdenī netālu no sardzes kuģa, drūzmējās cilvēki. Līdzās stāvēja pētnieku motorlaiva. «Palikuši dzīvi!» uzelpoja Moroška un saprata, ka pētnieki brīnumainā kārtā izglābušies no sprādziena, izvilkuši kādu no upes un atgādājuši uz .krastu. Kuru gan? Jegozinu vai Demidu Nazariču? Volodja, pēc viņa domām, noteikti bija gājis bojā ...

Un Moroška steidzās nokļūt krastā.

Bet viņš nepaguva nokāpt laivā, kad matroži pavēstīja, ka no krasta nāk pētnieku motorlaiva. Moroškam krūtīs kaisa, kamēr viņš skrēja uz zemessūcēja otru malu. Tikko jauniņais pētnieks, kas sēdēja pie stūres, pieveda motorlaivu pie kāpnēm, kas nokarājās līdz ūdenim, Arsenijs uzkliedza viņam:

— Runā!

— Tēvoci izvilkām, — nodrebēdams atbildēja jaunais zēns.

— Vai dzīvs?

— Rokas ievainotas.

— Ai-ai! ...

— Vairāk gan nevienu.

— Vai meklē?

— Devās turp laivās. Bet kur tu vairs saķersi! Tik ellišķīga straume! Sēsties ātrāk ...

Atgrūdies no zemessūcēja, jauniņais pētnieks sāka saraustīti atstāstīt:

— Lādiņš izsprāga tieši mums acu priekšā! Kā pasvieda mūs augšup! Visapkārt dūmi, dūmi vien ... — Zēns stipri drebēja — vai tāpēc, ka visas viņa drēbes, atskaitot pēc sprādziena uzvilkto vateni, bija slapjas, vai arī vēl arvien no pārdzīvotajām šausmām. — Pat šobrīd nesaprotu, kā mēs palikām dzīvi. Tikai viņa vien mūs izglāba.

To bija viegli saprast, ka runa ir par Aušu, bet Moroškam nez kādēj iegribējās pārjautāt:

— Kas?

— Nu, mūsu tehniķe, Zujeva, — zēns tūdaļ atbildēja.

— Kā viņa noturējās pie stūres, kā paguva izvairīties no sprādziena — nav iespējams saprast. Tomēr izvairījās, laiva pat neapgāzās! Veikli nostrādāja! It kā būtu saskatījusi, ka upes gultnē jau sākas sprādziens. Mūs visus ap-šļāca kā no spaiņa, laivai borta malu atlauza ar akmeni, taču mēs izglābāmies no nāves!

— Un kā atradāt tēvoci? — gribēja zināt Moroška.

— Tāpat vien atradām ... — Zēnam stipri trīcēja ceļgali, un viņš droši vien kautrējās no darbu vadītāja, kurš tāpat bija viscaur slapjās drēbēs, bet valdīja pār sevi.

— Tā mēs palikām dzīvi, bet viņa tūdaļ sagrieza stūri — un taisni dūmos iekšā! Kad izlēcām, kur gaišāks, turpat uzreiz atradām. Ja mēs tikai mazliet nokavētos, mušu tēvocis būtu noslīcis, tik tiešām!

Raudzīdamies sev zem kājām, zēns, piepeši samulsis, piebilda:

— Viņa beidzas vai nost aiz bēdām par jums.

Moroškam aizžņaudzās kakls, un viņš, aizsedzis muti ат plaukstu, sāka klepot, izlikdamies, ka zēna pēdējos vārdus nav dzirdējis. Bet tūliņ atkal sāka izjautāt par De-midu Nazariču:

— Vai viņš pie samaņas?

— Sarunājas ...

No pūļa, kas stāvēja ap klints plātni, atdalījās kāds stāvs slēpošanas tērpā, ar žokejcepuri galvā. Zēns iesaucās:

— Rau, tur viņa ir, ieraudzījusi mūs!

Viņš atklāti jūsmoja par drosmīgo ģeodēzisti.

Pār Aušas seju ritēja asaras, kad viņa ieraudzīja Mo-rošku. Ne no viena nekautrēdamās, viņa metās Moroškam pretim, tiklīdz viņš izkāpa no laivas, un piekļāvās pie viņa krūtīm. Arī Moroška nekautrēdamies glāstīja viņas plecu un neatstūma visu laiku, kamēr viņa nomierinājās.

— Tu esi viscaur slapjš, tu saaukstēsies, — viņa pateica, kad izdzirda aiz muguras pienākam puišus. — Tūliņ ej pārģērbties!

Auša izskatījās gan bēdīga, gan laimīga. Bālā, izvārgusī seja bez spilgti nokrāsotām lūpām likās pavisam parasta, neizteiksmīga, slapjās matu pinkas, kas līda laukā zem žokejcepures, lipa pie pieres un ausīm, apnēsātais zaļais slēpošanas tērps, droši vien palienēts no kāda puiša, vērta Aušu neveiklu, un nonēsātie ūdenszābaki spēja jebkuram cilvēkam piešķirt visbēdīgāko izskatu. Bet viņas brīnišķīgās, asaru pielijušās zaļās acis staroja — neraugoties uz briesmīgo nelaimi, Auša jutās laimīga, ļoti laimīga.

— Vai izbijies? — Moroška klusi vaicāja.

— Ļoti, — viņa tikpat klusi atbildēja, it kā abi risinātb pilnīgi slepenu sarunu. — Arī šobrīd manī vēl viss pamiris.

— Kā jūtas tēvocis?

— Ejam ātrāk pie viņa, — attapās Auša. — Viņš gaida tevi. Neparko negribēja ticēt, ka tu gājis bojā.

Puiši, kas stāvēja aizmugurē, klusēdami pašķīrās, un Moroška, paslīdēdams pa oļiem, ātri devās uz klints plātni.

Ceļā, kā no zemes izlīdis, nostājās kalnu inspektors Vo lohovs. Viņa acīs slēpās šausmas — droši vien Volohovs labi saprata, ka pēc tik lielas avārijas, kas notikusi viņa laikā, — labi neklāsies. Volohovs pieķērās pie Moroškas rokām kā aizšauts zvēriņš un aizgūtnēm sāka buldurēt:

— Vai tiešām viņš pagalam? Vai tiešām?

— Neuztraucieties, — atbildēja Moroška mierīgi, ar varu atbrīvodams savas rokas. — Viņš atrodas uz zemes-sūcēja. Apžāvējas un tempj spirtu.

— Tempj? Kādēļ tempj? Ak tā ... — Tik tikko uztvēris pazīstamā vārda jēgu, Volohovs attapās, bet, pirms deva Moroškam ceļu, nervozi aizraudamies, pateica: — Es tūdaļ pat iešu pie viņa, tūdaļ pat. — Iznāca tā, it kā viņš pildītu Moroškas vēlēšanos. — Cik tas ir šausmīgi! Cik šausmīgi! Šitāds gadījums! . . .

— Ejiet, tur ir laiva, — norādīja viņam Kisļajevs.

Uz klints plātnes, uz mīksta matrača un vairākiem spilveniem, ar augsti atbalstītu galvu, pagriezis seju uz upes pusi, gulēja Demids Nazaričs. Zem segām, kas bija uzvilktas līdz vecā vīra sirmiem sariem apaugušajam zodam, varēja saskatīt apsaitētās rokas. Pārsējs ap galvu izskatījās kā čalma. Mute bija mazliet pavērta, lūpas pavisam bālas, bez asinslāses un nekustīgas, bet acis nebija tādas kā arvien — skarbas, tomēr maigas, laipnas un mierpilnas, kaut gan mazliet nogurušas, kā gudriem cilvēkiem pirms aizmigšanas.

Moroška vēlējās, ļoti vēlējās mesties klāt pie tēvoča! Taču viņš apstājās, neaizgājis līdz pašai plātnei, — tā, lai Demidam Nazaričam būtu ērti raudzīties viņam sejā.

— Tēvoc! — ievaidējās Moroška, un viņam sāka ritēt asaras. — Ak, tēvoc, tēvoc ...

Demida Nazariča acis atdzīvojās, skatiens kļuva mundrāks un pat mazliet stingrāks, — tā viņš bija raudzījies medībās pirms izšaušanas. Arsenijs saprata, ka vecais vīrs ir pie pilnas apziņas un tam nepatīk viņa vājums.

— Es gribēju nomest lādiņu, — ierunājās Demids Nazaričs, ar pūlēm kustinādams lūpas, it kā atvainodamies par savu neizveicību un tai pašā laikā cenzdamies noteikt savas neveiksmes iemeslu.

— Tēvoc, tu sevi nevaino, — Moroška atbildēja. — Es zinu, kurš ir vainīgais.

— Zinām, ka viņš — Rodiga, — pateica Demids Nazaričs.

— Arī es domāju to pašu, — atzinās Moroška. — Bet velti: laikam gan vainīgais esmu es viens. Piedod, tēvoc.1 Ja es noteikti būtu atteicies ņemties ar viņa ierīci — šī nelaime nebūtu notikusi. Man pietrūka stingrības . . .

Demids Nazaričs mazliet pievēra acis, ieklausīdamies darbu vadītāja nožēlas vārdos, un atbildi noklusēja it kā aiz vājuma, bet Arsenijam vecā vira gudrā klusēšana bija dārga. Pēc tam Demids Nazaričs atvēra acis un paraudzījās uz Morošku ar ilgu un laipnu skatienu. Viņš vēlējās, kaut šodien notikušais paliktu Moroškam kā iecirsta zīme visam mūžam.

Arsenijs, pieņemdams viņa padomu, par piekrišanas zīmi pamāja ar galvu. Tagad Moroška dega nepacietībā uzzināt no Demida Nazariča paša, kā ir ar viņa rokām, bet neuzdrošinājās pajautāt. Demids Nazaričs uzminēja, kas moka Morošku, un mierīgi pateica, cerībā, ka darbu vadītājs uzņems viņa paziņojumu, kā pienākas:

— Labo nogriezīs ... — uztvēris vēl kaut ko Moroškas skatienā, viņš piebilda: — Varbūt pat līdz elkonim.

— Vai sāp? — Arsenijs pajautāja.

— Nē ... — atbildēja Demids Nazaričs. — Tikai dedzina visu laiku. Itin kā būtu iegrūdis to ugunī un turētu . . .

— Bet galva?

— Kā pēc medus dzēriena.

— Pacieties, tēvoc, tūdaļ vedīsim tevi uz Zeļeznovu.— Arsenijs pagriezās pret strādniekiem. — Kur ir motor-kuģis?

— Drīz pienāks, — atbildēja Kisļajevs. — Zvejo ārā pašnometēju.

— Tu par sevi padomā, — sacīja Demids Nazaričs tādā tonī, kurā varēja saklausīt viņa agrāko mīļo stingrību.

— Paraugies uz sevi, esi izmircis līdz ādai. Pārģērbies, citādi izvēsīsi. Ar to vis nejoko.

— Tūdaļ iešu, tēvoc, — Arsenijs ātri piekrita.

— Tad vēl... ir viena darīšana.

— Kāda gan tev vēl darīšana?

— Visgalvenā ...

Tā Moroškam bija mīkla. Viņš brīdi pastāvēja, nogrimis domās, tomēr neuzminējis devās uz pārvaldes mājiņu.

Arsenijs atgriežas, tērpies vecā ādas jakā ar mākslīgas kažokādas oderi, vāverādas ausaini galvā, kājās apāvis stipri nonēsātus kirzas zābakus. Ieraudzījis viņu pazīstamajā medību tērpā, Demids Nazaričs atcerējās, kā viņi abi pagājušā rudenī klaiņoja ar šautenēm pa taigu. %

— Jā, atkal pienācis rudens, — noteica Demids Nazaričs jūtami vārgākā balsī, tomēr vēl pietiekami izteiksmīgi.

— Drīz sāks zvejot taimiņus, ālatas ceļos pa Lāčupīti...

Pats par sevi saprotams: viņam bija sāpīgi un rūgti šķirties no taigas, turklāt laikam gan uz visiem laikiem. Arsenijs saudzīgi sakārtoja spilvenus viņam zem galvas un mēģināja, kā vien prata, nomierināt veco vīru.

— Ari mēs drīz aiziesim no šejienes.

— Jā, drīz gan, — piekrita Demids Nazaričs un palūdza:

— Ūdentiņu gribētos ...

Pienāca Auša un padzirdīja no karotītes ar upes ūdeni. Tobrīd viens no strādniekiem paziņoja:

— Rau, «Drošulis» jau klāt!

— Ka steigā neaizmirstu, — attapās Demids Nazaričs.

— Kur ir Sergejs? Pie viņa ir mani dokumenti.

Kisļajevs klusēdams iedeva Moroškam nelielu vīstoklīti,

ietītu polietilēna plēvē.

— Izvelc partijas biedra karti, — lūdza Demids Nazaričs. — Tajā ir vēl viens papīrs. Es tomēr paguvu uzrakstīt ...

Atlocījis dzeltenīgo, čaukstošo papīra lapu, Arsenijs ilgi, it kā vairs neprastu lasīt, ielūkojās rindiņās, ko bija uzvilkusi Demida Nazariča roka. Vārdi lēkāja un šaudījās pa papīru kā vējainā rudens dienā koku lapas. Saudzīgi salocījis papīru tā, kā bija salocīts pirms tam, Arsenijs piespieda to pie krūtīm, ļaudams saprast, cik tas viņam dārgs. Bet viņa seja sadrūma un kļuva skarbāka. Demids Nazaričs ar skatienu pieaicināja Morošku sev klāt, un, kad tas noliecās, viņš klusi ierunājās ar to stingrību, ko neviens nekad neuzskatīja par bardzību.

— Nedomā daudz, tev jau sen laiks. Strādnieku cilvēku, tādu kā tu, partijā vajadzīgs vairāk, bet dažu labu no tās ar slotu ...

— Ohu! — neapzināti apstiprināja Moroška.

— Otru dos Zavjalovs, — turpināja Demids Nazaričs, droši vien pūlēdamies nezaudēt savas galvenās domas pavedienu. — Es runāju ar viņu ... — Pēc vecā vīra aprēķina, motorkuģis jau tuvojās piestātnei, un viņš sevī gatavojās aizbraukšanai no Negantās. — Visu pārējo ietin un iebāz man kabatā . .. piespraud ar spraužamadatu.

— Vai svārki kajītē? — pavaicāja Moroška.

— Tur. Viss ir tur. Savāciet. Spiningi un makšķeres — puišiem. Kuriem nav. Lai makšķerē veseli.

Pavadīt Demidu Nazariču uz Žeļeznovu pieteicās Sergejs Kisļajevs un vēl trīs pulka biedri.

Tikko «Drošulis» bija izgājis pār krāci, Moroška nolēma apmeklēt Rodiginu. Tas gulēja zemessūcēja priekšnieka kajītē, pārģērbies sausās drēbēs; virs veļas viņam bija uzvilktas īsas bikses un neliela žakete — tieši kā no komēdijas personāža. Uz galdiņa, kas bija piebīdīts pie kojas, stāvēja pusizdzerta spirta pudele, slīpēta glāzīte un stikla burka ar ūdeni. Spriežot pēc visa, Rodigins jau bija iedzēris krietnu devu spirta: zilganums no sejas bija izzudis, un acis, lai gan lipa ciet no miegainuma, kas tādos gadījumos ir neatvairāms, tomēr ik brīdi pazibsnīja kā oglītes pelnos.

— Ak, tas esat jūs? — cīnīdamies ar miegu, vaicāja Rodigins. — Sēdieties, iedzeriet, citādi saaukstēsieties.

— Būs labi tāpat! — atteicās Moroška. — Dzeriet pats.

— Jegozina žēl...

— Un pārējo?

— Protams, žēl visu, — Rodigins izlaboja, gan ne visai steidzīgi un labprāt. — Bet ja runa ir par Volkovu ...

— Ko tad par viņu var sacīt?

Varēja redzēt, ka Rodiginu it kā kūda kāds pateikt neatzinīgus vārdus par Demidu Nazariču, bet, uztvēris Mo-roškas gaišo un caururbjošo skatienu, viņš apvaldījās:

— Taču viņa paša vainas pēc ...

— Kāda tad bija viņa vaina? — skaldīdams vārdus, noprasīja Moroška.

— Neuzmanīgi aizdedzināja auklas. Tāpēc izlēca kāda dzirkstele.

— Vai jūs to redzējāt?

— Tas tāpat skaidrs. Kā gan citādi varētu būt?

— Dažādi varēja gadīties!

— Jādomā tā, visi taču stāvēja ar muguru pret otru lādiņu. ..

— Kaunieties apmelot vecu vīru! — Moroška ar viņam neparastu skarbumu pārtrauca Rodiginu. — Ja arī nemanot būtu lēkusi kāda dzirkstele, tomēr Demids Nazaričs nav vainojams. Ja nebūtu otra lādiņa — avārija nebūtu notikusi.

— Iznāk, ka vainīgs esmu es? — sarauca uzacis Rodigins.

— Neviens cits! — gandrīz uzkliedza viņam Moroška, šķiet, pats pārsteigts par to. — Te nevar būt runa par nejaušību, bet par jūsu rīcības aplamību. Nedrīkst strādāt ar diviem lādiņiem uzreiz. Tas patiešām ir visrupjākais darba aizsardzības tehnikas pārkāpums. Par laika ekonomiju jūs padomājāt, bet par cilvēkiem nemaz. Es jau aizrādīju jums ...

— Saķērcāt nelaimi!

— Izlauzās! Noķērcos! — Moroška pat lūpas sakodīja.

— Tikai tukšam gaisam, tas bija slikti. Bet man, ja jau sirds sajuta, vajadzēja atteikties no šādiem izmēģinājumiem. Biju īsts lempis, jo uz jums nevar paļauties. Te ir arī mana vaina.

— Jūs izglābāt man dzīvību ... — rudās Rodigina acis nemirkšķinot ilgi urbās Moroškā. — Par to esmu pateicīgs. Visai. Tikai nedomājiet, ka tagad esmu gatavs jums it visu piedot...

— Glābjot jūs, negatavojos iekarot jūsu labvēlību, — Moroška dzestri atbildēja. — Bet nelaime notika vienīgi jūsu vainas dēļ. Jau tūliņ bija skaidrs, ka jūsu ierīce neder darbam mūsu upē, turklāt ir arī bīstama. Bet jūs atteicaties pārtraukt izmēģinājumus. Tad uzlikāt vēl otru lādiņu ... Jūs, Rodigin, pazudinājāt cilvēkus, tikai jūs!

— Kādēļ tad jūs glābāt mani? — pārtrauca Rodigins.

— Ja es būtu aizgājis bojā — viss būtu galā.

— Dzīvs jūs man patīkat labāk nekā miris, — tūdaļ attrauca Moroška, it kā tieši šādu jautājumu būtu gaidījis.

— Kādēļ?

— Tādēļ, ka gribu pacīnīties ar jums, — atbildēja Moroška pat bez savas parastās vilcināšanās. — Lai izmēģinātu spēkus. Man taču vēl ilgi jādzīvo. Var gadīties, ka savā ceļā ne vienreiz vien sastopu tādus kā jūs... Tad nu pamēģināšu, ko es spēju ... Tātad glābu jūs, ja vēlaties zināt, savu personisko interešu labad.

Arsenijs noteikti apmeloja sevi; nekādas domas, līdzīgas tām, ko viņš tikko pateica Rodiginam, viņam pat prātā neienāca tobrīd, kad viņš glāba galveno inženieri. Bet Moroška bija tik satraukts un tik ļoti pašlaik ienīda Rodiginu, ka viņam gribējās ticēt tam, ko pateica par sevi.

— Vai atkal draudi? — Rodigins noprasīja.

Neatbildējis Arsenijs piecēlās un izgāja no kajītes...

III

No spridzinātāju brigādes pie Negantās bija palikuši tikai Podlužnijs, Uvarovs un Slava Rogovcevs. Viņi atteicās no pusdienām un klaiņoja gar krastu kā dieva nepieņemti, nepacietīgi gaidot atgriežamies kuģu ceļa uzraugus, kuri bija devušies meklēt bojā gājušos. Kā jau varēja domāt, uzraugi atgriezās, nekā neatraduši: Angāra paliek Angāra. Novietojuši laivas, izvairīdamies no izpraš-ņāšanas, viņi klusēdami uzkāpa uz kraujas, lai ietu mājās.

Bēdu pārņemtie puiši ilgi nespēja norimt. Nezinādami, ko iesākt, viņi nejauši sāka aplūkot Rodigina pašnome-tēju ar saārdīto kabīni un atgāztajām platformiņām, kas karājās pie abiem bortiem. Tā, kas atradās pašgājēja labajā pusē, bija stipri apdegusi.

— Kā tad tā? — brīnījās Uvarovs, mēģinādams iedomāties nelaimes gadījuma norisi. — Kreisās puses plat-formiņa bija atgāzta. No tās nometa lādiņu. Viss skaidrs. Bet labajā pusē lādiņš dega! Tā bija savā vietā!

— Sprādziens norāva sviru un atgāza arī to, — skaidroja Podlužnijs. — Citādi būtu sadedzis arī motors ...

— Kaut viss būtu sadedzis, pie velna!

— Ir gan tev prāts! Būs taču izmeklēšana! Tad jāparāda šis tehnikas brīnums. Lai paskatās, ar kādām ierīcēm lika mums strādāt. Tādēļ jau izzvejojām to un atvedām šurp.

Un atkal, ne jau pirmoreiz šodien, spridzinātāji dedzīgi un nikni izteicās par Rodiginu, ka viņš visu laiku to vien domā, kā sagādāt sev slavu.

— Tādi kā viņš rūpējas vienīgi par savu ādu, — Podlužnijs noteica. — To vien domā, kā varētu izcelties uz strādnieku slavas rēķina, tikpat kā uz viļņa muguras. Un izceļas. Uzlido pat visai augstu!

— Padzīt tādus vajag, padzīt! — iekliedzās Slava.

— Pareizi!

Sarunādamies spridzinātāji nemaz neievēroja, ka no zemessūcēja pie krasta pienākusi laiva un apstājusies netālu no pašnometēja. Pirmais no tās izlēca spriganais Vo-lohovs, un aiz viņa izrausās Rodigins apžuvušā, bet stipri saņurcītā uzvalkā, apģērbis virs tā kāda aizdotu brezenta jaku. Sakarsis no spirta, galvenais inženieris soļoja visai sparīgi, kā neatlaidīgas ļaunas domas pārņemts, — viņa skatiens bija bargs un caururbjošs.

Kā Rodigina ieskurbums, tā viņa gaita un sejas izteiksme aizvainoja strādniekus, tik ļoti nepieklājīgs, zaimojošs un nesavienojams viss bija ar notikušo nelaimi. Viņi klusēdami atkāpās sāņus no pašnometēja, uzmanīgi un nogaidoši pašķielēdami uz galveno inženieri.

— Lūk, uz šīs platformiņas gulēja lādiņš, — sāka skaid-

\ rot Rodigins, vezdams sev līdzi Volohovu. — Bet degļi atradās somā. Lūk, šeit, pie stūres kabīnes. Un tie izsprāga. Vai saprotami?

Volohovs izvilka piezīmju grāmatiņu un kaut ko tajā ierakstīja. Droši vien piezīmi nākamajam aktam par avāriju. Bija skaidri redzams, ka Volohovs te darbojas pēc Rodigina norādījuma. Puiši, kas jau tā šobrīd bija satraukti un zaudējuši pašpaļāvību, par to sašuta un iekaisa ...

— Ak, tad saostījušies gan? — nenocieties uzsauca Vasja Podlužnijs. — Gribat ar papīriņu aizsegties? Neizdosies! Šodien aizdegās ne vien jūsu stulbā ierīce, bet apdedzinājāties arī pats. Jau pa gabalu jūt sviluma smaku ...

— Ko tu muldi? — iegārdzās Rodigins.

— Pagaidiet, mēs jums vēl uzpūtīsim uguntiņu, — apsolīja Podlužnijs. — Lai sadegat pavisam! Tā jums vajag!

— Vai tu draudi, vai? — Rodigins pagājās uz Podluž-nija pusi.

— Nāc vien, nāc ...

— Kas tevi uzrīdīja? Vai darbu vadītājs? — paspēris vēl soli, Rodigins satvēra Vasju Podlužniju aiz krūtīm. — Runā, vai es ...

— Tūliņ!

No Podlužnija zvēliena galvenais inženieris aizlidoja tālu atpakaļ ar augšup pamestām rokām, itin kā piesaukdams palīgā debesis, un tikko noturējās uz kājām, bet pēc tam, vaidēdams kā ūpis, sāka aptaustīt vaigu kaulus.

— Vai vēl nedzirdēji, ko? — dodamies pie viņa, noprasīja Podlužnijs. — Tūdaļ atkārtošu.

Pilns niknuma, dzērumā paļaudamies uz savu spēku, Rodigins metās pretim Podlužnijam, gatavodamies ar vienu sitienu notriekt viņu zemē, bet, paspēris divus soļus, atdūrās kā pret asu kritalu zaru un, saķēris ar rokām vēderu, kaukdams atsprāga atpakaļ.

No bailēm iekliedzies, inspektors Volohovs pa kaklu pa galvu neatskatīdamies aizmetās uz sardzes kuģi un, ieskrējis savā kajītē, aizkrampēja durvis.

Izdzirdusi kliedzienus uz krasta, pie sardzes kuģa borta izskrēja Auša un ieraudzīja, ka Podlužnijs, Uvarovs un pat Slava Rogovcevs no visām pusēm brūk virsū Rodi-ginam.

— Par tēvoci!

— ParVolodju!

— Par maz? Še tev vēl!

Varēja redzēt, ka tur var notikt nelaime. Vajadzēja nekavējoties skriet pēc darbu vadītāja.

Arsenijs nekustīgi gulēja priekšnamā uz kailas grīdas. Droši vien, ienākot pēc Demida Nazariča pavadīšanas, pakritis, jo nav spējis aizvilkties līdz savai istabiņai.

— Arsenij, kas tev ir? Piecelies, piecelies taču! — Auša mudināja jau no sliekšņa. — Viņu sit, vai dzirdi?

— Kuru? — nepakustējies vaicāja Moroška.

— Zini taču ...

— Viņš to pelnījis ...

— Vai prātu esi zaudējis? Es tev saku nopietni, bet tu . . . Vai tu dzirdi, vai kurls esi kļuvis?

Arsenijs lēnām piecēlās pussēdus un atskatījās pār plecu.

— Vai patiešām sit?

— Pavisam apdullis! — Auša skaļi iesaucās. — Skrej taču ātrāk turp, glāb savus puišus! Viņi pašlaik nikni kā sirseņi pie izpostītas ligzdas.

— Ak jā, tā ir gan ...

Bet krastmalā neviena vairs nebija.

— Nosituši, — noteica Auša. — Un iemetuši upē, te vairs nav ko minēt.

— Vai gan to vepri var nosist...

— Var jau būt, ka viņi nobijās, kad es skrēju pēc tevis? Aizej, uzzini...

Volohovs un Rodigins bija paslēpušies savā kajītē. Durvis viņi atvēra tikai tad, kad noteikti pazina Moroškas balsi. Kalnu inspektors sēdēja pie galda un kaut ko ātri ierakstīja savā lielajā piezīmju blokā, bet galvenais inženieris dzesēja ar slapju dvieli savu sadauzīto seju.

— Es zinu, tas notika pēc jūsu rīkojuma, — viņš runāja, ik pa brīdim uzmezdams Moroškam svelošu skatienu. — Nu man pietiek, tūdaļ došos uz Žeļeznovu, un rīt jūs visus paņems aiz apkakles! Par to es parūpēšos! Ietupinās kā likts! — Ievērojis, ka Volohovs klausoties zaudē laiku, viņš ar pasvītrotu godbijību palūdza: — Bet jūs, Vitālij Sergejevič, rakstiet, rakstiet. Visu uzrakstiet... — Un Moroškam laipni paskaidroja: — Viņš visu aprakstīs, kā tas notika. Viss taču notika viņa acu priekšā.

— Ja visus ietupināsiet, kā tad būs ar mūsu kuģu ceļa posmu? — vaicāja Moroška.

— Nav tava bēda. Citi pabeigs.

— Kaut tikai pabeigtu.

Pie sliekšņa Arsenijs atgriezās un kā ardievas pateica:

— Tomēr labi, ka es izglābu jūs, citādi pat nezinātu, kādi cilvēku dīriķi ir zemes virsū ...

Atvēris kajītes durvis, kur viņu, bez šaubām, gaidīja, Arsenijs noskatīja jau atvēsušos kaušļus, kas sēdēja katrs savā stūrī.

— Lūk, tā jums būs jāsēž un man līdz ar jums, — paklusu, bez dusmām, noteica Moroška, varbūt patiešām uzskatīdams, ka viņus tagad apvieno viens liktenis.

— Tikai kajīte būs mūra, ar aizrestotu lodziņu.

— Nosēdēsim! — bezrūpīgi atsaucās Podlužnijs.

— Bet viņš, tas savas ādas glābējs, pieminēs! — piebilda Uvarovs.

— Un ko tu līdi? — MoFOŠka vērsās pie Slavas. — Tev arī iegribējās nokļūt cietumā?

— Jā, iegribējās! — izaicinoši attrauca Slava.

— Muļķi jūs esat, — Moroška pateica visiem trim.

— Visus nodomus izjaucāt. Tagad ar viņu neko nevarēs sarunāt.

— Vai redzēji, kāds izskatās viņa mūļa foto? — Podlužnijs painteresējās.

— Nerādīja. Bija apklājis ar slapju lupatu.

— Tātad pārgaismots .. .

Pie sardzes kuģa sāka rūkt kutera motors.

— Brauc projām, — secināja Moroška.

Tobrīd viņam vienīgais mierinājums bija doma: galvenais inženieris droši vien pavisam aizmirsis Beļavska sūdzību. Vai arī nolēmis, ka var izrēķināties ar Morošku daudz nopietnāku iemeslu dēļ, bez skandaloziem sadzīves notikumiem. <

Ceļa gulēja mazā gala istabiņā, kuras lodziņš bija aizklāts ar marli. Marjaniene vakar paslēpa viņu no ziņkārīgām acīm savu bērnu istabā, bet visus mazuļus paturēja pie sevis. Taču no rīta gribot negribot vajadzēja atļaut bērniem ieiet pie Geļas. Visi trīs dīca vienā balsī, pieprasot parādīt saslimušo «krustmāti», kā viņi to dēvēja pēc lauku parašas.

Bērneļi augu dienu pavadīja pie Geļas. Katja un Tapa nodziedāja viņai visas dziesmiņas, ko prata, un izstāstīja visas pasakas, ko bija dzirdējušas no mātes, bet Mitja, īsa krekliņā, bez bikšelēm, kailo dibentiņu grozīdams, ar īstu vīrieša bruņnieciskumu stiepa un stiepa viņai uz gultu rotaļlietas. Geļa gulēja starp tankiem, automobiļiem, šautenēm, gumijas un lupatu lellēm, plastmasas zosīm un pīlēm, dažādām svilpītēm un grabuļiem. Geļu uzjautrināja gan mīlīgo māsiņu dziesmas, gan Mitjas neatlaidīgā vēlēšanas ievilkt viņu savā pasaulē, kurā viņš pagaidām atrada daudz vairāk interesanta nekā apkārtējā dzīvē.

Protams, tas bija laimīgs gadījums, ka Geļa pēc sava šausmīgā mēģinājuma, nomocījusies, galīgā apjukumā, atradās Marjanienes mājiņā, starp viņas jaukajiem bērniem. Taču tam neapšaubāmi Geļas dzīvē bija liela nozīme. Neviens cits kā tieši viņi, Marjanienes bērni, veltīdami Geļai savu uzmanību, piespieda viņu padomāt par to, par ko viņa nekad vēl nebija domājusi. Kamēr Geja atradās bērnu sabiedrībā, viņā norisinājās slepens, neredzams darbs, apmēram tāds, kādu veic zemūdens upe zemes dzīlēs. Sākumā Geļas domas, kā šī darba atainojums, bija neskaidras un grozīgas, bet pamazām saistīja tikai viena doma, kura nemanot kļuva par viņas pārliecību. «Kāpēc es gribēju to darīt? Kāpēc?» domāja Geļa, klausīdamās meiteņu dziesmiņas. «Rau, kādas gudrinieces ir abas.» Ļoti bieži viņa aizturēja pie sevis maziņo Mitju. «Varbūt arī manējais būs tik mīlīgs?» viņa domāja, turēdama puisīti aiz rociņām. «Kā gan es varēju?» Iznāca tā, ka Geļai vienā dienā pilnīgi nemanot, bet noteikti mainījās uzskati par nākotni. Nekā tik briesmīga, kā viņai šķita agrāk, tā nesolīja. Tieši pretēji, — daudz aizkustinoša, priecīga un nozīmīga: pasaulē taču ieradīsies jauns cilvēks, varbūt līdzīgs šim Mitjam, un tas būs viņas pašas, neviena cita. «Muļķīte, īsta muļķīte!» pret vakaru Geļa jau pārmeta sev. «Ar stibu vajadzētu man sadot!»

Marjanienei izdevās apslēpt to, kas šodien notika pie krāces, gan bērniem, gan Geļai, jo tie neizgāja no mājām. Vakara pusē pirmoreiz atļāvusi Moroškam satikties ar Geļu, viņa piespieda klusēt arī Arseniju par jaunajām bēdām.

— Neuztrauc ...

Kad Arsenijs apsēdās uz soliņa pie Geļas gultas, viņa aizvēra acis, — tā Geļai bija vieglāk pārdzīvot pirmos tik-sanēs mirkļus. Bērnus Marjaniene tūdaļ izveda laukā no istabiņas. Meitenes izgāja klusēdamas, bet Mitja, lauzdamies ārā no mātes rokām, ilgi spārdījās un plosījās aiz durvīm. Tas izraisīja smaidu Geļas bālajās lūpās. Lai gan istabiņā bija nokrēslis, viņas liegais acumirklīgais smaids nepaslīdēja garām Arsenija vērīgajam skatienam, un viņš, mazliet pieliecies, pajautāja:

— Par ko tu smaidi?

— Lūk, domāju par Mitju, — Geļa atbildēja.

— Varens puisis!

Krēslainajā gaismā Arsenijs nevarēja īsti saskatīt Geļu, taču viņas seja, bez šaubām, bija ļoti sakritusies un bāla . ..

Uzlicis savu plato un stiegraino roku uz Geļas mazās bērna rociņas, kas gulēja virs segas, Arsenijs sacīja ar to sevišķo maigumu balsī, kuru viņa pirmoreiz bija dzirdējusi tajā neaizmirstamajā dienā, kad viņš atgriezās no Že-ļeznovas:

— Vai tev ir labāk, ko?

Geļai viegli nodrebēja plaksti. Arsenijam likās, ka viņš savā vientiesībā pateicis tādu jautājumu, uz kuru Geļa nevarētu atbildēt pat tad, ja pašlaik justos diezgan labi. Tādēļ, cenzdamies palīdzēt viņai, Moroška pasteidzas ierunāties par kaut ko citu:

— Lūk, tas tev ...

-— Kas tas ir?

— No māmiņas.

Tikai tagad Geļa atvēra acis un Arsenija brīvajā rokā ieraudzīja burciņu ar ievārījumu, kā likās, — zustreņu. Geļas acis tūdaļ atkal aizvērās, bet plaksti drebēja un raustījās kā taurenīši uz apgaismota stikla.

— Paldies.

Geļa nopūtās un pagriezās pret sienu. Mocīdamas aiz kauna, Geļa vaicāja:

— Bet viņa taču visu nezina?

— Kādēļ viņai jāzina? Tā ir mūsu darīšana.

— Mūsu?

— Ja tu vēlies, tikai mana.

— Vai atceraties, kad mēs sēdējām uz bērza? — ierunājās Geļa, pagriezdamās pret Morošku, un pirmoreiz paskatījās uz viņu ar atklātu un mierīgu skatienu. — Atceraties, es gribēju pastāstīt par sevi? Bet jus negribējāt klausīties. Un velti: jūs būtu jau tad visu uzzinājis.

— Uzzināju tagad — arī labi.

— Un atkal ne jau visu . ..

Moroškas sirds nez kāpēc sāka dauzīties tik stipri, it kā viņš būtu bez atelpas uzkāpis augstā kalnā. Baidīdamies, ka Geļa izdzirdēs viņa sirds pukstus, Arsenijs mazliet atvirzījās no viņas un ar liegu, drusku pārmetošu smaidu pavaicāja:

— Ko tad es vēl nezinu?

— To, kā es kļuvu viņa sieva.

— Kādēļ man tas jāzina?

— To vajag zināt, vajag ... Man viss jāizstāsta, lai gan tas ir riebīgi.

Arsenijam šķita, ka viņu apžilbina neciešami spilgtas gaismas uzliesmojums. Viņš spēji paslēpa seju platajās, raupjajās plaukstās un no visa spēka iekliedzās, bet tik dobji, tikai sevī, ka kliedzienu varēja sadzirdēt vienīgi Geļa:

— Nevajag! ... Nevajag! ...

Bez šaubām, Arsenijs bija uzminējis, kas ar Geļu noticis pirms viņas ierašanās pie Negantās. Viņa baiļojas par to, ko nodarījusi, bet vēl vairāk par to, kas tagad būs. Nepaklausīgām, trīcošām rokām viņa steidzīgi uzvilka segu pāri galvai...

— Tu atpūties, atpūties, — klusi teica Moroška.

Geļa saprata, ko nodarījusi sev.. Bet viņa nezināja, ko nodara Arsenijam Moroškam, turklāt tādā brīdī, kad viņa sirds jau tāpat pārpilna bēdu un viņš vairs tikko valda

pār sevi.

Moroška ilgi staigāja gar krastu, uzkāpa uz sardzes kuģa un citiem kuģiem — nevienam neteikdams ne vārda. Viņš visu laiku meklēja un meklēja Borisu Beļavski. Bet tas bija kā ūdenī iekritis, lai gan visi zināja, ka Beļavskis pagaidām vēl atrodas pie Negantās. Arsenijs pats nezināja, kādēļ meklē Beļavski un ko darīs, ja to atradīs. Viņš bez pretošanās pakļāvās dziļai, neapjaustai iekšējai prasībai, kāda tumša, nezināma spēka ierosmei.

Laikam bija jau satumsis, kad Moroška, nekā nepanācis, atgriezās mājās. Aizmirsis aizkrampēt durvis, viņš apgūlās gultā un uzsedza sev virsū divas segas, jaku un kažoku. Viņam sala, un visu miesu tā kratīja drebuļi, ka klabēja zobi ..,

Atvēris acis, Arsenijs Moroška vispirms pabrīnījās par to, ka vēl guļ gultā izģērbies, lai gan, spriežot pēc gaismas, pie Angāras diena jau pilnā plaukumā, kā arī par to, ka līdzās sēž māte ar nogurušu, bet mierīgu mīļo vecīgo seju, pārlikusi viņam pāri roku, itin kā sargājot viņa miegu.

— Māmiņ! Tu šeit?

— Nelēkā, nelēkā, — uzlikdama savu kalsno roku viņam uz krūtīm, ierunājās Anna Petrovna. — Paguli vēl mazliet, paguli...

Bet kas gan tā noguldījis gultā viņu, kurš nekad nav slimojis, turklāt tik nelaikā?

Arsenijs sajuta vienīgi lielu gurdumu visā augumā, kas lika justies smagam kā svina pielijušam. Vai gan šis gurdums jau ir slimība? Dīvaini! Nekur nekādu sāpju nevienā muskulī, bet viņš guļ kā īsts slimnieks un pat nespēj iedomāties, kas viņu nogāzis no kājām.

Piespiedis mātes roku pie krūtīm, viņš vaicāja:

— Kas ar mani noticis?

— Nekas briesmīgs, — negribīgi atbildēja māte.

— Tomēr kaut kas ir?

— Laikam esi apaukstējies ...

Arsenija atmiņā atausa, kā no aklas tumsas izlaužoties, pie krāces notikušās avārijas ainas. Dažās sekundēs gar acīm aizslīdēja viss, kas notika, sākot no pašnometēja aizdegšanās līdz Demida Nazariča aizvešanai uz žeļeznovu. Viņš gan nejuta savstarpēju sakaru starp šo nelaimi un savu slimību. Kaut arī zināja, ka viņam iznāca ilgi palikt ūdenī, bet atmiņas viņu stipri satrauca.

Modri novērodama dēlu, Anna Petrovna ar skumjām pamanīja, kā viņas acu priekšā pārmainās Arsenija seja. Tajā uzradušās pat grumbiņas, kādu agrāk nebija. Tas večiņu sarūgtināja, un tāpēc viņa laikam nevietā atbildēja:

— Pārsali — no tā tev karsonis.

— Karsonis?

— Tu nomierinies, tā taču es to saucu, — attapās Anna Petrovna. — Agrāk tā mēdza sacīt, kad cilvēks dega kā ugunī, — viņa paskaidroja ar to vainas izjūtu, ar kādu veci cilvēki parasti atzīstas jaunajiem par savu pieķeršanos visam senajam. — Tavi puiši man sacīja, ka visu

nakti tev grūti klājies, esot mētājies, murgojis par visu. Tikai, gaismiņai svīstot, nomierinājies un aizmidzis. No rīta jau Geļa sākusi rūpēties par tevi.

Nu tikai Moroškas atmiņa, kas vēl arvien darbojās lēni un kūtri, piepeši izgaismoja no tumsas Geļu gultā, bērnu rotaļlietu apkrautu. Sī atmiņa izraisīja sāpes, un Moroška neviļus nodomāja, var jau būt, ka tieši ar šīm sāpēm pielijis viņa augums.

— Kur tad viņa ir?

— Aizgāja uz upi . ..

Pēc tā, ar kādu mīļumu māte runāja par Geļu, Arsenijs saprata, ka viņai nekas nav zināms par nelaimīgo meiteni. «Kā ūdeni mutē ieņēmuši,» nodomāja Moroška ar pateicību visiem. Pat Sisojienei ar garo mēli. Bet tūliņ viņš atcerējās Beļavski: zināms, tas ir spējīgs uz jebkuru nekrietnību. Dabiski, ka Morošku uztrauca mātes ierašanās pie Negantās.

— Vai tu sen šeit ieradies? — viņš uzmanīgi pajautāja.

— No rīta, un tagad jau drīz būs pusdiena, — māte ātri atbildēja. — Jau vakar vakarā dzirdēju par jūsu nelaimi Vai tad es varēju nosēdēt? Tikko spēju sagaidīt gaismiņu ... — Ievērojusi, ka dēls grib ko sacīt, viņa pakratīja ar sauso rociņu. — Klusē, klusē, es visu zinu. Bēdas, lielas bēdas, bet tu, dēliņ, labāk klusē, tā var vieglāk jeb kuru bēdu pārdzīvot.

Viņš paklausīja un nekā neteica, bet vēlāk, pārvarējis sāpes, atkal atgriezās pie savas domas:

— Kā gan tu, māmiņ, pameti māju?

— Kas tai var notikt? — māte atbildēja. — Stāv uz vietas — lai tad stāv.

— Tomēr ...

Uz mirkli māte norima, bet tad iedzimtā taisnprātība lika viņai pabrīnīties:

— Ko tad tu, dēliņ, itin kā nepriecājies, ka esmu šeit?

— Es tikai par māju ...

— Kad tu piecelsies, tad es aizbraukšu.

— Es varu kaut vai tūdaļ!

— Vai tu re, cik nadzīgs! — uz mātes lāpām pavīdēja skumīgs smaidiņš. — Nekā nebūs, gribi vai negribi, pacieties, nedzen projām.

Arseni jam sametās kauns, liels kauns ...

— Piedod, māmiņ ... — viņš lūdza, atkal piespiezdams viņas roku pie krūtīm. — Man tomēr vajadzētu piecelties. Nezinu, ko tur dara mani puiši.

Māte nopūtās:

— Klusē. Kā pārakmeņojušies aiz bēdām.

— Celties man vajag, celties! — Arsenijs sāka svaidīties, bet tad, ar rāvienu pacēlies, saprata, ka viņu nespēj noturēt neparasti bezspēcīgās rokas. — No tiesas, kas ar mani notiek? Pat istaba itin kā peld ...

Māte satraukusies sāka viņu aprūpēt, noguldīja uz spilvena un uzmundrināja:

— Nekas, nekas, pasviedrēsies šodien pirtiņā — visu slinkumu kā ar roku atņems. Vienā stundā pieveiksi...

Ara durvis klusu atvērās, un kāds pavisam bez trokšņa ienāca priekšnamā. Kā apskaidrota Anna Petrovna pamāja dēlam:

— Geļa ...

Izdzirdusi viņas balsi, Geļa uz pirkstgaliem piesteidzās pie Arsenija istabiņas durvīm. Paraudzījusies gar stenderi un uztvērusi viņa saprātīgo, atdzīvojušos skatienu, Geļa tikko apvaldīja prieka kliedzienu.

— Nāc taču iekšā! — Arsenijs mudināja Geļu.

Kautrēdamās no Annas Petrovnas, Geļa uzreiz neuzdrošinājās pieiet pie gultas. Apjukumā nodūrusi galvu, it kā atvainodamās, viņa pieliecās un sakārtoja segu uz Arsenija kājām.

— Vai līmenis ... jau krītas, vai? — cenzdamies Geļu uzmundrināt, mīlīgi ierunājās Moroška.

— Vēl itin kā ne ...

— Un ko ziņo no Bogučanas?

— Šodien es ... neklausījos ...

— Vai baidījies traucēt? 2ēl.

No upes atskanēja īss, aprauts svilpiens.

— Kas tur atbraucis? — Arsenijs saausījās. — Vai Gri-gorijs Lukjaničs, vai? Vai atgriezies? Kad?

— Tikko, — Geļa pateica.

— Nokavējies ... — Arsenijs lēni pievēra acis, droši vien domādams par vakardienas nelaimi viņu darba iecirknī. — Kāpēc viņš nenāk šurp?

— Apskata tavu katamaranu.

— Vai atvedis?

— Pa ceļam esot paķēris līdzi...

— Kā man vajadzētu tikt uz kājām! — Arsenijs atkal sāka svaidīties, taču šoreiz pat nemēģināja piecelties.

— Nedrīkstu es šobrīd gulēt, nedrīkstu ...

No pārestības sajūtas viņam pat lūpas sāka drebēt. Viņš jutās tik ļoti nelaimīgs, ka, paskatījies uz Geļu, negaidot un samulsis palūdza:

— Pasēdi pie manis ...

... Drīz ieradās arī Grigorijs Lukjanovičs Zavjalovs. Ne vakar, ne šodien viņam nebija iznācis laika noskūties, seja bija apaugusi ar bieziem sirmiem sariem, un tāpēc viņš izskatījās kā noguris vecs vīrs. Rūpes par iekārtošanos pie Kamenkas bija prasījušas savu tiesu un turklāt — tāda nelaime pie Negantās ... Nemiers grauza sirdi, bet runāt viņš sāka sparīgi, ar dzēlīgām piezīmēm:

— Ko tad tu, izliecies, vai? Es to jau paredzēju...

— Veikli, vai ne? — arī Moroška atdzīvojies uztvēra.

— Nenopriecāties! — Zavjalovs apsēdās uz soliņa pie Moroškas gultas un aptaustīja viņa pieri. — Nu, pietiks, šī lutināšanās jāpārtrauc. Šodien izgulies — rīt celies augšā. Ātrāk pie darba.

— Vai iznāks? — strauji pārvērzdamies sejā, ierunājās Arsenijs. — Vai jūs visu zināt? Par bojā gājušiem vajadzēs atskaitīties. Piedevām šeit vēl pieklapējuši Rodiginu. Šodien droši vien ieradīsies milicija. Rodigins solījās visus iespundēt.

— Neiespundēs, — atbildēja Zavjalovs. — Šorīt runāju ar viņu no Bēdulejas. Tad no viņa visu uzzināju. Paklausies, ko viņš teica ... Cilvēku nāvē neviens nav vainojams. Izmēģinājumi notikuši viņa personīgā vadībā un kalnu inspektora uzraudzībā. Viss darīts, ņemot vērā darba drošības tehniku. Notikusi nelaime, kādas diemžēl bieži var atgadīties spridzināšanas darbā.

— Vai, kāds muldoņa! — ievaidējās Moroška.

— Pagaidi, noklausies līdz galam, — Zavjalovs turpināja. — Tieši tā viņš vakar esot paskaidrojis milicijā. Vēl piebildis, ka lādiņu sagatavojis pieredzējušākais spridzinātājs. No kā uzliesmojis otrs lādiņš — vienīgi dievam zināms. Klausies, klausies. Un vēl pateicis, ka Demids Naza-ričs un tu, cilvēkus glābjot, izrādījuši patiesu varonību,

Moroška pat zobus nošņirkstināja:

•— Ak, kāds neģēlis!

— Miliciju, — viņš man teica, — pilnīgi apmierinot viņa paskaidrojumi un kalnu inženiera ziņojums.

Arsenijs klausījās un neticēja savām ausīm. Lai kā viņš sasprindzināja smadzenes, viņam neizdevās saprast, kas

Rodiginam lēcies pēc atgriešanās Žeļeznova? Kāpēc viņš tik krasi pārvērties? Kāpēc?

— Tas gan ir fantazētājs! — ierunājās Moroška pilnīgi apjucis un nosvīdis, klausoties, cik negaidītā plāksne ievirzījusies nelaimes gadījuma noskaidrošana. — Grib, lai būtu ne čiku, ne grabu? Cilvēki gājuši bojā — un vainīgo nav? Pa purnu viņam sadeva — viņam tas bijis nebijis! Ai, šitādu brīnumu ...

— Tātad tu nevari atminēt, kas noticis? — raudzīdamies uz bālo, pārgurušo darbu vadītāju, Zavjalovs pat pasmaidīja, lai gan smaids bija izmocīts un rūgts. — It viss, Arse-nij, izskaidrojams ļoti vienkārši. Vakar no šejienes Rodi-gins devās projām ar noteiktu lēmumu uzvelt visu vainu par bojā gājušajiem cilvēkiem Demidām Nazaričam un tev. Un līdz ar to tikt vaļā no jums, jo neesat vairs vajadzīgi, lai pats varētu pabeigt šo kuģu ceļa posmu. Itin kā glābjot pasākumu. Bet, kad viņš ieradās Zeļeznovā, kantorī viņu gaidīja radiogramma. Arī es to saņēmu ceļā. Viņu atsauc, brālīt manu, uz trestu, uz augstu posteni. Slava, ko viņš šovasar šeit ieguvis, nesusi augļus. Arī te darbojusies automātika . ..

Kur gan Arsenijam pēkšņi radās spēks? Viņš ar rāvienu piecēlās sēdus ...

— Vai tiešām tas viss taisnība? — viņš iekliedzās, satverdams Zavjalova roku. — Ai, cik manīgs! Pavisam sauss aizies no Angāras! Tāda vēl nebiju redzējis ...

— Mēs paši palīdzējām, — noteica Zavjalovs.

— It sevišķi pacentos es ...

— Tu sava jaunuma dēļ, bet es taču ... — ne vienreiz vien smagi nopūtās Zavjalovs tāpat kā pagājušajā reizē, kamēr sadūšojās atzīties. — Visu laiku nogaidīju. Arvien baidījos, ka cīkstēšanās ar Rodiginu traucēs darbu. Atliku uz vēlāku laiku, bet iznācis sliktāk. Tādiem, kā Rodigins, mūsu samierniecība un neuzņēmība nāk tikai par labu. Kamēr mēs tūļājamies, viņi darbojas. Arī automātika ir viņu pusē. Kā redzi, tā mūs apsteigusi. Visu drīkst atlikt, bet cīņu ar šiem septiņgalvalnajiem rāpuļiem — nekad.

— Žēl, ka straume viņu neaiznesa, — Moroška nožēloja.

— Bet tagad, kad viņš dabūjis paaugstinājumu, viņam, kā tu pats saproti, nav nekāda aprēķina uzpūst šejienes notikumu, — Zavjalovs piebilda. — Tieši pretēji, viņam gribas to notušēt pavisam, jo kādreiz var izraisīties ap- i sūdzība!

— Rodigins ir nelabojams nelietis, — atzina Moroška.

— Viņš var tālu aiziet, uzkāpt augstu. Un tas ļoti aizvaino!

Es taču būtu izmeklētājam pateicis visu, kā bija. Vispirms — par sevi: ja es būtu sadumpojies, atteicies no | izmēģināšanas — nekas nebūtu noticis. Arī par Rodiginu taču gatavojos izklāstīt it visu. Ko man tagad darīt? Varbūt drošības pēc griezties rajona komitejā?

— Astahovs jau visu zina, — paziņoja Zavjalovs.

— Vakar viņš pabijis slimnīcā pie Demida Nazariča.

— Pie tēvoča? Kā viņš, nabadziņš, tur jūtas?

— Šodien viņam izdarīs operāciju.

Arsenijs ievaidēdamies atgāzās uz spilvena un aizklāja ar rokām seju. Pūlēdamies viņu nomierināt, Grigorijs Lukjanovičs, kādu brīdi nogaidījis, atstāstīja savu šārīta sarunu pa radio ar rajona komitejas sekretāru.

— Astahovs pats uzņēmās nokārtot šo jautājumu, — viņš pavēstīja un mazliet pamirkšķināja ar aci: sak, kā redzi, notikumiem tiek piešķirta ievirze. — Šodien viņš izsauks pie sevis Rodiginu. Un es domāju, ka tam diez vai izdosies notušēt visu un, neraugoties uz tresta izsaukumu, aizlavīties garām rajona komitejai.

— Nu, tas ir lieliski! — Moroška it kā atdzīvojās.

— Tātad tu velti neplivinies, paliec mierā, guli un ve- | seļojies, — pavēlēja Zavjalovs. — Pienāks laiks — tevi v| izsauks. Tad varēsi atdarīt viņam par visu pilnā mērā.

Bet tagad došu tev padomu ... — Viņš uzsita ar dūri sev pa krūtīm. — Cieši sargā to, kas šobrīd tur kvēl ar zilu liesmu. Visu mūžu sargā. Ar šo uguni tu pašlaik jau esi pakāpies augstāk, nekā biji, ar to arī soļo tālāk. Ne jau vienu vien tādu, kā Rodigins, tu sastapsi savā ceļā. Mamuti ir izmiruši, sumbri izmirst, bet šie ir sevišķas sugas, tiem pagaidām zemes virsū pietiek gan brīvības, gan ēdamā. Tad vairs nenoguli!

Negaidot viņš piecēlās:

— Puiši gaida mani.

— Es vēl nekā neuzzināju par katamaranu, — ierunājās Moroška.

— Kad piecelsies, tad uzzināsi. Šodien izmēģināsim.

Lai netraucētu slimnieku, Geļa ar savu šujmašīnu aizgāja pie Marjanienes, bet māte visu laiku rosījās pa priekšistabu. Līdz vakaram Moroškam pietika tik daudz laika, ka viņš paguva atcerēties visu savu dzīves gājumu un visu, kas vasarā bija noticis pie Negantās, kā ari tiku tikām pārdomāt par darbu un vēl daudz ko citu, kas varbūt neskāra tieši viņu, bet bija svarīgs cilvēku dzīvē vispār.

VI

Nakamajā rītā, neklausīdamies mātes pierunāšanā, Ar-senijs parastajā laikā piecēlās no gultas. Kad atnāca Geļa, viņš aizčāpoja pie rācijas un noklausījās ziņas no Bogu-čanas, no ūdens līmeņa mērīšanas posteņa. Spriežot pēc tā, kā kritās upē ūdens Bogučanā, tuvākajās dienās varēja sākties ūdens krišanās arī pie Negantās. Pēc tam Moroška, tikko spēdams noslēpt savu satraukumu, ilgi stāvēja pie loga un raudzījās uz upi. Pār to kā balta dzija stiepās-izgaistošās miglas strēles.

Līdz pusdienai Arsenijs vēl reizes trīs piegāja pie loga. Ar to sevišķo izjūtu, kādu pazīst tikai pie upes dzīvojošie cilvēki, viņš ar acīm pavadīja lejup ejošos kuģus, kas beidza šāgada navigāciju, un, sirdij sūrstot, klausījās kuģu atvadu svilpienus. Arsenijs vēroja dūmojošo zemessūcēju, no kura atskanēja dzelzs žvadzoņa un dārdi. Taču visvairāk viņa skatienus piesaistīja motorkuģis, kas rēgojās kuģu ceļa posma augšdaļā. Viņš ļoti nožēloja, ka nevar saskatīt, kā sokas darbs ar katamaranu, un ļoti priecājās, kad no turienes atplūda sprādziena izraisītais gaisa vilnis.

Lai kā Morošku satrauca jau tuvā ūdens krišanās, lai kā mocīja ilgas pēc darba, taču ne mirkli viņu nepameta raizes par Geļu. Viņš ļoti baiļojās, ka Geļas nelaime kļūs zināma mātei, kamēr tā dzīvos pie Negantās, Arsenijs uzminēja, ka mātei, kaut ari pati pierunāja viņu apprecēties, tomēr sāpīgi redzēt kādu citu tajā vietā, kura bija nolemta viņas nelaimīgajai meitai. Un vēl sāpīgāk būs ja viņa uzzinās, kas noticis ar Geļu. To uzzināt viņa varēja ne tikai nejauši. Vispirms, pateikt varēja Beļavskis, kurš vēl arvien nez kādēļ slamstījās Moroškas darba iecirknī.

Arsenijs nesaprata, kas notiek ar viņu, iedomājot Be-ļavski. Viņam šķita, ka tad viņš vairs nav agrākais Moroška, bet kļūst gluži cits cilvēks. Viņš spēja domāt par to, ko senāk nepieļautu viņa raksturs. Viņš varētu izdarīt to, ko senāk neparko nedarītu. Likās, ka viņš spētu pat nogalināt Beļavski, un doma, ka viņš gatavs pacelt roku pret to, Moroškam nelikās šausmīga.

Pēc Rodigina pēkšņās aizbraukšanas, kurš droši vien lielajā kņadā bija pavisam aizmirsis viņu, Boriss Beļavskis saprata, ka viņam pie Negantās neviens vairs nepalīdzēs. Vienīgā cerība nu bija izgaisusi. Tātad tikai pašam jāaizstāvas, tikai pašam . . .

Visi strādnieki tagad vairījās no Beļavska. Viņam par laimi, no taigas bija iznākuši divi puiši un apmetušies mednieku ziemas mītnē pie Lāčupītes. Viņi stāstīja, ka strādājuši pie kādas ģeologu grupas nākamā dzelzceļa rajonā, kur to būvēšot no Taišetas līdz Bogučanai. Darbs izbeidzies, un vajadzējis atgriezties uz Krasnojarsku, bet viņi nolēmuši iznākt pie Angāras un pārziemot kādā labā vietā. Puiši bija stipri nonēsātās drēbēs, kādas gan parasti ir visiem, kas vasaru nostrādājuši taigā, un izskatījās pēc klaidoņiem. Par draugiem tādi it kā nederēja. Bet, mēdz taču sacīt, ja zivju nav, tad arī vēzis ir zivs.

Jaunie paziņas vēlējās apmainīt nodriskātās drēbes, lai, pēc viņu vārdiem, ierastos pie cilvēkiem kā cilvēki. Beļavskis apsolīja izpalīdzēt iznācējiem no taigas. Cenzdamies izvairīties no liekām valodām, viņš negribēja nodarboties ar pirkšanu un pārdošanu un tāpēc nolēma aizlaist tikai savas drēbes, it sevišķi tādēļ, ka viņa maciņš sen jau bija krietni patukšots.

Pārlikdams mantas no čemodāna mugursomā, lai ne* manāmāk aiznestu no sardzes kuģa, Beļavskis, sev par brīnumu — domāja nevis par pazemojošo stāvokli, kādā bija nokļuvis pie Negantās, bet vienīgi par Morošku. Un dīvainā kārtā pirmoreiz domāja ne vien ar naidu, bet arī ar skaudību.

Pirms došanās uz Lāčupīti Beļavskis izgāja laukā apskatīties un ieraudzīja nākam uz krāci motorlaivu, turklāt nevis kādu citu, bet tieši to, ar kuru aizbēga Merca-lovs un viņa drauģeļi. Viņš pazina laivu pēc krāsas un pēc tā, kā laivas priekšgals izslējās virs viļņiem. «Viss! Saķerti!» nobālējis klusi sevī iesaucās Beļavskis. Bet sirds viņam nodrebēja vēl stiprāk, kad viņš ieraudzīja laivā sēžam virēju Varjiņu, kura, pielikusi plaukstu virs acīm, lūkojās uz krastu,

Beļavskim bija stipri jāpiespiežas, lai nesteidzīgiem, vienaldzīgi staigājoša cilvēka soļiem nokāptu krastmalā. Nemiera pārņemts, viņš drebēja kā tikko no ūdens izvilkta zivs. Ar pūlēm savilcis seju jautrā izbrīnā, viņš iesaucās:

— Oho, bēgle pārradusies!

— Pārradusies gan, — dusmīgi atcirta Varjiņa, izkāpdama no laivas un neskatīdamās uz Beļavski.

— Vai jūs saķēra, vai?

— Kā gan varētu nesaķert! — Varjiņa atbildēja, ar sajūsmu pienācīgi novērtēdama tos, kas bija saķēruši bēgļus. — Milicija jau arī nav ar pliku roku ņemama. Visus neliešus saķers un iespundēs aiz restēm! — Nu Varjiņa pašķielēja ar vienu aci uz Beļavski. — Pagaidi vien, dabūs rokā arī tevi. Arī tevi notiesās.

— Ko tu tur muldi? — smīknēdams atsaucās^Beļavskis, lai gan bailes stindzināja sirdi. — Par ko tad tiesās mani, ko?

— Par līdzdalību! — skarbi atcirta Varjiņa.

— Esi gan tu muļķe! Par kādu tad?

— It kā tu nezinātu!

Beļavskim kļuva arvien grūtāk apvaldīt lūpu raustīša nos, tēlot lēnprātīgo un sarunāties, labsirdīgi jokojot:

— Es nekā, Varjiņ, nezinu. Man nav pat jausmas ne vien par taviem pielūdzējiem, bet arī par sevi pašu.

Droši vien Varjiņu aizvainoja pielūdzēju pieminēšana, un viņa beidzot pagriezās taisni pret aizvainotāju:

— Tātad tev par sevi pašu nekas nav zināms, ko? Un tev nav kauna smīknēt un blisināt acis uz mani? — viņa ierunājās neparasti spiedzīgi. — Pietiks tev melu! īsts melis esi kļuvis! Ne vien tev pašam — arī citiem cilvēkiem viss zināms par tevi!

—- No kā? Vai tu ko esi izpļāpājusi? — saraucis uzacis, noprasīja Beļavskis.

— Es? Ja gribi zināt, es milicijā aiz muļķības aizstāvēju tevi ar pilnu krūti! — atbildēja Varjiņa. — Visu laiku atkārtoju: «Beļavskim ar viņiem nav nekāda sakara, tas ir viss! Nekādas sveces viņš nav devis!» Viņi paši tevi nodeva. Bet nu man nav vaļas ...

Varjiņa aizsteidzās uz pārvaldes mājiņas pusi, bet tad, kaut ko atcerējusies, atgriezās un palūdza motoristu, kas izkrāva krastā dažādus saiņus:

— Izvelc tās ... nu tās sveces ... un dod šurp, bet šito ... — viņa pamāja uz Beļavski, — nelaid pie laivas pat tuvumā.

— Ir gan dumiķe, — atkāpdamies norūca Beļavskis.

— Dumjāka par tevi jau neesmu! — atcirta Varjiņa. — Bet tīrāka gan! — Un nespēdama savaldīties no aizvainojuma, viņa pabeidza. — Tu pārmet man, bet kāds esi pats? Labiņais, ko? — Un stingrības labad vēl pabiedēja pāridarītāju: — Pagaidi vien, kad tevi stieps uz miliciju, tad zināsi! Tur visu atšķetinās! Visus tavus nedarbus, visus grēkus!

Varjiņa pat nenojauta, kādu iespaidu atstās uz Beļavski viņas pēdējie vārdi. Slimīgi aizdomīgais Beļavskis tajos saklausīja norādījumu uz to, ka kļuvis zināms, ko viņš nodarījis Geļai, un viņš viss sastinga ...

Saliekusies, kā dodoties pret vēju, vingri cilājot smagos zābakos ieautās kājas, Varjiņa bez apstāšanās uzkāpa kraujajā krastā. Pieejot pie pārvaldes mājiņas, viņai aizrāvās elpa. Neredzēdama priekšistabā neviena cilvēka, viņa devās uz Arsenija Moroškas istabiņas atvērtajām durvīm. Pie darbu vadītāja galda sēdēja Zavjalovs ar nogurušu seju, bet jautri dzirkstošu mirdzumu brūnajās acīs, — kā redzams, tikko runājuši par kaut ko jocīgu. Arsenijs Moroška sēdēja uz savas gultas.

— Tā esmu es ... — ierunājās Varjiņa drebošā, raudulīgā balsī, redzēdama, ka Zavjalovs un Moroška noraugās uz viņu ar izbrīna pilnu skatienu. — Zināms, esmu muļķe, īstena muļķe... — turpināja Varjiņa, pazemīgi samierinādamās ar šādu novērtējumu, jo viņai bija aizdomas, ka tagad vīrieši savā starpā viņu tā saukā. — Te būs ... tās svecītes ... — negaidīdama atbildi, viņa nolika uz gultas blakus darbu vadītājam sveces no laivas motora.

Bet Zavjalovs un Moroška vēl arvien klusēdami vēroja Varjiņu. Viņa bija viscaur tumšā tērpā, nopietna un stingra, kā mūķene, un pa šīm dažām noklaiņotajām dienām pavisam novītusi — pavisam un uz visiem laikiem.

— Uz mani nav ko skatīties! — sakautrējās Varjiņa, saprazdama, ka pārsteigusi vīriešus ar savu neglītumu, un, piespiedusi deniņus pie durvju stenderes, žēli, ar asarām acīs, palūdza: — Kaut jūs piedotu man, muļķei, dieva dēļ. Piedodiet, biedri priekšniek.

— Ar darbu vadītāju, parunā ar darbu vadītāju, — atbildēja Zavjalovs, bez vajadzības grozīdams rokās savu formas cepuri. — Šeit noteicējs ir viņš.

— Piedodiet, Arsenij Ivanič ...

— Apsēdies taču, apsēdies, — Moroška norādīja Var-jiņai uz soliņu pie gultas, tomēr izvairīdamies sastapt viņas skatienu. — Kur tad jūs saķēra, ko?

— Mēs bijām jau Jeņisejā izgājuši, Jeņisejā, Arsenij Ivanič! — sāka stāstīt Varjiņa negaidīti mundri, vai nu pūlēdamās izpatikt darbu vadītājam ar savu gatavību visu atklāt, vai arī savā vientiesībā, jau visu aizmirstot, kļuvusi par agrāko Varjiņu. — Vai zināt, ko šie bija izdomājuši? Uz Jeņiseju gāja karavāna, tad šie izlūdzās, lai paņem līdzi tukšā kuģītī; nauda iespēj visu! Laivu viņi pameta jau tūliņ aiz Ribnajas, lai sajauktu pēdas. Noslēpās tajā kuģītī un sāka žūpot: ūdens smēlējam taču atradās spir-tiņš. Kā gan tos, nolādētos, ātri varētu noķert šitādā upē? Bet kad izgājām Jeņisejā — tur tad šos panāca.

— Kas viņiem ko bēdāt: varēja dzert, cik vien tīk, — noteica Moroška. — Uzkožamo bija papilnam.

— Atliku likām! Pārrīties varēja! — labprāt uztvēra Varjiņa, bet tad, sajutusi, lai gan ar novēlošanos, darbu vadītāja vārdos pārmetumu, nodūra galvu un samulsusi nomurmināja: — Neviens pat neaizrijās, lai gan būtu pelnījuši...

— Kālab tad tu devies viņiem līdzi, ko?

Varjiņa sakaunējās. Nodūrusi galvu, viņa tikko dzirdami atbildēja:

— Pielabinājās ar glaimiem.

— Un tu tūdaļ meties līdzi?

— Ko gan aiz muļķības neizdara? — atcerējusies tautā tik pazīstamo attaisnojumu jebkurai neprātīgai rīcībai, Varjiņa paskaidroja. — Arvien taču ceru. Arvien noticu vārdiem. Grūti taču, Arsenij Ivanič, man šitā vienai dzīvot! Vai tad tu neredzi? Tāpēc jau noticēju — un tik daudz pārcietu.

— Pāri tev darīja?

Pēkšņi iešņukstējusies, Varjiņa čukstot pateica:

— Bezkaunīgi uzvedās.

Juzdamies neērti, ka viņš itin kā nopratina nelaimīgo Varjiņu, Moroška īgni nobeidza:

— Turpmāk zināsi. Tikai neaizmirsti.

— Visu mūžu atcerēšos, Arsenij Ivanič! — kā zvērēdama svētbildes priekšā, iesaucās Varjiņa. — Es taču, Arsenij Ivanič, veselu nakti nosēdēju cietumā! Acis netiku aizvērusi. Visu grīdu asarām pieslacīju. Un no rīta, kad mani veda uz nopratināšanu, man kājas neklausīja, nevarēju paiet, kaut vai uz zemes sēsties, bet zeme pazūd zem kājām, kā bezdibenis. Saule spīd, bet man — tumša nakts. Tik baisi bija, Arsenij Ivanič, arī šobrīd sirds tā bango kā pēc stipra sala.

— Atvelc elpu, — pamācīja Moroška.

— Neatceros, kā mani aizvilka līdz milicijai, — un, patiešām atvilkusi elpu, Varjiņa turpināja. — Tur man iedeva ūdentiņu nodzerties, un es jau mazliet atguvos ... — Viņa vēlreiz atvilka elpu un apvēdināja ar lakatiņu sev seju. — Sāka mani pratināt, bet man nekā nav, ko sacīt. Kāpēc bēgusi — es pati nezinu. Tāda kā apmātība pārņēmusi, vai...

— Kur viņi tās sveces bija ņēmuši?

— No Beļavska taču, no viņa. Kad paņēma, nezinu, bet pēc tam paši nodeva viņu. — Varjiņa vairs nespēja sagaidīt, kad uzzinās par savu likteni, un pavaicāja pati: — Ko lai tagad daru?

— Droši vien esi piekususi? Varbūt gribi atpūsties?

— Kāda gan atpūta man vajadzīga? Bez darba es pavisam nobeigšos.

— Nu tad ej, gatavo vakariņas, — Moroška atjāva.

— Ai, es tūdaļ pat skriešu! — steidzīgi uzlēkdama kājās, iesaucās Varjiņa. — Rija gan šie — baigi bija skatīties, tomēr visu neaprija, nepaguva. Es izlūdzos milicijai, lai visus pārpalikumus atdod man, un visus atvedu šurp. Un man vēl bija līdzi arī naudiņa. Biju to noslēpusi. Par to Žeļeznovā šo to vēl piepirku klāt: gaļu, miltus, sviestu... Tu neraizējies, Arsenij Ivanič, es visu parādu dzēsīšu, visu atstrādāšu. Tikai neesi pārlieku nikns uz mani, nedusmo.

— Ej vien, ej, — novērsdamies attrauca Moroška.

Varjiņa gribēja pateikties, bet, ieraudzījusi, kā viņš sagumst uz gultas malas, sāka kāpties atpakaļ un aizgāja, ne vārda neteikusi. Priekšnamā viņa ieraudzīja Annu Pet-rovnu un Geļu. Saprazdama, ka arī sievietes neviļus dzirdējušas viņas rūgto pārdzīvojumu atstāstu, Varjiņa ātri un kaunīgi aizgāja līdz ārdurvīm un tur, piepeši atspiedusies ar plecu pret stenderi, sāka rūgti raudāt.

VII

Borisam Beļavskim nedeva miera Varjiņas piedraudējums, lai gan viņš visādi centās pārliecināt sevi, ka teiktais ir tikai sievišķa tukša pļāpāšana. Kādi gan viņa nedarbi un grēki zināmi milicijai? Vai tiešām tur zināms ne vien tas, ka viņš palīdzējis Mercalovam un viņa drauģeļiem aizbēgt no Negantās, bet arī tas, kas notika ciematā pie krāces? «Blēņas!» viņš strīdējās ar sevi. «Geļa aizbēga, nevienam nekā nepateikusi!» Tomēr arī bez Geļas līdzdalības varēja rasties aizdomas, kāpēc viņa aizbēgusi kāzu priekšvakarā. Šolaik ļaudis ir pārlieku apķērīgi. Turklāt kaimiņš aiz sienas taču dzirdēja troksni un, liekas, toreiz pēc visa notikušā ieminējās par kaut ko. No viņa varēja sākties valodas. Pilnīgi iespējams, ka Zeļeznovas milicija jau gaida viņu ierodamies piestātnē. «Nē!» viņš iekliedzās, zobus sakodis. «Es nedošos lāčiem ķetnās!» Šobrīd viņš baidījās no atmaskošanas vairāk nekā jebkad. Un glābiņu sev saskatīja tikai iespējā izbēgt no pelnītā soda. Viņu vadīja bailes, vienīgi bailes ...

Garām viņa kajītei, galvu nodūrusi, pagāja Auša. Mazliet pavēris durvis, Beļavskis iesauca viņu savā kajītē un aizvainots noprasīja:

— Kāpēc tu ej garām?

— Tāpat vien, aizdomājos.

Rita bija ļoti pārvērtusies pēdējās dienās: viņa staigāja, tērpusies apvalkātā brezenta jakā virs adītās, gumijas zābakiem kājās, savas modernās matu pinkas rūpīgi sabāzusi zem sporta cepurītes. No agrākās Aušas bija palikušas tikai taigas aveņu krāsā spilgti nokrāsotās lūpas.

— Tu esi kļuvusi neglītāka, — pavērojis Ritu, Beļavskis cietsirdīgi aizrādīja.

— Un tu? — neapvainojusies vienaldzīgi attrauca Auša. — Kāds tad ir tavs izskats? Atkal neskuvies, atkal... Vai gribi palūkoties spogulī?

Viņa iztaustīja visas savas kabatas, bet spogulīti neatrada. Tikpat vienaldzīgi Auša pavaicāja:

— Un ko tu šeit kverni?

— Kaut kur taču jākvern ...

— Vai piesiets šeit esi, vai?

— Ar dzelzs ķēdi.

Tagad Beļavskis laikam gan likās dīvaināks nekā tajās dienās, kad ieradās pie Negantās un naktīs klaiņoja gar pārvaldes mājiņu. Atkal Beļavska novājējušajā sejā, kas apauga ar spurainu un kā atāls tik biezu bārdu, drudžaini zibsnīdamas, mirdzēja viņa melnās, svētbildes attēlam līdzīgās acis. Atkal visas viņa kustības bija kļuvušas straujas un nervozas un balss tik saspringta, ka jebkurā mirkli varēja pāriet spiegšanā.

— Būtu ātrāk aizvācies no šejienes, — deva padomu

Auša.

— Arī tu dzen projām? — vaicāja Beļavskis, ar niknumā piemiegtām acīm raudzīdamies uz Aušu. — Vai tas tik sen, kad ieteici neaizbraukt? Vai tu pati nekūdīji mani censties piepildīt savu nodomu?

Nopūtusies Auša vaļsirdīgi atzinās:

— Darīju to aiz skaudības.

— Ak, nu nākusi pie saprašanas?

— Bet tu nejoko, — Auša vēl arvien tikpat gurdi un vienaldzīgi atbildēja. — It viss māca mūs dzīvot. Nesen es pret akmeņiem sadauzīju sev degunu — un kļuvu gudrāka.

— Aforismi?

— Vai tev pat mīlestība neko nav iemācījusi? — Auša vaicāja. — Tātad mīlestība tev nav bijusi. No .tavas mīlestības patiešām tikai solis līdz naidam.

— Un kas tad ir tev? Mīlestība? Ha-ha!

— Gan neizdevusies, tomēr mīlestība, — Auša noteica un, satvērusi durvju rokturi, sacīja: — Paliec sveiks.

— Vācies uz visām četrām!

Vajadzēja ātrāk doties projām uz mednieku ziemas mītni pie Lāčupītes. Zināms, puiši, kas tur apmetušies, nav diez kādi labie. Beļavskis jau vairākkārt nodomāja, ka viņi kaut ko noziegušies tajā ģeologu grupā, kur bija strādājuši, pēc tam aizmukuši un šobrīd izlūko un apdomā, kā tikt projām no Angāras apvidus. Var arī būt, ka tie vienkārši ir taigas klaidoņi vai izbēgušie ... Bet kāda daļa gar to Beļavskim? Ar viņiem vismaz var iedzert spirtu un uz kādu laiciņu aizmirsties, atpūsties no domām, kas nedod miera. «Jā, iedzert vajadzētu ...» nodomāja Beļavskis. «Tikai tūliņ pat jādodas projām ...» Paķēris cieši piebāzto mugursomu, viņš zaglīgiem kaķa soļiem, neviena nepamanīts, nokāpa no sardzes kuģa.

Jaunie paziņas, viens drukns, ar melnu bārdu, mazām ačelēm, bet otrs, tievs un garš, stipri novājējis gājienā caur taigu, stāvēja netālu no ziemas mītnes uz sēkļa ar gariem nemizotu kārklu makšķeres kātiem rokās. Ieraudzījis Beļavski, druknais, kura vārds esot Petrs, pasvieda augšup makšķeri, nenogaidījis, kad aukla straumē nostiepsies, un iznāca sausumā. Viņa biedrs, vārdā Goša, aizgāja

ar makšķeri līdz sēres galam un, ļāvis māneklim palēkāt viļņotajā straumē, izrāva gaisā sudrabainu ālatu.

— Sveiks! — sagaidīdams Beļavski kā senu paziņu, uzsauca Petrs. — Vai zini, šodien labi kožas. Edz še, cik daudz saraustīju! Tā tik būs zivju vira! — Viņš pakliedza komandu Gošam: — Beidz!

Nocēlis Beļavskim no muguras somu, Petrs aptaustīja to no visām pusēm un, droši vien pilnīgi paļaudamies uz savu pirkstu jūtīgumu, atzinīgi noteica:

— Prātīgi. Nu, ejam.

Pirms zivju viras visi iemeta pa krietnai porcijai spirta, un tad Petrs, kā arvien, sāka izprašņāt:

— Paklau .. . kam tu tāds saskābis?

— Vai atzīties? — Beļavskis atvaicāja.

— Pūt vaļā visu atklāti!

— Mani var ietupināt.

— Par ko?

— Par muļķību.

Ātri apreibdams, Beļavskis izstāstīja bārdaiņiem visu par Mercalova un viņa drauģeļu bēgšanu no Negantās. Viņš pat nepamanīja, ka Petra biezajā bārdā pavīd smaids. Petrs saprata, ka par šo notikumu Beļavskim nekādas briesmas nedraud, taču noklausījies pašūpoja savu pinkaino galvu:

— Jā, brāl, ķezā esi iekūlies ...

— Iesēdinās?

— Gadus trīs.

— Protams, par līdzdalību, es jau saprotu ...

Petrs ielēja Beļavskim vēl, un kad tas, uzdzēris spirtam ūdeni, bija atvilcis elpu, noprasīja:

— Tagad pasaki visu.

— Viss jau pateikts.

— Tu melo. Pēc acīm redzu.

— Tiešām, ir vēl viena lieta, — no spirta kļuvis mīksts, (dzinās Beļavskis. — Ļauna lieta. Nodarīju pāri vienai meitenei. Apprecēt gribēju, tomēr nodarīju pāri. Tā iznāca. Baidījos pazaudēt. Pārsteidzībā.

— Desmit gadi, — secināja Petrs tāda cilvēka tonī, kurš noteikti pārzina it visus likumus. —* Par to, brāl, sapūdēs.

— Ko tad darīt?

— Mūc projām, kamēr nav par vēlu.

— Uz kurieni? — gluži sašļucis gaudās Beļavskis. — Lūk, puiši aizbēga, bet kāda tur jēga? Uz kurieni lai aizbēg no šejienes?

— Vai nav ērmots, ko? — pamirkšķinājis Gošam, vaicāja Petrs.

— īsts ērms, — apstiprināja Goša. — Izbāznis ...

— Paklau ... — Petrs atkal uzrunāja Beļavski, taču šoreiz mazliet piesardzīgi. — Vai tu ģeogrāfiju labi zini?

— Kas tad ir? — Beļavskis brīnījās.

— Edz tā ... ir viena lieta... — Petrs saminstinājās, itin kā apdomādams un apsvērdams. — Stāsta, ka šeit kaut kur rokot zeltu, ko?

— Šeit ir raktuves. Es zinu, kur...

— Malacis! — uzslavēja Petrs. — Ar tādu galvu kā tavējā gribi pats līst cilpā? Dzīvot vajag! Ērms tāds! Mūc projām!

— Bet uz kurieni? Uz kurieni?

— Nu, kopā ar mums, uz tām raktuvēm, — atbildēja Petrs un ieurbās ar acīm Beļavska sejā, kā pūlēdamies iespiest to atmiņā uz mūžu. — Mēs tieši turp dodamies. Ja aizvedīsi, iekārtosim arī tevi. Dodu vārdu, dzīvosim, nevis sapūsim*.

Dzērumā Boriss Beļavskis pat neaptvēra, par ko ir runa, bet Petrs jau komandēja viņu:

— Tātad tu paliec ar mums. Pārnakšņosim un rīt visu izprātosim. Tikai pielūko, nedomā muļķoties, tad tava gudrā galva labu galu neņems!

— Jā, jā, es saprotu, — atbildēja Beļavskis, nekā nesapratis no Petra vārdiem, un iespieda galvu uz galda plaukstās.

Pārnakšņoja viņš ziemas mītnē, guļot uz ietrūdējusas zāles.

VIII

Jau vakarā Arsenijs tiecās aiziet līdz upei. Māte un Geļa nelaida. Bet nākamajā rītā — pēc normāla un dziļa miega Moroška jutās tik spēcīgs, ka nekādas pierunāšanas vairs nespēja viņu atturēt. Izdzirdusi, ka dēls ģērbjas, māte ierunājās:

— Traki liela migla šorīt.

— Lai jau ir!

— Kaut vai apģērbies siltāk.

Arsenijs nepretojās, apģērba savu mednieka tērpu, kurā klaiņoja pa taigu līdz vēlam rudenim. Cenzdamies nomierināt, viņš uz mirkli viegli, mīļi pieglauda māti sev klāt.

Pēc tam izgāja uz lieveņa. Patiešām, visu apkārtni klāja bieza migla — gan upi, gan kalnus. «Rudens,» salīgi nodrebinādamies, Moroška pats sev noteica un, stingrāk uzvilcis uz ausīm cepuri, devās uz krastmalu. «Tā jau es domāju!» viņš sarūgtināts iesaucās, pavērojis pazīstamos akmeņus: arī pie Negantās sākusies ūdens krišanās.

Visi vēl izgulēja rīta nomiedzi, vienīgi Varjiņa jau dārdināja virtuvē traukus. Moroška nevarēja vien sagaidīt, gribējās apstaigāt visas kajītes un uzmodināt strādniekus, tomēr laikā nokaunējās un atgriezās savā istabā. Viņam šajā rītā vēl ilgi vajadzēja pamocīties aiz nepacietības. Kad paēda brokastis, visi sāka gatavoties iziešanai darbā, bet migla virs upes vēl arvien turējās. Moroška vairākas reizes aizgāja līdz kraujas malai un gandrīz vai šņirksti-nāja zobus aiz dusmām, vērojot, cik lēni migla retinās un ieslīd aizās.

Beidzot varēja doties uz upi. Tad māte noraizējusies paskatījās uz Geļu un sacīja:

— Meitiņ, ej viņam līdzi, uzmani viņu. Sakarsīs, atģērbsies un atkal saaukstēsies.

Laikam Arsenijs to bija gaidījis. Viņš ļoti priecīgs aicināja Geļu:

— Patiešām, iesim abi...

Izejot no istabas, Arsenijs brīdināja māti:

— Tu, māmiņ, pielūko šeit... — Kaut kā dīvaini samulsis, viņš pateica: — Ieslēdzies — neviena nelaid iekšā. Te dažādi ļaudis blandās, bet man, lūk, ugunsdrošais skapis. Kāds vēl nodomās, ka tur nauda iekšā.

Ejot uz upi, Moroška vaicāja Geļai:

— Vai viņa nekur nebija aizgājusi?

— No tevis ne soli neatkāpās.

Pie sardzes kuģa viņš sastapa Sisojieni.

— Kur tad Beļavskis? — Moroška apjautājās viņai.

— Kaut kur izčibējis, — Sisojiene atbildēja. — Laikam jau pie tiem puišiem, kuri tur ziemas mītnē. Viņš jau uz turieni staigāja.

— Kas tie ir par ļaudīm?

— Ģeologi, kas gan cits.

Vasaras sākumā ģeologu grupas cita pēc citas devās augšup gar Lāčupīti un tad izklīda uz dažādām pusēm. Tagad pienācis laiks, kad ģeologi atgriežas pie Angāras, un tāpēc Arsenijam neradās nekādas aizdomas.

Katamarans jau bija piestiprināts pie «Drošuļa» priekš-gala. Ap to skraidīja spridzinātāji: sabēra nelielos maisos pulveri, ko saspridzināt atsevišķus akmeņus, aiznesa maisus uz katamaranu, pārbaudīja rokas vinču, ar kuras palīdzību pacēla un nolaida skrāpi, rosījās gar celtni un ūdenslīdēju staciju. Spridzinātāji vēl nebija aizmirsuši neseno nelaimi uz upes, bet uzskatīja, ka Arsenijs Moroška to pārdzīvo vēl vairāk, un tādēļ vēlējās atrast šobrīd viņam kādus uzmundrinošus vārdus. Sergejs Kisļajevs ar tuvāka drauga tiesībām pat iegrūda Moroškam sānos vieglu dunku:

— Atžirgi gan?

— Nu, kā veicas? — pamājis uz katamaranu, vaicāja Moroška.

— Tā nav ierīce, bet brīnums! — iedegās Kisļajevs. — Paši meklējam akmeņus, paši novācam.

Upē viņi izgāja, kad tāli vēl aizsedza miglas dūmaka. Arsenijam likās, ka viņš nav bijis darbā uz upes veselu mūžību — tik ļoti viņa sirds un acis bija noilgojušās pēc zaļās, nemitīgi atvaros virpuļojošās un mūžam mutuļojošās straujteces. Ienīst to vajadzētu Moroškam, ārkārtīgi ienīst, jo ir taču iemesls, bet viņš, lūk, pat pēc neilgas prombūtnes nespēj atraut no tās skatienu. Tagad migla izklīda ātri, kļuva redzami visi piekrastes kalni, un saulē kā spoguļi atmirdzēja milzīgās klinšu plātnes. Pie krāces pienāca pirmā karavāna, kas devās lejup; pār upi noskanēja nemierpilns, gari stiepts svilpiens.

Strādnieki sakarā ar to izteica piezīmes:

— Edz, šie jau mūk!

— Vai gan patīkami būtu sēdēt uz akmeņiem?

— Pagaidi vien, kas notiks dienā!

Karavāna, nonākusi līdz ceļa zīmei, kas noslēdza ieeju izcirstajā posmā, iegriezās senajā kuģu ceļā upes līkumā, un Arsenijs tad vērsās pie Zavjalova:

— Vai neiziesim cauri visam mūsu cirstajam posmam? Gribētos palūkoties, kāds tas ir pēc iztīrīšanas?

Viņi uzgāja līdz posma sākumam, tad Sergejs Kisļajevs deva komandu brigādei:

— Bet nu rādīsim darbu! Nolaidiet skrāpi.

Divi strādnieki, lēnām atritinādami no spoles trosi, ielaida upē skrāpi, aizsprostojot straumei ceļu. Pie kata-marana priekšgala straume sāka mutuļot, sakūlusi upes virsmu putās, tad noslīdēja gar pontonu ārmalām, bet vidū starp pontoniem ūdens palika mierīgs un dzidrs — labi varēja pārskatīt upes gultni. Skrāpis tika nostādīts uz iepriekš novietotās zīmes, un motorkuģis lēnām uzsāka atpakaļgaitu lejup pa izcirsto kuģa ceļu. Skrāpis slīdēja vienmērīgi, bez raustīšanās, neaizķerot akmeņus, — pierādot, ka nākamais kuģu ceļš ir līdzens un tīrs. Visā posma augšdaļā skrāpis neuzķēra nevienu akmeni.

— Nu, kā tad ir? — piemiedzis aci, noprasīja Kisļajevs.

Arsenijs pirmoreiz šajā rītā pasmaidīja, uzslavēdams

draugus:

— Nostrādāts tīri!

— Šis gabals pilnīgi gatavs, — atzina Zavjalovs. — Šodien pat teikšu Gorjajevam, lai pieņem.

Viņi pagāja garām ceļa zīmēm, aiz kurām sturmēšanas pēdējās dienās spridzināšanas darbus bija veikuši jau ar Volkova lādiņ^ palīdzību. Arī šeit skrāpis kādu laiku nepieskārās gultnei.

— Vai te daudz akmeņu vēl bija? — Moroška vaicāja.

— Nē, ļoti maz, — atbildēja Zavjalovs.

— Tātad pareizi darījām, pagriežot zemessūcēju otrādi.

Bet nu skrāpis nodārdēja un sāka šņirkstēt, uztverdams

pirmo pagrābienu sīki sadrupināto iežu, — tomēr ne tik daudz, lai vajadzētu tos nosviest aiz kuģu ceļa robežas. Drīz skrāpis aizķērās arī aiz akmens, aizķērās visai stingri, taču Kisļajevs, aptaustījis akmeni ar mērāmo maiksti, paziņoja:

— Neliels! Izvilksim!

Vasja Podlužnijs, fērpies dzeltenā skafandrā, jau sēdēja uz tukšas pulvera kastes. Ap viņu rosījās spridzinātāji: apjozuši Vasju, viņi piekāra tam uz krūtīm un muguras saiņus. Uzmaukdams galvā ķiveri, Vasja smīnot palūdza draugus:

— Uzmanīgāk. Nesabojājiet frizūru.

Visi darbojās saskanīgi un aizrautīgi, cenzdamies iepriecināt darbu vadītāju.

— Sūknē! — Kisļajevs nokomandēja strādniekus, kas stāvēja pie sūkņa, un pakliedza telefona caurulē ūdenslīdējam: — Nu, vai viss kārtībā? Kusties!

Dziļums nebija liels, taču vajadzēja rāpot pa gultni, lai apsietu akmeni. Aptaustījis to, Vasja palūdza trosi.

— Ja ūdens būtu mazliet siltāks, mēs šo paķertu arī bez skafandras, — Uvarovs piebilda. — Ienirtu reizes divas, un gatavs!

Rāpodams pa gultni, pa brīžam lūgdams papildināt gaisu, Vasja Podlužnijs daudz ātrāk, nekā bija domājis Moroška, aptina ap akmeni trosi, un pēc dažām minūtēm spridzinātāji ar celtni izcēla to no ūdens un nolika uz pontona.

Lēnām dodamies lejup, viņi izcēla vēl trīs akmeņus. Moroška ievēroja, ka visi gulēja gar kuģu ceļa malām, kur sākas slīpums, kur zemessūcēja kausiem grūti tos uztvert. Beidzot pagadījās liels akmens, kas celtnim bija par smagu. Arī tas atradās pie pašas kuģu ceļa malas.

Agrāk, kad spridzināja no plostiņa, uz tada akmens uzmeta lādiņu no vairākiem gariem maisiem, un ari tad bieži vien netrāpīja. Tagad Kisļajevs, aptaustījis akmeni, pateica Moroškam:

— Viena maisa pietiks.

— Nesaspridzinās tomēr ... — šaubījās Moroška.

— Saspridzinās! Vai zini, kā mēs tagad darām? Nu, paskaties!

Vasja Podlužnijs aizvilka pulvera maisu ūdenī un, Moroškam par izbrīnu, novietoja to nevis uz akmens, kā agrāk, bet tā, ka tas-apņēma akmens apakšdaļu kā pakavs, it kā piespiežot to pie slīpās malas.

— Brīnumi, — Moroška noteica.

— Tu skaties, skaties!

Pievienoja degli, un motorkuģis ar katamaranu, uz kura bija pacelts skrāpis, devās tālāk lejup. Arsenijs Moroška ļoti uzmanīgi vēroja, kā notiks sprādziens. Tas uzšāvās nevis taisni augšup, kā agrāk, bet slīpi, un visi akmeņi aizlidoja uz vienu pusi, pār kuģu ceļa malu.

— Lieliski! — uzslavēja Moroška.

Viņi atgriezās pie sprādziena vietas un nolaida ūdenī skrāpi. Tas iegrāba tikai kādu spaini sasmalcināto iežu.

— Patiešām lieliski! — Moroška pavisam atplauka. — Viss pārējais aizlidojis ...

— Atjautīgi izprātots, — pamājis uz puišu pusi, sacīja Zavjalovs. — Tās tik ir galviņas! Visu pašas padara.

— Cik smieklīgi, ja saka, ka tie matiem apaugušie stulbeņi, kas rokas savās maziskajās dvēselēs kā atkritumu bedrēs, ir īstie domājošie cilvēki, — ierunājās Moroška. — Taču pirmām kārtām domājošie cilvēki ir tie, kas strādā ar prātu, kas izdomā, kā labāk darbu padarīt. Tie vis nerakņājas savās dvēselēs, bet, kad vajadzīgs, ielūkojas tajās kā akā.

— Tagad dodies uz krastu, — Zavjalovs aizrādīja Mo-roškam, Paskatījies — un pietiek, esi jau sasvīdis, izpūtīs vēl cauri.

— Bet jūs paliksiet šeit, ko? — aizvainojas Moroška

— Arī man te nav ko darīt.

— Iesim gan, Arsenij Ivanič, — aicināja arī Geja.

Moroškam vajadzēja pakļauties: viņš patiešām jutās

vēl vārgs. Vērsdamies pie Kisļajeva, kurš būtībā jau aizstāja meistaru, Moroška teica:

— Tad nu tu komandē ...

— Viņš jau tāpat komandē — nav vairs glābiņa, — iejaucās Vasja Podlužnijs. — Grigorijs Lukjanovičs noskatās mierīgi, bet šis to vien zina, kā kliegt pilnā rīklē ... — Acīm redzot, Podlužnijs bija atguvies pēc avārijas, un viņam jau sāka niezēt mēle. — Patvaļīgi uzmeties šeit par vecāko.

— Kāda te patvaļa? — dusmīgi attrauca Kisļajevs. — Ja kaujā izkrīt no ierindas komandieris, jebkurš var uzņemties komandēšanu. Un neviens neuzskatīs to par patvaļu. Arī mums ir kaujas uzdevums. Tālab es komandēšu, bet tu pakļaujies un paciet.

— Tik tālu jau esam, — norūca Vasja Podlužnijs.

Pār ‘krāci, pārspējot puišu balsis, noskanēja motorkuģa

signāls. Atvadoties līdz nākamajai vasarai, garām gāja vēl viena karavāna. Arsenij am iekrita prātā Beļavskis, un viņš steidzās nokļūt krastā.

Uzzinājis no Sisojienes, ka Beļavskis uz sardzes kuģa nav rādījies, Arsenijs Moroška, lai gan vēl spēkus neatguvis, ātriem soļiem kāpa augšup uz kraujas. Pa pārvaldes mājiņas logu raudzījās māte.

— Raizējas, — Moroška pateica Geļai.

Māte sagaidīja viņu uz lieveņa un tūdaļ metās pretim, kā agrāk pēc ilgas prombūtnes.

— Nu, dēliņ, kā jūties, vai piekusi?

— Ko tu runā, māmiņ? — atsaucās Arsenijs, izbrīnījies par viņas pārlieko nemieru. — Kāpēc tu tā uztraucies?

Iegājis istabā, Arsenijs visādi centās nomierināt māti, apgalvojot, ka uz upes ar viņu nekas ļauns nevarēja notikt, lai gan pats arvien skaidrāk sajuta, ka mātes nemieru izraisa ne vien bailes par viņa veselību, bet tajā ir kāds izbīlis, kuru viņa slēpj aiz savām raizēm.

— Tu, māmiņ, velti raizējies... — atkārtoja Arsenijs apskaudams māti ap pleciem. — Ja gribi zināt, es jau esmu pilnīgi vesels.

— Laikam tikai izliecies dūšīgs? — vaicāja māte.

— Tīrā patiesība.

— Ja tār tad būs labāk, ka došos uz mājām, — māte ļoti klusi pateica, droši vien baidīdamās aizvainot dēlu ar pēkšņo lēmumu.

Bet arī no klusi pateiktajiem vārdiem Arsenijs nodrebēja, kā dažreiz gadās medībās: kad mednieks aizdomājies soļo un piepeši līdzās atskan lūstoša sausa zara brākšķis, kas liek nodrebēt līdz papēžiem.

— Kā tad tā, māmiņ? — Arsenijs pilns nemiera iesaucās. — Kālab tu tā steidzies, ko? Kādēļ?

— Man tā vajag, — vēl klusāk atbildēja māte. — Māja, patiešām, pamesta ...

— Savādi, — Moroška domīgi noteica.

— Ļauj man braukt, dēliņ.

Viņas žēlā balss vēl vairāk satrauca Morošku. Jau saprazdams, ka māte stingri to nolēmusi, viņš tomēr nenocietās un mēģināja atrunāt:

— Kaut pusdienas paēd ...

— Gan jau es mājās, mīļais, savās mājās.

Moroškam nepaslīdēja garām, ka māte, runājot ar viņu, kā neviļus neviena skatiena nepamet uz Geļu, it kā viņas nebūtu istabā. Ar to māte, protams, gribēja parādīt, ka pagaidām ģimenes lietas apspriest var tikai viņa un dēls, neviens cits. Neviens. Pat Geļa nevar. Un Moroška, kuram sirds iekšā degtin dega, saprata, ka noticis briesmīgais, par ko viņš pēdējās dienās tā baiļojās.

Būdams atklāts pēc rakstura, Moroška vēlējās-tūdaļ izrunāties ar māti par it visu. Bet tūliņ arī saprata: nav ne laika, ne vietas tādai sarunai, jo arī viņa taisnprātīgums nav visspēcīgs. Lai māte nomierinās, un tas notiks, bez šaubām, visai drīz, lai pati visu pārdomā — nav pirmā reize, kad viņai jāpārdzīvo grūti brīži.

Atvadoties krastmalā, Anna Petrovna uz mirkli piekļāvās pie Arsenija, satvērusi viņa roku, it kā projām brauktu nevis viņa, bet viņš, Arsenijs, un mīļi noteica:

— Pielūko, neslimo ...

Tikai tad māte pirmoreiz, varbūt sajuzdama, ka izturas ļauni, paraudzījās uz Geļu. Bet viņas skatienā līdz ar nedziestošu mātes labsirdību un mīļumu šodien jautās agrāk nemanītās skumjas. Un tikai tagad viņa sacīja Geļai:

— Pasaudzē viņu ...

Geļai atmiņā atausa, ka Anna Petrovna, pirmoreiz iepa-

zīstoties, uzskatīja par nepieciešamu vērsties ne vien pie dēla, bet arī pie viņas, dēla līgavas. Geļa atcerējās, kā viņas abas bija rūpējušās par slimo Arseniju, kā bija sadraudzējušās un satuvinājušās. Bet nu Anna Petrovna, varbūt pat nevēlēdamās tā rīkoties, visādi centās nodalīt viņu no sava dēla. Taču Geļa nedusmojās par to. Tā tam vajadzēja būt. Mātes vēlējums pasaudzēt Arseniju, lai gan vāji, tomēr mazliet iepriecināja Geļu un iedvesa cerību ...

Kad kuteris ar Annu Petrovnu atgāja no Negantās, Geļa mierīgi un stingri pateica:

— Es visu sapratu.

Moroška ar pūlēm izdvesa:

— Vai esi pārliecināta?

— Jā.

Viņi klusēdami uzkapa kraujā.

— Man vēl jāšuj maisi, — sacīja Ceļa, nogriezdamās uz taciņas, kas veda uz kuģu ceļa uzrauga mājiņu.

— Pagaidi, -— Arsenijs mēģināja viņu aizturēt. — Nebēdājies, vai dzirdi? Vai tad tu nesaprati, ka viņa beigās sāka runāt ar tevi? Kā agrāk. Pat rīkojumu tev deva. Gan viņai pāries, es zinu ...

— Es eju ...

Pēc visa, kas bija noticis, Geļa droši vien vēlējās pabūt viena. Arsenijs neaizturēja viņu — nav īstais laiks sarunai ar Geļu, arī viņai jānomierinās ...

... Arsenijs ilgi sēdēja savā istabā pie galda, iespiedis galvu rokās un aizvēris acis, iegrimis dīvainā, mokošā domu trulumā. Tāpēc jo vairāk nesaprotami bija, kādēļ viņš piepeši aizdrāzās uz mednieku ziemas mītni pie Lāč-upītes.

Taču būdiņa bija tukša. Tās priekšā bija palikusi tikai atdzisušu pelnu kaudze. Turpat līdzās klusi urdzēja upīte, eglaines biezoknī svilpoja meža irbes, kaut kur tālumā ciedros plūcās mazie putneļi...

IX

Vakarā Arsenijs savā istabā neiededzināja uguni. Krēsla ātri sabiezēja, kā jau parasti rudenī. Viņam šķita, ka tādu krēslu kā šodien viņš nekad vēl nav manījis dzimtajā pusē. Parasti krēslas atnesa upe, tās bija pilnas trauksmes un drīz izgaisa, bet šodien krēsla nolaidās no debesjuma kā milzīgs, nekustīgs mākonis.

Vēl neparastāka Arsenijam likās atnākusī nakts — sastingusi, neelpojoša, bez jebkādām dzīvības pazīmēm: šķita, ka pat knišļi izmiruši. Un Moroškam nez kāpēc ienāca prātā, ka viņš palicis viens ne jau tikai savā istabā, ne tikai pie Negantās, bet visā Pieangāras apvidū.

Aizmiga Arsenijs ļoti lēnām un mokoši .. . Pamodās, kā arvien, agri, bet apbrīnojami vienaldzīgs pret visu, kas notiek aiz viņa mājiņas sienām. Viņš atcerējās, ar kādu saviļņojumu vakar bija izlēcis no gultas un devies uz upi. Šodien viņu nekas nespēja saviļņot. Varbūt upē pa nakti ūdens stipri nokrities? Jods ar to, lai krītas! Viņam vēl ilgi negribējās celties . ..

Agrāk Arsenijs paguva pirms brokastīm apstaigāt visu piekrasti gar Neganto, visu apskatīt, visus apraudzīt. Tagad viņam negribējās pat soli spert pāri slieksnim. Viņš tikai sēdēja un sēdēja pie galda, iespiedis plaukstās plat-pieraino galvu. Visu laiku viņš gaidīja un gaidīja Geļu. Viņu tomēr nopietni satrauca tas, kā vakar ievirzījās Geļas un mātes nesaskaņas. Bet Geļa nenāca. Viņa ieradās kopā ar Zavjalovu tikai īsu brīdi pirms tam, kad vajadzēja ieslēgt rāciju, un ieradās atkal tikpat bāla, klusa un domīga. Arsenijam kļuva vēl smagāk ap sirdi: tātad lepna, nav spējusi panest pārestību ...

— Kam tu nevaicā, par cik nokrities ūdens līmenis upē?

— Vienalga, jods ar visu ...

— Tu man šodien nepatīc, — Zavjālovs neapmierināts noteica. — Kāds tu izskaties? Kā paģirās.

Zeļeznovā pie rācijas bija pienācis Rodigins. Drūmā, vienaldzīgā balsī viņš nodeva no Krasnojarskas saņemtu stingru pavēli: sakarā ar straujo ūdens krišanos Angārā nekavējoties atdot visus nomātos kuģus — motorkuģus, zemessūcēju, sardzes kuģi un laivu, kurā glabātas sprāgstvielas. Geļa pierakstīja pavēli, bet Zavjalovs un Moroška sēdēja £>ie rācijas, savādi saskatīdamies, it kā viens otru nepazītu. Viņi nebija gaidījuši un arī nevarēja gaidīt, ka darbus pie Negantās beigs — kāda no viņiem neatkarīga iemesla dēļ — tik drīz un tik piepeši.

— Ko viņi tur sadomājuši? — iekliedzās Zavjalovs, kad pienāca viņu kārta. — Vai prātu zaudējuši, vai? Vēl veselu nedēļu var strādāt, un pa nedēļu mēs visu pabeigsim. Nekavējoties jāsazinās ar Astahovu ...

— Pavēle pienāca jau vakar, — ziņoja Rodigins. — Astahovs jau runāja ar Krasnojarsku un pateica savus apsvērumus, taču pavēli neatcēla. Tur baidās, ka kuģi nepagūs aiziet un iestrēgs kaut kur akmeņos. Parastā nodrošināšanās, baidoties no atbildības.

— Un Astahovs piekrita?

— Bija spiests. Ja patiešām iestrēgs? Viņš domā, ka Krasnojarskā droši vien labāk zina, kad ūdens nokritīsies.

— Draņķīga būšana ... — Zavjalovs ilgi klusēja, lai piespiestu sevi pateikt galīgo lēmumu. — Tad arī man nav nekur jāmetas. Neko darīt, sāksim evakuēties. Šodien pat es būšu Žeļeznovā. — Pēc nelielas pauzes viltīgi pamirkšķinājis Moroškam, viņš jau citā tonī pajautāja: — Bet jūs laikam esat nevesels, Vasilij Matvejevič? Jums tāda vārga balss . ..

— Arī man maz patīkama, — Rodigins atbildēja. — Sākumā jūs aizturējāt mani uz kādu dienu, tagad aiztur Astahovs. Kaut kādas sūdzības ...

— Es domāju, no sūdzībām vien jūs nesaslimsiet, — no-, teica Zavjalovs, pa jokam piešķirdams saviem vārdiem tādu kā uzslavu galvenā inženiera izturībai. — Tur būtu vajadzīgi daudz nopietnāki iemesli.

—.. Tad atļaujiet man-domāt, ka tie jums labāk zināmi nekā man, — tikko valdīdamies, īgni attrauca Rodigins.

— Es zināju, bet biju aizmirsis: baidies no skaudības.

— Es apskaužu tikai tos, kas lido un vēl lidos kosmosā, — ļoti nopietni atbildēja Zavjalovs. — Vairāk nevienu! Beidzu. Šodien satiksimies — un izrunāsimies tiku tikām.

Atgājis nost no rācijas, Zavjalovs sāka soļot pa istabu turp un atpakaļ, bet Moroška pat nepakustējās no savas vietas un nepateica neviena vārda.

— Klausies, Arsenij, ja nu mēs noklusējam to pavēli? — apstādamies pie darbu vadītāja, jautāja Zavjalovs.

— Pastrādāsim vēl vienu dieniņu, ko?

— Neiznāks, — Arsenijs atbildēja. — Kuģu kapteiņi arī bez mums uzzinās pavēli. Jūs taču zināt, viņiem par nepa-klausīšanu sados pa kaklu.

Piepeši pārvaldes istabā iedrāzās ļoti satraukts un noraizējies zemessūcēja priekšnieks Čudakovs, viscaur apputējis ar ogļu putekļiem.

— Vai re, te vilku piemin, te vilks klāt! — iesaucās Moroška.

Nesasveicinājies Čudakovs papleta rokas un kā lielu personisku nelaimi pavēstīja:

— Viss pagalam. Tvaikonis jau klāt.

— Vai pēc jums? — vaicāja Zavjalovs.

— Izrādās, esot pavēle ...

— Kā viņi steidzas! — nopūtās Zavjalovs un viegli pieskārās Čudakovam pie pleca. — Paklau, Nikolaj Nikolaje-vič, dārgais, ja tu aizkavētos vienu dieniņu, ko? Briesmas nedraud nekādas, bet pa to dienu tu varbūt pabeigtu ...

— Es tiešām noriskētu, vai tad es nesaprotu? — iesaucās Čudakovs, gluži nelaimīgs, ka darbs jāpamet nepabeigts.

— Bet man, kā par nelaimi, — visas ogles izlietotas. Pat putekļus savācām.

— Kur tad ogļu kuģītis?

— Es jau trīs dienas to gaidu: ne ziņas, ne miņas, — Čudakovs atbildēja. — Navigācija beidzas, tāpēc negrib to triekt šurp. Baidās. Un cer, ka mēs kaut kā izkulsimies.

— Tātad viss? Līdz nākamajai navigācijai.

— Jā, nepieminiet ar ļaunu, — Čudakovs noteica.

— Sirds vai pušu plīst, bet ko es varu iesākt bez oglēm? Nekur nevar dabūt. Vienīgi mēs strādājam ar oglēm. Es sen teicu, jāpāriet uz šķidro kurināmo.

Pavadījis zemessūcēja priekšnieku, Zavjalovs apsēdās pie Moroškas un sacīja:

— Tu ej atgulies. Darbus izrīkošu es pats. Tvaikonis aizvilks zemessūcēju, bet mēs aizvedīsim pāri krācei vispirms sardzes kuģi, pēc tam sprāgstvielu laivu.

— Bet tur ir degļi un detonatori, — Moroška atgādināja.

— Tos mēs izkrausim kastēs.

— Labi, — Moroška piekrita.

— Pie tevis paliks visa brigāde, — Zavjalovs turpināja.

— Šajā mājelē vietas pietiks visiem. Izlietojiet sprāgstvielas un pēc tam visu mantību, kas būs palikusi, sakraujiet uz katamarana un novelciet lejā ar kuteri.

— Labi.

— Labi jau, labi! Kaut vienu prātīgu vārdu pasaki!

— Viss skaidrs tāpat.

— Taču pavisam maz palicis ko darīt! — sagrauzts iesaucās Zavjalovs un atmeta ar roku. — Tauta nepa-slavēs mūs par to, nepaslavēs gan!

Te Arsenijam Moroškam piepeši atausa atmiņā večiņa, ko viņš savā dzimtajā sādžā — Bēdulejā satika uz ielas «Kā tev tur ir, Arsenij Ivanič, kā veicas tur pie Negantās, ko?» sevišķi uzstājīgi tincināja večiņa. «Vai pagūsi laikus visu nokārtot? Ja nē, būs bēdu dienas, pats zini.» Un tik skaidri ieskanējās ausīs večiņas raižu pilnie vārdi, tik dziļi aizskarts jutās Arsenijs, ka beidzot, it kā atguvies, piecēlās un sarūgtināts apstiprināja:

— Jā, nepaslavēs gan ...

Uz pusdienas laiku krastmala gar Neganto krāci bija kļuvusi tukša. Palicis bija tikai tas, kas piederēja celtniecības pārvaldei: Zavjalova pašgājējs, Moroškas ātrgaitas kuteris, plostiņš, katamarans un nelaimīgais Rodigina paš-nometējs. Strādnieki jau bija pārcēlušies uz pārvaldes mājiņu, aiznesot turp savas gultas un mantas. Pie viena pārvietoja arī Varjiņu ar viņas virtuvi. Varjiņa jaunajā vietā jau gatavoja atvadu pusdienas.

Arsenijs sēdēja kraujas malā uz nogāztā bērza un skumji noraudzījās uz tukšo krastmalu, uz strādniekiem, kas gaidīja motorkuģi, kuram līdz ar pēdējo braucienu jāpaņem un jāaizved no krāces pašnometējs, pareizāk sakot, pašgājējs, kurš pēc Rodigina iedomas ticis sakropļots un šeit vēl cietis no sprādziena un uguns. Dīvaini, bet Arsenijam atkal un atkal atmiņā atausa Bēdulejas večiņa, kura tik dedzīgi raizējās par darbiem pie Negantās.

Piepeši Arsenijs piecēlās no bērza un ātri nogāja lejā, krastmalā. Viņam nez kādēļ iegribējās palūkoties uz ze-messūcēja neaizvākto iežu atliekām. Kādēļ? Moroška arī pats to nesaprata, taču kaut kas spieda viņu nekavējoties sēsties kuterī un doties uz izcirstā kuģu ceļa posma viņu galu. Moroškas apziņa bija satraukta un sabangota, tomēr viņš juta, ka ne jau velti devies šurp, bet pakļaudamies kādai vēl neapzinātai, gan brīžiem jau pavīdējušai domai. Iztaustot ar mērkoku gultni, viņš atrada sprādziena sasmalcinātajos iežos nelielu grāvi, un tad viņu sastindzināja jau pilnīgi skaidra doma ...

— Vai ko atradi? — vaicāja Saša Dervojeds.

— Noturi kuteri uz vietas.

Arsenijs vēl brīdi pavandījās ar karti, iztaustot lādiņu izrakņāto gultni, pēc tam noslīga uz sēdekļa līdzās Dervo-jedam un apskāva viņu ap pleciem:

— Saša, tūliņ izmēģināsim ...

Arsenijs atgriezās uz krasta un sāka gaidīt motorkuģi kuru jau redzēja aiz krāces. Ar to atgriezās no kuģu stāvvietas pie lej gala posteņa Zavjalovs. Saņēmis pretī motor-kuģa trapu, Arsenijs uzkāpa pie Zavjalova un teica:

— Pusdienas vēl nav gatavas, Varjiņa nav paguvusi. Taču bez pusdienām jūs projām nelaidīšu.

— Pagaidīsim, — piekrita Zavjalovs. — Bet kādēļ tu biji izgājis kuģu ceļā? Paraudzīties? Nu, kā ir, vai daudz palicis?

— Vienā dienā varētu aizvākt...

— Žēl gan!

— Būtu jāaiziet turp ar katamaranu.

— Vai tu ko izdomāji?

— Puiši uzvedināja uz pareizajām domām ...

Uz katamarana sanāca visi strādnieki, kas bija palikuši ar Morošku pie Negantās. Paņēmuši līdzi vairākas kastes ar pulveri un maisus, viņi devās upē. Pa izcirsto kuģu ceļa posmu aizgāja līdz neaizvāktajiem iežiem, nolaida skrāpi, un motorkuģis nodrebējis apstājās kā stingri noenkurots.

Neuzlicis galvā ķiveri, Vasja Podlužnijs iekāpa starp pontoniem ūdenī. Tajā vietā uz sairdinātajiem iežiem vairs nebija visai dziļš, ūdens viņam sniedzās tikai līdz krūtīm. Viņš ātri ar kāju uztaustīja grāvi, ko bija atradis Mo-roška.

— Te tas ir. Ar lādiņu izrakts.

— Tā jau ir! — noslēpumaini smaidīdams, atsaucās Moroška. — Bet tagad pamēģināsim, varbūt izdosies.

Spridzinātāji uztaisīja lādiņu no diviem maisiem, ko savienoja ar šķērsām pārliktām maikstēm. Un tad Podlužnijs, pēc Moroškas norādījuma, novietoja lādiņu nevis grāvja dibenā, bet uz vienas slīpās malas, ar tādu aprēķinu, lai sprādziena trieciens būtu vērsts uz upes pretējo krastu.

— Redz, kā! — Kisļajevs jau tūdaļ uzminēja. — Šķiet, ka vajag izdoties!

Divu gadu laikā Moroška bija saspridzinājis daudz lādiņu. Visvairāk viņš uztraucās — tas bija cieši iespiedies atmiņā, — gaidot pirmā Volkova lādiņa sprādzienu. Bet tagad laikam gan viņš uztraucās vēl stiprāk nekā tajā neaizmirstamajā vakarā.

Melnie dūmi izšāvās pār upi asā leņķī — un akmeņu krusa nobira tālu no kuģu ceļa robežas. Pār Moroškas seju tecēja sviedru straumītes.

— Liekas, izdevās!

Šoreiz Vasja Podlužnijs nozuda zem ūdens, uzlicis ķiveri: grāvis bija kļuvis ir dziļāks, ir platāks, bet, galvenais — izveidojusies gluda, slīpa nogāze.

— Dodiet vēl vienu lādiņu, — pieprasīja Moroška.

Vasja Podlužnijs nolika lādiņu cieši pie nogāzes, un atkal akmeņus izrāva un aizsvieda vienlaidu vilnis. Tagad grāvis bija kļuvis pavisam plats un iztīrīts līdz cietam pamatam. Nogāze bija pārvietojusies par kādiem diviem metriem, un izsviesto iežu grēda gandrīz jau izcēlās virs ūdens.

Strādnieki skaļi priecājās:

— Tā nu ir veikla izdoma!

— Tagad tikai jādzen un jādzen!

— Nu, brālīši, mēs vēl padārdināsim! Vēl pag rausim!

— Par laimi, arī pulvera mums daudz ...

Moroškam bija patīkami redzēt, ka viņa izdoma saviļņojusi strādniekus, un viņš vēroja tos laimīgs un starojošs.

— Jā, nu mēs tos izsvaidīsim! — Moroška savā dobjajā balsī apstiprināja. — Vispirms uz vienu pusi, pēc tam uz otru, un mūsu posms tomēr tiks pabeigts! Pulvera pietiks. Laika diezgan. Šeit vēl nedēļas divas un pat ilgāk var strādāt, līdz pašiem vižņiem.

— Pagaidi, bet ar ko vilksim katamaranu? — vaicāja Kisļajevs.

— Mums taču ir tas apdegušais pašgājējs ...

— Vai tas pavilks?

— Un kā vēl! Motors spēcīgs, iegrime maza — ūdens krišanās tam nav bīstama.

— Tātad tomēr noderēs . . .

— Paklau, Arsenij, — Zavjalovs, kuru pavēle steidzīgi nodot kuģus bija apmulsinājusi, tagad, atdzīvojies un aizkustināts, nekautrēdamies no strādniekiem, satvēra darbu vadītāja rokas. — Tu akmeni novēli man no sirds, goda vārds! Ko lai daru ar tevi? Lai nobučoju, visiem redzot, vai?

— Nevajag, — Moroška atteicās. — Neciešu, ka vīrišķi bučojas. Pretīgi skatīties.

— Nu labi, tad apsveicu tāpat. — Likās, ka Zavjalovam diez kā nepatīk darbu vadītāja atteikšanās. — Ko lai ‘saka, — lieliski izdomāts!

— Viņi mani uzvedināja uz šīm domām, — kautrīgi atskatījies uz strādniekiem, atzinās Moroška.

— Viņi uzvedināja, bet tu izdomāji līdz galam, —

Zavjalovs iebilda. — Tikai neaizmirsti tos, kas uzvedināja, un viss būs labi. — Tad, atcerējies nesaspridzināto grēdu, viņš apjautājās: — Papriekš taču spridzināsi un

pēc tam izsvaidīsi?

— Redzēsim, — kļūdams arvien mundrāks no cerības darbus laikā pabeigt, atbildēja Moroška. — Varbūt iztiksim bez divkārša darba. Es domāju, reizē spridzināsim un izsvaidīsim.

— Ar to pašu?

— Uhū ...

— Tas būtu pavisam lieliski...

— Darbs tā rāda.

— Zini ko, Arsenij, — palūkojies uz krastu, ierunājās Zavjalovs. — Varjiņa māj. Aicina pusdienās. Man ir viena pudele spirta, ko glabāju sevišķam gadījumam. Bet labāka par šo nevar būt. Ejam.

Arsenija Moroškas izgudrojums, kas deva iespēju ne vien pabeigt kuģu ceļa posmu pār Neganto, bet arī pavēra jaunas, daudzsološas pārmaiņas spridzināšanas darbos uz upes vispār, priecīgi satrauca visus, kas vēl bija palikuši Moroškas iecirknī, un visi it kā uzelpoja pirmoreiz pēc nesenās traģiskās avārijas. Tūdaļ izgaisa grūtsirdība un apjukums, kas valdīja kopš rīta, kad kļuva zināms, ka kuģus no Negantās evakuēs.

Strādnieku možums ietekmēja pat Varjiņu. Viņa tomēr bija pratusi pārvarēt savas neveiksmes un atkal jautri un rosīgi tāpat kā senāk rīkojās gar plīti.

Tikai Geļa, kas palīdzēja Varjiņai gatavot atvadu pusdienas, joprojām palika atturīga un domīga. Viņa raudzījās uz visiem vienādi mierīgi, taču jebkurš varēja pateikt, ka viņa neviena neredz — viņas skatiens klīda kaut kur dziļā tālē. Vispārējā skaļā jautrība pārvaldes mājiņā palīdzēja viņai klusēt un domāt kaut ko savu, nepiesaistot uzmanību.

— Nespēju vēl attapties, — vaļsirdīgi atzinās Zavjalovs, pats atšķaidīdams spirtu. — Viss notika kā pasakā. Bet tā taču īstenība ...

— Vai dzi, Saša, jāķeras pie darba! — Arsenijs uzsita pa muguru Dervojedam. — Visu vasaru tu mums biji tāds kā sagādes aģents. Pietiks tev šaudīties pa upi. Šodien pat pārbaudi pašgājēja motoru.

— Es jau apskatīju, — Saša Dervojeds atbildēja. — Tas ir pilnīgā kārtībā. Atliek tikai iedarbināt.

— Iedarbini un pārbaudi, — pavēlēja Moroška. — Bet mēs pa visiem pielāgosim katamaranam baļķi ar ierobu, kur atspiesties pašgājēja pakaļgalam, pierīkosim tauvas vilkšanai, salabosim vadītāja kabīni un nomainīsim apdegušos dēļus.

— Bet nu iemetīsim uz tiem priekiem! — aicināja Zavjalovs, ieliedams visiem tējas krūzītēs atšķaidīto spirtu.

— Tā sakot, uz likumīga pamata.

— Bet ja es pēc tam sāku plostot? — ieteicās Vasja Podlužnijs, paplezdams nāsis virs smaržīgās dziras. — Lai iet uz priekiem!

— Es tev ieplostošu!

Visi smiedamies un pazobodamies iedzēra un pēc tam ar labu ēstgribu pievērsās šķīvjiem ar mazsālītām ālatām, kas smaržoja pēc ķiplokiem un zustreņu lapām.

— Kur tu tās dabūji? — kāds pajautāja virējai Var-jiņai.

— Redz nu, ka dabuju! — lepodamās jautri atsaucās Varjiņa.

— Nē, man visu laiku prātā tie tavi spridzinājumi, Ar-seriij, — atkal ierunājās Grigorijs Lukjanovičs. — Tie taču r zemūdens sprādzieni ar noteiktu virzienu! Pavisam jauna metode! Tad nu tu uzmanīgi pavēro un visu pieraksti. Un pacenties izmēģināt dažādos veidos.

— Jā, te taču vēl viss jāizmēģina, — Moroška piekrita.

— Es arī pašlaik domāju ... Ja mēs aizsviežam iežus kādus desmit metrus sāņus un ja uzbērums paceļas virs ūdens. Tad nevar zināt, vai tiksim ar to galā. Tomēr, lai — ja nepievārēsim to, darīsim tā: pie nogāzes pamatnes novietosim lādiņu ar palēninātas darbības detonatoriem, bet mazliet augstāk — ar tūlītējas iedarbības detonatoriem. Un, vai zināt, kas iznāks? Pēc tūlītējā sprādziena radīsies gāzes kamera, un pēc tam sprāgs detonatori. Tad, es galvoju, visa grēda būs izsvaidīta!

— Tu tikai visu pieraksti, — jau stingri pieprasīja Zavjalovs. — Kad beigsi savu izcirtuma posmu — aizsūtīsim tevi ar visiem materiāliem uz Novosibirsku pie zinātniekiem. Lai tie novērtē. Manuprāt, tu esi uzsācis ievērojamu darbu. Nākamajā gadā lietosim tavu metodi visās krācēs.

— Ja mums būtu pulveris, mēs arī ziemā varētu šeit spridzināt, no ledus, — domāja Moroška. — Jāizmēģina lielāki spridzināmie apjomi. Ar vienu lādiņu — uzreiz kādus simt kubikmetrus.

— Un tālu varētu aizsviest?

— Domāju, ka metrus četrus.

— Man iekrita prātā viena mūsu saruna, — ierunājās Kisļajevs. — Reiz, kad braucām uz Bēduleju, ar mums kopā brauca viens neticīgais Toms. Tagad viņa nav.

— Es esmu šeit, — atzinās Uvarovs.

— Ak tā, tu esi šeit? Jo labāk! — Kisļajevs turpināja — Lūk, šis Toms sāka gausties: mūsu darbs ir tikai tāds pagaidu darbs, tas nav redzams, neviens par to pat neuzzinās. Vai tie nav tavi vārdi? Bet, kas nu iznācis, vai dzirdēji? Atklāta jauna metode. Var notikt, ka par to sāk runāt pie visām upēm. Neredzamais darbs ir kā sēkliņa zemē.

— Nu, labi, — piekrita Uvarovs. — Aizbrauks mūsu darbu vadītājs pie zinātniekiem, sniegs zinātnisku ziņojumu. Varbūt pats kļūs zinātnieks. Bet mēs? Kā stiepām kastes, tā lai stiepjam arvien? Es taču zaudēšu savu profesiju!

— Vienu zaudēsi, otru atradīsi, — Zavjalovs iejaucās draugu strīdiņā. — Kad pabeigsiet šeit darbu, atpūtieties, pēc tam — uz kursiem. Pavasarī jau būsiet zemūdens spridzinātāji. Tagad to mums vajadzēs ļoti daudz.

— Kas nu tā par profesiju! — Uvarovs iebilda. — Pastrādāsim pāris gadus — jāmainr atkal.

— Kāpēc?

— Nebūs darba.

— Uz Angāras darbu — bezgala daudz. Izcirtīsiet kuģu ceļu pāri krācēm — vajadzēs būvēt ostas pie jūrām.

— Man ir viens sapnis, — ierunājās Arsenijs ar liegu smaidu sejā, kāds mēdz būt sapņojot. — Pacīnīties ar Angāru pie Murskas krāces. — Viņš pagriezās pret Zavja-lovu. — Kā šī krāce uzvedas?

— Šņāc un mutuļo.

— Tās gultnē ir lieli akmeņi, — paskaidroja Moroška, vērsdamies pie draugiem. — It sevišķi viens, milzīgs laukakmens. Metot līkumu ap to — sirds stingst. Gribas aizmiegt acis.

Kisļajevs nolika Moroškam priekšā bloknotu:

— Uzzīmē to ...

— Akmens guļ, lūk, te... straume plūst gar to šitā... — Arsenijs ātri uzmeta krāces karti. — Klāt tikt pie tā nav iespējams. Akmens gandrīz virs ūdens. No plos-tiņa uzlikt tam lādiņu nevar. Kā to lai saskalda, nespēju iedomāties.

— Ja nolaistu uz to peldošo lādiņu? — vaicāja Kisļajevs. — Apmēram tādu kā jūsējais?

— Straume aiznesīs sāņus.

— Jāizprāto tā, lai neaiznes!

— Vai re, šis jau iekarsis! — iesaucās Uvarovs.

— Domājiet, ko gribat, brālīši, bet arī mani kaut kas velk uz Murskas krāci, — atzinās Kisļajevs, saskatīdamies ar pulka biedriem. — Kad pabeigsim kuģu ceļa izcirtumu Negantajā krācē — arī es došos turp. Ļoti vilina.

— Tad mēs esam jau divi, — atzīmēja Arsenijs.

— Ko tur runāt, pieskaiti jau mūs visus! — iesaucās Uvarovs.

— Mani neskaiti, — iebilda Slava.

— Dosies pie māmiņas?

-— Nevis pie māmiņas, bet uz mājām, — izlaboja Slava. — Man pienācis karadienesta laiks. Izdienēšu, tad redzēs.

— Pasniedziet traukus, ieliešu vēl, — paziņoja Zavja-lovs, un, kad krūzītes bija pielietas, viņš negaidot piecēlās no savas vietas. — Tātad iznāk, ka jāiedzer par nākamo cīniņu uz Angāras pie Murskas krāces? Vai pareizi, ko?

Visi reizē piecēlās, trokšņaini gatavodamies iedzert, bet tobrīd pie galda nostājās Varjiņa ar savu krūzīti.

— Ielejiet jau arī man, — viņa kautrīgi pateica. — Arī man vēlēšanās tur nokļūt.

Vienīgi Geļa stāvēja pie loga, klusēdama un skumji lūkodamās pār upi tālē.

Pārvaldes mājiņa drīz palika tukša. Visi devās uz krastu. Piegājusi pie Arsenija istabiņas durvīm, Geļa klusi pateica:

— Arī man laiks doties projām ...

Geļai likās, ka Moroška nav visai pārsteigts par viņas vārdiem, lai gan viņa seja noraustījās un piere, kā vienmēr grūtajos brīžos, kļuva valga no sviedriem. Bet pēkšņi Moroškas lielajās acīs atspoguļojās tādas sāpes, it kā viņam sirdī būtu iedurts nazis.

— Apsēdieties, — Geļa lūdza viņu. — Jūs vēl esat slims.

Moroškam bija tik smagi, ka viņš tūdaļ paklausīja un apsēdās pie sava galda.

— Cik labi viss iznācis, — Geļa turpināja. — Tagad esmu mierīga. Varu aizbraukt, citādi nezināju, ko iesākt. Kauns bija pamest jūs nelaimē.

Arsenijs sarauca pieri un, sakniebis lūpas, nolieca pār galdu savu sapinkoto matu cekulu. Nekā neapjēgdams, viņš ieklausījās Geļas vārdos — tie viņam likās nesaprotami un pavisam nevajadzīgi pēc tiem pirmajiem, kurus viņa pateica pirms īsa brīža. Pēc tam viņš nodrebēja kā no negaidīta svilpiena uz upes un uzmeta Geļai mulsu skatienu.

— Vai tiešām māte tevi tā nobiedēja? — Arsenijs ierunājās satraukti un uzstājīgi, kā tas arvien notika ar viņu sevišķi grūtos brīžos. — Es tev vēlreiz saku: viņa aizbrauca ātrumā, tikai ātrumā, bet šobrīd — es to zinu — vairs nerod miera! Tu redzēsi, drīz viņa atskries šurp... — Viņš piepeši apklusa un palūdza: — Nevaino māti. Viņa jāsaprot.

— Es jau arī nevainoju viņu un saprotu, — atbildēja Geja sarūgtināta, redzot, kā cieš Moroška. — Mātei ir sā pīgi un nepatīkami. Ne jau mani viņa gaidīja. Tikai es, Arsenij Ivanovič, to izdomāju jau pirms viņas atbraukšanas.

— Kad gan? — izlauzās Moroškam.

— Jau pašā sākumā, tur Žeļeznovā ...

— Kādēļ tad?

— Jo toreiz man šķita — visam beigas ...

Arsenijs atkal gribēja kaut ko pateikt pilnā balsī, bet noturējās un, piecēlies no galda, sarūgtināts pārmetoši kādu brīdi ielūkojās Geļai sejā.

— Ak tu, muļķīte, — viņš pēc tam klusi, apvaldīti un skumji pateica. — Kā tu varēji tā domāt? Kam tad tu neticēji? Sev? Vai man?

— Ticēju kā sev, tā jums, — atzinās Geļa.

— Tomēr īstas ticības nav bijis!

— Var jau būt...

— Un tagad vairs nemaz netici? — vaicāja Arsenijs, pūlēdamies pēc viņas sejas izteiksmes un skatiena uzminēt, kas viņai prātā. — Vai tā būtu jāsaprot?

— Ne jau tā, — attrauca Geļa. — Tagad es vēl vairāk ticu gan sev, gan jums. Un mani nekas nebiedē. Jūs taču atnācat pie manis, kad gulēju pie Marjanienes, un visas manas šaubas izklīda. Uz visiem laikiem.

— Un tomēr atkal kaut ko izdomāji? Dīvaini!

— Jā, atkal, — maigi un mierīgi atbildēja Geļa, it kā saudzīgi mudinot arī Morošku būt mierīgam. — To prasa paši apstākļi. Šobrīd man vajag pabūt vienai. Pavisam vienai. Pašlaik es domāju tikai par viņu. Kāds viņš būs? Kāds izaugs? — Geļa pasmaidīja droši vien apmierināta par savu drosmi. — Tad, kad es kļūšu māte...

— Klusē, tagad es visu saprotu, — dusmodamies uz sevi, pārtrauca viņu Moroška. — Nu tad, laimīgu ceļu!

— Jā, man laiks iet, — apķērās Geļa un, paraudzījusies uz melno akmeni ar zelta lāsumiņiem, negaidot vaicāja: — Vai visa Angāras gultne ir tāda, ko?

— Pie Negantās krāces — visa.

— Kā zvaigžņota nakts augusta mēnesī, — Geļa domīgi pabrīnījās. — Arsenij Ivanič, atdodiet man to akmeni, lūdzu!

— Nem, bet smagums taču ...

— Gan aizvedīšu!

Kad Geļa pieskārās akmenim, Arsenijs atvadoties apklāja viņas maziņo roku ar savu lielo, raupjo plaukstu.

. . . Pavadīt Geļu bija iznākuši visi, kas vēl palika pie Negantās. Viņas pēkšņā aizbraukšana visiem likās noslēpumains, neizskaidrojams notikums, it sevišķi tāpēc, ka nekas nenorādīja uz nesaskaņām ar Morošku. Nē, visi redzēja: viņi, tāpat kā agrāk, mīl viens otru, un šķiršanās abiem ir ļoti smaga. Un tāpēc, ka Geļas rīcība bija pilnīgi nesaprotama, visi jutās nomākti un drūmi klusēja. Vienīgi Marjanienes mazās meitiņas, kuras neatgāja ne soli no Geļas, ar asarām acīs pūlējās pierunāt viņu nebraukt projām. Geļa noliecās un čukstot mierināja meitenītes. Māsiņas piekrizdamas kratīja galvas, bet pēc mirkļa atkal sāka raustīt aiz jakas stūriem.

Arsenijs atbalstīja Geļu zem rokas, kad viņa kāpa pa trapu uz Zavjalova pašgājēja, iebrizdams upē līdz ceļgaliem. Pie pašgājēja borta Geļa noliecās pie viņa un kaut ko pateica, varbūt tikai vienu pašu vārdu . ..

Geļa ilgi negāja projām no pašgājēja borta. Arsenijs pacēla raudošās meitenītes uz rokām, un viņas skumīgi māja ar lakatiņiem. Drīz visi pavadītāji izklīda, bet Arsenijs vēl ilgi stāvēja uz vietas, turēdams uz rokām svešus bērnus ...

Mihails Semjona dēls Bubennoos STRAUJTECE

Redaktore M. Priedniece. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore J. Mazure. Korektore A. Ābele.

Nodota salikšanai 1973. g. 6. septembri. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 21. februāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 10,03 fiz. iespiedi.; 16,87 uzsk. iespiedi.; 19,23 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksi 70 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bul v. 24. Izdevn. Nr. 26274/D-491. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40. Pasūt. Nr. 547-L.

Content

Bubennovs Mihails Straujtece

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA