Trifonovs Jurijs

Studenti

Jurijs Trifonovs

Studenti

Stāsts

1. NODAĻA

No mājas divas piestātnes viņš nobrauca trolejbusā — jaunā, plašā, dzelteni zilā trolejbusā, — pirms kara tādu Maskavā nebija. Ērtie sēdekļi pārvilkti ar mīkstu ādu šokolādes krāsā un rakstainu plīšu. Trolejbuss gāja līgani — kā pa ūdeni. Viņš nebija trolejbusā braucis piecus gadus. Piecus gadus nebija redzējis Maskavas konduktoru.

Piecus gadus nebija steigā izrunājis Maskavā pazīstamo jautājumu: «Vai nākamā izkāpsiet?» Un nu, kad viņš nupat to izteica, balss noskanēja tik skaļi, tik nevajadzīgi līksmi, ka priekšā stāvošie pasažieri — to nebija daudz šajā darbdienas vidū — izbrīnā palūkojās atpakaļ un klusējot pašķīra viņam ceļu.

Pneimatiskās durvis pakalpīgi atvērās, un viņš izlēca uz trotuāra.

Un nu viņš iet pa Maskavu ...

Jūlija saule karsē gludo ielas asfaltu. Te tas liekas tumši zils, bet tālāk — priekšā spīd saulē sudrabaini, it kā ar krītu rtbberzts. No kreisās puses nami met uz asfaltu īsu, tumšu ēnu, bet namus pa labi apspīd saule. To logi žilbinoši kvēlo, un šo kvēlojošo logu atspulgs krīt ielas ēnas pusē ņirbošiem gaismas plankumiem.

No ielas stūra viņas puses izlien milzīga, gaišzila vabole izplestiem ūdens spārniem. Katrā spārnā, kas izausts no miljardiem lāsīšu, laistās varavīksne. Asfalts kļūst tumšs no mitruma un kūp, bet «lietus uz riteņiem» lēnām slīd tālāk, izplatīdams sev apkārt dzestruma mākoni.

Maskava.

Viņš iet pa Maskavu!

Viss šeit pazīstams un neaizmirstams no bērnības, šeit viņa dzimtene, tā vienkāršā, cilvēciskā dzimtene, kuru karā atcerējās kareivji, katrs — savu. Naksnīgajā Vīnes mežā un mežonīgajos Hingana kalnos viņš domāja par Zamoskvorečji, Jakimanku, granīta krastmalu, vecajām Ņeskučnija dārza liepām ...

Un nu — viss viņam atgriezies. Viss, it viss, ko tik saudzīgi glabājusi atmiņa. Tur, tajā savrupmājā pie Spa-sonaļivkovas, pirmā kara gada rudenī viņš kalpoja Ļeņina rajona ugunsdzēsēju komandā. Kalpoja! Sešpadsmit gadu vecs puisēns... Tagad pie savrupmājas, tāpat kā pirms kara, atkal izlikta izkārtne: «62. bērnudārzs». Pa plaši atvērtajiem logiem redzamas gumijkoka spīdīgās lapas, skan radio.

Viņš iet arvien straujāk, gandrīz skrien.

Tad iznāk uz tilta, kas uzcelts pār kanālu — visiem tik pazīstamo Maskavas kanālu. Līdzās kinoteātrim «Udar-ņiks» drūzmējas ļaudis, gandrīz tikai jaunatne, — pareizi, pašreiz taču brīvdienas.

Maskavas upe vēl nav redzama, bet jau jūtama tās svaigā elpa, var jau iedomāties aiz māju rindām tās plašumu. Kādreiz taču viņš šeit Berseņevskas krastmalā dzīvoja, bet mācījās Sofijas ielā, tieši pretim Kremlim. Uz skolu gaja caur tilta arku, tur vienmēr bija krēslaini, dobji dunēja soļi un iesaucoties skanēja atbalss. Bet pēc stundām viņi nodevās «gribas rūdīšanai»: gāja pa krastmalas akmens margām, rokas līdzsvaram izstiepuši. To bija pamanījis kāds no skolotājiem, un tad dabūja visa klase.

Viņš apstājas varenajā betona nokalnē — tilta vidū.

Lielais Kamennija tilts!

Visskaistākais tilts pasaulē! Tagad viņš vairs par to nešaubās, — viņš ir redzējis tiltus Prāgā un Vīnē, dažādus tiltus dažādās zemēs.

No šejienes pilsēta liekas juceklīgi saspiesta, ielas nav redzamas, dzeltenu un baltu sienu, sarkanu jumtu, torņu, ap jaunceltnēm saslieto sastatņu un saulē spīguļojošo logu haosā paceļas nami, cits par citu augstāki.

Taču pēc atsevišķām pazīstamām celtnēm var uzminēt arī ielas: tur zaigo Puškina muzeja stikla jumts, vairāk pa kreisi, pie paša krasta, plešas Padomju Pils būvlaukums, — kā milzīgi zobi aplī rēgojas masīvie pamata balsti.

Bet pa labi — augstu pakalnā Kremlis. Senatnīgi torņi, pārklāti ar zilganpelēku, pie pamatnes gandrīz baltu apsūbējumu, un zaļumu dobes aiz sienas Kremļa pagalmā, bet virs zaļumiem — stalta, balta pils ar sarkanu karogu torņa smailē.

Cik reižu gan pirms kara viņš netika redzējis šos torņus, šīs egles un šo lepno pili, redzgis vasarā un ziemā, saulē un lietū, gan pa trolejbusa logu, gan no krastmalas bet pašreiz viņam tāda sajūta, it kā visu to skatītu pirmoreiz un pirmoreiz redzētu Kremļa pasakaino skaistumu, par kuru brīnišķīgāka nav nekā visā pasaulē.

Tad viņš iet pār Borovicku vārtu laukumu uz Ļeņina bibliotēku.

Viņš ielūkojas pretimnācēju sejās un brīnās: kadeļ neredz pazīstamu? Viņam liekas, ka šodien pat vajadzētu visus redzēt, satikt uz ielas.

Tūlīt viņš nonāks Sarkanajā laukumā. Jau pavisam tuvu ...

Viņš ir Maskavas centrā. Pilsēta apņem viņu ar neapklusināmu, skaņu dunoņu, ļaužu balsu un smieklu kņadu. Priekšā paceļas «Maskavas» viesnīcas baltais korpuss, bet pa kreisi ar daudzstāvu namu iedobumiem piekalnē uzvijas vitrīnu spoguļos mirdzošā, visdzīvākā, ļaužu vispilnākā iela — Gorkija iela.

Kā viņš bija par šo dienu sapņojis!

Viņš spraucas cauri ļaužu drūzmai, pieskaras tiem ar pleciem, sirsnīgi lūkojas viņu acīs, ieklausās sarunās. Tie taču visi ir maskavieši, tautieši, pie kuriem viņš šodien atgriezies pēc piecu gadu prombūtnes. Un šis plecīgais vīrietis pelēkā lietusmētelī un platmalē un mūsainais puisēns tenisa krekliņā, un sārtā/sieviete ar bērnu uz rokas, un otra ar brillēm, iespiedusi padusē portfeli, no kura rēgojas ārā piena pudele, un meitenes — cik to ir daudz! Meitenes baltos, rožainos un ceriņkrāsas tērpos, iedegušas, žiglas, to acis mirdz, un tās visas viņam vien smaida, viņam vien. Viņš atbild ar smaidu, un viņam liekas, ka visi šie cilvēki ir veci paziņas, viņš tikai mazliet tos piemirsis pa šiem pieciem gadiem. Droši vien arī viņš kļuvis citāds. Taču viņi atcerēsies cits citu ļoti drīz!

Sarkanā laukuma bruģis atspoguļo versmīgās debess zilumu. Viņš iet taisni, paceltu galvu. Šeit viss pa vecam, tāpat kā pirms kara, — gar Kremļa sienu iezilgano egļu

svinīgā ierinda, divi kareivji sastinguši pie diženo kapeņu durvīm. Viņu jauneklīgajās sejās noslēpumainība, pašapziņa. Šķiet, ka šie paši puiši te stāvēja arī toreiz, pirms pieciem gadiem.

Lēnām, ar strauji pukstošu sirdi viņš pāriet pāri laukumam un visu laiku lūkojas pa labi. Viņš redz, kā Spa-sas torņa pulkstenim.lēkā zelta rādītājs un tajā uz mirkli žilbinoši iedzirkstas saules stars.

Bet, kad viņš dodas uz krastmalu, pie viņa piesteidzas jauns puisis asiem vaigu kauliem, melnām acīm, arī tērpies karavīra blūzē un zābakos, un, vainīgi sastomīdamies, jautā:

— Vai nevari, biedri, pateikt, kā lai nokļūstu līdzTret-jakova galerijai?

— Kā nu ne! — viņš gandrīz iekliedzas, nez kādēļ

pēkšņi tā iepriecināts. — Protams, varu! Es pats ar tevi kopā aizietu, bet esmu jau nolēmis uz Tretjakova galeriju iet rīt. Nu tad klausies: ej taisni pār Kamennija tiltu, nē — labāk pār Moskvorečjes tiltu___

Un viņš centīgi un sīki skaidro puisim, kā aiziet uz Tretjakova galeriju. Tas aiziet, pateicīgi pamādams ar galvu. Bet viņš lūkojas tam nopakaļus, laimīgi un pārsteigti smaidīdams: nevar ne ticēt, rīt arī viņš ies uz Tretjakova galeriju! Bet, ja sadomās, aizies kaut vai šodien. Viņam vajag tikai gribēt, un pēc piecpadsmit minūtēm viņš būs Tretjakova galerijā!

Un, lūk, viņš ir metro vestibilā, kas pilns izkliedētas elektriskās gaismas, no kuras ir marmora sienas, ir cilvēku tērpi, ir sejas atspīd blāvā oranžā nokrāsā.

Nepārtrauktā ļaužu straume aiznes viņu pie viena no diviem eskalatoriem.

Viņam skaidri liekas, ka pa šo eskalatoru viņš brauci? pavisam nesen — pirms nedēļas vai vakar. Šeit viss pazīstams, nekas nav mainījies no vakardienas, kas bija pirms pieciem gadiem ...

Ļaudis veikli noskrien no eskalatora un dodas uz visām pusēm. Eskalatora vienmuļā dūkoņa un bezgalīgās ļaužu sarunas saplūst kopā — un pēkšņi šīs skaņas pārtrauc spēcīga šķindoņa un dārdoņa. Tuvojas pagaidām vēl neredzamais vilciens.

Kāds aizskar viņa piedurkni — lauku sieviņa ar lakatiņu galvā.

— Dēliņ, vai uz Sokoļņikiem šeit jāiekāpj?

— Nē! Kur nu! Jūs esat nepareizi ienākusi: jums jādodas atpakaļ un jāpāriet uz citu piestātni! Jūs tūliņ...

Bet pēkšņi kāda zema balss viņu mierīgi pārtrauc:

— Tas nemaz nav vajadzīgs. Ejiet, māmuļ, lejā un dodieties pa jauno pāreju uz Ohotnij rjada piestātni!

— Kādu pāreju? — viņš lepni jautā, aizvainots, ka kāds iedomājies viņu pārlabot. — Jūs jaucat, pāreja jau ir «Ļeņina bibliotēkas» piestātnē.

— Es, biedri, nekad nejaucu. Ja nezina, tad nevajag mācīt citus. Bet jūs, māmuļ, viņā neklausieties un mierīgi ejiet pa jauno pāreju, tad nokļūsiet, kur jums vajag.

Ak jā, gluži pareizi! Viņš taču avīzēs lasīja par jaunajām piestātnēm, kas atklātas kara laikā, un par jauno pāreju uz centru. Tas viss tūdaļ jāapskata.

Pēc jūlija tveices tik patīkams šis marmora pazemes vēsums! Viņš iet pa jauno pāreju, ziņkārīgi un lietišķi aplūkodams alabastra rotājumus, krāsainām plātnītēm izlikto grīdu un ar baudu ieelpodams pazīstamo, metropolitēnā raksturīgo mazliet valgano gaisu — svaigu kaļķu vai mitru zāģu skaidu smaržu.

Viņš iet lēnām, un visi viņam aizsteidzas garām. Liekas,''viņš ir vienīgais dīkais cilvēks šajā steigas un trauksmes pilnajā pūlī.

Pēc stundas, no visa redzētā noguris, viņš izkāpj savā iemīļotajā piestātnē. Majakovska laukumā viņu žilbina gaišais zilums un saule, apņem tveice.

Viņš lasa afišas: Dzelzceļnieku ansambļa uzstāšanās... Armēņu koris... Poļu vijolnieka, Varšavas konservatorijas profesora koncerts ... Humora vakars ... Komandas meistarības izcīņa ... Cik daudz jaunu, viņam nepazīstamu vārdu!

Pēkšņi kāds viņu satver aiz pleca.

— Vadim!

Strauji atgriezies, viņš ierauga Sergeju — Serjožu Pa-lavinu, savu vissenāko draugu vēl no skolas sola. Lūk, kur satikšanās! Viņš it kā būtu jutis, ka tai jānotiek tūliņ.

Viņi apkampjas saviļņoti un apjukuši un pirmajā mirklī neatrod vārdus.

— Es tev no rīta zvanīju, — Vadims saka.

— Zinu, zinu! Nu, kā ir? Velns lai parauj! — Sergejs spiež Vadimu apkampienos, purina viņu un smejas. — Tik veselīgs! Nē, nu paskaties tikai, kas par spēkavīru! Armijas maizē noēdies, ko?

— Bet tu jau arī neesi no vājajiem.

— Kur nu es! Arī sejā tev tāds vīrišķīgums, brašums. Kā gan mēs satikāmies, ko? Lieliski!

— Es biju nodomājis vakarā aiziet...

— Nu un satikāmies! ... Tev, redzams, Sarkanā Zvaigzne un medaļas divām kārtām — kā pienākas!

Vadims lūkojas drauga starojošajā sejā: visumā Sergejs nebija mainījies, tikai izaudzis, kļuvis plecīgāks. Tādi paši kupli, gaišbrūni mati, zilas, mazliet ieslīpas acis, bet iedegušo, apaļo pieri klāj sīkas grumbiņas — pirms kara to vēl nebija. Viņa izskats caur un cauri civils, svētdie-nīgs: vasaras uzvalks krēma krāsā un baltas ādas sandales. Kā gan ne! Serjožkam vienmēr paticis uzcirsties.

Viņi iet pa Sadovajas ielu, abi laimīgi un šīs ilgi gaidītās un pēkšņās satikšanās saviļņoti. -

Ko gan var izstāstīt pirmajos tikšanos brīžos? Gluži neko. Viņi runā par to, ko jau sen zina no vēstulēm. Sergejs strādājis līdz četrdesmit trešā gada beigām Sverd-lovskā, Zinātniski pētnieciskajā institūtā, pēc tam iesaukts un nosūtīts uz Ziemeļrietumu fronti, tur viņš kalpojis līdz kara beigām. No četrdesmit piektā gada decembra — nu jau vairāk nekā pusgadu — viņš atrodas Maskavā.

— Bet kur visi mūsējie? — Vadims jautā. — Kur Romka, Ļudočka? Kur Mitja Zarečnijs?

Sergejs redzējis tikai Romku — tas esot Maskava, strādājot pulksteņu rūpnīcā. Ļudočka ar vīru kaut kur aizbraukusi — liekas, uz Kazahiju. Mitja Zarečnijs kalpojot okupācijas karaspēka daļās Berlīnē. Bet Petja Kirsanovs kritis. Jau četrdesmit otrajā gadā.

— Jā, es zinu, man rakstīja. Žēl Petjas ... — Vadims mirkli klusēja. — Bet ko tu, Sergej, dari? Mācies?

— Šogad sākšu.

— Kur?

— Vel neesmu izlēmis. Vai nu MVU, vai kur citur. — Sergejs nopūšas un rūpju pilns pašūpo galvu. — Laiks, laiks sākt! Es jau pusgadu bez nodarbošanās mētājos, ap,-nicis ...

Vadims jau sen izlēmis — viņš iestāsies pedagoģiskajā

institūtā, literatūras fakultātē. Bet viņam vēl pagaidām negribas par sevi runāt.

— Ceru, apprecējies vēl neesi? — Sergejs pēkšņi jautā.

— Nē jau, kur nu ...

— Pareizi ir, — Sergejs pamācoši saka. — Mēs ar tevi, draugs, nevaram bez laika apkrauties ar ģimeni. Nekādā ziņā. Tagad sāksim mācīties, izsisties, kā mēdz teikt, ļaudīs, bet to ir vieglāk izdarīt vienam, bez sloga, tā sakot...

Vadims neklausās uzmanīgi, pareizāk sakot, viņš Sergeju labi nesaprot. Sīs saulainās dienas milzīgais, priecīgais satraukums tur viņu vēl savā varā un skurbina prātu.

Tad viņi nonāk pie Sergeja mājām — Frunzes ielā lielā, vecā namā ar stūrainiem tornīšiem, kariatīdēm, bal-koniņiem. Četri augšējie stāvi — moderna celtne no sarkaniem, vēl neapmestiem ķieģeļiem. i Viņus sagaida Sergeja māte Irina Viktorovna. Viņa

manāmi novecojusi, salīkusi, melnie mati zaudējuši spīdumu, taču viņa vēl arvien tā pati — tas pats tik izplūdušam augumam neparastais kustīgums, tas pats paradums bez apstājas, citus pārtraucot, skaļi runāt. Irina Viktorovna saņem Vadimu kā dēlu — skūpsta Viņu, uzlūko ar sirsnības pilnu, ciešu skatienu un aizkustināta iesaucas:

h — Manu dieniņ, tu taču esi pavisam pieaudzis vīrietis!

Kādi pleci, balss!

Dzīvoklī manāma nekārtība, kāda mēdz būt, pošot kādu ceļā, — Irinai Viktorovnai rokās aukliņa, uz čemodāna, kas izlikts koridorā, atrodas salocīts vasaras mētelis, bet \ uz galdiņa pie telefona spīd termosa pudeles niķelētais uzgalis. Izrādās, ka šodien izvada uz pionieru nometni Sašu — Sergeja jaunāko brāli. Te arī viņš pats ieskrien koridorā, uzvilkdams kādu meldiju un iesizdams sev pa pieri ar volejbola bumbas pārvalku. Ieraudzījis Vadimu, Saša samulst un paliek stāvam.

— Sašeņka, šis krusttēvs ir Vadims. Tu viņu vairs nepazīsti?

► Saša raugās Vadimā caur pieri un groza kailo, no

cirpto galvu, kas izskatās it kā nobārstīta ar zelta skaidiņām. Nē, viņš nepazīst Vadimu. Un Vadims arī nebūtu pazinis Sašu — pirms pieciem gadiem tas bija vēl tikai

četrus gadus vecs knauķis, bet tagad jau trešās klases skolnieks.

No istabas atskan sievietes balss:

— Irina Viktorovna, kur ziepju trauciņš? Uz kumodes nav!

— Paņemiet, Vaļuša, no vannas istabas! — Irina Viktorovna steidzīgi atbild. — Ņemiet manu, raibo!

Durvīs parādās tumšmataina, kalsna meitene, gadus divdesmit veca. Ieraudzījusi Vadimu, viņa tuvredzīgi miedz acis un nedroši pamāj ar galvu.

— Tas ir Vadims, tu jau zini viņu pēc maniem nostāstiem, — Sergejs saka. — Bet šī ir Vaļa.

— Es jūs iedomājos pavisam citādu, — Vaļa saka, sniegdama Vadimam ļoti skaistu, baltu, līdz elkonim kailu roku.

— Interesanti — kādu tad?

— Nezin kādēļ tumšu, maza auguma, spēcīgu. Un ar brillēm.

— Varu iedomāties, ko Serjožka par mani sastāstījis! — Vadims smejas.

— Nē, viņš tikai stāstīja, ka jūs esot ļoti nopietns, vērtīgs cilvēks. Viņš bieži par jums runāja.

Sarunā iejaucas Irina Viktorovna:

— Vaļuša, viņi taču bērnības draugi! Es viņus atceros jau kopā vēl tādus, — viņa pieskaras Sašas vēderam, un Saša neticīgi iesmējās. — Nopietni, Saša, es atceros Vadimu tādu pavisam mazu! Mēs dzīvojam vasarnīcā. Atceros, kā viņi ņēmās ar tiem pūķiem, atceros, bija telefonu ievilkuši... jā, kas tikai nav bijis! Bet vēlāk skola, Pionieru pils. Bijušas gan asaras, gan strīdi — piecpadsmit gadu tomēr! Bērni, un nu jūs atkal kopā! Ko? Vai tas nav lieliski? Abi dzīvi, ar ordeņiem ... Nu apskaujieties taču!

— Starp citu, man nav ordeņu, ir tikai medaļas, — Sergejs smiedamies nomurmina un pievelk Vadimu aiz pleciem sev klāt. — Ek Vadjka, mana māmuļa tāda sentimentāla! Tieši kā pasaku teicēja ...

— Nu ejiet, ejiet, bērni, istabā! Parunājieties!

Vaļa atvainojās, teikdama, ka viņai jāpalīdzot Irinai Viktorovnai saimniecībā, un devās pa koridoru projām.

— Kas tā Vaļa tāda ir? — Vadims jautā, palicis ar Sergeju divatā. — Jūsu radiniece?

— Nē, vienkārši pazīstama ... Mācās medicīnas institūtā. Ļoti prātīga meitene, gudra.

Sergeja istabā sevišķi tīrs un uzposts — tāds galds viņam vienmēr bija arī skolas gados. Divi lieli, stikloti grāmatu skapji, tajos rūpīgi saliktas grāmatas. Sējumi cits pie cita kārtīgi sabīdīti, to krāsa tik svaiga, ka bibliotēka izskatās pēc izstādes, — liekas, ka tikai trūktu uzraksta: «Ar rokām neaizskart!»

— Es skatos, tu esi iekārtojies tēva kabinetā, — Vadims saka, ar patiku aplūkodams pazīstamo istabu, — šis taču Nikolaja Stepaniča kabinets? Bet, kur tad medību bises, — es atceros, tās šeit karājās? — Viņš norāda uz sienu, kur tagad pieliktas dažas mākslinieku fotogrāfijas, starp tām arī Ļermontova portrets. — Nikolajs Stepaničs laikam komandējumā? Vēl arvien mēdz izbraukt?

Sergejs mazliet sarauc pieri.

— Tēvs taču pie mums nedzīvo! Tu esi aizmirsis?

— Ak jā ... Es pavisam aizmirsu, — Vadims samulsis murmina. Tiešām, kā gan viņš to bija aizmirsis!

Pirms kara Sergeja vecāki izšķīrās. Vadims atceras karstu jūnija dienu — devītajā klasē algebrā bija eksāmens, — kad Serjožka atnāca uz skolu bāls, sarkanām acīm un visiem stāstīja, ka viņš saulē pārkarsis un saslimis. Eksāmenu viņš nolika «apmierinoši». Bet pēc eksāmena izstāstīja Vadimam, ka iepriekšējā vakarā pavadījis tēvu un pēc tam visu nakti neesot gulējis. Viņa tēvs aizbraucis uz pastāvīgu dzīvi citā pilsētā, uz Kaukāzu ... Pēc trim nedēļām sākās karš.

Vadims ar Sergeju nosēžas viens otram pretim un aizsmēķē. Viņi abi klusē, it kā visu jau būtu izrunājuši un vairs nebūtu par ko runāt.

Vadims ievēro uz galda Sergeja portretu, kas zīmēts ar zīmuli — smaidošs pusaudzis īsi apcirptiem matiem, blūzītē ar rāvējslēdzēju. Tas ir astotajā vai devītajā klasē, un Vadims pats viņu zīmēja. Zem zīmējuma paraksts «Kēkss», bet zemāk nez kādēļ latīņu valodā: «Pinx. V. B.»[1]

— Kēkss! — Vadims smaida, zīmējumā lūkodamies. — Lūk, mēs esam satikušies, Keks... Starp citu, esmu jau aizmirsis, kāpēc tevi tā iesauca.

— Es arī neatceros. Nu jau daudz gadu mani neviens vairs tā nesauc. Patiešām — kādēļ Kēkss?

Vadims_ nesapratnē parausta plecus.

— Savādi. Pavisam no galvas izkritis ...

— Jā, daudz kas aizmirsies... Bet es atceros, kad tu zīmēji šo portretu — astotajā klasē Jaungada avīzei.

— To es arī atceros.

Viņi brīdi klusē, un abi nopietni un vērīgi apskata zīmējumu. Sī burtnīcas lapiņa rāmītī, kuras stūrītī ar pirkstu uzspiests tintes traips, pēkšņi izraisa viņu atmiņā ainas no tās gaišās, skaļās un jau tik tālās dzīves, ko sauc par skolu...

— Tu labi zīmēji, tev vajadzēja šajā virzienā mācīties, — Sergejs domīgi saka. — Bet vai frontes zīmējumi tev ir?

— Šis tas ir, maz.

— Nu, saprotams. Tu tātad nogāji līdz Prāgai? Biji Trešajā Ukrainas frontē?

— Nē, Otrajā. Mēs gājām caur Rumāniju, Ungāriju ...

— Arī Budapeštu ieņēmi?

— Pirmajās ielu cīņās mēs nepiedalījāmies. Mūs pārsvieda uz ziemeļiem, pie Komarnas, bet pa to laiku Trešā Ukrainas uzsāka cīņas Budapeštā. Bet pēc tam... Tu atceries, — vācieši Budapeštā piesvieda vienpadsmit divīzijas?

— Jā, jā, jā! Liekas, atceros ...

— Nu, lūk, un mēs tad triecāmies atpakaļ uz Budapeštu ar tankiem. Vispār tas bija reids uz Komarnu ...

— Vai tu visu laiku biji uz tankiem?

— Jā, uz tankiem ...

Un sākas ilgas pārrunas par karu.

Ārā zeltaini zilgs, tveicīgs Maskavas vasaras vakars. Cik daudz šajā vakarā stāstīts un tomēr tik maz! Saruna vēl turpināsies rīt, parīt un vēl daudz dienu.

Vadims iziet uz ielas. Rīt viņi ar Sergeju ies uz Tret-jakova galeriju. Jāsāk arī jau gatavot dokumentus institūtam, jāaiziet tur visu uzzināt, jādabū programas, jāpērk grāmatas ...

Ielas pilnas cilvēku — tie vairs nav steidzīgie dienas gājēji, bet vienmērīgi plūstošā vakara straume. Ļaužu se-

jas žirgtas, jauneklīgas, priecīgas, laternu un gaismas reklāmu apspīdētas. Un tik daudz zvaigžņu izbārstīts pa augsto, tumšzilo velvi.

No Gogoļa bulvāra plūst zaļumu un ziedu smaržu vilnis. Pār laukumu zvanīdams brauc gluži tukšs tramvajs — maskavieši tādā vakarā nolēmuši iet kājām.

Arī Vadims iet mājup kājām.

Viņš dodas pa bulvāri, pāri Metrostrojas ielai un Krimas tiltam ...

Viņš ir it kā noreibis, bet grūti pat sacīt, no ka. Vai no tās glāzītes degvīna, ko bija izdzēris pie Sergeja vakariņās, vai no saldās tējas, vai no šī tik pazīstamā Maskavas vakara, kas slīd pār pilsētu, ietinies siltuma vilnī, ielu apgaismojuma blāzmā, ļaužu sarunu un smieklu troksnī, kāju švīkoņā pa asfaltu un mūzikas skaņās, kuras plūst no atvērtajiem logiem?

Bijušais vecākais seržants Vadims Belovs apskurbis galvenokārt no laimes.

Viņš laimīgs, ka atgriezies dzimtajā pilsētā pie saviem vecajiem un vēl nezināmajiem draugiem, jaunā dzīvē. Tai mierīgajā un darba pilnajā dzīvē, pēc kuras viņš bija ilgojies karā, kuras dēļ pārcietis tik daudz jikstu, pārvarējis tik daudz grūtību un kirzas zābakos pārstaigājis pusi pasaules.

Esi sveicināta, jaunā dzīve, kas sāksies rīti

2. NODAĻA

Arī Vadims Belovs, tāpat kā Sergejs Palavins, tagad strādāja pie tēva rakstāmgalda. Rudens aukstajās dienās viņš uzvilka tēva mēteli — ādas, ar platu jostu un tik dziļām kabatām, ka rokas tajās varēja iebāzt gandrīz līdz pat elkoņiem. Tas bija vecs, bet ļoti izturīgs mētelis. Tēvs to bija nopircis, vēl būdams Tālajos Austrumos.

Virs rakstāmgalda pie sienas tēva fotogrāfija — viņš te šajā pašā mētelī, bez cepures, sirmie mati nevaidami un jauneklīgi vijas virs platās pieres, bet acis, mazliet piemiegtas, caururbjoši lūkojas un zobgalīgi smaida, visu redzot un visu saprotot... Tēvam acis bija tumši zilas, bet fotogrāfijā tās izskatās pavisam melnas, dienvidnie-ciskas, ļoti možas.

Vecie paziņas bieži mātei mēdz teikt:

— Dima kļuvis ļoti līdzīgs tēvam. Uz mata Pjotrs Andrejevičs!

Vadimam patīkami to dzirdēt — viņam gribas līdzināties tēvam. Bet Vera Fadejevna, skumji, apvaldīti smaidīdama, nosaka:

— Jā, ir daudz kā ... kopēja ...

Tēvs krita kara sākumā, četrdesmit pirmā gada decembrī. Šis viņam bija trešais karš, kaut gan tēva profesija bija pavisam tāla karam — viņš bija skolotājs. Pēdējos piecpadsmit gadus viņš bija nostrādājis par skolas direktoru. Kad tēvs kopā ar citiem zemessargiem devās uz fronti, — tas bija jūlijā, — Baltkrievijas stacijā viņu pavadīt bija sanākuši daudz skolotāju un skolu jaunatnes.

Visi viņi drūzmējās ap tēvu, trokšņainā, ciešā pūlī, runāja, cits citu pārtraukdami, teica sirsnīgus atvadu vārdus, bet tēva skolas mācību daļas vadītāja Ņikitina, sirma vecenīte ar brillēm, pat apraudājās, un tēvs viņu mierināja un apskāva ap pleciem.

Viņš pats bija mierīgs, runāja jokodams:

— Es taču ar vāciešiem tikšos trešo reizi. Trešoreiz vairs nav bail...

Vadimam bija tik savādi un nepierasti, redzot tēvu smagos kareivja zābakos, ar saritinātu šineli pār plecu un laiviņu galvā. Un no viņa plūda svešāda smarža: rupjas vadmalas, ādas un tabakas, — viņš bija atkal sācis smēķēt. Vadimam šķita, ka tēvs ir nepasakāmi un skarbi pārvērties, un, kaut arī viņi stāv līdzās, sadevušies rokās, taču tēvs jau tik tāls, vairs nepieder ne viņam, ne mātei, ne arī šiem daudzajiem labajiem draugiem. Plecīgais, mūsainais puisis cieši apjoztajā kareivja blūzē ar diviem / kubiņiem uz uzšuvēm, kurš paskrēja garām, aizsmakušā ļ balsī uzsaukdams: «Vagonos, vagonos, biedri!» — bija tēvam simtiem reižu tuvāks nekā viņi visi kopā.

Atvadoties no Vadima, tēvs teica:

— Galvenais — stipri ticēt, dēls. Tas ir pats galvenais dzīvē. Stipri ticēt — tas nozīmē jau pusi uzvaras.—

Un, spēcīgi, vīrišķīgi paspiedis Vadima roku, viņš pusbalsī piebilda: — Saudzē māti! Tu, draudziņ, tagad esi ģimenes galva, atbalsts ...

Kad viņi gāja mājās, Vadims pirmo reizi paņēma māti zem rokas. Otrā pusē Veru Fadejevnu zem rokas turēja vecīte Ņikitina — skolas jaunā direktore — un kaut ko

bez apstājas stāstīja par saviem dēliem lidotājiem, par vīru, kas kritis jau pilsoņu karā, par skolas darba grūtībām ... Kā jau skolotāja, viņa stāstīja ļoti sīki, katru domu atkārtoja un skaidroja vairākas reizes.

— Mums jāturas kopā, Vera Fadejevna. Jāturas kopā, vienotrai jāpalīdz. Mums, sievietēm, kas izvadījušas vīrus karā, jāsadodas rokās, lūk, tā! Ja jums ko vajadzēs, Vera Fadejevna ...

Vadims visu ceļu klusēja. Viņš domāja par tēva vārdiem. «Tu tagad esi ģimenes galva, atbalsts.» Tātad viņš vairs nav zēns, tēvs uzdeva viņam saudzēt māti. Tēvs arī senāk, braukdams komandējumā vai atpūtā, mēdza teikt Vadimam demonstratīvi skaļā un stingrā balsī: «Nu, pielūko — māmiņu sargā!» Šodien viņš to pašu teica klusu un māmiņu nosauca neparasti skarbi — māte... Jā, tagad Vadimam sākas cita dzīve, pilna rūpju un atbildības. Un Vadims nogrima domās: kad gan un ar ko tieši viņam sākt šo jauno dzīvi?

Bet nākamajā nedēļā «ģimenes galva» slepus aizgāja uz kara komisariātu un pieteicās uz fronti. Viņam atteica, jo nebija vēl pases un neviens viņa vārdiem neticēja, ka esot jau septiņpadsmit gadu. Par šo neizdevušos mēģinājumu viņš nevienam nesacīja.

Pienāca septembris. Vadimam šajā gadā bija jābeidz desmitā klase. Bet mācības vēl arvien nesākās. Viņš kopā ar Sergeju iestājās Ļeņina rajona jaunatnes ugunsdzēsēju komandā un divus mēnešus rāvās dienu un nakti: naktī dežurēja, dzēsa degbumbas, ķēra raķešu šāvējus, bet dienu kopā ar visu komandu strādāja malkas noliktavā, dažādās stacijās, visvairāk upju, izkraudams no liellaivām munīciju. Gulēt iznāca kādreiz vakarā, kādreiz no rīta.

Kādreiz rudens naktī, stāvēdams pie kādas mājas bēniņu loga Poļankas ielā vai Korovija vaļā, lūkojoties debesīs uz zenītartilērijas šāviņu uzliesmojumiem un trasējošo ložu sārtajiem pavedieniem, kas acumirklīgi uzvijās gaisā, Vadimu pārņēma jaunas sajūtas — viņš vairs nebija tikai ģimenes balsts, bet visas savas ielas, visa rajona balsts, desmitiem, simtiem ģimeņu balsts, kuras neredzamas šajā aptumšotās pilsētas ellišķīgajā tumsā gulēja vai bija nomodā. Viņš bija atbildīgs par tūkstošiem cilvēku dzīvību, par viņu mājām. Vēlāk frontē šī atbildības izjūta viņā vēl vairāk nostiprinājās, un vairs ne tikai

17

2 - Studenti

ielas, ne tikai pilsēta, bet visa Dzimtene, likās, stāvēja viņam aiz muguras, un viņš bija tās balsts, atbildēja par tās likteni.

Oktobra beigās Ļeņina rajona jauniešu brigāde tika izformēta; iesaucamo gadu puiši aizgāja armijā, bet jaunākie — uz kara rūpnīcām Maskavā. Šajā laikā iestāde, kurā strādāja Vera Fadejevna, evakuējās uz Vidusāziju, un Vadims smagu sirdi kopā ar viņu devās uz Taškentu.

Vera Fadejevna pēc specialitātes bija inženiere zooteh-niķe, viņa bija beigusi Timirjazeva akadēmiju. Uz Taškentu viņu komandēja par galveno zootehniķi lielā padomju saimniecībā kādus trīs kilometrus no pilsētas. Viņa veselām nedēļām nebija mājās — mazajā samana ķieģeļu mājiņā, kur viņa ar Vadimu dzīvoja.

Gada vidū Vadims iestājās desmitajā klasē, sekmīgi to beidza un pavasarī saņēma apliecību divās valodās — krievu un uzbeku. Trokšņainajā, tajā laikā daudzu tautību pārmērīgi pārblīvētajā, dubļainajā, lietainajā Taškentā,— sniegs tur gandrīz nemaz neuzsniga, bet bija tikai slapjš šķīdonis, — Vadims nejutās labi. Pilsēta pati par sevi nebija slikta, tā bija pat skaista — ar gleznainajiem tirgiem, papelēm, ar ķieģeļiem izliktajiem arikiem gar trotuāru maļam. Kamieļi ar milzīgiem kokvilnas saiņiem gurdi vilkās pa ielām, nelikdamies ne zinis par automobiļu signāliem. Tramvajs pēkšņi apstājās pusceļā, jo uz sliedēm uzgūlies ēzelis, un ne dzinēja, ne miliča spēkos nav to piecelt... Tas viss bija jauns un citā laikā būtu licies interesants un aizraujošs, bet tagad Vadims neko tā pamatīgi neievēroja, ne par ko nebrīnījās. Visspilgtāko iespaidu Taškentas dzīvē atstāja svaigās, pēc krāsas smaržojošās «Austrumu Pravdas» slejas ar frontes ziņām.

Gribējās tikt uz Maskavu. Vadims bieži redzēja Maskavu sapņos, pamodās nakts vidū un nepazina savu zemo, šauro istabiņu Taškentas nomalē: pa logu raudzījās nepazīstamas, melnas debesis ar lielām, apaļām zvaigznēm, miegaini bļāva ēzelis, arikā kurkstēja vardes. Neatvairāmi mocīja skumjas. No tēva nebija vēstules. Bet martā pie^ nāca ziņa, ka tēvs kritis.

Taškentā jau bija pavasaris, smaržoja ziedošās aprikozes, negantā Bozsu upīte saniknojās vēl vairāk, kļuva dzeltena un sacēlās krastos, pārplūdinādama tiltiņus.

— Es jau jutu.,. — Vera Fadejevna čukstēja, spiez-

dama savīstīto lapiņu pie acīm, un klusi raudāja, galvu kratīdama. Vadims viņu apkampa un, lūpas sakodis, apspieda izmisumu, elsas, kas spiedās rīklē. Viņam vajadzēja klusēt. Viņš bija ģimenes galva, balsts un vairs ne pagaidām, bet pavisam ... Viņš tikai drūmi noteica, skaļi domādams:

— Pagaidi tikai! ... Gadīsies tie man ...

Taču «tie» viņam tik drīz negadījās — tikai pēc diviem gadiem. Viņam bija septiņpadsmitais gads, un viņš tikai vasarā dabūja pierakstīšanās apliecību. Bet armija karoja tālu ziemeļrietumos, tūkstošiem kilometru no Vidusāzijas galvaspilsētas ...

Vadims iestājās čugunlietuvē Taškentas nomalē. Sākumā viņš strādāja pie «Ajaksa» darbgalda, taisīja naglas, bultas, pēc tam pārgāja uz lietuves cehu un kļuva par formētāju. Rūpnīcā bija divas nelielas lietuves un tika izgatavotas čuguna taupības krāsniņas, nelieli tīģeļi un vēl kādi nesvarīgi priekšmeti. Darbs un pati rūpnīciņa ar pāris simtiem strādnieku Vadimam likās pārāk sīka un nožēlojami niecīga. Viņš nolēma pāriet uz vienu no lielajām rūpnīcām, kādu Taškentā bija daudz, gan vietējo, gan no rietumiem evakuēto. Šis sapnis nepiepildījās, taču piepildījās cits: četrdesmit trešā gada maijā viņu uzņēma karaskolā, kas gatavoja strēlniekus-radistus. Viņš aizbrauca uz kādu mazu pilsētiņu Kazahijas ziemeļos.

Skola atradās ārpus pilsētas, un tūlīt aiz tās sakās kailas smiltis ar retiem, ērkšķainiem krūmiem. Vasaras mēnešos šajā apvidū turējās neciešams karstums, bet ziema bija barga, ar četrdesmit grādu aukstumu un sniega vētrām. Mācības skolā notika paātrinātos tempos — divgadīgā programa tika izņemta sešos mēnešos. No agra rīta līdz vēlam vakaram kursanti mācījās grūtās militārās zinātnes: soļoja pa smiltīm šausmīgajā Āzijas karstumā pilnā apbruņojumā, raka nocietinājumus, mācījās šaut ar ložmetēju, skrēja samiegojušies pēc trauksmes ujv devās naktīs kaut kur stepē desmit kilometru garos pārgājienos, pie tam noteikti ar pretgāzu maskām. Un ik dienas vairāk stundu no vietas nostrādāja ar apnīkstošo «ti-ta-ta» — morzes ābeci. Vadims bija labākais radists rotā.

Novembrī sešu mēnešu apmācības kursi beidzās. Visu izlaidumu nosūtīja izformēšanai. Ešelons apstājās kādā

stacijā Maskavas tuvumā — tas bija vasarnīcu rajons, kur Vadims kādu vasaru bija atpūties pionieru nometnē. Tagad, ziemā, te viss likās svešs, it kā pirmoreiz ieraudzīts: stacija karavīru pilna, vasarnīcu logi aiznagloti, lauki stinga sniegā... Un tomēr tā bija PiemaskavaI Un kaut kur pavisam tuvu — Maskava.

Pirmajā dienā Vadims paņēma atvaļinājumu un aizbrauca uz Maskavu. Viņš gribēja satikt māti, kas jau trīs mēnešus atradās Maskavā un strādāja Zemkopības tautas komisariātā.

Kara laikā Maskava Vadimu sagaidīja ar nelaipnu, saltu rītu. Bija stunda pirms strādnieku rīta maiņas, ļaudis steidzās cits citam garām uz metro un tramvaja piestātnēm, tikai armijas patruļās ar sarkanām lentām ap roku nesteidzīgi un cienīgi staigāja pa ielām. Veikalu skatlogi bija aizsisti ar saplākšņiem vai aizvelti ar smilšu maisiem. Pa Kalugas ielu veda milzīgu, sudrabotu aero-statu, tas mazliet šūpojās un atgādināja fantastisku dzīvnieku.

Vadims visu ceļu skrēja, baidīdamies, ka Vera Fade-jevna neaiziet uz darbu. Telefona mājās nebija, to noņēma kara sākumā. Lifts nedarbojās. Vadims vienā rāvienā uzdrāzās sestajā stāvā, ieskrēja dzīvoklī — un apstājās pie savas istabas aizslēgtajām durvīm. Vera Fadejevna bija aizgājusi... Viņš apsēdās gaitenī uz lādes, bezspēcīgs, nikns, nelaimīgs. Palūkoja atslēgu, paraustīja durvis. Tad izlauza durvju stikloto augšdaļu un kā zaglis ielīda savā istabā. Tur viss bija pa vecam: plauktos grāmatas, pianīno pārklāts ar izšūtu celiņu, veclaicīgs bronzas pulkstenis, arī viņa gulta kārtīgi pārklāta ar zaļu segu. Uz galda, ar salveti apsegts, atradās šķīvis, uz tā gabaliņš sausas maizes, sīpols un olas čaumalas ...

Uz kumodes zem lampas Vadims ieraudzīja nepabeigtu vēstuli: «Sveiks, mans mīļais puisēn! Tu tomēr neturi savu vārdu — rakstīt katru nedēļu. Tu rakstīji, ka varbūt iebraukšot Maskavā. Kad apmēram tevi gaidīt...»

Uz šīs pašas lapiņas Vadims steidzīgi uzrakstīja vēstuli, kas sākās apmēram šādi:

«Māmiņ! Esmu jau Maskavā, vakar atbraucu. Redzi, cik žigls esmu: tava vēstule vēl nav pabeigta rakstīt, bet tu jau saņem atbildi. Un tu vēl esi sarūgtināta par mani...»

Sājā dienā viņš Veru Fadejevnu tā ari nesastapa. Neiznāca laika, vajadzēja atgriezties daļā ... Tikai atceļā no stacijas viņš tai piezvanīja uz darbu.

— Ko? Kas? Kas runā? — viņš izdzirda pazīstamu balsi, nez kādēļ ļoti iztrūkušos. — No Dimas?

— Māmiņ, es — Dima! Paklausies ...

— Kas tad? Kas?

— Es — Dima! Es — Dima! — viņš steidzīgi atkārtoja, kā parasts radistiem.

Vera Fadejevna neticīgi pārjautāja. Viņa uztraucās, balss saplaka, un saruna iznāca nesakarīga, steidzīga. Ļaudis, gaidīdami uz automātu, klaudzināja ar naudas gabaliņiem pie stikla durvīm.

— Saudzi sevi, dēls!...

— Labi māmiņ.

— Un ... raksti! Laimīgi...

Viņa sāka raudāt. Bet varbūt viņam tikai tā likās.

Pēc dažām dienām Vadims ar jaunu, tikko saformētu daļu devās uz Otro Ukrainas fronti — par tanku strēlnieku — radistu.

Vadims nokļuva frontē tajā ievērojamā gadā, kad iznīcinošie triecieni atsvieda ienaidnieku arvien tālāk uz rietumiem. Vadims piedalījās hitleriešu sagrāvē pie Korsu-ņas un augusta uzbrukumā pie Jasiem. Straujais gājiens uz Bukaresti, pēc tam caur Transilvānijas Alpiem uz Ungāriju, kauja par Budapeštu un niknās cīņas pie Balatona ezera, Vīnes ieņemšana un Prāgas atbrīvošana — tas ir ceļš, ko Vadims ar savu tanku nobrauca pa Eiropu.

Viņš bija viens no laimīgajiem — ne reizi netika ievainots. Tikai vienreiz viņu kontuzēja: vasarā pie Jasiem pozīciju kauju laikā.

Pēc uzvaras pār Vāciju tanku pulku, kurā dienēja Vadims, pārsvieda uz Tālajiem Austrumiem. Sākās karš ar Japānu — grūtākais pārgājiens caur saules izdedzināto bezūdens tuksnesi un Hingana kalniem, cīņas ar samu-raju bandām Mandžūrijā un, beidzot, Portartura.

Un pie Klusā okeāna godam kara gaitas beigt...—

dziedāja Portarturas krastmalā mūsu jūrnieki, kas bija izcēluši pilsētā desantu jau pirms tanku ierašanās.

Kontinenta malā, krievu slavas apmirdzētajā pilsētā, Padomju Armija noslēdza savu diženo uzvaras gājienu.

Divi kara gadi Vadimu bija norūdījuši, iemācījuši pazīt cilvēkus, iemācījuši drosmi — būt stiprākam par savām bailēm. Tie parādīja, ko viņš — Vadims Belovs ir spējīgs veikt. Izrādījās, ka viņš ir uz šo to bijis spējīgs. Cīņās pie Komarnas viņa tanku sašāva un ielenca ienaidnieks, no apkalpes dzīvi palika tikai divi — Vadims un smagi ievainotais novērotājs. Vadims atšaudījās līdz vēlai naktij, izsvieda pa lūku visas granātas, bet naktī iznesa novērotāju no tanka un ar pistoli rokā izlauzās pie savējiem.

Viņš fiziski ļoti norūdījās, nobrieda, seja kļuva raupjāka un tikpat plata, lielu pieri, vējā appūsta, melnīgsnēja kā tēvam. Armijā viņš iemācījās daudz ko tādu, kas bija nepieciešams ne tikai karā, bet arī dzīvē. Karā viņš ieraudzīja savu tautu, iepazina tās centienus un raksturu un saprata, ka tas ir viņa paša raksturs, tie ir viņa paša centieni. Viņš dabūja redzēt ārzemes — ne tādas, par kādām bija lasījis dažādās grāmatās, ne tādas, kādas tās uzzīmētas uz skaistām pastmarkām un spīdīgām atklātnēm, — viņš dabūja redzēt ārzemes īstenībā, aptaustīt tās, ieelpot to gaisu. Un bieži vien tas bija sasmacis, netīrs, pie kura Vadima plaušas nevarēja pierast. Viņš redzēja greznas, sniegbaltas villas Balatona ezera krastā un melnas, nokvēpušas būdiņas Budapeštas nomalē; viņš redzēja nobarojušos, no alus dzeršanas zilgani sarkanus Vīnes veikalniekus un bērniņus ar izsalkumā izmocītām, pelēcīgām sejām, lūdzot tankistiem maizi. Pie Pilzenes viņš redzēja, kā amerikāņu kareivji dauzīja melnādaino šoferi, bet divi viņu virsnieki stāvēja nomaļus un skatījās. Viņš redzēja nožēlojamas pērkamās sievietes, no-skrandušus rikšas Portarturas ielās un šausmīgu nabadzību Mukdenas ķīniešu kvartālos.

Jā, dāudz ko vajadzētu pārveidot šajās zemēs, izlauzt celmus, uzart, iesēt; daudz ko vēl vajadzēs mācīties šiem cilvēkiem, kas dzīvo aiz mūsu robežām.

Eiropā Vadims galīgi nolēma kļūt par skolotāju. Sis lēmums nobrieda pamazām, neapzināti, sākot ar to rūgto dienu, kad viņš dabūja zināt par tēva nāvi. Viņam, Vadi-mam, bija jāstājas tēva vietā, jāturpina tā darbs. Kara laikā tēva darbs bija — karot, aizstāvēt savu zemi. Bet

tad lielgabali apklusa — mierīgā dzīve gan neiestājās uzreiz, taču tā bija jau tuvu, un par to bija vērts padomāt.

Vadimam patika strādāt ar cilvēkiem, atrasties vienmēr lielā, draudzīgā kolektīvā — tas, pie kā viņš bija pieradis armijā. Viņu dziji saviļņoja sarežģītā un daudzveidīgā cilvēku dzīve, tūkstošiem dažādu likteņu un raksturu, kas, spēcīgā gribā saliedēti vienkopus, radījuši šajā vienībā titānisku gribas spēku. Ierindas kolonas gājiena ritmiskais solis vēl līdz šim laikam — trešajā karadienesta gadā, sacēla viņā aizraujošas trīsas. Viņam patika kareivju kora dziesmas, un viņš apskauda dziesmu uzsācējus. Viņš apskauda savu pulka komandieri, kam kareivji — un arī viņš kopā ar visiem — veltīja bezgalīgu uzticību.

Cilvēka ģēnija augstākais izpaudums, pēc viņa domām, bija vadoņa ģēnijs, prasme iedvesmot tautu cēliem mērķiem un vest to sev līdzi. Un tagad Vadims atcerējās bērnībā dzirdētos tēva vārdus par cilvēku audzināšanu — jaunu cilvēku, komunisma cēlāju audzināšanu. Tēvs teica, ka šis uzdevums esot viens no visgrūtākajiem, tas prasot vislielāko neatlaidību, talantu, prātu. •

Gandrīz gadu pēc uzvaras pār Japānu Vadims nokalpoja armijā kādā mazā dzelzceļa pārmijas punktā Aizbai-kāla sopkās. Viņu demobilizēja četrdesmit sestajā gadā, un viņš aizbrauca uz Maskavu ar stingru un galīgu apņemšanos veltīt savu dzīvi audzināšanas darbam.

Pirmie mēneši studenta gaitās nebija viegli. Vajadzēja sākt visu no jauna, atsvaidzināt aizmirsto, pierast atkal — gan pie mācību grāmatām, kas bija jālasa, konspektējot un iedziļinoties katrā vārdā, gan pie pastāvīgām nodarbībām mājā un bibliotēkā, gan pie lekcijām, kurās bija jāsasprindzina visa uzmanība ... Un tomēr ne jau grūtības mācībās Vadimam bija tās lielākās. Pirmajā ziemas sesijā viņam bija viens trijnieks — angļu valodā, pavasara sesijā viņš visu nokārtoja labi, bet otrajā kursā jau kļuva teicamnieks.

Pirmajos mēnešos Vadimam radās citāda rakstura grūtības. Pedagoģiskajā institūtā, kurā iestājās Vadims, meiteņu bija daudz vairāk nekā zēnu, bet no šās skaļās, jaunības prieka, smieklu un asprātību pilnās vides Vadims, patiesību sakot, armijā bija galīgi atjūcis. Viņš jau gan arī agrāk, skolas gados, nebija sevišķi drosmīgs meiteņu

sabiedrībā un skolas sarīkojumos, tāpat arī dzimšanas dienu vakaros un svinībās, parasti turējās nomaļus, ieņēma «kakta zobgaļa» pozīciju, par ko, starp citu, pats to nemaz nezinādams, viņš meitenēm patika. Dejot viņš iemācījās, bet šī nodarbība viņam nepatika, un viņš uzskatīja par prātīgāku novērot dejotājus vai, vēl labāk, pusbalsī dziedāt līdzi.

Iestājies institūtā un uzreiz nokļuvis viņam neierastā meiteņu kolektīvā, Vadims sākumā noslēdzās sevī, kļuva nevajadzīgi sauss un drūms un ļoti cieta šī nedabiskā, paša izvēlētā stāvokļa dēļ. No viņa kursa puišiem bija daži frontinieki, pārējie — zaļā jaunatne, vakarējie desmitās klases audzēkņi. Taču Vadims apskauda šos jauniešus — apskauda vieglumu, ar kādu tie sarunājās, jokoja un draudzējās ar meitenēm, brīvo, jautro familiaritāti, asprātību, zināšanas visādos jautājumos — sportā, mākslā un literatūrā (Vadims no visa tā bija ļoti atpalicis) un pat — viņš kautrēdamies sev atzinās — viņu modernās kravates un matu sukājumus. Vadims visu gadu nostaigāja karavīra blūzē un tikai otrajā kursā lika pašūt sev uzvalku un nopirka ziemas mēteli. Matus viņš vēl arvien apgrieza pa vecam un nekādi nevarēja izšķirties par moderno frizūru. Pirmais gads institūtā bija iepazīšanās gads, iedzīvošanās jaunajos apstākļos, lēnu pārmaiņu un nemanāmu uzvaru gads, un, galvenais, galvenais! — tas bija, neskatoties ne uz ko, līksma un alkstoša bauda par mieru, par darbu, jūtot, ka svarīgākais dzīvē pareizi iesākts. Dažreiz lekcijās, lasītavā vai vakarā mājās pie rakstāmgalda, kur viņš lasīja avīzi vai šķirstīja grāmatu, bet Vera Fadejevna, darbā nogurusi, uz dīvāna snauda, un pie kaimiņiem spēlēja radio, bet uz ielas bija dzirdami auto pūtieni un bērnu balsis, — Vadimu pēkšņi pārņēma īsta, dziļa laime. Kā viņš bija ilgojies sākumā evakuācijā, bet vēlāk armijā pēc šā mierīgā darba_ galda, pēc grāmatām, klusuma lekciju zālē, pēc visa tā, kas tagad kļuvis par realitāti, par viņa dzīves ikdienu!

Jau otrajā kursā šī sasniegtās laimes pilnības izjūta, piepildītie sapņi sāka bālēt, izzust un beidzot aizmirsās. Un nebija tos, ko žēlot. Nāca jauna dzīve ar jaunām rūpēm, centieniem, cerībām. Pamazām izgaisa arī dažādie pirmo dienu traucējumi un grūtības (par tām varēja tagad pasmieties), visas tās mākslotās bailes, sīkās patmī-

lības uzliesmojumi, neveiklā noslēgtība, stūrainība — viss iegājis sliedēs, izlīdzinājies, nogludinājies, un dzīve sākusi ritēt brīvāk, vieglāk un, tieši jābrīnās, arī straujāk.

Vadims tā īsti par studentu kļuva tikai otrajā kursā — līdz tam viņš bija tikai demobilizējies frontinieks. Viņš cieši un stingri bija iekļāvies kolektīvā un tagad tikpat brīvi draudzējās kā ar sava vecuma biedriem, tā arī ar tiem jaunajiem, kuri vēl nebija oduši pulvera dūmus un uz kuriem viņš- kādreiz bija raudzījies greizi un klusībā par kaut ko tos apskaudis. Studentu dzīve ar visiem kopīgām interesēm izlīdzināja un tuvināja visdažādākos cilvēkus un saistīja tos draudzībā. Tad arī kļuva vieglāk mācīties. Nesalīdzināmi vieglāk nekā pirmajās dienās un mēnešos. Radās patiesa vēlēšanās mācīties, modās mīlestība uz savu institūtu.

Tagad jaukākie brīži, ko Vadims pavadīja institūtā, vairs nebija vientuļās nodarbības vakaros lasītavā (kā tas bija licies senāk), bet trokšņainās sapulces kluba zālē vai jautrie sestdienas vakari, vai karstie strīdi auditorijās, kuri vēlāk turpinājās koridoros un pagalmā. Jaukākie brīži bija tie, kad viņš nebija viens.

Daudz viņam palīdzēja Sergejs Palavins. Vadimam laimējās, viņš iestājās institūtā kopā ar draugu, — Sergejam neizdevās iekļūt universitātē, un viņš nolēma, lai nezaudētu gadu, iestāties pedagoģiskajā institūtā.

Serjožka bija pavisam cita veidojuma cilvēks. Nekādu grūtību, izņemot parastās eksāmenu grūtības, viņam nebija. Viņš uzreiz apbrīnojami viegli un brīvi iekļāvās studentu dzīvē, ātri iepazinās ar puišiem, prata patikt pasniedzējiem, pret meitenēm izturējās draudzīgi, bezrūpīgi un mazliet pat augstprātīgi un daudzām droši vien jau bija sagrozījis galvas.

Vadims lepojās, ka viņam tāds lielisks, veiksmīgs draugs. Sergeja klātbūtnē viņš vienmēr jutās drošāk, lekcijās viņš centās apsēsties tam līdzās un sākumā koridoros no .tā gandrīz neatgāja. Bet Sergejs, gluži otrādi, centās iespējami ātrāk ar visiem iepazīties: ar vieniem viņš parunāja par sportu, ar otriem autoritatīvi sprieda par valodniecības problēmām, trešiem — jauniņajiem — pastāstīja kādu neparastu epizodi no frontes, meitenēm uzsmaidīja, ar dažu, garām ejot, pajokoja, citam piedāvāja

uzsmēķēt... Vadims apbrīnoja Sergeja spējas acumirklī orientēties pilnīgi svešā sabiedrībā.

— Tev, Serjožka, ir vienkārši talants! — viņš draugam sirsnīgi teica. — Cik ātri tu sadraudzējies ar cilvēkiem!

— Nu, brālīt!... — Sergejs pašapmierināts iesmējās. — Es taču esmu psihologs, cilvēkam redzu cauri. Bet sadraudzēties ar cilvēkiem, starp citu, ir vienkāršāk par vienkāršu ... Izšķirties, tas jau ir grūtāk.

Sergejs bieži nāca pie Vadima mājās. Viņi kopā gāja uz kino, izstādēm, dažreiz kopā gatavojās eksāmeniem un semināriem, taču tas notika retāk: Vadimam nepatika divatā mācīties. Patiesībā Vadimam, kad viņš atgriezās no armijas, bija tikai divi tuvi cilvēki: māte un Serjožka Palavins. No vecajiem skolas draugiem Maskavā gandrīz neviens nebija palicis, bet arī ar tiem, kas palikuši Maskavā, iznāca reti satikties.

Veru Fadejevnu Vadims atrada ļoti pārmainījušos — viņa bija novecojusi, pavisam nosirmojusi. Viņa ļoti daudz strādāja, tāpat kā senāk, rītos agri aizgāja, vakaros vēlu pārnāca. Bieži viņa izbrauca tālos komandējumos — uz Pievolgas kolhoziem, uz Sibīriju, Altaju. Bieži no šiem apgabaliem Maskavā iebrauca viņas paziņas — zooteh-niķi, lopkopji un palika uz dažām dienām pie viņiem dzīvoklī. Šie cilvēki pa lielākajai daļai nebija vairs jauni, bet veselīgi, iedeguši, vaļsirdīgi, jautri un ļoti aizņemti. Visi brauca ar dāvanām: cits atveda arbūzus, cits medu, bet kāds veterinārārsts no Kazahijas bija atvedis pat veselu auna šķiņķi. Dienu viņi «skraidīja, kārtojot darīšanas, vakarā atgriezās noguruši, izsalkuši un pēc vakariņām nelikās vis uz dīvāna gulēt, bet parasti risināja sarunas ar Veru Fadejevnu līdz pusnaktij par teļu kūts remontu, zālāju sēšanu, cirpšanu, virssvaru, izslaukumiem... Tad viņi aizbrauca, noteikti iegādājušies galvaspilsētā ja ne jaunu mēteli, tad vismaz kravati un pilnu čemodānu dažādu iepirkumu, dāvanu. Drīz pēc tam pienāca telegrama: «Aizbraucu laimīgi sveiciens dēlam gaidām ciemā.»

Ar māti Vadimam jau sen nodibinājušās vienkāršas un draudzīgas attiecības. Vera Fadejevna nebija savu dēlu bērnībā lutinājusi ar pārmērīgiem glāstiem, kā to mēdz darīt daudzas «mīlošas» mātes. Jau no pusaudža gadiem viņš bija pieradis sevi uzskatīt — jo tā viņu uzskatīja arī Vera Fadejevna — par patstāvīgu cilvēku ...

Tā pastāvīgā un neatlaidīgā darbā ritēja Vadima dienas. Sākumā, pirmajā kursā, viņš mācījās, jāatzīst, -vai-uik, uzcītīgāk, aizrautīgāk nekā vēlāk, kad studenta dzīve jau bija kļuvusi par ieradumu un viņš jau bija iemācījies ekonomēt laiku, saprazdams, ka bez konspektiem un semināriem ir vēl ļoti daudz brīnišķīgu lietu, kurām arī jāiedala laiks.

Un tā beidzās otrais kurss. Pusceļš jau noiets, un turpmākais vairs nelikās tik briesmīgs, nebaidīja ar grūtībām un pārsteigumiem.

Un pie trešā kursa sliekšņa, šajā studentu brieduma laikā, pēkšņi pie Vadima ieradās mīlestība. Tā bija negaidīta, mazliet nokavējusies — pirmā mīlestība viņa mūžā, tādēļ tajā bija tik daudz dīvainību, aplamību un Vadimam bija grūti saprast, kur beidzas smeldze un kur sākas laime ...

3. NODAĻA

Vadims klauvēja pie durvīm. Ilgi neatvēra, beidzot gaiteņa galā atskanēja šļūcoši soļi, kāds nāca filca kurpēs: tas ir Arkādijs Ļvovičs, kaimiņš, — cik gausi!

— Ko jūs tā rībināt, Vadim? Vai ugunsgrēks?

— Es nokavēšu teātri! — Vadims priecīgā, saraustītā balsī, no skrējiena aizelsies, izgrūda. — Pēc četrdesmit minūtēm. Bet man vēl jātiek līdz Smoļenskas laukumam. Vai jūs varat iedomāties?

— Aiztaisiet tikai durvis, kā nākas! — Arkādijs Ļvovičs teica aiziedams. Bet pie savas istabas durvīm viņš apstājās un ieinteresēts jautāja: — Kā jūs domājat braukt uz Smoļenskas laukumu?

Arkādijs Ļvovičs cienīja visādus racionalizācijas paņēmienus, it sevišķi transportā. Viņam vienmēr šajā ziņā bija kādas oriģinālas idejas, kuras viņš propagandēja, vesela ātrāko un ekonomiskāko maršrutu sistēma uz dažādām pilsētas malām. Šo Arkādijā Ļvoviča vājību zinādams, Vadims ātri un noteikti atbildēja, lai sarunu uzreiz izbeigtu:

— Ar metro.

— Metro? — Arkādijs Ļvovičs izbrīnā iesaucās. — Vai jums prāts! Es jums ieteicu lielisku maršrutu: brauciet ar

kaut kuru satiksmes līdzekli līdz Kalugas ielai, pārejiet pār laukumu ...

— Ar metro, ar metro! ... — Vadims teica, pazuz-dams savā istabā.

Bet Arkādijs Ļvovičs aiz durvīm neatlaidīgi turpināja savu padomu:

— Vadim! Jūs skrieniet uz Kultūras un atpūtas parku, tas tikai divi minūtes, iekāpiet desmitajā vai «B»... — durvis atvērās, un istabā iespraucās Arkādijā Ļvoviča galva ar brillēm uz deguna, melnu zīda cepurīti uz noskūtā pakauša. — Klausieties: tieši septiņpadsmit minūtes ...

— Nav laika klausīties, es esmu nokavējis! Sakiet precīzi: cik pulkstenis?

— Jūs vienkārši esat nepraša maskavietis! — Arkādijs Ļvovičs noskaities iesaucās un aizcirta durvis. Tad viņš atkal ienāca istabā un tikpat dusmīgā balsī teica: — Bez divdesmit minūtēm septiņi!

Uz rakstāmgalda Vadims ieraudzīja zīmīti: «Aizkavēšos darbā, sapulce. Ja esi ļoti izsalcis, paēd viens pats. Tējkanna ar vārītu ūdeni zem spilvena. Mamma.»

Kaut gan viņš nebija ēdis, kamēr brokastīs, pašreiz ēšana nemaz nebija prātā. Šai sajūtai bija dīvaina līdzība ar nervu satraukumu pirms eksāmena. Un galvenais — viņš bija nokavējis.

«Kuru kreklu vilkt: gaišzilo vai ar svītriņām, to ar piepogājamo apkaklīti?» Vadims intensīvi domāja, likdams uz galda bārdas skujamos piederumus. «Protams, gaišzilo! Ar apkaklīti negals, tās podziņas ... Bet kur man biļete?»

Vai desmito reizi viņš izbijās, ka pazaudējis biļeti, un meklējās pa visām kabatām.

Vadims mirkli ielūkojās spogulī — seja satraukta, ar nosalušu, sarkanu degunu un bāliem vaigu galiem. Brūnie mati, uz pieres zem cepures nospiesti, sānos saslējušies gaisā — komisks izskats! Vajadzētu kaut kā pieglaust, saslapināt...

Kad viņš ieziepēja vaigus, atnāca S'ergejs.

— Oho! «Uz masku balli dieve brauc, tās augums vīra tērpā kļauts?» Es, liekas, esmu nelaikā, — Sergejs, uz sliekšņa apstādamies, teica.

— Nekas, ienāc! Novelc mēteli! — Vadims teica, acis

no spoguļa nenovērsdams. — Es eju uz teātri. Pēc desmit minūtēm.

— Ar Ļenočku Medovsku?

— Jā, jā.

Vadims šo «jā, jā» izrunāja tik vienaldzīgi, it kā mehāniski, it kā tas viss būtu pats par sevi saprotams, kaut gan patiesībā Sergeja jautājums viņā radīja mazliet izbrīnu: «Kā viņš to zina?»

— Jā, ar Ļenočku Medovsku, — viņš atkārtoja tajā pašā mākslotajā vienaldzībā. — Starp citu, kā tu uzminēji?

— Ļena vakar kādam institūtā stāstīja, ka tu viņai bruņnieciski pasniedzis biļeti. Es nejauši dzirdēju.

— Pat bruņnieciski?

— Jā, bet nelaime tā, ka es pavisam biju piemirsis un atnācu pie tevis darīšanās. Zel.

— Kādās darīšanās? Vai tām daudz laika vajag?

— Desmit minūšu, protams, par maz. Nu labi... — Sergejs nopūtas un saka novilkt mēteli. Tad viņš atsēdās krēslā līdzās Vadimam un izvilka no kabatas kādu saritinātu, biezu rokrakstu. — Tas ir Ņinas Fokinas referāts par Panovas stāstiem. Esmu izraudzīts par oponentu, un nakamo nedēļu man jāuzstājas SZB. Bet referāts bāls, nu tik bāls! Lamāšos.

— Bāls? Savādi. Ņina taču nopietna meitene, ar prātu, ka mēdz teikt Ivans Antoničs ...

— Ko nu — nopietna! Tu zini, viņa paņēmusi savu referātu, kādus mēs visi gatavojām padomju literatūras semināram, mazliet paplašinājusi un pasniedz to kā zinātnisku darbu. Kur te nopietnība? Vispārīgas frāzes, nevienas savas domas ... Bet SZB taču tomēr zinātniska biedrība, lai arī studentu, tomēr zinātniska! Lai nu saka, ko grib, bet ar šādiem darbiem tiek saduļķota visa SZB ideja. Ar ko tad tā atšķiras no mūsu bezgalīgajiem semināriem un kolokvijiem? Ne ar ko! Vai nav tā?

— Jā... nu, protams, — Vadims atbildēja. Viņš Sergejā klausījās izklaidīgi, jo bija iegriezis vaigā un’nu visiem spēkiem pūlējās apturēt asinis un brūci kaut kā padarīt neredzamu.

— Es tev šo to gribēju palasīt no šā «zinātniskā» darba un apspriesties ar tevi. Nu, bet dzirdēsi pats bied-

ribā ... Es uzstāšos asi. Un vispār tas viss mani uzvedinājis uz ļoti drūmām pārdomām.

— Ko, vai par visa dzīvā iznīcību?

— Ļaunāk, — Sergejs nopietni pamāja ar galvu.

— Uz manas sirdsapziņas taču arī guļ referāts, bet es vēl neesmu nemaz ķēries klāt. Un nav nekādas vēlēšanās. Nav stimula.

— Tas tiešām ļaunāk.

— Nejoko, Vadim! Es pat sāku šaubīties, vai ir vērts šo gumiju tālāk stiept. Vai tu esi pārliecināts, ka mūsu biedrība tiešām ir zinātniska?

— Mums tā par tādu jāpadara, — Vadims teica.

— Viss atkarīgs no mums pašiem.

Sergejs ironiski iesmējās.

— Tu atbildi kā preses konferencē. Man liekas, ka zinātniskajai biedrībai jādara bagātāka zinātne, bet tas pagaidām nav mūsu spēkos. Mēs pārstāstām cits citam zinātnē jau sen zināmas patiesības. Vieni pārstāsta gudrāk, citi mazāk gudri, un tas ir viss. Iznāk Pionieru pils.

— Un ko tad tu ... — Vadims teica, ķerdams dvieli un ziepes un steidzīgi dodamies uz vannas istabu, — domā no biedrības izstāties?

Kad viņš atgriezās no vannas istabas valgi sārts, iz-pūris, Sergejs atbildēja:

— Izstāties pagaidām nedomāju, taču uzskatu, ka kaut kā viss jāpārveido. Bet, ja es rakstīšu referātu, tad centīšos to izdarīt citādi. Tas būs pavisam kas cits. Tas gan prasīs laiku.

— Nu, lai dievs dod. Serjožka, precīzi — cik pulkstenis?

— Bez septiņām septiņi... Tu tomēr atbildi: vai man taisnība?

— Vispār, jā. Darbs, protams, nevedas spīdoši, — Vadims steidzīgi teica. — Ai, es taču nokavēšos! Viņa aizies bez manis ...

— Varbūt tas tāpēc, — Sergejs teica, — ka biedrībā iestājušies daudz lieku cilvēku? Vajadzētu atstāt tikai visaktīvākos, visapdāvinātākos, bet visus neapdāvinātos salašņas, lieko balastu, bez žēlastības atsijāt. Protams, būs troksnis, kliegšana, bet tas ir nepieciešams lietas labā. Ne visi taču galu galā ir spējīgi zinātniskam darbam!

— Jā, jā ... Pasvied man kravati! Lūk, tur zem vārdnīcas!

Sergejs pasniedza viņam kravati un bezcerīgi pameta ar roku.

— Nav vērts, tu šodien esi satraukts. Ar tevi nav iespējams runāt.

— Nekas tamlīdzīgs! Es ļoti uzmanīgi klausos, — Vadims iebilda. — Un, piemēram, neesmu ar tevi vienis prā-tis: kā tu vari tagad noteikt, kas ir salašņa, kas nav salašņa? SZB pastāv tikai pusotra mēneša, daudzi vēl nav sevi nekā parādījuši.

— Tas arī ir slikti. Nu labi, parunāsim rīt, citādi tu jau trīci no bailēm, ka minūti nokavēsi. Ja tu tā būtu trīcējis, lai lekciju nenokavētu ...

— Savādnieks, viņa taču aizies bez manis!

Vadims steidzīgi uzvilka svārkus un pie spoguļa sasukājās.

— Nu, kā es izskatos, — nekas? — Vadims jautāja, nez kādēļ nostājies pie spoguļa sāniski.

— Nekas, nekas. Labi.

— Bet kā kravate? Nekas?

— Arī kravate nekas. Tikai svārkus nepogā līdz lejai. — Sergejs piegāja pie viņa un atpogāja apakšējo pogu. — Vienrindu svārkiem aizpogā tikai vienu — vidējo pogu.

Viņi uzvilka mēteļus un izgāja uz ielas. Vadims pēkšņi atcerējās, ka aizmirsis paņemt kabatas lakatiņu, un Sergejs viņam iedeva savējo — zīda, koši zaļām un brūnām rūtiņām.

— Nu, visu labu! — Sergejs teica, aci pamirkšķinādams. — Pasveicini Ļenočku no manis!

Ļena Medovska mācījās Augstākajā pedagoģiskajā skolā literatūras fakultātē kopā ar Vadimu. Līdz trešajam kursam Vadims viņu nebija ievērojis, patiesībā izturējās pret Ļenu tāpat kā pret pārējām divdesmit trijām savas grupas meitenēm.

Bet tad kādā rudens dienā viņš nāca pie atziņas, ka tā bijusi kļūda. Tas notika pavisam nesen, mācību gada sakumā. Viņam pašam arī nebija īsti skaidrs, kas noticis: vai nu Ļena pa vasaras brīvlaiku pārvērtusies, vai viņš pats kļuvis citāds. Bet varbūt viņam bija atvēruši acis

puiši no citām fakultātēm, viņa paziņas, — tā arī mēdz būt.

Tie bieži vien, pasaukuši viņu nomaļus, jautāja: «Kas tā jūsu grupā par meiteni — cirtainiem matiem un ļoti daudz smejas?» Viņš atcerējās: «Ak jā, Ļenočka? Ir tāda!» — un jokodamies piedāvāja: «Ja vēlies, iepazīstināšu. Lieliska meiča, jautra, brīnišķīgi dzied.» Tad viņš kļuva atturīgāks: «Tā ir Ļena Medovska. Starp citu, nav slikta meitene.» Un pēdējā laikā jau pavisam vienaldzīgi: «Kas? Ak tā, mūsu teicamniece Medovska, redkolēģijas locekle.»

Ar teātri viss iznāca pēkšņi. Pagājušo nedēļu Ļena ar Vadimu bija palikuši gatavot kursa sienas avīzi — Vadims bija avīzes atbildīgais mākslinieks, bet Ļena vadīja kultūras un mākslas sektoru. Kāda meitene stāstīja par izrādi, ko viņa nesen bija redzējusi operešu teātrī.

— Meitenes, es tā smējos, vienkārši bez elpas! Un visu laiku baidījos, ka otrā dienā raudāšu. Un tomēr neraudāju, — apbrīnojami, vai ne?

Avīzes redaktors Maksims Viļkins jeb vienkārši Maks, kalsns jauneklis ar stūrainu seju, uz acīm viņam brilles ar bieziem stikliem, ģērbies viņš vienmēr tumšzilā slēpošanas kostīmā, pacēla savu kuplo galvu.

— Tādā gadījumā Ļena par mums visiem gudrāka. Viņa smejas caurām dienām — viņai vienkārši nav laika, kad raudāt.

— Ko tu, Mak! — Ļena smiedamās iesaucās. — Bet par tavām asprātībām? Tās taču skaidras asaras! Ai zēni, vājas jūsu asprātības, ka neviens neattopaties nopirkt biļeti uz teātri, uzaicināt — nu, teiksim, studiju biedrenes. Vai ne? Nav ko nobālēt, to var ierakstīt kalendāra plānā kā kultūras darbu ar masām. Noderēs arī atskaitei.

— Mēs nemaz nenobālam, — teica Vadims, gulēdams uz grīdas un zīmēdams karikatūru. — Ņemsim un nopirksim!

— Bet tomēr slikti!

Pēc mirkļa Vadims pacēla galvu un ieraudzīja, ka Ļena viņā lūkojas. Viņa skatiens ieurbās Ļenas acīs — gaiši brūnās, nopietni kaitavīgās — mazliet ilgāk, nekā piestāv jokiem. Un viņš pasmējās par savu pēkšņo lēmumu.

Nākamā dienā Vadims nopirka pilsētas kasē divas biļetes uz to pašu gabalu, par kuru tika runāts.

— Te būs biļete. Uz sestdienu, — Vadims otrā dienā teica, pieiedams institūta gaiteni viņai klāt.

Ļena nemaz nebrīnījās.

— Nopietni? Nu tas ir braši! — viņa labpatikā pat iesmējās. — Cik esmu tev parādā?

— Nekā, sīkums.

— Kas par sīkumu? Tu taču nopirki biļeti?

— Nē jau ... Tu man nekā neesi parādā.

Ļena apņēmīgi pakratīja galvu un sniedza biļeti atpakaļ:

— Tad es neiešu. Kas vēl nebūs!

— Nu, labi... — Vadims samulsa. Viņš domāja, ka varbūt vajadzētu teikt mazāk, bet tad nolēma, ka tas būtu pavisam muļķīgi. — Biļete maksā astoņpadsmit rubļu. Es domāju, ka labāk tuvāk ...

— Lieliski! Es tev atdošu, kad saņemšu stipendiju, — ar mieru?

Nu, protams, viņš bija ar mieru!

— Esmu tik priecīga, Vadim, — Ļena smaidīdama teica. — Patiešām! Es sen neesmu neko jautru redzējusi.

... Un tagad nu viņš stāv aizelsies un ne visai drošs ar tikko aizdegtu papirosu rokā pie pazīstamām durvīm. Viņš bija kādreiz pie Ļenas bijis sakarā ar sienas avīzi. Taču toreiz... Toreiz viņš ne par ko nebija domājis un izturējies viņas dzīvoklī tāpat kā savās mājās.

Durvis atvēra Ļenas māte Albīna Trofimovna, vēl pajauna mīlīga izskata sieviete ar pilnīgi melnām uzacīm un gaišām bizēm, kas apliktas ap galvu kronītī, — šis matu sukājums viņu padarīja vēl jaunāku.

— Sveicināti, sveicināti! — viņa, laipni smaidīdama, teica. — Novelciet mēteli, Vadim, un nāciet iekšā! Ļe-nočka tikko uzcēlās, pēcpusdienā bija apgūlusies.

— Kā? Vai tad viņa vēl nav saģērbusies?

— Neuztraucieties, Ļenočka ļoti ātri sapošas! Ne tā kā citas meitenes.

Kamēr Ļena ar Albīnas Trofimovnas palīdzību savā istabā ģērbās, Vadims sēdēja ēdamistabā uz dīvāna un šķirstīja jauno «Ogoņoka» numuru — lasīšana neveicās. Viņš nolika žurnālu. Bija satraukts — taču ne jau par to, ka draudēja nokavēšana un patiesībā vajadzēja jau braukt metropolitēnā, bet Ļena vēl ģērbās ... Nē, pulksteni viņš bija pavisam aizmirsis. Viņš cieši un vērīgi apskatīja šo

33

3 - Studenti

istabu ar maigas ceriņkrāsas tapetēm un rožainu aba-žuru, vieglu kā mākonītis, virs galda, masīvu bufeti, pianīno, uz kura bija sarindots bezgala daudz visādu nieciņu un atradās grāmata ar ieliktu lentīti — vecmodīgā iesējumā ar marmorveidīgām svēdriņām, — Vadims pa gabalu izlasīja: Daņiļevskis. «Droši vien Albīna Trofimovna aizrāvusies,» viņš nodomāja. Ļena bija stāstījusi, ka viņas māmuļā ļoti daudz lasot, it sevišķi vēsturiskas grāmatas. Un Vadimam nezin kāpēc patika, ka Albīna Trofimovna aizrāvusies ar Daņiļevski (kaut gan, ja to būtu uzzinājis par savu māti, — droši vien būtu pasmējies), un vispār tā viņam likās patīkama, izglītota sieviete un ļoti skaista — līdzīga Ļenai.

Viss šajā istabā līdz pēdējam sīkumam Vadimam likās neparasts, veidots ar sevišķu, noslēpumainu jēgu. Šeit taču dzīvo Ļena, šeit viņa rītos ēd brokastis, steigdamās uz institūtu un lūkodamās šajā pulkstenī apaļā riekstkoka ietvarā, bet vakaros dzer tēju, un viņas seja abažūra gaismā šķiet melnīgsnēji rožaina, šeit viņa spēlē pianīno, lasa, savilkusi kājas uz dīvāna, — tā viņa sēž arī institūtā uz palodzes, pievilkusi kāju ... Un Vadimam pēkšņi nekur vairs negribējās no šejienes aiziet, — kādēļ gan iet uz to muļķīgo izrādi, kas tur sevišķs? — Viņš ar prieku būtu atdevis abas biļetes Albīnai Trofimovnai, lai tikai varētu palikt šeit, pabūt kaut mazu laiciņu ar Ļenu divatā.

Šajā mirklī no blakus istabas atskanēja Ļenas jautrā, pavēlošā balss:

— Vadim! Vari ienākt!

Viņš palūkojās pulkstenī — bija pagājušas piecpadsmit minūtes, pirmo cēlienu viņi noteikti nokavējuši.

Ļena stāvēja pie spoguļa garā, tumši zaļā tērpā, kas piešķīra viņas līdz elkoņiem kailajām rokām un dziļi dekoltētajam kaklam maigi melnīgsnēju nokrāsu. Viņa izskatījās tajā garāka, slaidāka, sievišķīgāka. Vadims izbrīnījies apstājās durvīs — viņš nemaz nebija zinājis, ka Ļena tik skaista.

— Vadim, saki labi drīz! Ko labāk — šo brošu vai kaklarotu? — viņa pagriezās pret Vadimu, pielikusi pie krūtīm apaļu granāta brošu un galvu koķeti uz sāniem piešķiebusi. — Nu, vai labi?

Lūkodamies nevis uz brošu, bet viņas gaišajā, priecīgajā sejā, Vadims pārliecinoši teica:

— Labi, ļoti labi, bet pirmais cēliens pagalam.

— Bet es taču jau sen esmu kārtībā! — Ļena iesaucās, ņemdama no tualetes galdiņa smaržu pudelīti un smidzinādama plaukstās. Viņa žigli pārvilka ar plaukstu pār krūtīm, tad uzpilināja vēl un tikpat žigli iesmaržoja aiz ausīm.

— Aiz ausīm ilgāk turas, tu zini? — viņa lietišķi paskaidroja. — Vai tu arī vēlies?

— Nē, man nepatīk.

Beidzot viņi bija apģērbušies, atsveicinājās no Albīnas Trofimovnas un izgāja uz ielas. Pie parādes durvīm pēkšņi piebrauca «Pobeda», apstājās, un no mašīnas strauji izkāpa cilvēks platā, melnā mētelī un platmalē. Ļena pieskrēja pie tā.

— Tētiņ! Vai mēs nevarētu aizbraukt līdz Majakovska laukumam? Mēs nokavēsim teātri, tas ir Vadims Belovs no mūsu grupas, iepazīsties!

Cilvēks platmalē Vadimam klusēdams paspieda roku un teica bez sevišķas līdzjūtības:

— Esat nokavējuši izrādi? Tas nav patīkami... Es nezinu, pajautājiet Nikolajam Fjodorovičam, ja viņam nekas nav pretī, lūdzu! Ja viņam ir laiks.

Vadims juta Medovska balsī slēptu nepatiku, un viņam šķita, ka tas arī sasveicinājās ne sevišķi laipni. Ļena ņēmās pierunāt šoferi, nosaukdama to par «Koļeņku» un «balodīti», un jautājums acumirklī izšķīrās.

Viņi žigli iesēdās pakaļējā sēdeklī, Vadims aizsita durvis, un auto aizdrāzās. Nozibēja apgaismoti logi, laternas, garāmgājēju sejas... Pagriezienā mašīna sašūpojās, un Ļena uz mirkli piespiedās pie Vadima un smiedamās iesaucās: «Ai Koļuk, uzmanīgāk!» Bet Vadimam gribējās teikt, lai Koļuks tikai tā vien brauktu un vēl labi ilgi netiktu līdz teātrim.

Pēc dažām minūtēm mašīna apstājās pie teātra, un Vadims ar Ļenu līdz ar trešo zvanu iesteidzās skatītāju zālē.

Un nu viņi jau sēž parterī, tuvu pie skatuves. Priekškars vēl nav pacelts. Zālē troksnis, krēslu čīkstoņa, bišu spietam līdzīga publikas sarunu dūkoņa — pamazām viss noklust. Ar plecu pieskardamās Vadimam, Ļena ar tālskati aplūko ložas.

— Zini, man patīk teātrī skatīties uz cilvēkiem, — viņa pusbalsī saka, — un minēt, kas viņi tādi ir, kā dzīvo. Tas ļoti interesanti... Vai ne? Nu, piemēram, — tālskati nenoņēmusi, Ļena pievirzās Vadimam tuvāk un noslēpumaini saka: — Redzi, tur sēž jauns puisis... droši vien strādnieks... Viņš biļeti saņēmis kā prēmiju, vai ne? Tāpēc, ka viņš viens ... Bet tur studentes čalo, pa labi — redzi? Spriež droši vien par kādu no savas grupas. Tāpat kā mēs, mēs arī dažreiz sapulcējamies, un apspriešana iet vaļā... Droši vien no MVU bioloģijas fakultātes, viņiem tur visas ar brillēm.

Publika no pirmajām rindām jau sāka skatīties atpakaļ uz Ļenu, citi ziņkārīgi, citi nosodoši. Taču visi, kas uz viņu paskatījās, ne uzreiz novērsa acis, sevišķi ilgi un vērīgi viņas sejā raudzījās vīrieši, bet sievietes noskatījās vairāk viņas tērpā. Ļena izlikās neredzam visus šos skatienus, bet Vadims pārdzīvoja reizē zināmu neveiklības un lepnuma izjūtu. Viņam bija patīkami sēdēt līdzās tik skaistai meitenei, kurai visi pievērš uzmanību.

— Tu esi fantazētāja, — viņš teica, ieklepodamies saujā. — Tev jau solīdā publika pievērš uzmanību.

— Kādēļ, kas? Nu, lai! — Ļena vienaldzīgi noteica un saka runāt skaļāk: — Zini, man gribētos daudz daudz draugu, tik daudz kā šajā zālē cilvēku. Un no visiem saņemt vēstules ...

Viņa nepabeidza, jo ugunis nodzisa un sāka pacelties priekškars. Orķestrī kaut kas nožvadzēja un nošņācās — acīm redzot, tika atdarināts vilciens, jo uz skatuves bija attēlota stacija. Ļena čukstot nobeidza:

— ... saņemt vēstules, braukt pie viņiem viesos un sagaidīt viņus Maskavas stacijā ... Man tā patīk sagaidīt!

Vadims saņēma Ļenas roku un saspieda tās šauro plaukstu.

— Vadim! Ko tas nozīmē? — Ļena stingri un diezgan skaļi jautāja.

Priekšējās rindās sačukstējās. Vadims, apmulsis un priecādamies par tumsu, nomurmināja:

— Es vienkārši... nu jau jāskatās ...

Uz skatuves norisinājās kaut kas jocīgs — zālē smējās, balkonā kāds pat aplaudēja. Vadims nesaprata, par ko, un visu pirmo cēlienu viņš labi nesaprata, jo lūkojās

gan uz skatuvi, bet domāja par citu. Tur rosījās un kliedza kāds resnis šaurās biksēs, katru viņa vārdu zālē pavadīja smiekli. Divi skaisti vīrieši — viens af ūsām, otrs ar vaigubārdu — pievērsa uzmanību kādai blondīnei ar lepnumu sejā.

— Tā taču veca! Viņai loma nav piemērota! — Ļena čukstēja. — Kādas kaulainas rokas, nepatīk nemaz skatīties!

Vadims pamāja ar galvu, kaut gan blondīne viņam nemaz nelikās veca, — tieši otrādi, tā viņam likās gracioza, apburoša sieviete. Vēlāk viņš saprata, ka šo blondīni īsti mīl tikai kāds nabaga jauneklis, aptiekārs, kas visu laiku stāvēja nomaļus un klusēja. Lugā bija daudz joku, taču Vadims nekādi nevarēja koncentrēties un saprast, kādēļ visi smejas. Viņš samulsis domāja, ka viņš gan laikam no malas izskatās īsts stulbenis. Ļena aiz smiekliem satvēra viņa roku. Viņas acīs bija asaras. Viņa tās noslaucīja kabatas lakatiņā un tad pēkšņi sāka to vēdināt, applūdinādama Vadimu ar maigu smaržu vilni.

Un Vadims bija aizņemts ar to, lai laikus atbalstītu Ļenas roku. Tikai vienu reizi viņš iesmējās diezgan pamatoti, bet tieši šajā mirklī zālē pēkšņi apklusa.

Viņam bija karsti. Gaiss smacīgs, oda pēc dekorāciju koka un dažādām smaržām, kas lidinājās virs cilvēku galvām. Kad cēliens beidzās, viņi iegāja bufetē, un Vadims nopirka divas kūkas un pudeli limonādes. Ļena, jautra, smaidoša, klusi dungoja tikko dzirdēto melodiju un žirgti iejautājās:

— Kā tev patika skats uz perona? Un pulkvedis — jauks, vai ne? ...

Tad viņi pastaigājās pa foajē un aplūkoja mākslinieku fotogrāfijas. Ļena gandrīz par visiem zināja, kad katrs iesācis spēlēt, kur spēlējis senāk, kādā gabalā kuru vajag skatīties. Vadims šajā novadā zināja apkaunojoši maz un sajuta atvieglojumu, kad atskanēja zvans.

Pēdējā cēlienā Vadims uztvēra lugas vodevilo, vienkāršo sižetu. Abi skaistuļi kala viltīgus plānus pret blondīni. Tā, nekā nenojauzdama, mīlēja vienu no viltniekiem — to ar vaigubārdu. Resnis šaurajās biksēs, viņas tēvs, — arī bija akls un labsirdīgs, komisks cilvēks — viņš mīlēja viltniekus kā savus dēlus. Tad pēkšņi viss atklājās! Vecais izputināts, meita apkrāpta.

Vadims raudzījās uz skatuvi, sekoja varoņu darbībai, taču viņam bija tāda sajūta, it kā viņš visu to redzētu sapnī; arī cilvēki uz skatuves kā sapnī, gaisīgi, neīsti, un viņš jut tiem līdzi un sirsnīgi viņus mīl ne par viņu muļķīgajām, komiskajām ciešanām un izdomāto mīlestību, bet par to, ka viņi tādā neizprotamā kārtā attēlo viņa personīgās jūtas, kas viņu pašreiz pārņēmušas. Viņš lūko* jās uz blondīni ar lepno seju, un tā’viņam likās brīnišķīga, jo viņas vietā tas redzēja Ļenu. Un, kad nabaga vientuļais aptiekārs naktī aizgāja no mīļotās, kas neticēja viņam un aiztrieca to prom, — Vadims pēkšņi juta, ka kaklā iespriedies silts kamoliņš un acis aizmiglojas.

Taču beigas bija laimīgas, resnais atkal visus smīdināja, un Vadims smējās līdz ar visiem.

Viņu tikai nomāca doma, ka pēc visas šīs gaišās, jautrās izrādes viņš pēkšņi Ļenas acīs kļūs garlaicīgs, ikdienišķs. Par ko viņi runās?

Kad viss bija beidzies, kā parasts, izsauca aktierus, bet Vadimam vairs nebija par viņiem ne mazākās intereses. Viņš paklausīgi stāvēja uz celiņa un aplaudēja, bez intereses lūkodamies aktieros, kas rūpju pilnām sejām bija noskrējuši no skatuves un tūlīt arī atgriezās, kautri un saldi smaidīdami.

— Tukšs gabals tomēr, — Ļena teica, kad viņi bija izgājuši uz ielas. — Šodien smējāmies, bet rīt vairs neatcerēsimies, par ko. Un mūzika arī viduvēja.

— Jā, — Vadims pievienojās. — Visumā nekā prātīga.

Viņš brauca ar metro Ļenu pavadīt. Abi ilgi klusēja.

— Tā arvien, smejies bez gala, bet vēlāk nezin kādēļ skumji... — Ļena žāvādamās teica.

Viņa izskatījās nogurusi un visu laiku vēra ciet acis, mīkstajā sēdeklī šūpojoties. Vadims no sāniem viņā' palūkojās. Viņa šinī mirklī likās vēl skaistāka — sejā bālums, un skropstas garas un smagas. Kad viņi izgāja uz laukuma, Vadims pateica frāzi, kuru ilgi bija pārdomājis, braucot metro:

— Mums abiem jāaiziet uz kādu nopietnu gabalu.

— Jā, — Ļena pamāja ar galvu un pārjautāja: — Ko?

— Es saku: mums jāaiziet uz kādu nopietnu gabalu, uz Maskavas Akadēmisko Dailes teātri, uz Mazo ...

— Ak tā ... Jā, tikai tagad nebūs laika. Kolokviji sākušies. Mums pirmdien Kozeļskis?

Vadims pamāja ar galvu.

— Es no viņa tā baidos! Viņš šausmīgi pieķeras. Un vispār viņš uz mums raugās no augšienes — tu neesi ievērojis? Kā uz viduvēja rakstnieka varoņiem. Lagodenko vēl līdz šim laikam nav pie viņa nolicis?

— Nē.

— Nu redzi! Es tā baidos ...

— Nebaidies! Meitenēm viņš nepiesienas.

Viņi atkal klusēja.

— Tu, Vadim, trešajā kursā esi kļuvis dīvains, — Ļena pēkšņi teica, — senāk tu biji tāds vienkāršs, vienmēr jokoji. Bet tagad — tik kluss un pret mani arī izturies kā jauniņais. Kas ar tevi ir?

— Tas tev tikai tā liekas.

— Nē! Serjožka arī pamanījis, mēs ar viņu sākām runāt... Bet viņš jau tevi, paldies dievam, pazīst!

Vadims neatbildēja. Uztraucies un izbrīnījies viņš juta, ka neatrod vārdus sarunas turpināšanai. Un vispār nevar atrast vārdus — tāda nedrošība, biklums sasaistījis viņa kustības, domas, vārdus. Klusībā viņš dusmojās un nosauca sevi par puiku, taču atvairīt šo muļķīgo satraukumu nebija viņa spēkos.

— Jā, Sergejs arī to pamanījis, — Ļena atkārtoja. — Viņš pat izteica kādu hipotēzi... protams, muļķīgu ...

Ļena apklusta, lūpā iekodusi, it kā apmulsumā, taču Vadims juta, ka viņa apklusa ar nolūku, gaidīdama, ko viņš teiks šajā jautājumā vai vismaz jautās: kādu hipotēzi tad Sergejs izteica?

Vadims tomēr teica:

— Starp citu, tev no viņa sveiciens. Viņš šodien bija pie manis.

— Paldies ... Vai viņš bieži pie tevis iet? Jus laikam bērnības draugi?

— Jā, no skolas laikiem.

— Cik jauki — mācīties kopā skolā, vēlāk institūtā un, beidzot, kopā strādāt! Viņš droši vien tev īsts draugs, — Ļena domīgi teica.

— Serjožka? Kā tad citādi! Protams, īsts! — Vadims izjuta negaidītu atvieglinājumu un enerģijas uzplūdumā dedzīgi sāka runāt: — Zini, mēs ar viņu satikāmies pirms divarpus gadiem tieši pie tā teātra, kurā mēs šodien bijām. Tajā dienā es tikko biju iebraucis Maskavā, staigāju pa

pilsētu, un pēkšņi mēs satiekamies. Pavisam nejauši — saproti?

— Varu iedomāties, kā jūs priecājāties!

— Par maz sacīts — priecājāmies! Zaudējām prātu! No pārsteiguma, priekiem, no visa šī... — Vadims iesmējās, pašūpoja galvu. — Vispār tā diena man paliks visu mūžu atmiņā... Sergejs gribēja iestāties MVU filoloģijas fakultātē.

— Es zinu.

— Jā, tur viņš netika un, lai gads neietu zudumā, nolēma iestāties kopā ar mani. Viņš ir ļoti spējīgs cilvēks! Viņš būs liels zinātnieks, es par to esmu pilnīgi pārliecināts. Tu zini, kāda viņam atmiņa? Viņš var vienreiz izlasīt hronoloģijas sarakstu mūsu vispārīgās vēstures mācības grāmatā — un tūlīt to atkārtot no galvas! Tu vari iedomāties? Nopietni. Viņš taču pilnīgi zina divas valodas, bet pašreiz mācās trešo — franču. Valodu iemācīties viņam nieks ...

— Tiešām? — Ļena ieinteresēta jautāja. — Kas par malaci...

— Jā, jā. Un vispār viņš talantīgs — arī dzejas raksta, bet skolā rakstīja arī prozu, stāstus. Un ļoti veiksmīgi. Vai tu lasīji viņa dzejoļus sienas avīzē?

— Lasīju, man patika. Par Volstrītu?

— Jā, politiskie. Bet viņam ir arī lirika. Sergejam ir zināšanas arī tehnikā, viņš kara laikā strādājis par instrumentu tehniķi. Zinātniskā institūtā — tas nav joks! Ne jau veltīgi viņam divus gadus piešķīra nobruņojumu. Nē, Serjoža noteikti ir apdāvināts un daudzpusīgs. Viņš ir arī sportists ...

Vadims ilgi ar patiesu aizrautību stāstīja par Sergeju. Viņš cildināja tā erudīciju, asprātību, zināšanas mākslā, zinātnē, viņa raksturu, praktisko prātu, un, kaut arī Vadims pats jau sāka saprast, ka cērt pāri par mēru, un satraukts nojauta šajā sarunā sev neskaidras briesmas, viņš tomēr nevarēja pārtraukt. Un viņš turpināja, razdams sev dīvainu apmierinājumu, apveltījot draugu arvien jaunām īpašībām un tikumiem.

Ļena klausījās viņā sevišķi uzmanīgi.

— Esmu kaut kur lasījusi, ka krieVu cilvēks, ja viņam nav pašam ar ko lielīties, sāk lielīties ar saviem drau-giem, — viņa smiedamās pēkšņi sacīja, — es, protams, jokoju! Bet vai jūs bērnībā bijāt tādi paši draugi?

— Jā! Tad mums gāja jautri. Abi devāmies tūristu pārgājienos, ložņājām pa alām, reiz tikko neapmaldījāmies vecās akmeņlauztuvēs, vispār... Daudz kas bijis!

— Bet man bērnībā patika draudzēties ar zēniem, man visi draugi bija zēni. Bet meiteņu rotaļas, dažādas valodas, tenkas, šīs «meitiņas-māmiņas», «aprunāšanas» es ciest nevarēju!

— Tā, starp citu, runā visas meitenes, — Vadims teica.

— Kādēļ tu tā domā? Tieši otrādi, citām ļoti patīk...

Ļena aizvainota apklusa. Viņi jau ilgi gāja pa plašo,

šajā stundā tukšo ielu, kas laternu gaismā blāvi spīdēja kā aizsalusi upe. Pievakarē bija sācis salt, trotuārus klāja ledus, un bija slidens. Vadims veda Ļenu zem rokas.

— Sergejam, starp citu, skaista seja. Smalka, — Ļena teica, — kaut arī vīrietim tas nav galvenais.

Vadims iesmējās:

— Paldies! Tu esi cēlsirdīga.

— Vadim, tu sāc runāt muļķības! — Ļena stingri teica.

Viņi iegriezās šķērsielā un apstājās pie divstāvu mājas. Logā aiz oranžkrāsas tila aizkariem dega gaisma.

— Nu, esam arī klāt! Māmiņa neguļ, gaida mani.

Viņi stāvēja pie parādes durvīm — Ļena uz pakāpiena, viņš lejā. Viņas seja tumsā blāvi spīdēja, un gaišie, blondie mati, izspraukušies no cepurītes apakšas, izskatījās gluži melni. Vadims it kā ko gaidīja. Un kā snaudā — nevarēja ne tuvoties viņai, ne aiziet...

— Esmu ļoti priecīga, ka mēs abi aizgājām, — Ļena klusu sacīja un pasniedza viņam roku.

— Aizgājām vai atnācām?

Ļena neatbildēja un pašūpoja galvu. Viņa pasmaidīja. Vadims nevarēja saskatīt viņas smaidu, taču juta, ka viņa smaida, un pat zināja, kā: augšējā lūpa mazliet pavilkta uz augšu, redzami balti zobi, starp kuriem viens, mazs, pelēks, izvirzīts uz priekšu.

— Pareizi, Vadim, ļoti... — viņa teica pavisam klusi.

Viņš vēl arvien turēja Ļenas roku savējā. Un tā viņi

stāvēja, ieniruši šķērsielas dziļajā nakts klusumā.

— Bet kas vīrietim ir galvenais? — Vadims nomurmināja un pēkšņi saņēma Ļenu aiz pleciem un ar varu pievilka sev klāt. Viņa mirkli tam piekļāvās, seju paslēpusi, taču tūdaļ atspiedās ar elkoņiem viņa krūtīs un atmeta galvu.

— Nē, arī tas nav galvenais, laid! — viņa ātri čukstēja. — Nevajag, Vadim! Mēs taču esam draugi, vai ne?

— Nu, protams, draugi, Ļenočka ...

— Nu redzi, bet tas ... tas ir kas cits. Un tā nemēdz būt, nevar, saproti? — viņa_ to visu teica čukstot un tik maigi un pārliecinoši, it kā kaut ko skaidrotu bērnam. — Tas tā uzreiz nemēdz būt...

— Kāpēc tad uzreiz? — samulsis tāpat čukstus jau-taja Vadims. — Mēs taču esam pazīstami jau trešo gadu.

Rokas viņš tomēr atlaida. Ļena nostājās taisni un sakārtoja cepurīti. Viņš raudzījās uz augšu viņas smaidošajā sejā, kas nezin kādēļ arvien vairāk satumsa, — vai no mulsuma vai aukstuma?

— Bet tu, izrādās, esi stiprs ... Nu, uz redzēšanos! Līdz parītam!

— Ļena!

Bet viņa jau ieskrēja parādes durvīs un devās pa kāpnēm augšup. Vadims piegāja pie durvīm.

— Ļena, bet vai mēs aiziesim uz kādu nopietnu gabalu?

— Uz kādu nopietnu? — Ļena mirkli klusēja, uz kāpnēm apstājusies, un pēkšņi jautri noteica: — Nu, katrā ziņā, Vadim! tiklīdz nokārtosim kolokviju, aiziesim kaut vai uz Lielo. Uz «Raimondu» — aiziesim?

Vadims palocīja galvu. Ļena pamāja viņam ar roku un nozuda kāpņu pagriezienā. Bet kāpņu telpas aukstajā gaisa palika gurda, maiga smarža, kas — Vadims tagad zināja — varēja turēties ļoti ilgi, ja tikai ar to prasmīgi rīkojas.

4. NODAĻA

— Ja es redzu, ka manā lekcijā students iemieg, es paceļu balsķ lai šo pārgalvi uzmodinātu! — Vadims pēkšņi dzird dārdošu basu. Tas ir Krečetova iemīļotais joks.

Viņš atmet galvu — Krečetova zilās, viltīgi piemiegtās acis raugās viņā, un visi studenti, viņam pievērsušies, smejas.

— Ko jūs, Ivan Antonovič! Pat nedomāju, — Vadims samulsis saka. — «Puškina traģēdijas ir viņa domu iemiesojums par ...» — lūdzu!

— Nu-nu, — Krečetovs pamāj ar galvu, un acumirkli viņa brilles caururbjoši un dzēlīgi nozibsnī. — Pieņemsim, ka šo jūs nosapņojāt. Jokoju, jokoju. Nu, bet tālāk...

Krečetovs lasa speciālo kursu par Puškinu. Pierakstīt viņa lekcijas nav iespējams: viņš runā ātri, dedzīgi, aizrautīgi svaidīdamies no viena tēla pie otra. Sekot viņam grūti, bet interesanti. Palavins tomēr, sēdēdams Vadimam priekšā, visu laiku kaut ko bez apstājas raksta. Vadims palūkojas pār plecu: garas pierakstīta papīra malas, uz vienas virsraksts ar trekniem iespiedburtiem: «Pirmā nodala.» Viņš taču pirms dažām dienām teica, ka sācis rakstīt kādu stāstu! Kādēļ viņš to atnesis uz institūtu? Sergejs šad tad pagriežas pret logu, pakodī nagus un domā. Viņa seja neparasti pilna rūpju.

Kursa vecākā — Tezja Veļikanova, resna, apaļām acīm — atsūta Vadimam zīmīti: «Vadim, pasaki savam draugam, lai viņš negrauž nagus. Ļoti nepatīkams paradums.» Vadims parausta plecus — kādas blēņas! Tikai traucē klausīties. Sī resnā Tezja iedomājas sevi par klases dāmu, visiem izsaka piezīmes.

Vadimam interesanti zināt: kas tā Sergejam par jaunu aizraušanos, — stāsts? Par ko? Sirds dziļumos negribas ticēt, ka Serjožam pēkšņi būtu atklājies rakstnieka talants. Un tomēr ... Serjoža ir tāds cilvēks, ka no viņa visu var sagaidīt. Taču uz Vadima jautājumiem Sergejs atbildēja izvairīgi: «Pacieties, draugs, drīz visu uzzināsi ...»

Starpbrīdī Vadims Sergejam jautā:

— Nu, vai «Karu un mieru» pabeidzi?

— Nē, kur nu! Atnesu pirmo nodaļu, gribu atdot mūsu mašīnrakstītājai pārrakstīt. Tur taču vēl vajadzēja šo to palabot, noslīpēt, bet vakar nepaguvu. Tādēļ diemžēl vajadzēja lekcijas laikā. Tu taču zini, kā es mīlu Ivanu Antoniču.

Pienāca Ļena. Viņai šodien jauna kleita un arī matu sakārtojums citāds, pakausī liels pušķis, izskatās pēc desmitās klases skolnieces.

— Kas nobeidza, kādu nodaļu? — viņa žirgti jautā,

— Sergejs raksta stāstu.

— Tu, Serjoža? Cik interesanti! Par ko, par karu?

— Nē, Ļenočka.

•— Par ko tad? Vai tas noslēpums?

— Nē, tas nepavisam nav noslēpums. Bet lieta tā, ka stāstam vēl beigas tālu un, kas iznāks, — nav zināms. Varbūt nekas neiznāks.

— Kāpēc?

— Nu, kāpēc... — Sergejs kautri pasmaida un noplāta rokas. — Talants vajadzīgs, Ļenočka. Bet, jods viņu zina, vai tas ir. Un es bez laika negribu runāt.

«Re, cik kautrīgs!» Vadims smaidīdams domā. «Bet pats droši vien pārliecināts par savu talantu.» Viņam pēkšņi uznāk vēlēšanās pazobot jauncepto rakstnieku. Viņš pamirkšķina Ļenai ar acīm un nopietni saka:

— Vai tu ievēroji, cik pacilāti šodien Ivans Antoničs lasīja? Nav joki, pat Palavins sāka pierakstīt!

— Tā? Bet viņš taču rakstīja savu stāstu? — Ļena smejas. — Nē, es tiešām gribētu palasīt. Varbūt tu kādreiz kļūsi par ievērojamu rakstnieku, laureātu, braukāsi pa citām zemēm ...

Pie Ļenas pieskrien dažas meitenes un uzreiz sāk ļoti skaļi, steidzīgi visas reizē runāt. Par visām skaļāk, protams, Ļusja Voronkova — balss viņai skaļa, griezīga, smalkās rokas zib vien pa gaisu.

— Ļena, vai tu pieraksti Krečetova lekcijas?

— Jā, pa daļai.

— Nu redzi! Tas vienkārši šausmīgi. Man viņš ļoti patīk, bet saproti pati — mums taču jāliek eksāmens! Šī nepārtraukti plūstošā runas straume, salīdzinājumi, sava veida impresionisms ...

— Jā, jā, Ļusja, taisnība! Man pirksti jau gluži stīvi.

— Lekcijas klausās ar smadzenēm, ne pirkstiem, — saka Ņina Fokina, drukna meitene ar platu seju un raga brillēm.

— Cik gudri! Visi jau nav tādi ģēniji kā tu.

— Kad Kozeļskis lasa, — Voronkova saka, — un ne speciālo, bet vispārīgo kursu, — lūdzu! Viss skaidrs, noteikts ...

— Sagremots, vai ne? — Fokina pārtrauc. — Ivanu Antoniču ar Kozeļski nemaz nevar salīdzināt!

— Bet eksāmenu? Kā nolikt eksāmenu?

— Meitenes, jums nav taisnība, — Ļena saka. — Mēs taču neesam skolā, vai nav tā? Puškins dzimis 1799. gadā miris 1837. Viņam bija aukle, viņš mācījās_licejā un tā tālāk ... Ivans Antonies pārliecināts, ka mes pietiekami labi zinām Puškina biogrāfiju un viņa daiļradi. Viņš ar mums runā kā ar saviem kolēģiem.

Sarunā iejaiicas Sergejs:

— Ko jūs klaigājat? Ja jums Krečetovs nav saprotams, tā ir jūsu pašu vaina. Kādēļ visu kursu vilkt atpakaļ?

— Protams, — Vadims piebalso.

Atskan zvans, un auditorijā ienāk Krečetovs ar grupu studentu, turpinādami gaitenī iesākto sarunu.

— Bet tu, Vadim, klusē! — sauc Voronkova, skriedama vietā. — Tu jau noteikti dziedāsi līdzi Ļenočkai!

Vadims savelk pieri, nosarkst, kaut ko nesaprotamu nomurmina par «muļķīgām histēriķēm» un nosēžas vietā.

Ziemas rīts krēslains kā vakars. Auditorijā blāva elektriskā gaisma, to nodzēsīs pēc otrā zvana, kad kļūs gaišāks.

«Es? Nē. Es saucu tevi, un prieks, ka redzu.

*..Es mirstu — beigas. Ai donna Anna!

(Nogāžas.)»

Vadims daudz reižu gan bērnībā, gan nesen pārlasījis šo Puškina traģēdiju, un vienmēr tās pēdējais vārds — nogāžas — viņam skanējis neparasti ironiski. Tagad pēkšņi viņš izjūt šo beigu dziļo jēgu. Donžuāns «nogāžas» tāpēc, ka pirmo reizi mūžā iemīlējies! Bet viņam — pastāvīgi laimīgajam un neskaitāmu vieglu uzvaru varonim — nebija tiesību uz laimi. Viņam jāmirst. Vadims iedomājas sevi Donžuānā vietā. Tajā mirklī, kad viņa roku saspiež komandora akmens saltā roka, viņš pat redz savu seju: bāla, briesmīgu ilgu un baiļu izķēmota. Jā, bezbailīgais un vienmēr smaidošais Donžuāns nāves vaiga priekšā trīc bailēs par savu dzīvi... Bet cik nelaimīga un vientuļa šī dzīve. Neviens neredz tās beigu. Bet donna Anna: viņa, liekas, noģība ...

Ļena šad tad kaut ko pieraksta. Viņas seja nav redzama. Baltā lenta atspīd loga saltajā zilumā. Tā tik

rūpīgi izgludināta, šī par visu kursu vienīgā lenta. «Pus-kina Donžuāns — tas ir kaislību cilvēks, tas nav Moljēra meitu mednieks...» Par ko viņa pašreiz domā? Viņas elkoņi, apaļi, pilnīgi, tik rāmi balstās uz galda. Lūk, viņa iemērca spalvu, noņēma no tās matiņu, noslaucīja pirkstus dzēšlapā. Par ko gan viņa domā?

Vadims turēja Ļenas portfeli, kamēr viņa uzvilka botes un uzlika cepurīti. Tad viņš tai palīdzēja uzvilkt mēteli. No ilgas pieliekšanās viņas seja sasarkusi, vaigos saplūdušas asinis.

— Nu tā, paldies, — viņa teica, uzvilkdama cimdus un rūpīgi tos izlīdzinādama. — Palūk tikai, jau caurums.

— Vai cimdiem? — Vadims jautāja.

— Nu jā! Tētis nopircis tādus nestiprus ... Jūs, vīrieši, nekad neko prātīgu neprotat nopirkt! — Ļena jokojot iesit Vadimam ar cimdu un pamācoši saka: — Ievēro, kad apprecēsies, pats neko sievai nepērc! Tikai konfektes un biļetes uz teātri.

— Tieši tā, ievērošu! — Vadims teica, izvalbījis acis un pielicis roku pie cepures. — Bet uz ko tad viņa tādā gadījumā pukosies par sliktu preci? Nebūs uz ko dusmas izgāzt...

Sarunas vieglais tonis Vadimam nepatika. Tas viņu attālināja no Ļenas, bet viņam bija jāsāk nopietna saruna. Sājā tukšajā, ākstīgajā valodā nez kāpēc pieņemts runāt ar meitenēm, taču Vadimam šī māksla nepadevās. Bet ar Ļenu vispār iznāca neīsti, rupji. Kad viņi bija izgājuši pa vārtiem, Vadims teica:

— Šodien varētu paskatīties jauno filmu. Avīzes slavē. Scenārijs, starp citu ...

— Jā, es zinu, — Ļena teica. — Es to redzēju pieņemšanā Kino namā.

Viņi g^ja dažus soļus klusēdami. Tad Vadims sacīja jau bez kādām cerībām:

— Es tik sen neesmu bijis Puškina muzejā ...

— Es arī ne, — Ļena teica.

— Mums lika tur aiziet sakarā ar Renesansi.

— Es labprāt, Vadim, bet šodien esmu aizņemta. Es nevarēšu.

— Aizņemta, — viņš mehāniski atkārtoja, nezinādams, par ko tagad lai runā.

— Man nez no kā galva sākusi sāpēt, — Ļena teica, sapņaini nopūzdamās. — Auditorijās šausmīgi kurina ...

Vadims iesmējās.

— To tu redzēji pieņemšanā. Šodien tu esi aizņemta. Tev nez kādēļ galva sākusi sāpēt, un, beidzot, auditorijās šausmīgi kurina.

— Nu, un kas tad ir? Kādēļ tu mani citē?

— Vienkārši tāpat, interesanta analīze.

— Muļķīgi! — Ļena paraustīja plecus. — Ja tu gribi * apvainoties, tad tas ir ļoti muļķīgi... Šodien esmu aizņemta, aiziesim sestdien. Nu, sestdien, — labi?

Viņas patiesās, skaidrās, brūnās acis pēkšņi kļuva ļoti nopietnas, uz mirkli tajās bija redzamas gandrīz vai izbailes. Un viņš lūkojās tajās jau samierinājies, visu piedevis par šo vienu mirkli. To nevarētu dot nekādi vārdi.

— Nu? Labi? — Ļena uzstājīgi atkārtoja un pieskārās viņa rokai.

— Labi, — viņš teica un pasmaidīja. — Starp citu... Ja mēs ietu uz kino, man neiznāktu pusdienām.

Starp pirmo un otro maiņu ēdnīcā parasti rosības kulminācijas punkts. Jautra drūzma, tvaika un kotlešu smarža. Jautra pusdienu kņada, oficiantu skraidelēšana. Visur sarunas: par ziemas sesiju, kas tepat jau pie durvīm, par boksa sacīkstēm, par Fedina jaunāko romānu, par to, ka Trumens tomēr labāks par Djuī, par to, ka abi ir nelieši, par Jaungadu, par Kuriļu salām, par mušu-drozofilu, par mīlestību un par gaļas tefteļiem.

Skaļajā krievu valodā jaucas maigās ukraiņu skaņas, kaukāziešu guturālie smiekli. Pie kāda galdiņa sēž grupa jaunu albāņu, kas šogad iestājušies pirmajā kursā. Viņi par kaut ko sarunājas, jautri, ļoti ātri un visi reize — un dīvaini, kā viņi cits citu saprot. Vēlāk pie viņiem piesēžas krievu meitene, un albāņu balsis pēkšņi apklust — viņi centīgi un lēni izrunā krievu vārdus, palīdz cits citam un vairāk smejas nekā runā.

Vadims un Sergejs atnākuši uz ēdnīcu, kā parasts, kopā.

Viņi piesēžas pie Krečetova galdiņa. Profesoram blakus sēž Se Li Bons — jauns korejietis no otrā kursa, kalsns, ar lielu galvu, melnīgsnēju, nopietnu seju. Viņš jau

paēdis, sarunājas ar Krečetovu, uz ceļiem turēdams lielu kaudzi grāmatu. Ieraudzījis Vadimu un Sergeju, Li Bons steidzīgi pieceļas.

— Sēdieties, biedri, esmu pabeidzis! — viņš saka, pieklājīgi smaidīdams. — Lūdzu, uz redzēšanos!

— Brīnišķīgs puisis šis Li Bons! — Krečetovs saka, lūkodamies viņam nopakaļ. — Atcerieties, pagājušo gadu viņš krieviski neprata ne vārda. Bet tagad jau lasa Puš-kinu, Gorkiju. Apbrīnojami neatlaidīgs cilvēks. Nesen viņš izlasījis «Poltavu» — tikko man jautāja par Pēteri, par Mazepu. Mums, viņš saka, arī ir Mazepa — Li Sin Mans, bet mēs viņu tomēr iemetīsim jūrā kā suni. Viņš ir «tautas pārdevējs». Un puisis to teica ar tik dziļu naidu, ka es pat neizlaboju. Bet kas nu tur — vārds izteiksmīgs, vai nav tā? — Ivans Antonovičs pievērsās Sergejam:

— Nu, kā klājas jūsu referātam par Heini?

Sergejs atbildēja, ka referātam «klājas labi» un ka tas būšot gatavs pēc divām nedēļām. Strādāt viņam esot grūti, jo maz laika, bet referātu pabeigšot laikā. Sergejs to teica tik nopietni un pārliecinoši, ka Vadims klusībā brīnījās: «Viņš taču vēl nesen stāstīja, ka nemaz neesot iesācis un ka neesot nekādas vēlēšanās.»

— Pasteidzieties, Palavin, pasteidzieties, lai līdz sesijai varat nobeigt! — Krečetovs teica. — «Heine un fašisms» — ļoti svarīgs temats, es pat teiktu — filozofisks. Vai jūs pie Ņinas Arkadjevnas konsultējaties? Pievērsiet uzmanību Heines izteicieniem par Ameriku «Ludvigā Bērnā» — viņš runā par rasismu šajā «dieva nolādētajā zemē». Noteikti sameklējiet to vietu! Bet, galvenais, rīkojieties drosmīgi, dodiet vispārinājumus, neņemieties ap sīkumiem! Tā ir iesācēju nelaime — jūs ieslīgstat dzīves sīkumos, memuāros, anekdotēs. Tas vienmēr novirza no galvenā. Turieties maģistrālē! Jums izdosies, es uz jums paļaujos! — viņš uzmundrinoši uzsita Sergejam uz pleca.

— Nu, jaunekļi, man jāiet. Pulksten trijos katedras sēde, nokavēšu. Jā, bet kā jums, Belov, ar referātu?

— Es laikam līdz Jaungadam nepagūšu, — Vadims teica.

— Kā tad tā?

— Nepagūšu, Ivan Antonič!

— Nepagūsiet? 2ēl! Es uz jums cerēju. Nu mēs vēl parunāsim! — Ivans Antoničs bargi padraudēja ar pirk-

stu un, paņēmis portfeli, devās uz izeju. Viņa portfelis vienmēr bija tā piebāzts, ka slēdzēju nevarēja aiztaisīt, un Ivans Antonovičs nesa portfeli padusē:

— Bet kādēļ gan īsti tu nepagūsi? — Sergejs jautāja.

— Es parasti strādāju lēni, tu taču zini.

Jā, viņš strādāja lēni, neatlaidīgi un rūpīgi, sistemātiski «pieveikdams» materiālu, — un citādi viņš nemācēja. Viņš pats par sevi mēdza sacīt, ka viņam «lēna domāšana», un viņam šķita, ka viņa darba stils un metode pārāk smagi, garlaicīgi, parasti, ka viņš nekad savos darbos nevarēs paspīdēt ar valodas vieglumu, polemikas dedzīgumu, negaidītu un asprātīgu domu — ar visu to, kas raksturīgs Sergejam.

Un tomēr Vadims nepateica īsto patiesību. Pēdējo nedēļu viņš strādāja lēnāk par lēnu, darbs pilnīgi bija apstājies. Viņš pārāk daudz domāja par Ļenu. Tiklīdz viņš mājās palika vienatnē un sēdās pie galda, tūliņ sāka domāt par Ļenu. Ja viņi ik dienas nesatiktos institūtā, būtu vieglāk. Arī pašreiz Sergejs kaut ko dzīvi ņēmās stāstīt, ar troksni strēbdams zupu, bet viņš vairs to nedzirdēja, jo domāja par Ļenu ...

Pie galdiņa pienāca Andrejs Sirihs, drukns, plecīgs puisis ar brillēm, kautrīgu seju. Rokā kompota glāze.

— Tad ir gan karstums ... — viņš saka, apsēzdamies un noņemdams aizsvīdušās brilles. Viņa seja bez brillēm izskatījās sīciņa, kā pusaudzim. — Neciešams karstums!...

— Nevajag tik daudz ēst, — Sergejs teica. — Tev vajag kļūt vājākam. Tu esi šausmīgi resns.

— Es — resns? Savādnieks! — Andrejs labsirdīgi iesmējās un, pārliecies pār glāzi, izstiepa labo roku: — Nu palūko, vai tur ir tauki!

— Tu tomēr esi pārāk gaļīgs. Tādēļ tev arī mīlestībā neveicas, — pareizi, Vadim? Vīrietim jābūt kalsnējam.

— Tas tiesa. Neveicas gan.

— Nodzen svaru! Kad bokseriem neveicas, viņi nodzen svaru un uzstājas citā kategorijā. Bet kāpēc tev neveicas?*

— Es pat nezinu... laika nav. — Andrejs izdzēra kompotu un noslaucīja lūpas papīra salvetē. — Tā, neveicas, — viņš atkārtoja, Sergejā lūkodamies un smaidīdams. — Dzīvoju ārpus pilsētas, ceļā paiet trīs stundas. Un tad vēl: pulciņi, zinātniskā biedrība... nupat vēl aģit-kolektīvā iesaistīja. Un tā arī neveicas.

— Jā... tu esi lāga puisis, — Sergejs domīgi sacīja. — Zini, tu esi līdzīgs Cehova Dimovam. Tikpat naivs un labs. Un ļoti veselīgs — kā zivju eļļa. Vai ne? Ha-ha! ...

— Un tikpat pretīgs kā zivju eļļa?

— Nu, ko tu, ko tu, draugs! Es tādu vīru gribētu savai māsīcai. Māsai diemžēl ne ...

— Tu esi šodien draiskulīgs, — Andrejs, labsirdīgi pasmiedamies, teica. — Kas tevi tā uzjautrinājis?

Pie galda pēkšņi pienāca Aļoša Remeškovs, kuru visi sauca par Ļesiku, — gara auguma puisis ar sprogainu galvu, pati trešā kursa jautrība un asprātība. Viņš mundri pievērsās Andrejam.

— Vai tad tu nezini? Viņš taču stāstu raksta! Stāstu!

— Kādu stāstu?

— Nu, tā! Runā, ka kaut ko ģeniāli epopejisku. Bet citi saka, ka kaut ko epopejiski ģeniālu. Notiek šausmīgi strīdi. Bet viņš pa to laiku tikai raksta un raksta. Stāstu! — Un Ļesiks skaļi pa visu ēdamzāli turpināja: — Palavins raksta stāstu! Palavina stāsts! Iespiest!

No kaimiņu galdiņiem sāka ar interesi viņos raudzīties. Kāds no attālāka stūra sauca:

— Hallo, kas tur to stāstu raksta?

— Palavins! Pēc burtiem: Puškins — Aligere — Lomonosovs ...

— Nu, pietiek, velns! — Sergejs smējās, satverdams Ļesiku aiz piedurknes. — Paliec klusu, velns lai parauj!...

Andrejs piecēlās un atvadījās. Viņš arī nezin kāpēc bija izsaukts uz katedras sēdi. Smagnējs,«plecīgs viņš piesardzīgi virzījās starp cieši sabīdītajiem galdiņiem, baidīdamies kādu nejauši aizķert, pēc spēcīgu cilvēku paraduma plaši izpletis elkoņus. Sergejs, acis piemiedzis, noskatījās viņam nopakaļ.

— Viņš izskatās pēc manas krustmāmiņas kumodes,— Sergejs negaidot teica. — Vienmēr kluss, noslēgts, un nav zināms, kas zem tām brillēm slēpjas. Manas krustmāmiņas kumode arī vienmēr noslēgta ar visām atslēgām un tikpat plata, smaga ... Es nekad to neesmu redzējis atvērtu, un man nezin kāpēc bērnībā likās, ka tur iekšā ir kādi brīnumi, neredzētas lietas. Bet varbūt tur arī nekā nebija — tukšas atvilktnes, kādas vecas lupatas... Kā tev šķiet?

Viņi bija jau beiguši ēst, un Vadims piecēlās.

— Iesim?

— Jā, iesim. Pagaidi brītiņu! Man liekas, par to kumodi nebūtu slikti. Vajadzēs viņu... — Sergejs izņēma piezīmju grāmatiņu un kaut ko žigli pierakstīja. — Noderēs. Es tagad visu pierakstu. Ja nepieraksta, daudz kas aizmirstas, — viņš norūpējies teica. — Tu zini, es pēdējā laikā esmu iemācījies visu tā citādi redzēt. Vai tu esi ievērojis, kā mūsu oficiantam spīd pakausis? Man tūdaļ iešāvās prātā: «Sis plikums bija vienīgais gaišums viņa dzīvē.» Nu? Ha-ha-ha!... Tā jau ir glezna, vai ne, Vadim?

— Nekas, — Vadims teica.

Ēdnīca atradās pāri ielai, iepretim institūtam. Kamēr viņi vestibilā ģērbās, pēc tam izgāja uz ielas un devās caur institūta kailo skvēru ar tukšajiem soliem, Sergejs visu laiku stāstīja par dažādiem salīdzinājumiem un tēliem, kas viņam nākot prātā, par to, cik grūti rakstīt un cik tas tomēr esot saistošs darbs. Sava stāsta tematu viņš tomēr nepateica. «Kad lasīšu, tad uzzināsi.» Jau otru dienu Sergejs nesmēķēja papirosus, bet skaistu, garu pīpi ar dzintara iemuti. No viņa nāca labas tabakas smarža.

Vadims viņā klausījās izklaidīgi. Viņš domāja — ka Ļena šodien aizņemta, par to nav nekāds brīnums. Viņa vienmēr daudz mācās, dažreiz «kaļ» caurām dienām, un bez tam viņai vēl «vokāls» ... Hm — «vokāls» ... Viņam vienmēr bija licies komisks, pārāk svinīgs un grezns šis konservatorijas termins, un viņš par to Ļenu pazoboja, bet Ļena apvainojās. «Kas par muļķīgiem jokiem? Tā visi runā, tas mūsu vidū pieņemts.» Lai nu kā tas būtu, taču šis «vokālo» prasīja laiku. Ne jau katrs var reizē mācīties, strādāt sabiedrisku darbu un nodarboties ar«vokālu». Nē^ viņa ir lieliska! Bet cik tas ir neciešams vārds — «aizņemta» ... Un cik tālu vēl sestdiena! Trīs dienas!

Un tomēr, lai gan Vadims sīki sev ieskaidroja, kādēļ Ļena šodien aizņemta, sirdī palika īgnums par sabojātu dienu. Jā, diena bija sabojāta. Un viss tāpēc, ka viņš jau bez laika šodienai bija konstruējis dažādus plānus un nu viss izjucis. Un neviens te nav vainīgs. Bet kas tad būtībā ir izjucis? Vienkārši — viņš bija sevi uzskaņojis un tagad vajadzēja noskaņot. Vislabāk jāiet mājās un jāsēžas pie «Kapitāla». Visgrūtākais priekšmets šajā sesijā — politekonomija. Jāķeras tūliņ šodien klāt un jāizkonspektē pāris

4*

51

nodaļu. Tūliņ, neatliekot uz vakaru ... Ļenai taču «vokāls» trešdienās un pirmdienās, bet kas tad šodien — otrdiena?

Kad Vadims ar Sergeju, izgājuši cauri skvēram, iznāca uz bulvāra, viņus kāds aizmugurē pasauca. Ņina Fokina straujā solī centās viņus panākt un māja ar roku:

— Pagaidiet! Sergej!

Vadims ar Sergeju apstājās.

— Serjoža, vai mans darbs tev līdzi? — Ņina aizelsusies jautaja. Viņas platā, mūsainā seja no ātrās iešanas sasarkusi, un brilles noslīdējušas uz deguna vidu.

— Kas noticis? — Sergejs jautāja. — Noslauki stiklus, aizsvīduši!... -

— Lieta tā, ka es rītdienas apspriešanu gribu atlikt. Es palūdzu Andrejam izlasīt, un viņš man deva dažus ļoti .nopietnus aizrādījumus. Viņš pat piedāvājās man palīdzēt atrisināt vienu tematu — par personības lomu sociālistiskajā sabiedrībā, man tas ir tikai uzmests. Bet temats ļoti svarīgs, it sevišķi darbā par Panovu, un to nevar tā garāmejot, — saproti? Viņam pilnīgi taisnība! Un viņš man solīja dot dažus teorētiskus materiālus, žurnālu rakstus, par kuriem es nezināju. Tātad tu man atdod referātu atpakaļ, es to pārstrādāšu ...

— Man nav līdzi, — Sergejs teica. — Un vispār... Man liekas, tā nav nekāda metode.

— Kas nav metode?

— Nu, tā — ņemt atpakaļ, nelaikā pārstrādāt, izjaukt sēdi. Baidies, vai, — ka tevi kritizēs?

— Nemaz ne. Es tieši gribu, lai mani lietišķi kritizē. Bet kāpēc tad apspriest to, kas mani vairs neapmierina? Ja es redzu kļūdas un redzu, kā tās var novērst, — kāpēc tad to neizdarīt pirms apspriešanas?

— Nu tāpēc, ka tu izjauo sēdi! — Sergejs noskaities teica. — Es izlasīju, pārdomāju tavu darbu, sastādīju konspektu savai runai, lieki izšķiedu laiku. Saproti, sanāks cilvēki... Visi zina, gatavojas... Kāpēc tad nevar noturēt sēdi, noklausīties kritiku un tad pārstrādāt?

— Nē, es tā negribu. Ceturtdien es satikšos ar Andreju, mēs ar viņu vakaru pasēdēsim, un jaunnedēļ es visu nobeigšu. Bet rīt var kādu citu darbu ...

— Kur to ņemt?

Ņina klusēja, samulsusi no asā toņa, kādā pēkšņi bija sācis runāt Sergejs.

— Kāpēc tu uztraucies? — Vadims, lūkodamies draugā, izbrīnījies jautāja. — Ņinai ir tiesības ņemt savu darbu atpakaļ pārstrādāt, un tur nekā briesmīga nav.

— Esiet tik laipni! Dariet, kā gribat!... Tikai otrreiz es oponenta pienākumus neuzņemšos.

— Man liekas, tas nav gudri.

— Atļauj man zināt, Vadim!

— Nu labi, — Ņina, brīdi klusējusi, teica. — Es tevi esmu brīdinājusi. Ja tu uzskati, ka manis dēļ esi veltīgi laiku izšķiedis, lūdzu, atvaino... Bet rit neaizmirsti atnest! Uz redzēšanos!

Sergejs gāja, pieri saraucis, raudzīdamies uz kājām, un ar kurpes purnu ritināja uz priekšu apledojušu akmentiņu. Pēkšņi viņš, kāju atvēzējis, izspēra, un akmentiņš aizlidoja tālu projām.

— Tad ir gan kārtība! Visu man izjauca ...

— Ko tad viņa tev izjauca? — Vadims, vēl arvien nesaprazdams, jautāja.

— Kā — ko? Tu saproti: es biju sagatavojies runāt ne tikai par viņas referātu, bet par visu mūsu darbu. Bet viņas referāts bija manai iecerei tieši laba ilustrācija — par domas trūkumu. Tu saproti?... Esmu pārliecināts, ka nekā būtiska viņa tur neizlabos, pielies vēl desmit lappuses ar ūdentiņu — un tas būs viss! Vienkārši nobijusies. Un vēl Andrejs te — labdaris ... Ek! — Sergejs satriekts nopūtās un izdarīja ar roku bezcerības pilnu žestu. — Tad ir gan zinātniskā biedrība ... Cits citam šo to pieraksta, pārtaisa.

— Ko pārtaisa? Ja Andrejs uzņēmies palīdzēt...

— Nu, skaidrs! Mēs citādi nevaram! — Sergejs zobgalīgi pārtrauca. — Pieraduši cits no cita norakstīt — kā angļu valodā vingrinājumus un konspektus, tā tagad arī zinātniskus darbus barā rakstīsim!

— Pagaidi! Ne jau barā, bet, tā sakot... Nesaprotu, vai tiešām tik vienkāršas lietas tev jāskaidro? — Vadims teica, jau sākdams dusmoties. — Tu runā blēņas.

— Es neesmu pret palīdzēšanu, bet to vajag darīt laikā! Laikā! — Sergeja balsī ieskanējās skarbums un deguna pieskaņa, kas parasti viņam radās pēkšņā uzbudinājumā.

— Tā tikai vēl trūka, ka tu būtu pretim!

— Es esmu pret sīku skolnieciskumu — saproti? Skol-nieciskumu!

— Kas te par skolnieciskumu? Tu pats nezini, pret ko tu esi, — jā, tā ir! Bet tu vienkārši... tev gribējās rīt paspīdēt, un nu neiznāks.

— Nu, paskatīsimies!

— Lietas būtība taču nav ne uzstāšanās, Serjožka, ne sagrāve. Diez kādu dziesmu tu dziedātu, ja tevi spiestu uzstaties ar darbu, ko tu pats uzskati par negatavu? ...

Viņi ilgi strīdējās un gāja pa ielu no vienas piestātnes uz otru, aizmirsuši, ka viņiem jākāpj trolejbusā. Sergejs pamazām piekāpās un beidzot pateica, ka varbūt viņam arī neesot taisnība, ja viņš prasot neiespējamo, taču viņam vienkārši gribētos, lai zinātniskā biedrība būtu patiesi zinātniska. Bet ar Ņinu viņš tiešām pārsteidzies — vajadzējis pieklājīgāk. Nejēdzīgs raksturs, velns viņu zina, nervi ... Vispār viņš esot neapmierināts, ka izjūk rītdienas sēde, bet uzstāties viņš rīt tā kā tā uzstāšoties.

Vadims to visu klausījās klusēdams, apmierināts, ka Sergejs mazliet samulsis no viņa negaidītā pretsitiena un tagad viņam neveikli, viņš pat cenšas sarunu virzīt uz citu pusi.

Brīdi klusējis un ievilcis no pīpes krietnu dūmu, Sergejs nopūzdamies teica:

— Nē, tas Andrejs man tiešām ir aizslēgta kumode... Kā students viņš ir pārsteidzoši spējīgs. Tu atceries, kā viņš nolika vēsturisko gramatiku! Mūsu večuks acis vien iepleta.

— Atceros. Tu toreiz tikko neaizmigi.

— Jā, es to sholastiķu ciest nevaru. Un tomēr uz četr-nieku izvilku — atceries? Grāmatu rokā nebiju ņēmis. Bet

„ Andrejs ._.. Viņš tomēr ir garlaicīgs cilvēks.

— Kādēļ garlaicīgs? — Vadims paraustīja plecus. — Ir gan paradums — tūlīt uzlikt zīmogu! Vai tad es neesmu garlaicīgs? Vai tu neesi garlaicīgs? Katrs cilvēks vienam var likties garlaicīgs, bet otram — interesants ...

— Noteikti garlaicīgs. Briesmīgi garlaicīgs. Nemaz nestrīdies! Vadim, tu tagad strīdies pēc inerces. Viņš ir garlaicīgs^ tāpēc ka visu dara vienādi centīgi. Viņam nav galvena priekšmeta, nav sava. Mācīšanās vispār, saproti? Kā process. Tu nestrīdies, viņam ir šaurs redzes loks. Ko?

Jā gan, viņš zina, ko runājuši un rakstījuši citi, bet pašam izdomāt,,. Skaņu reģistrētājs aparāts. Nākošais kompilators, ja viņš kļūs zinātnieks.

— Ko tu tā pēkšņi uz viņu uzēdies? — Vadims izbrīnā jautāja.

— Tu strīdies, bet es pierādul Man nekaš pret viņu. nav. Viņš ir ļoti jauks puisis, labs, godīgs, taču — garlaicīgs. Un bez tam vēl viņš pārmērīgi daudz klu%ē. Un nevar saprast, vai viņš visu nesaprot, vai arī viņam nav ko teikt.

— Viņš vienkārši nekad par sevi nerunā.

— Nu ... tas jau nav argumentsl

— Nē, mīļais Keks, viņš ir spējīgāks par mums visiem, bet tu... Vai tikai tu neapskaud šo «garlaicīgo cilvēku», ko?

— Es? Apskaužu?! — Sergejs skaļi iesmējās. — Kādas muļķības! Par ko tad lai es būļu skaudīgs? Vai par to, ka viņš caurām dienām kvern pie savām biezajām burtnīcām kalikona iesējumā? Vai par to, ka viņa dzīve aizrit bibliotēkās? Man ir citas darba metodes, un, vai viņš zina vairāk nekā es, — šaubos! Apskaust! Muļķības! Ha-ha-ha! ... Es tikai teicu, ka Andruša ir garlaicīgs. Es ar viņu ilgi nevarētu draudzēties, sāktu žāvāties pēc pāris dienām. — Brīdi klusējis un ievilcis no pīpes pāris dūmu, viņš piebilda: — Visbīstamākais draudzībā, kad cilvēks kļūst garlaicīgs. Tā ir tāda sērga, no kuras nav glābiņa.

— Pieraksti grāmatiņā! — Vadims iesmiedamies teica.

Viņi nonāca laukumā. Puškina piemineklis bija nosarmojis sirms. Bet sniega vēl nebija, un zeme bija sausa un cieta kā akmens. Sergejs izdauzīja pīpi pie čuguna laternas staba un iebāza kabatā.

— «Tajā gadā bija garš rudens...» — viņš teica, lūkodamies uz pieminekli. — Jā, nejēdzīgs laiks... Tu, Vadim, esi savādnieks! Galvenais, ka man skaudība... hm, savādnieks! Es viņu — Andrušku mīlu tāpat kā visus citus sava kursa biedrus. Viņu taču visi mīl.., Bet tas, starp citu, ir briesmīgi, kad cilvēku visi mīl.

— Atkal aforisms ... Pieraksti!

— Nē, Vadjka, es nevaru samierināties, saproti? — Sergejs iekaisis turpināja. — Es neciešu pelēcību, zelta vidusceļu. Un neticu eņģeļiem. Palūkosimies vēl, kurš no mums abiem vairāk sasniegs: vai svētajai Cecīlijai līdzīgais, nevainīgais Andrejs vai es ar tiem lielajiem trūkumiem.

— Kurus tu, starp citu, trūkumos neieskaiti.

Nē, es tos uzņemu filozofiski. Jo es zinu, ka mūsu trūkumi ir mūsu pašcieņas turpinājuma būtība. Tas nozīmē, ka man ir sava pašcieņa, tā taču ir? — Sergejs, aci piemiegdams, teica.

— Izdevīga dialektika! — Vadims iesmējās.

— Bet, ja gribam runāt nopietni, — turpināja Sergejs, — tad cāļus, kā tas pienākas, skaitīsim rudenī.

— Kad? Vai pēc četrdesmit gadiem?

Sergejs neatbildēja, izvairīgi paļpurināja galvu un iesmējās, sataisījis tādu seju, it kā gribētu teikt: «Nu, draudziņ, tu neko nesaproti, un skaidrot tev, acīm redzot, nav nozīmes.» Pie piestātnes Vadims kopā ar Sergeju pagaidīja, kamēr pienāks tramvajs.

— Man gribētos, lai tu kādreiz atnāktu, paklausītos fragmentus.

— Noteikti. Man pašam arī interesē, — Vadims nopietni teica.

No tramvaja platformas Sergejs sauca:

— Bet rīt es izteikšu savas domas un pēc tam aiziešu! Varat tad paši pēc sava prāta ...

5. NODAĻA

Literatūras fakultātes studentu zinātniskā biedrība noorganizējās gada sākumā. Par tās priekšsēdētāju ievēlēja vecākā kursa studentu Fjodoru Kapļinu, vienu no tiem gudrajiem, erudītajiem jaunekļiem, kurus jau skolas solā saukā par «profesoriem» un no pirmā kursa skaita aspirantūrā. SZB zinātniskais vadītājs bija profesors Kozeļ-skis, kas lasīja 19. gadsimta krievu literatūru.

Biedrībā jau pašā sākumā pieteicās daudz studentu un viens no pirmajiem — Vadims. Viņu iepriecināja iespēja izmēģināt savus spēkus patstāvīgā pētniecības darbā, lai gan zinātnieka teorētiķa nākotne viņu gandrīz nemaz nevilināja, un viņš gatavojās praktiskam darbam.

Kādreiz bērnībā, skolas gados, Vadims pats uz savu roku bija sācis studēt dažādas zinātņu nozares — ģeoloģiju, astronomiju, paleontoloģiju. Viņš bija pat rakstījis «zinātniskus darbus», piemēram, par vulkāniem, par izmirušajiem reptiļiem, šim nolūkam bez žēlastības izgriezdams zīmējumus no vecām enciklopēdijām un līmēdams tos burtnīcā. Šie «darbi» tika apspriesti dažādos pulciņos un ceļoja pa skolu izstādēm, un Vadims ar tiem lepojās, trīspadsmit gadu vecumā uzskatīdams sevi par nākošo zinātnieku. Bet tagad viņam šķita, ka kļūt par zinātnieku var tikai tāds cilvēks, kas apveltīts ar ļoti daudzām un dažādām spējām, par kādām viņam — ar lēno domāšanu — nav pat ko sapņot.

Taču Vadims tomēr iestājās SZB un nolēma tajā nopietni strādāt. Skola, kādu viņš izgāja karā, bija viņu iemācījusi novērtēt vienkāršas lietas: mieru, darbu, grāmatu, iemācījusi viņu jebkuru darbu darīt pamatīgi, godīgi un redzēt tajā sākumu jaunajam, kas vēl stāv priekšā. '

Vadims bieži strīdējās ar Sergeju. Sergejs mēdza teikt, ka skolotāja darbs esot īpašas struktūras cilvēku liktenis, kuru radošās spējas esot ierobežotas. «Neej par skolotāju,» viņš teica. «Tu ar savu neatlaidību, pedantisko kārtību, labo atmiņu vari kļūt lielisks zinātnieks. Tev jāpaliek aspirantūrā.» Par sevi viņš nešaubījās ne mirkli: viņš noteikti būs zinātnieks. Vadims vienmēr dusmojās, kad Sergejs uzsāka šādas sarunas.

— Kādēļ tad tu iestājies mūsu institūtā? — viņš noskaities jautāja.

— Pirmkārt, lai iegūtu izglītību, bet pēc tam — lai iestātos aspirantūrā. Bet šeit to vieglāk izdarīt nekā universitātē. Vispārīgajā fonā.

Un tiešām, Sergeja Palavina figūra vispārīgajā fonā izskatījās visai izcila. Viņš drīz vien iekaroja profesoru cieņu ar savu erudīciju un spējām braši, patstāvīgi, bez skolnieciskās šļupstēšanas nolikt eksāmenus; tas parasti patīk eksaminētājiem.

SZB darbā Sergejs tūlīt sāka aktīvi piedalīties. Viņa kandidatūru izvirzīja arī priekšsēdētāja amatam blakus Kapļina kandidatūrai, un pēdējais guva uzvaru tikai tādēļ, ka viņš bija ceturtajā kursā un ka viņam jau bija vairāki katedras atzīti kursa darbi, kamēr Sergejam trešajā kursā tādu darbu vēl nebija. Taču pec diviem mēnešiem Sergejs pēkšņi pret biedrību kļuva vēss, saka neierasties sēdēs un izteikties par to skeptiski, Vadims šīs pārmajņas cēloņus visumā saprata. Sergeja patmīlībai bija jāiztur divi triecieni: pirmkārt, Kapļina ievēlēšana un, otrkārt, Andreja Siriha referāts, kas apspriedē ieguva augstāko novērtējumu. Sergejam jau tad bija uzrakstīts neliels darbs — par Gribojedovu, — diezgan paviršs, sasteigts un palika bez sevišķas ievērības.

Un Sergejs sāka runāt par pārorganizēšanas nepieciešamību, par skolnieciskumu, amatnieciskumu, par nepiederošiem cilvēkiem un citu. Var jau būt, ka šis tas šajā kritikā bija pareizs. Taču Vadimam šķita, ka visi trūkumi izriet tikai no. vadības. Profesors Kozeļskis vēl nebija varējis biedrību izvērst par tādu, kādai tai vajadzēja būt: par studentu saistoša, radoša darba centru. Nebija varējis — un vai kādreiz varēs? Vadims par to pēdējā laikā sāka arvien vairāk šaubīties ...

SZB kārtējā sēde notika visgaišākajā un plašākajā auditorijā, kur parasti nodarbojās pirmais kurss. Vadims ar Sergeju iegāja reizē.

— Iesim uz priekšu, pie loga, — Sergejs teica, pavilkdams Vadimu aiz piedurknes un klusu piebilzdams: — Man vajag visus redzēt..«

Sergejs gatavojās šodien uzstāties. Viņi abi ar Vadimu piegāja pie loga un nosēdās līdzās Pjotram Lagodenko — arī trešā kursa studentam, spēcīgam, druknam, melnīgsnējam, drūmam puisim jūrnieka biksēs un flaneļa blūzē. Lagodenko nebija biedrības biedrs, bet bija apmeklējis visas pēdējās sēdes un bieži piedalījās apspriešanā. Viņam tieši pretim aiz garā galda sēdēja principiālais Fedja Kapļins, gludi noskūts, tukliem vaigiem, apaļiem, slīpiem pleciem, — viņš visu laiku, galvu nepacēlis, kaut ko rakstīja. Šodien bija atnākusi arī Ļena — kā viesis — un apsēdusies aizmugurē pie meitenēm. Vadims dzirdēja pat viņas čukstus — viņa par kaut ko ar Ņinu Fokinu sačukstējās, pēc tam smējās. Viņš neskatījās, bet viņam bija patīkami, ka Ļena šeit, kaut arī tālu no viņa’ un viņi varbūt šodien viens otram ne vārda nepateiks. Auditorijā bija trokšņaini, visi sarunājās, kamēr vēl nebija ienācis Kozeļskis.

Profesors Boriss Matvejevičs Kozeļskis ar saviem vairāk nekā piecdesmit gadiem izskatījās vēl diezgan jauns. Viņš bija gara auguma, žiglu gaitu, gludi atpakaļ atsu-katiem, iesirmiem matiem, lepni paceltu galvu, uz priekšu izvirzītu zodu, un šķita, ka uz visiem, pat tiem, kas par viņu augumā garāki, viņš lūkotos it kā no augšas. Viņa sejas krāsa vienmēr bija svaiga, sārta: profesors Kozeļskis nodarbojās ar sportu — viņš spēlēja tenisu.

Pirmajā kursā Vadimam likās interesants šis garais, sirmais vīrs ar sportista stāju, kurš parasti smēķēja pīpi un no kura vienmēr plūda «Zelta aunādas» aromāts. Pirmajā kursā Kozeļskis vēl nelasīja lekcijas, un Vadims viņu novēroja iztālēm, satiekoties gaiteņos. Viņš sāka lasīt lekcijas ceturtajā semestrī, un sākumā Vadimam arī iepatikās — galvenokārt ar savu fenomenālo atmiņu un kolosālajām zināšanām. Kozeļskis nekad nelasīja pēc konspekta, viņam uz katedras, izņemot pelnu trauku, vairāk nekā nebija. Dažreiz viņš veselām lappusēm citēja no galvas prozu.

Taču, jo tuvāk Vadims Kozeļski iepazina, jo mazāk šis profesors viņam patika. Profesora plašās zināšanas, ja tās neatsvaidzina asprātīgs, svaigs, atjautīgs prāts, dažreiz kļūst nepanesamas un kaitina. Drīz vien Vadims pārliecinājās, ka pie Kozeļska nolikt eksāmenu nav nemaz tik viegli. Kozeļskis eksaminēja sīki, pieķeroties katram vārdam, prasīja burtiskus formulējumus un necieta patstāvīgu domu, ierunas, jautājumus — vispār necieta troksni. Viņš pats bija ļoti mierīgs cilvēks un nekad nepacēla balsi.

Iegājis auditorijā, Kozeļskis ar visiem sasveicinājās, pamājot ar galvu, un strauji piegāja pie sava galda. Fedja Kapļins tūdaļ pietrūkās kājās un norūpējušos seju, pieliecies pie profesora, sāka pusbalsī ar viņu sarunāties. Kozeļskis viņā klausījās, pieri izbrīnā saraucis.

— Fokina! — viņš paklusu sacīja. — Jūsu referāts, izrādās nav vēl gatavs?

— Jā, Boris Matvejevič, es lūdzu mani atvainot, — Ņina piecēlusies teica. — Es nolēmu vēl pastrādāt. Nākamo nedēļu būs gatavs.

— Tā ... Nu, jūsu darīšana, — Kozeļskis labvēlīgi noteica, un Vadimam šķita, ka viņš pat nopriecājas, jo agrāk varēs tikt projām. — Jūsu darīšana, jūsu darīšana ... — Kozeļskis, pīpi piebāzdams, domīgi atkārtoja. — Nu, pagaidīsim nedēļu... Jums taču, liekas, referāts par Karavajevas darbiem?

— Par Veras Panovas stāstiem, Boris Matvejevič.

— Ak tā, gluži pareizi... Drīzāk gan kritisks raksts — vai ne? Nu, to mēs kaut kurā laikā paspēsim izlasīt un apspriest, tā nav problēma.

Sergejs jau ilgāku laiku nepacietīgi grozījās savā vietā, kaut ko ar zīmuli bloknotā švīkāja un beidzot lūdza vārdu. Viņš runāja no vietas, mazliet pagriezies pret auditoriju.

— Biedri, šodien Fokinas vainas dēļ mūsu darba sēde nevar notikt. Taču tas varbūt nāk arī par labu. Par to jārunā. Mums jau sen laiks nopietni apspriest mūsu darbu, parunāt atklāti. Es uzskatu, biedri... — Sergejs ielūkojās bloknotā, aizcirta to un nevērīgi nosvieda uz galda. — Es uzskatu, ka līdz šim, biedri, mēs esam strādājuši slikti! Kādēļ? Iemeslu te daudz. Mums nav vienota plāna, kas izrietētu no katedras zinātniskā plāna. Tāds perspektīvais plāns ir nepieciešams, citādi mūsu darbs ir tik stihisks, nesistemātisks, ka no tā nekādas jēgas — atvainojiet mani, biedri, par asumu — nav un nebūs. Cik nenopietni pie mums izvēlas referātu tematus! Kāds biedrs, piemēram, uzņēmās rakstīt par Ulrihu fon Hutenu, divas nedēļas nosēdēja bibliotēkā, bet tad pēkšņi pateica: «Tu zini, man tas Hutens ir apnicis. Tik garlaicīgs. Ņemšu labāk Majakovski.» Jūs smejaties? Par ko jūs smejaties?... Jā, biedri, tas ir bēdīgi... Bet kāda cita meitene uzņēmās izstudēt Kuprina «Divkauju». Es jautāju: «Kāpēc tieši «Divkauju»?» Viņa atbild, ka tur esot interesanti uzrakstīts par mīlestību un pie tam tas esot īss ...

Auditorijā sāka smieties, kāds skaļi jautāja:

— Kā šo studenti sauc?

— Tas nav svarīgi. Es runāju par faktiem. Protams, tie ir atsevišķi gadījumi, bet tie parāda, kur noved tāds darbs bez plāna. Šie gadījumi liecina arī par to, ka biedrībā iestājušies daudzi cilvēki, kuriem šeit nav vietas. Jā gan! Mums, biedri, ir iznākusi nevis zinātniskā biedrība, bet kaut kas līdzīgs literārajam pulciņam — te ierakstās visi, kam nav slinkums. Tādēļ arī darbi iznāk skolnieciski: vispārīgi spriedelējumi, izvilkti no mācību grāmatām, populāri rakstiņi bez oriģinālas domas stariņa. Es jautāju: kam tas vajadzīgs?... Es biju oponents Fokinai, zinu viņas darbu par Panovas stāstiem. Ir jau tiesa, ka šo variantu izbrāķējusi pati autore. Es tomēr tev, Ņina, teikšu tieši — tu taču raksti zinātnisku darbu, nevis recenziju žurnālam «Družnije rebjata». Un tas jāsaka ne tikai par Fokinu, bet arī par daudziem citiem biedriem. Ar vienu vārdu sakot, es beidzu. Ja biedrībā stāvoklis nemainīsies, tad man personīgi par šādu darbu nav nekādas intereses. Vai zināt, žēl vienkārši laika. Mums studentiem, tā nemaz nav tik daudz ... Es beidzu biedri...

Sergejs apsēdās, apņēmības pilnu izskatu bāzdams bloknotu svārku iekškabatā.

— Bet kas tad vainīgs, ja tāds stāvoklis radies? — zemā balsī jautāja Lagodenko, lūkodamies nevis Sergejā, bet uz priekšsēdētāja galda pusi.

— Mēs paši esam vainīgi, ka mums nav kārtības, — Sergejs žigli atbildēja. — Un mūsu pašu pienākums to izlabot.

— Paši tad paši... — Lagodenko nomurmināja.

— Lagodenko, tu vēlies vārdu? — Fedja Kapļins stingri jautāja.

— Es vēl pagaidīšu ...

Pievirzījies pie Sergeja, Vadims paklusām teica:

— Pjotram taisnība — ne tikai mēs vainīgi. Kur tad Kozeļskis? Viņš taču vadītājs, viņa uzdevums darbu interesanti nostādīt...

— Tad nē jau! — Sergejs čukstēja, īgni vaikstīdamies. — Tas ir, zināmā mērā — protams... Taču Boriss Mat-vejevičs ir ļotPjauks cilvēks, viņš jau būtu ar mieru kaut vai visu institūtu zinātniskajā biedrībā ierakstīt. Bet pašreiz vajag pusi iztīrīt...

— Ko tad tu, Palavin, konkrēti ieteic? — Kapļins jautāja.

— Konkrēti, lūk, ko: samazināt biedrības biedru skaitu par pusi. Labāk mazāk, bet labāk! Daudziem nopietns zinātnisks darbs nav. pa spēkam, un viņi pārējos velk atpakaļ, tādēļ arī mūsu sēdes tik nevarīgas, neinteresantas. Lai biedri mani pareizi saprot...

— Mēs tevi sapratām, — Lagodenko teica.

Sāka runāt vairāki studenti, cits citu pārtraukdami:

— Vai tad šī biedrība ir izredzētajiem?

— Viņam taisnība! Mūsu pārāk daudz...

— Nu, tas ir labi!

— Blēņas, ne jau kvantitāte svarīga!

— Bet kas tad izsijās, vai Palavins? ...

— Fjodor, lūdzu man vārdu! — Lagodenko teica pieceldamies. Un visi uzreiz apklusa: vienkārši jau tāpēc, ka Lagodenko runas laikā tikpat neko nevarētu sadzirdēt. — Palavina uzstāšanās bija, es gribētu teikt, viņa parastā «palaviniāde». Klusu, nesmejieties!... Viņam taisnība, ka SZB darbs nav pietiekami nopietns, sistemātisks un ir garlaicīgs. Tā tas ir. Bet viņam nav taisnība, ja viņš to izskaidro ar lielo biedru skaitu. Tās ir muļķības, ne jau tur tā vaina! Bet gan tāpēc, ka... — Lagodenko dobji ieklepojās, izslēja taisnāk plecus un aizbāza abas plaukstas aiz siksnas ar sprādzi, — tāpēc, ka biedrības vadība, kā cienījamais Boriss* Matvejevičs, tā godājamais Fjodors, ļoti maz par mums un mūsu darbu interesējas. Es saku «mūsu», lai gan es vēl biedrībā neesmu iestājies, bet domāju iestāties, un mani šis jautājums ļoti interesē. Referātu tematus izvēlas ne tikai gadījuma pēc, bez plāna, bet arī bez idejas — tajā nozīmē, ka tie ir ļoti akadēmiski, literāri un tiem ļoti maz sakara ar šodienu. Tur arī visa nelaime. Bet vadības uzdevums taču ieteikt studentiem tematus ...

Lagodenko runāja, kā parasts, pašpārliecināti, neatlaidīgi un, jāsaka, pat nesmalkjūtīgi. Viņa runās vienmēr kā basa nots skanēja pamācība — Vadimam nepatika šis tonis, tāpat kā vispār viņam nepatika neviena pamācība. Un tomēr Lagodenko runāja pareizāk nekā Sergejs, izprata dziļāk lietas būtību. Fedja Kapjins viņā klausījās, rudās, šaurās uzacis saraukdams, nopūzdamies, ieklepodamies un ar visu savu ārieni pauzdams satrauktu neapmierinātību. Kozeļskis likās vispār nedzirdam Lagodenko — mierīgi smēķēja savu pīpi, izklaidīgi paraudzījās uz auditoriju, tad ņēmās šķirstīt kādu žurnālu, kas atradās uz galda.

Kad Lagodenko beidza un ar troksni apsēdās savā vietā, uzstājās Kozeļskis. Viņš runāja tā, it kā patiešām nekā cita nebūtu dzirdējis kā tikai Palavina uzstāšanos. Taču šis paņēmiens varēja atņemt drosmi kaut kuram citam, tikai ne Lagodenko.

— Man ir viens papildinājums ļoti dedzīgajai un saturīgajai Serjožas ... mūsu cienījamā biedra Palavina runai, — Kozeļskis smaidīdams pats sevi izlaboja. — Referātu tematu izvēlē es uzskatu par lietderīgu tādu principu: studentam jāizvēlas tāds temats, kas atbilst literatūras vēstures kursam, ko viņš pašreiz klausās. Tas nāks par labu kā referātam, tā studentam, — viņš labāk apgūs lekciju materiālu. Kā jūs domājat?

— Tas ir prātīgi, Boris Matvejevič, — Sergejs dziļā nopietnībā pamāja.

— Vai nav tiesa? Darbs ar referātu būs, tā sakot, dabisks turpinājums auditorijā dzirdētajam.

— Profesor, man jautājums! — atkal iedūcās neapmierināmais Lagodenko. — Ir viens «bet». Ne katru saista tas, ko viņš pašreiz klausās lekcijās. Mums, piemēram, lasa par «Ostromirova evaņģēliju», bet man, teiksim, interesē Novikovs-Pribojs. Vai tā nav? Bez šaubām, ka tā mēdz būt. Un iznāks, ka, piemēram, darbus par padomju literatūru rakstīs tikai ceturtā kursa studenti, jo padomju literatūru lasa pēdējā kursā ...

— Tas tiesa, bet atļaujiet, — Kozeļskis, pavērsies pret Lagodenko, strauji attrauca. — Gribu jums atgādināt, tā sakot ab avo [2]: kādā nolūkā institūtos tiek organizētas zinātniskās studentu biedrības, tādas kā mūsējā? Lai iepotētu studentiem mīlestību uz zinātni, padarītu bagātāku viņu pieredzi patstāvīgi rīkoties ar materiāliem. Ja mēs pārāk aizrausimies ar laikmetīgiem darbiem, mēs savu mērķi nesasniegsim.

— Kādēļ gan ne? — Lagodenko izbrīnījies jautāja.

— Tādēļ, jaunais cilvēk, ka laikmetīgie darbi vēl stipri ož pēc tipogrāfijas krāsas. Tiem vēl nav sakrājusies bibliogrāfija, kritiķi paši bieži maldās, pielaiž kļūdas vērtējumos. Bet jums toties būs grūtāk.

— Ļoti labi. Jo grūtāk, jo interesantāk, — Lagodenko

teica. — Taču par visu vairāk mūs interesē mūsu literatūra, vai jums tas saprotams? •

— Bet man interesē dot jums iemaņas zinātniskā darbā, — Kozeļskis teica, mazliet pacēlis balsi, — dot jums zināšanas. Mans uzdevums — dot jums zināšanas. Aizrauties ar filozofēšanu jūs varat citā laikā, citos semināros, bet pie manis lūdzu mācīties. Es jūs gatavoju par zinātniekiem tfn pedagogiem, bet ne par daiļrunātājiem. Vai jums, Lagodenko, skaidra mana doma? Tā, lūk, neķeriet mani pie vārdiem, bet centieties saprast: kaut arī jums jau aug bārda un varbūt ir pēcnācēji, jūs tomēr esat vēl skolēni, jūs mācāties. Bet jāmācās ir pēc klasiskiem paraugiem, ap kuriem sakrājies kaudzēm literatūras, lauzti šķēpi, notikuši strīdi. Te jums jāprot orientēties un dot savu patstāvīgu slēdzienu. Līdz ar to jūs iegūsiet ari faktiskās zināšanas, papildināsiet savu literāro bagāžu. Tas ir nopietns darbs, kas prasa daudz pūļu. Bet paviršs rakstiņš, kurā ir tikai kaila ideja, pat ne ideja, bet tendence, un nekāda konkrēta faktiskā materiāla, — man tas nav vajadzīgs. Lūdzu jūs, iegaumējiet! Avīzes recenzentu var iztaisīt mēneša laikā, bet zinātnieks veidojas gadiem. — Kozeļskis brīdi klusēja, pieglauda ar plaukstu savus jau tā gludi nolaizītos matus un nopūties paklusu, bet ar izjūtu teica: — Zinātne ir darbs, sasprindzināts ikdienas darbs. Kas to nevar vai negrib saprat, tas nav graša vērts, viņš nekad nekā nesasniegs.

«Viņš tomēr pozē,» Vadims domāja, ar nepatiku lūkodamies Kozeļskī. «Zinātnieks? Nē, viņš spēlē zinātnieku, viņā viss mākslots. Un šie majestātiskie žesti un pīpe, un šis cienījamais sirmums, un viņa zināšanas — arī savas zināšanas viņš tikai demonstrē. Jā, izrotā sevi ar zināšanām tāpat kā savu adīto vesti ar sarkanām kaula pogām ...»

— Та. Pareizi, protams, — Lagodenko ierunājās, un Vadimam jau sāka patikt viņa pašpārliecības pilnais tonis, viņa nepiekāpība, asums. — Bet kādēļ tad jūs, profesor, padomju literatūras pētīšanu neuzskatāt par zinātni?

— Kur tad jūs to ņēmāt? — Kozeļskis sarauca pieri. — Kas jums to teica? Jūs sagrozāt manus vārdus, tas ir nepieļaujami. Es vēlreiz atkārtoju: es apsveicu darbus par laikmetīgiem sacerējumiem, bet nopietns darbs šajā laukā jums vēl nav pa spēkam.

— Jūs, profesor...

— Lagodenko, beidz! — Kapļins iesaucās, pēkšņi pietrūcies kājās un tā pietvīcis, ka viņa jau tā sārtā seja kļuva purpursarkana. — Ja tu gribi jautāt, ņem vārdu! Kas tā ir par sakliegšanos kā tirgū! Un ar ko, — vai tu pats arī saproti? ...

Kozeļskis mierīgi pārlika pīpes iemuti no viena lūpu kaktiņa otrā, cieši uz Lagodenko lūkodamies. Pēkšņi viņš jautāja vēl rāmākā un klusākā balsī, nekā parasts:

— Bet, starp citu, Lagodenko, kādēļ jūs apmeklējat SZB sēdes? Man liekas, jums nav tiesību. Jūs to droši vien pats zināt.

Lagodenko, pieri saraucis, bridi klusēja. Visi saprata, ko Kozeļskis domāja: .pavasara sesijā Lagodenko pie Ko-zeļska izkrita eksāmenā, viņu pārcēla trešajā kursā ar noteikumu. Oktobrī viņš lika otrreiz — un atkal izkrita. Attiecības starp viņu un profesoru, jau tā saspīlētas, pēdēja laikā bija saasinājušās līdz galējībai.

Vadims brīnījās par Lagodenko stūrgalvību: kā gan, ievērojot visus šos apstākļus, viņš varēja ierasties sēdē, tik brīvi uzstāties, gandrīz kategoriski, un pat strīdēties ar profesoru!

— Vai jūs domājat pie manis nolikt eksāmenu? — Kozeļskis jautāja.

— Neuztraucieties, profesor, es nolikšu, — Lagodenko runāja, katru vārdu uzsvērdams. — Ne jau jūs tādēļ ciešat, bet es, — sēžu bez stipendijas. Nākamo nedēļu nolikšu.

— Labi. Es uztraucos par jums, bet ne par sevi.

Tajā dienā biedrības pārkārtošanas jautājumā tā arī

neko neizlēma. Kozeļskis kādu pusstundu vēl parunāja ar studentiem par viņu referātiem, tad palūkojās pulkstenī un steidzās projām. Viņš jau paņēma portfeli un devās uz durvīm, tad pēkšņi apstājās un īgni pameta ar roku.

— Jā, gandrīz būtu aizmirsis! Pavisam mani no sliedēm izsita ... — viņš smaidīdams Teica un nolika uz galda portfeli. — Man šodien bija jums kas jāpaziņo: vakar es runāju ar direktoru par mūsu biedrību, un viņš teica, ka dabūjis ministrijā atļauju... — Kozeļskis uz mirkli iespaidīgi apklusa un tad, svinīgi katru vārdu uzsvērdams, teica: — ...izdot — studentu — zinātnisko — darbu — atsevišķu krājumu! Desmit lokšņu apmērā, biedri. Tas nav mazs apjoms. Taču saprotams, ka iespiedīsim tikai labākos darbus, interesantākos, tā ka jums paveras plašs sacensību lauks.

Studenti, kas jau bija piecēlušies no vietām, ielenca profesoru, sāka runāt moži un jautri, un visi reizē:

— Boris Matvejevič, bet kad jāizdod? Gada beigās?

— Vai tas noteikti? Ziniet — solīt jau var ...

— Bet kā iespiedīs, vai uz stiklogrāfa?

— Nē, biedri! — Kozeļskis teica, nopietni pakratīdams galvu. — Ja es ko saku, — es taču veltīgi nerunāju. Pavisam reāli. Tā būs īsta grāmata, iespiesta kādā Maskavas avīžu tipogrāfijā.

— Bra-a-vo! — Fedja Kapļins sajūsmā iesaucās, aizmirsis savu priekšsēdētāja posteni, pietrūkās no krēsla kājās un aplaudēja.

Daži studenti iesaucās «urā» un, satvēruši Fedju, pēkšņi sāka to šūpot.

— Pagaidiet... Kāpēc? Par ko tad mani? — Fedja smiedamies atvairījās. — Šūpojiet Borisu Matvejiču! Borisu Matvejiču!

Arī Sergejs pienāca pie Kozeļska un lietišķi jautāja:

— Interesanti, kāda tirāža paredzēta?

— Nu, tirāža, protams, nebūs liela. Divi trīs simti eksemplāru, vairāk nav nozīmes. Mēs taču to nepārdosim, — Kozejskis atļāvās pat šķelmīgi pasmaidīt. — Varbūt tikai radiem un pazīstamām meitenēm ...

— Sakiet, lūdzu, Boris Matvejevič, — kas krājumu sastādīs un rediģēs?

— Laikam Ivans Antonovičs Krečetovs, profesors Krilovs un es. Tā ir domāts, bet varbūt kaut kas vēl mainīsies ...

Vadims ilgi iztālēm vēroja, kā pārvērtās Sergeja seja, pieņemdama arvien lielāku rūpju un sasprindzinātas intereses izteiksmi. Nolēmis izmantot draudzīgās attiecības viņš skaļi jautāja:

— Ko tad tu, Serjoža, tā interesējies? Tu taču krājumā nevari tikt!

— Kādēļ gan? — Sergejs kļuva modrs.

— Tu taču no biedrības aizej.

— Jā, jā! Kā tad, kā tad! — Kozeļskis smiedamies piebalsoja. — Jūs taču mūs pametat? Sakāt, ka laika žēl? Nepatīkami, bet ko lai dara ...

— Nu nē! — Sergejs jautri pakratīja galvu. — Tagad, mīļie, es tik viegli neaiziešu, ha-ha-ha! ... — Bet tūlīt nopietni: — Es, starp citu, vārda pilnā nozīmē arī nedomāju ... Un mana kritika — nu, no tās es neatsakos. Jūs taču ar mani vienis prātis, Boris Matvejevič?

— Jā, pa daļai — noteikti. Pašreiz, biedri, es steidzos, bet nākošajā sēdē mēs par krājumu sīki pārspriedīsim. Uz redzēšanos, draugi!

— Uz redzēšanos, Boris Matvejevič! — vairākas balsis reizē atbildēja.

Kozeļskis aizgāja, bet vairums studentu palika auditorijā. Visiem vēl gribējās parunāt par krājumu, izteikt savas domas, minējumus, — jaunums bija negaidīts, ieprie-

cinošs visiem, un auditorijā pēkšņi kļuva trokšņaini un jautri. Vadims paskatījās uz Ļenu, kas meiteņu pulciņā runāja sevišķi skaļi un moži:

— Tas taču ir lieliski, ka mums būs savs žurnāls, — vai ne, meitenes? Cik žēl, ka es neesmu biedrībā!

— Kas tad tev liedz iestāties? — Ņina jautāja.

— Nē, Ņinočka, es nekādi nevaru. Man taču vokāls, nemaz nav laika ... Zēni, bet kā mēs to nosauksim? Žurnālam taču vajadzīgs nosaukums — un kaut kas oriģināls! ...

Sergejs piegāja pie Lagodenko, kas, apsēdies uz galda, smēķēja un domīgs sasprindzināti lūkojās savā delnā.

— Bet tu, Pjotr, večukam ne visai godīgi uzkriti, — Sergejs pārmetoši teica. — Tiešām pāršāvi pār svītru ...

— Kā tad?

— Vai nu tu viņu nesaprati, vai arī negribēji saprast. Viņš mums ieteic pievērsties klasiskajai literatūrai, lai mēs iegūtu pieredzi, zināšanas literatūras pētniecībā, — tu saproti? Tad mums būs vieglāk strādāt pie laikmetīgiem darbiem. Tas taču pavisam elementāri!... Kāds gan viņam varētu būt cits iemesls? Ko?

Lagodenko lūkojās savā delnā, grozīja to acu priekšā, izpleta pirkstus, salika tos kopā, pēc tam sažņaudza roku dūrē un smagi ar to atspiedās pret galdu.

— Cits? Ļoti vienkāršs, — raugoties uz Palavinu, viņš samiedza savas stūrgalvīgās, ogļu melnās acis. — Viņš ir vienaldzīgs pret padomju literatūru. Vienkārši pat nezina to, nelasa.

— Pirmkārt, mums padomju literatūrā ir speciāls konsultants — docents Gorļinkovs. Bet, otrkārt, tas nav tiesa, tie ir meli! Viņam pienāk mājā visi biezie žurnāli. Es zinu, esmu redzējis! Kā tad var profesors krievu literatūrā ...

— Pasūtīt jau viņš pasūta, — Lagodenko to partrauca. — Skaidrs, viņam jāzina jaunākie notikumi. Bet viņš galvenokārt lasa recenzijas par grāmatām, tas nesagādā tik daudz pūļu.

— Kā tu to zini?

— Tā. Saožu. — Lagodenko ar nopietnu izskatu pastiepa uz priekšu degunu. Viņš nodzēsa papirosu uz galda tintes peļķītē, nolēca no galda un izstaipīja savu drukno, plecīgo augumu tā, ka kauli vien nokrakšķēja. — Jūs tikai

5*

67

čivināt: ai! ai! krājums! — Ai Boris Matvejevič!... Bet Boriss Matvejevičs tikai lieku reizi pierādīja savu vienaldzību pret mūsil jautājumiem — gandrīz aizmirsa pateikt pašu galveno. Labs vadītājs!

Aspirante Kamkova, impozanta, pilnīga blondīne ar brillēm, — viņas seja un krūšu daļa izskatījās pēc marmora kariatīdes, — iespaidīgi noskaldīja:

— Es jums, Lagodenko, tomēr ieteicu par saviem profesoriem runāt pieklājīgāk. Nevajadzīga iedomība trešajā kursa var būt kaitīga.

4 — Kad jūs,_ biedrene, bijāt trešajā kursā, es biju pē

dējā kursā karā, — Lagodenko teica, uzmezdams Kamko-vai nevērīgu skatienu. — Taču ne jau tas ir galvenais’. Manas domas, lūk, kādas: man nav ne mazākās vēlēšanās rakstīt tūkstoš pirmo darbu par Ivanu Sergejeviču Turge-ņevu, it sevišķi tāpēc, ka nekā oriģināla par Ivanu Sergejeviču pagaidām pateikt nevaru. Bet es gribu padomāt par jaunajām padomju grāmatām, papūlēties saprast, kas tajās labs, kas slikts, un, lai arī mans darbs vēl nebūs visai dziļš, tas tomēr būs patiess, pareizā virzienā un vajadzīgs. Un, galvenais, man pašam interesants! Tūkstoš reižu interesantāks nekā tūkstoš pirmā spriedelēšana par Bazarovu vai Daņilu Zatočņiku!

— Petja, tā jau ir galējība, — Ņina teica.

— Labāk šī galējība nekā pretējā!

— Nē, nav labāk! Šī ir bīstama, kaitīga galējība! — satraukts un dusmīgs ierunājās Fedja Kapļins, tuvodamies Lagodenko. — Ko gan nozīmē — «man interesantāk»? Kas tā par gardēdību? Mums šeit ir zinātniskā biedrība, bet ne gastronomijas veikals! Mums ir jāmācās, jastrādā! ... Iedomājies tikai, kāds padomju literatūras aizstāvis atradies! Tā ir demagoģija! ... Un galu galā ... tu neesi biedrības biedrs, tikai balamute! Pietiek! Mēs tev neatļausim uzbrukt Borisam Matvejičam un vispār... visus te dezorganizēt!

— Nu, Fedja, tu jau par daudz! — Sergejs samierinoši teica. — Pjotrs nevienu nedezorganizē ...

— Bet vajadzētu gan, — Lagodenko iesmējās. — Laiks vienu otru izvietot.

— Lūdzu, iestājies par biedrības biedru, tad varēsi runāt. Viss viņam nieks, nekādas autoritātes, — iedomājies, kāda pārpersonība! Mācīties vajag, lūk, ko!

Sergejs nopūtās un noraizējies pamāja:

— Tas, protams, galvenais. Bet tev, Pjotr, mācīties it sevišķi svarīgi, neaizmirsti! ...

Vadims pamanīja, ka Lagodenko pēkšņi sadrūma un gribēja kaut ko atbildēt, bet — saknieba lūpas, tikai vaigu muskuļi savilkās ciešāk. Un Vadimam kļuva neērti, it kā šie apvainojuma pilnie, pazemojošie vārdi attiektos uz viņu pašu.

— Ko jūs viņam esat uzkrituši? Skolotāji! — Vadims teica, stingriem soļiem pieiedams pie Lagodenko. — Uzkrituši un nu tik ņemas ... Vai tad viņam visumā nav taisnība? Taisnība! Kozeļskis tiešām pret mums vienaldzīgs. Un vispār vienaldzīgs. Un pret mūsu biedrību viņš izturas tāpat kā pret jauno literatūru — sevī ironizē. Es par to esmu simtprocentīgi pārliecināts. Viņš ir formā-lists, zinātnes noliktavas pārzinis — vairāk nekas!

— Ko tu runā? — Fedja uztraucās. — Kādi tev pierādījumi?

Vadimam ne visai patika iesākt strīdu, bet, ja bija iesācis, neprata palikt aukstasinīgs, ātri uztraucās un pacēla balsi. Arī tagad viņš tūlīt sarauca pieri un runāja asi:

— Jā, viņš neuzskata padomju literatūras pētīšanu par zinātni. Viņš pats taču teica, ka neesot nekāds avīžu skribents — recenzents, kam esot graša vērtība, ka viņš esot zinātnieks un nodarbojoties ar klasiku. Ar to, protams, ir mierīgāk: ir nostādnītes, formulējumiņi, viss daudzkārt pārrunāts; notikuši strīdi — un, paldies dievam, sen izbeigti. Tur bez briesmām! Bet šeit pašam jādomā, jāstrīdas, — un skaties tikai, ka nepaklūpi. Un, galvenais, viņam tas neinteresanti. Viņš taču audzināts pēc krievu klasiskās literatūras ...

— Bet pēc kā tad mēs esam audzināti? — Sergejs jautāja. — Mēs ar tevi...

— Mēdz būt dažāda audzināšana, — Vadims skarbi pārtrauca. — Padomju literatūra neizauga tukšā vietā, ari no krievu klasiskās mācījās. Kā gan citādi!... Taču galvenokārt — no jaunajām idejām, komunistiskajām idejām...

Saruna nonāca pie pēdējiem padomju romāniem.

Sākās īsta vārdu kauja. Katra grāmata izraisīja visniknākos un pretrunīgākos spriedumus: «Bleķis!»,

«Izskaistinājums!», «Labākais darbs par karu!», «Sieviešu rokdarbiņš!», «Tas viss bērniem!», «Tā ir īsta patiesība!». Sergejs un Kapļins uzbruka Lagodenko, pūlēdamies viņu vēl ievilkt teorētiskajā diskusijā.

— Nē, bet galvenā atšķirība starp sociālistisko un kritisko reālismu?

— Nu, ņemiet Gorkiju ...

— Tikai bez citātiem — ar saviem vārdiem!

— Nu, redzams, jūs te līdz naktij nebeigsiet, — pēkšņi teica Ļena, kas ilgu laiku bija klusējusi un domīgi sēdēja strīdnieku vidū. — Man laiks iet mājās.

Viņa piecēlās, pārmeta pār plecu savu ādas somiņu ar monogramu «J. M.» un atvadījās. Vadimam gribējās viņai sekot, bet nezin kādēļ viņš nevarēja piecelties no vietas. Viņš vairs neklausījās strīdā, nosēdēja auditorijā vēl dažas bezjēdzīgas minūtes un pēkšņi ar tādu steigu piecēlās, it kā būtu kaut ko nokavējis.

— Es tomēr iešu. Ir jau vēls... — viņš nomurmināja, pulkstenī raudzīdamies.

— Da|a tevis jau aizgājusi, — Ņina smiedamās sacīja.

Neviens šo piezīmi nedzirdēja, izņemot Vadimu, kas

tā apmulsa, ka nevarēja pat atbildēt. Sergejs un Lagodenko izklaidīgi paspieda viņam roku.

Viņš izgāja gaitenī. No auditorijas vēl skanēja Lagodenko spalgā balss:

— ...nav pierādījumu? Nu labi. Li Bon! Kuru no krievu rakstniekiem tu esi lasījis ar lielāku interesi? ... Nu, dzimtenē!

Li Bons sāka kaut ko runāt neskaidri un satraukti, smalkā balsī. Lagodenko triumfējošais bass viņu pārtrauca:

— Tu saprati? Padomju literatūra kļuvusi par pasaules literatūru, jo visai pasaulei gribas zināt par mūsu dzīvi... — Vadims gāja pa gaiteni, un Lagodenko balss drīz vien izgaisa: — Tie ir vienkārši cilvēki, ne formā-listi...

Vadims izskrēja pa institūta durvīm laukā. Ļenas nekur neredzēja. Viņa bija jau aizgājusi tālu, droši vien brauca ar trolejbusu.

Kailajos kokos tukšajā skvērā klusi šalca vējš. Vadims pie sētas apstājās. Viņam gribējās griezties atpakaļ auditorijā, kur notika interesants, aizraujošs strīds, bet muļķīgas, maldīgas neveiklības jūtas viņu atturēja, un viņš zināja, ka neatgriezīsies.

«Es uzvedos muļķīgi,» viņš satraukts nodomāja. «Nē, jāizturas vienkāršāk. Tā vai citādi, visi jau redz...»

Vēsts par krājuma gatavošanu uzreiz atdzīvināja SZB darbību. Manāmi rosīgāks kļuva arī Sergejs Palavins — viņš vairs nerunāja par izstāšanos no biedrības, aktīvi uzstājās sēdēs un, pēc paša vārdiem, «kā noburts» sēdēja pie referāta. Visiem gribējās iekļūt krājumā, bet Sergejam it sevišķi. Neveiksme ar pirmo referātu, kuru droši vien daudzi jau bija aizmirsuši, Sergeju līdz šim laikam mocīja un dūrās viņa godkārīgajā atmiņā kā skabarga.

Ņinas Fokinas refēf-āts norisēja veiksmīgi, un šī veiksme vēl vairāk viņu pamudināja. Nākamā sēdē viņš neieradās un teica Vadimam, ka SZB ieradīsies, tiklīdz beigs rakstīt referātu.

Bet novembra beigās viņš negaidīti saslima, bija slidotavā sasaldējies.

6. NODAĻA

Vadims rakstīja referātu par Puškina un Ļermontova prozu Beļinska novērtējumā. Viņš vēl nebija uzrakstījis nevienu rindu — visu laiku pārlasīja Puškinu un Ļermon-tovu, lasīja citus tā laika krievu rakstniekus: Karamzinu, Marļinski, Odojevski. Viņa izplānotais darbs bija tik plašs, ka likās, viņš to nebeigs ne tikai līdz Jaungadam, bet arī ne līdz pavasarim. Vadims nesteidzās. Viņš necentās iekļūt pirmajā krājumā un vispār par to neraizējās, lai kaut kur iekļūtu, — strādāja plānveidīgi, mierīgi, nekur nesteigdamies, un guva šajā darbā pilnīgu apmierinājumu.

Tuvojās pie tam vēl ziemas sesija un tās dažādie iepriekšējie «mazie» pārbaudījumi: kolokviji, semināri, kontroldarbi. Arvien mazāk laika atlika referātam.

Decembra vidū bija jānotiek kontroldarbam angļu valodā. Vadimam tas bija liels un draudīgs pārbaudījums. Viņam nebija to sevišķo dāvanu uz valodām, kādas piemita Sergejam. To, ko Sergejs varēja saķert, garām skrienot, Vadims_varēja iegūt tikai neatlaidīgā darbā, ilgos atmiņas vingrinājumos. Sergejs nēsāja sev līdzi un lasīja trolejbusā angļu detective story^3, trīssimt lappušu biezu, kamēr Vadims ar vārdnīcas palīdzību mocījās pie pielāgotā, līdz nepazīšanai vienkāršotā «Toma Soijera». Lai vieglāk varētu atcerēties vārdiņus, Vadims izdomāja dažādus paņēmienus: iekārtoja vārdnīcu-bloknotu un to pastāvīgi nēsāja kabatā, lasīdams visur, kur pagadījās, izrakstīja vārdiņus uz atsevišķām lapiņām, — vienā pusē angļu, otrā — krievu, — un viens pats spēlēja bērnu loto. Tas viss pamazām deva panākumus.

Angļu valodas pasniedzēja Olga Markovna cienīja Va-dimu par to vienīgo, par ko valodas pasniedzēji studentus cienī, — par darba mīlestību. Sergejam viņa pieķērās pie katra vārda. Vajadzēja tikai viņam ielaist kļūdu kontroldarbā vai neizmācīties kādu mājās uzdoto grammatical rule^4 kad Olga Markovna viņam bez žēlastības uzbruka. Viņa to angliski ļoti dusmīgi nostrostēja, bet Sergejs atvainojās — arī angliski, smaidīdams un lepodamies ar savu izrunu. Bieži vien šāda saruna bija saprotama tikai viņiem diviem, un tas, acīm redzot, Sergejam bija tas patīkamākais.

Visumā Olga Markovna bija taisnīga sieviete, enerģiska, ar bagātu izdomu. Ar studentiem viņa runāja tikai angliski un katru lekciju prata sagatavot citādi, interesanti, izvairoties no šablona. Viņa sarīkoja lekcijās šarādes, literāras viktorīnas, institūta notikumu, jaunāko padomju grāmatu un kinofilmu apspriešanas. Sajās stundās Olga Markovna bija jautra, zobgalīga, zinātkāra, ar jaunatnīgu aizrautību piedalījās spēlēs un strīdos.

Bet kā viņa pārvērtās eksāmenu vai kontroldarbu dienās! Četrdesmit gadu vecās sievietes nopūderētajā, labsirdīgajā sejā nezin no kurienes parādījās nepielūdzama, gandrīz uzpūtīga barguma izteiksme un kaut kas, kā Sergejs mēdza teikt, «robespjērisks». Viņa zaudēja humora izjūtu, nesaprata vairs jokus un ar visu savu izskatu pauda latīņu parunu: «Tiesas spriedums notiks, kaut vai visa pasaule ietu bojā.»

Visi kursa studenti, izņemot Palavinu, Andreju Sirihu,

Fokinu un vel dažus zvērinātus teicamniekus, gaidīja decembra kontrolpārbaudījumus ar parasto trīcēšanu.

Vadima grupa nolēma sarīkot decembra pirmajā svētdienā ekskursiju uz Tretjakova galeriju. Bija sapulcējušies kādi piecpadsmit studenti, un tiem pievienojās vēl daži no citiem kursiem, kopmītnes kaimiņi. Vienīgais cilvēks, kas uz Tretjakova galeriju gāja pirmoreiz, bija Ra-šids Nuralijevs, jauns uzbeks, šajā gadā tikai iestājies institūtā.

Vadims jau bija paguvis iedraudzēties ar šo melnīgsnējo, tumšmataino jaunekli, dzimušu zemes racēju — lielu seju, platiem pleciem, spēcīgām plaukstām. Vadimam patika viņa jautrā, atklātā seja ar lieliem vaigu kauliem, viņa pastāvīgais dzīvesprieks, starojošais smaids, kas atklāja baltos zobus, tik blīvus citu pie cita kā kukurūzas graudus vālītē. Rašids visu gribēja uzzināt tūliņ pat, sīki, nekautrējās, ka varētu izrādīties nejēga vai smieklīgs, visiem bija apnikuši viņa jautājumi, bet viņš pats nebija apnicis nevienam. Viņš taču bija atbraucis uz Maskavu mācīties un nodevās šim darbam godīgi, nezaudēdams ne minūti.

Rašids Nuralijevs dzīvoja kopmītnē, vienā istabā ar Lagodenko, Ļesiku un Maku Viļkinu, un tādēļ arī Vadims tik ātri ar viņu bija iepazinies. Vadims jau zināja visu Rašida divdesmit gadu garo mūžu — tēvs kolhoznieks, pats Rašids bija beidzis vidusskolu Jangijulas rajona, zēns būdams, strādājis par ūdensnesēju pie Fergānas kanāla, bet kara laikā piedalījies Ziemeļtaškentas kanāla būvē, jau par racēju brigadieri. Tad arī viņš iestājies komjaunatnē. Kišlakā viņam palikusi līgava — kalēja meita Rapihe.

— Pavisam jauniņa, bet jau desmito klasi beidz! — Rašids lepni stāstīja. — Un skaista, zini! Uzacis tādas — pie mums mēdz teikt, kā arābu burts — 1im. Ļoti skaista! Un cik gudra! Par mani trīsreiz gudrāka ...

Studentiem līdz uz Tretjakova galeriju gāja arī Ivans Antonovičs Krečetovs. Visu ceļu viņš gāja kopā ar Andreju, turēdams to zem rokas, — Andrejs bija profesora mīlulis. «Katedras cerība!» Ivans Antonovičs par viņu mēdza jokot.

Ejot pa plašo Kamennajas tilta trotuāru, Krečetovs stāstīja par mākslinieku Poļenovu, kuru viņš pazina personīgi. No Ivana Antonoviča ne soli neatgāja Ļena. Vadims gāja aizmugurē un visu laiku klausījās viņas smieklos un žirgtajā balsī, kas svaigajā gaisā dzidri pārskanēja profesora balsi.

Laiks bija rāms un silts. Debesis baltas — kā bezgalīgs mākonis klājās pār pilsētu, un likās, ka nevis saule apgaismo zemi, — tā noslēpusies kaut kur augšā, — bet šīs caurspīdīgās, baltās debesis, kas līdzīgas milzīgai dienasgaismas spuldzei aiz matēta abažūra. Šajā vienmērīgajā debesu gaismā izgaisa krāsas, saskatāmi tikai pustoņi un visam pāri dūmakains zilums — dažas mājas tikko manāmi dzeltenas, citas — pelēcīgas.

Pie kino «Udarņiks» upe nebija aizsalusi. Odens tajā melns, smags un, ceļoties miglas vāliem, likās vārāmies. Virs «Udarņika» kupola kliegdami lidinājās kovārņi, un tikai šī putnu kņada gaisā iztraucēja miera un klusuma sajūtu. Maskavā šāda sajūta mēdz būt reti — tikai ziemu un arī tikai tādās klusās viegla sala svētdienās, dažos retos brīžos starp pulksten diviem un četriem dienā ...

Ceļā uz Tretjakova galeriju Vadims stāstīja Rašidam par Maskavu — viņi gāja gar Kremli, Valdības namu uz Kadaševskas krastmalu. Vadims jau iepriekš priecājās, kā viņš vadās Rašidu pa neskaitāmajām zālēm, kuras viņam pazīstamas kā paša māja, stāstīs par māksliniekiem, vēros Rašida sajūsmu. Kā bērnībā viņam patika rādīt biedriem savu mārku albumu, interesantas grāmatas no tēva bibliotēkas, tā tagad viņš ar nepacietību gaidīja, kad varēs parādīt Rašidam savu galeriju ar pasaulē vislabākajām gleznām, it kā gatavotos viņam pasniegt vērtīgu dāvanu ...

Un te arī tā ir — šaurā, vienkāršā, slavenā Lavruši-nas šķērsiela, kas iziet uz kanāla granīta malu.

Kā svētdienās parasts, šķērsielā bija daudz ļaužu — vieni steidzās uz galeriju, citi lēnām nāca pretī. Paskrēja garām bars arodskolēnu melnajos formas šineļos; pa ielas vidu, zābakiem dobji klaudzot, studentiem garām pagāja matrožu grupa, tai nopakaļus lēni brauca kādas sūtniecības automašīna ar ārzemju karodziņu.

Vadims izdzirda Krečetova balsi:

— ...deviņi simti otrajā gadā viņi atdāvināja galeriju

Maskavai. Bija jau vairāk par tūkstoti gleznu, simtiem zīmējumu, skulptūru, gobelēnu, — nebija peļama dāvana, vai ne? Visa kolekcija tika novērtēta par vienu miljonu trīssimt tūkstošiem rubļu. Pāvils Mihailovičs bija lielisks cilvēks... 4

Aiz žoga parādījās neliela, sarkanbalta ēka, līdzīga senatnīgajām kņazu pilīm, ar slavu rakstiem uz fasādes.

Katru reizi, ienākot šajā tīrajā, asfaltētajā pagalmā, Vadims atcerējās savu pirmo Tretjakova galerijas apmeklējumu bērnībā, pirms piecpadsmit gadiem. Dzīves plašums, kas viņam kā zēnam pēkšņi vienā dienā atklājās, viņu pilnīgi apreibināja.

Vēlāk viņš bieži mēdza atnākt šeit kopā ar Sergeju. Viņi sacentās, kas labāk zina māksliniekus. Sergejs vienmēr zināja labāk — viņš bija atjautīgāks, labāk atcerējās uzvārdus. Uzausa atmiņā zīmēšanas skolotājs Marks Aronovičs — «Makaroničs». Tas bija jocīgs večuks, raudulīgs un sentimentāls. Bet viņam bija apdullinošs bass, un viņam patika teatrāli uzkliegt. Tretjakova galerijā Makaroničs mācīja: «Mākslu vajag just ar muguru. Ja, lūkojoties uz Surikovu, jūs nejūtat mugurā dievišķīgu aukstumu, tad jūs neesat bērni, bet malkas grēda.» Četrdesmit pirmajā gadā Makaroničs aizgāja Maskavas zemessargos un pie Jeļņas krita.

— Sagatavojiet studentu apliecības! — Ļena atgriezusies sauca.

— Apliecības? Kāpēc? — Rašids jautāja.

Vadims paskaidroja, ka studentiem trīsreiz zemāka ieejas maksa. Garderobē drūzmējās daudz apmeklētāju — daudz jaunatnes, karavīru, pionieru. Bārdaini večuki lēnprātīgām Ņesterova sejām nevarēja pagūt pasniegt un saņemt mēteļus.

Pirmajā zālē, kas mirdzēja ikonu vecajā zeltā, studenti iegāja reizē, visi kopā, un, it kā būtu nokļuvuši citā atmosfērā, sāka virzīties uz priekšu piesardzīgi, klusi, sarunādamies čukstus. Vēlāk grupa pamazām izklīda. Ivans Antonovičs ar Ļenu un Andreju palika nopakaļus senkrievu mākslas zālēs. Ļesiks, Ņina un Maks Viļkins aizgāja uz priekšu.

Vadims ar Rašidu apstājās pie Vereščagina gleznas «Pirms uzbrukuma pie Pļevnas».

— Pļevna, Bulgārija,.. — Rašids klusi teica. — Bulgārijā karoja mans brālis Džaleļaks. Tika ievainots, pārnāca bez kājas.

Viņš vērīgi lūkojās krievu zaldātu sejās, kuri gulēja ciešās rindās savos tumšzilajos formas tērpos ar salodētiem šineļiem pār pleciem un šautenēm, kas sagatavotas durkļu cīņām. Līdz trieciena svilpienam vairs palikušas tikai dažas stundas, varbūt pat minūtes. Tumšās pirms-ausmas debesis nemierīgas, un nemiera pilns skarbums visā — zaldātu sadrūmušajās sejās, sakumpušajās mugurās, uz acīm uzvilktajās cepurēs... Acīm redzot, gatavojas viens no pēdējiem triecieniem vēlajā rudenī pašā Os-mana redutēm.

— Vereščagins arī tika Bulgārijā ievainots, — Vadims teica. — Bet mēs gājām vairāk uz ziemeļiem, caur Rumāniju. Es tikai uz Bulgārijas robežas tiku bijis, pie Donavas, Kalafatas apkaimē.

Līdzās atradās Vereščagina otra glezna «Pēkšņs uzbrukums» no tiem laikiem, kad cars iekaroja Vidusāziju. Tie paši ūsainie zaldāti, tikai baltos kreklos un platās biksēs, novājējuši, brūnām, iedegušām sejām, atsit buhā-riešu pēkšņo uzbrukumu.

Viņi tikko izskrējuši no teltīm, sadrūzmējušies nelielā grupā, sacēluši durkļus, bet buhāriešu jātnieku lavīna drāžas tiem virsū. Krievu sejās izmisuma pilna apņemšanās cīnīties līdz pēdējam, viņi nedreb, viņi cīnīsies ar šauteņu laidēm un durkļiem, kamēr dzīslās vēl ritēs asinis, kritīs visi līdz pēdējam karstajās smiltīs zem zirgu pakaviem, ar līkajiem aziātu zobeniem sakapāti.

Vadims un Rašids ilgi stāvēja pie šīs drausmīgās gleznas. Un viņiem iešāvās prātā doma: varbūt tas garais zaldāts ar rudajām cirtām, bez cepures, savējo priekšā sastindzis ar kailu zobenu rokās, ir Vadima vectēvs, bet Rašida vectēvs ar melno bārdu un zaļo čalmu galvā drāžas viņam pretim neganti pārvērstu seju, nāvējošam cirtienam paceltu zobenu. Pēc mirkļa viņi satiksies un atskanēs krieva aizsmakusī lamāšanās un musulmaņa spalgais kliedziens.

Tas noticis pirms septiņdesmit gadiem, tikai pirms viena cilvēka mūža.

— Jā, senatnīga glezna! — mēli piesizdams, ar cieņu teica Rašids. — Ļoti vēsturiska.

Brīdi viņi stāvēja klusēdami, tad Rašids paņēma Va-dimu zem rokas un viņi iegāja blakus zālē. Un pēkšņi viņus apņēma Krievijas dabas smaržīgais, zilgais burvīgums — birzis valgajā dūmakā, Šiskina gaišā tāle...

Vadimam ienāca prātā doma, ka uz Tretjakova galeriju nevajag nākt bieži. Tad tikai īsti izjūti to apbrīnojamo svaigumu, kāds mēdz būt pavasarī, kad pirmoreiz pēc garas ziemas izbrauc ārpus pilsētas zaļumos. Cik reižu gan mūžā neesi redzējis pavasara dzidrās debesis, neesi elpojis zemes, jaunās zālītes un upes svaiguma smaržu, taču katru reizi tā aizkustina citādi. Un arī šīs klusās, gaišās zāles katru reizi aizkustina citādi.

Te it kā būtu visa Krievija, dzimtenes diženā vēsture: Vasņecova varoņi, strēļu nāvessoda dūmakainais rīts, lūk, sniegotā Sipka un Vladimirkas mēmās skumjas, un galvas nokārušie ādenieki pie pēdējā kroga, un mirstošā lepnā, bālā seja kazemāta tumsā. Un, lūk, sarkanās Oktobra debesis, matrozis ar spēcīgiem vaigu kauliem, Pirmās kavalērijas uzvarošie triecieni un Vladimirs Iļjičs, ķas savā vienkāršajā kabinetā rada vareno valsti...

...Caur stikla griestiem jau tumst zilās vakara debesis. Zālēs iededzina spuldzes. Pie vakara apmeklētāju vairāk — gan vienā, gan otrā zālē nāca pretim ekskursijas, daudziem cilvēkiem bloknoti rokās. Tie kaut ko rūpīgi pieraksta. Apakšējā zālē pie padomju grafikas izstādes Vadims un Rašids sastapa savu grupu.

Kad visi bija izgājuši uz ielas, Ļena teica:

— Vadim, mums izcēlās strīds. Andrejs saka ...

— Nē, pagaidi! — Andrejs viņu pārtrauca. — Lai vispirms viņš pats izsakās. Paklausies: Repinam ir glezna «Strūdzinieki». Vai viņš bija laimīgs, šo darbu pabeidzis?

— Nu protams!

— Tā. Bet Semiradskim, piemēram, ir glezna «Deja starp zobeniem». Tā ir ļoti skaista, gaiša, aizkustinoša.

— Zinu to gleznu. Nu, un kas tad ir?

— Nu, lūk, — vai Semiradskis bija laimīgs, nobeidzis savu gleznu?

— Jādomā gan.

— Un pēdējais, — Ļena aizrautīgi nobeidza. — Kas ir mākslinieka laime? Un vispār laime?

Ņina un Ļesiks iesmējās.

*— Jā, ievērojams strīds, — Vadims, mulsi smaidīdams, teica.

Ļena paņēma Vadimu zem rokas un sāka runāt skaļā, enerģiskā balsī, tā ka bija dzirdams pa visu ielu:

— Es apgalvoju, — klausies, Vadim! — ka ir Repins, ir Semiradskis bija vienādi laimīgi, jo viņi abi, pabeigusi mākslas darbu, izjuta mākslinieka laimi. Taču pareizi? Bet Andruša saka, ka Repina laime bijusi pilnīgāka, dziļākā, ka viņš izjutis ne tikai mākslinieka laimi, bet arī pilsoņa, sabiedriska darbinieka laimi. Bet manas domas ir tādas, ka laimi nevar dalīt un mērīt kā ievārījumu. Bēdas gan var būt lielākas vai mazākas, bet laime ir kaut kas absolūts ...

— Jau Tolstojs ir teicis, — steidzīgi piemetināja pirmavotu zinātājs Maks Viļkins, — ka visas laimīgās ģimenes ir vienādi laimīgas, visas nelaimīgās ...

_— Nu, Vadim? Vai man taisnība? — Ļena jautāja, uzstājīgi raustīdama Vadimu aiz mēteļa piedurknes.

— Tev? ... Domāju, ne, — Vadims teica, cenzdamies koncentrēt domas un atbildēt iespējami prātīgāk, nopietnāk. — Redzi, Semiradskis mākslā nebija ne pilsonis, ne sabiedrisks darbinieks. Viņš glezniecībā atjaunoja akadē-mismu, būtībā cīnīdamies pret peredvižņiku reālistisko mākslu.

— Dima, kādēļ tu man lasi lekciju?

— Es nelasu lekciju, bet vienkārši tev pastāstu par Semiradski. Man viņš nepatīk. Tas nav nekāds mākslinieks, bet atdarinātājs, un viņa gleznas atgādina teātri, ne dzīvi.

— Ak tu dievs, bet kas tad to apstrīd! Tu man atbildi: vai viņš bija laimīgs, pabeidzis gleznu «Deja starp zobeniem?» Kā mākslinieks, — nu?

— Ko tad nozīmē — laimīgs? — Vadims īgni teica. — Atradusi arī: «laimīgs, laimīgs»! Tad jau vajag vispirms noskaidrot, kas vispār ir laime.

— Nu, Dimočka, es taču arī gribu noskaidrot!

— Un veltīgi. Pēc manām domām, to diskusiju ceļā nav iespējams noskaidrot. Par to pat skaļi runāt nevar ...

— Mākslinieks mēdz būt laimīgs tad, — Andrejs iesāka ar savām apbrīnojamām spējām vienkārši un pārliecinoši, bez kādas kautrēšanās izteikt visiem zināmas lietas, — kad viņš ar savu jaunradi tuvina laimei tautu, kaut par soli, par pussoli.

— Jā? Bet es domāju, ka tauta te — nekas, — Ļena zobgalīgi teica. — Tādas patiesības tu, Andruša, vari paglabāt līdz eksāmeniem. Starp citu, cilvēki, kas tik lieliski visu saprot, nezin kādēļ nekad laimi nesasniedz. Saki, Andruša, vai tu kaut reizi savā mūžā esi bijis laimīgs?

Un Maks tūdaļ nez kādēļ nopriecājās:

— Ļenočka, tas ir Gētem! Gēte jau savā laikā teicis: «Sausa, mans draugs, ir katra teorija, mūžam zaļš ir tikai dzīvības koks!» Tā ir Gētes ...

— Andruša, nu, vai tu esi bijis kaut reizi laimīgs? — Ļena, šķelmīgi acis piemiegusi, jautāja.

Andrejs pēkšņi apmulsa un nosarcis nomurmināja:

— Tas ir ... kādā nozīmē ...

— Nu, vai redzi? — Ļena triumfējoši iesmējās. — Tagad tu jautā, kādā nozīmē! Tur jau ir tā lieta! Jo es zinu tikai vienu, un jūs mani nepārliecināsiet: cilvēks dzīvo vienu reizi, un personīgā laime cilvēkam nozīmē ļoti daudz, gandrīz visu!

— Pareizi, — Vadims pievienojās.

Ņina Fokina un Maks, kuri gāja nopakaļus, sašutuši vienā balsī izsaucās:

— Kā tad pareizi, Vadim?

— Pagaidiet! — viņš sacīja. — Viss taču atkarīgs no tā, kā saprot personīgo laimi.

— Bet kā, piemēram, tu?

— Es pateikšu vēlāk. Ņemsim pēc kārtas. Kas no mums ... — Vadims atgriezās atpakaļ un, ieraudzījis Ra-šidu klusējot soļojam līdzās Ivanam Antonovičam, uzsita viņam uz pleca. — Lūk, visjaunākais! Sakiet, dienvidu bērns, kādas ir jūsu domas par laimi!

— Mūsu? — Rašids pārjautāja un, uzmaukdams uz acīm kažokādas cepuri, braši iesāka: — Nu, tad uzklausiet! Kad bija karš, es domāju: laime būs kara beigas, uzvara, kad tēvs un brāļi visi dzīvi atgriezīsies majas. Tad šī laime pienāca. Un es sāku domāt, ka laime ir kas cits, — kad es beigšu desmit klases, gatavības apliecība rokās — un viss būs kārtībā. Tad pienāca arī šī laime. Un es nolēmu, ka īstā laime būs tad, kad es atbraukšu uz Maskavu un iestāšos te institūtā mācīties. Un, lūk... — un, baltajiem zobiem tumsā spīdot, viņš pēkšņi norāva no galvas cepuri un strauji pacēla to sānis. — Vai redzat? Laime? Nu, protams, jā! Tādas laimes, pēc manām domām, cilvēkam ir ļoti daudzas un dažādas. Visu mūžu, un — jo vairāk, jo labāk, — es tā domāju.

— Bet Dostojevskis teica, — Maks piemetināja, —ka cilvēkam, lai viņš būtu laimīgs, vajagot tikpat laimes, cik nelaimes.

— Nu, Dostojevskis! — Ļena pameta ar roku — Tas ir novecojies. Neviens nezina, kas ir laime. Un vispār — man apnicis strīdēties.

Viņa žigli aizgāja uz priekšu un paņēma zem rokas Ļesiku.

— Ļes, kas jauns sporta pasaulē? — viņa skaļi jautāja. — Vai tu uz hokeju biji, čehus redzēji?

Vadims no muguras lūkojās uz Ļenas garo ziemas mēteli ar zvērādas rotājumu apakšmalā, kas līgani viļņoja līdz ar katru soli, un viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka sporta pasaule Ļenu interesē tikpat maz kā saruna par māksliniekiem. Un viņš negaidot dusmīgi sacīja:

— Bet tu, Mak, ar citu aforismiem esi pilns kā ... velns zina kas.

Kopējā saruna pārtrūka pati no sevis. Viņi izgāja uz tilta, pūta vējš, no gaisa nāca mitrums, un visi gāja sakumpuši, galvas noliekuši, sejas saceltajās apkaklēs ieslēpuši. Krečetovs pēkšņi iejautājās:

— Kāpēc apklusāt, jaunieši? Ar tādu interesi jūsos klausījos ...

— Pārāk garas runas ielai nav piemērotas, — Ņina teica. — Bet kādas ir jūsu domas, Ivan Antonovič? Kā jūs skatāties uz laimi?

— Optimistiski, — Krečetovs smaidīdams teica.

Ar roku viņš atlieca apkakles stūri un pievērsās Va-dimam. — Bet vai jūs zināt, no kā ceļas krievu vārds «счастье» (laime)?

— Счастье! Kaut kas — часть ... участь.

Ļena apstājās un priecīgi iesaucās:

— Es taču teicu: часть, частное! — Nu — частная жизнь, privātā ... Vai ne, Ivan Antonič?

— Nu nē, nepavisam. Счастье, tas nozīmē — со-частье, daļa, paja. Iedomājieties, kad kāda cilts nobeigusi veiksmīgas medības. Notiek medījuma dalīšana. Katrs cilts vai dzimtas loceklis saņem savu daļu — savu со-частье.

Saprotat? Tātad jau vecajam vārdam со-частье bijusi sabiedriska jēga. Ja visai dzimtai medības bijušas veiksmīgas, katrs tās loceklis dabū savu со-частье, ja neveiksmīgas — nedabū neko. Tātad, lai sasniegtu savu со-частье, katram cilvēkam visiem spēkiem jāpiedalās kopējās medībās, kopējā darbā. Tas arī ir tas, ko apzīmē — piedalīties (участвовать) kopējās medībās. Lūk, mums personīgās laimes filozofija.

— Tas ir lieliski, Ivan Antonovič! — Ņina iesaucās, plaukstas sasizdama. — Ļena, vai tu dzirdēji?

— Noteikti! Personīgais saplūst ar sabiedrisko, — Rašids pārliecinoši teica.

— Jūs esat ģēnijs, Rašid! Un tad cilvēkam ir īstā personīgā laime, kuru, starp citu, neviens nenoliedz.

Ivans Antonovičs uz stūra apstājās un sāka atvadīties. Bet studenti viņu neatlaida, pavadīja līdz autobusa piestātnei un stāvēja tur, skaļi sarunādamies un ieinteresēdami visus gaidītājus, tik ilgi, kamēr pienāca autobuss.

Atceļā arī Aļoša Remeškovs izteicās par strīdīgo jautājumu:

— Es arī domāju — kāda laime, ka mums rīt pirmajās stundās «lodziņš». Un kāda nelaime, ka mūsu istabas vecākais ir tas sasodītais Lagodenko. Viņš tomēr, velns, cels augšā pulksten septiņos, raus nost segas un piespiedīs izdarīt rīta rosmi. Bet tik ļoti gribētos pagulēties!

Ļesiks nopūtās un grūtsirdīgi pašūpoja galvu.

Izgājuši uz Frunzes ielas, studenti nolēma apciemot Sergeju Palavinu. Vadims ar Ļenu kāpa ceturtajā stāvā, bet pārējie sarunāja ieiet kādā bufetē nopirkt dažus pīrādziņus (visi bija ļoti izsalkuši), bet pēc tam lejā pie parādes durvīm pagaidīt Ļenu un Vadimu.

Tiklīdz Vadims nospieda zvana pogu, durvis tūdaļ atvērās. Priekšnamā stāvēja Irina Viktorovna un Vaļa — tā pati Sergeja paziņa no Medicīnas institūta, ar kuru Vadims jau vairākkārt bija saticies. Viņa bija mētelī un lika galvā cepuri, posdamās aiziet. Irina Viktorovna priecīgi ar Vadimu sasveicinājās un pieklājīgi iepazinās ar Ļenu, aplūkodama viņu ar žiglu un vērīgu, mazliet uzkrītošu skatienu.

— Mēs tikai uz īsu brītiņu, — Vadims teica, nez kādēļ atvainodamies.

— Lūdzu! Atģērbies, Vadim! Ļoti labi, ka ienācāt, —

Irina Viktorovna sajūsmā iesaucās. — Atģērbieties

— Ļena, jā? Lūdzu, Ļenočka, šeit!...

Vaļa pasveicināja Vadimu ar galvas mājienu un gāja viņam garām uz durvīm, lūpas sakniebusi. «Vai tad ne^ pazina?» Vadims nodomāja, uz mirkli sajuzdams nepatikas saltumu. «Viņa gan tuvredzīga un brilles nevalkā, kautrējas.» Pēdējā laikā viņš Vaļu pie Sergeja bija reti saticis, un Sergejs par viņu gandrīz nemaz nerunāja. Ļena iegāja istabā, bet Vadimu Irina Viktorovna uz mirkli aizturēja gaitenī.

— Vadik, pagaidi! — viņa čukstēja, daudznozīmīgi saraukusi uzacis. — Viņi nupat saķildojās, tā ka tu neko nejautā, nevajag ...

— Kas tad?

— Viņš ar Vaļušu! Es taču nāku mājās vēlu, bet Va-ļuša nāca palīdzēt viņam uzsildīt, kas nu gadās ... Bet viņš, kad slims, ļoti īdzīgs. Un kaut kā aizvainojis meiteni.

— Aizvainojis?

— Nu jā! Nieki, protams. Ar viņu jāprot pacietīgi ... — Irina Viktorovna saņēma ar abām rokām Va-dima kravati un savilka, rūpīgi sakārtodama krekla apkakli, un negaidīti, tāpat čukstus, jautāja. — Bet vai tev Vaļuša patīk?

— Man? — Vadims nesapratnē atjautāja. — Jā, jauka meitene ... Nopietna.

Irina Viktorovna nopūtās.

— Tu zini — ļoti laba! Un tik žēl, ka viņa Serjožam nav piemērota.

— Kādēļ gan, Irina Viktorovna?

— Vadik, viņai ar plaušām nav kārtībā, — Irina Viktorovna to teica pavisam klusu, bēdīgi pieri saraukusi.

— Tu saproti? Bet Serjožam vectēvs nomira ar tuberkulozi. Šausmīgi žēl... Nu ej, Vadik, ej! — viņa pastūma Vadimu uz istabas durvīm. — Vai Ļena ir jūsu studente?

— Jā, mūsu ...

— Simpātisks ģīmītis.

Sergejs atradās gultā pusguļus, smēķēja un, acis sapņaini piemiedzis, lūkojās Ļenā, kas kaut ko aizrautīgi stāstīja par Tretjakova galeriju. Viņa kakls bija aptīts ar siltu šalli, bet sejā nekāda lielā slimība nebija saskatāma, kaut arī tā bija mazliet bāla un sen neskūta.

— Kā tev ar referātu, Dima? Vai virzās uz priekšu? — Sergejs jautāja, tiklīdz Vadims bija ienācis istabā.

— Vāji virzās. Domājams, otrajā semestrī nobeigšu.

— Ko tu, Vadim! — Sergejs izbijies pat pietrūkās sēdus. — Tu taču netiksi krājumā!

— Nu, ja netikšu, tikšu otrajā, nav nekāda nelaime.

Taču Sergejs dedzīgi ņēmās Vadimu pārliecināt, ka

viņam noteikti jātiek iekšā tieši pirmajā krājumā un pie tā jāpieliek visi spēki.

— Tas taču kauns! Velns, kas tur tikai netiks iespiesti, bet tu netiksi! Kauns! Es esmu slims un tomēr strādāju, p£t acis neaizveru. Tu zini, es mainīju tematu, rakstu par Turgeņeva dramaturģiju. Boriss Matvejevičs ieteica. Jā! — Sergejs, pēkšņi iepriecināts, iesaucās, ar plaukstu uz segas uzsizdams. — Vai zini ko? Es taču tev varu dot savu veco referātu par Heini, visus materiālus, plānus. Protams! Pusdarbs padarīts, ja nu ne puse — tad trešdaļa ...

— Kādēļ tad man?

— Tu to divu nedēļu laikā pabeigsi un paspēsi iesniegt krājumam. Bet savu varēsi mierīgi rakstīt otrajā semestrī. Tā taču ir laba ideja, vai ne? Lieliski! ... Pareizi, Ļenočka?

— Protams, pareizi. Ņem, Vadim!

— Nē, kādēļ gan, — Vadims teica, galvu pakratīdams. — Kādēļ man svešu darbu pabeigt? Es uzrakstīšu pats savu.

— Kādēļ tad svešu? Manu, bet ne svešu! Tu taču pats teici, ka mums citcitam jāpalīdz, — atceries? Andrejs arī palīdzēja Ņinai Fokinai.

— Tas bija citādi.

— Kā vēlies. — Sergejs paraustīja plecus un, pievērsies Ļenai, sarūgtināts stāstīja: — Tu redzi, kāds viņš ir! Sīs savas muļķīgās patmīlības, lepnības dēļ vienmēr paliks ēnā. Es taču tev vēlu labu, muļķa galviņa.

— Tad nē jau, muļķības! Apmierinies, draugs, tev kaitīgi uztraukties!

— Kas tad man? Tavas rūpes... — Sergejs nomurmināja, nolikdamies uz spilvena. — Sāpīgi! Andreja darbu ievietos, tāpat tās zijzeķes Fokinas, bet Vadima Belova, tu saproti...

/

— Belovs nepazudīs, — Vadims smaidīdams teica. — Atstās vēl jūs visus ar gariem deguniem, esi rāms!

Ļena paraudzījās pulkstenī un žigli piecēlās no krēsla.

— Ai Dima, mēs jau piecpadsmit minūtes esam nosēdējuši! Iesim, citādi mūsējie aizies!

— Nekas, pagaidīs ...

— Nē, Dima, tā nav labi. Iesim tūlīt!

Vadims negribīgi piecēlās. Viņš tieši cerēja, ka puiši nesagaidīs un aizies. Bet vai nu viņi uz to spējīgi! Tas taču nav «biedriski» ...

— Mēs tavu ārsti sastapām, — Ļena jau pie durvīm sacīja. — Tā bija ārste — tāda bāla, neizskatīga meitene?

Sergejs pašķielēja uz Vadimu un pamāja ar galvu.

— Ārste.

— Bet tik jauna ...

— Jā. Bet apnikusi man kā ... — Sergejs mazliet pakustināja roku un bez jautrības iesmējās, — vairāk nekā mikstūra ... Pateicos, draugi, ka ienācāt! Vadim, neaizmirsti man paņemt grāmatas — Meringu un Lunačarski!

Viņš izstiepa kājas, uzvilka segu līdz zodam un uzreiz izskatījās pēc slima. Irina Viktorovna uz pirkstgaliem iegāja istabā, rokās turēdama kastroli, kurā kūpēja piens un peldēja dzeltenas sviesta zvaigznītes.

Jā, Vadims bija veltīgi cerējis — puiši viņu pacietīgi gaidīja pie parādes durvīm un bija pat pataupījuši viņiem divus pīrādziņus. Atceļā Ļena tūlīt paņēma zem rokas Ņinu Fokinu un Ļesiku un aizgāja uz priekšu. Vadimu tas neapbēdināja, pat otrādi, — viņam tā likās laba pazīme. Pēdējā laikā puišu vidū viņš jutās vieglāk, brīvāk, ja atradās no Ļenas zināmā attālumā.

Viņš sāka domāt par Serjožas piedāvājumu, par to, kā Sergejs bija uztraucies par viņa noraidījumu, un par to, ka palīdzība tomēr bija piedāvāta draudzīgā nolūkā. Un tas bija patīkami. Taču katra draudzības izpausme, kaut arī visnenozīmīgākā, niecīgākā, rada cilvēkā prieku un dara viņu laimīgu.

Un pēkšņi viņš sajuta sirdī prieku par to, ka gāja kopā ar draugiem un viņu bija daudz, tik dažādu, priecīgu, īstu, un to starpā Ļena, kas dziedāja par visiem skaļāk un dzidrāk:

Esam nākuši, draugi, šai vietā jautras studentu viesības sākt...

un visi pretim nākošie vīrieši vērīgi viņā lūkojās, bet sievietes smaidīja.

Sals pie vakara atlaidās. Debesis noskaidrojās un bija tik dzijas un zvaigžņainas kā Kuindži gleznās. Bet tikai debesis. Ne pretim nākošie cilvēki, ne trokšņainie ielu krustojumi daudzkrāsaino uguņu apgaismojumā, ne skvēri, kuros kūsāja bērnu daudzveidīgā, mutuļojošā dzīve, — nekas Vadimam neatgādināja nevienu no redzētajām gleznām, kas palika apbrīnojamas, neatkārtojamas un jaunas.

Vadimam nebija sevišķi laba dzirde, tomēr viņš dziedāja un brīžiem pat ļoti skaļi.

Kopmītnē viņus sagaidīja jaunums: Lagodenko bija licis krievu literatūras eksāmenu un atkal izkritis — trešo reizi! Kozeļskis pieņēmis viņu pie sevis mājās, un Lagodenko tieši profesora kabinetā ar viņu salamājies, teicis, ka tas literatūrā neko nesaprotot, esot pedants, sholasts un «sīks, žultīgs cilvēciņš». To visu atstāstīja Raja Volkova — meitene, ar kuru Lagodenko draudzējās.

— Zēni, kas tagad notiks ar Petju? — viņa neziņā jautāja. — Kāds muļķis, vai ne? Ai, muļķis gan...

Paša Lagodenko kopmītnē nebija. Raja stāstīja, ka viņš no profesora atnācis nikns un drūms, runājis sakostiem zobiem un aizgājis kaut kur «klaiņāt pa pilsētu».

7. NODAĻA

Sergejs pēdējā laikā bieži saaukstējās. Iesāka ar iesnām un beidza ar galvassāpēm. Droši vien vainīgs bija laiks, laukā bija te šķīdonis, te uzsala, te krita sīks, bikls sniedziņš. īstas ziemas vēl arvien nebija.

— Tu esi kļuvis gļēvs, — Vaļa viņam sacīja. — Tev slikta vielu maiņa. Vajag vairāk nodarboties ar sportu.

Viņa, protams, to teica, tikai lai Sergeju kaitinātu, — ir tādi cilvēki, kas zem draudzīgas atklātības maskas mīl runāt nepatīkamas lietas. Kas gan cits vēl kursā būtu lielāks sportists nekā viņš? Institūta volejbola izlases komandas pirmais uzbrucējs!

Māte bija pārliecināta, ka slimības cēlonis slēpjas smēķēšanā un plānajās zeķēs. Viņa Sergejam bija apnikusi ar savu nemitīgo rūpēšanos, nebeidzamiem padomiem un aizrādījumiem, kas viņam likās pilnīgi tādi paši kā pirms desmit gadiem. Dažreiz viņš noskaities sacīja: «Es esmu bijis armijā, gulējis velns zina kur, zem klajas debess, purvos, un nekādas slimības nepiesitās. Bet, tiklīdz atgriezos un sākās tās tavas rūpes un raudāšanas, — ai manu, vai manu, — tā arī sākās šī apaukstēšanās. Nu, kadeļ gan, pēc tavām domām? Kādēļ?»

Vairāk par visu viņu kaitināja tas, ka māte trīs gadus pēc viņa atgriešanās no armijas it kā pavisam bija aizmirsusi, ka viņš bijis frontē, redzējis tik daudz šausmu un skarbuma, ka viņš karā nobriedis par īstu vīrieti un zina no dzīves daudz ko tādu, kas viņai pat sapnī nevar rādīties.

Sākumā māte pret viņu izturējās ar cieņu, naivi uztraukdamās, klausījās viņa nostāstus par fronti un ar tiem lepojās. Viņam tas patika. Taču ar laiku vairs nebija ko atcerēties, un, ja arī uzpeldēja kāds aizmirsts notikums, tad negribējās to stāstīt. Sergejs juta, ka arī māte un pat mazais Saška viņā tagad klausās tikai tādēļ, lai viņam izpatiktu.

Sergejs bija majas viens — Irina Viktorovna vēl nebija atgriezusies no darba, Saška ar biedriem aizgājis uz slidotavu.

Temperatūra jau otro dienu bija normāla, bet uz institūtu Sergejs vēl negāja. Vēl arvien viņu mocīja iesnas, un tāpēc bija slikts garastāvoklis. Neko negribējās darīt, viss krita ārā no rokām. Bet darba tieši ļoti daudz, un, galvenais — viņam vajadzēja rakstīt.

Viņš ārstējās pats: dzēra kalceku, apsēja kaklu ar šalli, balkona durvis aizklāja ar tepiķi, lai nevelk, un centās mazak iziet gaitenī.

Darbs neveicās. Viņš nosēdēja pie galda divas stundas un neuzrakstīja ne rindas. Mācīties viņš arī nevarēja. Vispār mācībām viņam bija sava sistēma’ kas iedarbojās bez traucējumiem. Pirms eksāmeniem viņš nosēdēja pāris nakšu, nodrošinājās ar tabaku, fenamīna tabletēm — un gandrīz vienmēr nolika uz piecnieku.

Dienā negaidīti atnāca Ļusja Voronkova. Viņa bija atpalikusi angļu valodā, un Sergejs viņai palīdzēja. Tas bija viens no viņa sabiedriskajiem pienākumiem.

— Nu, kā ar veselību? — Ļusja jautāja, lūkodamās uz viņa satīto kaklu un miegaino seju.

— Gausi, gausi...

— Streptocīdu dzer? No kalceka nav nekāda labuma, dzer streptocīdu. Vai varbūt, paklausies... — viņa iesāka savā parastajā, neatlaidīgi lietišķajā tonī: — Paņem aptiekā mežrozītes, savāri tējā — radikāli palīdz! Bet degunu vajag ar mentolu smērēt. Un nenokārt. Un streptocīdu d^er — rīt būsi cits cilvēks. Izskats tev nav teicams. Bet vai mācīties varēsim?

— Protams, varēsim. Novelc mēteli!

Pret Ļusju Voronkovu sirds dziļumos viņš izturējās ar ironiju, galvenokārt tāpēc, ka neredzēja viņā sievieti. Viņa bija ļoti stūraina, sausa, arī balss asa, neparasti skaļa un pašpārliecināta. Matus viņa grieza īsus, un tomēr tie pastāvīgi bija nekārtībā. Ļusja bija arodkomitejas locekle, sastāvēja kluba aktīvā un vienmēr bija visu institūta notikumu kursā.

•— Pirmdien būs kontroldarbs, — Ļusja sacīja, — ja es izgāzīšos, mani nepielaidīs pie eksāmena. Bet es droši vien izgāzīšos. Olga briesmīgi nikna, runā, ka viņa šķiroties no vīra.

Paziņojusi tādā pašā lietišķa tonī vel dažus sīkumus no «Olgas» ģimenes dzīves, Ļusja sēdās krēslā un izklāja sev priekšā burtnīcas. Viņi sāka mācīties. Sergejs, staigādams pa istabu, iesnainā balsī caur degunu lasīja no mācību grāmatas vingrinājumu.

— «Es katru vakaru dzeru tēju ar biskvītiem ... Vai es dzeru katru vakaru tēju ar biskvītiem?» — Galu galā nemaz nav slikti, ka viņa atnākusi. Rakstīt viņš tikpat nerakstīja, nemācījās arī. — «Nē, es nedzeru šo... Dzert tēju ar biskvītiem ļoti derīgi...» — Un, galvenais, tas nav apgrūtinoši, neprasa daudz laika un tomēr zināma mērā biedriska palīdzība ... — «Vai jums šad tad garšo tēja ar biskvītiem?»

Ļusja rakstīja šausmīgi slikti, lasīja vēl sliktāk. Viņa, acīm redzot, domāja: jo neskaidrāk izrunās, jo būs pareizāk, un tā šaudīja mēli, it kā viņai būtu smaganu iekaisums.

Viņi strādāja kādu stundu, tad Ļusja teica, ka Vairs nevarot.

— Ja es valodu mācos vairāk par stundu bez partrau-kūma, man sākas migrēna. Kāpēc es valodās esmu tik neapdāvināta, Sergej? Es taču nemaz neesmu tik stulba?

— Nē jau — viņš augstprātīgi teica. — Bija kāds spāņu filozofs Varts, kas uzskatīja, ka atmiņa un prāts rodas diametrāli pretēji. Atmiņa attīstās tikai uz prāta rēķina, bet prāts — uz atmiņas. Tātad apmierinies ar to, ka tev ļoti daudz prāta.

— Nopietni? Vai tāds profesors bija? — Ļusja kļuva priecīga. — Tas gan ir bijis gudrs! Kā, tu teici, viņu sauca?

Pēc tam viņi dzēra tēju, — Ļusja atteicās, bet Sergejs uzstājīgi palika pie sava, viņam pašam gribējās dzert. Pēc tam Ļusja izstāstīja Sergejam noslēpumu, ka viņu gribot izvirzīt uz Beļinska stipendiju. Viņu un Andreju Sirihu. Kuram no viņiem dot, to izlemšot Zinātniskā padome. Bet viņu izvirzīšot, to viņa noteikti zinot. Viņa nevarot pateikt, kas sacījis, bet tas esot skaidrs. Bet Andreju Sirihu ļoti atbalstot Krečetovs.

Sergejam šī vēsts bija negaidīta.

— Nu, jāsaka, ka Andrejam vērts dot, — viņš teica pieceldamies, lai noslēptu pēkšņo satraukumu, un sāka staigāt pa istabu. — Viņš lāga zēns, visi viņu mīl. Viņam arī dos.

— Kādēļ? Var pilnīgi arī tev dot.

Sergejs atmeta ar roku.

— Nu nē, neceru! Sagaidīsi no viņiem ...

Brīdi klusējis, tad soļodams pa istabu arvien ātrāk, viņš domīgi teica:

— Svarīga, protams, nav nauda ... Gods ir dārgs! Be-ļinskis tomēr, vai ne? Nu labi, pagaidām nekas nav zināms, un par to nerunāsim.

Bet viņam bija silti un priecīgi no domas, ka drīz — droši vien nākamā mēnesī — viņš saņems personālo stipendiju, — viņš bija pārliecināts, ka dos viņam, bet ne Andrejam. Vispirms izliks pavēli un visi viņu apsveiks, tad divdesmitajā datumā viņš aizies uz grāmatvedību. «Jūs laikam personālstipendiāts?» — «Ne laikam, bet tieši tā!» Kasiere sameklēs nelielu atsevišķu sarakstu, turklāt redzot visai rindai, kas saņem pēc kopējā saraksta, milzīga un vienmuļa, kā telefongrāmata. Nauda, protams, nav svarīga, tomēr ... Lieki pusotra līdz divi simti — vai tad slikti?

Viņš atkal devās uz virtuvi uzlikt tēju. Šoreiz viņš vairs nejuta slāpes, bet negribējās atlaist Ļusju — varbūt viņa vēl ko pastāstīs, atcerēsies kādus sīkumus.

Bet attiecībā uz stipendiju Ļusja vairāk neko nevarēja pateikt, izņemot to, ka tas «noteikti tikai starp mums, pielūko, ka nevienam nesaki, citādi iegāzīsi mani un vēl vienu cilvēku. Tas tomēr ir noteikti».

Sergejs nolikās uz dīvāna, bet Ļusja sēdēja uz krēsla, pārlikusi vienu kāju pār otru, un smēķēja. Kājas viņai bija tievas, asiem ceļgaliem. Zods arī ass. Un deguns arī. Viņa runāja bez apstājas un tikai visādus niekus. Viņas tuvums jau sāka nomākt Sergeju. Starp citu, nē, viņa pastāstīja vēl vienu svarīgu jaunumu: trešdien nolikta komjaunatnes sapulce, kurā apspriedīšot Lagodenko rīcību. Paziņojuma vēl neesot, bet būšot pirmdien. Par šo rīcību Sergejs zināja pēc Vadima nostāsta: Lagodenko, eksāmenu liekot, pret Kozeļski rupji izturējies, bet, ko tieši viņš profesoram teicis, — Sergejs nezināja. Ar Lagodenko Sergejam bija veci rēķini, viņi viens otru lāgā neieredzēja.

— Es jau sen šo balagāna brāli nevaru ciest, — Sergejs teica. — Pareizi, ka viņš jāpārmāca.

— Jā, noteikti! Nepieciešami. Un visam kolektīvam jāpārmāca, lai reiz jūt! — Ļusja ierunājās ar negaidītu dedzību. — Iedomājies sevi par visiem augstāk — tu re, kas par personu! Bet sapulcē jau tomēr atradīsies aizstāvji.

— Kas tad?

— Nu, kas — daudzi... Andrejs Sirihs, viņa draudzene Raika Volkova, kopmītnes zēni. Mūsu — meiteņu kopmītnē jau otru dienu notiek strīdi. Sapulce būs trokšņaina, redzēsi! Runās taču ne tikai par Lagodenko, bet arī par Borisu Matvejeviču, un viņu jau tā daudzi necieš. Saproti?

— Vai tad Andrejs aizstāvēs Lagodenko?

— Viņš jau nu neaizstāvēs, bet sāks runāt par Kozeļski. Nu, un ... saproti, viņš var noskaņot pret sevi profesorus. Ļoti viegli. Galu galā tas taču nav mūsu uzdevums — iejaukties pasniedzēju darīšanās, mācīt profesorus ...

— Jā, ne katrreiz tas vietā.

— Tas vienkārši būtu muļķīgi, netaktiski! Ja, pieņemsim, Boriss Matvejevičs kļūdās, — viņu arī bez mums izlabos. Ir katedra, direkcija, ir, beidzot, partijas komiteja.

— Jā, jā, — Sergejs, pieri saraucis, teica. — Es laikam arī sapulcē uzstāšos. Debatēs.

— Nu jā, tad jau redzēs. Bet Lagodenko jautājumā tu droši vien vari uzstāties. Tev ir pat pienākums uzstāties kā vecam komjaunietim, aktīvistam — saproti? Tevi cienī, tavas domas uzklausa, tu nedrīksti klusēt.

— Jā, es uzstāšos, — Sergejs pamāja.

Bija jau pavisam satumsis. Aiz sienas blakus dzīvoklī trīs reizes īsi nopīkstēja radio — pulkstenis septiņi. Ļusja steidzīgi sāka posties. Sergejs arī ģērbās, lai viņu pavadītu līdz metro.

— Nē, nē, nevajag! Sēdi mājās, tu taču esi saaukstējies, — Ļusja protestēja. — Vai tad es esmu kāda mazā?

Sergejs tomēr arī šoreiz bija neatlaidīgs un pavadīja Ļusju līdz metro. Viņam vajadzēja nopirkt tabaku.

Atgriezies mājās, viņš piesēdās pie galda un mēģināja rakstīt. Ara gaiss viņu bija atsvaidzinājis, un galva sāpēja mazāk. Pēdējās divas dienas Sergejs referātu pagaidām atlika, — bija noguris no grāmatām, — un ņēmās rakstīt savu stāstu.

Sergejs Palavins bija iesācis rakstīt jau frontē, — kādu laiku būdams par līdzstrādnieku frontes avīzē. Institūtā viņš šad tad rakstīja sienas avīzei dzejoļus un feļetonus, parakstīdamies «Sergejs Lavins». Otrajā kursā viņš bija sācis rakstīt lugu par studentu dzīvi, taču, acīm redzot, pārāk ilgi krāja materiālus, pārāk daudz runāja par lugu ar draugiem — un tālāk par plāniem un sarunām netika.

Institūtā visi tomēr zināja, ka Palavins ir no rakstītājiem, ka viņš «strādā pie kāda gabala», un, tā kā vairāk rakstītāju institūtā nebija, vismaz neviens par viņiem nezināja, tad visi nerakstītāji izjuta pret Palavinu kaut ko līdzīgu cieņai.

Pirms mēneša viņš bija sācis stāstu par rūpnīcu jaunatnes dzīvi. Bijušais frontes avīzes redaktors tagad strādāja kādā Maskavas žurnālā un solīja viņam parūpēties par iespiešanu. Sergejs iesāka strādāt ar sajūsmu. Desmit dienu laikā viņš savā skaistajā rokrakstā bija pierakstījis četrdesmit lappušu, bet beigas vēl bija tālu. Un turklāt negāja jau tik gludi un strauji. Viņa varoņi, kas pirmajās nodaļās bija dzīvespriecīgi, enerģiski cilvēki, pēkšņi pārvērtās par kaut kādām trulām statujām ar kūtrām kustībām, lēnu uztveri, pliekanu valodu.

Arī šodien viņš bija nosēdējis pie papīra loksnes līdz pusdienai un, izņemot divas rindkopas, kas arī galu galā pārsvītrotas, un dažādus tintes ķēmus uz malām, vairāk neko nebija sacerējis. Acīm redzot, viņš šajās dienās vienkārši pārguris. Jātaisa pārtraukums.

Viņš aizvāza tintnīcu, atgūlās uz dīvāna un aizsmēķēja. Sājā brīdī ienāca māte — viņai bija sava atslēga.

— Tu viens, Serjoža? Kā ar tavu gripu? — viņa jautāja, nolikdama portfeli.

Sergejs teica, ka tāpat vien vēl. Irina Viktorovna tūlīt sāka gatavot pusdienas — ieskrēja virtuvē, tad atkal atpakaļ, atkal virtuvē, nošķindināja traukus, izbēra kartupeļus no spaiņa bļodā. «Nu jau droši vien vairs nebūs iespējams koncentrēties,» Sergejs īgni nodomāja. Viņš vēl bija cerējis koncentrēties un padomāt par stāstu. Dažreiz uz dīvāna viņam radās diezgan labas domas.

Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka stāsts jāatliek! Jā! Jāatliek uz otro ceturksni. Un tūliņ bez vilcināšanās jāsēžas pie referāta un jāpabeidz tas iespējami ātrāk, lai vēl pirms Zinātniskās padomes varētu pagūt to nolasīt SZB. Tas bija ļoti svarīgi. Galvenais tagad — referāts!

Ienākot istabā, Irina Viktorovna jautāja:

— Vai tu strādā? Domā?

— Jā, — viņš teica.

Viņš domāja par to, cik žēl, ja viņam nedotu šajā mēnesī Beļinska stipendiju. Būtu tieši uz Jaungadu.

— Labi, es klusām ...

Cenzdamās netrokšņot, Irina Viktorovna paņēma no bufetes traukus un izgāja virtuvē. Pie pusdienām Irina Viktorovna pēkšņi žirgti ierunājās:

— Pavisam aizmirsu! Pie manis taču šodien bija Vaļuša!

— Kur — pie tevis? — viņš jautāja, izbrīnā pārstājis ēst.

— Darbā. Viņa atnāca tieši pusdienas pārtraukumā. Nopļāpājām ar viņu pusstundu ...

— Nu?

— Nu, es viņai izstāstīju ...

— Ko tad viņai vajadzēja?

— Es nesaprotu, Serjoža, — kāpēc tu šodien skaisties?

— Es neskaistos, bet jautāju: ko viņai no tevis vajadzēja? — viņš satraukts jautāja.

— Nu, tāpat bija atnākusi apciemot... Jautāja par tevi, kā tev ar darbu. Viņa ļoti aizņemta. Nez kur tur ievēlēta ... Viņa man atnesa gaišzilu vilnas dziju, ko bija apsolījusi.

— Kādu dziju?

— Ak tu kungs! Vai tad nu neatceries, ka es reiz runāju, — gribu adīt tev svīteri, bet nezinu, kur ņemt krāsainu vilnas dziju! Balts ātri notraipās. Vaļuša man apsolīja. Atceries? Nu, un atnesa... Serjoža ēd maizi klāt, kas tā par ēšanu bez maizes!

Pieri saraucis, viņš lūkojās mātē, bet, savās domās iegrimis, neredzēja viņu. Tad ar troksni nosvieda dakšiņu.

— Man nekāda svītera nevajag! Un nebija nekādas vajadzības ņemt no viņas dziju. Es to negribu, tu saproti? Negribu... Ko tu galu galā jaucies citu darīšanās!

— Tu šodien, Serjoža, vienkārši esi briesmīgs,— Irina Viktorovna samulsusi teica. — Kaut arī ari slims, zini...

— Es neesmu slims, bet nevaru paciest šo... lūk, šo svētulību! It kā Maskavā nevarētu dabūt dziju arī bez Vaļas!

— Ja tu vēlies ...

— Es gribu, lai tu atdotu viņai to vilnu atpakaļ. Un

tas ir viss!

— Kā tad, tūlīt skriešu pie viņas! Nepaēdusi...

— Bet es saku, — atdod! Atnākusi tevi apciemot... Labdare kāda ...

— Ne labdare, bet ļoti jauka, izpalīdzīga meitene, bet tu esi kļuvis neciešams skābuma pods. Tas ir pretīgi tavā vecumā, — Irina Viktorovna sadusmojusies teica. — Un vispār, ja tu esi pret vilnu ...

— Es vispār neesmu pret vilnu, — Sergejs pasmējās. — Es tikai neciešu, ka mani glauda pret vilnu. To, lūdzu, iegaumē!

Pēkšņi viņš nomierinājās aiz patikas par savu kalambūru, paņēma dakšiņu un sāka ēst. Irina Viktorovna arī gribēja sākt ēst, bet bija tā sanervozējusi, ka pārgāja visa apetīte. Viņa atstūma šķīvi un piecēlās no galda.

— Bet tu, lūdzu, no manis vairāk nekā neprasi! Taisi savu svīteri, kā gribi!

Sergejs neatbildēja un ar apetīti turpināja ēst kotleti, triepdams virsū biezu kārtu sinepju. Kad viņš beidza otro, atnāca Saša. Tas bija slidotavā saskrējies, sārtiem vaigiem, pietvīcis, staroja vien, un viņa melnās acis valgi un līksmi mirdzēja. No viņa plūda svaigums, ielas saltais gaiss.

— Es arī klāt! — viņš priecīgi sauca, nomezdams slidas pie durvīm. — Ai māmiņ, kā es izslidojos! Nevar vairs kājās nostāvēt! Mēs ar Ļevku uz sacensībām skrējām ... Cik tur jauki — spēlē mūzika, laternas, un cik daudz cilvēku! Bet es gribu ēst!

— Tūlīt noliec slidas! — Irina Viktorovna sacīja, likdama uz galda trešo šķīvi. — Kas tā par nelabu paražu — nomest, kur pagadās! Cik reižu tev nav teikts, bet viss kā zirņi pret sienu.

Saša izbrīnījies paskatījās uz māti, pēc tam uz brāli:

— Ko jūs ... tādi savādi?

— Kādi tad — savādi? Nerunā muļķības! Nomazgā rokas un sēdies žigli pie galda!

Irina Viktorovna izgāja virtuvē.

— Serjoža! — Saša teica, pieiedams pie brāļa. — Kas jums ir ...

— Mums nekas nav! — Sergejs rupji atrūca. — Tu vēl esi mazs. Ej nomazgā rokas, gatavo stundas un ciet klusu!

— Iedomājies... cik dusmīgs! — Saša samulsis apklusa, pēc tam sāka runāt apņēmīgi: — Nu labi! Bet es tev neteikšu, ko es slidotavā redzēju.

— Lūdzu. Gan jau kaut kā izturēšu.

Sergejs piegāja pie grāmatu skapja un, paņēmis Her-cena sējumu, nolikās uz dīvāna. Brīdi istabā visi klusēja.

Tad Saša skarbā balsī jautāja:

— Vai tu tēju dzersi? ... Ar cepumiem.

— Tu gribi teikt — ar biskvītiem? — Sergejs pasmaidīja. — Nē, es to nedzeršu.

Viņš kļuva možāks, atceroties Ļusju un personālo stipendiju, un tīksmi izstiepās uz dīvāna.

Paēdis pusdienas un atmaidzis, Saša tomēr nenocietās:

— Labi, pateikšu ar, ko es redzēju: Vadimu un to meiteni, kas bija pie tevis atnākusi... Ļena, vai kā viņu sauc?

Sergejs ieinteresēts piecēlās.

— Ļenu? Viņi... kopā bija?

— Nu jā, rokās saķērušies, slidinājās. Bet Ļenai tāds svīteris ar briežiem kā filmā, zini...

Sergejs kaut ko nomurmināja un atkal iegrima grāmatā. Pašķīris pāris lappušu, viņš vaicāja:

— Vai viņi par mani neinteresējās? Vadims nejautāja?

— Nē. Viņš tikai man ar roku pamāja.

Neizlasījis ne desmit rindu, Sergejs nometa grāmatu, pagriezās pret sienu un tā kādu laiku gulēja, skatīdamies tapetēs. Tad piecēlās no dīvāna un aizgāja gulēt savā istabā.

Vadims šajā laikā gāja pār Krimas tiltu. Viņš tikko bija pavadījis Ļenu līdz metro un kājām atgriezās mājās.

Uz tilta, kā vienmēr, pūta vējš. Milzīgās tērauda kolonas pie pakājes sarmā mirdzēja, bet virsotnes nebija redzamas. Tās gaisa tumšajās debesīs, kas bija nevis melnas, bet pelēkas no Maskavas uguņu spožuma, it kā miglā tītas.

Pusnaksnīgā Maskava, izpletusies milzīgi plaša, bija tagad uguņu pilsēta. Dienu te dzīvoja cilvēki, tagad — ugunis. Visapkārt uguņu spieti. Pie apvāršņa ugunis virmoja, laistījās kā fosforiscēts jūras vilnis, un tālāk — arī ugunis, taču tās vairs nebija redzamas, tikai to spēcīgā blāzma pacēlās pie debesīm kā gaiša siena.

Aiz tilta atradās parks, robains, kluss un pamests. Milzīgā slidotava līdzās krastmalai, kur vēl pirms stundas bija kūsājusi strauja un rosīga dzīve, tagad bija tukša. Klusēja skaļie reproduktori, kas bez gala atkārtoja dziesmu par laterniņu: «Vēl spīd, vēl spīd, vēl spīd ...» No šejienes nevarēja saskatīt mazo, tumšo aleju, kur viņi bija iebraukuši atpūsties.

...Pie pagrieziena līdzās lielajai alejai atradās sols. Ledus pie tā bija izdauzīts, ar slidām sagraizīts, bet ale-jiņas vidū stāvēja svītrota saplākšņu boja, līdzīga upju bojām, kas norādīja sēkļus. Uz bojas bija uzraksts: «Ledus bojāts.» Vadimam metās karsti — viņš atraisīja šalli un atstūma cepuri no mitrās pieres pakausī.

— Es griežos, ai... Man reibst galva, esmu piedzērusi! — Ļena klusi smējās, atspiedusies pret sola atzveltni. — Vadim, paliec man roku zem galvas, citādi ļoti ciets!

Viņš pievirzījās tai tuvāk, izstiepa roku gar sola atzveltni, un Ļena uz tās uzlika galvu. Stipri sasarkusī seja izskatījās pavisam tumša, tikai lūpas valgi spīdēja. Garām pa lielo aleju visu laiku joņoja slidotāji. Puikas slidinājās cieši garām un tieši pie paša sola ar tīšu šņirk-stoņu taisīja straujus pagriezienus. Cienīgiem soļiem’ pabrauca garām dežurējošais milicis. Kā visi miliči uz ledus, viņš slidoja ļoti taisni, solīdi, pašapzinīgi, rokas izpletis, bargi uz visām pusēm raudzīdamies. Viņš atstūmās ar vienu kāju. Resns tēvocis ar brillēm uz acīm, ģērbies kā īsts sportists, taču redzams, ka pirmoreiz mūžā nostājies uz ledus, lēni brauca milicim nopakaļus. Viņš visu laiku jostas vietā locījās, it kā dalīdams visiem īsus sveicienus. Pēkšņi apstājies, viņš sāka briesmīgi ar visu ķermeni vibrēt un mīdīties, pēc tam noplātīja rokas un, ne vārda neteicis, nolikās uz deguna.

Ļena sāka smieties, viņā skatīdamās, un piecēlās tieši tajā mirklī, kad Vadims gribēja viņu apskaut.

— Tu atceries mūsu strīdu? Par laimi? — Ļena pēkšņi iejautājās. — Tu tā arī neko nepateici...

Vadimam pašreiz negribējās par to runāt un vispār negribējās runāt. Gribējās viņu apskaut. Nekādi vārdi te nederēja un būtu tikai par traucējumu. Ļena pievirzījās viņam tuvāk un, domīgi galvu pieliekusi, teica:

’— Laime? Tā ir... zini, kas? — Un, brīdi klusējusi, viņa dziedoši, izteiksmīgi čukstēdama, deklamēja:

Gadās brīži, kad cilvēka dzīvi nejauc nedienu negaisa lasts.

Kāds uz pleca tev roku liek brīvi, gaiši acīs tev paveras ...

Aizslīd nelaimes mirkļi tad ...

Tad pievēra acis un tikko dzirdami viena elpas vilcienā nobeidza:

...lejā,

tumšā bezdibens atvarā plok. •

Un pār dziļumu mierīgi slejas septiņkrāsainais klusuma loks.

— Jā, tā ir laime... — Vadims nomurmināja, viņu apskaudams, un skūpstīdams viņas aizvērtās acis, vaigus, viņas aukstās, svelmainās lūpas. Atkal pie viņiem piebrauca zēni un demonstratīvi pie paša sola apgriezās.

— Te jau nevar atpūsties. Iesim tur uz to lapenīti, tur kluss, — Ļena teica pieceldamās un sāka pusbalsī dziedāt: — «Vēl spīd, vēl spīd, vēl spīd ...» Viņa tik noslēpumaina!

Vadims braši piecēlās un teica: _

— Iesim. Tikai tur nav uz.kā sēdēt.

— Paņemsim šo soliņu! Jā?

— Pagaidi, — viņš pabīdīja Ļenu sāņus un pagrūstīja soliņu. — Es viens pats to aiznesīšu.

Saņēmis solu ar abām rokām, Vadims, uzreiz to pacēla virs galvas. Viņam uzbira virsū sausi sniega putekļi. Kājas ar slidām slīpi likdams, viņš lēnītiņām devās uz la-penīti.

Ļena izbijusies skraidīja viņam apkārt un visu laiku atkārtoja:

— Ai Vadjka, kritīsi! Ai, uzmanīgāk! ... Vai tev palīdzēt?

— Aiznesīšu ...

— Svied zemē... Tūliņ svied! — Ļena sauca. — Es jau ticu, ka tu esi stiprs, ticu! Ak tu Podubnijs, Novaks, Herakls!

Rokas viņam trīcēja un locījās, bet slidas visu laiku liecās, laužot pēdas. Beidzot viņš nonāca līdz lapenei un ar troksni nosvieda solu uz sasalušās koka grīdas. Ļena ieskrēja viņam pakaļ, slidām pa grīdu klaudzot. Lapenē bija pilnīga tumsa, un Vadims pēkšņi ieraudzīja uz grīdas nosviestu kvēlojošu papirosa galu. Un pie tā līdzās stabam — divus cilvēkus, kas stāvēja cieši viens pie otra.

— Vadjka, atpakaļ! — Ļena čukstēja un izskrēja pa kāpnītēm uz ledus.

Vadims samulsis sekoja viņai uz pēdām. Ļena jau joņoja pa aleju un nevaldāmi smējās. Bet lapenē kāds priecīgi sacīja:

— Nu, paldies, brāl!

Un atkal — lielais slidotavas laukums, izkliedēto uguņu vizma uz ledus, mūzika. Un Ļenas roka mitrajā cimdā tik maza, viegla, bet pagriezienos negaidīti stingra.

Sājā vakarā viņi viens otram vairāk neko neteica. Va-dimam likās, ka viņa mūžā būs vēl daudz tādu vakaru, ļoti daudz. Un būs vēl tādas pašas gaisā peldošas laternas un ledus dziedāšana, un mūzika, un viņam līdzās smejoša meitene ar pakļāvīgu un mazu plaukstu... Tas viss vēl atkārtosies daudz daudz reižu. Viņš līksmes pilns tam ticēja.

...Kad Vadims pagāja garām baltajiem parka vārtiem, kur spoži mirdzēja reklāmu ugunis, pie viņa pēkšņi pieskrēja meitenes.

— Vadim! Belov! — viņas jau iztālēm sauca. — Pagaidi!

Pilnīgā melnace Marina Gravece bija no viņa grupas, otra — Simočka Muhtarova, skaista meitene ar čigānisku seju, — no vēstures fakultātes. Abas sporta apģērbos un ar slidām.

— Nevarētu teikt, ka viņš gatavotos angļu valodas kontroldarbam! — jautri čivinādama, teica Marina un sāka smieties.

— Vai tad mums kontroldarbs?

— Pirmdien. Olga Markovna jau aizvakar draudēja. Kaut kas briesmīgs būšot — par visiem laikiem!

— Viņš pašreiz to nevar aptvert, — Simočka pusbalsī «sacīja. — Viņam eksistē tikai tagadne.

— Ak jā! — Marina saprotoši pamāja.

Vadims izlikās neko nesapratis.

Kopā ar meitenēm viņš aizgāja līdz Kalugas ielai. Visu ceļu Vadims ar viņām jokoja, stāstīja anekdotes, pats smējās par visādām blēņām. Viņam bija tik līksmi un viegli kā nekad.

— Bet mēs zinām, kādēļ tu šodien tik vieglprātīgs, — Marina pēkšņi teica, noslēpumaini smiedamās. — Zinām, Simočka?

— Zinām, zinām! — Simočka basā atbildēja.

Vadims iesmējās:

— Jūs, pitijas, jau visu zināt.

Viņi nonāca laukumā un pie pārejas gaidīja, kamēr paies garām automašīnu rinda.

— Man bija tāds iespaids, jūsos raugoties, — Marina rotaļīgi turpināja, — it kā jūs apspriestu pēdējo politekonomijas semināru.

— Nu, ko tu! — Vadims teica. — Mēs atzināmies mīlestībā, runājām dzejā ...

Marina skaļi iesmējās.

— Ā! Tikai ievēro, Belov, atzīšanās slidotavā mēdz būt ļoti slidena. — Un n'opietni piemetināja: — Bet vispār tev ir panākumi.

5. NODAĻA

Andrejs Sirihs ziemu un vasaru dzīvoja vasarnīcu rajonā Borskojē pie Maskavas. Vasaru šeit bija daudz ļaužu un valdīja jautrība, sabrauca daudz vasarnieku, jaunatnes, pie upes tika atvērtas laivū stacijas un peldvietas, no rīta līdz vakaram volejbola laukumos dobji būkšķēja bumbu sitieni, — dzīve ritēja interesanti, raiti — kā kinofilmā.

Taču ātri tā aizsteidzās, šī neatkārtojamā vasaras dzīve, aiznesdama sev līdzi pļavu reibinošo smaržu, kluso vakaru mūziku, duļļu čīkstēšanu un" smilšu mīksto valgumu zem kailajām kājām, — tā nomirgoja garām līdz ar krītošajām augusta zvaigznēm un izgaisa. Un pilsētā, lietišķā un lietainā, tās ikdienas darba steiga nebija ne vēsts no šīs dzīves.

Tad sākās rudens, vasarnīcas bija tukšas, laukā un mežā cilvēkus gandrīz nevarēja satikt, un arī tie retie, kas-gadījās ceļā, bija tikai sakņu audzētāji, kas steidzās uz autobusu ar kartupeļu maisiem pār pleciem. Gaisā netraucēti auda tīklus zirneklis, stīgas piebira ar nodzeltējušām lapām — neviens tās nenovāca, kamēr uzkrita sniegs, un tālu pār upi aizducināja pēdējais kuteris ar kādu nejaušu pasažieri, kas bija paslēpies no aukstuma apakšējā salonā.

Un Borskoje, sniegā ieputināta, apklusa uz daudziem mēnešiem. Zilganie, saltie rīti, zilganā vakara krēsla, bet pa naktīm — suņu riešana aiz upes, sniega čirkstēšana un tālu pie apvāršņa Maskavas apkārtnes aicinošo uguntiņu trīcošā mirga.

Andrejam maz iznāca dzīvot Borskojē. Rītos agri viņš aizbrauca uz institūtu, pēc lekcijām pusdienoja institūta ēdnīcā, tad devās uz bibliotēku mācīties. Borskojē viņš pārbrauca vēlu vakarā, bet dažreiz nemaz neatbrauca — palika pārnakšņot pie saviem draugiem kopmītnē.

Andreja tēvs strādāja lielā darbgaldu rūpnīcā par meistaru. Kara laikā arī Andrejs strādāja rūpnīcā, ne tajā, kur tēvs, bet arī lielā. Karaskolā viņu neņēma tuvredzības dēļ, un 1942. gadā viņš, septiņpadsmit gadu vecs jauneklis, iestājās darbā rūpnīcā. Pirmos divus mēnešus viņš nostrādāja cauruļu vilkšanas cehā — gatavoja uz vilkšanas darbgalda «profilus». Pēc tam viņu pārcēla strādāt pie ēzes, bet no turienes uz atslēdznieku grupu. Divus gadus Andrejs nostāvēja pie atslēdznieka darbgalda, bet trešajā — pārgāja uz instrumentu cehu par dispečeru. Andrejam cehā bija daudz draugu, un, kad viņš aizgāja mācīties, viņam likās, ka šī draudzība noteikti turpināsies, nekādā ziņā nevar atsvešināties no puišiem, ar kuriem kopā nodzīvoti smagie kara gadi.

— Zinām, jūs visi apsolāt! — atvadoties teica instrumentu ceha atslēdznieks Paška Kuzņecovs. — Bet, tiklīdz aizejat, — tā beigas ir! Pazūd kā rīta rasa.

Andrejs dusmojās, viņam likās aplama un aizvainojoša pat doma — aizmirst puišus. Muļķības! Un viņš tiešām sākumā mēdza aizskriet reizi nedēļā uz rūpnīcu, komjaunatnes komiteju, klubu un kopmītni. Bet tad šie apmeklējumi kļuva arvien retāki un pēc gada pārtrūka pavisam. Ierāva un aiznesa uz citu pusi jauna dzīve, jaunas intereses, bet, galvenais, nežēlīgais Maskavas laiks, kura vienmēr pietrūkst.

Tagad Andrejs retumis kādreiz sastop uz ielas, tramvajā vai metro pretim slīdošajā eskalatorā kādu no fabrikas. Bet laika arvien tik maz, pļāpāt ļaužu drūzmā arī neērti — paspiež viens otram roku, pasmaida.

— Tu esi dūšīgs! Nu, kā iet?

— Tā, nekas! Bet kā rūpnīcā?

— Raujamies, dodam skaidiņas... Serega aizgāja mācīties, mums jauns direktors.

— Jā? Tātad Ņesterovs aizgāja?

— Viņš jau sen projām. Tu taču varēji pieskriet, An-druha, kādēļ tu tā?

— Jā, jā, noteikti šajās dienās aiziešu.

Un atkal viņam šķiet, ka viņš noteikti šajās dienās aizies, viņš ir patiesi pārliecināts, ka aizies. Un šīs satikšanās izraisa ir prieku, ir skumjas ...

Nesen hokeja sacīkstēs Andrejs sastapa Pašku Kuzņe-covu. Viņš ieraudzīja to jau pie izejas no stadiona un pazina pēc platajiem pleciem un ādas žokejcepures, kuru Paška nēsāja gandrīz vai visu gadu. Pēc pirmajiem bezmērķīgajiem izsaucieniem, priecīgajām dunkām un apkampieniem draugi aizravas sarunā un ilgi gāja kājām. Izrādījās, ka Pavels no ceha aizgājis un tagad, no kārtējā darba atbrīvots, strādā par VĻKJS rūpnīcas komitejas sekretāru.

— Drīz mums būs pārskata-vēlēšanu sapulce; — viņš lepni stāstīja.

— Cik ilgi tad mēs neesam redzējušies? Jā, divi gadi... — Andrejs nopūtās. — Dažreiz apskaužu Turge-ņeva varoņus — tie, velni, citu neko nedara kā tikai iet cits pie cita viesos un dzer tēju. Tiem nu gan bijusi dzīve!

Abi iesmējās, prieka pilni paskatījās viens otrā. Kuz-ņecovs paņēma Andreju zem rokas.

— Man, Andruša, pie tevis darīšanas.

— Nu?

— Tu atceries, mums klubā bija pulciņi? Mūzikas, dramatiskais, šaha, tēlojošās mākslas — tie bija vēl tavā laikā. Vēlāk mēs noorganizējām meitenēm piegriešanas un šūšanas pulciņu, motosporta pulciņu un tagad esam nodomājuši organizēt literāro pulciņu. Mūsu ļaudis par literatūru interesējas, bibliotēkā no lasītājiem nevar ne atkauties. Mums pat ir jau savi rakstnieki.

— Rakstnieki?

— Ne jau nu rakstnieki, pats saproti, bet — vispār raksta. Atceries, bija tads Vaļeks Batukins, Kuzmina māceklis? Nu, — Kuzmins, sestās mehāniskās darbnīcas meistars. Ar bārdu ... Nu un viņa māceklis Vaļeks, tāds mūsains. Tagad jau pēc piektās kategorijas strādā par metāla ēvelētāju. Es tev saku, tādas poēmas raksta, ka tev mute paliks vaļā no brīnumiem. Mūsu avīzē iespiež. Visi saka, ka viņam īsts talants. Šodien tieši ir avīzē viņa dzejolis, satīra par ēdnīcu. Par garajām gaidītāju rindām pamatīgi izdevies. Arī citi mums raksta. Rakstītāji ir!

— Tas ir ļoti interesanti, — Andrejs sacīja.

— Ja, ja. Tas, es tey teikšu, ir ļoti interesanti. Un mēs, lūk, gribam noorganizēt literāro pulciņu. Citādi — zēni apdāvināti, bet trūkst zināšanu. Rajona komitejā mums ieteica griezties kādā literatūras fakultātē. Un es tad sāku domāt, — vai jums tur nebūtu kāds? No vecākajiem kursiem, lai netraucētu mācīšanos. Varētu būt arī meitene. Reizi vai divas nedēļā pa vakariem. Ar rūpnīcas komiteju es nokārtošu. Pats jau tu ... droši vien esi ļoti aizņemts?

— Es nupat domāju, — Andrejs teica. — Es rīt tev piezvanīšu, ar mieru?

Andrejs bija paradis par visu apspriesties ar tēvu. Tā tas bija iegājies jau no bērnības, no tiem laikiem, kad nomira māte. Andreja tēvs bija meistars montētāju grupā, viņu bieži sūtīja ilgstošos komandējumos uz Ļeņingradas, Rostovas, Kolomnas rūpnīcām. Šādā grūtā, darba pilnā dzīve Andrejs ātri pieauga un kļuva tēvam palīgs un /draugs. Stepans Afanasjevičs bija jautrs, neparasts cilvēks. Atnācis vakarā mājā un sēzdamies pie pusdienu galda, viņš arvien jautāja:

— Nu, jaunatne, kas paveikts epohai?

Andrejam un viņa jaunākajai māsai Oļai visos sīkumos bija jāizstāsta par mācībām. Pēc tam Stepans Afa-nasjevičs pastāstīja pēdējos rūpnīcas jaunumus, un viņš labprāt tēloja personās gan galveno inženieri, gan kādu arodskolēnu vai arī īdzīgo večuku-normētāju. Un ikreiz viņš pastāstīja kaut ko komisku.

Uzzinājis par Kuzņecova ^priekšlikumu attiecībā uz pulciņu, Stepans Afanasjevics uzreiz iekaisa:

— Ej, ej, nav ko domāt! Sen jau tev teicu: nepārtrauc sakarus ar rūpnīcu! Strādnieku šķira! Tie nav joki. No strādnieku šķiras nevar atrauties.

— Tātad tu man ieteic?

— Ne tikai ieteicu, bet pavēlu — tavā paša labā. — Stepans Afanasjevics sataisīja bargu seju un pacēla rādāmo pirkstu. Bet tad tūliņ tā pasmaidīja, ka starp ogļu melno bārdu paspīdēja cieši, veseli zobi, un sapņaini sāka runāt: — Beigsi savu akadēmiju, izņemsi cauri visas šīs grāmatu gudrības un kļūsi... par ko? Par pedagogu vai to, kā viņu sauc ... literatūrpētnieku?

— Cik reižu jau neesmu teicis — par pedagogu, pedagogu! Apmierinies!

— Nu labi. Aizsūtīs tevi kaut kur tūkstošiem kilometru tālu, kur, piemēram, tikai stepes vai necaurejama taiga, zvejnieki, mednieki, strādnieki un neviena literatūrpētnieka tuvumā. Ko? Un sāksi mācīt bērniņiem zinātnes, bet viņi tev — visādus niekus, kā man kādreiz izsūtītais students mācīja vēsturi, bet es viņam — strazdus ķert un stabules taisīt...

— Tev, tēt, tēja atdziest, — Oļa teica, piebīdīdama tēvam glāzi.

— N-jā. Pagaidi! Bet vecumdienās arī es pie tevis aiz-vilkšos. Būsim kopā. Tu ar saviem bērneļiem, bet es ar taviem. Turēsim bites. Ek! ... — Viņš nopūtās un iesmējās, galvu šūpodams. — Nu, ko lai dara, bērni, jūsu tēvam patīk niekus kult. Patīk! Un pats zina, ka nekas viņu no ceha neatraus, bet melš. Itin nekas. Tur tā nelaime... Un kā mēs izlīdzēsimies?

— Nepūt tik smagi pirms laika! — Andrejs, pieri saraucis, teica.

Viņam nepatika šādas sarunas. Tēvam arvien biežāk sāka uzmākties doma par neizbēgamu šķiršanos no bērniem. No vienas puses — viņš stingri turējās pie uzskata, ka viņiem jābrauc uz perifēriju un tieši tur, kur speciālistu maz, kur tie visvairāk vajadzīgi, no otras puses, viņš saprata, ka nevarēs braukt viņiem līdz. Darbs rūpnīcā bija viņa dzīvība. Aiziet no rūpnīcas nozīmētu pārstāt elpot.

Arī tagad viņš par to domāja, pēkšņi apklusis un mehāniski maisīdams ar karotīti tēju.

— Tēt, tu man apsolījies salabot gaļas mašīnu, vai neesi aizmirsis? — Oļa sacīja. — Skrūve sākusi streikot.

— Ak skrūve streiko? — Stepans Afanasjevičs pajokoja un, kļuvis možāks, strauji sāka maisīt ar karotīti. — Ko tur nu vairāk, tūlīt vajadzēs saukt to pie kārtības, ja streiko ...

Nakti, gulēdams pie loga uz īsā dīvāniņa ar izgulētajām atsperēm, Andrejs ilgi nevarēja aizmigt. Viņš domāja par savu nākamo pulciņu, par cilvēkiem, ar kuriem vajadzēs iepazīties, bet varbūt pat tikties pirmo reizi. Vai viņš spēs tos ieinteresēt? Runāt ar viņiem vienkārši un saistoši? Un vai viņam vispār ir kādas pedagoga spējas? Ja viņam nebūtu tās sasodītās kautrības... Tas bija krusts, kas viņu nomāca visu mūžu ... Skolā viņu uzskatīja par kūtru un neaktīvu, tāpēc ka viņš nekad pats nepieteicās atbildēt, nesauca no vietas, bet mutiskajos eksāmenos aiz uztraukuma bieži sajauca.

Rūpnīcā materiālu izsniegšanas biroja priekšnieks vecītis Satrovs viņam teica: «Ko tu, Sirih, tiešām vienmēr kā tāds neizvārīts? Tev jābūt drošam, skaļam. Ja tev kāds runā pretim, tu pacel balsi un sadod krietni pa ādu, tu taču esi dispečers.» Meiteņu, it sevišķi svešāku, tuvumā Andrejs samulsa un lielākās kompānijās klusēdams turē-< jās sānis. Meitenes viņu uzskatīja par drūmu . grāmatu tārpu un izturējās pret viņu ar nievājošu nepatiku. Dažas gan, kas Andreju pazina tuvāk, cienīja viņu, bet tādu jau bija maz.

Viņš tomēr bija asprātīgs, labi dziedāja un pats mīlēja jautrību. Taču kautrība jeb, kā tēvs teica, «mežonība» bieži vien viņam neļāva būt īstam.

Andrejs nebaidījās darba, nebaidījās nonākt neveiklā stāvoklī — vielu viņš zināja labi. Bet kā viņu saņems puiši? Daudzus taču viņš pazina jau senāk, strādāja ar viņiem vienā cehā, staigāja tādā pašā eļļainā, tecīlu dzirksteļu izdedzjnātā darbatērpā. Vai izturēties pret viņiem vienkārši? «Nu, atslēdznieciņi, kā iet?...» Nē, tikai ne tā, bet nopietni, iespaidīgi, citādi nodarbības pārvērtīsies par pļāpāšanu. Solīdi, kā lektoram pienākas: «Tā, biedri, es domāju mūsu nodarbības ...»

Pie velna! Tad visi aizbēgs. Pulciņš taču notiks pēc darba — viņš jau zina, ko tas nozīmē, pats strādājis...

Andrejs grozījās no vieniem sāniem uz otriem, atsperes čīkstinādams. Viņš nosvīda no šīm neauglīgajām, mo-cošajām domām. Jeb varbūt istabā tik karsts? Tēvs ar Oļu jau bija -aizmiguši — agri aizgāja gulēt, jo agri jāceļas; bija tumšs un kluss, līdz ar sakurinātās krāsns karstumu plūda virsū bezmiegs.

Andrejs piecēlās, kailām kājām piegāja pie loga, kur atspīdēja violeti bālā mēnesnīcas gaisma. Viņš stāvēja pie tā, kamēr kļuva auksti. Un, kad viņš afkal ielīda zem siltās segas, viņš vairs ne par ko nedomāja. Viņam vienkārši uzreiz nostājās acu priekšā rūpnīca un savs cehs, kur viņš bija šausmīgi sen sācis... Līdzās ēzei atradās milzīgs pneimatiskais veseris, tas dimdināja cauru dienu un nakti. Ēzē atradās oranžkrāsas tērauda matrices, tās tika sakaitētas atslēdznieku vajadzībām. Ja gribēja aizsmēķēt, varēja izņemt ar stangām matrici, tā tūdaļ uzliesmoja, apņemdama seju. Meistars neganti rājās. Bet pats viņš arī mēdza tās izņemt, jo viņam arī nekad nebija sērkociņu. Viņa uzvārds bija Smerdovs — maza auguma cilvēks, ar eļļu notriepies, pelēku, grumbainu rūķīša seju. Viņš uz visiem kliedza, nevis staigāja, bet skraidīja un visu darīja pats. Un viņš nekad ne ēda, ne gulēja un pat nesēdēja uz krēsla. Pret viņu izturējās ar bijāšanu un cieņu. Skatoties viņā, visiem gribējās strādāt labāk. Viņu sauca par «Mēri».

Bet blakus cehā strādāja Gaļina, tukla zilace, jautru un maigu seju.

Viņa valkāja vatētu vamzi un zābakus. Andrejs tikai sasveicinājās ar viņu un noskatījās, kā viņa izgāja cauri ceham. Tas vilkās ļoti ilgi. Reiz viņš gāja pa tumšo gaiteni gar instrumentu noliktavu. Nebija neviena cilvēka — strādāja nakts maiņa. Kāds izskrēja pa durvīm viņam tieši pretī.

— Kas te ir? — sauca satraukta balss. Viņš pazina, tā bija Gaļinas balss. Viņa pieskrēja tam klāt. — Kas tur ir?

— Tas esmu es, — Andrejs sacīja.

— Ļeņingradā uzvara! Blokāde pārrauta! Uzvara! — viņa sauca, no skriešanas aizelsusies, un pēkšņi maigas rokas apskāva Andreja kaklu un lūpas kvēli piekļāvās viņa vaigam.

— Kā tu to zini? Gaļina!

Bet viņa jau bija aizskrējusi. Un Andrejs toreiz pat nesaprata, ka viņu pirmoreiz mūžā apskāvusi meitene.

Vēlāk viņi abi kopā lasīja avīzes, Padomju informācijas biroja ziņojumu, un viņš rādīja Gaļinai uz kartes kara darbības virzienu. Tad Gaļina iestājās darbā hospitālī un aizbrauca uz Ļeņingradu. Viņa bija ļeņingradiete.

Naktī visa rūpnīca bija tīta tumsā, neviena apgaismota loga, — ja iziesi pārtraukuma laikā, tikai retu cigareti redzēsi pamirdzam. Un šajā tumsā dzirdama nepārtraukta, dobja, sasprindzināta dunoņa. Dun korpusi, mazliet šķind logu rūtis.

Bet tagad vajag būt gaišam ...

Tur taču tik milzīgi logi...

Tajā vakarā kopmītnē svinēja «apvienoto dzimšanas dienu». Jubilāri bija Raja Volkova, Marina Gravece un Aļoša Remeškovs. Starp dzimšanas dienu datumiem bija dažu dienu starpība, taču pēc vecās tradīcijas kopmītnē viņi visi svinēja vienā dienā — tā bija jautrāk, svinīgāk un ekonomiskāk.

Svinības notika lielajā meiteņu istabā, kuru speciāli šim gadījumam izdaiļoja sevišķa «jubilejas komisija». Tieši virs ieejas atradās balts plakāts: «Apbērsim jubilārus ar augstvērtīgām dāvanām!» un uz tā ar tušu uzzīmēti dāvanu paraugi, sākot ar «Moskviču» un beidzot ar ģimenes pavardu — petrolejas gāzes virtuvi.

Istabā bija izkārts vēl daudz dažādu plakātu, karikatūru, steigā safabricētu jautru dzejoļu, bet pašā vidū atradās klāts galds — tur bija sastumti kopā trīs kancelejas galdi. Galds izcēlās ar vislielāko trauku dažādību (ieskaitot pat bārdas skujamās plastmasas glāzītes) un zināmu vienmuļību uzkožamo ziņā. Katram ienācējam acu priekšā zibēja tikai vinegreta rubīnsarkanie laukumi.

Pie sienas virs galda lasāms brīdinošs uzraksts: «Dzimšanas dienas nav greznība, bet skarba nepieciešamība!»

Vadims atnāca ar nokavēšanos. Visi jau bija sasēdušies pie galda, un telpā valdīja tā trokšņainā, nemiera pilnā rosme, kad vienam nav glāzes, otram dakšiņas, trešajam nav kur sēdēt un viņš ar kādu apsēdies uz viena krēsla, un pie pirmās neveiksfnlgās kustības abi nogāžas uz grīdas, skaļu smieklu pavadīti.

— Desmitā aina. Tie paši un Vadims Belovs! Kur mūzika? — uzlēcis kājās, sauc garais Ļesiks. Viņš bija jautrā noskaņā, bez svārkiem, ar šķībi sagriezušos kravati. — Un ar dāvanām! Ienācis apzinīgs viesis ...

Vadimu iespieda starp abām jubilārēm. Marina Gra-vece, bez apstājas smiedamās un pļāpādama, tūliņ ņēmās viņu apkalpot — ielēja viņam pusglāzi degvīna, uzgāza uz šķīvja veselu kaudzi uzkožamo: vinegretu, skābētus tomātus, desu un sieru — visu uzreiz. Viņa bija skaistā kleitā, sacirtotiem matiem, sasarkusi, un viņas melnās acis mirdzēja laimīgi un pārgalvīgi.

— Marinka, stop! — Vadims protestēja. — Vinegreta pietiek.

— Nē, nē! Atļauj! — Marina smiedamās sauca. — Pielūko, ka visu noēstu! Vinegrets — obligāts asortiments, jo tas bojājas. Visiem katram sava tiesa, visiem!

Vadimam labajā pusē sēdēja garā rudmate Raja Volkova atturīgā, tumšziM kostīmā, kura atloku rotāja divas rindas ordeņu lenjJšu dažādās krāsās. Tāpat kā Vadims, Lagodenko un daudz citu jauniešu, kas tagad mācījās institūtā, Raja bija izgājusi fronti — karš viņai bija paņēmis četrus gadus. Septiņpadsmit gadu vecuma, tikko beigusi lauku vidusskolu Tambovas apgabalā, Raja brīvprātīgi iestājās armijā, medicīnas māsu kursos, bet kara beigās bija jau leitnante. Frontē Raja iestājās partijā.

Vadimam patika šī kursā visvecākā, mierīgā meiča ar pelēkajām acīm. Visi viņu cienīja, bet meitenes, kas ar viņu kopā dzīvoja kopmītnē, patiesi viņu mīļoja un jokodamās sauca par «māmiņu».

Raja jautāja Vadimam, kādēļ viņš viens, bez Ļenas.

— Nezināju, ka jūs esat viņu aicinājušas. Vai tad jūs viņu aicinājāt?

— Nu protams. Zvanījām pa telefonu un pateicām viņas mātei. Institūtā, viņas nebija, — Raja teica. — Tev vajadzēja pie viņas aizbraukt. Redzi nu, — pats esi vainīgs. Bet Sergejs vēl arvien noņemas ar savu gripu. Ļusja bija pie viņa aizgājusi.

Dīvaini, ka Raja šodien nebija jautra, bet šķita pat izklaidīga un visu laiku miedza acis, it kā kaut ko intensīvi domātu. Vispārējā troksnī viņas balss tikpat kā nemaz nebija dzirdama. Vadims vēroja, ka viesu vidū nav Lagodenko.

— Bet kur tad Petjka?

Raja paraustīja plecus.

— Nezinu ... Kaut kur aizgājis un nevienam nav teicis. Vadim, nu saki — kas tam cilvēkam par raksturu? — viņa, pievērsusies Vadimam, ar rūgtumu klusi teica. — Noteikti vajag sabojāt vakaru... Es viņam saku: «Tu atnāksi!» bet viņš: «Ko es tur darīšu? Man nu ir īstais laiks priecāties un lēkāt kā kazlēnam.» Es saku: «Tieši tā, tev vajag izklaidēties, un galu galā tev jāatnāk manis dēj.» Bet nē ... «Tu neko nesaproti, liec mani mierā!» Es vienkārši nezinu ... Nu, kā lai ar viņu runā?

— Varbūt viņam tiešām tagad labāk būt vienatnē, — Vadims teica. — Viņš droši vien kaut kur kopā ar Andreju. Andreja taču arī nav?

— Nē, viņš nav ar Andreju ... — Raja pakratīja galvu un aizgriezās.

Vadimam gribējās_ Raju kaut kā uzmundrināt, nomierināt, bet viņš nezināja, kā to izdarīt. Viņš saprata, ka Raja savu noskaņojumu no citiem slēpj un saruna ar Lagodenko pašreiz būtu viņai mocoša un nepatīkama. Un arī pats Vadims, kas bija cerējis šeit satikties ar Ļenu, pēkšņi zaudēja par svinībām interesi. Senāk, kad starp viņiem ar Ļenu nekā vēl nebija, viņš labprāt atnāca uz ballītēm un viņam patika pasēdēt ar draugiem, pajokot un papriecāties ar daudzajām pazīstamajām meitenēm. Bet tagad bija tikai viena meitene, ar kuru viņam bija tik labi* kura viena varēja dot viņam visu to, ko sniedza šo vakaru jautrība un burvīgums ar visām meitenēm un dziesmām, pat vēl vairāk, daudz vairāk. Taču viņas šeit nebija, un viņam sāka uzmākties garlaicība, bet viņš neprata sev jautrību uzspiest. Vīna bija daudz, bet viņš nereiba. Viņš dzēra, gandrīz neko neuzkozdams, bet nereiba.

Dienā beidzot bija noticis ilgi gaidītais angļu valodas kontroldarbs, un tagad pie galda šis notikums tika rosīgi apspriests.

— Vadim, kā tu uzrakstīji? Vai lietoji gerundiju?

— Tikai pirmajā vingrinājumā. Man vispār vajadzētu būt pareizi. Es vēlāk runāju ar Andreju, viņam arī viss tāpat.

— Bet man būs trijnieks, es zinu, — ar skumju pārliecību teica Gaļina Mamonova, sīka meitene kupliem matiem un nāras acīm. — Es esmu tik muļķe, noteikti sajaucu ...

Marina sašutusi pagriezās pret viņu.

— Gaļka, nudien pretīgi! Lai kas, bet tu vienmēr činksti un vienmēr saņem piecniekus.

— Jā, jā, mūžīgi viņa tēlo nožēlojamo! — Ļusja priecīgi piebalsoja. — Tik elegantu kleitu pašuvusi un vaid: «Ai meitenes, kā lai es tik bezgaumīgu velku! Es jau tā esmu tik neglīta!» Bet patiesībā skaistāka par mums visām.

— Nu jā, protams ... — Gaļina, nosarkusi un acis nodūrusi, klusām teica.

— Bet vai redzējāt, kā Medovska šodien rosījās? — Ļesiks jautāja. — Viņa sēdēja man pretī. Skatos: parāda man divus pirkstus. Nekādi nevaru saprast, ko tas nozīmē. Izrādās, ka viņa nezinājusi, kā rakstīt otro vingrinājumu. Bet es vēl nebiju beidzis tulkojumu ...

— Vai tu runā par Ļenu? — viņu pārtrauca Ļusja ar savu skaļo balsi. — Kas nu tur par brīnumu! Viņa vienmēr ar citu palīdzību raksta. Un, galvenais, viņa ir pārliecināta, ka visu pienākums tai palīdzēt. Bet kādēļ gan? Par skaistām acīm?

— Nu nefantazē, — Maks, pieri saraucis, teica. — Ļena tā nemaz nedomā, un es kaut ko tādu neesmu manījis ...

— Mak, tu jau nu neko neredzi! Tu vienmēr varonīgi nosēsties pie pirmā galda un nekad neko neredzi! Bet mēs redzam.

— Nē, Ļusja, tev nav taisnība, — Marina teica, kate goriski papurinādama galvu. — Lai nu ko, bet angļu valodu viņa zina labi, ne tā kā tu. Tur, kur vajadzīgs iekalt, Ļena tieši ir stipra.

Vadims visas šīs sarunas par Ļenu klausījās ar sasprindzinātu uzmanību, bet centās šo uzmanību no citiem slēpt un izlikās vienaldzīgs. Un tomēr viņam likās, ka visi redz viņa sasprindzinājumu un uztraukumu un saprot, kādēļ viņš izskatās tik vienaldzīgs un klusē. Kaut kas jāsaka, jāiejaucas sarunā. Un galu galā — kādēļ viņam jāklusē, ja viņš sirdī nedomā tā kā citi, it sevišķi kā šī muļķīgā, skaļā Voronkova? Un Vadims pēkšņi’ pacēla galvu un noklepojies lēni iesāka:

— Jūs veltīgi tā domājat. Un vispār... Zināšanas mums visiem apmēram vienādas, izņemot Ņinu Fokinu.

Raja pasmaidīja un sirsnīgi teica:

— Vadik, neviena no mums par Ļenu slikti nedomā. Viņa ir jauka, laba meitene, bet tāda, nu, zini, — vienīgā meitiņa ... Viņa ir vienaldzīga pret visu, kas neattiecas uz viņas personu. Tāda mīļa, bērnišķīga vienaldzība. Mēs taču pazīstam cits citu jau trešo gadu, bet viņa, tu vari iedomāties, tikai četras reizes bijusi mūsu kopmītnē. Un arī tikai darīšanās.

— Nu jā, darīšanās — vai nu zeķe pušu, vai matu spraudīti pazaudējusi, — Ļusja nikni paskaidroja.

Vadims, noliecies pār šķīvi, centīgi mēģināja novilkt ādu desas ripiņai, kurai tā sen jau bija noņemta.

— Nu, lielie runātāji! Pietiek! — Ļesiks pieceldamies pēkšņi iesaucās. — Kuru dzimšanas diena tad te galu galā ir? Lūdzu runāt tikai par mani! Un — izdzersim! Mēs dzersim par Ļošu... — viņš sāka dziedāt. — Par Ļošu dārgo, un,ja nebūs izdzerts,Jauns netiks ieliets...

Kad dzīres beidzās, galdus sastūma gar sienām un sākās dejas. Istaba bija liela, varēja uzreiz dejot desmit pāru. Ļesiks bija jau bez kravates, iereibis un smaidošs, staigaja dejotājiem pa vidu, lika priekšā kāju un kaut ko muļķīgu murmināja.

* — Ļeska izbeidz! — Marina viņam uzsauca, dejodama ar savu draugu, klusu filozofu no universitātes. — Uzvedies pieklājīgi!

— Marinka, vai man ir dzimšanas diena vai nay? Jubilāram visnepieklājīgākais — uzvesties pieklājīgi...

Pie Vadima piegāja Raja un aicināja viņu dejot. Viņa bija ļoti bāla.

— Tu slikti jūties? — Vadims jautāja. — Varbūt labāk atpūties?

— Nē, nekas. Redzi... Petjas vēl arvien nav.

— Viņš taču atnāks! — Vadims pārliecinoši sacīja. — Noteikti atnāks.

Vadims dejoja labi visas dejas, taču reti viņam dejošana sagādāja prieku. Šoreiz viņš centās dejot iespējami labāk, vadīja Raju maigi, saudzīgi, atcerējās visas jaunās tūres, kuras viņš jau bija paspējis aizmirst, lai kaut kā Raju izklaidētu. Viņiem bija izdevīgi vienam ar otru dejot: abi viņi klusēja, katrs domāja savu domu un nebija otram par apgrūtinājumu. Lūkojoties no malas šajā klusējošā pārī, kas, visu uzmanību koncentrējis, cītīgi veidoja viskomplicētākās figūras, varēja nodomāt, ka viņi pilnīgi aizrāvušies ar deju un aizmirsuši visu pasauli...

Tad istabas vidū izskrēja Rašids Nuraļijevs un sāka dejot kādu savādu, lēnu austrumnieku deju, un visi sastājās lokā, aplaudēja un sauca: «Assa!... Assa!» — it kā viņš dejotu lezginku. Tad akordeona pavadībā dziedāja dziesmas. Akordeonu spēlēja Ļesiks; galva viņam bija noslīgusi uz krūtīm, un izskatījās, ka viņš būtu aizmidzis, taču spēlēja viņš nevainojami un visu, ko pasūtīja.

Kad daudzi, kas dzīvoja tālu no kopmītnes, sāka jau posties mājās, pēkšņi ieradās Lagodenko. Drūms, neskuvies, melnā jūrnieka šinelī viņš iestājās durvīs, un vienu brīdi neviens viņu nepamanīja. Tad pēkšņi viņu ieraudzīja Raja un pieskrēja klāt.

— Te nu arī Petja! — Ļusja sacīja, nez kādēļ skaļi iesmiedamās. — Ieradies, nav grāvī iegāzies!

Lagodenko klusēdams ar visiem sasveicinājās un apsēdās pie galda. No dzeršanas un ēšanas viņš atteicās, paņēma no Ļesika labu papirosu — dzimšanas dienas dāvanu — un aizsmēķēja. Raja apsēdās viņam līdzās, un viņi ilgi pusbalsī par kaut ko runāja. Lagodenko visu laiku rauca pieri un, Rajai atbildēdams, skatījās uz otru pusi.

Svinības tuvojās beigām. Apklusa akordeons, smagi elpojot, apstājās pēdējais valsētāju pāris, un kāds jau izrunāja tradicionālo frāzi:

— Dārgie viesi, vai jums nav apnicis ...

Un tikai nenogurdināmās Marina un Ļusja ar nelielu pulciņu entuziastu steidza pabeigt kādu atrakciju. Tas bija kaut kas līdzīgs horoskopam vai minēšanai ar papagaili. Ļusja izņēma no cepures saritinātu papīru, bet Marina nosauca kāda klātesošā vārdu. Papīrītī bija uzrakstīta paruna, pazīstams aforisms vai vienkārši sadzīves padoms. Uzrakstīto lasīja skaļi, atskanot vispārējiem smiekliem un aplausiem.

— Bet kam šis? — Ļusja pēkšņi jautāja.

— Lagodenko.

— «Visa rota neiet soli, tikai vienīgi poručiks iet solī...»

Šoreiz neviens nesmējās, visi paskatījās uz Lagodenko. Tas joprojām sēdēja pie galda, smēķēja un likās nedzirdam, ko par viņu runā. Pēkšņi viņš piecēlās, uzmeta uz pleciem šineli un klusēdams izgāja no istabas. Raja piecēlās.

— Kādēļ tu tā darīji? Tīšām? — piegājusi pie Ļusjas, viņa samulsusi klusi jautāja. — Tu taču zini, kāds viņš ir!

— Es nemaz tīšām! Un kas tur sevišķs?

— Nav nekā sevišķa. Kāda tu... — un, neizteikusi līdz beigām, Raja ātri izgāja nopakaļus Lagodenko.

Tā bija pēdējā zīmīte, un minēšana beidzās. Visi devās uz durvīm, kur uz galda bija sakrauti tie mēteļi un kažoki, kuriem bija pietrūcis pakaramo. Ļesiks palīdzēja meitenēm apģērbties un miegainā balsī murmināja:

— Vakars beidzies. Sulaiņi nodzēš sveces, sen apklusuši smiekli, čalas... Viesi aizbrauc... Cik daudz dārgu zvērādu, briljantu, kurpju ar biezām gumijas pazolēm.

Vadims gribēja ieskriet uz dažām minūtēm puišu istabā otrajā stāvā, kur dzīvoja Lagodenko. Šaurajās, neapgaismotajās kāpnēs viņš saskrējās ar Raju.

— Pjotrs augšā?

— Jā, ieej... Es ar viņu nevaru! — viņa sāka šņukstēt, slēpdama seju no Vadima. — Ne vārda nevar izdabūt ...

Vadims tumsā neveikli paspieda viņai roku un nomurmināja:

— Nekas, Raja ... Es tūliņ ...

Lagodenko gulēja savā gultiņā, pret sienu pagriezies. Divi jau bija aizmiguši, segas virs galvām uzvilkuši. Attālākajā kaktā uz gultiņas sēdēja Viļkins un, uzlicis uz ceļgaliem šaha dēlīti un figūriņas, risināja šaha uzdevumu.

— Kādēļ tu tik vēlu atnāci? — Vadims jautāja, apsēzdamies uz Lagodenko gultas malas.

Pēdējais pagriezās pret viņu un mirkli klusēja, cieši Vadimā lūkodamies.

— Es braucu projām uz Sevastopoli, Dima, — viņš negaidīti teica.

— Kāpēc?

— Par kapteiņa palīgu mani ņems katrā laikā. Tas jau ir izlemts.

— Tā, — Vadims, bridi klusējis, noteica. Viņš nolēma runāt sirsnīgi un nopietni, kaut arī Lagodenko vārdus nopietni neuzņēma. — Nu, par kapteiņa palīgu — nav peļami, interesanti...

— Kam tu to stāsti? — Lagodenko dusmīgi norūca. — Hm, galvenais, viņš man stāsta, ka tas interesanti...

«Nekur tu, draudziņ, neaizbrauksi,» Vadims nodomāja. «Tā ir tikai izrunāšanās. Tādēļ arī skaisties.»

— Nu protams, man nav vērts tev to stāstīt, — viņš mierīgi teica. — Bet tomēr... Man liekas — tu rit pārdomāsi.

— Kā — pārdomāsi? Tu laikam mani nepazīsti? — Lagodenko pacēla balsi. — Es taču teicu? Un tas ir viss! Rīt iešu uz dekanātu, -iesniegšu lūgumu, lai pārceļ uz neklātieni.

— Mirons Mihailovičs tevi nelaidīs.

— Laidīs! Viņš ir cilvēks, kas saprot...

— Klausies, ko es tev teikšu, — Vadims, apņēmīgi pieceldamies, pēkšņi teica,-— es domāju, ka-tā tava aizbraukšana ir tikai blēņas! Skaidrs? Nekur tev nav jābrauc, tev jāmācās šeit, jābeidz institūts un vispār... Jā, un vispār tas ir mazdūšīgi — tā rīkoties!

— Kā? Mazdūšīgi? — Lagodenko pat pietrūkās g'ultā sēdus. — Tu, Dimka, tomēr neko nesaproti. Pēc šā gadījuma ar Kozeļski visi, kam vien uz mani bijis zobs, sacēluši galvas. Saproti? Es gan, patiesību sakot, daudz tādu zobu esmu aizmetis, velns mani... Bet tagad es negribu.

— Ja tu par kaut ko esi pārliecināts, — Vadims iekaisis viņu pārtrauca, — domā, ka tev taisnība, — vajag pierādīt, cīnīties! Skaidrs? Bet nevis skriet nez uz kādu pasaules malu, uz Saratovu par kapteiņa palīgu!

— На, cīnīties! ... — Lagodenko iesmējās. — Starp citu, tu nekliedz, citi cilvēki guļ... Esmu matrozis — saproti? Un es nekad nesitu zemāk par jostas vietu, bet viņi... Tagad visu veco ceļ augšā, visus gadījumus no pirmā kursa. Parīt būs komjauniešu sapulce.

— Nu un kas par to?

— Kas! Mani sodīs. — Viņš greizi palūkojās Vadimā un sarauca pieri. —Pret Kozeļski, protams, izturējos

nepareizi, velns viņu zina... Bet tu saproti, atspere paspruka! Cik tad var turēt!... Lūk, Maksimka droši vien, — viņš pamaja ar galvu uz Maka pusi, — jau raksta par mani avīzei paskvilu. Bet tu zīmēsi karikatūru. Kaut ko līdzīgu: «Varde un Vērsis» vai «Zilonis un Knislis»...

Viņš apklusa, pētījoši lūkodamies Vadimā. Vadims neatbildēja. Viņam vienmēr bija ar Lagodenko grūti strīdēties, kad tas bija sliktā omā, it sevišķi tāpēc, ka viņi abi neprata strīdēties mierīgi. Vadims iesmiedamies nodomāja, ka viņa klusēšanu Lagodenko pašreiz novērtē kā nodevību.

— Ar vienu vārdu sakot, tev nav jābrauc, tās ir muļķības! — viņš drūmi teica, skaizdamies uz sevi, ka neprot runāt svarīgi un pārliecinoši. — Un vispār, tu arī nekur neaizbrauksi...

Lagodenko atbildēja negaidīti mierīgi:

— Jā? Nu, redzēsim.

Abi mirkli klusēja. Vadims atcerējās Rajas vārdus: «Kā lai ar viņu runā?» Nekāda runāšana ar viņu neiznāk. Vadims izjuta līdzjūtību pret šo stūrgalvīgo cilvēku, kas arvien mīlēja iedzelt un kam galvenos vilcienos, bez šaubām, bija taisnība, bet tajā pašā laikā viņu kaitināja Lagodenko pašpārliecība, viņa izaicinošā izturēšanās. Šis nervozais uzbudinājums traucēja arī Vadimu runāt ar Lagodenko pilnīgi atklāti: par šo to viņu nosodīt, par šo to but vienis pratis, mierīgi, draudzīgi viņu uzmundrināt. Protams, Lagodenko nebija tiesības izturēties pret profesoru rupji, bet, ja sapulcē būs runa par Kozeļski, arī viņš — Vadims šo to varēs teikt. Taču tieši par to viņam pašreiz negribējās Lagodenko brīdināt, negribējās neko apsolīt. Lai viss tiek izlemts sapulcē.

— Bet kāpēc tu neatnāci uz dzimšanas dienu? — Vadims nopietni jautāja. — Tu taču apbēdināji Raju.

— Es, Dima, neprotu izlikties. Kad man grūti ap sirdi, es nevaru priecāties. Un atzīstu par labāku nebojāt garastāvokli citiem. Rajai tas jāsaprot un nav jāapvainojas.

Viņš dusmīgi pagriezās pret sienu un uzvilka segu uz galvas.

— Es gulēšu. Paliec vesels, Dima! — viņš dobjā balsī zem segas nomurmināja.

— Nu, sveiks ...

Vadims aizgāja no Lagodenko neapmierināts, dusmodamies pats uz sevi, it kā viņš būtu aizgājis no smaga darba, to pat labi neiesācis ...

Pēc pulksten divpadsmitiem, kad istabā jau bija nodzēsta gaisma un visi aizmiguši, atnāca Andrejs.

Aizkavējies pilsētā — tas gan ar viņu gadījās reti — Andrejs palika pārnakšņot kopmītnē un gulēja vienā gultā ar Lagodenko. Viņi abi bija draugi. So apbrīnojami dažādo cilvēku draudzība bija sākusies jau aizpagājušo gadu un turklāt anekdotiski. Institūtā bija vakars ar dramatiskā pulciņa priekšnesumiem, dejām, kultūras spēlēm, ar visu, kas pienākas. Lagodenko, kas nekad nepalaida garam gadījumu palepoties ar saviem bicepsiem, pēkšņi bija sadomājis sarīkot spēkošanās zibeņkonkursu. Viņš atnesa no savas istabas divus espanderus ar tērauda atsperēm un uzaicināja tos izstiept — vispirms vienu, tad abus reizē. Vienu espanderu daži izstiepa, abus uzreiz varēja izstiept tikai viens puisis un arī ne vairāk kā divas reizes. Tad skatītāju vidū iznāca Lagodenko un, lepni krūtis * izgāzis, izstiepa espanderus sešas reizes no vietas. Viņam aplaudēja, fakultātes dekāns Mirons Mihailovičs svinīgi pasludināja Lagodenko par vakara čempionu, bet meitenes aizskrēja uz bufeti pēc balvas — pudeles alus.

Taču šajā brīdī skatītāju vidū sacēlās dīvains sajukums: daži puiši ņēmās stumt uz vidu kādu neveiklu, briļļainu jaunekli, kurš, izmisīgi atspēries, kaut ko nesaprotamu rūca. Izrādījās, ka otrā grupa ar varu izbīdīja arēnā savu pārstāvi. Kad Andrejs beidzot bija izgrūsts vidū, viņam nekas cits neatlika kā ņemt espanderus.

— Man jau neiznāks. Vajag taču treniņa... — viņš murmināja, uztraukumā nosarcis un lūkodamies grīdā.

Taču no tā vien, cik Andrejs viegli uzreiz visu krūšu platumā izpleta espanderus, visi saprata, ka otrās grupas izredzes ir ļoti ievērojamas. «Viens... divi... trīs... četri...» — skatītāji vienā balsī skaitīja. «Pieci... seši! ...» — tie draudīgi kliedza. «Septiņi!...» — Lagodenko rekords pārspēts. Andrejs Sirihs turpināja cīnīties par uzvaru. «Desmit... divpad ... trīspad ...» — kliedza skatītāji. «Piecpadsmit!» — Andrejs nosvieda espanderus uz grīdas.

— Uh!... Nu, tā... — viņš noklepojies teica un atgāja sāņus.

Lagodenko iznīcināts smaidīja. Alus pudele gan, tiesa, palika viņam, jo uzvarētājs alu nedzēra, taču tas vēl it kā vairak uzsvēra visu sakāves pazemojumu. Lagodenko vīrišķīgi paspieda Andrejam roku un teica, ka tas uzvarējis godīgi, kaut gan ar tādiem plecu apmēriem tas neesot nekāds brīnums.

No šīs dienas sākās viņu draudzība.

Andrejs pa tumsu sataustīja drauga gultu un paraustīja viņu aiz pleca.

— Kur tu biji? Kāpēc tik vēlu? — tas jautāja, tūlīt pieceldamies sēdus. Acīm redzot, nebija vēl aizmidzis.

— Biju savā rūpnīcā. Petjka, man šodien ievērojama diena! — Andrejs sāka čukstēt, neparasti satraukts. — Šodien es sevi pārbaudīju. Es jau tev stāstīju, ka uzņēmos vadīt rūpnīcā literāro pulciņu? Savā rūpnīcā! Nu un šodien bija pirmā nodarbība. Iesākām pusdeviņos un tikai tagad, divpadsmitos, beidzām. Puiši patiesībā sveši, visi jauni, no cehiem. Un viens inženieris, raksta dzejas. Bet kas tie par cilvēkiem! Izraisījās strīdi!... Es viņiem šodien nolasīju lekciju par jaunāko literatūru. Stundu es runāju, bet divas pēc tam notika strīdi!... Vai stāstīt?

— Stāsti.

— Tad klausies... — Andrejs nolikās gultā, piestūma Lagodenko pie sienas un apsedzās ar segu. — Tur ir viens puisis — Batukins, viņš jau manā laikā strādāja par mācekli. Tas tad arī man uzkrita: kādēļ dzejnieki rakstot tik maz par strādniekiem? Viņi tur lasa visu jauno, bibliotēka liela. Par daudz ko runāja! Jautāja man par Dreizeru, Džeku Londonu. — Vai tu esi aizmidzis?

— Nē, pagaidām vēl ne.

— Viņiem sava komjauniešu avīze. Es viņiem apsolīju palīdzēt un vēl kādu no mūsējiem iesaistīt. Tas taču interesanti, vai ne? ... Tur pašreiz notiek tādas lietas! Tu zini, es savu rūpnīcu nepazinu. Iegāju tās teritorijā un apmaldījos! Goda vārds ... Jauni cilvēki, jauni rekordi, jaunas iekārtas uzstādītas ... Viss pa slīdošo... Ja varētu tagad tur pastrādāt! Mani tā uzreiz sāka vilināt! — Viņš priecīgi nopūtās un sarosījās gultā. — Tu saproti, man visu laiku, visus šos gadus, bija tāda vainas apziņa pret rūpnīcas puišiem, — sak, aizgāju, atrāvos no viņiem, aizmirsu kā ... Bet viņi mani nav aizmirsuši, atceras! Un rūpnīca atceras. Bet tagad tik patīkami atkal atgriezties, jau citam cilvēkam, un palīdzēt viņiem citādā veidā. Bija Joti patīkami ... Kādēļ tu klusē, Petro?

— Klausos tevī. Es vēl nekad no tevis tik daudz vārdu uzreiz nebiju dzirdējis.

— Ha-ha! Es varu kaut visu nakti runāt. Jā! Bet kā tad dzimšanas diena pagāja? Žēl, ka es netiku.

— Labi pagāja.

— Jā? Dāvanas es viņiem atnesu. Atdošu rīt. Meitenēm konfektes, bet Ļošam nopirku fotopapīru, satinēto, viņš visu laiku meklēja. Tur ir kāds atslēdznieks Bala-šovs ... Petjka, tu taču esi aizmidzis!

— Nē, Andruša. Es domāju. — Lagodenko brīdi klusēja un tad piebilda: — Parīt komjaunatnes sapulce. Tu tagad guli, Andrej, labi? Bet man vēl jāpadomā.

9. NODAĻA

Trešdien institūtā ieradās Palavins. _Vadims_ ar viņu satikās ģērbtuvē, un viņi abi kopā devās augšā. Zvana vēl nebija. Pa gaiteņiem un kāpnēm grupās un pa vienam staigāja studenti, sarunājās, smēķēja, staveja pie fakultāšu un kursu avīzēm, kas bija izliktas gaitenī garā, raibā rindā.

— Kā ar veselību? Kārtībā? — Vadims jautāja, lūkodamies svaigajā, gludi noskūtajā Sergeja sejā. — Izskats tev diezgan labs.

— Tas no āra, no aukstuma. Bet tu vairs pat pienākt nevarēji?

— Saproti, visu nedēļu tik maz laika ...

— Skaidrs! Semināri, referāti, meitenes.

Sergejs saprotoši pamirkšķināja acis un apņēma Va-dimu ap pleciem.

— Kas nu par meitenēm!... Visu nedeļu sēdēju pie referāta.

— Ja ne meitenes, tad... laikam ar sportu esi aizrāvies? Ar slidu skriešanu?

Vadims izbrīnījies viņā paskatījās — un abi pēkšņi sāka smieties.

— Tu nu gan esi indīgs, Serjožka! — Vadims satvēra Sergeju ap vidu, samulsis piespieda pie palodzes un sāka grūstīt un dunkāt.

Viņus izšķīra Spartaks Galustjans, kursa komjaunatnes biroja sekretārs — melnīgsnējs jauneklis biezām uzacīm, spīdošām, melnām dienvidnieka acīm, izpūrušu cekulu. Tas bija savā melnajā labākajā uzvalkā, kuru viņš vienmēr uzvilka uz komjaunatnes sapulcēm.

— Stop! Stop! — Spartaks sauca, stiepdams Vadimu aiz piedurknes. — Pēc punktiem uzvarējis Belovs. Puiši, šodien pulksten trijos sapulce, — atceraties?

— Kā nu ne!

— Vai jums grupā paziņoja?

— Vakar pēc lekcijām.

— Lai būtu visi kā viens!

Pie Vadima un Sergeja pienāca pazīstami studenti, pārmainīja dažus vārdus, paprasīja uzsmēķēt, citi sveicināja pa gabalu, paceļot roku, pamājot ar galvu vai tikai draudzīgi pamirkšķinot ar acīm. Sergeju sveicināja biežāk, viņam bija vairāk pazīstamu un ne tikai filologi, bet arī no citām fakultātēm.

Pirms zvana pie Sergeja pieskrēja apaļā, ar tievām, gaišām bizītēm, skolniecei līdzīgā Vaļuša Mauere.

— Serjoža, Serjoža, pagaidi! Sveicināts, neaizej, tu man esi vajadzīgs, — viņa nobēra, saķērusi Serjožu aiz pogas. — Sveiks, Vadim. Tu zini, Serjoža, ka pie mums būs Jaungada vakars?

— Zinu, protams.

— Un tev tiek uzdots uzrakstīt programas humoristiskās daļas tekstu.

— Sss! — Sergejs iesvilpās. — Tas nav iespējams.

— Ka nav iespējams? Tu dzejas raksti! Raksti! Tu kluba aktīva loceklis esi? Esi! Un, beidzot, tu esi komjaunietis un vienmēr esi aktīvi piedalījies ...

— Stop, nepļāpā! Nav iespējams tāpēc, ka es pašreiz esmu aizņemts līdz ausīm. Es rakstu stāstu.

Vaļušas apaļās, zilās acis izpletās platas no brīnumiem.

— Stāstu? Kāds te sakars ar stāstu? Es arī rakstu darbu par osetīnu folkloru, Vadims arī kaut ko dara. Visi strādā. Bet tas ir sabiedrisks pienākums, un tev nav tiesību ...

— Ir tiesības! Lūdzu, neaģitē! — Sergejs īdzīgi teica, aizvainots, ka stāsta pieminēšana nav uz Vaļušu atstājusi gaidīto iespaidu. — Man nav laika, tu saproti?

— Absolūti nesaprotu! — Va|uša aizsvilusies iesaucās. — Tas ir nepiedodami.

— Nu nepiedod!

— Jā gan! Es teikšu par to sapulcē! — Vaļuša draudēja, skriedama uz savu auditoriju, jo atskanēja zvans.

— Bet es runāšu par to, kā jūs vispār vadāt kluba darbu! — Sergejs sauca viņai nopakaļus un pusbalsī piemetināja: — Katrs skuķis mani te komandēs... — Bet tad viņš pēkšņi apgriezās un uzsauca: — Valentina, pagaidi!

— Kas ir?

— Kad jūs sanāksiet kopā?

— Laikam nākamo nedēļu. Šodien izraudzīs komisiju.

— Nākamo nedēļu ... — viņš koncentrēdamies sarauca pieri, ar diviem pirkstiem pavilka virsējo lūpu, tad apņēmīgi sacīja: — Labi, es aiziešu. Līdz pirmdienai es varbūt pabeigšu vienu daļu, un man tā kā tā vajadzīgs pārtraukums. Labi.

— Nu, to es saprotu!

Sapulce sākās ar kluba darba apspriešanu un sagatavošanos kursa Jaungada vakaram. Kāds no kluba aktīva locekļiem, puisis ar lieliem vaigu kauliem, sprogainiem matiem un platā karavīra blūzē, stāstīja par padarīto darbu. Zālē nebija uzmanības, sačukstējās, čīkstināja krēslus, pēdējās rindās sāka pat smēķēt. Tad piecēlās Spartaks un, pārtraukdams referentu, stingrā balsī sauca pie kārtības.

Ļena sēdēja līdzās Vadimam un, atspiedusies ar elkoņiem uz priekšējā krēsla atzveltnes, domīgi klausījās. Viņai bija tāda seja, it kā viņa sēdētu konservatorijā koncertā. **

Sapulces pirmā daļa pagaja samērā gludi un ātri, bez sevišķiem strīdiem. Kluba padomi, kā nākas, pakritizēja, dabūja arī direktora vietnieks saimniecības lietās, kurš jau otro gadu studentiem solīja biljardu un instrumentus putēju orķestrim; tad apsprieda Jaungada vakara programu un ievēlēja vakara sagatavošanai speciālu komisiju. Tajā bija Vaļuša Mauere, Palavins un vēl kādi pieci.

Pārtraukuma laikā pie Vadima un Ļenas pienāca Sergejs.

— Kāpēc jūs tik tālu apsēdušies? Iesim uz priekšu! Man blakus tieši divas vietas brīvas. Pats interesantākais tikai tagad sāksies.

— Vai iesim, Vadim? — Ļena jautāja.

Vadims viņā izklaidīgi paskatījās un paraustīja plecus.

— Ko tad tu kā rudens diena? — Sergejs smaidīdams viņam jautāja. — Tevi taču, liekas, ne rāja, ne pieminēja?

— Man māmuļa saslimusi. Vai es tev neteicu?

— Jā, es zinu. Mana māte aizvakar jums zvanīja. Vai viņai nav labāk? ... Tad jau tev pilnas tiesības no sapul- ' ces aiziet.

Vadims klusēja, drūmi uzacis saraucis. Viņu ļoti nepatīkami aizskāra Sergeja pēdējie vārdi, šis pēkšņais secinājums, kas tam radās no Vadima vārdiem par mātes slimību. Ļena iespieda Vadimam savu portfeli, teikdama, kā aizskriešot uz bufeti kaut ko uzkost. Kaut kur pazuda arī Sergejs, un Vadims viens izgāja kāpņu telpā smēķēt.

Pēc pārtraukuma skatīja Lagodenko personīgo lietu. Kozeļskis bija ziņojis kursa birojam, ka Lagodenko, liekot eksāmenu, izturējies rupji, nosaucis viņu par sholastu un nejēgu, — viss tas noticis asistenta klātbūtnē. Pa to laiku, kamēr Spartaks Galustjans ar sasprindzinātu bargu seju ziņoja par notikuma apstākļiem, zālē sacēlās arvien lielāks troksnis un satraukums, kā šalcošs vilnis pārvēlās izbrīna pilni izsaucieni un čuksti. Pēdējā rindā Vadims ieraudzīja Marinu Graveci un viņai līdzās Raju. Rajas seja bija bāla, stingra, un viņa visu laiku cieši, gandrīz caur pieri skatījās uz Galustjanu.

— ...sapulcei jāapspriež Lagodenko nemorālā rīcība, kas nav komjaunieša cienīga.

Vadimam blakus sēdošā meitene sacīja:

— Petjka vispār ir ļoti rupjš, vai ne? Nekāda takta.

Vadims neatbildēja. Viņš skatījās apkārt, "meklēdams

Ļenu. Kad viņš pēc pārtraukuma bija ienācis, Ļenas nebija vieta, taču aiziet bez portfeļa viņa nevarēja.

Pēkšņi viņš to ieraudzīja priekšā, trešajā rindā, viņa sēdēja blakus Sergejam, un viņi abi pašreiz skatījās uz Vadimu un māja, lai tas pārceļas pie viņiem. Vadirns noliedzoši papurināja galvu. Laikam viņam bija samulsis izskats, jo Sergejs iesmējās un pačukstēja kaut ko Ļenai ausī, un Ļena, aizturēdama smieklus, aizlika mutei priekšā

roku. Tad viņi sāka čukstēties un visu laiku smaidīja.* Vadims nolēma vairāk uz viņu pusi neskatīties.

Kaimiņiene pēkšņi paraustīja Vadima piedurkni:

— Skaties, cik viņš dzeltens!

— Ko? — Vadims attapies jautāja un palūkojās uz tribīni. Tur jau stāvēja Lagodenko — plecīgs, īsu kaklu, tumšzilos svārkos. Viņa melnīgsnējā seja ar asajiem vaigu kauliem izskatījās vāja kā pēc slimības.

— ... tā ir sapulces darīšana. Astoņus gadus esmu komjaunatnē un komjaunatnes disciplīnu zinu, — Lagodenko gurdi un dobji runāja, un tas visiem izklausījās dīvaini, jo visi bija pieraduši pie viņa valdonīgā basa, kas skanēja kā lielgabala šāvieni. — Ir tiesa, es nosaucu Ko-zeļski par sholastu, es teicu, ka viņš ir sīks, žultains cilvēciņš un literatūras balasts. Es atzīstu savu vainu un saprotu, ka man tā nevajadzēja teikt, liekot eksāmenu. Es esmu izturējies necienīgi, pilnīgi atzīstu... Tagad es izstāstīšu visu notikuma gaitu. Ar Kozeļski man sākās konflikti jau kopš pagājušā gada, kad tfņš sāka mums lasīt. Man nepatika, kā viņš lasa, ka viņš visu padara sausu, spēj visinteresantāko materiālu pārvērst par sausu shēmu, kaut kādām ziņām ... it kā par drogu veikala cenrādi. Tas ir nepieļaujami, kad krievu literatūru mums lasa cilvēks ar aritmometru sirds vietā! Ko — tā nedrīkst? Nekādas etiķetes, nekādas pietātes? — Lagodenko balss pakāpeniski pieņēma savu parasto tembru un skanēja arvien spalgāk. — Bet kādēļ tad es šurp atnācu? Šos sausiņus gremot? Par lēcu virumu tādu pasaules gabalu! Es atnācu mācīties, man no sirds patika literatūra, mūsu — krievu literatūra! Es vēlējos tajā atrast ik dienas kaut ko jaunu, brīnišķīgu, lūk, kādēļ! Bet man kā ar vāli pa galvu — datus, datus!

Zālē smiekli. Starpsaucieni no vietas: «Pareizi, Petja! Droši uz priekšu!»

— Jūs iedomājaties, ka mīlat meiteni un esat atnākuši pie cilvēka, kas viņu labi pazīst. Jūs lūdzat šo cilvēku, lai kaut ko pastāsta par meiteni, jūs gaidāt viņa stāstu ar nepacietību, godbijību. Bet viņš iesāk: deguna garums četrdesmit trīs milimetri, gudrības zobs iznācis divdesmit sestajā gadā, mati tik un tik biezi un tā tālāk. Ko jūs šim tēvocim būtu atbildējuši?

— Lagodenko, runā par lietu!

— Neuztraucieties, tas ari attiecas uz lietu. Nu.., Pavasarī es izkritu eksāmenā. Man liekas, es tik briesmīgi slikti nezināju, uz četri droši vien zināju. Nu labi, es domāju, profesors mani necieš, pret mani viņš sevišķi stingrs, tatad jāgatavojas labāk. Visu vasaru’ mācījos. Bet rudenī viņš atkal mani izgāza ar dažādiem sīkumiem, ar papildjautājumiem. Es atkal veselu mēnesi mācījos. Jus saprotat, es jau pamazām sāku neieredzēt krievu rakstniekus, kurus visu laiku tā biju mīlējis. Tie sāka kļūt par maniem ienaidniekiem. Jūs saprotat, cik tas briesmīgi? Un, kaut gan es esmu stūrgalvīgs cilvēks, es šad tad jutu, ka sāku zaudēt sev visu ticību. Man sāka likties, ka es nekad nevarēšu atcerēties šos bezgalīgos vissīkāko notikumu datus, varoņus pēc vārda un tēvavārda... Kopmītnes puiši, kas mani eksaminēja, trenēja, sāka mani apbērt ar vienkāršiem jautājumiem. Biju pazaudējis līdzsvaru kā kuģis ar sasistu ķīli. Un tā es gāju trešo reizi pie viņa. Viņš mani atkal izgāza un jau bez kādām pūlēm, un es... ķēros pie tarana. Protams, ka nevajadzēja, pats to tagad saprotu. Taču briesmīgi sāpīgi... — viņš pameta ar roku un noskrēja no tribīnes.

Vadimu atkal kāds raustīja aiz piedurknes:

— Paskaties, kāds viņš tagad sarkans!

— Sarkans, dzeltens, kas tad — gaismas signāls? — Vadims noskaities atvairījās.

Viņš ar interesi lūkojās Spartaka sejā, cenzdamies saskatīt, kā viņu ietekmējusi Lagodenko runa. Bet Spartaks bija necaurredzams, sēdēja uzsvērti taisni, salicis uz galda pirkstos sakrustotās, tumšās, šaurās rokas. Vadimam pašam Lagodenko uzstāšanās likās patiesa un daudzējādā ziņā pareiza.

Vadims ar viņu nebija sevišķi tuvos draugos, varbūt tāpēc ka viņi mācījās dažādās grupās, bet viņš vienmēr juta pret to simpātijas. Pagājušo gadu viņi kādu laiciņu bija mācījušies kopā mākslas studijā, kur Lagodenko zīmēja tikai jūras peizāžas un kaujas. Par to viņu pat nosauca par «Aivazenko». Vēlāk viņi satikās sporta biedrībā, smagatlētikas sekcijā. Vadimam patika Lagodenko ar savu taisnīgumu, enerģiju, stingro vīrišķību. Vadims zināja, ka bez šīm īpašībām Lagodenko piemīt arī daudz trūkumu, ka viņa taisnīgums bieži pārvēršas nevajadzīgā rupjībā un uzbrukumos, ka viņa brāzmaino aktivitāti uzkur ne-

parasta patmīlība, ka viņš šad tad plātās ar savu vīrišķību un «matroža dabu», — taču aiz visa tā Vadims prata saskatīt cilvēkā galveno. Daudzi nemīlēja Lagodenko: vieni viņu uzskatīja vienkārši par lielībnieku, otri — par balamuti un kašķa meklētāju, trešie — par egoistu. Visi šie spriedumi bija galējības un tādēļ kļūdaini. Mēdza teikt, ka viņš uzreiz pievelkot pie sevis, bet pēc tam atgrūžot, neviens nevarot ar viņu ilgi draudzēties.

Vadims saprata, ka daudzi Lagodenko nemīlēja viņa demonstratīvā, pat uzbāzīgā taisnīguma dēļ, par tieksmi pateikt acīs katru patiesību, gan lielu, gan sīku, — tādu nevienam nevajadzīgu, ikdienišķu patiesībiņu, kas nekāda labuma nedara, bet bieži aizvaino. Vadims juta, ka Lagodenko pret viņu izturas ar simpātijām, bet viņš neņēma šīs simpātijas nopietni. Jo Lagodenko simpātiju un antipātiju iemesli bija ļoti nesaprotami. Tikai viens bija skaidrs — Lagodenko cienīja cilvēkos fizisko spēku un veselību. «Neciešu vārguļus un nīkuļus. Neiedveš uzticību,» viņš teica Vadimam, uzsizdams ar dūri uz pleca. «Tas, lūk, ir špangauts, to es saprotu! Cik tu ar labo spied? Es tevi ņemtu desantā.»

Kopmītnē viņam bija divi atsperu espanderi un svaru bumbas, un viņš ar tām nodarbojās katru rītu, bet pēc tam noberzējās ar aukstu ūdeni.

Tāds bija Pjotrs Lagodenko, bijušais torpēdu kutera komandieris, bet tagad trešā kursa students un ierindas komjaunietis. Ar elkoņiem atspiedies uz krēsla atzveltnes, viņš sēdēja nekustīgi un bez uztraukuma skatījās cilvēkos, kas no tribīnes runāja par viņu.

Bet runāja par viņu daždažādi...

Tūlīt pēc Lagodenko uzstājās aspirante Kamkova, kas arī bija bijusi Kozeļska asistente tajā nelaimīgajā svētdienā. Viņa sacīja, ka Lagodenko runa esot gan bijusi ļoti emocionāla, bet absolūti kļūdaina. Lagodenko protestējot pret faktiskajām zināšanām, pret materiāla īstu apgūšanu. Dati, vārdi, notikumu secība, kas te nosaukti tik nicinoši par «cenrādi», — kas tad tie gan cits esot, ja ne konkrēto zināšanu kopums, bez kura neesot domājama nekāda izglītība. Lagodenko — tas esot gaisa piļu būvētāja un slaista tips, kuram nedrīkstot būt vietas padomju augstskolā. Par neslavas celšanu cienījamam profesoram Borisam Matvejevičam Lagodenko pelnījis stingru komjaunatnes sodu.

Pēc viņa uzstājās Maksims Viļkins, piesardzīgi pārmezdams biedrenei aspirantei faktu sagrozīšanu. Neviens neprotestējot pret faktiskām zināšanām. Tas taču būtu muļķīgi.

— Es nepiederu pie Lagodenko pielūdzējiem. Mēs ar viņu bieži sanākam konfliktā par dažādiem jautājumiem, kaut gan dzīvojam vienā istabā. Viņam smags raksturs, tas tiesa. Bet viņa kritikā pret Kozeļski, jāatzīstas, daļa taisnības. Boriss Matvejevičs ir tiešām sauss un aizraujas ar sīkumiem. Veselām stundām viņš var meklēt Tolstoja loģiskās' k|ūdas, preparē rakstnieku kā vienaldzīgākais anatoms. Tas mēdz būt gan interesanti, gan garlaicīgi, bet katrā ziņā — ne prātam, ne sirdij ... Taču jāsaka tomēr, ka rupji izturēties pret profesoru Lagodenko nedrīkstēja.

Viļkins lika priekšā izteikt Lagodenko rājienu. Pēc tam divas studentes metās virsū «neaicinātiem un neveikliem advokātiem» un pieprasīja stingru rājienu ar brīdinājumu. Viņas atgādināja, ka Lagodenko jau sodīts pirmajā kursā, kad viņš ar kādu sakāvies institūta pagalmā. Lagodenko runu viņas nosauca par liekulīgu un viņa dedzīgumu un atklātību par neīstu. Tā esot poza, maskēšanās, bet patiesībā Lagodenko savu rīcību nemaz nenožēlojot. Marina Gravece toties runāja, ka stingrais rājiens ar brīdinājumu būtu pārāk bargs un netaisnīgs sods. Mums jāpalīdz cilvēkam laboties, bet nevis jāsit, cik spēka. Tūlīt arī kāds piecēlās un sacīja, ka, uzliekot stingro rājienu ar brīdinājumu, mēs nemaz nesitot, cik spēka, bet gan otrādi...

Sapulce draudīgi ievilkās. Puiši, kas dzīvoja ar Lagodenko kopā kopmītnē, stāstīja, ka viņš gatavojies eksāmeniem vairāk par visiem, caurām naktīm lasījis. Bibliotekāre Marusja stāstīja, ka Lagodenko esot viens no visaktīvākajiem fakultātes lasītājiem un ka viņam šajā gadā apmainīts jau trešais formulārs. No pieciem biroja locekļiem bija klāt.četri — viens bija uz divām nedēļām izbraucis no Maskavas rajoba komitejas uzdevumā. Spartaks, Marina un Gorcevs bija par rājienu; Ņina Fokina — ceturtā biroja locekle — prasīja stingro rājienu.

Pēc Andreja Siriha īsas uzstāšanās — viņš bija ļoti uztraucies un runāja nepārliecinoši, neskaidri — tribīnē uzkāpa Palavins. «Nu viņš gremdēs Petjku,» Vadims uztraucies domāja. Visi zināja, ka Lagodenko un Palavins viens otru necieš. Abi bija institūta mēroga puiši, abi mīlēja izcelties un atrasties priekšgalā. Lagodenko bieži teica Vadimam: «Ko tu ņemies ar to pāvu? Tas nav tev piemērots biedrs.» Palavins saukāja Lagodenko par operešu admirāli. Viņš bija palaidis institūtā indīgu joku: «Lagodenko vajagot saņemt kā kausu alus — vispirms nopūst putas.»

— Man liekas, biedri, ka ... — Sergejs iesāka, ietekmīgi noklepojies, — mūsu sapulce novirzījusies pa nepareizu ceļu. Mēs neapspriežam vis Lagodenko rīcību, bet profesora Kozeļska pasniegšanas stilu. Ja ar to arī būtu jānodarbojas, tad nekādā ziņā šeit un ne šajā sapulcē. Mans uzskats tomēr ir, ka viss jautājums par Kozeļski, tas ir tās lētās opozīcijas auglis, no kuras mes arvien vel nevaram tikt vaļā. No visa būs ar mieru atteikties, tikai ļauj kritizēt — un ar kādu aplombu! — profesorus. Tad tas nav labi, tad tas nav labi, mūs, tā sakot, ar pelavām nepiemānīsi. Mēs un mēs! Bet kas tad mēs esam? Ja tā īsti grib runāt, tad mēs, izrādās, esam tīrie nejēgas, pat strīdēties, kā nākas, neprotam. Toties troksnis, tāda brēka, ka nerādies ne tuvumā! Šodien, padomājiet, mēs izplucināsim Kozeļski, bet rīt ķersimies pie Krečetova, safrizēsim pēc sava prāta, — un kas tad iznāks? Nevienam šķērēšana nav vajadzīga, tā tikai traucē darbu un rada, tā sakot, asiņainas sadursmes. Mācīties vajag, un tas ir viss! Labāk mācīties! Bet tagad pāris vārdu par Lagodenko. Es šo cilvēku pazīstu jau sen. Teikšu atklāti — man viņš nepatīk. Pārāk skaļš, uzbāzīgs, un kautrība, es gribētu teikt, nav viņam raksturīga. Man mēdz aizrādīt, tā sakot, uz temperamentu, uz jūrnieka dabu. Bieži es no viņa esmu dzirdējis šādu runu: «Esmu izgājis visu karu no sākuma līdz beigām, trīsreiz esmu ievainots, man ir pieci apbalvojumi. Un nu, lūk, esmu atbraucis mācīties — Sevastopol atstāju, draugus atstāju, divus ziņnešus un komandiera algu apmainīju pret kopmītnes gultiņu un papirosiem «Priboi» brokastu vietā. Un viss tāpēc, ka gribu mācīties, alkstu pēc zināšanām.» Tik varonīgs un savā ziņā vienīgais tāds biedrs. Un mūsu visu pienākums par viņu sajūsmināties ...

— Kad es tev to esmu teicis? — Lagodenko sauca no vietas.

— Nepārtrauciet, es jūs nepārtraucu! Bet mēs esam savādi cilvēki un nesajūsmināmies. Nē! — Palavins mierīgi turpināja un it kā izbrīnā paraustīja plecus. — Arī mēs baložus netrenkājām, arī mēs bijām armijā un esam apbalvoti, bet tagad tāpat sēžam auditoriju solos, kārtojam ieskaites un dzīvojam kā visi studenti. Kas tur sevišķs? Taču ne jau tas ir svarīgi. Mums ir biedri, kas atnākuši no rūpnīcu cehiem, bet vēl vairāk no skolas, vai tad tas jums, Lagodenko, dod tiesības viņu priekšā celt degunu gaisā? Nu, pieņemsim, ka jums ir kādi sevišķi nopelni, esat karojis varonīgāk, — kāpēc gan to bez gala klāstīt? Ko jūs ar to savu biogrāfiju nēsājaties kā kaķis ar peli un bāžat to visiem zem deguna? Kam tāda pašreklāma? Mūsu zemē, biedri Lagodenko, vecus nopelnus cienī, bet tie nevienam nedod tiesības dzīvot dīkā, dusēt uz lauriem. No pavasara jūs vēl nevarat nolikt nenokārtoto eksāmenu krievu literatūrā, bet vainīgs izrādās profesors. Viņš nelasa tā, kā vajag, pārāk sausi, redziet, ūdens maz, jūras miglas... Un tūlīt eksāmenā veco profesoru apvaino, nosauc par sholastu, balastu un tā tālāk. Te nav nekā smieklīga, jūs veltīgi sprauslājat, biedrene Mauere!... Es uzskatu Lagodenko rīcību par komjaunieša necienīgu un prasu sodu. Man šodien nepatika Andreja Siriha uzstāšanās. Es ļoti cienīju Andreju, bet šodien viņš uzstājās neprincipiāli, ne tā, kā pienākas komjaunietim, bet vadījās no draudzīgām attiecībām. Un tas, kā viņš izteicās par profesoriem, it īpaši par Kozeļski, tas ir, nu... negodīgi. Sirihs atrodas uz nepareiza ceļa, viņš visai nopietni jābrīdina. Bet Lagodenko mēs sodīsim! Viņam jāiemācās ne tikai cienīt pasniedzējus, bet arī dzīvot mūsu studentu kopmītnē. — Sergejs runāja paceltā balsī, nepārtraukti piesizdams ar saliektu rādāmo pirkstu pa tribīni. Uz brīdi apklusis, viņš savu runu nobeidza tā: — Es tomēr domāju, ka stingro rājienu viņam vēl par agru dot. Es esmu par — rājienu.

Vadims, kas Sergeja runas laikā apņēmās, ka viņam tūlīt būs jāuzstājas, un bija jau pacēlies, lai pieteiktos pie vārda, pēkšņi no pārsteiguma atkrita krēslā. Arī visai zālei Sergeja runas noslēgums bija negaidīts. Kāds no biroja locekļiem lika priekšā debates izbeigt un sākt balsošanu. Bet te Vadims atkal pacēlās no vietas un prasīja vārdu.

— Ko domā sapulce? Vai iebildumu nav? — Spartaks jautāja. — Nu, runā, Belov! Tikai īsi.

Vadims uzkāpa tribīnē. Kā vienmēr pirmajā mirklī lielas zāles priekšā, kur uz viņu raudzījās daudzas gaidu pilnas acis, viņš izjuta biklumu. Viņš ieraudzīja Sergeja mierīgo, ziņkārīgo seju un smaidošo Ļenu, un Lagodenko sasprindzināto, drūmo skatienu, viņa sakniebtās lūpas un nogurušos, iekritušos vaigus. Visi tie skatījās un gaidīja no viņa, ko viņš teiks, pēdējais runātājs.

— Es nebūtu uzstājies, ja nebūtu runājis Palavins,— Vadims lēni iesāka, lai izlīdzinātu balsi. — Lai kā viņš arī centās pierādīt, ka šeit runāt par Kozeļski nav vietā, visi runātāji — un pie tam arī pats Palavins — tomēr par viņu runāja. Izvirzījās divi jautājumi: par Lagodenko un par Kozeļski. Vispirms par pirmo. Pjotru Lagodenko es arī jau sen pazīstu, trešo gadu. Atceros, kā viņš ieradās pirmajā kursā tieši no Sevastopoles. Viņam bija jūrnieka lādīte un tajā boksa cimdi un Ļerrtiontova sējums. Atceros, kā viņš mums caurām dienām stāstīja dažādus notikumus: par Odesas aizstāvēšanu, par kaujām pie Elti-genas, Kerčas un tā tālāk. Stāstīja interesanti, lieliski! Viņš ļoti ātri kļuva populārs, atceraties? Un arī mācījās visu laiku labi. Viņam taču līdz trešajam kursam, līdz Ko-zeļskim, nebija neviena trijnieka. Manuprāt, viņš ir ļoti spējīgs cilvēks, taču, pareizi, smaga rakstura, reizēm mēdz būt iedomīgs un rupjš, tā sakot, kautrības viņam nav sevišķi daudz. Es, piemēram, Lagodenko, nesaprotu, kā tu, bijis karavīrs, varēji pret profesoru atļauties tādu izlēcienu? Vai tiešām man vajadzētu tev, bijušajam komandierim, leitnantam, mācīt tādu vienkāršu lietu kā disciplīnu? Nav svarīgi, kādas tavas domas par Kozeļski. Tas nepavisam nav svarīgi! ... Viņš pagaidām tavs vadītājs, skolotājs, un tev nav tiesības būt pret viņu rupjam! Frontē par tādām lietām — pats zini!... Un tur tu arī tādas lietas neatļautos, esmu par to pārliecināts. Cits jautājums, ka tu principā kaut kādā ziņā ar Kozeļska uzskatiem neesi vienis prātis, bet tad rīkojies likumīgi, ziņo komjaunatnes vai partijas birojam, uzstājies, pierādi! Tā jārīkojas! Nevis tik muļķīgi, bez kādas kārtības! ... Es varbūt arī neesmu vienis prātis ar Kozeļski, un pat lielā mērā neesmu vienis prātis, bet tādēļ, Pjotr, es tevi neattaisnošu. Es ari esmu par rājienu. Tagad par Kozeļski. Šis jautājums sarežģītāks. Tas nav radies no lētas opozīcijas, ka teica Palavins, bet no pašas dzīves, — tāpēc ka.mēs visi esam savā darbā ieinteresēti. Palavins te nodarbojās ar dema-goģiju: «Šodien Kozeļski, rīt Krečetovu.» Nepareizi! Neviens nekā slikta neteiks par Krečetovu, par mūsu lingvistu, par citiem profesoriem, bet par Kozeļski runāsim. Jā, lekcijas viņš lasa bāli, pēc nedzīvas shēmas. Gadu gadā atkārto vienus un tos pašus vārdus, jau droši vien kādus divdesmit gadus pēc kārtas. Vai tad tas ir pieļaujami, sakiet, divdesmit gadus vienus un tos pašus vārdus? Nu, var jau būt, tas tāpēc, ka šie vārdi nesniedzas pāri noslēgtajam prātojumu lokam par formu un biogrāfiskām ziņām. Bet tie, kas darbojas SZB, zina, ka Kozeļskis arī biedrībā nevar darbu nostādīt interesanti. Viņš izvairās no asām problēmām, strīdiem, bet padomju literatūrai viņam pavisam novārtā, tas, tā sakot, nav zinātnisks materiāls, nedod «faktiskas zināšanas». Un tas viss... nu, protams, tas taču ir formālisms tīrā veidā. Jā gan, mēs apvainojam Kozeļski formālismā! Es lieku priekšā izvirzīt dekanātā jautājumu par profesora Kozeļska pasniegšanas metodi. Un mēs pierādīsim savu viedokli Zinātniskajā padomē, ņemot palīgā viņa lekciju piezīmes.

— Kādu jums nav! — kāds sauca no vietas.

— Es izmantošu jūsējās, — Vadims teica un nokāpa no tribīnes.

Viņš vēl dzirdēja satrauktus izsaucienus un vispārēju pēkšņi visā zālē sacēlušos troksni, un skaļo, skaidro Spartaka balsi: «Biedri, klusāk! Klusāk!» Pēkšņi iestājās klusums. Kad Vadims bija nosēdies savā vietā, viņš ieraudzīja, ka uz tribīni klibodams, smagi uz nūjas balstīdamies, iet Saša Ļevčuks, kursa partorgs — neliela auguma, melniem matiem, cieši aizpogātos karavīra svārkos.

Viņš nerunāja daudz.

— Jūs veltīgi ceļat troksni, — viņš teica, kaut gan neviens vairs netrokšņoja un zālē bija klusums. — Belovs šeit runāja ļoti pareizi un ierosināja mums visiem svarīgu jautājumu. Jautājums par profesora Kozeļska pasniegšanas metodi ir ļoti nopietns, un šajā sapulcē mēs to neizšķirsirm Taču svarīgi, ka tas ierosināts. Mums ar to pamatīgi jāiepazīstas un jānovada līdz Zinātniskajai padomei. Un to mēs izdarīsim. Bet, kas attiecas uz Lago-denko, tad man liekas, ka stingrs rājiens būtu par daudz, es ierobežotos ar rājienu. Liekas, tās ir ari vairākuma domas. Un man šķiet, ka jautājumu vairs nav vērts stiept garumā. Laiks balsot. Ieteicu debates pārtraukt.

Sapulces vairākums nobalsoja par rājienu. Tika pieņemts arī Vadima priekšlikums — izvirzīt jautājumu par Kozeļski dekanātā.

Sapulce beidzās. Lagodenko, atbīdīdams cilvēkus un slaucīdams ar kabatas lakatiņu nosvīdušo pieri, strauji, ne uz vienu neskatīdamies, steidzās garām Vadimam uz izeju. Mazliet pagaidījusi, viņam nopakaļ izgāja Raja.

Kāds pieskārās Vadimam pie rokas. Viņš atskatījās — Ļusja Voronkova.

— Vai par Kozeļski kaut kas bija presē? — viņa pusbalsī jautāja.

— Kas? Par ko?

— Nu, par formālismu.

— Neatceros. Liekas, ne... un tad?

— Nekas, es vienkārši tā ...

Vadims juta nogurumu, vieglas galvassāpes no nepārtrauktām runām, karstuma un tā nervu sasprindzinājuma, kas viņam vienmēr radās, runājot lielas auditorijas priekšā. Bet viņam bija prieks, ka Pjotrs nedabūja «stingro», ka sapulces vairākums domāja tāpat kā viņš. Vadims patiesi jutās kā uzvarētājs.

Ģērbtuvē pie viņa pienāca Sergejs.

— Dod demagogam uzsmēķēti — tas samierinoši un mazliet smaidīdams teica.

Vadims viņam pasniedza atvērtu etviju.

— Ko tu uz mani ēdies? — Sergejs jautāja.

— Es vēl par maz ēdos. Es varēju vēl atcerēties, kā tu man stāstīji; ka Kozeļska lekcijas var salīdzināt ar katorgas darbiem. Vai tā bija?

— Nu, bija. Tālāk?

— Ka tu vairāk par visiem esi izlaidis sava mīļotā profesora lekcijas.

— Nu? Tā, tā... — Sergejs māja ar galvu un smaidīja vēl arvien tikpat labsirdīgi, taču viņa balsī pēkšņi ieskanēja skarba nots. — Mīļais Vadik, tu varēji stāstīt par mani vēl sliktākas lietas. Tāpat kā es par tevi. Vai mēs maz viens par otru zinām? Taču mēs neesam mazi bērni, saproti ...

Vadims neatbildēja, uzvilkdams spoguļa priekšā mēteli. Sergejs stāvēja viņam aizmugurē un runāja maigi, laipni, pievērsdamies Vadima drūmajam attēlam spogulī.

— Vai tu Zinātniskajā padomē uzstāsies pret Kozeļski?

— Ja būs vajadzīgs — uzstāšos.

— Tu, brālīt, kļūsti par redzamu darbinieku! — Sergejs iesmējās, sakārtodams Vadima mēteļa apkakli. — Tas, protams, ir labi. Tikai nevajag savējiem mesties virsū.

— Savējiem ... — Vadims it kā pie sevis atkārtoja un pasmējās. Jā, visnepatīkamākais tas, ka Sergejs bija «savējais», Vadimu ļoti daudz kas ar viņu saistīja, un tādēļ vēl sāpīgāk Vadims izjuta katru neīstumu Sergeja uzvedībā. Ja citiem Sergeja uzstāšanās likās vienkārši kļūdaina vai veikla, interesanta, par kuru vērts pasmieties, tad Vadimu tā satrauca.

— Tu šodien uzstājies negodīgi, — viņš, Sergeju neuzlūkodams, drūmi sacīja. — Nu jā, tu vienkārši Lago-denko nevari ciest...

— Es? Tā nu gan nav! — Sergejs iesaucās, patiesi iekaisis. — Tam nebija nekādas nozīmes, itin nekādas! Es taču biju pret stingro rājienu.

Vadims pameta ar roku.

— Labi, netaisnojies. Es taču tevi sapratu — sākumā tu viņu nomelnoji kā varēdams, bet tad juti, kāds noskaņojums zālē, un izdarīji salto.

— Kas par blēņām! Vai tev tāda mānija, Dima, vai, ka tev viss liekas? ... — Viņi apklusa, jo pie viņiem pienāca Ļena.

— Nu labi, iesim. Negribu par to šeit runāt.

Līdz vārtiem viņi gāja klusēdami, it kā visi kopā un katrs par sevi. Izgājis uz ielas, Sergejs īsi atsveicinājās un aizskrēja uz trolejbusa piestātni.

— Jūs sastrīdējāties? Jā? — Ļena jautāja ieinteresēta.

— Nē. Bet kā tev liekas, — vai viņš labi runāja?

— Nezinu. Tu domā, es dzirdēju? — Ļena nevērīgi pasmējās. ■— Visi vienu un to pašu ... Es nevaru saprast, kā var rīkot tik garlaicīgas sapulces!

Te nu bija! Sergejs arī tāpat klausījies. Jūs sēdējāt un visu laiku hihinājāt. Es’ viņam pateicu taisnību, bet viņš apvainojās. — Uz redzēšanos Ļenočka. — Viņš gribēja vārdu «Ļenočka» izrunāt ar ironiju, taču iznāca neskanīgi, žēlabaini. Viņš pasniedza Ļenai portfeli, ko visu laiku bija turējis. — Tev pa labi?

— Tu mani nepavadīsi?

«Protams, pavadīšu! Ko tu runā?» Tie būtu īstie vārdi, kādus viņam gribējās teikt, bet izlauzās pavisam citi, pārsteidzīgi, žēlabaini.

— Ļena, atvaino, nez kāpēc esmu noguris ...

Viņa raudzījās izbrīnījusies. Atvadījās ar galvas mājienu, pat nepateica: «Uz redzēšanos!» Pagriezās un aizgāja pa ļaužu pilnās ietves malu. «Un es jau nožēloju. Cik muļķīgi! Viņa apvainojās. Jāpasauc... Kāds es esmu idiots. Kādēļ es stāvu kā stabs?»

Un tomēr viņš palika stāvam kā stabs. Ass kailās ziemas vējš svilināja vaigus. Ļenu vairs nevarēja redzēt, viņa bija ienirusi pretim nākošo ļaužu drūzmā, taču panākt viņu vēl varēja. Varēja paskriet nevis pa ietvi, bet pa bruģi un ātri vien panāktu. Vadims pagriezās un lēnām devās uz metro.

10. NODAĻA

Decembra sākumā saslima Vadima māte Vera Fade-jevna. Viņa jau sen bija sākusi sirgt, viņu mocīja galvassāpes, klepus, taču likās, ka tā ir vienkārši gripa. Kad kļuva sliktāk un viņa nolikās gulēt, ārsts, kas Veru Fade-jevnu ārstēja, izteica aizdomas, ka sācies kaut kas plaušās. Izsauca speciālistu plaušu slimībās, un tas konstatēja pleirītu. Vera Fadejevna pavisam novājēja, zaudēja ēstgribu; viņa vairs nevarēja nemaz celties, tikai gulēja vien savā augstajā gultā, kas atradās pie loga, un novājējusi, bāliem, iekritušiem vaigiem, dzelteniem riņķiem zem acīm lasīja Veresajevu. Vienu Veresajeva sējumu jau otro nedēļu. Bieži pie viņas atnāca paziņas, darba biedri no Lauksaimniecības ministrijas, ieradušies tieši no darba, ar portfeļiem un somām, tie vienmēr ļoti steidzās, runāja pusbalsī, taču paguva izstāstīt visus jaunumus gan darbā, gan pilsētā. Viņi nesa Verai Fadejevnai cienastus un arvien nez kādēļ tikai vienu un to pašu — mandarīnus un ābolus un labprāt metās virtuvē, ja vajadzēja šo vai to sagatavot, mazgāja traukus, stāstīja neskaitāmus mierinošus piemērus un deva padomus. Vadimu nomāca vigu bezgalīgā runāšana, līdzjūtīgie skatieni un čuksti priekšnamā: «Nu, ko ārsts? Ko viņš saka?»

Doktors Gorns, rajona speciālists plaušu slimībās, runāja ļoti daudz un par visu ko. Gara auguma, salīcis, rudām ūsām, smagās burkās, ar apbrīnojami niecīgu dāmu čemodāniņu rokās viņš trokšņaini ienāca istabā un tūliņ apsveica slimnieci ar savu jautro, skaļo basu:

— Nu, dārgā? Arvien lasāt? Ai, ai, spuldze jums nav labi ierīkota, tumšs taču. Acis nemaz netaupāt, bet jums ar tām vēl četrdesmit gadu jādzīvo. Kur temperatūras lapa? Tā ... Arvien Veresajevu mocāt? Labs rakstnieks, godprātīgs. Vai zāles dzerat, ko nesen izrakstīju? Jā, viņam, ziniet, patika parādīt, kāds ir homo sapiens visā kailumā, ar visiem tā trūkumiem. Tas tāpēc, ka viņš mediķis, — kā zināms, mediķi ir rupji, nekautrīgi . Rīt atsūtīšu māsu ar banciņām. Ko tad es jums lai izrakstu?

Rakstīdams recepti, viņš turpināja runāt, šad tad pamezdams skatienu uz Veru Fadejevnu, kas klusi un paklausīgi viņā klausījās.

— Ar lasīšanu tomēr neaizraujieties, dārgā! Divas stundas, ne vairāk. Klausieties labāk radio, rītos taču brīnišķīgas bērnu pārraides! Vakaros paklausieties koncertu, operu, bet dienu kādu lekciju, teiksim, no cikla «Kas ir lietus?» vai kaut ko no bišu dzīves. Pulverīšus noteikti. Bet pēc mēneša ceru jūs uzaicināt uz slidotavu: Petrovkā, 26 ...

Vannas istabā, rūpīgi mazgadams savas lielās, dzīslainās rokas, kas atgādināja amatnieka rokas, Gorns rosīgi izjautāja Vadimu par institūtu, bet sevišķi labprāt runāja par sportu. Viņš bija hokeja un futbola cienītājs.

— Paradokss! Citus ārstēju, bet pats neārstējami slims. Svētdien atkal biju sacīkstēs. Apbrīnojami! Kur nu teātris! Es, draudziņ, esmu tai pārliecībā, ka hokejs un futbols ir divdesmitā gadsimta balets,

— Fjodor Ivanovič, — Vadims viņu uzstājīgi pārtrauca, — tātad vēl nekā noteikta?

— Redziet, draudziņ, es domāju, ka pleirīts. Tas ir, pleirīts noteikti. Taču... Es gribu ataicināt profesoru-Andrejevu, viņš lieliski noteic diagnozi! Ja jūs atceraties

— bet kur nu jūs to varat atcerēties! — bija savā laikā tāds profesors ...

Vadimam šīs dieSas bija smagas. Rīti — tie bija visgrūtākie. Vajadzēja iet uz institūtu un aiziet uz ilgu laiku, līdz vakaram atstājot Veru Fadejevnu vienu. Vadims tagad cēlās ļoti agri, gatavoja sev brokastis un Verai Fadejevnai ēdamo visai dienai — viņš jau to prata diezgan labi, bija iemācījies armijā. Vera Fadejevna gulēja aizmigusi, kamēr viņš ņēmās pa virtuvi un skraidīja uz pirkstgaliem no virtuves istabā un atkal atpakaļ, aizvien kaut ko bufetē aizmirsdams. Viņa pamodās tieši tad, kad Vadims lika uz viņas galdiņa kastrolīšus ar ķīseļiem un biezputrām.

Vera Fadejevna vienmēr baidījās, ka Vadims viņas dēļ nenokavē institūtu. Tikko pamodusies, viņa izbijusies jau-jautāja:

— Dima, cik pulkstenis?

Tad viņš pierakstīja rīta temperatūru, nomazgāja tasītes, tāpat kājās stāvēdams, ielūkojās avīzē ... Bija jāiet. Vera Fadejevna izlikās aizmigusi. Bet Vadims vienmēr šo viņas mazo viltību izkliedēja, runādams nedabiski skaļā balsī:

— Nu, māmiņ, liekas, man jāiet.

— Vai tu vēl te? ... Tūliņ, dēls, ej, tu taču nokavēsi! — Viņa pat mazliet dusmojās: — Tas nu par traku!

Vadims teica, ka viņam vēl laika «atliku likām», un ģērbās nesteigdamies. Bet, tikko bija laukā pa durvīm, nolaidās kā desmitgadīgs puisēns pa kāpnēm, drāzās uz trolejbusu, ielēca tajā nosvīdis un institūtā ieskrēja gandrīz līdz ar zvanu . ..

Doktors Gorns uzrakstīja Vadimam izziņu, kas deva tiesības lekcijas neapmeklēt. Vadims dažreiz šīs tiesības izmantoja — tajās dienās, kad Vera Fadejevna rītos jutās pavisam slikti.

Vadima dzīve sarežģījās un draudēja ar vēl lielākiem sarežģījumiem un uztraukumiem, io Veras Fadeievnas veselība nemaz neuzlabojās, bet vēl arvien slimībai nebija galīga nosaukuma, un tādēļ tā likās šausmīga. Bez tam nāca virsū eksāmenu sesija.

Jā, sesija tuvojās! Līdz tai bija atlikušas vairs tikai dažas nedēļas trīs, divas, viena. Decembra vidū Ga-lustjans sasauca kursa biroju, lai apspriestu gatavošanos sesijai un vēl kādu jautājumu, ko bija ierosinājis Andrejs Sirihs.

Pēc lekcijas Vadims iegāja bibliotēkā, lai pavadītu šeit atlikušo pusstundu līdz biroja sākumam. Viņam bija arī vēl cits nolūks — satikt te Ļenu. Kopš komjaunatnes sapulces, kad Vadims atteicās Ļenu pavadīt, viņu attiecībās bija notikušas savādas pārmaiņas. Nebija saprotams, kāpēc viņi vairs nerunā viens ar otru. Pirmajā dienā likās, tas gadījies nejauši, un viņi paši vēl nebija pārliecināti, vai ir vērts vienam uz otru dusmoties; otrajā dienā šī pārliecība jau radās, un abi turpināja izturēt raksturu, bet trešajā — viens otru neievēroja jau principa dēļ. Tā iznāca, ka viņi bez ķildām bija saķildojušies un ne jau aiz tā iemesla, ka viņš bija atteicies Ļenu pavadīt. Nepavisam tādēļ.

Kādreiz — tas notika vēl pirms sapulces — pie Vadima bija pienācis Spartaks un sacījis:

— Ar tevi, draudziņ, nav vairs viss kārtībā. Pēc lekcijām tūlīt pazūdi, ka nav ko redzēt, avīzi esi ielaidis, referāts žurnālam, stāsta, neesot pabeigts. Kas noticis?

— Nezinu. Liekas, nekas... — Vadims teica, pieri saraucis un juzdams, kurp velk saruna. — Esmu palaidies, saņemšos.

— Pielūkot — Spartaks, acis piemiedzis, padraudēja ar pirkstu. — Sesija degungalā, bet tev vēl tur tādas ...— viņš izlīkumoja ar roku gaisā nenoteiktus apļus. — Un kādēļ neraksti referātu?

— Rakstu, Spartak, tikai lēni.

Pēdējās desmit dienas viņš nepavisam pie referāta nebija strādājis. Pats sev viņš to izskaidroja vienkārši: tagad taču grūti strādāt — Vera Fadejevna slima. Jā. Protams. Un tomēr galvenais iemesls bija citur... Ļena! Tā paņēma viņa laiku, mocīja ar pārdomām un satraukumu, nedeva mieru pat tad, kad viņš bija viens, mājās, bibliotēkā. Ar viņu nebija viegli un kļuva arvien grūtāk. Bet vai tad tā drīkstēja būt? Vai tad mīlestība, ja tā ir īsta, vīrišķīga, vienkārša, tā vienīgā, par kuru tik daudz pasaulē domāts un rakstīts, vai šī mīlestība drīkst būt par šķērsli un apgrūtinājumu? Kāds no vecajiem rakstniekiem teicis: «Mīlestība — tas nozīmē, ka tu ilgojies pēc tā, kā nav un kas nemēdz būt.» Tā tas vienmēr bijis — Mon-teki un Kapuleti, Bovarī kundze, Anna Kareņina. Viņām mīlestība bija visa dzīve, bet dzīve — mokas. Te arī viņu ciešanu traģisms, ka, cīnīdamās par savu mīlestību, viņas cīnījās par dzīvi. Tā tas bija senāk, vecos laikos.

«Mīlestība — tas nozīmē, ka tu ilgojies pēc tā, kā nav, bet kas noteikti būs.» Tas ir skaidrāk un pareizāk. Grūtības tajā ziņā, ka cilvēku tik daudz un katram vajadzīga sava mīlestība. Grūtības rada daudzums un tas, ka cilvēku sastapšanās, apstākļi, izteiktie vārdi dīvaini savijas mūžīgā nepārvaramā tieksmē uz kaut ko jaunu, labāku. Kādēļ gan Ļena? Kas viņā sevišķs? Kādēļ ne Raja, Marina vai tā meitene zvērādas kažociņā, kuru viņš ik rītu sastop trolejbusa piestātnē, — viņi tā jau pieraduši viens otru redzēt noteiktā laikā, ka pat sākuši kā paziņas satiekoties sasveicināties.

Lagodenko viņam kādreiz jautāja:

— Vai tu esi nodomājis precēties?

— No kā tu to spried?

— Nu nesarksti kā biete! Redzu jau, mani acs neviļ.

So Lagodenko rakstura īpašību — it kā ar*'dlvēka tiesībām vienmēr «teikt acīs patiesību», rupji un uzbāzīgi maisīties citu darīšanās — Vadims nevarēja ciest. Viņam saruna uzreiz derdzās.

— Nu un tad? — viņš samācies jautāja.

— Es tevi ļoti mīlu, Dima, — Lagodenko, uzreiz kļuvis nopietns, teica. — Tikai neņem ļaunā. Es tomēr esmu vecāks par tevi un mazliet vairāk piedzīvojis, dzīvē vienkārši tā sagadījies. Tikai neļaunojies. Man tev jāsaka, — ja sieviete tev var būt tikai sieviete, — tas vēl pārāk maz. Vajag būt ģēnijam, lai neredzētu, ka tas ir par maz.

— Vai tu viņu pazīsti?

— Pazīstu. Man šajā ziņā suņa deguns. Viņa ir gan jauka mei£a un, kad apprecēsies, — būs skaistule. Taču viņa, nu, kā lai to ... — viņš mirkli apklusa, meklēdams precīzu apzīmējumu. — Viņa ir vienkārši tāda dzeguzīte, Vadim.

— Dzeguzīte? — Vadims mehāniski parjautaja.

— Nu, protams, viņai taču nekā nav sava, izņemot tās sprogas. Viņa visu mūžu ņems tikai no tevis un pretim nekā nedos. Bet tev vajag citādu. Bet vispār ... velns viņu zina, skaties pats.

— Protams. Es paskatīšos pats, — Vadims augstprātīgi noteica.

Pret visām tādām runām Vadims izturējās ar aizdomām un neuzticību. Taču tās iespiedās atmiņā un neaiz-mirsās, un klusībā viņu satrauca. Vadima kaimiņš, MAI students, redzējis Vadimu un Ļenu kopā uz ielas, tajā pašā vakarā teica Vadimam, ka saticis viņu ar kādu reprezentablu meiču, un ilgi ņēmās izjautātākas tā tāda ir. Viņš bija aizvainots, ka Vadims satiekoties tikai pamājis ar galvu, neapstājies un neiepazīstinājis. Maks Viļkins jau sen bija Ļenā nelaimīgi iemīlējies — Ļena pati reiz Vadimam stāstīja, kādas garas vēstules tas viņai pirmajā kursā rakstījis, bet viņa atbildējusi ar frāzēm no angļu valodas mācības grāmatas. Meitenes uzskatīja Ļenu par "vieglprātīgu, seklu, bet meiteņu spriedumus Vadims uzņēma kritiski. Ivans Antonovičs jokodams Ļenu bija nosaucis par «nimfu» ...

Vai maz par Ļenu tika runāts! Neviens viņu īsti nepazina. Viņš pats, viņš vienīgais varēja to saprast, tikai viņam pašam bija jāizšķiras un jātic tikai sev. Ir jau tiesa, Ļena *nav biiusi frontē, nav izgājusi tādu dzīves skolu kā Raja Volkova. Viņa nav tik spējīga un gudra kā Ņina Fokina un arī ne tik skaista kā Izabella Usačenko (šīs slavenās otrā kursa studentes portrets nesen bija uz «Ogoņoka» vāka, un stāsta, ka viņai tagad pienākot simtiem vēstuļu no lasītājiem, kas zaudējuši mieru), nē, viņa ir vienkārši Ļena, un nevienam nav tik patiesu, dzidri brūnu acu, tādas balss, smieklu ...

Vadims nolēma pirmais pārtraukt klusumu. Lai kā viņš necieta zīmīšu sacerēšanu lekcijās, šo «pansijas audzēkņu» paradumu, reiz tomēr pukstošu sirdi viņš aizsūtīja Ļenai zīmīti: *<Vai tu vēl arvien pukojies uz mani? .. .» Viņš redzēja, kā Ļena paņēma papīrīti un neizlasījusi nolika līdzās, turpinādama mierīgi pierakstīt lekciju. yiņa rakstīja ilgi. Kad profesors beidzot pārtrauca, Ļena, pat ne-pievirzījusi klāt, nevērīgi atlocīja zīmīti turpat, kur tā atradās, galda vidū, un izlasīja no tālienes, tā ka Lēnas kaimiņiene, viltīgā un pļāpīgā Voronkova, arī varēja izlasīt. Paraustījusi plecus un Vadimā nepaskatījusies, Ļena ar trim pirkstiem saņurcīja zīmīti un iesvieda to galdā. Atbildes viņa neuzrakstīja.

Starpbrīdī Vadims Ļenai neteica ne vārda, pat nepaskatījās uz viņas pusi. Viņš dzirdēja, ka Ļena smējās ar draudzenēm, trieca ar Sergeju, gaiteņa galā uz loga sēdē-dama. Vina bija sākusi ar Sergeju bieži sarunāties, viņi abi starpbrīdi pastaigājās pa gaiteni, kopā gāja uz bufeti, bibliotēku. Tas viss tika darīts, lai Vadimam iedzeltu, — ne jau Sergeja dēļ. Dažreiz Vadimam kļuva pat žēl viņas. Viņa droši vien pati ar šo rotaļu mocās, cenšas visiem spēkiem izlikties mierīga, bezrūpīga, bet naktīs varbūt raud. Muļķa meitene! Kādēļ tāda komēdija!

...Kā parasts, tūlīt pēc lekcijām lasītavā bija daudz cilvēku un trokšņaini — cik nu tas bibliotēkā atļauts. Pie barjeras sastājās studentu rinda apmainīt grāmatas; kāds aspirants mēģināja tikt ārpus rindas, kāds pirmā kursa students bikli palaida £itus sev priekšā. Bibliotēkas darbinieces kā vāverītes skraidīja pa plauktu labirintu un uzspurdza uz saliekamām kāpnēm, un visu laiku parastā, monotonā balsī sauca:

— «Mīlu un viltu» no bibliotēkas projām nenesiet! Pēdējais eksemplārs.

— Jums «Katedrāli» ar priekšvārdu?

— Nē, Šekspīru nevar dot! Isakovski neesat atnesis? Tad atnesiet Isakovski un dabūsiet Šekspīru. Nē, nē!...

Ļena sēdēja pie galdiņa līdzās logam un šķirstīja «Krokodilu». Vadims paņēma uz sava abonementa kādu grāmatu un piegāja pie viņas galda.

— Komiski? — viņš jautāja, ielūkodamies pār viņas plecu žurnālā.

Ļena pamāja, galvu nepacēlusi. Vadims atsēdās viņai līdzās un atvēra grāmatu. Viņš brīdi klusēja, no sāniem tajā lūkodamies. Gaišā matu sproga, caurspīdīga un zeltaina saules staru mirdzumā, krita viņai uz pieres un viegli plīvoja, kad viņa pāršķīra lapu. Un viss viņas profils mirdzēja saulē, pat mazā pūciņa uz vaiga un skropstu gali. Vadims lūkojās viņā un juta, cik neapturami izgaist visi aizvainojumi, it kā šis niecīgais puteklītis, kas riņķo saules staros, tie izgaist no viena viņas dvašas pūtiena, un paliek tikai nepārvaramās, atkal mocošās ilgas pēc viņas, kurām nav spēka pretoties un kurām arī nevajag pretoties. Viņš pieskārās Ļenas rokai un, pēkšņa, priecīga atvieglojuma pārņemts, jautāja:

— Nu, ko tu bozies, vecenīt?

— Runā ar mani pieklājīgi, — Ļena teica, pacēlusi pret viņu mierīgas acis, kas iemirdzējās kā dzintars un

saulē piemiedzās. — Es nevaru ieredzēt tos jūsu večus un vecenes. Tas varbūt būtu asprātīgi pirmajā kursā.

Ak tā? Bet kādēļ tu tomēr bozies?

! nemaz nebožos. Un turklāt tu zini, kādēļ...

Viņš pat nepamanīja šīs atbildes pretrunīgumu un, nezinādams, ko iesākt, brīdi klusēja.

— Nu labi, atvaino, — pēkšņi viņš drūmi nomurmināja.

— Atvainot? — palūkojusies Vadimā, Ļena pasmaidīja, un šķelmīgi iemirdzējās viņas baltie zobi, to starpā viens mazs, peleks, izvirzījies uz priekšu. — Labi. Aiz cienības pret jūsu agrākajiem nopelniem es jums piedodu! Lai notiek!

— Nu, lūk ... Kaut gan es nezinu, kādā ziņā esmu vainīgs.

— Ak nezināt? Atvainošana tiek atcelta!

Atvainošana tomēr palika spēkā, un Ļena tūlīt uzaicināja Vadimu uz kino noskatīties jauno filmu. Bet Vadims vājā balsī teica, ka viņam neesot iespējams tikt, jo jābūt birojā.

— Tā ir! — Ļena teica. — Tev vienmēr gadās kaut kas interesantāks; Tev taču birojā nav obligāti jābūt?

— Nē, bet es ...

— Pagaidi, atbildi: vai tava piedalīšanās birojā obligāta vai nav obligāta? Vai tu esi biroja loceklis?

Vadims nopūtās un maigi teica:

— Nē, es neesmu biroja loceklis, tu to zini. Taču esmu Spartakam apsolījis, ka būšu, esmu devis vārdu, — tu saproti? Es taču nezināju ...

— Ak tu esi devis vārdu! — Ļena pamāja ar galvu, sataisījusi nopietnu seju. — Tad cita lieta. Protams, jāiet.

Lasītavā ienāca Palavins ar grāmatām padusē.

— Dima, tu te? Lejā tevi meklē uz biroju ...

— Zinu. Tūliņ. — Vadims teica. — Ļena, varbūt aiziesim rīt?

— Rīt? Ne-zinu ... — Ļena šaubās paraustīja plecus un, vārdus stiepdama, sacīja: — Rīt man vo-kā-āls, dažādas da-rī-ša-nas ...

— Nu, dari, kā tev patīk, — Vadims teica. — Uz redzēšanos!

Viņš izgāja pa durvīm un jau uz kāpnēm izdzirda, — bet varbūt viņam tikai tā likās? — Lēnas balsi: «Sergej, vai tu esi brīvs, vai tev arī jāiet uz biroju?» Tas kaut ko atbildēja, un abi sāka smieties. Vadimam iesāpējās sirds. Arī agrāk Ļena bija koķetējusi ar Sergeju viņa klātbūtnē, lai viņu pakaitinātu, bet tagad taču viņš bija aizgājis. Viņš nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt. Bet, ja nu tas bija tīšām teikts tik skaļi, lai viņš aiz durvīm dzirdētu? Nu jā, protams! ... Tomēr nē, Ļena to neteica skaļi, bet parastā balsī. Viņš tikai nejauši izdzirda.

Pēkšņi sadrūmis, Vadims lēni devās pa kāpnēm lejā, un viņam vairs neko negribējās: ne iet uz kino ar Ļenu, ne sēdēt birojā, ko viņš šodien bija ar tādu interesi gaidījis...

Biroja sēde notika komjaunatnes fakultātes komitejas telpās, otrajā stāvā. Bez Galustjana un biroja locekļiem Vadims šeit ieraudzīja Sašu Ļevčuku, komsorgus un no komjaunatnes aktīva dažus puišus un meičas, kas bija aicināti uz sēdi tāpat kā viņš, sevišķi svarīgā gadījumā.

Vispirms apsprieda sagatavošanos ziemas sesijai. Visi runāja daudz, aizrautīgi. Spartaks Galustjans neganti uzbruka komsorgiem, prasīja nosaukt studentus, par kuriem viņi «nav īsti pārliecināti», un noteica, lai organizē tiem palīdzību... Vadims klausījās pa ausu galam. Viņš skatījās pa logu, cerēdams ieraudzīt Ļenu: kā viņa aizies no institūta: viena vai kopā ar Sergeju? Pār pagalmu uz vārtiem devās daudz cilvēku, nepārtraukti klaudzēja durvis. Pamazām straume kļuva mazāka — lēnām gāja pāri, steidzīgi pārskrēja vieninieki... Ļenas nebija. Droši vien viņš nebija to pamanījis.

Spartaks Galustjans jau ziņoja par otro jautājumu.

— Iesākums, biedri, ir! — viņš runāja neparasti svinīgi. — Mums šodien jāpadomā: kā laist darbā tā saucamo sērijas ražošanu. Andrjuša mums tūlīt pastāstīs par savu pirmo pieredzi.

Vadims, nedzirdējis Spartaka runas sākumu, pagaidām neko nesaprata. Andrejs sāka runāt par kaut kādu literāru pulciņu, tad — par rūpnīcu, kur viņš strādājis kara laikā, par jaunajiem strādniekiem ... Ak tā, nu ir skaidrs. Birojs liek priekšā saistīties ar lielas rūpnīcas komjaunie šiem, uzņemties par tiem šefību: organizēt lekciju lasīšanu, vadīt pulciņus. Andrejs jau vada literāro pulciņu lielā mašīnbūvniecības rūpnīcā. Tā arī ir tā pirmā pieredze.

Kad atkal sāka runāt Spartaks, Vadims jau klausījās ar lielu interesi. Pirmajā un otrajā kursā Vadims ar Spartaku bija lieli draugi. Kādu vasaru viņi abi kopā aizbrauca uz Kaukāzu, nostaigāja kājām Gruzijas kara ceļu, bija Kolhidā, Tbilisos un Erevānā, aizkļuva pat līdz Sevana ezeram — un tas arī bija viņu ceļojuma galapunkts. Pie Sevana ezera viņi nodzīvoja desmit neaizmirstamu dienu, apskatīja Sevang Valsts elektriskās spēkstacijas būvi, klaiņāja pa piekrastes kalniem, svelmainiem un gaišiem kā visa Armēnija. No saulē sakaitušām kalnu virsotnēm plūda pretim galvu reibinošs senatnīgums: iznīkušie mī-dieši, leģendārā Partas valsts, ziloņu negantie rēcieni un seno laiku vēstures profesors Vikentijs Ļvovičs zilos svārkos. Kad viņi brauca atpakaļ, naudas pietika vairs tikai biļetei. Visu ceļu no Baku līdz Maskavai viņi gulēja uz kailiem plauktiem un pārtika tikai no milzīgajiem Kaukāza gurķiem un papirosiem «Vostok». Tā bija jautra vasara! ...

Pagājušo gadu Spartaks apprecējās, viņa sieva bija Enerģētikas institūta studente, dzīvoja kopmītnē. Viņa Vadimam patika — klusa, slaida meitene ar smagu, darvas melnu bizi, taču viņa tam Spartaku atņēma, var jau būt, ka arī ne viņa, bet tā dzīve, ko viņa atnesa sev līdzi, jauna, sarežģīta, Vadimam vēl sveša. Viņi mazliet atsvešinājās. Gada sākumā Spartaku ievēlēja par kursa biroja sekretāru. Viņš dedzīgi aizrāvās ar komjaunatnes darbu. Viņiem vienkārši nebija laika satikties, izņemot lekcijas un sapulces. Ik dienas Spartakam bija kādas neatliekamas darīšanas: gan komiteja, gan partijas birojs, gan rajona konference, gan Zinātniskā padome, kurā bija obligāti jāpiedalās. Viņš tagad vienmēr steidzās, runāja iedams, aprauti un rūpju pilns, viņa runā bija radušies jauni vārdi, jauni žesti.

Arī tagad viņš apņēmīgi ievelk ar slīpu rokas vēzienu kaut ko gaisā. Viņa jauneklīgā, melnīgsnēji sārtā seja bez ūsām stingra, piere koncentrēti savilkta grumbās. Spartakam piemita reta īpašība: viņam nebija svarīgi, ko citi domā par viņa ārieni, kā tiem patīk viņš — Spartaks Galustjans, kalsnais jauneklis melnā, neizskatīgi platā uzvalkā, ar tievu kaklu un ļoti zēnisku, tīru seju. Viņu satrauca un radīja rūpes tas, kā uzņem viņa spriedumus, viņa domas.

Pašreiz viņš strīdējās ar trešās grupas komsordzi Pi-čugiriu. Pičugina baidījās, ka pārāk liela aktivitāte rūpnīcā traucēs daudziem komjauniešiem mācīties. Studenti jau tā pārslogoti...

— Biedrene Pičugina, nevajag mūs baidīt! — Spartaks teica, dusmīgi valbīdams savas melnās, apaļās acis. — Tā nevajag darīt! Mēs nekādā ziņā nedomājam pārcelties uz rūpnīcu. Bet sabiedriskais darbs vēl nekad nevienu nav traucējis.

— Tas jūs traucē, — Pičugina teica. — Jūs vēl līdz šim laikam neesat loģiku ...

Spartaks atmeta ar roku:

— Tās ir blēņas! Mani kavē kas cits! Un loģiku, starp citu, esmu nolicis. Taču ne jau tas ir galvenais! Saprotiet, biedri, kad cilvēks vienu gadu, divus, trīs sēž, lūk, šādas iestādes sienās kā mūsu, ieracies konspektos, piezīmēs, bibliotēkas telpu čukstēšanā, uztraucošajās ieskaišu grāmatiņās, tad dzīvesprieks ir vējā, viņš pakāpeniski šajās sienās zaudē dzīves izjutu. Ir jau pareizi, viņš lasa avīzes, klausās radio, lieliski uzstājas starptautiskā stāvokļa un politiskās ekonomijas semināros! Taču visa valsts dzīve, mutuļojošā dzīve... — Spartaks atvilka elpu. — Jūs saprotat mani? Tā nedvesmo viņa sejā karstu versmi, nesvilina ar sakaitētu kvēli! Iet garām, it kā līdzās, tomēr garām. Jūs teiksiet: mēs esam studenti, piecgades aizmugure, piecgades rezerve. Lai arī rezerve! Mēs tomēr varam dzimtenei dot vairāk, nekā dodam! Mums taču ir jau kaut kādas zināšanas, pieredze — tās nedrīkst četrus gadus gulēt nedzīvas. Mācāmies? Mācās visi. Tas tikai senāk bija tā, ka vieni mācījās, otri strādāja. Tagad mācās visi un visi strādā! Tas ir par maz, ka strādājam sabiedrisku darbu institūtā — sienas avīze, lekcijas, vakari klubā. Tas viss mums pašiem, mūsu pašu vidū ...

— Mēs piedalāmies vēlēšanu kampaņā. Mums ir labs aģitkolektīvs, — atskanēja kāda aizvainota balss. — Kāpēc gan mums tā činkstēt kā Kazaņas bārenim [5]?

.— Ļoti labi! Un tomēr... — Spartaka melnīgsnējā roka pazibēja gaisā, — arī tā par maz! Atcerieties Ļeņina

vārdus par to, ka jaunatnes savienības locekļu pienākums «... katru savu briyo stundu izlietot, lai uzlabotu sakņu dārzu vai arī kāda fabrikā vai rūpnīcā organizētu jaunatnes mācīšanos...». Tikai nedrīkst ierobežoties ar vārdiem. Nākamajā sienas avīzes numurā jābūt rakstam par šīsdienas biroju, par perspektīvām. Viļkin, atzīmē! Es došu rakstu.

Vadims klausījās Spartakā ar sasprindzinātu, pieaugošu interesi. Daudz no tā, kas tika runāts, viņam nebija nekas jauns — viņš visu to jau zināja pats, sen ar prātu saprata, taču šī sausā, nedzīvā «saprašana ar prātu» pēkšņi iegāja it kā miesā un asinīs un trauksmaināk, kvēlāk pieskārās pašiem sirds dziļumiem. Jā, Galus-tjanam taisnība — mēs maz redzam, nepietiekami pazīstam dzīvi. Un viņš, Vadims, kas labāk par citiem zināja Dzimtenes notikumus, zināja, kas atjaunots, ko ceļ, kur rodas jaunas pilsētas, viņš, kas varēja no galvas noskaitīt visa gada ievērojamos notikumus piecos kontinentos, — ko gan viņš ir veicis šajos divarpus gados, atskaitot labu mācīšanos un šaržus sienas avīzei? Viņš atpūtās pēc frontes. (Iedomājies tikai, citi ir karojuši pa pieci gadi!) Tagad viņš tiešām atpūtās. Redzams, viņš pašreiz ļoti labi atpūšas ... Velns viņu būtu parāvis!

Bet viņš taču vēl nekad nav redzējis lielu rūpnīcu! Ar māla žogu ierobežoto čugunrūpnīcu Taškentā nav ko skaitīt. īstu cehu viņš nebija nemaz redzējis, viņš, pasaulē varenākās industriālās lielvalsts pilsonis.

— Belov, ko tu klusē? — pēkšņi viņam pievērsās Spartaks. — Sūtīsim tevi nodibināt sakarus ar rūpnīcas komiteju. Tevi un Andreju Sirihu.

Vadims aiz pārsteiguma piecēlās.

— Labi, — viņš teica. — Es iešu.

Viņam iešāvās prātā: ja nu tas būs rīt un Ļena atkal aicinās uz kino (šodien viņa varbūt neaizgāja), vajadzēs atkal atteikties. Un viņš nodomāja, ka Ļenai zļnāmā mērā taisnība, jo patiešām daudz, kas viņam liekas Interesants, Ļenu nepavisam neinteresē ...

— Sūtiet kādus piecus! Būs solīdāk, — Ļevčuks ieteica. — Ņemiet Palavinu, tas ir iespaidīgs puisis, ar pīpi.

— Domās, ka profesors! — iesmējās Marina Gravece.

— Tas nav svarīgi: Tā, Sirihs, Belovs, no biroja ies Ņina Fokina, Palavins — lai būtu iespaidīgāk, un...

Kaut vai Lagodenko. Tas tev, Pjotr, būs komjaunatnes uzdevums. Iesiet tuvākajās dienās, tiklīdz visu norunāsim.

— Ar Palavinu kopā es neiešu, — Lagodenko pēkšņi teica.

— Kāpēc tā?

— Mums nav pa ceļam.

— Ko tas nozīmē? Atkal sākas ...

— Tā ir, neiešu! — Lagodenko īgni nomurmināja. — Bet iespaidu atstāt sūtiet viņu pie meitenēm uz Glazunova vārda nosaukto operešu skolu.

— Palavins, starp citu, pašreiz aizņemts, — teica Va-ļuša Mauere, — viņš gatavo Jaungada sarīkojuma pro-gramas humoristisko daļu.

— Labi, tad iesiet bez viņa, četratā, — Spartaks teica.

Pieci biroja locekļi vienbalsīgi apstiprināja lēmumu,

kas uzrakstīts izskatījās šādi:

«Literatūras fakultātes trešā kursa komjaunatnes birojs nolēma pirmajā ceturksnī nodibināt un otrajā visādā veidā izvērst biedriskas attiecības un uzņemties šefību par komjauniešiem mašīnbūvniecības rūpnīcā, kur VĻKJS rūpnīcas komitejas sekretārs ir biedrs Kuzņecovs.»

Vadims uz ielas izgāja kopā ar Spartaku.

Debesis rietumpusē, no kurienes vāliem vēlās smagi, violeti mākoņi, vēl bija gaišas. Pūta ass vējš un dzenāja virs galvas mākoņus, saraustīdams tos tumšās, lēverainās pikās. Trotuārs bija iežogots ar augstu koka sētu. Te tika celts daudzstāvu nams. Darbs ritēja arī vakaros, sausi sprakšķēdami, uzliesmoja elektriskie metinātāji, uz sastatnēm sasaucās strādnieki. Augšējā stāvā gaiši dega spuldzes, kaut kas nepārtraukti klaudzēja, blīkšķēja kā uzstiepts audekls, neskaidri un sīki, vējā gaisdama, skanēja vīrieša balss ...

Spartaks ātri gāja pa līgojošos dēļu ietvi, kas bija pagaidām salikta gar sētu. Vienā rokā, padusē pasitis, viņš turēja lielu saini grāmatu, otrā tukšu tīkliņu. Vadims tikko tika viņam līdzi.

— Arī šeit būvē, strādā dienu un nakti... — nepagriezies Spartaks murmināja zem deguna. — Esam jau pieraduši — sētas un sētas. Tikai traucē iešanu. Droši vien ir arī jauniešu brigādes? Nu protams. Jaunatne te no visa apgabala sabraukusi celt Maskavu. Taču visiem tuvu ...

Vadimam gribējās izstāstīt Spartakam, kāpēc tieši viņš ar nepacietību gaida darbu rūpnīcā. Taču to izskaidrot nebija tik viegli, tam bija arī netverams sakars ar Ļenu. Bet Spartaks — Vadims to juta — pret Ļenu izturējās ar vieglu ironiju, runāja ar viņu laipni, jokodams, bet nekad — nopietni. Nē, ar viņu nav vērts runāt par Ļenu. Un pats Spartaks Galustjans — tas Spartakiņš, ar kuru viņš sporta biksītēs bija kāpelējis pa kalniem, ēdis ceļā •rūgušpienu, strīdējies par Bloku un Majakovski, tas stūrgalvīgais, viegli aizvainojamais jauneklis ar tievo, zēnisko kaklu, šis puisis, par kuru viņš vienmēr bija juties gudrāks, erudītāks, dzīvē vairāk pieredzējis, šodien pēkšņi Vadimam parādījās cits cilvēks, gudrs, tālredzīgs, kas pelnījis patiesu cieņu. Viņš prata pateikt pašu galveno, kas bija svarīgs visiem, bet viņam, Vadimam, it sevišķi.

— Nu, kā tev klājas? — Spartaks pēkšņi jautāja, vēl arvien viņā neskatīdamies. — Mēs kaut kā pēdējā laikā neparunājam, nesatiekamies. Kā klājas māmuļai?

Vadims teica, ka māte stipri slima.

— Tad tādēļ tu tik noskumis? — Spartaks jautāja.

— Es redzu.

Jā, viņš noskumis galvenokārt šī iemesla un vēl dažu mazāk svarīgu iemeslu dēļ. Viņi sāka runāt par gaidāmajiem eksāmeniem. Spartaks atcerējās, ka Pičugina viņam šodien pārmeta, ka viņš nebija laikā nolicis loģiku. Pareizi, viņš bija to ielaidis. Nolikt jau nu nolika, bet ar pūlēm, viņam gandrīz nemaz nebija lekciju konspektu.

— Jā, Vadik, pagrūti... — viņš teica nopūzdamies.

— Necilvēciski nogurstu. Un vēl ģimene, sieva jauna, apvainojas, pats saproti. Šodien, lūk, — viņš papurināja tīkliņu, — jāiet vēl pārtikas veikalā, jāpagādā vakariņas. Sūra raksta ieskaites projektu, bet man, redzi, ar saimniecību jānodarbojas... Ģimenes cilvēks, neko darīt.

Viņš iesmējās, redzams, visu to nevērojot, ļoti apmierināts ar savām jaunajām ģimenes cilvēka īpašībām.

— Viens mani dzen postā — neko neprotu darīt mierīgi! Strādāju, kamēr krītu uz deguna, visu aizmirsdams. Tas nav labi, tādēļ arī nogurstu. Jā! Paklausies! — Viņš moži pievērsās Vadimam, satvēris to aiz pleca. — Vajag bibliotēku paskatīties!

— Kādu bibliotēku?

— Nu, tiem tur, rūpnīcā! Kad aiziesiet — apskaties! 142

Šajā ziņā tiešām varam viņiem palīdzēt. Galvenais —jaunas formas! Saproti? Interesantas, iedarbīgas! Ar ideju vien par maz. Bet kā to iemiesot? Kāda veida? Tas ir svarīgi...

ч Krustojumā viņi atvadījās.

— Tu arī padomā! Vajag kaut ko jaunu! Padoma! — Spartaks vēlreiz iztālēm nosauca.

11. NODAĻA

Sestdien pēc lekcijām Spartaks Galustjans paziņoja, ka trešā kursa studenti otrajā dienā tiek mobilizēti svētdienas talkā — gāzes vada ierīkošanai Maskavas nomalē. Pulksten deviņos rītā viņiem vajadzēs sapulcēties institūtā un no turienes kopīgi doties uz būvlaukumu. Par brigadieriem tika izraudzīti Lagodenko, Vadims un Gorcevs. «La-godenko izraugām muskulatūras dēļ,» Spartaks jokoja, «Senu Gorcevu — akurātības dēļ, bet tevi, Vadim, — kā viena, tā otra dēļ, kopā ņemot.»

Vadims ieradās kopmītnē pusdeviņos. Saskaņā ar pavēli «forma — darba drēbēs» Vadims bija ģērbies savā armijas mundierī — garos zābakos, aizsargkrāsas vatenī.

Pagalmā viņš ieraudzīja Lagodenko un Viļkinu, kas nodarbojās ar rīta rosmi. Lai gan bija auksts, viņi abi bija sporta krekliņos un skrēja viens pakaļ otram — pa priekšu Pjčitrs, tad Maks — apkārt pagalmam. Saule vēl nebija uzlēkusi, un zilganajā ausmas krēslā puišu kailās rokas izskatījās melnīgsnējas, spēcīgas. Viņi taisīja pietupienus, locījās jostas vietā, un Lagodenko kliedza uz Maku:

— Pareizu elpošanu! Viens — ieelpot... Saproti? Viens ieelpot...

Istabā elektriskā .gaismā Vadims ieraudzīja, ka nabaga Maks pavisam nosalis, visa miesa pārklāta ar «zosādu».

— Paraugies uz Maku, tu viņu pavisam esi nobeidzis! Tas taču nav redaktors, bet creme brulee.

— Nē, nē, es jūtos ļoti labi! — iesaucās- Maks svešā balsī, nosalušajām lūpām trīcot.

— Nekas, tas nāk tikai par labu, — Lagodenko nomurmināja. — Es no šā vārgā radījuma iztaisīšu svarcēlāju.

Maks tūdaļ apģērbās, bet Lagodenko vēl ilgi staigāja

sporta krekliņā, savilkdams muskuļus un demonstrēdams tos Vadimam dažādos stāvokļos. Slaucīdams seju, viņš turēja dvieli ar tik sasprindzinātām rokām kā divus pudus smagu svaru bumbu.

— Ei jūs, priekšnieki, vai ņemt aparātu? — Ļesiks jautāja.

— Ņem, ņem! Tikai kustieties ātrāk! — Vadims teica, pulkstenī skatīdamies. — Bet vai meičas kārtībā?

— Meičas? Pilnīgi!

No gaiteņa atskanēja troksnis un pamodušās kopmītnes balsis: durvju klaudzieni, kāju švīkstoņa, skraidelēšana, trauku šķinda. Lagodenko no rīta aizsmakušā basā imitēja modināšanu flotē:

Ce-lies, brālīt!

Karsts jau ūdentiņš, karsts jau ūdentiņš — sasils vēderiņš!

Tikai Rašids gulēja zem segas un ar savām melnajām, miegainajām acīm lūkojās uz biedriem. Pirmais kurss talkā nepiedalījās. Kad visi bija sapulcējušies un jau gāja laukā no istabas, Rašids pēkšņi pietrūkās no gultas.

— Es arī iešu jums līdzi! — viņš sauca. — Ko es te viens? Es iešu jums līdzi!

— Nu, tad tikai seko mums, — Vadims teica. — Mēs iesim uz institūtu.

Pagalmā pie puišu grupas pievienojās meičas, un visi kopā devās uz institūtu. Ausa jau gaisma, virs melnajiem māju jumtiem izpeldēja smaga, nespodra saule un aplēja ar saviem vara dzeltenajiefti stariem logus, laternu stabus, automobiļus. Tālākās mājas bija miglā, un iela likās bezgalīga.

Pulksten deviņos viss kurss — ap pusotra simta cilvēku — sapulcējās pie institūta ēkas. Spartaks šajā dienā bija aizņemts rajona komitejā, un galvenā vadība bija viena paša Ļevčuka rokās. Nebija arī Sergeja Palavina — tas jau iepriekšējā dienā bija teicis, ka nevarēšot piedalīties talkā, jo beidzot rakstīt referātu, kas viņam pirmdien jālasa SZB. Iemesls, bez šaubām, pamatots.

Ceturtdaļstundu vēl gaidīja nokavētājus — un beidzot saka kustēties. Līdz darba vietai gāja kājām, garā, pa visu kvartālu izstieptā kolonā. Puiši pa ceļu jautri trieca, jokoja, meičas dziedāja. Ļesiks arvien paskrēja sāņus un ar savu fotoaparātu knipsēja interesantākos kadrus.

Vadims ar nepacietību gaidīja darbu un sirds dziļumos cerēja ar savu brigādi citus pārspēt. Viņš bija noilgojies pēc fiziska darba — gribējās izjust tā smagumu, nogurumu. Pēdējā laikā bija par daudz nosēdēts pie grāmatām. Un varbūt tādu pašu nepacietību izjuta arī Lago-denko, Remeškovs un Saša Ļevčuks, kas, braši pieklibodams, gāja visiem priekšgalā un nevēlējās atpalikt, kā arī citi viņa draugi, kas soļoja garajā kolonā pa rīta atpūtā snaudošajām ielām, soļoja uz darbu kā uz svētkiem, kā uz svētdienas ekskursiju ārpus pilsētas, — un sajuta, ka viņi ir jautra, draudzīga ļaužu kopa, kuriem visiem viena dabiska, vienkārša vēlēšanās strādāt, šī sajūta bija prieka pilna un izraisīja spēkus. Vadims zināja, ka ne visi uz svētdienas talku nāca vienādi labprāt, — daži atrāvās no mācībām, citi no ilgi gaidītās satikšanās un svētdienas izklaidēšanās, vēl kāds cits bija vienkārši slinks un gribēja pagulēt, un tomēr visi viņi tagad smējās, bija patiesi apmierināti, ka nav paļāvušies pārejošai mazdūšībai, kurnēšanai, kas viņiem no rīta bija iečukstējusi: «Vai tad bez manis neiztiks? Tas taču galu galā brīvprātīgi...»

Meiteņu rindā kaut kur kolonas vidū soļoja Ļena. Va-dimam nez kādēļ bija sevišķi patīkami viņu redzēt vienkāršā, siltā bezrocī, lakatiņu galvā, rokās viņai bija milzīgi ādas cimdi — droši vien tēva — tos viņa smiedamās visiem rādīja. Pavisam negaidīti Ļena pieskrēja pie Va-dima. #

— Vadim, tu, izrādās, esi mūsu priekšnieks? — viņa priecīgi jautāja.

— Jā gan. Es tagad jūs patrenkāšu!

— Nē, nav tiesa? Es tikai nupat uzzināju, Vadim! — viņa paņēma to zem rokas un maigi, bet uzstājīgi atvilka kolonas malā. — Tu zini... labi, ka tieši tu esi brigadieris.

— Kāpēc? — viņš smaidīdams jautaja. — Ceri dabūt pamazinātu normu?

Ļena nopietni papurināja galvu.

— Nē. Tu saproti, es vakar esmu apsaldējusi kaklu un, ja šodien ilgi uzturēšos ārā, tad varu pavisam saaukstēties. Kā tad es vārēšu dziedāt? Nākamo nedēļu ir mēģinājums Jaungada vakaram, un vispār mans koncertmeistars man kategoriski teica ... Es pat nezinu ...

Vadims gāja viņai līdzās, arvien zemāk nolaizdams galvu.

— Nu un kas tad? — viņš jautāja.

— Būs taču neglīti, ja es pusstundu parakšu un ajziešu vai ne, Vadim? Man būs ļoti nepatīkami. Es labāk tūlīt aiziešu, nemanot...

Viņš aiz pārsteiguma apstājās un, mirkli klusēdams, lūkojas viņas skaidrajās, naivi smaidošajās acīs ar gaišajām skropstām. Šīs skropstas pēkšņi sāka trīcēt, nolaidās uz leju, aizsedza acis, un Ļena nosarka.

— Kādēļ tu klusē? — viņa jautāja ar izbrīnu, kas Vadimam likās mākslots. — Mana iela. Es iešu, labi, Vadim?

— Labi, — Vadims teica.

— Es nemanot...

— Jā, jā ...

Ļena palaida viņa roku, tad vēlreiz pieliecās pie viņa un iečukstēja ausī:

— Bet pēc talkas atnāc pie manis, vakarā. Garām tikpat jāiet. Ai, es, liekas, esmu pamatīgi apsaldējusies!... Labi, Dima, atnāksi?

Viņš pamāja ar galvu. Ļena aizgāja atpakaļ, un pēc maza laiciņa viņš izdzirda Ņinas Fokinas balsi:

— Ļena, mums jāiet taisni! Kur tu?

.Un Ļenas balsi:

— Man, meitenes, kakls sāp. Es Belovam atprasījos un arī Ļevčukam. Šausmīgi par kaklu baidos.

Kāda meitene līdzjūtīgi teica:

— Jā, jā, Ļena, tu piesargies, citādi Jaungadā nevarēsi dziedāt.

Vadims neatskatījās. Viņam pēkšņi kļuva tik netīkami, tāds kauns, it kā viņš pats būtu izdarījis kaut ko briesmīgu. Viņš gāja salīcis, baidīdamies atskatīties, lai neieraudzītu Ņinu Fokinu, Raju, sīko Gaļinu Mamonovu ar tievajām, bērnišķīgajām rokām un puišus, kas visi varbūt saprata un tagad čukstus, viņam nedzirdot, par to cits ar citu sarunājās. Viņam likās, ka visi raugās* viņa mugurā un saprot, kāpēc viņš neskatās atpakaļ.

Būvlaukums atradās viena no līkajām, šaurajām ieliņām, kuras, kā par brīnumu, vēl bija saglabājušās no vecās nomales. Pirms kādiem četrdesmit gadiem šo rajonu apdzīvoja panīkušas muižnieku ģimenes, sīki bodnieciņi, nabadzīgi amatnieki. Padomju varas laikā te izaugušas lielas rūpnīcas, vecās ielas tika noārdītas, iztaisnotas un būvētas jaunas. Maskava izpletās arvien tālāk uz rietumiem — un tur, rietumos, izauga jauna Maskava ar daudzstāvu namu kvartāliem, milzīgiem veikaliem, skvēriem, laukumiem, no centra ar metro un trolejbusa palīdzību sasniedzama kādās desmit minūtēs. Sī Maskavas daļa, patiesībā būdama nomale, nemaz pēc tādas neizskatījās — drīzāk par nomali varēja nosaukt tās līkās, šaurās ieliņas, kas bija palikušas kaut kur aizmugurē jaunajiem kvartāliem, kaut arī tās atradās centram krietni tuvāk un piederēja pie pilsētas kodola. Maskava strauji izpletās, pāriedama savas vecās robežas ne tikai uz rietumiem, bet uz visām pusēm, un šī nomaļu apbrīnojamā pārvietošanās bija vērojama visur.

Katru gadu Maskava mainījās jēdziens par «labu rajonu». Ja pirms piecpadsmit gadiem par labu rajonu, piemēram, uzskatīja Arbata laukumu, tad pirms desmit gadiem par tikpat labu rajonu izvērtās Ļeņingradas šoseja un piecus gadus vēlāk Možaiskas šoseja, Lielā Poļankas iela un Kalugas iela, bet pēc kara vēl daudzas citas ielas ne bez pamata sākušas konkurēt ar Arbata laukumu un saukties par «labiem rajoniem». Visa Maskava pamazām kļuvusi par «labu rajonu». Nomales izzudušas, tāpēc ka būtībā izzudis centrs. Jā, Maskavas centra nozīme tagad ir tikai ģeometriska, simboliska, to noteic Kremlis un Sarkanais laukums, jo visas komunālās un pilsētas ērtības, kas senāk bija saistītas ar «centru», kā gāze un telefons dzīvokļos, universālveikali, teātri, kino, ērta satiksme, — tas viss tagad kļuvis par visu Maskavas divdesmit piecu «labo rajonu» ieguvumu.

Iela, kurā notika svētdienas talka, arī bija pakļauta izzušanai. Tās vietā cēlās plaša maģistrāle, kuras kontūras jau skaidri iezīmēja nojaukto māju drupas un būvlaukumu sētas, aiz kurām pacēlās baltu un sarkanu ķieģeļu jaunceltņu stāvi.

Iekāms noleja nākamo maģistrāli ar betonu un asfaltu, vajadzēja ielikt gāzvada caurules. Šīs smagās, melnās caurules jau gulēja tranšejās, un studentu darbs bija aizbērt tranšejas ar zemi. Būvdarbu vadītājs — kalsns vīrietis īsām kājām, ādas mētelī un gumijas zābakos ļoti ilgi, sīki un laipni skaidroja Ļevčukam un pārējiem brigadieriem darba būtību. Viņš runāja sēkdams, klusinātā balsī un visus ražošanas rīkus nosauca pamazināmā formā:

— Tikai es jūs, biedri, lūdzu, — viņš sēca, pakratīdams no tabakas nobrūnējušo pirkstu, — tiklīdz gabaliņu pieberiet — tūlīt ar blietīti. Tāds mums noteikums, citādi grunts nosēdīsies. Nu, iesim, saņemsim lāpstiņas!

Kad visi studenti bija apbruņojušies ar lāpstām, darbu vadītājs norādīja katras brigādes iecirkni. Uz katru cilvēku vidēji iznāca pa seši kubikmetri zemes, ko vajadzēja sasviest no augstām zemes kaudzēm visgarām izraktajās tranšejās.

— Nu, sarausim, Dima! — Lagodenko teica, draudoši pamirkšķinādams.

Viņš sen jau bija mēteli nometis un strādāja tikai adītajā kamzolī, kas cieši piegula viņa pleciem un bicepsiem un tādēļ bija viņa iemīļotākais apģērba gabals. Ļesiks vēl arvien lēkāja pa zemju kaudzēm, izvēlēdamies «kadrus».

— Sāciet taču strādāt! Jaunekli beretē, ko jūs pie sievietēm lipināties? Ņemiet lāpstu, neesat taču pludmalē! — viņš dusmīgi sauca. — Uzmanību! Fiksēju darba sākumu! Celtniecības patoss! ... Ei, nestāviet brigadierim priekšā!

Vadims apstaigāja savu iecirkni, rūpēdamies, lai katrs varētu strādāt ar pilnu jaudu, citus netraucēdams. Milzīga saule, ietinusies baltā miglāju mākonī it kā olas dzeltenums «vēršacī», bija jau pacēlusies augstu un lēja izkliedētu ziemas gaismu uz ielu, mājām un cilvēkiem. Bija viegls sals. Daudzi vēl nebija paguvuši iesilt un strādāja mēteļos, taču pamazām visi sāka atģērbties.

Darbu vadītājs mācīja meitenes:

— Biedrene, jūs nepareizi turat lāpstu, — viņš teica, piesardzīgi ieklepodamies. — Ņemiet tuvāk pie dzelzs un stājieties sāņus! Lūk, tā ...

Iespļāvis rokās, viņš paņēma lāpstu un rādīja. Vadi-mam viņš reizes piecas atgādināja:

— Attiecībā uz blietīti, lūdzu ... Vai neaizmirsāt? Lūk, lūk, tiklīdz gabaliņu, tā tūlīt ar blietīti...

Darbs visā iecirknī bija ievirzīts. Zemju pikas no abām pusēm lidoja tranšejā, slīdēja cita gar citu un dobji atsitās pret cauruli. Vadims novilka vateni un, iespļāvis rokās, paņēma lāpstu. Viņš ar patiku sajuta zemes līgano smagumu, kas vilka lāpstu uz leju, tās svaigo, vēso smaržu un spēku savās rokās, kas pacēla šo smagumu viegli, veikli, it kā pavisam bez piepūles. Viņš stāvēja, stingri atspēries, ilgu laiku bez atpūtas svieda zemes tranšejā. Viņam šis darbs patika. Un gribējās tā strādāt ilgi, līdz galīgam nogurumam. Domas pamazām atbrīvojās no kustībām, kuras viņa rokas jau veica mehāniski, kā arī no brigadiera rūpēm. Vēl līdz šim laikam viņš nebija varējis apspiest sevī nepatiku, kas bija palikusi pēc Ļenas aiziešanas.

Attiecībā uz kaklu, koncertmeistaru un mēģinājumu viss bija izdomāts, tas viņam tagad bija pilnīgi skaidrs. Nevajadzēja viņu laist, vajadzēja sūtīt pie Ļevčuka. Kā gan viņam tas nebija ienācis prātā! Protams, vajadzēja sūtīt pie Ļevčuka... Var jau būt, ka neviens tam nepiešķirs sevišķu nozīmi, ka viņš to atlaidis. Varbūt visi noticēja viņas vārdiem par slimo kaklu. Varbūt arī tā. Taču nepatīkamā sajūta, kuru viņš bez sekmēm centās pārvarēt, nepavisam neradās tāpēc, ka kāds varētu par viņu vai Ļenu slikti domāt. Nē, tas nebija galvenais.

Viņš pats bija sliktās domās par Ļenu. Pirmoreiz tik sliktās un tik noteiktās.

Lai izbēgtu no šīm nepatīkamajām domām par Ļenu, Vadims nolēma domāt par savu referātu. Bet tūlīt atkal atcerējās: tik daudz viņi ar Ļenu bijuši divatā un runājuši par visu ko, tikai ne par referātu. Dažreiz viņš bija neviļus sācis par to runāt, jo visu laiku par to domāja, taču tūdaļ bija sapratis, ka tas Ļenu neinteresē. Kādreiz* viņa bija teikusi: «Vadim, tu esi lielībnieks. Kādēļ tu allaž gribi runāt par savu referātu?» Un viņš vairs nekad par to nerunāja. Vajadzētu pēc talkas aiziet paskatīties — varbūt tiešām saslimusi? Bet ja nu? Nē, neērti iet šajā netīrajā vatenī, ar netīru seju un šajos lielajos zābakos. Un bez tam ... varēs tomēr domāt, ka viņa tiešām saslimusi. Nē, neies ...

Aizņemts ar savām domām, Vadims nedzirdēja jautros jokus un runas visapkārt, neapklusināmos smieklus, meiteņu pārgalvīgās, bramanīgās sarunas. Kaut kur smējās Ļesiks:

— Мак, tas taču gāzes vads un ne dārgās kaps! Un smiltis nav cukurs — ber, nežēlo!

— Paej tālāk!

— Nē, nu paraugieties uz redaktoru! Tur lāču vai jāplīst no smiekliem!

Netālu no Vadima strādāja Rašids. Taisīdams lielas pauzes, kuru laikā viņš atstiepa muguru un ar spēcīgu grūdienu aizmeta no lāpstas zemes, Rašids stāstīja Gaļinai:

— Mans vectēvs raka zemi. Katrs uzbeks ir zemes-racējs ... Septiņu gadu vecumā es ņēmu rokā ketmenu ... Ketmenu esi redzējusi? Ek! — tā ir pavisam cita lāpsta! Ketmenas taisa no tērauda, ka) kalvē ... Jāpaceļ augstu virs galvas un tad jāsviež lejā. Tās ir smagas, pašas lien zemē.

— Laikam gan ļoti grūti? Vai ne? — Gaļina jautāja.

— Protams, grūti. Vēlāk nekas... Vasarā būvējām kanālu ... Zini, kāda mums vasara? Stepē tāda svelme, ka āda gruzd ... Stundu sviežam zemes, piecas minūtes pārtraukums, un tā visu dienu... Tiklīdz pārtraukums — krītam gar zemi, guļam, atpūšamie^, tibeteika uz acīm ... Vēlāk skrien puikas, nes ūdeni... Spainis apsegts ar lupatu, bet ūdens tāpat putekļu pilns, dzeltens un silts kā tēja ... Iedzer, bet gar zobiem šņirkst smiltis, spļaudies.

— Šausmīgi!

— Kādēļ šausmīgi? Nemaz ne — jautri. Dzīvojām teltīs... Vakaros pastaigājāmies, dziedājām, bet stepe liela ... Un cik daudz tur ... nu, kā viņus sauc... tādi dzelteni, pūkaini zirnekļi, lēkā kā zaķi...’ Palangas! Zini?

— Falanga?' Atceros gan, — Gaļina teica. — Zooloģijā mācījāmies.

— Jā, no visas stepes bija saskrējuši, sajutuši mūsu virtuvi. Mēs, tiklīdz ieraugām, noteikti noķeram un nositam. Nu un tad, zini, visu beidzām — un ūdens sāka tecēt! Lēnām tek un tek, bet mēs tam ejam blakus, arī lēni, un tikai dziedam, kliedzam, nezinām, ko ... Bet kāda meitene — tāda jautra, nu tad skaista! — nolec lejā un tieši ūdenim pa priekšu skrien, dejo. Bet cik lieliski dejoja— kā Tamara Hanuma, vēl labāk!...

Tranšeja pa to laiku bija piebērta. Caurule vairs nebija redzama. Vadims lika diviem puišiem ņemt blietes un noblietēt pirmo kārtu. No blakus iecirkņa bija dzir-dams Lagodenko bass — viņš kādu izrāja, ar kādu vētraini strīdējās.

Viņam droši vien pirmajam gribējās pabeigt darbu. Un Vadims saprata, ka tas nav izskaidrojams vienkārši ar Lagodenko cenšanos būt pirmajā vietā, bet arī ar vēlēšanos pēc rājiena sevi attaisnot, izpildīt biroja uzdevumu iespējami labāk. Uz koka dēļa, kas bija piesists pie divstāvu mājas durvīm, parādījās pirmā kaujas lapiņa — to bija izlaidis Maks.. Vadims iztālēm izlasīja lielu uzrakstu:

«Nostrādātas divas stundas. Belova iecirknī iesākta pirmā blietēšana. Atpaliek Gorceva brigāde.

Straujākus tempus, biedri komjaunieši! Līdz pulksten četriem visam darbam jābūt pabeigtam!»

Vadims bija sadalījis savu brigādi vairākās grupās — pa desmit cilvēku katrā. Vislabāk strādāja Andreja un Rašida grupas, kaut arī tajās vairums bija meiteņu. Pēc stundas izdarīja Īsu pārtraukumu. Vadims pats arī jutās noguris, taču dīvaini, jo vairāk nogura, jo vieglāk un priecīgāk veicās darbs. Neviens viņam netaujāja par Ļenu, un viņš arī par to vairs nedomāja. Sāpēja mugura — nepieradis. Sametās karsti. Gribējās dzert.

Pulksten trijos dienā Vadima brigāde pirmā beidza savu iecirkni.

— Varat doties mājās, — Ļevčuks teica.

— Kā domājat? — Vadims jautāja tuvāk stāvošajiem puišiem.

— Vajadzētu palīdzēt Gorcevam, — Andrejs sacīja.

— Var, — Ļesiks piekrita.

— Noteikti jāpalīdz! — Marina atsaucās. — Kā gan citādi?

Daļa Vadima brigādes devās uz Gorceva iecirkni — visi negāja, lai neradītu drūzmu. Lagodenko beidza pusstundu vēlāk. Ļesiks nofotografēja viņu arī, bet vispirms viņš uzņēma Vadimu un Ļevčuku, kas bija viens otru apskāvuši ap pleciem. Ļevčuks bija par Vadimu. īsāks, un turklāt vēl viņam bija grūti uz mīkstās zemes stāvēt, tādēļ viņu apskāviens neiznāca veikls. Abi turēja rokās lāpstas.

Ļesiks teica, ka kadrs neesot interesants, vajagot izdo-mat kaut ko neparastu, izdomāt sižetu, bet, tā kā nebija laika domāt, tad nofotografēja, kā iznāca.

Vadims pajautāja darbu vadītājam, vai nav vēl kāds uzdevums pārējiem viņa brigādes cilvēkiem, kas palikuši bez darba.

Vēlreiz ar blietīti vajadzētu pāriet, — darbu vadītājs teica un kā atvainodamies piebilda: — Stingrāk prasa, ziniet, — cik iespējams ...

Vadims nosūtīja četrus cilvēkus blietēt.

— Nu, un vai citiem arī vēl nebūtu kaut kas? Uz pusstundu?

— Pusstundu? Tā, tā, tā ... Tūlīt.

Viņš noņēma no galvas cepuri ar lielu nagu, aši pakasīja pakausi un paskatījās atpakaļ.

— Darbs, protams, ir, — viņš nopūzdamies braši teica.

— Tūlīt atradīsim, vienu momentu! Tā, tā, tā ... Redzat, kur tās zemes sasviestas? Un tieši aiz tām atrodas stabiņš ar divām planciņām, to vajadzētu aizstiept pie sētas.

Tur, kur viņš rādīja, tiešām atradās «stabiņš ar divām planciņam» — masīvs dzelzs stabs ar virsū uzsistām sliedēm. Desmit cilvēku to stiepa pie sētas. Pulkstenis jau bija pāri četriem, un sāka krēslot. Vadimam vēl arvien gribējās dzert. Viņš uzvilka vateni un devās pa ielu aug-šup uz gāzēto ūdeņu kiosku. Nonācis piekalnē, viņš palūkojās atpakaļ. Iela izskatījās pavisam citāda, nemaz vairs nelīdzinājās tai, kāda bija no rīta. Dziļais grāvis ar brūnās zemes vaļņiemgar malām, kas ielu bija padarījis tik neglītu un izskatījās kā kropla rēta, tagad bija izzudis. Lagodenko un Gorceva brigādes arī bija beigušas savus iecirkņus, studenti vilka mugurā mēteļus, sadalījās trokšņainās grupās, aiznesa lāpstas, katrs pa vairākām pār pleciem. Iela uzreiz kļuva neparasti pilna ļaužu un šaura. Vakara krēslā Vadims nevarēja saskatīt savu draugu sejas, taču iztālēm pazina Ļesika un Lagodenko balsis, Marinas smieklus, Gaļinas Mamonovas maigo balstiņu: «Meitenes, dodiet spoguli! Es laikam esmu šausmīgi netīra?» Balsu skanēja daudz, tās saplūda, sasaucās, pārkliedza cita citu, kāds sauca Vadimu: «Kur Belovs? Belov!» — un kada sievietes balss atbildēja: «Viņš aizgāja padzerties!»

— Kā — nav visas? — skanēja Lagodenko bass.

— Teicu, ka visas atdevu! Man tava lāpsta — kā popam ermoņikas ...

— Kas ies ar mani uz kino?

— Bet mūsu brigāde tomēr pabeidza pirmā!

— Jums vīriešu vairāk ...

— Puiši, Ļoška pakāris mēteli un nu vairs nevar aizsniegt! Ha-ha-ha ... Zemes noraka!

Vadimam pēkšņi likās, ka viņš stāv nevis Maskavas ielā, bet kādā nepazīstamā, jaunā pilsētā. Beigusies darba diena, un viņa draugi iet atpūsties uz mājām, lasītavām kino. Beigusies līksmā darba diena. Vai tad nebija līksma? Vai tad šie cilvēki un kopā ar tiem arī viņš neizjuta patiesu līksmi tāpēc vien, ka atnāca uz būvlaukumu un strādāja godīgi, līdz nogurumam, slapjām mugurām šajā saltajā decembra dienā? Vai tad viņi neizjuta vislielāko prieku, draudzības prieku, kopēju tieksmju un centienu prieku katram par sevi un kopā par visiem? Viņu jutās tomēr bija daudz vienkāršākas, parastākas nekā šīs domas, kas satrauca Vadimu ...

— Belo-ov!... Di-imkā-a! — skanēja iztālēm Lagodenko dusmīgā balss.

— Eju! — Vadims atsaucās un atģidies pieskrēja pie kioska.

Nekāda ūdens nebija, un Vadims izdzēra krūzi alus. Sieviete kažokā, kuram virsū bija uzvilkts balts pārvalks, smaidīdama jautāja:

— No gāzes vada?

— No gāzes vada. Un tad?

— Gribas zināt, mēs šajā mājā astoņpadsmit iedzīvotāju, — vai drīz laidīsiet?

— Drīz, drīz.

— Uz Jaungadu apsolīja, — vai pagūsiet?

— Domāju, ka pagūsim, — Vadims nopietni teica, — jāpagūst.

— Tad varbūt Jaungadam pīrāgus uz gazes cepsim? Mēs jau gaidīt gaidām, ziniet! — viņa pasmējās, mirdzošām acīm lūkodamās Vadimā.

12. NODAĻA

SZB pēdējā sanāksmē pirms sesijas bija neparasti daudz cilvēku. Nez no kurienes par Sergeja referātu bija uzzinājuši citās fakultātēs, bija atnākuši studenti no vēstures fakultātes un pat no bioloģijas fakultātes. Pie galda līdzās katedrai sēdēja Krečetovs, Rietumeiropas literatūras pasniedzēja Ņina Arkadjevna Bespjatova un Kozeļ-skiš ar garu pīpi zobos, ar savu starojošo, jauneklīgo sārtumu. Viņš neko nepierakstīja un, piemiedzis acis no pīpes dūmiem, visu laiku lūkojās uz Sergeju, kas stāvēja katedrā.

Sergejs lasīja skaļā, skaidrā balsī. Izlasījis frāzi, kas viņam likās vairāk svarīga un izdevusies, viņš mirkli apstājās un uzmeta žiglu skatienu profēsoriem: nu, kā ir?

Referāts bija interesants, un, kaut gan Sergejs to lasīja vairāk par stundu, visi klausījās uzmanīgi. Abi oponenti, ceturtā kursa studenti, bija vienās domās, ka Palavins paveicis ievērojamu darbu un guvis panākumus. Dažas kritiskas piezīmes izteica Bespjatova un Kozeļskis, visumā tomēr Palavinu visi slavēja, apsveica par patiesi radošu un zinātnisku veiksmi; Kozeļskis teica, ka Pala-vina referāts pārsniedzot studenta darba līmeni. Vārdu sakot, lieliska izdošanās.

Lagodenko pačukstēja Vadimam ausī:

— Labs referāts, goda vārds. Tu re, ko tavs Palavins? Ko tu neteiksi...

Pēc apspriedes Sergeju ielenca studenti. Fjodors Kap-ļins kratīja viņam roku un satraukts atkārtoja:

— Es taču teicu! Atcerieties, ko es teicu par Palavinu! Es tūliņ teicu ...

Aspirante Kamkova vilka sapņaini caur degunu:

— Lielisks, lielisks darbs! Jūs apbrīnojami definējāt tās trīs skatuviskās īpatnības! Ļoti smalka analīze!... Paldies, patiess paldies jumsi...

Sergejs bija sevišķi atturīgs, pamāja tikai ar galvu un smaidīja. Vadimam bija par viņu prieks.

— Un tu vienmēr raudāji: «Nav laika, nevaru pušu rauties!» Redzi, un tāds triumfs.

— Ja tu zinātu, kā es strādāju, Vadjka, kā spiedu! Tu vari iedomāties ... — palicis ar Vadimu vienatnē, viņš vairs nevarēja aizturēt priecīgo saviļņojumu, runāja strauji un drudžaini: — Pēdējās sešas naktis es nemaz neesmu gulējis, smēķēju bez gala — divas paciņas dienā. Esmu tā izmocījies ...

— Nu, Serjožka, toties ne veltīgi!

— Tas gan... Tu taču mani pazīsti — man noteikti jatiek pirmajā numurā! — viņš pasmējās, jokojot un brīdinot pamājis ar roku. — Bet kāds darbs padarīts! Rakos pa arhīviem Literatūras muzejā, Bahrušina ielā, saistījos ar universitāti — tur kāds aspirants man ļoti daudz palīdzēja, viņam par Turgeņevu disertācija. Saproti, man tiešām gribējās izstrādāt zinātnisku darbu! Bet vai ievēroji, kā Krečetovs smaidīja, kad es lasīju? Es divi reizes uz viņu paskatījos, un viņš abas reizes smaidīja...

— Liekas, viņam referāts ļoti patika, — Vadims teica.

— Jā, viņam patika. Klausies, bet... kā tu domā, vai tas nekas, ka es ar visiem profesoriem pirms referāta sasveicinājos, sniedzot roku? Tu domā, nekas? ... Vai tas neizskatījās tā netaktiski, mazliet demonstratīvi? Neizskatījās tā? Nu labi... Visumā es, protams, esmu apmierināts.

— Kā gan citādi!

— Bet tu tiksi otrajā krājumā, kas tur nu liels! Nav nekādas starpības, tas viss nieki — pirmajā vai otrajā ... Svarīgi tikai izstrādāt labu darbu. Pareizi? Bet tu. strādā lēni, pamatīgi, cel kā māju. Vai nu es nezinu! Atceros, ka tu jau skolā domrakstus rakstīji pa divas burtnīcas garus. Bet mēs ar četrām lappusītēm sitāmies vai nost — nu, lūdzu! Vai ne?

— Galvenais, Serjoža, nav apjoms.

— Nu, protams! Skaidrs! Tieši šajā ziņā es tevi apskaužu. Tev vienmēr tāds svarīgums, solīdums, iespaidī-gums. Bet man uzliesmojumi, iedvesma, velns zina kas! Pēkšņi uznāk, sagrābj — un laižos kā no tramplīna. Pēc tam pārstrādāju pa desmit reižu.

Vadims tomēr saprata, ka Sergejs īstenībā uzskata savu tramplīna metodi par talanta pazīmi un lepojas ar to. Viņš gan tikai smaidīja, kad viņam šī doma iešāvās prātā. Šodien viņš Sergejam varēja visu piedot.

— Bet tava metode, starp citu, šad tad izpaužas, — viņš tomēr labsirdīgi piezīmēja, — kad trūkst materiāla, iet vaļā krāšņas frāzes, zini — putas, putas ...

— Putas? — Sergejs izbrīnījies pārjautāja. — Bet kur tad? Kādā vietā?

— Nu, piemēram, kad tu runā par Turgeneva pasaules uzskatu, par Stankeviča pulciņu. Tev tas pateikts ļoti pavirši, pēc manām domām.

— Jā? Nu ... nezinu, varbūt, — Sergejs sataisīja miegainu seju un, acis ar plaukstu aizsedzis, spieda ar pirkstiem deniņus. — Galva tāda smaga. Esmu noguris ... Bet Boriss Matvejevičs, starp citu, to nepamanīja. Kre-četovs arī ne. Un vispār neviens, izņemot tevi, man to neteica. — Viņš pēkšņi paskatījās sāņus. — Boris Matve-jevič, mani, lūk, apvaino, ka es neesot pietiekami aprakstījis Turgeņeva pasaules uzskatu un maz esot teicis par Stankeviča pulciņu.

Vadims nebija pamanījis, ka pie viņiem pienācis Ko-zeļskis. Izņēmis no mutes pīpi, Kozeļskis jautāja, cieši ar saviem tumšajiem, asajiem redzokļiem urbdamies Vadimā:

— Vai tad jūs, Belov, nebijāt, kad lasīja?

— Biju, Boris Matvejevič.

— Kādēļ tad jūs tur klusējāt? Kritizēt koridorā zem četrām acīm — tas, draugs, nav vīrišķīgi. Un, liekas, nav arī jūsu garā, vai ne?

— Man visumā referāts patīk ...

— Nu, lūk. Bet jūs, mans draugs Belov, pēdējā laikā praktizējaties graušanā, aizmirsdams, ka jūsu galvenais pienākums tomēr ir — radīt, bet ne ārdīt. Kur jūsu referāts?

— Rakstu.

— Rakstāt? Pusgadu rakstāt? Kas tad tur būs — monogrāfija trīs sējumos? Ivans Antonovičs arvien cenšas pārliecināt: pagaidiet ar žurnālu, Belovs dos rakstu. Cik ilgi tad vēlēsiet gaidīt? — Kozeļskis virzījās arvien tuvāk Vadimam.

— Kādēļ mani gaidīt? Nevienu neesmu lūdzis.

— Neesat lūdzis? Vajag strādāt, sēdēt, pierakstīt lekcijas! Bet ne sapulcēs nodarboties ar daiļrunību, turklāt bez pierādījumiem. Kādēļ jūs smaidāt?

— Es pirmoreiz redzu jūs, profesor, tik niknu ...

— Niknu? Lūdzu, pierādiet savus vārdus: jūs nosaucāt manas lekcijas par bezidejiskām un pat nemarksis-tiskām! — Kozeļskis, piesarcis līdz matu galiem, pēkšņi izkliedza. — Es zinu, tas notika jūsu sapulcē ...

Vadims atcerējās, ka vārdu «nemarksistisks» viņš ne reizi savā runā nebija lietojis, bet tam būtībā nebija nozīmes. Viņam likās, ka Kozeļskis viņu grib nobaidīt un gaida taisnošanos: «Nē, es neteicu — nemarksistiskas...» Saraucis uzacis, viņš sacīja ļaunā apņēmībā:

— Ak, pēc jūsu domām, bezidejiskas — tas vēl nenozīmē nemarksistiskas?

— Viņš tā neteica, Boris Matvejevič, — Sergejs metās aizstāvēt. — Viņš tikai teica ...

— Nē, teicu! — Vadims viņu stūrgalvīgi pārtrauca, šī aizstāvēšana viņam aizdeva dusmas. — Un es arī neatsakos!

— Nē? Neatsakāties? Jaunais cilvēk, atļaujiet jums aizrādīt — jūs vēl esat nejēga, skolas puika ...

— Iespējams. Jūs gribat, lai es savus vārdus pierādu šeit gaitenī?

— Kur tad man ar jums strīdēties? Sarīkot disputu? Diskusiju žurnālā? — Kozeļskis nervozi iesmējās, bet tūliņ savilka pieri un sacīja zemā, pārmetumu pilnā balsī kā sašutis pedagogs: — Un jums nav kauna? Jūsu uzvešanās ir vienkārši nepieklājīga.

Ap viņiem jau sāka pulcēties cilvēki: Kamkova, Fedja Kapļins, nez no kurienes iznira Voronkova.

— Kas noticis, Boris Matvejevič? — Kamkova jautāja, stingri lūkodamās Vadimā.

— Nekas sevišķs, nieki. — Kozeļskis pagriezās, lai aizietu. — Vietēja rakstura literāra kauja ...

— Jūs tā domājat? — Vadims kareivīgi jautāja. Sergejs paraustīja viņu no mugurpuses aiz svārkiem.

— Pietiek! Šš ... — viņš nošņāca. — Ko tu gribi no večuka?

— Puiši, kas ir? Kas noticis? — Voronkova, aiz ziņkāres muti iepletusi, jautāja.

— Tā, nekas ...

— Ar Kozeļski sastrīdējāties? Kas ir, viņš konspektus prasa?

Viņai neviens neatbildēja. Sergejs rūpīgi sasēja manuskripta mapes aukliņu, klusēdams atvadījās no Vadima un devās uz durvīm, Vadims — uz otru pusi.

Pēc sarunas ar Kozeļski Vadimu neatstāja nepatīkams satraukums. Nonākt Lagodenko stāvoklī nav nekāds prieks. Vadims turklāt saprata, ka viņa tikko aizsāktais strīds ar profesoru ir daudz lielāks, nopietnāks nekā La-godenko sadursme ar Kozeļski. Visnepatīkamākais tomēr bija tas, ka viņš pret Kozeļski pašreiz bija izturējies slikti, muļķīgi, kašķīgi un nesolīdi. Kas tad tas galu galā par izsaucienu: «Jūs tā domājat?» Muļķīgs puiciskums! ... Vajadzēja atbildēt mierīgi, ar cieņu un pateikt viņam tieši acīs to pašu, ko bija teicis sapulcē. Atkārtot vārdu pa vārdam — un viss. Bet tā tas viņam vienmēr: pareizas domas rodas piecas minūtes par vēlu.

. .. Pirms dažām dienām Vadimu izsauca fakultātē uz partijas biroju. Tur jau sēdēja Ļevčuks. Fakultātes partijas biroja sekretārs profesors Krilovs, jauns cilvēks gaišiem matiem, enerģiskām, mirdzošām acīm, līdzīgs vairāk rūpnīcas inženierim nekā profesoram, cieši paspieda Va-dima roku. Viņš Vadimu pazina labi, bet Vadims viņu vēl labāk, jo jau pusgadu klausījās viņa lekcijas politekonomijā.

Krilovs jautāja Vadimam, kā, pēc viņa domām, ritot darbs SZB. Vai esot trūkumi un kādi?

— Trūkumi... jā, ir, protams. Mums, Fjodor Andre-jič, nav vēl plāna, referāti tiek rakstīti stihiski, kā iznāk. Maz referātu par padomju literatūru. Vispār, atklāti runājot, es biju domājis, ka SZB ir kaut kas interesantāks.

— Tā.

— Un apspriedes notiek parak akadēmiski, formāli . ..

— Pārāk mierīgi? — Krilovs smaidīdams teica. —Bez strīdiem un sadursmēm? Tas, protams, nav labi, ļaudis jauni, vajag vairāk skaļuma, cīņas.

— Ziniet, Fjodor Andrejič, strīdi mēdz būt un dedzīgi. Bet tikai pēc sēdēm.

— Nu labi. Bet ar ko jūs to izskaidrojat?

Vadims paskatījās uz Ļevčuku, un tas piekrizdams tikko manāmi sarauca uzacis.

— Es to izskaidroju, — Vadims teica, — daudzējādā ziņā ar to, ka Kozeļskis, pēc manām domām, nav piemērots biedrības vadītājs. Kādēļ viņu nevar nomainīt? Piemēram, ar Krečetovu?

— Ivanam Antonovičam grūti, viņam veselība vāja. Viņu nevar pārslogot. Nevar diemžēl... — Krilovs brīdi klusēja, pieri domīgi grumbās savilcis un ar pirkstiem pa galdu bungodams. — Bet ar Kozeļski, redzat... Februārī mums būs Zinātniskā padome, tur mums ar viņu būs nopietna saruna... Vai jūs, Belov, neuzstāsieties no trešā kursa studentiem? Jūs sapulcē esot it kā grasījušies?

— Es varu uzstāties, — Vadims padomājis sacīja.

— Tikai ne Lagodenko stilā, — Ļevčuks piebilda. — Bet prātīgi, solīdi. Kā tu toreiz teici: ar viņa lekciju konspektiem rokās.

... Izgājis atkal gaitenī, Vadims pa logu ieraudzīja Kozeļski, kas ātriem soļiem staigāja pa pagalmu, — viņa galva izskatījās vēl augstāka melnajā karakula cepurē, kas atgādināja nošķeltu konusu. Līdzās viņam lieliem soļiem iznāca Sergejs, rokas uz muguras salicis.

— Viņš taču mīl šo nodarbošanos! — sacīja Raja Volkova, arī pie loga apstādamās.

— Kādu?

— Nu, tā: pastaigāties ar kolēģi profesoru, parunāt par zinātnes likteņiem ... Nav tiesa?

— Nē, — Vadims sausi teica. — Tas nav galvenais. Tu dzirdēji viņa referātu?

— Nē. Vai bija interesants?

— Jā, interesants. Tādu darbu droši var iespiest žurnālā.

Stipendijas izmaksas dienas nav līdzīgas parastajām dienām. Gaiteņos citāds troksnis, pat mazliet svinīgi. Ļe-siks skraida ar piezīmju grāmatiņu rokās un atdod parādus. Grāmatu cienītāji, starp tiem arī pats kaislīgākais — Fedja Kapļins aizrautīgi strīdas: vai iet pa antikvariātiem tūlīt vai vispirms paēst pusdienas? Ap pulksten četriem bufetē vairs nebija nevienas kūkas, nevienas «Kazbeka» paciņas.

Šās dienas vakarā Vadimam bija nodomāts satikties ar Ļenu. Otrā dienā pēc svētdienas talkas Ļena institūtā bija atnākusi, bet lekciju baikā Vadimam neiznāca ar viņu parunāties, un tad sākās SZB sēde. Viņi norunāja otrdienas vakarā aiziet uz kino. Un nu viņš stāvēja pie metro «Ar-bata laukums» ieejas un gaidīja Ļenu.

Šeit bija satikšanās vieta droši vien visam Arbata laukuma rajonam. Uz pakāpieniem un apaļajā vestibilā pie telefonu automātiem drūzmējās, nepacietīgi staigāja, cits citu neievērodami, klusi satikšanās mocekļi. Te bija gara auguma jūras virsnieks nesatricināmi mierīgu bronzas krāsas seju un izdzisušu pīpi zobos un meitene, bēdās sastingusi (viņš jau bija nokavējis desmit minūtes!), un jauns cilvēks sārtiem vaigiem ar konfekšu kārbu rokās visu laiku sevi smaidīja un meta pats sev ar acīm, un kāds melnbārdis vīrietis zaļā mākslinieka cepurē un kurpēs ar oranža krāsas pazolēm skraidīja pa vestibilu kā tīģeris un, uzdrāzdamies cilvēkiem, neatvainojās, un vēl daudz meiteņu, jaunu cilvēku, skaistu sieviešu ar vienaldzīgām, sapņainām, kautrīgām, satrauktām, līksmām un muļķīgi laimīgām sejām.

No apakšzemes stacijas dziļās, elektrības gaismā dzelteni mirdzošās rīkles pēc īsiem starplaikiem tika izgrūsta pasažieru lavīna. Bieza, blīvi šūpodamās, marmora sienu saspiesta un spuldžu gaismas apmirdzēta, tā izlija plašajā vestibilā, bet pēc tam pa stikla durvīm — uz ielas un tur ātri izklīda, pazuzdama garāmgājēju pūlī un vakara zilgajā gaisā. Cilvēki drūzmā cits citu sastapa, priecīgi iesaucās, paspieda rokas un acumirklī pazuda, it kā vēja aizpūsti...

— Nu, lūk, es arī!

Vadims pagriezās atpakaļ un ieraudzīja Ļenu, smaidošu, uzposušos, baltu zvērādas cepurīti galvā.

— Tu mani nepazini? — viņa smiedamās jautāja.

— Tev kas jauns galvā.

— Jā, to man nupat izgatavoja. Vai labi? ...

Uz laukuma kinoteātrī rādīja «Trešo triecienu». So filmu viņi abi bija redzējuši un nolēma aiziet uz «Metropoli», kur reizē rāda vairākas filmas. Viņi gāja pa samērā kluso Kaļiņina ielu ar plāna sniega baltumiem uz ietvēm un melnu asfalta lentu. Šeit bija klusu un gribējās iet lēnām un sarunāties pusbalsī. Ļena stāstīja par savām nodarbībām ar koncertmeistaru, par to, kā viņa šajās dienās uzstājusies kādā kultūras namā un cik silti viņa uzņemta, bet nodoties vokālam viņai pašreiz esot grūti un neesot laika, jo sesija tepat degungalā.

Vadims viņā klausījās klusēdams. Viņš gatavojās šodien nopietnai sarunai. Viņam daudz ko vajadzēja noskaidrot — vismaz attiecībā uz sevi. Grūti bija iesākt. Viņš pēkšņi iejautājās:

— Kā tavs kakls — pārgāja?

— Kakls? Ak kakls... Jā, pārgāja. Es taču vispār esmu ļoti veselīga.

— Tu vispār ātri izveseļojies, vai nav tā?

— Jā, ļoti ātri. Bet vai tu zini, kad es slimoju? Es slimoju tad, kad man gribas mazliet paslimot. Bet, kad man negribas, es nekad neslimoju.

Viņa to izrunāja ar lepnumu.

— Ļena, — Vadims teica, — bet kāpēc tu nāci uz pedagoģisko institūtu un nevis uz konservatoriju?

— Tu, Vadim, neko nesaproti! Kā tad es varēju iet uz konservatoriju, kad man vēl nebija vokālo dotību? To jau nevar uzreiz noskaidrot. Un bez tam ... Tu domā, ka konservatorijā viegli tikt iekšā? Nemaz nav tik viegli. Man to arī nevajag. Es nemācos dziedāt tādēļ, lai dziedāšanu padarītu par savu profesiju?

— Bet kādēļ tad?

— Nu, tādēļ... — Ļena mirkli klusēja un tad izrunāja ar viņai piemītošo pamācošo toni: — Sievietei, Vadim, viss jāprot. Viņai jāprot ģērbties, dziedāt, būt skaistai — saproti?

— Saprotu. Tu tātad gatavojies kļūt par sievieti?

Ļena palūkojās Vadimā ar klusu sašutumu un pārmetoši teica:

— Tev, Vadim, šis tonis nemaz nepiestāv. Nekļūsti līdzīgs, lūdzu, savam ciniskajam Petjkam!

Vadims juta, ka saruna novirzās sāņus, ka nevis viņš, bet Ļena sāk vadīt viņu, kaut arī jautājumus uzdeva viņš, bet Ļena tikai atbildēja. Nē, viņš nejautāja to, ko vajadzēja un ko gribēja jautāt. Tie visi ir nevajadzīgi, aptuveni vārdi... Bet cik bezgala grūti bija izteikt vienkāršu frāzi: «Ļena, kas ir tavas dzīves mērķis?» Grūti un bezjēdzīgi... Muļķīgi būtu par to jautāt. Vai tad Ļena varētu ar vārdiem izkliedēt viņa vismocošākās šaubas?

Un pēkšņi viņam neviļus izlauzās:

— Bet kas ir tavs mērķis, Ļena?

— Kāds mērķis, Vadik? — viņa maigi un ar izbrīnu jautāja.

— Tavas dzīves.

— Ko, ko? — viņa pēkšņi skaļi iesmējās. — Kaut kas līdzīgs sabiedriskai skatei? Vai viktorīnai? Ak dievs, kādi skaļi vārdi — «dzīves mērķis»! Mēs to pārslimojām septītajā klasē ... Kas ar tevi, Vadik, noticis?

Viņa lūkojas jautri, ar izbrīnu, bet viņš samulsis, sadrūmis klusēja.

— Nu, protams pareizi, — viņš beidzot nomurmināja, gluži kā savām domām atbildēdams. — Muļķīgi par to bija jautāt...

— Skaidrs, ka muļķīgi, Vadik! — Ļena dedzīgi piebalsoja. — Vienkārši naivi! Vai tad es divos vārdos varu pateikt visus savus nākotnes plānus? Es pat nelauzu galvu par tiem. Kāpēc gan? Es tikko sāku dzīvot... Stop! Negrūd mani zem mašīnas!

Viņi apstājās ielas vidū starp pretim braucošu automobiļu rindām. Mašīnas plūda nepārtrauktā straumē, cieši cita aiz citas. No šokolādes krāsas «Zisa» plūda klusinātas operešu mūzikas skaņas un dueta balsis «... aizrit laiks, atrod mīļoto draugu ...». Beidzot ielu krustojumā iedegas gaismas signāls, kustība apstājas. Vadims ar Ļenu žigli uzskrien uz ietves.

— Vecos laikos studenti, — Ļena turpināja, — mūžīgi par kaut ko strīdējās: par dzīves mērķi, par augstāko labumu, par tautu, par dievu, par visādām blēņām. Bet kādēļ uzsākt šādus abstraktus strīdus? Es esmu tāda pati komjauniete kā tu, mums taču viena ideoloģija. Par ko mums jāstrīdas?

— Es, Ļena, nedomāju strīdēties, — Vadims, mirkli klusējis, teica. — Par šiem tematiem es nerunāju, nemīlu runāt. Par to vajag atcerēties un domāt. Taču dažreiz ... saproti... es gribu, — viņš nopūtās, savas personīgās bezpalīdzīgās murmināšanas nospiests un satraukts, sadusmojies uz Ļenu, kurai vajadzēja redzēt un saprast, ar kādām grūtībām viņš cīnās un kā vārdā. Taču viņa neredzēja, bet, ja redzēja, tad nesaprata. Un tomēr viņš turpināja šo nevienādo cīņu... neatlaidīgi, izmisuma pilns. — Es gribu teikt, Ļena, ka ir daudz ... ir tādas lietas, kuras mēs it kā lieliski saprotam, bet vēlāk, pēc kāda laika, pēkšņi noskaidrojas, ka mēs tās neesam sapratuši labi, ar visu sirdi. Kad es biju frontē...

— Ai, tikai, lūdzu, bez frontes atmiņām! — Ļena mazliet saviebās.

— Nē, atvaino, — Vadims uzstājīgi teica. — Es tomēr pateikšu. Daudz vienkāršu lietu es frontē sapratu pavisam citādi, dziļāk. Un mēs šad tad ar biedriem runājām par mūsu nākošo dzīvi,, par darbu, aicinājumu dzīvē, par to, ko katrs mīlam, par ko sapņojam. Pat par dzīves mērķi runājām ... Un, zini, tie bija ļoti dabiski un ļoti vienkārši,

patiesi vārdi. Tie mums palīdzēja, ueva spēku. Un, lūk... Kāpēc gan tagad tie liekas tik skaļi, tik naivi?

— Tāpēc ka tad bija karš. Tas ir kas cits, — teica Ļena, kas jau klausījās Vadimā uzmanīgi, sasprindzināti.

— Bet, vispār, ko tu vēlies no manis?

— Es neko nevēlos. Man tikai interesē: kā tu gribētu dzīvot?

— Kādēļ gan pēkšņi tāda interese?

— Man vajag! — viņam izspruka gandrīz rupji.

Ļena paraustīja plecus. Viņa samulsa.

— Es pat nezinu ... Nu, kā es vēlētos dzīvot? Es vēlos dzīvot godīgi, mierīgi, nu ... laimīgi. — Brīdi klusējusi, viņa nenoteikti piebilda: — Piedalīties darbā ...

— Laimīgi — nozīmē laimīgi apprecēties?

— Un kas tur sevišķs, katra sieviete cer laimīgi apprecēties, — Ļena sacīja, pēkšņi kļūdama augstprātīga.

— Zini, tu šodien esi šausmīgi garlaicīgs un neoriģināls. Piedod man, pat mazliet banāls. Gribi ķildoties?

— Nē, — Vadims teica, papurinājis galvu. — Negribu. Viņam pēkšņi sametās garlaicīgi, pat skumji, taču ne

tāpēc, ka viņš skaidri saprata savas cerētās sarunas neizdošanos, bet tāpēc, ka šīs sarunas neveiksme bija atbilde uz viņa mocošajām šaubām. Nav izdevies kaut kas vairāk nekā saruna, un rūgti, skumji bija par to domāt...

Pie kino «Metropole» valdīja parastā vakara rosme. Zilu, aveņkrāsas, žilbinoši dzeltenu uguņu spožajā mirdzumā no reklāmu dēļiem lūkojās elektriskajā gaismā nogurušas, milzīgas, plakanas kinoaktieru sejas. Tās bija izkrāsotas fantastiskās krāsās: viena sejas puse tumšzila, otra — apelsīnu dzeltenumā, zobi nez kādēļ zaļi.

Biļetes Vadims nedabūja, visas bija jau izpārdotas. Nomākts viņš atgriezās pie Ļenas, kas viņu gaidīja uz ielas, atgājusi no pūļa nomaļus.

— Nu redzi! — viņa triumfējoši iesaucās. — Filozofē par augstām lietām, bet biļeti uz kino nevari dabūt! Kāds mums šodien mērķis? Aiziet uz kino. Un nekādi nevaram.

— Nevienas biļetes, velns zina kas par nejēdzību ...— Vadims nomurmināja, patiesi sarūgtināts. Viņam pēkšņi bija uznākusi vēlēšanās tikt šodien kinoteātrī.

— Nu, nekas! Pastaigāsimies — jā? Man te viens jauneklis piedāvāja biļeti. Gandrīz vai uzbāzās, kāds muļķis... Es būtu bez kādas filozofijas jau mērķi sasniegusi! — Ļena Joti apmierināta iesmējās. — Labi,’ka tu atnāci, viņš tūlīt atstājās. Ļauj paņemt tevi zem rokas!

Viņi devās uz augšu pa Gorkija ielu; tur pastaigājās daudz cilvēku, gan pa pāriem, gan grupās, kā pa bulvāri. Visi pretim nākošie nolūkojās Ļenā, gan sievietes, gan vīrieši, Vadimu it kā nemaz neredzētu. Un Ļena, juzdama, ka piesaista uzmanību, gāja ar nodomu lēni, lepni lūkodamās tieši uz priekšu.

— Vadim, es tik labs, beidz smēķēt! — viņa lūdzoši teica, kad viņš izņēma papirosu.

— Tu raizējies par manu veselību?

— Nē, tev šodien briesmīgi papirosi! Tā ož... — Un viņa koķeti jautāja: — Bet saki — vai smēķēt garšīgi?

Viņi iegāja trīsceturtdaļstundas seansa kinoteātrī «Dienas jaunumi» un nopirka biļetes, Mazajā foajē bija daudz ļaužu, kas gaidīja seansa sākumu. Gandrīz visi ēda saldējumu no vafeļu trauciņiem. Kāds sauca Vadimu.

Viņi abi atskatījās un ieraudzīja Spartaku, kas pienāca pie viņiem ar sievu zem rokas. Brīvajā rokā viņš turēja sainīti ar mandarīniem.

— Ļenočka arī šeit? Lieliska satikšanās! — Spartaks priecīgs iesaucās. — Bet mums ir svētki. Apsveiciet manu dzīvesbiedri — šodien aizstāvēja projektu. Sūra, ko tev teica profesors?

Vājiņā sieviete tumšām acīm samulsusi smaidīja.

— Beidz, lūdzu ...

— Nedomājiet, ka viņa tik kautrīga! Tikko tā lielījās, tā sevi slavināja, bet tagad, redziet, nodur acis. Aijaijā! Tā nav labi, Sūra! — Spartaks jokoja. — Bet profesors teicis, ka viņai esot ass analītisks prāts. Jā, mana dzīvesbiedre ir gudra, pat bail līdzās stāvēt! Tvaika turbīnas, jā? Velns zina ... Bet tā no skata nekad to neteiksi.

— Nu, diezgan pļāpāts, — Sūra stingri teica nosarkusi un samulsusi. — Ausis svilst.

— Lūk, kā dabūju! Gatavs ir! — Spartaks nosmējās, pamirkšķinājis Vadimam. — Jā, brālīt, komplicēta lieta... Meičas, jūs ēdiet mandarīnus, bet mēs ar Vadimu iesim uzsmēķēt.

Smēķētāju istabā viņš sāka runāt pavisam citā, lietišķā tonī. Stāstīja, ka šodien zvanīts no rūpnīcas komjaunatnes komitejas, aicinot pienākt rīt ap pulksten trijiem. Tātad jābrauc tūliņ pēc lekcijām.

— Ieejiet arī cehos, paskatieties, kā strādā, tikai neaizmirstiet, ka tā jums nav ne turneja, ne ekskursija! Vajag ar Kuzņecovu visu pamatīgi un nopietni norunāt. Daudz solīt nevajag, bet arī baidīties no darba nevajag. Es ceru uz tevi, pielūko! Tādu pasākumu nekādā ziņā nedrīkst izgāzt.

Viņš pēkšņi iejautājās:

— Vai viņa tev patīk?

— Kas?

— Ļenočka.

Vadims pamāja ar galvu un, pašķielēdams uz papirosa galiņu, sāka centīgi uz to pūst.

— Viņa ir patīkama, — Spartaks teica, brīdi klusējis. — Skaista.

Vadims ar Ļenu sēdēja pēdējās rindās. Spartaks aizgāja uz priekšu — viņam bija slikta redze. Ļena noņēma no galvas cepurīti, viņas kuplie, gaišie mati noslīdēja uz pleciem, un Vadimam uzplūda viņas smalko, gurdinošo smaržu vilnis. īsajā, tumšajā pauzē pirms seansa sākšanās zālē vēl notika kustība, dažs paklupa tumsā, čīkstēja krēsli.

— Viņa man izskaidroja sāv.u turbīnu, — Ļena teica.

— Interesanti?

— Domā, ka es kaut ko sapratu? — Ļena žāvājās, ar plaukstu muti aizklājusi. — Ak dievs' cik garlaicīgi... Iet ar vīru uz «Dienas jaunumiem» un rosīgi pļāpāt par tvaika turbīnām un biedru maksām. Un ēst saldētus mandarīnus.

... Tērauda krūtīm laistoties, tieši zālē iedrāžas lokomotīve. Platformas, platformas, platformas — un uz visām koki, milzīgi, ar sniegu apputināti koki. Lūk, tos mežā zāģē. Lūk — gāž priedes. Meitene lieliem vaigu kauliem, tumši iedegušu seju pienes pie resgaļa elektrisko zāģi — priedes galotne lēni sašūpojas, liecas arvien zemāk un krīt, saceļot sniega mākoni. Meitene bikli smaida, baltās skropstas mirkšķinādama.

Un pēkšņi viņa — ar lielajiem vaigu kauliem un tumšo iedegumu sejā — joņo zirgā pa saulainu, putekļainu ceļu. Viņai galvā konusveidīga cepure, kājās rakstainas bikses.

Viņa nodrāžas garām aitu baram un, pacēlusies kāpšļos kājās, zobiem spīdot, kaut ko sauc. Plata, melna ēna skrien pa zemi zirgam līdzi. Bet debesis virs stepes svelmainas un baltas, neredzamos mākoņos tītas.

Kāds tur laikam vējš! Smaržo zāle, aitu vilna, zeme... Un tālumā kalni — tie liekas tik tuvi, aiz tiem slēpjas saule.

— Bet no kā viņi dzīvo, nezini? — Ļena čukstēja.

Uzreiz nesapratis, ko viņa jautā, viņš atbildēja:

— Nezinu.

— Divi cilvēki ar stipendiju? Brīnos ...

Pēc seansa viņš teica Ļenai, ka rīt iešot kopā ar puišiem uz rūpnīcu.

— Varbūt arī tu nāksi mums līdzi?

— Varbūt. Bet ko tur darīs?

Viņš izstāstīja.

— Ak tā! Rūpnīcā es esmu bijusi. Man taču tēvs galvenais inženieris. Taču... nē, rīt es nevaru. Man uz rītu bija kaut kas padomā.

— Ļena, zini ko? — Vadims sacīja saraustīti un ar negaidītu spēku. — Ja tu rīt nevari, ja vēlies, — iesim citu dienu? Es parunāšu ar Galustjanu. Vēlies?

— Nē, pagaidi... — Ļena pamāja ar roku un saspringti, lūpu zobos iekodusi, apstājās. — Kas gan man rīt bija?... Ak tā! Rīt manai skolas biedrenei dzimšanas diena, esmu pie viņas ielūgta. Un tu, Vadim, arī tu! — viņa līksmi piebilda. — Es stāstīju par tevi, un tevi ielūdza aizmuguriski. Es solīju, ka aiziešu kopā ar tevi. Gandrīz vai aizmirsu.

— Ļena, bet es taču rīt nevaru!

— Kā tad tā? — Ļena brīnījās. — Es apsolīju, un tur visi zina, ka es nebūšu viena. Un kāpēc tad tu nevari? Uz rūpnīcu var aiziet citu dienu, bet dzimšanas diena ir tikai vienreiz gadā! Vadik, nu, es tevi lūdzu! — viņa mīlīgi saņēma to aiz rokas. — Ko es tur bez tevis darīšu? Es tevi lūdzu — dzirdi?

Mirkli viņš svārstījās, lūkodamies viņas acīs, kas bija aizvainotas un plaši ieplestas. Viņam bija nepatīkami, sāpīgi redzēt viņu aizvainotu.

— Ļena, bet es apsolīju, — viņš teica jau pieļāvīgākā balsī. — Saproti...

— Es tevi nelūgšos! Ja negribi — nevajag.

Vieglā plauksta, kas atradās uz ādas cimdā tērptās Vadima dūres, atrāvās un asi to atgrūda.

— Lūdzu! Tikai netēlo entuziastu! Un nepavadi mani!

— Muļķības, es pavadīšu.

— Nē, — viņa teica, uzpūtīgi galvu pacēlusi. — Šodien pietiks. Ej mierīgi mājās, visu labu!

Viņa žigli aizgāja pa trotuāru, slaida, garajā, plīvojošajā mētelī ar zvērādas apmali apakšā.

13. NODAĻA

Institūta gatavojās Jaungada vakaram. Ik dienas pēc lekcijām kluba mazajā zālē notika sarīkojuma programas humoristiskās daļas mēģinājumi. Ejot garām kluba durvīm, Vadims dzirdēja sievietes dziedāšanu, klavieru skaņas, kāju švīkstoņu, lēcienus mūzikas pavadībā — un pēkšņi klusumu ienes «vadītāja» — Sergeja metāliskā balss:

— Pietiek! Es atkārtoju: visiem kopā un klusāk! Nu? Ņemsim no sākuma!

Atkal skanēja klavieres, sākās nesaskanīga dziedāšana. Tad to pārtrauca balsis, smiekli, kāds dauzīja* ar plaukstu pa galdu.

— Klusāk, puiši! Vajag taču nopietni!...

Uz rūpnīcu izgāja vēlu: sākumā ilgi gaidīja Ņinu Fo-kinu no nodarbībām, tad Lagodenko, kas pēkšņi bija iedomājies gludināt bikses. «Vai tad es ar tādām vīlēm varu iet ciemā? ...»

Ceļā Vadims jautāja Lagodenko:

— Kā tava lieta ar Kozeļski?

— Ko? Ak tā ... Sen jau nogrūdu.

— Tu noliki pie viņa?

— Pie viņa — nē. Es noliku pie Ivana Antoniča. Pietiek man ar Kozeļski.

— Bet kā attiecībā uz Sevastopoli?

— Ko, ko? — Lagodenko izbrīnījies paskatījās Vadimā un, pēkšņi atcerējies, savilka pieri. — A! Pagaidām vēl nezinu ... Varbūt arī aizbraukšu.

— Savādnieks! — Vadims neviļus iesmējās, — Un stūrgalvīgs savādnieks! Būtu kaut reizi dzīvē pateicis: «Nu, nebija man taisnība, aplamības sarunāju ...»

— Tas tiesa. Raksturs man smags, — Lagodenko tūlīt pievienojas. Taču kur tevi, Vadim, audzināja? Mājās. Bet kur mani? Uz ielas.

Rūpnīca atradās pilsētas otrā galā. Bija jābrauc ar trolejbusu, tad metro. Kad viņi jau bija iekāpusi trolejbusā, viņus negaidīti panāca Sergejs. Izlauzies cauri gaidītāju rindai, kuri sāka jau kurnēt, viņš ielēca ejošā vagonā un ieķērās Vadimam plecā.

— Nekā nebija, bez manis neaizbrauksiet! —: viņš sauca, buknīdams Vadimu ar dūrēm. — Pilsoni, ko jūs iekāries kā maiss? Viens pats izpleties, bet aizmugurē cilvēki krīt zemē ...

Trolejbusā viņš satrauktā balsī stāstīja:

— Man nepieciešams tikt rūpnīcā. Labi, ka Spartaku satiku, viņš teica, ka jūs tikko, tikko aizgājuši...

Pēdējās dienās Sergejs ļoti aizrautīgi slavēja biroja lēmumu par sakaru nodibināšanu ar rūpnīcu un ar nepacietību gaidīja pirmo braucienu. Viņš pierunāja Spartaku ieskaitīt arī viņu delegācijas sastāvā.

Sergejs vagonā skaļi jokoja, kā savā istabā, stāstīja atsevišķas komiskas vietas no vakara humora un tūlīt aizlika pirkstu lūpām priekšā: «Tss! Man nav tiesību izpļāpāt.» Viņa jautrā ierašanās visus uzmundrināja, pat svešo publiku, tikai Lagodenko visu ceļu sabozies klusēja.

— Admirālis uzpūties, ko? — Sergejs čukstēja Vadimam. — Es viņam vienmēr kā tā ... magnētiskā mīna. Posts!

— Tikai ziniet ko, zēni, — Ņina Fokina stingri noteica, kad viņi bija izgājuši no metro. — Pa ceļu mēs varam ālēties, bet rūpnīcā jāizturas solīdi. Jāatceras...

— Ka mēs esam pārstāvji, — Sergejs viņu pārtrauca, — personificējums, tā teikt, un avangards ...

— Serjoža, es nejokoju.

— Ņinona, viss būs kārtībā! Es taču esmu ar tevi. Balsties uz mani kā uz klinti! Es runāšu ar viņiem tikai par ražošanas problēmām.

— Beidz, Sergej, — Vadims, pieri saraucis, teica. — Tu tiešām kaut kā ...

— Nu, ko jūs! — Sergejs, pēkšņi sadusmojies, atmeta ar roku. — Izdomājuši mani nopietni pamācīt! Es taču rūpnīcu un rūpnīcas jauniešus par jums visiem labāk pazīstu. Paldies dievam, esmu diezgan daudz kur bijis, diezgan redzējis.

Komjaunatnes komiteja atradās dziļi pagalmā, lielas ķieģeļu ēkas trešajā stāvā. Šeit pat pagalmā bija garāža. Dažas mašīnas stāvēja ārā. Pie vienas no tām darbojās divi mehāniķi kombinezonos. Viens gulēja apakšā, kājas izpletis, otrs bija pietupies. Pamanījis Andreju Sirihu, viņš piecēlās un sveicinādams pavēcināja ar atslēgu.

Andrejs pamāja pretī ar galvu. Pagājis dažus soļus, viņš kaut ko pateica Vadimam un satraukts iesmējās.

— Atceras vēl... Tas ir Žeņka Košeļovs, garāžas atslēdznieks. Spēlē bajānu.

Komjaunatnes komitejā viņus sagaidīja plecīgs ļoti gara auguma jauneklis īsi apcirptiem matiem — komitejas sekretārs Kuzņecovs. Viņš smaidīja labvēlīgi un mierīgi, bez kāda mulsuma un cieši paspieda visiem roku, bet Andrejam draudzīgi pamirkšķināja ar aci. Komitejā bija vēl kāds melnīgsnējs puisis melnām acīm, stingru skatienu, uz rokas, tieši uz blūzes aproces, viņam atradās liels «ZIM» pulkstenis, bet no krūšu kabatas rēgojās bīd-mēra galiņš.

— Šinkarevs, Gļebs, — puisis stingrā basā nosauca savu vārdu.

— Komitejas loceklis. Ražošanas sektors, — Kuzņecovs teica. — Starp citu, viņš ir mūsu labākais vītņu slīpētājs. Par viņu nesen bija rakstīts «Komsomoļskaja Pravdā».

— Jā, es par jums lasīju, — Sergejs sacīja. — Tas bija pirms nedaudzām dienām? Aizmirsu, kas tas bija par rakstu. Ar vārdu sakot — lasīju.

— Karstas dienas mums pašreiz ... Redzat plakātu? — Kuzņecovs rādīja pa logu, kas atradās rūpnīcas pagalma pusē.

Uz pretējā korpusa sienas karājās garš audekls: «Biedri strādnieki, inženieri un tehniķi! Mūsu goda lieta — izpildīt plānu līdz 20. decembrim!»

— Šodien, kā jūs zināt, astoņpadsmitais. Galvenais inženieris visu nakti nav no montāžas ceha izgājis. Man, redziet, arī...

Zvanīja telefons. Kuznecovs noņēma klausuli un, aizklājis to ar sauju, teica:

— Lūdzu, apsēdieties, biedri! Tūlīt tad iesim uz teritoriju. — Viņš piespieda klausuli ar plecu. — Jā? No kurienes?... Kuzņecovs... Kādus sarakstus? Es taču jums iesniedzu mēneša sākumā... Pavisam skolas apmeklē simt divdesmit jauniešu, kas strādā... Jā, jā... Labi, rīt aizsūtīšu.

— Parādi viņiem komjauniešu avīzi, — Andrejs sacīja, kad Kuzņecovs bija nolicis klausuli.

— Mēs to tagad teritorijā izliekam. Nē, lai labāk vispirms izstaigā pa rūpnīcu, paskatās, viņiem būs interesanti ...

Atkal atskanēja zvans.

— Kuzņecovs klausās. Sveicināti, Pjotr Saveļjevič... Nē, neviens nav teicis ... Nu ... Cik tev, divus cilvēkus? Labi, vakarā partijas birojā ... Nē, pašreiz nevaru ... Es ar tiem nerīkojos, viss! Vakarā, jā! — Viņš nosvieda klausuli. — Iesim, biedri!

Paķēris no pakaramā cepuri, viņš sāka tādā steigā vilkt virsū savu ādas mēteli, it kā baidītos, ka tūlīt atkal kāds piezvanīs. Un tiešām, kad visi jau bija izgājuši gaitenī un Kuzņecovs durvis aizslēdzis, istabā atskanēja zvans.

— Velns lai... — Kuzņecovs no visas sirds dusmojās. — Nu labi, es jūs panākšu!

— Darbinieks, redzams, iesācējs, — Sergejs klusu sacīja. — Skrien uz katru telefona zvanu.

— Nē, viņš jau otro gadu sekretārs, — Andrejs teica. — Es vēl atceros, kad viņš no arodskolas atnāca. Pie mums instrumentu cehā strādāja par atslēdznieku. — Andrejs pasmaidīja. — Viņš jau šeit rūpnīcā arī izaudzis. Kad atnāca, atceros, bija man līdz plecam, bet pašreiz es viņam līdz plecam ...

Rūpnīca pārsteidza Vadimu vispirms ar savu ārējo izskatu. Korpusi, dūmeņi, visādas būves, piebūves no ķieģeļiem, metālā un koka — viss saistīts cits ar citu, savienots neredzamām, bet stiprām, nesaraujamām saitēm. Pat mazie apstādījumi starp korpusiem — sasalušas zemes gabaliņi, kārtīgi iežogoti ar balta duralumīnija cauruļu sētām, — likās šīs vienotās ķēdes posmi, svarīgi un nepieciešami vispārējā lietā.

Steidzīgi un lietišķi un ar šo lietišķību cits citam līdzīgi cilvēki skraidīja pār pagalmu no viena ceha uz otru. Pirmais cehs, kurā iegāja Kuzņecovs, bija instrumentu cehs.

— Šeit arī es strādāju, — Andrejs sacīja, kad viņi bija uzkāpuši otrajā stāvā, — es šeit katru skrūvīti pazīstu.

Viņi izgāja gaitenī, kuram viena siena bija stikla ar tādiem lodziņiem, kādi mēdz būt pasta nodaļās.

— Tā ir Centrālā instrumentu noliktava, CIN, — Andrejs paskaidroja. — Interesanti, vai šeit vēl strādā Mihails Terentjevičs? Tad bija gan pedantisks večuks, noliktavas pārzinis ...

Viņš piegāja pie viena lodziņa, mazliet to pavēra un skaļi sacīja:

— Papiņ, iedod, lūdzu, rupjo vīli, trīssimt milimetru. Jūsu priekšnieka nav, pieprasījumu noformēšu vēlāk...

No telpas atskanēja sašutusi, vecīga balss:

— Papiņa te nav! Papiņš palika mājās uz krāsns! Bet bez pieprasījuma mēs nedodam. Tev zāģi, viņam zāģi un katram uz goda vārdu, ko tas gan nozīmē ...

— Es taču atnesīšu pieprasījumu ... — Andrejs teica, smieklus valdīdams.

Piespiedies ar plecu pie sienas, viņš ar patiku klausījās veča purpināšanā, kurš^ skaizdamies arvien vairāk, pienāca. pie lodziņa. Pēkšņi, galvu pa lodziņu iebāzis, Andrejs iesaucās:

— Sveicināts, Mihail Terentjič!

Aiz stikla sieniņas kāds satraukti atbildēja:

— Andruša!...

— Es, Mihail Terentjič! Gribēju zināt, vai jūs šeit, — Andrejs smiedamies teica, — atceros: «papiņu» nemīlat, bez pieprasījuma dzenat projām! Tūlīt pie jums ieskriešu. Ejiet, puiši, es jūs cehā sameklēšu!

Jau pirmajā stāvā, kad viņi devās pa kāpnēm augšā, bija dzirdama smaga dūkšana, kas nāca no ceha. Gaitenī šis troksnis pastiprinājās; CIN stikla siena nepārtraukti tinkšķēja. Pašā cehā uz Vadimu sāka gāzties metālisku trokšņu lavīna.

Milzīga telpa, spožas elektriskās gaismas pielieta, bija gandrīz no vienas vietas pilna ar darbgaldiem. Pirmajā mirklī Vadimam likās, ka šeit cilvēku nemaz nav, tikai

mašīnas. Cilvēki klusēja, kustējās bez trokšņa un tādēļ pazuda šajā dzīvā metāla jūrā. Ieskatījies Vadims pamanīja pie darbgaldiem strādniekus un ceha attālākajā kaktā daudz ļaužu, kas stāyēja cieši cits pie cita, — tie bija atslēdznieki, kuri strādāja pie gariem skrūvgaldiem.

— Instrumentu cehs, — Kuzņecovs kliedza, cenzdamies, lai visi dzirdētu. — Gatavo instrumentus!- Stances! Šablonus! Visu, ko cehi pasūta.

Starp divām kolonām ceha vidū bija izstiepts lozungs: «Instrumentnieki! Nodosim palīgierīces 5. ceham tieši laikā!»

— Piekto cehu mēs iekārtosim pēc plūsmas metodes! — Kuzņecovs kliedza. — Bet te gatavo visas palīgierīces! Šeit strādā mūsu labākā! ... Komjauniešu brigāde!... Virpotāji! ...

Brigādē bija trīs puiši un divas meitenes. Uz visiem pieciem darbgaldiem plivinājās mazi, sarkani karodziņi. Brigadieris Nikolajs Sarovs — garš, cekulains jauneklis,— ieraudzījis Kuzņecovu, pamāja viņam ar galvu un tūlīt atkal noliecās pār darbgaldu. Sergejs piegāja pie viņa. Nostājies tālāk, lai viņam netrāpītu skaidas no griežņa apakšas un emulsijas šļakatas, viņš skaļi prasīja virpotājam:

— Kur jūs dzīvojat?

Tas, uzmetis acis, izbrīnījies atbildēja:

— Es? Paļihas ielā.

— Vai jums kopmītne jaunajiem strādniekiem ir? — Sergejs, izņēmis savu piezīmju grāmatiņu un piegājis tuvāk, jautāja. — Varbūt kāds no jūsu draugiem dzīvo kopmītnē?

— Ir zēni, kas dzīvo.

— Un kā viņiem klājas? Apmierināti? Kā viņi vispār pavada brīvo laiku?

— Nu, tur ir tāda atpūtas istaba, līdzīga klubam...— Šarovs atbildēja, galvu uz augšu nepacēlis.

— Ahā, līdzīga klubam ... Un kā tad — vai tur dejo arī, vai radiola ir? Interesanti, vai istabas tīras?

Sergejs diezgan ilgi tajā pašā neatlaidīgajā, lietišķī-gaja tonī izjautaja virpotāju, kaut ko pierakstīja grāma-tiņā^ bet Šarovs atbildēja īsi, nevēlēdamies zaudēt ne pusminūti darba laika. Sergejam bija neparasti nopietns un rūpju pilns izskats.

— Ko tad tu tā pēkšņi par radiolu sāki interesēties? — Vadims jautāja, kad «intervija» beidzot bija galā.

— Ir vajadzība, — Sergejs ātri pateica, grāmatiņu kabatā bāzdams. — Kustēsimies tālāk?

Taču kustēties tālāk uzreiz neizdevās. Šajā cehā, liekas, visi bija Andreja draugi un pazīstami. Daži ar viņu sasveicinājās iztālēm, citi pienāca klāt un priecīgi kratīja roku. Andrejs nepaguva atbildēt uz visiem rokas spiedieniem un apsveikumiem, nepaguva iepazīstināt vecos draugus ar jaunajiem. Vadims nekad nebija Andreju redzējis tik priecīgi satrauktu un sabiedrisku.

Pienāca arī ceha priekšnieks — drukns, noskūtu galvu un ļoti platiem, slīpiem pleciem. Viņam bija jauna, iedegusi seja un drūmi, nogurumā sasarkuši plaksti.

Nolūkojies visos un nezin kāpēc izvēlējies Lagodenko, viņš jokpilnā bardzībā jautāja:

— Bet sakiet, jaunais cilvēk, kā jums Sirihs mācās?

— Labi mācās, — Lagodenko atbildēja. — Nav ko sūdzēties, biedri priekšniek.

— Viņš mums kandidāts uz personālo stipendiju, — Sergejs piebilda.

Andrejs paskatījās viņā izbrīnījies:

— Ko?

— Noteikti, noteikti, Andruša! Nav ko apmulst.

— Tas ir labi, — ceha priekšnieks pasmaidīja, pamirkšķināja Andrejam ar sasarkušo aci. — Citādi es viņu ņemtu no jums atpakaļ. Sirih, vai nāktu atpakaļ uz ražošanu?

— Nāktu, Nikola^ Jegorovič, — Andrejs sacīja, arī smaidīdams. — Bet jūs jau mani neņemtu — visu esmu aizmirsis...

— Sakiet, Nikolaj Jegorovič, — noteikti un lietišķi šajā jokojošā sarunā iejaucās Sergejs, — vai jums ir strādnieki, kas jūsu cehā būtu atnākuši no kantora, no rūpnīcas pārvaldes? Neapmācīti jaunieši?

— Tieši manā cehā? Nē, man tādu nav.

— Labi, — bet citos cehos? Kādu darbu šie cilvēki vislabāk izvēlas?

Sergejs jau bija izņēmis savu piezīmju grāmatiņu un sagatavojis spalvu. Ceha priekšnieks apmulsis paraustīja plecus.

— Grūti pateikt. Iet uz dažādiem darbiem.

— Bet interesanti būtu zināt, vai starp atslēdzniekiem un, teiksim, virpotājiem notiek kaut kas līdzīgs sacensībai. Nu, piemēram, kā starp Cehova «namdari un galdnieku»?

Lagodenko, paņēmis Sergeju aiz elkoņa, klusi teica:

— Klausies, met mieru! ... Neaizturi cilvēku! Tev uz šiem jautājumiem atbildēs Kuzņecovs.

— Jā, protams, biedri, protamsl — Kuzņecovs piekrītoši pamāja. — Iesim uz komiteju un par visu parunāsim.

Vadimam nez kādēļ bija nepatīkama šī Sergeja uzbāzīgā ziņkārība, viņa biezā piezīmju grāmatiņa, viņa pašpārliecinātais un vaļīgais tonis, kādā viņš runāja vienādi viegli ar visiem, kas tikai gadījās ceļā.

Atradis izdevīgu brīdi, kad neviens viņu nevarēja dzirdēt, Vadims klusi un dusmīgi teica Sergejam:

— Vai tu šeit uzstājies par Reitera aģentūras korespondentu?

— Ko-o? — Sergejs brīnījās. — Kādu korespondentu? Vai zini, tu nemāci mani!

— Kā gan tu pats to nesaproti? Tiešām neērti, — Vadims nomurmināja.

— Es atkārtoju, — Sergejs ierunājās asi un caur degunu savā «sevišķajā» balsī, — nemāci man labo tonil Es daru to, ko uzskatu par vajadzīgu.

Kuzņecovs un Andrejs pagriezās uz runātāju pusi, un Vadims, vairāk neko neteicis, aizgāja no Sergeja.

Arī komjaunatnes komitejā, kur norisēja sarunas par literāro pulciņu, par lekcijām, kuras studenti gatavojās nolasīt rūpnīcas jaunatnei, — arī tur Sergejs turpināja bez kādas kautrēšanās, visus pārtraucot, apbērt Kuzņe-covu ar dažādiem jautājumiem, no kuriem daudzi nemaz neattiecās uz vispārīgo kopīgo jautājumu. Kuzņecovs, pakalpīgs un smalkjūtīgs cilvēks, atbildēja uz šiem jautājumiem sīki, ar lielu centību. Sergejs visu pierakstīja.

Andrejs beidzot neizturēja un pateica Sergejam maigi:

— Serjoža, mēs tomēr nevaram šeit sēdēt līdz vēlai naktij. Vispirms nokārtosim mūsu jautājumu, bet pēc tam varēsi jautāt, kas tevi interesē.

— Lūdzu! Vai es traucēju? Nu kārtojiet, kārtojiet!

— Tad mēs tūliņ aiziesim uz rūpnīcas pārvaldi, — Kuzņecovs teica. — Parunāsim ar mūsu partorgu. Viņš mums, es domāju, dos kādu ierosinājumu. Es ar viņu par jums jau runāju.

Sājā brīdī Kuzņecovam piezvanīj-a no instrumentu ceha un ziņoja, ka Sarova brigāde beigusi visus virpošanas darbus piektajam ceham nedēļu pirms termiņa. Ceha priekšnieks lūdza izdot steidzīgu «zibeni».

Taču izrādījās, ka mākslinieks saslimis un nebija, kas «zibeni» uzzīmē. Kuzņecovs ņēmās zvanīt pa dažādiem telefoniem, lūdza, strīdējās, pierādīja — viss bez panākumiem. Tad Vadims tеЩ:

— Dodiet man, es uzzīmēšu!

— Protams, dod viņam, — dzīvi piebalsoja Sergejs, kas jau ar Kuzņecovu bija pārgājis uz «tu». — Viņš tev uzzīmēs labāk par katru mākslinieku. Viņam tas tikpat kā nospļauties.

— Nopietni? — Kuzņecovs priecājās. — Tad uzzīmējiet, ja tas jūs neapgrūtina! Saprotiet, tūlīt jāizkar, kamēr pirmā grupa nav aizgājusi!

Un Vadims palika viens istabā ar lielu papīra lapu, kas bija izklāta tieši uz grīdas. Vadimam bija sev jāatzīstas, ka viņam diezin kā nepatika iet uz partijas komiteju kopā ar Sergeju. Viņš visu laiku juta satraukuma pilnu neveiklību par Sergeja uzvešanos, uzbāzīgajām sarunām, un šī neveiklības sajūta pieauga, kļūdama vienkārši nepanesama. «Nē,» Vadims nolēma, «es vairs ar viņu kopā neparko nekur neiešu. Lagodenko bija taisnība ...»

Vadims novilka svārkus, izklāja uz grīdas avīzi, nolikās uz tās un iemērca otiņu sarkanajā tušā. Viņš tūlīt sajuta vieglumu, ķeroties pie šī ierastā darba, ar ko viņš tik bieži bija aizņemts pēdējos piecpadsmit gados — laikam jau sākot no otrās klases. Atkal viņš ir mākslinieks noformētājs, centīgs, ar visu sirdi atdevies darbam, taču visumā noformētājs... Puiši pašreiz sēž partijas komitejā, apspriežas, strīdas, stāda dažādus plānus un pieņem lēmumus, bet viņš guļ uz grīdas un zīmē burtus. Pašreiz, piemēram, viņš nopūlas, lai ievietotu trīs burtus vienā rindiņā. Vadims pasmējās: «Nu, toties es jau kaut ko daru, bet viņi vēl tikai runā. Un Serjoža droši vien vairāk par visiem...»

Kuzņecovs lūdza Vadimu piezvanīt uz cehu, tiklīdz «zibens» būs gatavs. Vadims piezvanīja — no turienes atbildēja, ka tūlīt atsūtīšot cilvēku. Viņš pielika «zibeni» pie radiatora, lai tas ātrāk apžūtu. Pie durvīm klauvēja.

— Lūdzu, — Vadims teica.

Ienāca jauniņa meitene, turēdama rokā papīra lapu.

— Biedra Kuzņecova nav?

— Nav.

Meitene uzmeta skatienu žūstošajam «zibenim» un priecīgi teica:

— Bet man tieši jūs esat vajadzīgs, ne Kuzņecovsl Man teica, ka jūs esot redakcijā bet tur aizslēgts. Lieta tāda: jūs Guskovu pazīstat? Tas ir mūsu partorgs. Viņš jūs lūdza steidzīgi uzzīmēt šādu karikatūru. Ievērojiet: steidzīgi! — viņa runādama visu laiku rauca šaurās, melnās uzacis un, acīm redzot, centās būt iespējami nopietnāka. — Mums ir katastrofisks stāvoklis. Astotais cehs visu dienu nedod paliktņus. Viņiem palikusi tikai viena štance, un viņi nu tur noņemas visu dienu, bet mēs stāvam. Stāv trīs brigādes. Tas ir neciešami! Šeit «zibens» teksts.

Uz burtnīcas lapiņas bija uzrakstīts:

Kauns Ferenčukam! Aizkavējot paliktņu nodošanu 12. ceham, jūs apdraudat rūpnīcas uzņemtās saistības!

Jūsu nolaidības dēļ apstājies 12. ceha konveijers.

Rūpnīcas kolektīvs prasa steidzoši izlabot stāvokli.

— Kas tas Ferenčuks tāds ir? — Vadims jautāja.

— Jūs nepazīstat? Viņš ir šausmīgs! Tas ir sagatavošanas ceha priekšnieks. Viņa dēļ mums vienmēr ir nepatikšanas. Bet karikatūru zīmējiet krāsās, līdzīgu jūsu pēdējai! Tā man ļoti patika.

— Kura tad? — Vadims smaidīdams jautāja.

— Nu, attiecībā uz Administratīvi saimniecisko daļu. Gulbis, vēzis un līdaka.

— A! •

— Tieši tādu. Un vajag sākt zīmēt tūlīt, lai otra maiņa redzētu. Bet jūs taču, izrādās, esat pavisam jauns, — viņa pēkšņi teica, — man stāstīja, ka jūs esot padzīvojis un ļoti vājš.

— Es pa pēdējām dienām esmu uzlabojies, — Vadims atbildēja.

— Bet es, tieši otrādi, esmu kļuvusi vājāka, — meitene iesmiedamās teica. — Un viss tas sasodīto paliktņu dēļ! Tādi uztraukumi! Es taču esmu ceha dispečere. Pie jums es tikai garām ejot, mani Guskovs lūdza. Ziniet ko — aiziesim tūliņ uz sagatavošanas cehu!

— Kādēļ?

— Es jums paradīšu to Ferenčuku. Jus taču zīmēsiet draudzīgu šaržu?

— Draudzīgu, noteikti.

— Tad vajag, lai viņu varētu pazīt. Protams! — viņa dedzīgi turpināja. — Jābūt tādai līdzībai kā divām ūdens pilēm! Viņš taču patmīlīgs — un lai izjūt. Attiecībā uz Administratīvi saimniecisko daļu jums karikatūra ļoti izdevusies — taču tiem nevienam nav līdzības! Es tikai viņus pazinu tāpēc, ka jūs bijāt uzvārdus uzrakstījuši uz astēm. Vai tad, piemēram, Iļja Markovičs izskatās pēc jūsu gulbja? Un Speranska — pēc vēža?

— Nu jā ... es taču viņus rādīju simbolos, — Vadims nedroši ierunājās.

— Vienalga! Līdzībai tomēr jābūt. Par to pat muļķīgi strīdēties. Nu iesim!

— Tūliņ nāks pakaļ «zibenim», — Vadims teica. — Un pie tam — kā mēs atstāsim komiteju? Kuzņecovs aizgāja uz partijas komiteju.

— Ņemiet «zibeni» līdzi! — meitene uzstājīgi teica. — Mēs to atdosim tieši cehā. Bet atslēgu no komitejas atstāsim rūpnīcas komitejā.

Sagatavošanas cehs atradās visattālākajā rūpnīcas teritorijas stūrī. Vadims ilgi gāja^pa pagalmu līdzās Mus-jai — tā sauca meiteni, kas visu laiku bez apstājas runāja. No nelaimīgajiem paliktņiem saruna viegli pārsviedās uz pēdējām kinofilmām. Vecās vācu filmas, kas šajās dienās bija parādījušās uz pilsētas ekrāniem* sacēla Musjā ne mazāku sašutumu kā «šis Ferenčuks». Labāk par to naudu apēst porciju plombīra par divi rubļi deviņdesmit nekā skatīties šajā bleķī.

Beidzot viņi iegāja pa plašajiem vārtiem vienā no korpusiem.

— Vai šis ir sagatavošanas cehs? — Vadims jautāja.

Musja viņā izbrīnījusies paskatījās.

— Kas nu šis par sagatavošanas cehu? Šis ir trešais mehāniskais. Redziet, jūs maz nākat uz teritoriju. Tas nozīmē, ka jums nerūp ražošana. Jums laikam tikai interesē uzzīmēt un saņemt naudiņ vai tā ir? Tas nav labi, tik jauns un jau tāds birokrāts.

Vadims nomurmināja, ka viņš turpmāk pacentīšoties būt biežāk teritorijā.

Viņi devās cauri visam ceham, pagāja garām kādam tukšam gaitenim un beidzot ienāca lielā, garā telpā, kur rībēja un dārdēja daudzās štancēšanas preses. Pie vienas sienas atradās kaudze dažāda diametra cauruļu, tās visas bija melnas, spīdīgas un stipri oda pēc ziedes. Kaudzēm gar sienu atradās tērauda gredzeni, metāla kluči, zilganās duralumīnija plāksnes.

Pēc nicinošās izteiksmes, kas pēkšņi parādījās Musjas sejā, Vadims saprata, ka viņi beidzot nonākuši sagatavo\ šanas cehā.

— Bet kurš tad ir tas Ferenčuks? — viņš jautāja.

— Tūlīt redzēsiet.

Pie mazas istabiņas ar saplākšņu sienām bija uzraksts: «Ceha priekšnieks». Musja atgrūda durvis un iegāja, Vadims devās viņai nopakaļus. Ferenčuks sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja. Tas bija vīrietis vidējos gados,, lielu pieri, ļoti strupu degunu, izbalējušos svārkos, zem kuriem bija redzams lēts kokvilnas svīteris.

— Biedri Ferenčuk, es atkal pie jums, — Musja runāja sausā dispečeres tonī. — Kad jūs dosiet paliktņus?

Ferenčuks pacēla pret Musju pelēkas, nogurušas acis. Viņš noslaucīja ar plato roku pieri un sacīja:

— Jaunkundz, nevajag mani ņemt aiz rīkles. Agrāk par rītu es jums tos nedošu. Es jau Potapovam teicu! Štanci labo. Jūs saprotat? Nakti nebūs, bet rīt būs, — viņa balss bija klusa un skaidra, it kā viņš skaidrotu kaut ko ļoti vienkāršu aprobežotam cilvēkam vai bērnam.

— Bet kādēļ jūs laikā neizremontējāt otru štanci? Jūs taču noraujat...

— Nevajag ņemt mani aiz rīkles, — Ferenčuks gurdi atkārtoja un pakratīja galvu.

— Nē, vajag! — Musja neganti uzstāja. — Tieši — vajag! Vainojiet tagad pats sevi!

Izgājusi kopā ar Vadimu no saplākšņu istabiņas, Musja jautāja:

— Uztvērāt?

— Ko uztvēru?

— Viņa vaibstus ... Nu, seju!

— Apmēram uztvēru ...

— Tad tūlīt ejiet un zīmējiet. Tātad: lielu kaudzi paliktņu — tādus tievus riņķīšus. Ferenčuks sēž uz kaudzes un skaita vārnas^ Dažas vārnas uzzīmējiet! Es domāju, nebūs slikti, ko?

— Jā, var arī tā.

— Tikai žiglāk! Pusstunda līdz maiņai. Piecpadsmit minūtēs paveiksiet?

— Centīšos.

— Pacentieties gan! Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik tas svarīgi!

Komjaunatnes komitejā vēl arvien neviena nebija. Vadims iekārtojās uz grīdas. Žigli uzrakstīja tekstu un pēc desmit minūtēm bija pabeidzis arī karikatūru. Uzzīmētais viņam pašam nepatika. īstenībai atbilda vienīgi tikai vārnas. Ferenčuks, sēžot nedabiskā pozā uz paliktņu kaudzes, izskatījās ļoti resns, izblīdis un atgādināja amerikāņu magnātu-kapitālistu, kādus mēdz zīmēt «Krokodilā». Bez tam Vadims bija aizmirsis, kādi Ferenčukam mati un vai tie vispār ir. Tādē] viņš uzvilka ap kailo galvaskausu dažas neskaidras svītriņas, kas varēja būt gan mati, gan gaismas un ēnas rotaļa.

Ar sārto caurlaidi, kuru Vadimam un citiem studentiem bija uzrakstījis Kuzņecovs, varēja pa teritoriju staigāt visu dienu. Vadims atkal aizgāja uz rūpnīcu. Viņš jau labi orientējās un drīz vien atrada divpadsmito cehu. Musja viņam iznāca pretim kopā ar Guskovu, jaunu, kalsnu gaišmati tīrā speciāltērpā, droši vien meistaru.

— Ai, cik lieliski! — Musja iesaucās, atritinādama «zibeni». — Uz mata kā Ferenčuks! Ir deguns, ir piere — nu viss, viss! Vai ne, Andrej Kuzmič?

— Jā, — Guskovs pamāja ar galvu. — Kaut kas kopējs ir.

«Zibeni» izkāra pagalmā visredzamākajā vietā. Jau daudzi pirmās maiņas strādnieki devās uz izeju. Viņi grupās sastājās pie «zibens», lasīja balsī, skaļi un atzinīgi smējās. Vadims stāvēja mazliet nostāk, juzdams lepnu gandarījumu, redzot sava darba panākumus. Kad viņš pagriezās, lai dotos uz izeju, pie viņa pēkšņi pieskrēja Musja.

— Pagaidiet brītiņu! — viņa čukstēja, satvērusi Va-dimu aiz piedurknes, — Ferenčuks nākl Interesanti, ko viņš teiks.

Ferenčuks aizpogātā vamzī un aizsargkrāsas cepurē pienāca pie «zibens», ilgi klusēdams stāvēja pie tā, tad pagriezās atpakaļ.

— Tas tavs darbs? — viņš jautāja, ieraudzījis Gus-kovu.

— Kādēļ tad mans? Tas ir, lūk, viņa — mākslinieka darbs, — Guskovs teica, smaidīdams un pamādams uz Vadimu.

— Ko tas nozīmē? — pēkšņi skaļi un stiepti jautāja Ferenčuks. Viņa seja sadrūma. — Kas tas par «kaunu Ferenčukam»? Kāds kauns? Kā kauns? — viņš nikni atkārtoja. — Jūs par to pilnībā atbildēsiet...

— Tu nevāries tik daudz, bet dari darbu, — Guskovs mierīgi teica. — Štanci aiz nevīžības laikā nesalaboji, tāpēc tevi arī kritizē. Tu, mīļais biedri, kritiku nepareizi uzņem.

— Tas ir — kādu kritiku? To, kuru te pie sienas pakāruši? — Ferenčukam pēkšņi iešāvās prātā, ka izdevīgāk visas savas dusmas izgāzt uz mākslinieku, un viņš pievērsās Vadimam: — Jūs te šlipsītē staigājat, zīmulis aiz auss, bet cilvēki otru diennakti nav vateņus novilkuši un mājās bijuši! Kas tad jums — plikš — plikš — un uz-trieptsl Arī darba rūķis! Viens jau pie rūpnīcas komitejas barojas, nu vēl otru sameklējuši! Karikatūristi, ka jūs izputētu ... — Ferenčuks atrāva vaļā vamzi un žigli aiz-gaja projām.

Guskovs apmierināts iesmējās.

— Naglai uz galvas! Ir gan nikns vīrs. Viņam, šodien galvenais jau sadeva sakarā ar pirmo datumu.

— Nekas! Nikns žiglāk skrien, — kāds no strādniekiem teica.

— Pareizi, — cits piebalsoja. — Nositīsies — bet štanci salabos. Ir nu gan: viena matrice ...

— Strogalejs dzīvus apēdīs, bet savedīs kārtībā, — trešais teica pārliecināts. — Pusdienā būs kārtībā, redzēsi.

Pie «zibens» apstājās otrās maiņas strādnieki. Viņu nāca arvien vairāk un žiglāk, un durvis vairs neklau-dzēja, bet čīkstēja bez apstājas, laizdamas cauri ļaužu nebeidzamo straumi.

Komjaunatnes komiteja bija aizslēgta. Rūpnīcas komitejā Vadimam pateica, ka Kuzņecovs esot partijas birojā, bet studenti jau sen aizgājuši. Vadims izgāja uz ielas. Pa šķērsielu steidzās, skrienot aizsmēķēdami, pēdējie jaunas maiņas strādnieki. Rūpnīca jau bija tālu aiz muguras, taču vēl arvien skanēja ausīs tās nesteidzīgā, dobjā dūkoņa, bet melnajās debesīs virs rūpnīcas cēlās pelēks, bezveidīgs dūmu mākonis. No skursteņa izšāvās sarkanas dzirkstis, droši vien no katlu telpas, un griezdamās izklīda gaisā. To bija bezgala daudz, tās nepārtraukti parādījās un izgaisa. Sniga, taču nesmaržoja pēc sniega, bet benzīna. Dienu te stāvēja mašīnas, kas aizveda gatavo produkciju.

Likās savādi, ka iela bija tik klusa un tukša, bet kaut kur pavisam līdzās aiz sienas pūlas un strādā, vienā vietā salasījušies, tūkstoši cilvēku. Citiem tas liktos dīvaini, bet Vadims nebrīnījās. Viņam bija tik līksma un mierīga sajūta, it kā viņš šos cilvēkus jau sen pazītu un daudz reižu būtu nācis pa šo ielu, dodoties mājup ar strādnieku maiņu. Tāpat kā viņi, baidījies nokavēt un skrienot aizsmēķējis, un steidzies ātrāk izskriet caur čīkstošo turniketi.

Cik patīkami iet pa tikko uzsnigušu sniegu — beidzot tas uzsnidzis — un pilnām krūtīm elpot, elpot...

14. NODAĻA

Tuvojas jaunais gads.

Revolūcijas, Manēžas un Puškina laukumos dienu un nakti klaudz namdaru cirvji — tur iekārto Jaungada tirgu. Manēžas laukumā izaugusi milzīga egle, un tā nemaz neizskatās maza līdzās Kremļa tornim. Tā no vienas vietas pilna ar krāsainiem lukturīšiem, un, kad nakti strādnieki izmēģina apgaismojumu un iededz visus lukturus, eglē laukuma vidū stāv kā kristāla brīnumkalns bērnu pasakā. Ielās dzīva priekšsvētku rosība. It kā sala nemaz nebūtu, par to nerunā, to nemana. Izveicīgie piepilsētas puikas jau visur pie metro stacijām tirgojas ar eglītēm, un veikalos mirdz eglīšu vizuļu īslaicīgais zelts.

Maskava smaržo pēc skujām un mandarīniem. Uz visiem ielu stūriem pārdod mandarīnus, to šajā gadā ir ļoti daudz.

Pēdējā mirklī bija nolemts (svarīgi lēmumi vienmēr tiek pieņemti pēdējā mirklī) nerīkot atsevišķus kursu vakarus, bet sarīkot lielu visas fakultātes Jaungada vakaru. Sis vakars bija nolikts divdesmit astotajā datumā. Vestibilā izliktā afiša, uzrakstīta uz lielas papīra lapas, kas sniedzās no griestiem līdz grīdai, vēstīja:

GRANDIOZS JAUNGADA VAKARS Programa:

1. Oriģināls humors

2. Muzikāli priekšnesumi

3. Dramatiskā pulciņa priekšnesumi

4. Viesu — citu augstskolu studentu — uzstāšanās

5. Dejas (kaut vai visu gadu)

Priekšvakarā Ļena satraukta stāstīja auditorijā:

— Tikai pielūkojiet, ka nenokavējat humoristisko daļu! Sergejs sacerējis tik brīnišķīgu tekstu, mēs taisni plīstam no smiekliem, nemaz nevar mēģināt! Nu — lieliski! Tad tikai jūs redzēsiet, cik pamatīgi! ...

Viņa nesen bija iesaistījusies programas humoristiskās daļas mēģinājumos un pēdējās dienās par to vien runāja.

Vadims tomēr nokavēja: šodien viņam nez kāpēc bija sevišķi skumji aiziet no Veras Fadejevnas. Viņš ilgi sēdēja pie_viņas gultas, lasīja skaļā balsī Veresajevu, kamēr viņa grāmatu tam atņēma un lika iet uz vakaru. «Es gribu gulēt,» viņa dusmīgi teica. Patiesībā viņai bija vienkārši žel dēla un gribējās, lai viņš atpūstos un izklaidētos. Bet Vadimam nemaz negribējās izklaidēties, viņš gāja uz vakaru neskaidrā, nenoteiktā, nepavisam ne svētku noskaņā ...

Pienācis pie institūta ēkas, Vadims izdzirda klusinātu muziķu, smieklus, kluba logi gaiši mirdzēja, un bija redzamas uz palodzēm sēdošo cilvēku tumšās muguras un galvas.

Zālē visas vietas bija aizņemtas, studenti stāvēja ciešā pūli pie ieejas un zāles galā aiz krēslu rindām. Skatītāju vidū Vadims ieraudzīja dažas meičas un puišus no rūpnīcas — viņš tos uzreiz nepazina, jo visi bija uzposušies skaistās kleitās un svētku uzvalkos. Andrejs Sirihs un Kuzņecovs sēdēja kādā no beidzamajām rindām un aicinoši māja Vadimam; tas tika darīts vairāk tikai simboliski, jo līdzās viņiem brīvas vietas nebija.

Vadims izspraucās līdz zāles galam un atrada brīvu vietu uz palodzes. Humoristiskā daļa gāja pilnā sparā. Uz skatuves tika attēlots, kā krievu vēstures profesors Staņicins eksaminē. Pats Staņicins, liela auguma vīrs sirmiem matiem, sēdēja krēslā gandrīz pie pašas skatuves: viņam bija vāja dzirde, un, aizlicis plaukstu aiz auss, viņš tikai smaidīja un grozīja galvu. Institūtā Staņicinu mīlēja — viņam bija lielas zināšanas un liela autoritāte, taču viņš bija pārāk mīkstsirdīgs un izklaidīgs. Visās Zinātniskās padomes sēdēs Staņicinam pārmeta «liberālismu».

Staņicinu tēloja pats Palavins. Viņš sēdēja pie galda, tērpies garos, vecmodīgos svārkos, no vates izgatavotu parūku galvā un smalkā, žēlīgā balsī jautāja:

— Tad sakiet, draudziņ: kāda jūra bija kara darbības lauks Krimas kauju laikā no piecdesmit trešā līdz piecdesmit sestajam gadam? Un nosauciet šīs kaujas faktus!

Students kaut ko atbildēja, bet viņa balsi nevarēja dzirdēt, jo visa zāle šalca smieklos. Kad mazliet apklusa, students domīgi pārjautāja:

•— Kāda jūra?

— Nu, kāda tad? ... Nu? ... Nu? ... Me-e ...

— Melnā, profesor?

— Melnā, draudziņ, Melnā. Pilnīgi pareizi. Nu, faktus jūs zināt. Tā... Tagad sakiet: kas tie ir — bezzirgu zemnieki?

— Bezzirgu? Tie, laikam ... kuriem ...

— Nu, nu? Kuriem kā? Kuriem nebija kā? ... Zi-ir...

— Zirgu! — students pēkšņi attopas.

— Zirgu, nu, protams! — profesors iesaucas, aizkustināti smaidīdams. — Pilnīgi pareizi. Nu, lieliski. Nu dodiet man savu — nu, ko? Ie ...

— Ieskaiteni?

— Nē, jaunais cilvēk, — profesors stingri teica. — Ne ieskaiteni, bet ieskaišu grāmatiņu! Vajag iemācīties, draudziņ, pareizi runāt.

Vispārējiem smiekliem šalcot, Staņicins jokodams draudēja aktieriem ar dūri: «Nu tikai es jums parādīšu!» Nākamajās epizodēs bija rādīts redkolēģijas darbs, kluba padomes sēde, ceļazīmju sadale un citi sižeti no institūta un kopmītnes dzīves. Humoram bija liela piekrišana. Vadims redzēja, kā pasniedzēji pirmajās rindās smējās, smaidīja Mirons Mihailovičs Sizovs un viņam blakus sēdošais institūta direktors Rostovcevs. Bet direktora vietnieks saimniecības lietās, mazais, apaļais Birjukovs ar spīdošo, pliko pakausi, smējās smalki un nevaldāmi, ar kabatas lakatiņu vēdinādams.

Pēdējais numurs attiecās uz institūta ilgo strīdu ar «Ķimikāliju apgādes trestu», kas bija aizņēmis daļu no ēkas apakšējā stāva. Institūts likumīgi centās panākt, lai trests atbrīvotu telpas, kuras tas bija pagaidām aizņēmis kara laikā. Visās sapulcēs Birjukovs ziņoja, ka jautājums «tuvākajās dienās tiks izšķirts mums par labu», taču jautājuma izšķiršana vilkās jau trešo gadu, bet trests arvien vēl neizvācās.

Starp priekškara drapērijām parādījās liela kartona rupors, un tajā runāja Ļesiks, atdarinādams Siņavska balsi un intonāciju:

_ — Tātad -г- mēs sākam reportāžu par futbola sacīkstēm starp komandām «Mums par labu» — Maskava un «Mūsējie neatdod» — arī Maskava. Sacīkstes sākās pirms kādiem diviem vai trim gadiem, bet noslēguma vēl arvien nav. Uzbrūk komanda «Mums par labu» ... Lūk, uzbrucēju piecnieka vadītājs Rostovcevs precīzi piespēlē Birjukovam, tas tūlīt tālāk Maskavas padomei... Bet no Maskavas padomes viņam brīnišķīgi piespēlē — uz izeju! Nu ... Vajag taču sist! Sist! Ek, viņš tikai dejo ap bumbu ... dejo ... Beidzot — trieciens!!! Nu, kas tad tas! No tik izdevīga stāvokļa un tā nosist garām ...

Šādā garā reportāža turpinājās diezgan ilgi, un ar katru Ļesika vārdu klausītāju jūsmīgā atsaucība pieauga.

Viņa pēdējos vārdus vispārējos smieklos bija grūti sadzirdēt. Kad rupors nozuda un atskanēja aplausi, no priekškara iznāca smaidošais Ļesiks un Palavins un palocīdamies norādīja viens uz otru. Palavins bija jaunā, gaišpelēkā uzvalkā, modernie platie un garie svārki padarīja viņu neparasti solīdu. Viņš izskatījās pēc kāda pazīstama mākslinieka.

Humoristiskā daļa beidzās. Pārtraukuma laika Vadims izgāja gaitenī un sastapa Andreju un Kuzņecovu. Līdzās viņiem stāvēja kāda jauniņa meitene gaišiem matiem un tumšzilā kleitiņā.

— Iepazīstieties! Vadim, tā mana māsa, — Andrejs teica, — Joločka.

— Ne Joločka, bet Olga, — meitene teica, stingri palūkodamās brālī.

Viņai bija lielas, vērīgas acis, tadas pašas tumšzilas kā Andrejam. Pēc skata viņai nebija vairāk par septiņpadsmit.

— Vai jums humoristiskā daļa patika? — Vadims jautāja.

— Humoristiskā daļa — jā. Tā man patika. Bet kaut kas man tomēr nepatika ...

— Kas tad?

— Tas, kā izturējās autors. Kā viņu sauca, Andrej?

— Palavins, Serjožka. Bet tu viņu nemaz nepazīsti! Tev, Jolka, ir paradums par visiem spriest ļoti kategoriski.

— Kādēļ kategoriski? Es viņu novēroju jau pirms sakuma gaitenī. Viņš man nepatika, un tas ir viss.

— Lielisks arguments! — Andrejs teica iesmiedamies. — Nepatīk — un viss! Un beigas! Tā viņa vienmēr...

— Jā, tā es vienmēr. Es uzskatu, ka pirmais iespaids vispareizākais, — Oļa teica, spītīgi papurinādama galvu.

— Ar ko tad mūsu autors jums tā nepatika? — Vadims jautāja.

— Zināt, viņš ir ļoti tāds ... kliedzošs.

— Varbūt skaļš.

— Nē, kliedzošs. Es pat nezinu, kā paskaidrot...

— Nu, lūk, lūk! — Andrejs iesmējās. — Delfu orākuls pateicis, bet jūs saprotat, kā gribat.

Oļa, Andrejā pat nepaskatīdamās, turpināja:

— Kaut arī, liekas, viņam lieli panākumi. Pie meitenēm, vai ne?tEs jums jautāju tāpēc, ka mans brālis nekad neredz tadas detaļas. Viņš jau stāv augstāk par to.

— Liekas, jā, — Vadims sacīja smaidīdams. Viņam patika Oļas izturēšanās pret brāli un vispār patika viņas valoda, meitenīgi nopietna un līdz ar to mazliet naiva.

— Mēs ar Sergeju sen taisāmies aizbraukt pie Andreja ciemā. Ja mēs kādreiz to izdarīsim, varēsiet iepazīt Sergeju tuvāk, es domāju, jūs mainīsiet savus uzskatus.

— Iespējams. Viņš taču apdāvināts-cilvēks?

— Jā, viņš ir ļoti spējīgs.

— Puisis ar galvu, — Kuznecovs nopietni apstiprināja. — Kad mēs partijas komitejā apspriedāmies, viņš par visiem jūsējiem vairāk runāja un tik lietišķi, zināt, principiāli. Jūs, Olga, viņu veltīgi tā apvainojat... — Viņš pēkšņi pasmaidīja un neslēptā sajūsmā pakratīja ar roku. — Bet tas uzvedums! Es sen tā nebiju smējies. Lieliski!...

— Nezinu. Varbūt, — Oļa ātri noteica. — Es, protams, arī smējos. Mūsu vakaros nekad nav tik jautri.

— Kur jūs mācāties? — Vadims jautāja.

— Tehnikumā. Bet tas jūsu Ļoša nu gan lieliski Siņav- « ski atdarina!

Gaitenī kļuva arvien biezāks. Liels studentu un viesu pūlis bija sastājies pie sienas avīzes un aplūkoja Jaungada šaržus.

— Kur tad, kur tad mani būs nostrostējuši? — Ivans Antonovičs, rudajā bārdā smaidīdams un pie avīzes spraukdamies, teica. — Nu?

— Lūk, kur jūs, Ivan AntonovičI Redzat? — kāds līksmi stāstīja. — Bet tur — Kozeļskis!

— Ak tu tētīt, kas par šausmām! Ko tad jūs Borisu Matvejeviču tada majas ģērbā uzzīmējuši?

— Tas ir viduslaiku sholasta apģērbs, Ivan Antono-vič. No rietumu literatūras hrestomātijas nozīmēts.

— Vai tu re! Apvainojās?

— Nē, tikai pasmējās. Tas taču draudzīgs šaržs!

— Draudzīgs jau nu gan... Draudzīgs pakalpojums, teiksiet? — Un Krečetovs skaļi un aizrautīgi sāka smieties.

Pienāca Spartaks jaunā, melnā uzvalkā, spilgtu kravati, svinīgi vezdams zem rokas Suru. Ieraudzījis Kuzņe-covu, viņš mirklī aizmirsa sievu un, satvēris Kuzņecovu aiz elkoņa, pavilka sānis. Pēc maza brītiņa atskanēja viņa dedzīgā balss:

— Nē, Pavel! Nē, nē... Tu paklausies! Jūs ļoti labi varat griezties lekciju birojā, ne jau par to! Es domāju par citu ...

Turpinādams sarunu ar Oļu, Vadims pēkšņi ieraudzīja Ļenu. Viņa nāca augšā no lejas, acīm redzot, no bufetes, kopā ar Maku un kaut ko viņam steidzīgi stāstīja. Maks viņu cienāja ar konfektēm no papīra tūtiņas, ko turēja ar abām rokām. Viņš bija savā mūžīgajā slēpošanas kostīmā, bet ar kravati: acis no Ļenas nenovērsis, laimīgi smaidīja, piebalsoja, un viņa seja, pietvīkusi un no_satraukuma pat mazliet nosvīdusi, Vadimam likās nevietā līksma un muļķīga. Ļena Vadimu nepamanīja; pēc tam viņa iejuka pūlī. Tikai tagad Vadims attapās, ka nebija Ļenu visu laiku manījis. Acīm redzot, viņa spēlējusi pirmajos programas numuros, kurus viņš nokavēja.

Drīz vien atskanēja zvans, vēstīdams pašdarbības koncerta sākumu. Vadims apsēdās blakus Andrejam. Zālē bija karsti, lai gan lielo logu augšas bija atvērtas. Kļuva vēl trokšņaināk, vēl biezāk, daudzi, jau pabijuši bufetē, tagad bez kādas jēgas klaiņāja pa zāli, skaļi runāja asprātības un smējās.

Beidzot visi apsēdās, un kāda pirmā kursa meitene — konferansjē ziņoja koncerta sākšanos. Vispirms uzstājās viesi — jauni bulgāri, Maskavas konservatorijas studenti. Viņi bija ģērbušies košos nacionālos kostīmos: meitenes garos, krāsainos svārkos, puiši platās biksēs un augstās cepurēs. Zālē atskanēja stieptās bulgāru dziesmas, vēlāk jautrās krievu melodijas, dejotāji griezās raibā, straujā virpulī. Viesi vētraini aplaudēja un bez apstājas sauca «bis». Vadimam it sevišķi patika puiši — liela auguma, baltiem zobiem, iedegušām, mīlīgām sejām. Tad bulgāru meitenes noskrēja no skatuves zālē un sāka apslacīt visus ar Kazanlikas rožūdeni. Studenti, kas sēdēja aizmugurē, protams, pietrūkās kājās, un sacēlās liela jautrība. Katram gribējās, lai viņu apslacītu. Zālē sāka smaržot pēc rozēm, un šī smarža kopā ar skuju smaržu, ar kurām bija izrotātas sienas, radīja maigu aromātu, kas atgādināja pavasara lauku smaržas.

— Vēl! Vēl! — jautri sauca studenti, galvenokārt meitenes. Melnīgsnējās, smaidošās bulgārietes parādīja tukšās pudelītes, turot tās ar kakliņiem uz leju.

Pēc tam bija vēl daudz dažādu priekšnesumu — dramatiskā pulciņa, dejotāju, deklamētāju. Tad pēkšņi iznāca Ļena.

Viņa bija garā, ķiršbrūnā zīda tērpā ar kādu mirdzošu

rotājumu pie kakla izgriezuma un līdz pleciem kailām rokām. Viņa dziedāja Gļinkas un Čaikovska ārijas. Viņai nebija spēcīga, bet maiga un patīkama balss (liekas, viņa pati to nosauca par «lirisko soprānu»), un viņa dziedāja ... jā, dziedāja viņa labi.

Vadims lūkojās viņas spilgti apgaismotajā, sārtajā sejā, neparasti augstajā matu sukājumā, viņas maigajās * lūpās, kas dziedot mazliet trīcēja, un plaši atvērtajās, aizmiglotajās acīs, kas nevienu neredzēja, un brīnījās, ka viņš var lūkoties uz šo meiteni tik mierīgi, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

— Cik interesanta! — Oļa klusu teica. — Kas tā ir?

— Tā ir no mūsu grupas, Ļenočka Medovska, — Andrejs atbildēja. — Nu, paldies dievam, kāds vismaz iepatikās!

Vadims juta, ka pēc Oļas vārdiem viņam sažņaudzās sirds, acis aizmiglojās un viņš vairs neredzēja Ļenas seju, tā gaisa, izplūda un pārvērtās koši mirdzošā plankumā.

Skumji skanēja jauna, nepazīstama balss — par kaut ko ārkārtīgi saprotamu, vienkāršu, par to, kā starp debesīm un zemi skan dziesma, un kāds to ieklausās, atceras kādu, nopūšas... Un, neapzināti pakļaudamies šai skanošajai varai, Vadims juta, ka viņam kļūst silti un dīvaini,— it kā viņš nebūtu vairs zālē ļaužu jūklī, bet ietu kaut kur viens kailām kājām pa tīru, saules apmirdzētu, sakarsušu ceļu, un neredzama balss plūst virs viņa augstu starp zemi un debesi un aicina viņu līdzi, un aicina ...

Pēkšņi'Ļenas seja kļuva tik žilbinoši gaiša, ka acis sāka sāpēt. Viņa nolieca galvu. Iešalcās aplausi, it kā uzgāzdami Vadimam virsū baltos, ar līmes krāsu balsinātos griestus ar abām degošajām lustrām. Viņš nesauca kopā ar visiem «bis». Viņam pēkšņi gribējās, lai vakars ātrāk beigtos un varētu viņu uzlūkot tuvumā, līdzās, pateikt viņai kaut ko mīļu, labu. Viņš taču pat sasveicinājies ar to šodien nebija ...

Koncerts beidzās. Tūlīt steidza novietot krēslus gar sienām, lai atbrīvotu zāli dejām. Parādījās Ļesiks ar akordeonu, kāds apsēdās pie klavierēm, un sākās dejas. Oļa aizgāja dejot ar Kuzņecovu. Tam līdzās viņa izskatījās pavisam maza, trausla meitene, taču tik vieglām un drošām kustībām, ka likās, viņa dejotu viena, bet Kuzņe-covs — liels, smagnējs — nez kādēļ lācīgi mīņājās viņai līdzās. Lūkodamies uz viņas rožainajiem vaigiem un mirdzošajām acīm, Vadims nodomāja, ka viņa droši vien pašreiz ir visjaunākā un vislaimīgākā šajā zālē.

Dejot Vadimam negribējās. Viņš neviļus ar acīm meklēja starp dejotājiem Ļenu, taču viņas nebija. Sākās solo gabali godalgošanai: pirmā kursa puisis, gruzīns, dejoja Nauras lezginku, Lagodenko «norāva» matrožu čečetku, taču godalgu dabūja Ivans Antonovičs un Olga Markovna, kas pēc visiem balles mākslas likumiem nodejoja mazurku.

Zālē ienāca Palavins — viņš strauji ieslīdēja starp dejotājiem, kādu ar acīm meklēdams. «Tūlīt nāks pie manis un teiks: «Kādēļ tu, Ļenski, nedejo?»» Vadims nodomāja.

Palavins tiešām ieraudzīja viņu un žigli pienāca.

— A, Vadik! — viņš priecīgi sauca. — Kā Cailds Herolds — drūms, sapņains... Ko tu stāvi?

— Patīk un stāvu.

— Vajag dejot! Paskaties, — viņš pārlaida plašu žestu, — kāda tev apkārt jautrība! Uzlūdz kaut vai to meiteni, ar kuru Kuzņecovs dejoja, — redzi? Jauna, svaiga; acis mirdz... droši vien kāda triecienniece, dod divsimt procentu, — viņš pamirkšķināja Vadimam. — Nopietni, uzlūdz!

— Es pats zinu, kas man jādara, — Vadims teica un, saņēmis Palavinu aiz pleciem, pagrieza viņu ar muguru pret sevi.

— Roni, tu roni! Vai Ļevčuku neredzēji?

— Tepat kaut kur bija.

— Viņu Sizovs steidzīgi meklē. Es tūliņ... — un viņš tikpat žigli, kā bija parādījies, nozuda pūlī.

Pēkšņi Vadims ieraudzīja Musju — divpadsmitā ceha dispečeri. Viņa pienāca pie Vadima, noskatīja to no galvas līdz kājām un izbrīnījusies jautāja.

— Sveicināti! Bet jūs ... vai jūs arī ielūdza?

— Jā, protams, — Vadims smaidīdams teica. — Nu, kā klājas biedram Ferenčukam?

— Ai, jūs nevarat iedomāties, kā tas uz viņu iedarbojās! Paliktņus tieši naktī atveda, pusdivpadsmitos. Viņš

pats arī atdrāzās. «Tikai nedomājiet,» viņš saka, «ka es tā muļķīgā «zibens» dēļ centos. Tiklīdz štanci saremontēja, tā arī dodu.» Bet pats aizskrēja pie Guskova: «Ņemiet nost! Diezgan ir!»

— Un noņēma?

— Noņēma, protams. Viņš vispār tēvocis labs, tikai šausmīgi stūrgalvīgs. Bet sakiet, kādēļ es jūs nekad sapulcēs neesmu redzējusi? Vai jūs nesastāvat mūsu organizācijā?

— Nē, Musja, es esmu students. Iesim dejot, un es jums visu izstāstīšu ...

Vēlu naktī, kad zāle jau bija kļuvusi pustukša, ieradās samiegojies šveicars Ļipatičs un paziņoja, ka laiks nodzēst gaismu. Ļenu Vadims tā arī nesastapa. Marina viņam stāstīja, ka Ļenu kāds redzējis tūlīt pēc koncerta saģērbjamies un izejam laukā. Tad arī Vadims saprata, ka sirds dziļumos viņš uz šo vakaru bija licis sevišķas klusas cerības, kuras pats no sevis bija slēpis. Un tikai tagad, kad'spuldzes jau dziest un ģērbtuvē stājas trokšņaina rinda, tās izgaist, tāpat kā iezagušās, — slepus, drūmi, it kā no kaut kā kaunēdamās.

Vadims to nakti pārgulēja pie Sergeja. Dzīvoklī jau sen visi bija aizgājuši gulēt, Sergejs atvēra durvis ar savu atslēgu. Troksni izdzirdusi, iznāca Irina Viktorovna rīta kleitā un, čukstus ar Vadimu sasveicinājusies, jautāja:

— Vai bija jautri? Kā tava humoristiskā daļa, Ser-joža, — vai patika?

— Patika, māt, patika! Vienprātīga sajūsma! — Sergejs, skaļi žāvādamies, teica. — Saklāj mums ātrāk guļvietas! Vadimam tālu jāiet, viņš pārgulēs pie mums. Uzklāj viņam manā istabā uz dīvāna!

Sergejs bija jautrā omā, un gulēt viņam, acīm redzot, negribējās. Viņš kailām kājām ilgi staigāja pa istabu un, smēķēdams pīpi, sarunājās ar Vadimu. Vadimam bija atslābuma un dziļa noguruma sajūta, kad miegs nenāk, jo laiks jau pāri un drīz ausīs gaisma, bet, ko īsti gribētos, — pats nezini. Katrā ziņā tikai ne ar Sergeju strīdēties.

Saruna sākās ar niekiem — ar reportāžu par «Ķimikāliju apgādes trestu», ar futbola entuziastiem un ar to, kā

katram šis entuziasms izpaužas. Sergejs pateica, ka entuziasti pa lielākajai daļai esot nekur nederīgi azarta cilvēki, pat kaitīgi sabiedrībai. Ja tikai padomā, cik daudz garīgas un fiziskas enerģijas viņi atdod! Un kam? Burtiski, vējam!

— Starp citu, mūsu Spartaks taču arī entuziasts, — Sergejs teica. — Zini, kur es ar viņu iepazinos? Stadionā. Viņš stiepa man roku un teica: «Spartaks», bet es viņam: «Dinamo». Ai, kā viņš apvainojās! ... Bet es domāju, ka viņš par «Spartaku». Jā ... Un tagad viņš ar rūpnīcu sasirdzis. Viņš sasirdzis, bet mums temperatūra.

— Man liekas, mēs esam sasirguši tāpat kā viņš, — Vadims teica.

— Nu jā! Vai viņš pie tevis šodien tika pienācis? Nē?

Bet pie manis reizes piecas. Lai es, redz, organizējot rūpnīcā lekciju: «Padomju jaunā cilvēka garīgā seja». Es to tur muļķīgi izgrūdu, kad rūpnīcā pie partorga apspriedāmies, — sak, var tādu lekciju noorganizēt, bet Kuzņecovs tūlīt bija aizlicis aiz auss. Priekšlikums, protams, prātīgs; tad vajag pateikties par priekšlikumu, vai ne? Bet nevis uzvelt visu vienam. Pateicības vietā tev uzkrauj vezumu, velc atspēries ... *

— Sergej, bet tu taču pats teici, ka tev nepieciešams būt rūpnīcā.

— Pietiek, biju jau. Vēl pāris reižu aiziešu. Cilvēkos esmu paskatījies ...

— Vienā dienā?

— Man pietiek. Man iznāca rūpnīcā ielūkoties pec triju gadu starplaika pēc kara. Bet, tā kā rūpnīcu es pazīstu, tad visas izmaiņas, kas tur notikušas, tūliņ duras acīs. Tu saproti? Neaizmirsti, ka sakarā ar darbu man ir iznācis būt dažādās rūpnīcās, satikties ar cilvēkiem, iedziļināties ražošanā. Taču atbildīgajam sagādātajam visu laiku iznāk braukāt apkārt...

— Vai tad tu biji sagādātājs? Un nevis tehniķis?

— Nu, tehniķis, sagādātājs — tas tacu_ ir viens un tas pats. Pareizāk, es biju atbildīgais sagādātājs, bet noformēts kā tehniķis. Kadru daļā. Ne jau tas svarīgi... Es esmu nolēmis uzrakstīt stāstu.

— Bet vai strādnieku darbu tu pazīsti? Pats esi strādājis?

— Pazīstu, — Sergejs apsēdās uz gultas malas. — Bet

vēl svarīgāk ir zināt, kā rakstīt par strādniekiem. Tas ir gajvenais, — kā rakstīt. Tas ir vissvarīgākais, bet pārējais ... pārējam nav būtiskas nozīmes. — Viņš iebāza pirkstu mutē un, vaigu izspīlējis, izrāva atkal — atskanēja liels, šāvienam līdzīgs troksnis, it kā korķi rautu no pudeles. — Tu saprati?

Viņš klusi iesmējās, atspiedies pret sienu un ar kailajām kājām pa grīdu šļūkādams. Vadims tumsā neredzēja viņa seju, bet juta, ka Sergejs viņā cieši skatās.

— Bet kam tu raksti stāstu? — Vadims jautāja.

— Kam? — Mirkli klusējis, Sergejs ne visai skaļi teica: — Sev.

«Viņš ir piedzēries,» Vadims nosprieda. Pēc mazas pauzes Vadims jautāja:

— Tu esi piedzēries?

— Es? Nemaz! — Sergejs sāka smieties. — Esmu svaigs un spriegs kā plaukstošs pumpurs. Būtu tu meitene ... — Viņš atkal sāka smieties un šļūkāt kājas.

— Liecies gulēt! — Vadims teica.

— Negribas. Es runāju banāli? Varbūt. Un tomēr tu neesi meitene, kā es jau ar skumjām teicu... Jā... Vadim, tu slikti pazīsti cilvēkus. Tā tava nelaime.

Sergejs nožāvājās un piecēlās, lai piebāztu pīpi. Jā, viņš bija piedzēries, un Vadims nolēma, ka nav nekādas jēgas ar viņu šo sarunu turpināt. Viņš tomēr teica:

— Kāpēc gan tu domā, ka es slikti pazīstu cilvēkus? Varbūt tāpēc, ka es tevi slikti pazīstu?

— Nē, draugs, ne tāpēc... Mēdz teikt, lai pazītu sievieti, pietiek iepazīt tikai vienu sievieti — savu sievu. Bet, lai pazītu cilvēkus, saprastu tos, ir jābūt ar sevišķām spējām, sevišķu izjūtu. Un bez tam jāprot patstāvīgi domāt.

— Tu, protams ...

— Es — jā. Es izjūtu. Un no manis... — Viņš piegāja pie Vadima un pavēcināja viņam gar seju kā tumšu vēdekli izplestu plaukstu, — nenoslēpsies neviens!

Vadims iesmējās.

— Nē, tu noteikti esi piedzēries! Vai arī tu ļoti veiksmīgi esi iejuties piedzēruša stāvoklī.

— Tas nav svarīgi. Bet tu cilvēkus nepazīsti! — Sergejs atkārtoja, balsi pacēlis. — Saki — kam vajadzīga visa šī jezga ar to rūpnīcu?

— Kā — kam vajadzīga? Mums, viņiem.

— Blēņas! Tikai vienam — Galustjančikam, lai viņam uzsistu rajona komitejā uz pleca, varbūt ierakstītu «Kom-somoļskaja Pravdā». Viņš ir viltīgs. Viņam aukles mugura, bet viņš ir viltīgs kā velns, — ū!

— Tu melo! Spartaks ir patiess, godīgs puisis...

— Viņam ir viltīgas aukles mugura, — Sergejs tiepīgi atkārtoja. — Šaura, apaļa... Tā tas ir, viņam tāda mugura.

Vadims pielēca kājās, satvēra Sergeju aiz pleciem un iesvieda viņu gultā.

— Liecies un guli! Man apnikuši šie murgi — dzirdi?

Sergejs neatbildēja. Kādu brīdi viņš nekustīgi sēdēja

gultā, tad lēni piecēlās un nez kādēļ uz pirkstgaliem piegāja pie dīvāna. Apsēdies uz malas, viņš piesardzīgi uzlika plaukstu uz Vadima segas un čukstus jautāja:

— Saki atklāti... vai tu mīli Ļenu?

— Kas tad nu atkal? — Vadims nomurmināja, aiz pārsteiguma nodrebēdams.

— Ahā, tātad mīli! — Sergejs klusi iesmējās. Bet, ja mīli, tad tici. Viņa tev liekas, kā vecos laikos teica, ideāls, vai ne?

— Man, starp citu, tā nemaz neliekas. Tu mels niekus.

— Bet vai tu zini, kas viņu šodien aizveda no vakara? Nē? Tas puisis no teātra skolas. Tāds — izpūrušiem matiem un slīpiem deniņiem. Abi aizgāja uz viņa skolas vakaru. Nu, ko tu teiksi?

— Ko? — Vadims dobji pārjautāja.

Viņam sametās karsti un mirkli likās, ka šī dīvainā saruna, Palavina čuksti un bālā, tumsā grūti saskatāmā seja nav seja, bet maska — un tas viss ir smags, nomācošs sapnis, ko vajag aizdzīt.

— Te nu ir tava cilvēku pazīšana! — Sergejs triumfējoši čukstēja. — Viņa ir tāda pati kā citas. Varbūt pat sliktāka par citām. Gūžas — jā, bet citādi tāda pati kā visas. Bet gūžas taču tikai izrādei pludmalē.

— Vispirms, tu viņu nepazīsti, — Vadims teica. — Tu ciniķi, netīrais ...

— Es esmu ciniķis? Bet tu — ideāliste-karūsa. Vai tu vēlies, lai es viņu triju nedēļu laikā iekaroju? Nē, divu nedēļu? Nu, saderēsim?

Vadims klusēja.

— Es tev pierādīšu, ka viņa ir tāda pati kā visas, kaut gan viņas tētiņš brauc «Pobedā». Nu? ... Iet ta lieta?

Vadims klusēja.

Sergejs iesmējās un piecēlās no dīvāna.

— Ciniķis ... — viņš nomurmināja, galvu šūpodams.

— Es varbūt esmu simtreiz tīrāks par tevi. Es tev saku tikai tādēļ, lai parādītu, cik tu slikti pazīsti cilvēkus. Tāpat tu arī nepazīsti ne Spartaku, ne Andreju, ne to muļķi Lagodenko, kas pilns ar jūrnieku vārdiņiem...

— Klusē! Jeb ... — Vadims teica tādā balsī, ka Pa-lavins uzreiz apklusa.

Ielicies gultā, viņš palīda zem segas un apsedza galvu. Iestājās klusums līdz rītam.

Rītā pamodies, Palavins ieraudzīja, ka dīvāns tukšs, sega salocīta un kopā ar spilvenu rūpīgi salikta dīvāna galā. Irina Viktorovna teica, ka Vadims piecēlies ļoti agri, lūdzis Sergeju nemodināt un aizgājis.

— Pat krūzīti kafijas neizdzēra, — viņa sūrojās.

— Kaut kur steidzās. Vai tad jums šodien lekcijas?

— Viņa grupai, — Palavins norūca, uz otriem sāniem pagriezdamies.

Viņu mocīja galvassāpes, sākās grēmas. Viņš nolēma uz institūtu neiet.

15. NODAĻA

Jaungadu katrs sagaidīja savā draugu pulkā.

Vadims bija mājās — viņš palika pie slimās Veras Fadejevnas.

Kopmītnē Jaungada vakars bija mazliet neparasts. Kā vienmēr, tika samesta kolekte un visi salasījās lielajā meiteņu istabā, kas bija iesaukta par «manēžu». Kad ar troksni un smiekliem visi beidzot bija sasēdušies, piecēlās Ļesiks un teica šādu runu:

— Brāļi un māsas iekš stipendijasl Mēs šodien esam sapulcējušies mūsu dārgajā manēžā uz divkārtējiem svētkiem. Otrkārt, mēs izdarām tradicionālo Jaungada sagaidīšanu. Bet, pirmkārt, mēs šodien svinam kāzas, mūsu cienījamiem Pjotram Vasiļjevičam Lagodenko un Raisai Ivanovnai Volkovai. Pirmais tosts — par jaunlaulātiem! Urā!

— Urāl — visi sauca, pieceldamies kājās, un sniedza glāzes, krūzītes, majonēzes burciņas Lagodenko un Rajai Volkovai.

Tie sēdēja centrā un izbrīnā samulsuši lūkojās apkārt.

— Tad tādēļ mūs šeit nosēdinājuši... — Lagodenko nomurmināja un, liekas, pirmoreiz mūžā nosarka. — Nu, ko lai dara, celies, Rajuha! ...

Viņš piecēlās, un Raja laimē mirdzošām acīm piecēlās līdzi, cieši satverdama tā roku.

— Rūgts! Rū-ūgts! — atskanēja jautras balsis.

Pjotrs un Raja saskatījās.

— Saskūpstieties, neizliecieties! Te nav ko tēlot! — Ļesiks sauca savā skarbajā balsī. — Līdz šim tik pa kaktiem, bet tagad nu, visiem redzot. Nu, nu!

Jaunlaulātie saskūpstījās.

— Nu, vienam meiteniņš, bet citam pīrādziņš! — Ļesiks satvēra milzīgu gabalu pīrāga. — Bet jūs tikai skūpstieties, jums te maza bēda. Rū-ūgts!

— Redzi nu, Petja, ka svinam arī kāzas ... — Raja čukstēja, nemanot slaucīdama acis. — Bet tu teici: pēc diviem gadiem.

Lagodenko, arī satraukts, klusēja, reizēm drūmi saraukdams pieri, reizēm smaidīdams. Tad sākās tosti par jaunlaulāto draugiem, par nākamajiem bērniem, par turpmāko darbu. Mazliet attapies savā jaunajā stāvoklī un beidzot atradis runas dāvanas, Lagodenko centās uzzināt, kam pieder šī negaidīto kāzu ideja.

— Nav svarīgi, kam! Visiem! Kopīga! — atskanēja balsis.

— Redakcijas noslēpums, — Ļesiks teica.

— Bet pīrāgu ar monogramām cepa Ņina! — Gaļina Mamonova paziņoja un iesmējās. — Tieši apbrīnojami — biroja locekle un tāds pīrāgs! Ņinočka, šausmīgi garšīgs, tu man vēlāk visu uz papīriņa uzrakstīsi...

Uz pašu Jaungada tostu ieradās Spartaks ar Suru. Pie galda jau dziedāja dziesmas akordeona pavadībā.

— Kāpēc jūs bez laika priecājaties? — Spartaks brīnījās. — Jums pulkstenis ātrāks?

Viņam žigli paskaidroja, kas par lietu, un piespieda izdzert soda glāzīti par jaunlaulātiem. Sājā brīdī no re-produktora atskanēja dārdošs vienlaidu troksnis, auto pūtieni — Sarkanais laukums! Visi klusējot noklausījās

Spasas torņa divpadsmit lēnos sitienus, kurus šajā mirklī tik svinīgi un klusējot klausījās visa Dzimtene.

Jaunais gads iesācies! Atskanēja Padomju Savienības himna, un visi piecēlās.

— Par jauno gadu, draugi! — Ļevčuks teica, roku ar glāzi augstu pacēlis. — Par jauno gadu, kas mūs tuvina komunismam!

Dejot šajā vakarā negribējās. Varbūt tāpēc, ka pēdējās dienas bija diezgan dejojuši un ālējušies, bet varbūt tāpēc, ka visiem šiem jauniešiem, kas tik labi bija savā starpā pazīstami, neviļus gribējās šajā vakarā runāt par vissatraucošāko, sirdij vistuvāko.

Viņi atcerējās bijušo. Lagodenko stāstīja, kā viņš frontē sagaidījis 1943. gadu. Nakts kaujā viņš ticis ievainots un palicis vācu blindāžā, kas tikko tuvcīņā bijusi ieņemta. Pie viņa pielīdusi sanitāre, pavisam jauniņa, tāda ruda, stipri satraukta.

— Bet ievainojums man nebija smags, tikai asiņu daudz. Redzu, šī meitene ne dzīva, ne mirusi aiz bailēm — līst zem apšaudes bīstami. Taču atlīda. Bet, mani ieraudzījusi, laikam pārbijās vēl vairāk... Es viss biju asinīs, seja noplūdusi, acis nevar atvērt... Viņa mani pārsien, bet pašai dreb rokas un balss izbaiļu pilna: «Pacietieties, biedri, mazliet! ...» Nu, domāju, tūliņ kritīs ģībonī! «Pati pacieties!» saku viņai. «Par mani nedomā, tikai rīkojies!» Kaut kā pārsēja. Bet viņai bija pudele ar spirtu, un pēkšņi man iešaujas prātā — Jaungada nakts! Pavisam nebiju iedomājies, bet pēkšņi, tiklīdz iedzēru spirtu, atcerējos ... Nu un mēs ar viņu, ar to rudo meiteni, nosvinējām Jaungadu. Vienu malku par uzvaru, otru — par dzīvību, bet trešo — lai kādreiz vēl satiktos. Un spirts izrādījās stiprs.

— Jā, viss ir piepildījies ... — Raja domīgi teica.

Arī citi atcerējās tikšanās šajā skarbajā kara gadā,

tikai Ļevčukam bija grūti kaut ko atcerēties. Viņš toreiz bija gulējis bez samaņas Murmanskas hospitālī ar briesmīgu ievainojumu gūžā.

— Draugi, vai tiešām atkal... karš? — pusbalsī jautāja Raja. — Kad visu to atceries ...

— Bet vai tu labi atceries «visu to»? — Ļevčuks pēkšņi jautāja un, protēzei čīkstot, piecēlās.

— Es? Un kā vēl... — Raja klusu sacīja.

— Nu, lūk. Ari Pjotrs un Marinka, un es,_ un miljoni citu cilvēku labi atceras «visu to». Tādēļ ari jaunajiem hitleriem grūti uzsākt karu.

— Kā gan vairs negribas kara! Goda vārds... — Raja pat pasmaidīja. — Tik pēkšņi, naivi viņai bija izskrējuši šie vārdi. — Tikko mēs esam visu atjaunojuši, dzīve iegājusi normālās sliedēs, un ar katru gadu arvien labāk, interesantāk... un tik daudz laba priekšā ... Vai nav taisnība? Un pēkšņi — atkal...

Raja pašūpoja galvu un neviļus pievirzījās pie Lago-denko, bet tas lēni, neskatīdamies apskauj ar smago roku viņas plecus un, pierē grumbas savilcis, nomurmina:

— Nekas, rūdīt... gan viss būs labi.

Un nopietni, domīgi viņos raugoties, visi nez kādēļ apklusa. Istabā uz mirkli iestājās klusums.

— Ai, — Gaļina Mamonova dziļi nopūtās un uzrāva plecus, it kā viņu būtu pārņēmis aukstums. — Draugi, nevajag runāt par karu ...

— Bet zināt, kas man ienāca prātā? — Maks it rosīgi ieteicās. — Ir zināms, ka krievu tauta ir miermīlīga tauta. Un es domāju, ka tam par pierādījumu noder arī mūsu valoda. Paklausieties: mūsu valodā miers — мир un pasaule arī — мир. Tā taču, man liekas, nav nevienā valodā! Es nupat atcerējos, kā ir vācu, franČu valodā, — nē, visur divi dažādi vārdi... Tas ir zīmīgi, vai ne?

— Jā, zīmīgi, — Spartaks pieceldamies teica un žigli sāka soļot pa istabu, krēslus pie malas atgrūzdams. — Mēs taču dzīvojam interesantā laikā! Goda vārds, atceries vēsturi — tik interesanta un dižena laika uz zemes taču vēl nav bijis! Vecā pasaule grūst, irst visās šuvēs, bet jaunā — ceļas acu priekšā! Mūsu pasaule! Miera pasaule. Ja tikai padomā, kad es beigšu institūtu, mani varbūt uzaicinās lasīt krievu literatūru ... nu, teiksim, kaut Ķīnā! Vai ne?

— Bet mani Indonēzijā! — Marina piebalsoja.

— Paklausies, tas pilnīgi iespējams! Vai ne?

— Ķīnā vispirms jāuzceļ industrija, — Maks iespaidīgi teica. — Tas ir galvenais, bet ne literatūras pasniegšana.

— Nē, Ķīnā papriekš vajadzīga izglītības reforma, — ne mazāk autoritatīvi paziņoja Ņina Fokina. — Četri simti miljonu lielai tautai būtība nav bijis iespējams apgūt...

— Klusāk! Es uzsaucu tostu! — Spartaks skaļi sacīja, pie galda pienākdams. — Tostu! Par komunisma bruņiniekiem, kas cīnās visā pasaulē. Par tiem, kas šajā pirmajā Jaungada stundā domā ar cerībām par mums. Lūk... Par šiem drosmīgajiem ļaudīm.

Un viņi piecēlās un izdzēra par drosmīgiem ļaudīm visā pasaulē, domādami par viņiem ar sajūsmu un lepnumu.

Veras Fadejevnas viesi — to nebija daudz: viņas brālis ar sievu, kaimiņš Arkādijs Ļvovičs un kāda viņas veca draudzene vēl no Timirjazeva akadēmijas laikiem — aizgāja agri, tūlīt pēc divpadsmitiem. Istabā palika nenovākts svētku galds, vīna, mandarīnu un salda vanilijas pīrāga smaržas. Augšējā stāva dzīvoklī jautrība vēl turpinājās: bija dzirdami klusināti daudzu balsu kliedzieni, kas atgādināja dziedāšanu, griestus rībināja ieskurbušu dejotāju nekārtīgi kāju klaudzieni.

Vadims sāka uzkopt istabu. Vera Fadejevna gulēja savā gultā aizvērtām acīm, — viņa bija nogurusi no viesu kņadas un tā sasprindzinājuma, ar kādu viņai izdevās jokot, smieties, piedalīties sarunās un, galvenais, piespiest visus aizmirst, ka viņa slima. Viņa visu vakaru gulēja, un svētku galds bija piebīdīts pie viņas gultas.

— Dima, vai tev kādas nesaskaņas ar Serjožu? — Vera Fadejevna pēkšņi iejautājās.

— Kāpēc nesaskaņas?

— Es dzirdēju, ka viņš tev vakarā zvanīja, kaut kur aicināja.

— Jā, es atteicos.

Brīdi klusējusi, Vera Fadejevna sacīja ar jokpilnu rūgtumu:

— Lai dēls varētu sagaidīt Jaungadu kopā ar māti, viņai jāsaslimst.

— Tu runā muļķības, — Vadims teica, pieri grumbās savilcis.

— Muļķības, dēls, muļķības ...

Vadimam šodien negribējās Verai Fadejevnai stāstīt par savām attiecībām ar Sergeju, kurās tiešām pēdējā laikā bija notikušas pārmaiņas. Viņš gan vjspār bija kluss un labprāt negribēja plātīties ar saviem pārdzīvojumiem.

Par Ļenu Medovsku Vera Fadejevna varēja tikai nojaust, jo Ļena reizes trīs bija pie Vadima no institūta ienākusi. Verai Fadejevnai daudzreiz bija gribējies Vadi-mam jautāt par šo skaisto, vienmēr glīti ģērbušos meiteni, taču viņa nejautāja, pazīdama dēla noslēgtību un nevēlēšanos par šādiem tematiem runāt.

Šodien Verai Fadejevnai likās, ka Vadims bija neuzmanīgs vispārējās sarunās, aizņemts ar savām domām un par kaut ko satraukts — droši vien par to, ka nevar šodien būt kopā ar Ļenu, bet spiests palikt mājās. Varbūt arī ar Serjožu viņam kāda ķilda Ļenas dēļ. Tā jau draugu starpā gadās. Un Verai Fadejevnai bija žēl dēla, un arī viņa visu laiku domāja par Dimu, par viņa draugiem, par šo skaisto, jautro meiteni, kuras klātbūtnē Dima kļuva nerunīgs, neveikls, un nez kādēļ līdz ar žēlumu par dēlu viņa izjuta nesaprotamu atvieglojumu. Ļena Verai Fadejevnai likās pārāk skaista un pārāk pārliecināta par to, ka viņu mīl. Viņa sapņoja par citādu meiteni savam dēlam. Par kādu gan? To viņa nezināja. Viņas sapņos nebija nekāda noteikta tēla, nebija ne sejas, ne balss, pat ne rakstura, bet bija daudz dažādu seju, raksturu, un viņa sajuta kaut ko neredzamu un ļoti tuvu, kas atnesīs laimi viņas dēlam un viņai pašai, negrozāmi izmainīs viņas personīgo dzīvi.

Vera Fadejevna bija priecīga, ka Jaungadu viņa sagaida kopā ar dēlu. Pēdējos divus gadus un arī dažus gadus pirms kara tādu gadījumu nebija. Vadims aizgāja pie draugiem uz plašiem skolas, bet vēlāk studentu vakariem, kopmītnē, pie Sergeja vai kāda cita, kam bija lieli, ērti dzīvokļi, kuros var sapulcēties daudz cilvēku. Nākamā rītā, pārnācis mājās, Vadims stāstīja Verai Fadejevnai par vakaru, stāstīja ļoti plaši, ar patiku, neizlaizdams nevienu komisku sīkumu, nevienu novērojumu. Viņš it kā jutās mazliet pret māti vainīgs par to, ka Jaungada nakti nebija pavadījis kopā ar viņu, un gribēja ar šiem jautrajiem atstāstījumiem savu vainu mīkstināt. Viņš tikai noklusēja par meiteni, kas viņu tajā vakarā bija interesējusi vairāk par citiem. Vera Fadejevna jautāja, viņai tomēr gribējās zināt: «Bet vai tur bija arī interesantas meitenes?» — «Protams,» Vadims mierīgi atbildēja. «Mums, māmiņ, neinteresantu nav.»

Taču šodien Vadims nemaz nebija satraukts Ļenas deļ, kā Vera Fadejevna domāja. Viņš bija uztraukts par pašu Veru Fadejevnu, kuras veselība nemaz negāja uz labo pusi, bet, gluži otrādi, ar katru dienu — tā Vadimam likās — viņai kļuva sliktāk. Viņš redzēja, ka viņa piespiesti smaidīja un jokoja, tad, pēkšņi nobālusi, sāka klusi klepot, bet pēc tam brīdi gulēja aizvērtām acīm. Nelaba nojauta viņu neatstāja visu vakaru. Šīm smagajām domām vēl pievienojās domas par Sergeju — līdz pat šim laikam Vadims nevarēja aizmirst nakts sarunu Sergeja istabā. Viņš nodomāja, ka Sergejs bija sarunājis nejēdzības par Ļenu tikai tāpēc, ka viņa bija aizgājusi no Jaungada vakara ar kādu mākslinieku. Tāpēc, ka pats bija aizvainots un nikns uz viņu. Taču šī jaunā variācija tagad Vadimu gandrīz nemaz nesatrauca. Nē, nemaz neaizskāra. Viņš pārstāja domāt par Ļenu.

Pulksten vienos naktī pēkšņi zvanīja telefons. Vadims izdzirda pazīstamu, melodisku balsi:

— Vadik, vai tu vēl neguli? — Ļena iesmējās. — Es tevi apsveicu jaunajā gadāl

— Es tevi arī, — viņš teica aiz pēkšņa satraukuma nenosvērtā balsī.

— Vai pie jums ir jautri? — viņa atkal iesmējās. Viņas balss saplūda ar blakus trokšņiem, svešām balsīm skaņu haosā. — Te tāds troksnis, ka neko nevar dzirdēt! Atnāc pie mums... Ai zēni, nu palieciet klusu! Koļa! Sergej, es lūdzu ...

Viņa smējās, teica kādam kaut ko sānis, tad Vadims izdzirdēja svešu, koķetu sievietes balsi:

— Vadim, vai jūs esat blonds vai brunets?

Atkal smiekli, kņada, kādi metāliski, skāņi sitieni un sveša balss: «Klausieties, Vadim, mīļais, aizdodiet simt rubļu!» Un Ļenas smiekli:

— Viņi ir muļķi, Vadjka, visi iereibuši...

— Saprotu. Nu, laimīgi jums ...

Vadims pakāra klausuli. Atgriezies istabā, viņš redzēja, ka Vera Fadejevna jau aizmigusi, arī viņš nolēma likties gulēt. Viņš izslēdza radio, pārtraukdams pusfrāzē Alek-sandroviča medaino tenoru. Un uzreiz iestājās klusums, tikai augšā vēl šad tad kaut ko dobji un stiepti dziedāja.

Pirmoreiz pēc kara viņi Jaungadu sagaidīja šķirti — viņš un Sergejs. Un ne jau Veras Fadejevnas slimība bija galvenais iemesls (cik viņa smagi un gārdzoši elpo, it ka viņas krūtis spiestu vairāku pudu smagums, kaut ko miegā murmina: «Ak dievš, ak dievs...» Vai tad var aizmigt, dzirdot, kā viņa guļ?). Viņi kļūst sveši cilvēki — viņš un Sergejs. Muļķīgi, ka šajās sarežģītajās attiecības iemaisīta Ļena. Viņa ilgi bija Vadimam par traucējumu, tad tas it kā beidzās, bet tagad viņa atkal traucēs ...

Negaidīti griezīgi, spalgi gaitenī iezvanījās telefons. Paņēmis klausuli, Vadims izdzirda Spartaka enerģisko tenoru:

— Kā klājas, vecais? Apsveicu ar jauno! Mēs šeit dzērām par tevi un Veru Fadejevnu. Pasveicini viņu ... — viņa balsi arī pārtrauca kādas citas balsis un smiekli.

Tad visi sāka runāt ar Vadimu pēc kārtas: Lagodenko, Ņina, Ļevčuks, Ļoška, Maks, Raja... Beidzamais bija Rašids:

— Ei Vadime-e! Vēlu tev laimi jaunajā gada! Tu dzirdi? — viņš līksmi kliedza un tad ātri un svilpojoši sāka kaut ko runāt uzbeku valodā. Bija dzirdams, ka kāds mēģina atņemt viņam klausuli, jo Rašids pēkšņi iesaucās: — Ko tu grūsties? Ļauj pateikt! Es ... Kādēļ apspied brālīgās tautas, ko? Lielkrievu šovinists tu!

Un caur smiekliem atkal atskanēja Lagodenko svinīgais bass:

— Dimka! Es tevi mīlu, nudien! Velns lai parauj ... Pasveicini māmuļu! Saki, ka rīt ar sievu aiziesim pie jums ciemā! Viss!

Bet pēc ceturtdaļstundas, kad Vadims jau bija ielicies gultā, piezvanīja Andrejs. Viņa balss skanēja vāji, gandrīz nesaprotami. Apsveicis Vadimu jaunajā gada, Andrejs ilgi skaidroja, kāpēc tik vāja dzirdamība. Viņš zvanot no automāta pie autobusu loka, kur abi ar Oļu atbraukuši ar slēpēm. Viņi arī esot svinējuši, mazliet iedzēruši un nu iznākuši pirms gulēt iešanas izvēdināties.

— Vai jums Maskavā snieg? — Vadims izdzirda tālu Oļas balsi.

— Nē. Bet patiesībā es nezinu.

— Bet mums snieg. Biezs, biezs un silts sniegs...

Kad Vadims pakāra klausuli, viņš juta, ka nevarēs

aizmigt. Viņam pēkšņi uznāca vēlēšanās iziet uz ielas,

aizbraukt kaut kur ar slēpēm, krītot siltajam, biezajam sniegam, kopā ar kādu smieties, dziedāt vējā ... Un viņš domāja par to, ka viņam priekšā vēl neizbaudīts, milzīgs gads, kurā būs gan slēpes, gan biezs sniegs, bet pēc tam pavasaris, vasaras naktis ar krītošām zvaigznēm, gan lietaini vakari, gan rudens vētras. Tikai pusotras stundas nodzīvotas šajā jaunajā gadā!

Vadims piegāja pie loga un atvilka aizkaru. Krita lielām pārslām sniegs. Tam cauri tikko mirgoja ielas laternas.

16. NODAĻA

Janvāra sākumā pēkšņi sāka salt. Veselu nedēļu virs Maskavas turējās skaidras, zili ledainas debesis, mazliet aizvilktas ar sala dūmaku. Ielas bija sausas un tīras, un likās, ja pielika roku pie acīm un raudzījās tikai uz māju jumtiem un debesīm, ka pilsētā būtu vasara, nevis ziema: arī debesis zilas, neviena mākonīša, un sarkanie jumti deg saulē tik gaiši, priecīgi.

Bet, ja skaties uz zemi, uzreiz redzi ziemu — un tik dziļu, spēcīgu, un nemaz nevar ticēt, ka ir kādreiz arī karstas dienas, aug zāle un cilvēki peldas upēs. Pa trotuāriem skrien gājēji, līdz degunam ietinušies, vienas vēlēšanās pārņemti — ātrāk nokļūt mājās vai ieskriet metro. Trolejbusi un tramvaji iet pavisam akli, ar baltiem, pūkainiem logiem. Pa metro plašajām durvīm kā tvaika mutulis izlaužas silta gaisa vilnis. Vakarā, kad šo mākonīti apgaismo vestibila ugunis, šķiet ka apakšzemes stacija degtu, izveldama biezus dūmu mutuļus.

Divdesmit astoņi grādi zem nulles.

Kaut arī sals, varenās pilsētas dzīve tomēr kūsā un neapklust ne uz mirkli. Pa trotuāriem nebeidzami ļaužu plūdi. Miliči sarkanām sejām tikpat majestātiski un bezbailīgi stāv dunošās straumes virpulī, tikpat neiztrūkstoši svilpj un laipni soda. Bet pie parādes durvīm, kinoteātru ieejām, metro vestibilos stāv satuntuļojušās sievietes baltos pārvalkos virs kažokiem un pārdod:

— Creme brulēe!

— Krējuma saldējums!

— Miška ziemeļos, Maska dienvidos! Karsts saldējums! ...

Kādā no šādām saulainām, saltām dienām Vadims atskrēja uz institūtu likt pirmo eksāmenu. Eksāmens bija grūts — krievu literatūrā, eksaminēja Kozeļskis.

Garderobists Ļipatičs, padrūms gara auguma vecis vateni, vecu, kuļičam līdzīgu jērādas cepuri galvā, sēdēja aiz barjeras vēl pustukšajā ģērbtuvē un lasīja avīzi. Paskatījies uz Vadimu, kas sastingušiem pirkstiem nevarīgi pūlējās atpogāt savu rudens mēteli ar kažokādas apkakli, Ļipatičs neatzinīgi sacīja:

— Kas tas par apģērbu? Šādā dienā?

— Nerunā, Ļipatič! Galvenais, kažoks jau man ir ...— Vadims beidzot bija atpogājis visas pogas un novilka mēteli. — Bet meteoroloģiskais birojs kaut ko sajaucis. Viņi taču apsolīja, ka šodien būšot siltāks.

Ļipatičs paņēma mēteli, tā nevērīgi papurināja un neapmierināts teica:

— Sajaucis! Bet es tev teikšu, ka senāk viss bija vienkāršāk. Un nesajauca. Tagad, piemēram, ir ziemassvētku sals, pēc tam nāks zvaigžņu diena, to sauc arī par Jordānas salu, tad uzkrīt Afanasjeva sals, Sretenas un tā tālāk. Bet tagad, raugi, pat pa radio neteiks — sals, tikai: gaisa vilnis uznācis ... Kaut kāds vilnis, bet sala vārdu pat nepiemin ... Tāpēc arī viss sajukums.

— Beidz nu, Ļipatič, zinātnei uzbrukt! — Vadims smaidīdams teica. — Vai kāds no mūsējiem jau nolicis? Neredzēji, Ļipatič? Neviens neaizgāja?

— Kā lai es to zinu, viņi jau man neziņo... Tas ar zobu, liekas, nolika. Lēkādams aizskrēja. Tad tas nolika, ar kāju ...

«Ar zobu — Ļesiks, viņam zelta kronītis, ar kāju — Ļevčuks,» Vadims prātoja.

Lielajā gaitenī valdīja bargs, smagi sasprindzināts klusums, kāds vienmēr mēdz būt grūtu eksāmenu laikā. Procedūra notika piektā kursa auditorijā. Daži studenti stāvēja, pie sienas piespiedušies, citi staigāja pa gaiteni (nosēdēt vairs nebija spējīgi), nervozi šķirstīdami konspektus, biezas grāmatas, bloknotus. Pie durvīm sastājusies, neliela studentu grupa pusbalsī pārrunāja un kaut ko skaļi lasīja.

Vadims uzdeva pirmos nepieciešamos jautājumus:

— Kas jau nolicis?

Atbildējuši Ļevčuks, Remeškovs un Veļikanova.

— Cik dabūja?

Ļevčuks un Veļikanova piecniekus, Remeškovs četrinieku.

— Ko viņi izvilka?

Ļevčuks — Hercenu un «Gudra cilvēka nelaimi», Ļe-siks — Koļcovu un Puškina romantiskās poēmas, Veļikanova — Beļinskis par Puškinu un «Kas vainīgs?».

— Kas tur vēl ir bez Kozeļska?

Sizovs, Krečetovs, ministrijas un partijas rajona komitejas pārstāvji.

— Vai papildjautājumus arī uzdod?

Uzdod.

Vadims parasti pirms eksāmena izjuta kareivisku, pat aizrautīgu satraukumu. Viņš nevarēja kā citi pēdējā mirklī vel kaut ko lasīt, atzīmēt konspektā; drudžaini atcerēties, jautāt. Viņš vēlējās tikai vienu — ātrāk pārtraukt šo mocošo gaidīšanu, ātrāk palikt aci pret aci ar profesoru, savu biļeti, savu atmiņu.

Ļusja Voronkova, likdama gan aci, gan ausi pie-durvju spraugas, čukstus ziņoja:

— Ļena Medovska atbild ... Apklusa pēkšņi... Nē, atkal runā.

— Ko viņa izvilkusi, vai nevar dzirdēt?

— Ļusja, paej nost. Netraucē, — Spartaks drūmi sacīja.

Viņš straujiem soļiem staigāja pa gaiteni, cieši sakrampētās rokas uz muguras salicis, un, pieri savilcis, lūkojās grīdā. Retumis viņš apstājās un noslaucīja delnas kabatas lakatā. Spartaks eksāmenos nekad mazāk par pieci nedabūja.

Andrejs Sirihs sēdēja gaiteņa galā uz sola un, avīzi lasīdams, kaut ko gremoja. Viņš, nākdams uz eksāmeniem, neko neņēma līdzi — ne konspektu, ne grāmatas un vienmēr bija mierīgs, it kā būtu atnācis nevis uz eksāmenu. bet parastu lekciju. Palavina vēl nebija: viņam patika atbildēt vienam no beidzamajiem.

Pēc Ļenas bija jāiet Gaļinai Mamonovai, tad Ņinai, pēc tam Andrejam, Spartakam, vēl divām meitenēm un tad Vadimam. Šī savdabīgā kārtība tika ļoti stingri ievē-

rota. Galina Mamonova drebēja pie durvīm, nervozi lauzīja pirkstus un pusbalsī stenēja:

— Ai meitenes, Kozeļskis šodien esot tik nikns! Es neko nezinu ...

— Diezgan činkstēts! — Ņina skarbi sacīja. — Uz tevi pat skatīties nelabi.

— Jā, nelabi! Tu visu zini, tev, protams ...

— Es zinu, ka tu mūžīgi tēlo nelaimīgo, mūžīgi činksti.

— Kā tev nav kauna! — Gaļina sašutusi čukstēja. — Es taču saku, ka, burtiski, neko nezinu! Burtiski! Ai meitenes, izstāstiet man labi ātri «Krauju». Es bērnībā lasīju, bet tagad nepaspēju. Ai, ātrāk!

Kāds ļoti steidzīgi pusvārdiem sāka pārstāstīt «Krauju». Gaitenī parādījās smaidošais Ļesiks ar papirosu zobos.

— A-а, nelaimīgie cietēji! Mocāmies pie durvīm? — Un viņš basā nodeklamēja: — Lūk, parādes lievenis. Svētki kad nāk ar mocošām nebrīves kaitēm, viss kurss mūsu ļaužu ar bailēm ...

— Ļoša, beidz! Ja tu esi nolicis, tad ej projām, netraucē!

— Neuztraucies, Ņina, visi tur nokļūsim! Tiešām, kur gan lai aiziet? — viņš apstājās, demonstratīvi skaļā, laiskā balsī domādams: — Uz bibliotēku «Krokodilu» palasīt? ... Bet varbūt aizšaut uz kino? J-jā, tas ir jautājums ...

Sājā mirklī durvis atvērās un iznāca Ļena, satraukta, sasarkusi, spīdošām acīm. Visas meitenes metās viņai klāt.

— Nu, Ļeņka? Cik dabūji? Kādu biļeti izvilki?

— Trijnieks... — Ļena nospiesta teica. Viņas lūpas drebēja, viņa saknieba tās un, galvu pacēlusi, ātri aizgāja.

— Trijnieks? — Gaļina samulsusi runāja. — Kādu gan viņa būs izvilkusi?

— Jādabū zināt! Ļusja, paskrien pakaļ!

Ļusja Voronkova ieskrēja ģērbtuvē, bet tūlīt atgriezās, sacīdama, ka Ļena jau apģērbusies un aizgājusi. Bet uz ielas skriet pakaļ neērti, viņa ļoti satraukta.

No auditorijas iznāca Kozeļska asistente Kamkova.

— Kas noticis? — viņa stingri jautāja. —^āpēc neviens nenāk?

— Ai, kā man bail! Es vēl neiešu! — Gaļina Mamo-nova sāka mētāties ar rokām. — Ja jau Ļena dabūja trijnieku, tad es pavisam izkritīšu. Nē, es neiešu!

— Nu, bet komisija gaida. Iznāks kavēšanās. Jūs taču neesat bērni.

Vadims stāvēja pie pašām durvīm. Izmantodams gadījumu, viņš sacīja:

— Es iešu, — un devās uz priekšu.

— Lūdzu, — Kamkova atvirzījās, ielaizdama viņu auditorijā.

Vadims iegāja un sasveicinājās. Centrā pie gara galda sēdēja Kozeļskis melnā parādes uzvalkā, gludi noskuvies, sārts kā jubilārs, gludiem, spīdīgiem, sirmiem matiem. Viņa_ galva izskatījās kā ar alvu pārlieta. Viņš cienīgi pamāja Vadimam un rādīja uz biļetem, kas vēdekļveidīgi bija izliktas uz galda tumšzilās vadmalas. Eksaminētāju priekšā jau sēdēja Maks Viļkins un gatavojās atbildēt.

Vadims paņēma biļeti — pirmo, kas gadījās.

— Astoņpadsmitā, — viņš neparasti skaļi pateica un gāja pie brīvā galda.

«Kam labi dzīvot Krievzemē.» «Man labi,» Vadims iesmiedamies nodomāja. So jautājumu viņš zināja lieliski. «Gogoļa nozīme krievu reālisma attīstībā.» Arī tas viņu nemulsināja. Neciešamais pēdējo mirkļu sasprindzinājums mirklī izgaisa. Nu varēja palūkoties apkārt.

Līdzās Kozeļskim sēdēja Ivans Antonovičs. Viņš reizēm pašķirstīja rudo bārdu un, galvu mazliet noliecis, lūkojās pār brillēm uz Vadimu. Vadimam pat šķita, ka viņš tam pamirkšķina ar viltīgo gaišzilo aci. Labi, ka Krečetovs šeit. Otrā pusē Kozeļskim sēdēja Sizovs un kaut ko pārrunāja ar svešu, sirmu vīrieti ar zelta brillēm uz deguna — droši vien ministrijas pārstāvi. Rajona komitejas pārstāvi Vadims pazina: tas bieži mēdza būt uz eksāmeniem. Tas pusbalsī sarunājās ar Kamkovu un mazliet smaidīja. Kozeļskis koncentrējies piebāza pīpi. Maks vēl arvien pārskatīja savus uzmetumus un ieklepojās. Katrs bija aizņemts ar savu.

Uz papīra lapiņas Vadims žigli uzrakstīja dažus datus un vārdus no Ņekrasova poēmas. Pārējo viņš stāstīs pēc atmiņas. Tagad par Gogoli. «Gogoļa nozīme reālisma attīstībā ...» Šeit jārunā par pašu reālisma virzienu. Par tematiem, idejām, māksliniecisko metodi. Beļinska domas šajā jautājumā. Un — par Gogoli. Gogolis Nikolajs Va-siļjevičs... Un pēkšņi Vadims juta, ka viņam nav nekādu domu par Gogoli. Aizmirsās pat dzimšanas gads. Liekas, 1810., bet varbūt 1818. ... Nu, to vēlāk, vēlāk! Vispirms galveno. «Mirušās dvēseles», «Revidents» ... Kas vēl? ... «Deguns». Jā, vēl «Deguns». Kā vienam ierēdnim nozagts deguns. Tad — «Precības»... Vai tad «Precības» bija Gogoļa?

Viņam šķita, ka atmiņa sāk irt gabalos kā milzīgs mākonis, ko sarausta vējš... Nekas vairs nebija palicis. Piepešs tukšums. Iešāvās prātā kāda muļķība — Gogolis mācījās Ņežinā, Ņežina slavena ar gurķiem. Kas gan tiem Ņežinas gurķiem tik sevišķs? Gogolis zaudēja prātu! Viņam liels deguns. Viņš izskatās pēc sievietes. Bet kāpēc gogel-mogel!... Stop!

Vadims atpogāja svārkus — viņam pēkšņi sāka trūkt elpas, viņš izņēma no kabatas mutautiņu un noslaucīja mitros deniņus. Tas viss vilkās ilgākais divas minūtes. Tad uzpeldēja atmiņā pirmais gadskaitlis: 1809. gads. Jā, šajā gadā dzimis Gogolis. Vadims pierakstīja. «Vakari ciematā pie Dikaņkas» pabeigts trīsdesmitajā, iespiests trīsdesmit pirmajā — trīsdesmit otrajā gadā. Vadims atviegloti nopūtās. Acumirklīgais aptumsums bija pārgājis. Viņš vairs visu nepierakstīja, kas strauji un bagātīgi uzplūda atmiņā. Nekad vēl ar viņu tā nebija noticis. Acīm redzot, viņš tiešām baidījies no satikšanās ar Kozeļski.

Pēc desmit minūtēm viņš sēdēja pie eksaminācijas galda. Pirmo jautājumu Vadims atbildēja viegli un raiti. Ņekrasovu viņš mīlēja, daudz zināja no galvas. Sizovs klausījās viņā uzmanīgi, Krečetovs visu laiku atzinīgi māja ar galvu. Tikai Kozeļskis, it kā nemaz neklausītos, darbojās ap savu pīpi. Gan izkratīja, gan piebāza, rūpīgi ar izliektu īkšķi to piespiezdams, un aizsmēķējis atgāza galvu un izpūta griestos aromātisku dūmu mutuli. Vadims atbildot skatījās uz viņa vājo, dzīslaino kaklu — augšā sarkanīgu, bet apakšā virs bedrītes ar baltu «zosādu».

— Tā. Acumirkli, — Kozeļskis Vadimu negaidot pārtrauca. — Pirmo jautājumu jūs, bez šaubām, zināt. Stāstiet otro!

Vadims par Ņekrasovu nepateica pat desmito daļu, ko zināja. Aizķēries pusvārdā, viņš apklusa un pagrieza otru pusi savai piezīmju lapiņai.

— Kas jums otrajā? — Kozeļskis jautāja.

— Gogoļa nozīme pasaules reālisma attīstībā.

— Kā, piedodiet?

— Gogoļa nozīme... tas ir, krievu reālisma.

— Lūdzu.

Nu Kozeļskis klausījās vairāk nekā uzmanīgi: viņš pat paliecās uz priekšu un uzmanīgi vēroja Vadimu. Pēkšņi viņš nosvieda pīpi ar iemuti uz augšu un izslējās.

— Acumirkli. Jūs teicāt: Gogoļa nozīme esot tā, ka viņš ievedis pasaules literatūrā «mazā cilvēka» tēlu. Es tā jūs sapratu?

— Tā.

— Tieši ta? Jus uzsverat?

— Ne tikai tā, taču lielā mērā.

— Jūs esat ļoti devīgs, mīļais Belov, taču Nikolajam Vasiļjevičam Gogolim jūsu dāvanu nevajag. Viņš jau tā ir liels.

Vadims mirkli samulsa, bet tad mierīgi teica:

— Bet es domāju, ka tas ir krievu literatūras nopelns. Un galvenokārt Gogoļa.

— Jūs tā domājat? Lūdzu, pierādiet! Esiet tik laipns! — Kozeļskis izdarīja ar roku plašu žestu, it kā atklājot Vadima priekšā nepārredzamu, brīvu lauku. Pēc acumirklīgas pauzes viņš teica paceltā, satrauktā balsī: — Krievu literatūra pietiekami grandioza, tai izpušķojumu nevajag. Pirms nabaga ierēdņa Akakija Akakijeviča bija jau nabaga skolotājs Sen-Pre un Hofmaņa nabaga Anselms, un Sterna varoņi.

— Profesor, bet mēs taču runājam par reālismu!

— Bet Dikenss?

— Dikenss nāca vēlāk.

— Vēlāk par ko?

— Vēlāk par Puškinu, Boris Matvejevič, — Krečetovs pēkšņi ieteicās. — Vēlāk par Simeonu Virinu, vēlāk par kapteini Mironovu un praporščiku Griņevu.

— Nu, ziniet... Runa nav par Puškinu, — Kozeļskis saniknots nomurmināja. — Labi! — viņš atgāza galvu. — Revenons ā nos moutons! [6] Kurā gadā uzrakstīta «Izlase no sarakstes ar draugiem»?

Vadims atbildēja. Tad sekoja Kozeļska iemīļoto jautājumu plūdi: kur? kad? kādā žurnālā? Kāds žurnāla pilnīgs nosaukums? Kas vadīja kritikas daļu žurnālā tādā un tādā gadā? Vadims pats brīnījās, no kurienes viņam radās atbildes. Un radās ātri un visumā pareizi. No kurienes viņš visu to zina? Nē, Kozeļskim vienkārši neveicas: viņš jautā tieši to, ko Vadims nejauši zina. Nu, ar nākamo jautājumu Kozeļskis viņu droši vien apraks... Arī Kozeļskis, acīm redzot, domāja tāpat un neatlaidīgi turpināja ar lielu aizrautību un iedvesmu apbērt Vadimu ar jautājumiem «faktiskajā materiālā». Ivans Antonovičs pēkšņi sakustējās, skaļi nopūtās un pamāja:

— Vai nepietiks, Boris Matvejevič? Mums vēl divpadsmit cilvēku...

— Kā? — Kozeļskis pārjautāja it kā atjēdzies. — Nu, kā vēlaties ... Labi... Tikai vēl pēdējo: kā Gogolis nosauca savu darbu «Precības»?

Vadims teica — par komēdiju, taču izrādījās, ne komēdiju, bet par «pavisam neticamu notikumu divos cēlienos».

— Nu, redziet! — Kozeļskis teica, atspiezdams muguru pret krēsla atzveltni. — Faktisko materiālu jūs visai labi nezināt. Es jums lieku pieci par to, ka jūs esat cilvēks ar prātu, taču ievērojiet, nekad neņemieties izšķirt sarežģītas problēmas, ja jums trūkst zināšanu minimuma! Vienmēr vajag iesākt ar А. А, В, C un tā tālāk. Esiet tik laipns, — viņš pastiepa ieskaišu grāmatiņu.

Vadims klusēdams to paņēma, pamāja ar galvu un gāja uz izeju.

Pie durvīm viņam nāca jau pretim Gaļina Mamonova, bāla, plaši ieplestām acīm. Kāds viņai nosauca pakaļ: «Labu izdošanos!» — un Gaļina steidzīgi, tikko dzirdami atsaucās: «Pie velna ...» Kad Vadims izgāja, viņu tūdaļ ielenca studenti, kas drūzmējās pie durvīm.

— Nu, kā, Vadim? Cik dabūji?

— Pieci, pieci... — viņš noguris teica, iedams pa gaiteni. Viņam gribējās ātrāk apģērbties un tikt laukā. Viņš pat nepamanīja Palavinu, kas gaiteņa galā sēdēja uz soliņa un bezrūpīgi amizējās ar jauko dekanāta sekretāri Ļuseņku.

«Man ir taisnība, un es jūtos pietiekami stiprs pierādīt savu taisnību. Kādēļ to neizdarīt uz papīra?» Vadims domāja, žigli pa sasalušo, grumbuļaino bulvāri soļodams. Viņš gāja, uz zemi skatīdamies, un mehāniski

209

14 — Studenti

centās ielikt kāju sausajās, čirkstošajās peļķītēs, kas pārklātas ar ledus garoziņu. «Patiešām, kas gan ir pasaulē lielāks par krievu reālismu? Lielāks par Tolstoju? Cik daudz dižu vārdu! Puškins un Gogolis, Ļermontovs, Turgenevs, Tolstojs, Cehovs... Gorkijs... Bet Kozeļskis, šis literatūras faktu sablīvējums, ko viņš vispār saprot no Gogoļa? Tikai citē, sajūsmā, acis aizvēris, to, kas palicis atmiņā no ģimnāzijas gadiem: «Kurš krievs gan nemīl strauji braukt?...» Viņš jūsmo nevis par Gogoli, bet par savu personīgo balsi. Tēvs arī zināja daudz no galvas, taču nāk prātā, ka viņš vienmēr turēja sev priekšā grāmatu,— viņam nemaz nebija vajadzīgs, lai citi apbrīnotu viņa atmiņu, bet viņš vienkārši mīlēja to, ko lasīja ... Bet kā šis sausiņš mani šodien gribēja izgāzt! Paldies Ivanam Antoničam, izglāba ... Un, galvenais, tūlīt visu savu erudīciju, visu zināšanu herbāriju galdā, gan Sen-Pre, gan Anselmu. Labi, mēs vēl pastrīdēsimies! Brīvdienās tūlīt pēc eksāmeniem ķeršos stingri pie referāta. Tur visu pateikšu. Ivans Antoničs palīdzēs. Biedrībā — tas nav eksāmens, tur parunāsim pilnā balsī, no visas sirds. Arī «faktisko materiālu» apgūšu, ar to viņš mani neķers!»

Vadims gāja aizvien žiglāk, gandrīz nemaz neredzēdams, kur viņš iet. Viņš tikai juta, jo tālāk iet un jo vairāk domā, jo pilnīgāk viņu pārņem līksma un spārnota drosme, spēks un darba griba.

Viņam pēkšņi uznāca vēlēšanās iet atpakaļ uz institūtu pie puišiem, vēlēšanās tos redzēt, dzirdēt, uzzināt, kā nolikuši...

Lagodenko bija nolicis teicami. Viņš satika Vadimu uz ielas pie institūta un ilgi stāstīja, kā Kozeļskis viņu trenkājis (četrdesmit minūtes! Raja skatījusies pulkstenī) un cik viņš atjautīgi atbildējis uz visāķīgākajiem jautājumiem, un kā pēc eksāmena rajona komitejas pārstāvis spiedis viņam roku, bet Mirons Mihailovičs jokojis: «Lagodenko, cik pudu literatūras izlasījāt uz šo eksāmenu?»

Andrejs arī nolicis uz teicami un pašreiz, uz loga sēdēdams, kaut ko pacietīgi skaidroja dažām meitenēm, kuras vēl gatavojās iet atbildēt. No auditorijas izskrēja Ļusja Voronkova, priecīgi vicinādama ieskaišu grāmatiņu.

— Četrinieks, četrinieks! Tral-la-la, cik es esmu priecīga! — viņa lēkādama runāja. — Man vairāk nemaz nevajag!

Ieraudzījusi pēc laiciņa Vadirnu, viņa pēkšņi tam noslēpumaini pamāja ar roku un skrēja uz gaiteņa otru galu. Vadims devās viņai nopakaļus.

— Klausies, Vadim, vajadzīgs špikers! Serjožka aizķēries, viņam vajadzēja pēc manis atbildēt, bet palaida priekšā Marinku un vēl arvien sēž. Melns kā mākonis, uzreiz redzams, ka iekritis. Viņš man čukstēja, kad es nācu laukā: «Sameklē Vadirnu, lai man uzraksta par Riļejevu.»

— Par Riļejevu? Nevar būt...

— Viņš taču pats teica! Es savām ausīm dzirdēju! Tūlīt uzraksti špikeru, es iedošu Veročkai! ...

— Kādu špikeru? Par Riļejevu? — Vadims izbrīnījies jautāja. — Tu sajauc, nevar būt, ka Serjoža būtu aizķēries. Par Riļejevu tieši viņš zina ...

— Nu, kad es tev saku! Nestrīdies! — Ļusja nikni čukstēja, ieķērusies Vadima pogā, un raustīja to pie katra vārda. — Cilvēkam ūdens smeļas mutē, bet tu te vēl filozofē!

— Serjoža Palavins izgāja atbildēt! — kāds pie durvīm ziņoja.

— Redzi nu! — Ļusja teica. — Par vēlu.

Pēc kādām divdesmit minūtēm Palavins iznāca. Viņš bija drūms; gaišie, vienmēr kārtīgi sasukātie mati izpū-ruši uz visām pusēm.

— Četrinieks, — viņš caur zobiem pateica un neapstājies devās uz izeju. Vadims viņu uz kāpnēm panāca.

— Ko tu izvilki?

— It kā tu nezinātu? — Palavins apstājās, naidīgi lūkodamies Vadimam acīs. — Tev taču Voronkova pateica.

— Sacīja kaut kādas blēņas par Riļejevu. Es neticēju.

— Neticēji? Bet Riļejevs tieši bija. Nē, tu baidījies! Vai arī vienkārši negribēji palīdzēt. Es jau to zināju — tu grūtā brīdī nekad nepalīdzēsi!

— Vai tad tas bija grūts brīdis? — Vadims pēc mazas pauzes jautāja. — Turklāt tu pats aizvakar teici, ka Riļejevs tev tuvs.

— Daudz ko es varēju teikt! — Palavins nikni pārtrauca. — Es varēju palielīties, samelst, man taču tāds raksturs, vai nu tu nezini! Ja jau lūdzu, skaidrs, ka bija vajadzīgs. Nekad mūžā špikerus neesmu lietojis. Nekad!

Vienīgais gadījums, kad man... kad izšķiras... Bet ko nu tur runāt! Tāpat viss skaidrs.

Viņš atmeta ar roku un sāka žigli doties pa kāpnēm lejup. Taču, noskrējis dažus pakāpienus, viņš apstājās.

— Es jau zinu, kura nopelns tas ir! — galvu papurinājis, viņš teica. — To visu tas svētulis ar brillēm.

— Kurš svētulis?

—• Zini jau, kurš! Sīks cilvēciņš, nenovīdīgs, neapdāvināts. Tikai viņam nekas neiznāks. Tas ir, jums, — tu ar viņu, liekas, tagad uz vienu roku. — Palavins draudīgi pakratīja roku. — Bet tik un tā nekas neiznāks, to ņemiet vēra! Es šo eksāmenu pārlikšu.

— Par ko tu? ... Kāpēc pārlikt? — Vadims izbrīnījies jautāja, tiešām neko nesapratis. — Un kāpēc vispār tik traģisks tonis? Nu — četrinieks, kas tur sevišķs?

— Ak tu nezini — kas? Tu nezini, ka personālo stipendiju nedod studentiem, kam ir četrinieki? Bet es pārlikšu! Šodien sarunāšu ar Sizovu un pēc sesijas pārlikšu.

— Ak tad tā! — Vadims sarauca pieri. — Tad tāpēc viss šis troksnis. Bet es, goda vārds, nezināju ... Nē, bet vai tu nopietni?

Palavins pagriezās un neatbildējis devās pa kāpnēm lejā. Viņš bija aizmirsis sasukāt matus un tagad niknumā saviebtu seju, izpūrušu cekulu izskatījās pēc komiska, aizvainota puišeļa.

17. NODAĻA

Ziemas sesija gāja savu gaitu. Janvāris aizsteidzās nemanot, likās, taja būtu bijušas tikai sešas dienas — eksāmenu dienas. Vadimam atlika vēl pēdējais un visgrūtākais eksāmens: politekonomijā. Bija vēl priekšā divas ieskaites, bet tas neuztrauca. Jā, četrpadsmitajā janvārī — pēdējais, bargakais pārbaudījums! Tas vēl jāiztur, un tad beidzot varēs brīvi atvilkt elpu.

Viņš_ mācījās vienatnē un institūtā ieradās tikai uz konsultācijām. Tā viņam bija vieglāk, viņš vairāk paguva. Arī Verai Fadejevnai pēdējās dienas ’kļuva sliktāk. Viņu vienu vairs nemaz nevarēja atstāt. Viņai bija grūti elpot, strauji cēlas temperatūra, un ārsti sāka runāt par slimnīcu.

Klausīdamies gaitenī viņu sarunas un doktora Gorna tikpat plašos, cik nesaprotamos paskaidrojumus, Vadims saspringti centās saprast slimības cēloņus, noskaidrot tās gaitu un iespējamo izeju, kaut kā rīkoties pats. Viņu pārņēma izmisums par paša nevarību, nespēju mātei ne ar ko palīdzēt, izņemot skraidīšanu uz aptieku un zvanīšanu pa telefonu ārstiem.

Viņš nolēma uzzināt visu iespējamo par pleirītu pēc enciklopēdijām. Vairāki atsevišķi vecā Brokhauza sējumi atradās gaitenī sienas skapī. Kādreiz vakarā, būdams pārliecībā, ka māmuļa aizmigusi, Vadims izgāja gaitenī un sāka rakņāties pa putekļainajām, nevienam nevajadzīgajām grāmatām.

— Dima, ko tu tur meklē? — Vera Fadejevna pēkšņi iejautājās.

— Man ... te kāda vārdnīca.

Brīdi klusējusi, viņa teica vārgā, mierīgā balsī:

— Tas pārāk vecs, Dima. Zinātne jau tik tālu aizsteigusies ...

Neko no viņas nevarēja noslēpt!

No kāda biedra Vadims dabūja terapeitisko rokasgrāmatu un izlasīja tajā visu par pleirītu, pneimoniju un citām plaušu slimībām. Divi pleirīta veidi viņu sevišķi satrauca — strutojošais un eksudatīvais. Eksudatīvais biežāk beidzas ar izveseļošanos, bet strutojošais «ar letālām beigām», tas ir, ar nāvi. Vadimam šķita, ka mātes slimība vairāk atgādina strutojošā pleirīta simptomus. Viņš vēl izlasīja, ka pie eksudatīvā pleirīta «zem atslēgas kaula sadzirdams Viljama traheālais tonis (timpāniskās skaņas paaugstināšanās, atverot muti) un ieplīsuša poda skaņa». No visa šā teikuma viņš saprata tikai trīs vārdus — «ieplīsuša poda skaņa». Taču tie tomēr mazliet viņu nomierināja, jo viņš jau sen bija ievērojis: pēdējā laikā māte sākusi runāt klusāk, bet dažreiz viņas balss pēkšņi atraujas un sāk skanēt neparasti skāņi un spalgi. Tā, bez. šaubām, arī bija tā «ieplīsušā poda skaņa». Tātad viņai tomēr bija eksudatīvais pleirīts.

Bet visumā viņš tāpat vēl neko nesaprata un, jo vairāk lasīja, jo vairāk iestiga un mocījās ar jaunām bailēm, jaunām šaubām. Politiskās ekonomijas literatūras vietā viņš tagad lasīja medicīniskas grāmatas un rokasgrāmatas un, ja nelasīja, tad domāja par tām tādā laikā, kad tuvojās eksāmena diena.

Dienu pirms eksāmeniem Vadims ilgi nodzīvoja institūtā — konsultācijā. Nekad viņš vēl nebija juties tik slikti sagatavojies. Konsultācijā puiši uzdeva profesoram Krilo-vam tādus jautājumus, kādi Vadimam prātā nebūtu ienākuši. Citreiz tas būtu Vadimu ļoti uztraucis, bet tagad viņš noguris tikai vienaldzīgi domāja: «Kad gan viņi paguvuši tik daudz izlasīt?» Viņš klausījās un nesaprata pat pusi no tā, kas te tika runāts. Visas viņa domas bija majas. Viņš drūmi klusēja visu konsultācijas laiku, tad palūdza Ņinai Fokinai viņas konspektus un devās mājup.

Durvis atvēra kaimiņiene.

— Atnācis ārsts Fjodors Ivanovičs un viņam līdzi kāds profesors, — viņa pusbalsī teica. — Viņi pašreiz vannas istabā, ejiet tur!

Vadims nosvieda mēteli un ar stipri pukstošu sirdi strauji iegāja vannas istabā. Doktors Gorns stāvēja gaitenī līdzās vannas istabai un smēķēja. Pie mazgājamā galda ar muguru pret Vadimu stāvēja sirms gara auguma vīrietis un pieliecies mazgāja rokas.

— A, labvakar! — Gorns sacīja, ar savu milzīgo ķermeni viegli paklanīdamies. Viņa seja bija stingra un balss neskanēja tik skaļi un droši kā parasts. Bet varbūt viņš bija atturīgāks vecākā kolēģa klātbūtnē. — Kā iet ar eksāmeniem?

— Paldies, labi.

— Normāli, jā? Kārtībā, kā tagad mēdz teikt... Jā,— Gorns ieklepojās un caur pieri uzlūkoja Vadimu. — Tas ir profesors Andrejevs, Sergejs Konstantinovičs. Mēs tikko izmeklējām Veru Fadejevnu.

Andrejevs mazliet atgriezās, parādīdams Vadimam vienu melnu, uz āru izspiedušos aci, klusēdams pamāja ar galvu un atkal noliecās pār mazgājamo galdu.

— Redzi, Vadim, — Gorns pirmoreiz nosauca Vadimu vārdā. — Veras Fadejevnas veselības stāvoklis pasliktinājies. Mēs bijām domājuši infiltrēt kreiso plaušu. Bet rentgens nekādu perēkļu nerāda. Un tomēr klepus, augsta temperatūra, sāpes sānos, naktīs svīšana — tas viss pastiprinājies. Kas vēl atliek? Visticamāk — eksudatīvais pleirīts. Ko jūs tā skatāties? Nav nekas briesmīgs, šī slimība noteikti ir izārstējama. Tas ir nieks, februārī drpši vien māmuļa varēs jau staigāt. Taču redziet, kas... — Gorns nopūtās un, sakniebis biezās lūpas, savilka pieri.

— Vai tikai ir pleirīts? Sergeju Konstantinoviču uztrauc daži simptomi. Maz ticams, taču ... var būt, Vadim, ka Verai Fadejevnai ir plaušu vēzis. Māmuļa jāievieto slimnīcā, rūpīgi jāizmeklē.

— Plaušu vēzis? — Vadims nobālējis pārjautāja. — Carcinoma pulmonum?

— Jā, jā. Varbūt būs vajadzīga hirurga iejaukšanās, — Gorns ātri runāja. — Sākuma stadijā nepieciešama plaušu daļas rezekcija. Iespējams, ka nekāda vēža nav, taču tas rūpīgi jāizpētī. Sergejs Konstantinovičs ņem Veru Fadejevnu uz savu institūta klīniku ...

— Kad?

— Tūlīt atbrauks mašīna.

Vadims iegāja istabā. Vera Fadejevna gulēja ar seju pret sienu. Viņa pagrieza galvu un, nepacēlusi to no spilvena, klusēdama paskatījās dēlā.

— Vai institūtā viss kārtībā? — viņa klusi jautāja.

— Viss kārtībā. Kā vienmēr.

— Man likās, tev tāda seja... Kā noritēja konsultācija?

— Labi.

— Ļoti ilgi...

— Jā, tā jau vienmēr pirms eksāmena. Bet kā tu jūties? — Viņš centās runāt skaļā, brašā balsī un kaut ko rīkoties ar rokām. Apsēdies pie gultas uz krēsla,# viņš sāka bezmērķīgi šķirstīt konspektu.

— Nav svarīgi, dēls... — Vera Fadejevna sacīja un aizvēra acis. — Tu zini, mani ved uz slimnīcu.

— Es zinu. Tur tev būs labāk.

— Jā. Arī tev ... Tu mierīgi nobeigsi sesiju.

— Sesiju es tāpat nobeigšu.

— Bet tad nobeigsi labāk.

— Nieki! — Viņš teica. — Man palicis tikai viens eksāmens. Ieskaites mums vieglas. Mēs tā arī sakām profesoram: «Pašu ļaudis — iztiksim.» Nopietni... Bet, kad es nolikšu pēdējo ieskaiti, tu jau būsi atveseļojusies. Gan redzēsi, māmiņ! Un brīvdienās — zini ko?

— Nu, ko tad, dēls?

— Mēs abi aizbrauksim uz atpūtas namu. Uz divām nedēļām ...

Vera Fadejevna tikko manāmi pamāja un tikai ar lupām pasmaidīja. Viņas acis lūkojās Vadimā nekustīgi', stingri un skumji.

— Es atceros, Dima ... — viņa teica un atkal aizvēra acis. — Kad tu biji maziņš un slimoji... tu bieži slimoji... Es sēdēju pie tavas gultiņas un stāstīju tev visādus niekus. Bet tu klausījies — un ticēji... apmierinājies ... Cik tas bija sen! Tagad viss otrādi... Cik nemanot un strauji šī... dzīve... — Vera Fadejevna likās it kā būtu piesnaudusi un runātu jau miegā. Pēkšņi viņas kaulainie pirksti uz mirkli, bet cieši saspieda Vadima roku. — Un es klausos tevī — un arī... ticu, dēls! Protams, es atveseļošos ...

«Ļaundabīgais audzējs, kas sākas no bronhu epitēlija, retāks_... retāks vēl par kaut ko,» Vadims ar izmisumu mēģināja atcerēties. «Neatlaidīga progresēšana un vienmēr letālas beigas ... Vienmēr letālas ... vienmēr ...»

Viņam kļuva smagi, viņš drudžaini nopūtās, bet tūlīt sakoda zobus. Un cieši aizmiedza acis. Pārgāja ... Viņš piecēlās un jautāja:

— Vai tu vilksi melno mēteli?

— Jā, izņem no skapja!

Viņš izņēma melno mēteli un nolika pie durvīm uz krēsla.

Pēc pusstundas viņš jau bija sanitārajā mašīnā, šofera kabīnē. Doktors Gorns sēdēja aizmugurē un visu laiku sarunājās ar māmiņu. Viņa balss nepārtraukti un nomierinoši dūca. Tuberkulozes institūts atradās klusā, vecā iela aiz Sadovajas loka. Mašīna iebrauca pagalmā un apstājās pie parādes durvīm ar blāvi apgaismotu izkārtni: «Pieņemamās telpas.» Sanitāri ieveda Veru Fadejevnu pa šīm durvīm, doktors Gorns aizgāja viņiem līdzi, bet Vadims aizskrēja uz kanceleju noformēt dokumentus. Pēc desmit minūtēm viņš jau atgriezās pieņemamās telpās. Dežurējošā ārste — resna sieviete melniem matiem, ar pensneju uz deguna un Ūsiņām uz virsējās lūpas — teica viņam stingrā, vīrišķīgā baritonā:

— Slimniece Belova ir vannas istabā. Nē, satikt nevar. Un nepiederošas personas šeit uzturēties arī nedrīkst.

— Bet es taču no viņas neatvadījos! Esmu viņas dēls!

— Ak tā? — sieviete padomājusi jautāja. — Pagaidiet, kamēr slimnieci nomazgās, tad atvadieties! Pa gabaliņu. Atsēdieties tur!

Vadims iegāja tukšā, garā istabā un apsēdās uz sola. No viņa mēteļa kabatas kaut kas bija izlīdis, viņš izņēma — politekonomijas konspekts. Iesēdies ērtāk, viņš atvēra to un izlasīja pirmo teikumu: «preces audekla vērtība tādēļ tiek izteikta ar preci svārku izteiksmē...» Kaut kur aizmugurē skanēja radio. Viņš sāka klausīties mūziku. Tad viņam pēkšņi sāka nākt miegs un pat šķita, ka viņš jau guļ. Jā, viņš guļ un redz sapnī, ka pazaudējis savu māju. Viņam nav kur dzīvot, viņš dzīvo klajā, tumšā laukā, kur nav iespējams elpot — tik smags slimnīcas gaiss ...

Vera Fadejevna iznāca garā halātā un tupelītes. Vecīte baltā apģērbā, melnām zeķēm un tik tievām kājām kā sērkociņi, veda viņu zem rokas.

— Māmiņ! Nu, uz redzēšanos! — Vadims teica, steigdamies pie mātes, un apstājās. — Izveseļojies!

Vera Fadejevna kaut ko atbildēja, pasmaidīja un pamāja ar roku. Viņa bija pavisam vājiņa, maziņa līdz nepazīšanai šajā platajā halātā un baltajā lakatiņā. Pagājusi labu gabalu, viņa atgriezās un teica:

— Neaizmirsti, atdod Feņai par citroniem!

— Labi, — viņš apņēmīgi iesaucās un pamāja ar galvu.

Visi slimnīcas korpusu logi bija apgaismoti, un uz pagalma samīdīto sniegu krita dzeltenas joslas. Vadims uzreiz nevarēja atrast vārtus un ilgi klaiņāja pa slimnīcas pagalmiem, kas cits ar citu savienojās. Kādā pagalmā viņš ieraudzīja augstu, tumšu pieminekli. «Kam tas?» Vadims domāja noguris, it kā snaudā un piegāja klāt. Viņš pazina Dostojevska drūmo seju ar lielo pieri. Ak jā! Sājā slimnīcas mājā Dostojevskis dzimis un dzīvojis. Šeit kaut kur ir viņa muzejs. Slimnīca, pieņemamās telpas, piemineklis lielajam krievu rakstniekam... Tas viss līdzīgs sapnim.

Tomēr tikai līdzīgs. Nekāda sapņa nav.

Pašreiz divpadsmitā janvāra salts vakars. Bet četrpadsmitajā janvārī viņam jāliek eksāmens politiskajā ekonomijā. No viņa kabatas izspiedies biezs burtnīcu vīstoklis, viņš sajūt to ar roku. Rokas viņarn salst, un viņš bāž. tās arvien dziļāk mēteļa kabatās. Ne, tas nav sapnis. Gulēt un redzēt sapņus — tā ir laime. Daudzi cilvēki droši vien pašreiz redz sapņus ...

Vadims attapās uz gaišas, plašas ielas. Tieši viņa priekšā ņirbēja sārts gaismas signāls. Skrēja trolejbusi, gaismas un ļaužu pārpildīti. Cilvēki iznāca no veikaliem un steidzās ieņemt rindu uz stūra pie avīžu kioska. Sieviete izdalīja avīzes un monotoni runāja:

— Jums «Radioprogramu» ... Jums «Vakara avīzi»... «Vakara avīzi» ... «Radioprogramu» ...

Viņas rokas tik veikli zibēja kā cirka iluzionistam. Vadims nostājās rindā, bet, dažas minūtes pastāvējis, aizgāja. Pēc desmit soļiem viņš atcerējās, ka avīzi nav saņēmis, taču gāja vien projām ...

Pēkšņi kāds viņu aizmugurē sauca:

— Vadim! Vadim Petrovič! Biedri Belov! — Tā bija jautra sievietes balss.

Viņš atskatījās. Viņu centās panākt žigliem, sīkiem solīšiem Irina Viktorovna un iztālēm māja ar roku.

— Joņo kā lokomotīve! Es tik šim pakaļ, bet kur nu! ... Kur tu skrien?

— Es no slimnīcas.

— Kas? Ar māmiņu? — viņa izbijusies jautāja, acumirklī pārvērstu seju.

— Jā. Viņu tikko aizveda, — Vadims teica, svešām acīm sievietē raudzīdamies. — Aizdomas, ka plaušu vēzis.

— Ak tu tētīt! — Irina Viktorovna čukstēja, sasitusi rokas un piespiedusi tās pie krūtīm. — Vai operāciju taisīs?

— Laikam. Nezinu.

— Kur tu ej?

— Kur? — viņš sāka domāt, pieri ar delnu slaucīdams. — Kur tad es gāju ...

— Iesim pie mums! Iesim!

Viņš padomāja un bija ar mieru. Tukšā istaba mājās viņu biedēja. Labāk iet pie Sergeja nekā visu vakaru palikt tukšā istabā. Kādēļ gan viņi ar Sergeju bija saķildojušies? Jā, bija. Cik tas viss tagad tālu un nevajadzīgs!

— Man ļāmācās, — Vadims teica. — Man četrpadsmitajā eksāmens.

* Sergejs, likās, bija ķildu aizmirsis. Viņš priecīgs sagaidīja Vadimu,_bet, uzzinājis notikušo, sadrūma un ilgi norūpējies izjautāja viņu par slimības gaitu, ārstu domām, slimnīcu un tamlīdzīgiem jautājumiem. Ar vienu vārdu sakot, viņš izteica patiesu līdzjūtību, kurai lielu bēdu pārņemti cilvēki pilnīgi tic.

— Paliec pie mums pa nakti! — Sergejs piedāvāja.

— Kur tu iesi?

— Protams, protams! — Irina Viktorovna piebalsoja.

— Paliec, Vadik! Paēdīsim visi kopā vakariņas, tad varēsiet pamācīties. Atcerieties, kā bērnībā jūs vienmēr kopā stundas gatavojāt! Jā, īstā vietā! Vera Fadejevna ievietota tajā klīnikā, kur Vaļa strādā. Tu zini, Sergej?

— Tikai Valentīna patoloģiskās anatomijas nodaļā.

— Nav svarīgi, viņa tur savs cilvēks. Vajadzēs, lai viņa par Veru Fadejevnu parūpējas. Es viņai rīt piezvanīšu.

— Nevajag! — Sergejs, pieri saraucis, nomurmināja.

— Es pats viņai piezvanīšu ... tev nav ko ...

— Labi. Bet tas jāizdara, Serjoža.

Pēc vakariņām Sergejs teica, ka viņam nepieciešams kur aiziet, viņš drīz atgriezīšoties. Četrdesmit minūtes, ne ilgāk. Lai Vadims pagaidām mācoties viens, vēlāk viņi turpināšot kopā. Te esot visi pirmavoti un konspekti, yiss, kas vajadzīgs. Ērtāk nekā jebkurā bibliotēkā.

Vadims palika viens Palavina istabā. Viņš apsēdās pie galda, izņēma savas burtnīcas un lasīja vēl to pašu teikumu: «preces audekla vērtība tādēļ tiek izteikta ar preci svārku izteiksmē...» Un tālāk viņš atkal vairs neko nesaprata. Viņš atkal bija viens, un domas par māmiņu, pareizāk, viena doma par māmiņu pilnīgi viņu pārņēma, izspiezdama visas pārējās. Skatīties konspektā, klejot ar acīm pa rindām un domāt pavisam ko citu — cik muļķīga, mocoša nodarbošanās!

Viņš sāka aplūkot Palavina galdu. Malā kaudze aprakstītu papīra lapu ar virsrakstiem un visādiem rotājumiem malās. Uz tintnīcas svešas, skaistas meitenes ģīmetne. Noplēšamais kalendārs pierakstīts ar piezīmēm. «Pirmdien,» lasīja Vadims, «piezvanīt Kozeļskim ... Trešdien — Konsultācija. Drēbnieks. Noteikti dabūt saru drēbi...» Tāds pats kalendārs atradās uz mātes galda. Pēdējā piezīme tur bija izdarīta desmitajā decembrī. Pēdējā ... Kaut kas par miltiem Jaungada pīrāgam.

Pie durvīm klusu klauvēja.

— Vai drīkst?

Ienāca mazais Saša un apstājās uz sliekšņa.

— Vai jūs nevarat man izrēķināt aritmētikas uzdevumu? — viņš bikli jautāja.

— Varu, — Vadims teica, — parādi!

— Tūliņ! — Saša aizskrēja un pēc minūtes atgriezās ar burtnīcu un uzdevumu grāmatu. Kamēr Vadims rēķināja uzdevumu un skaidroja, Saša sēdēja jāteniski uz krēsla un, atspiedies tajā ar rokām, nenoguris lēkāja. Uz visiem jautājumiem viņš tūlīt atbildēja: «Jā, saprotams,» — un turpināja lēkāt.

— Jūs labi izskaidrojat, — viņš teica, kad uzdevums bija atrisināts. — Bet Serjoža vienmēr kliedz un sauc mani par stulbeni.

Saša aizgāja, un Vadims atkal palika viens. Aiz sienas bija dzirdama Irinas Viktorovnas stingrā balss:

— Sašuk, neuzmācies Vadimam! Vadims mācās.

Un Sašas smalkā balss:

— Bet es jau visu izrēķināju.

Vadims staigāja pa istabu no viena stūra uz otru, apskatīdams svešas grāmatas, svešas lietas uz plauktiem, tad nolikās uz dīvāna un no jauna mēģināja lasīt konspektu. Taču arī guļot nebija nekas labāks. Tad viņš nolika burtnīcu un aizvēra acis.

Bija aizritējušas divas stundas, bet Sergeja vēl nebija. Dzīvoklī, acīm redzot, visi aizmiguši un izslēguši radio. «Lūk, tas — tukšais, tumšais lauks...» Vadims domāja, ieklausīdamies mājas stindzinošajā klusumā. Vēl desmit minūtes, un viņš noslāps no skumjām, zaudēs prātu, izlēks pa logu ...

Viņš pēkšņi piecēlās, uz pirkstgaliem izgāja gaitenī un, bez trokšņa apģērbies, devās uz ielas.

Bet Sergejs Palavins šajā laikā bija tālu no savām mājām. Viņš sēdēja Ļenas Medovskas istabā pie viņas rakstāmgalda un skaļā balsī lasīja politekonomijas konspektu. Lai gan vēdlodziņš bija atvērts, istabā bija karsts, un viņš sēdēja bez svārkiem un bez kravates, ar atpogātu vesti. Ļena viņā klausījās, uzrāpusies ar kājām uz dīvāna, un brīnījās par to, ka viņš tik ilgi neiet projām. Viņai vispār negribējās, ka Sergejs aizietu, taču bija ļoti interesanti zināt, kādēļ tas tik ilgi un centīgi ar viņu kopā mācās un skaļi lasa jau divas stundas bez pārtrau-kūma. Un jokojas visu laiku, un vispār ir pavisam citāds nekā vienmēr. Viņa lūkojās pār grāmatu noliektajā Serjo-žas sejā, uz pieres noslīdējušajās, kuplajās, gaišajās cirtās, viņa smailajā degunā ar nelielu kūkumiņu un viņa stingrajā, vīrišķīgajā mutē, kas visu laiku enerģiski kustējās, izrunādama kaut kādus vārdus — viņa tos nesaprata, neieklausījās tajos, un viņai gura sirds it kā no negaidīta siltuma ...

Vadims .devās uz kopmītni. Viņš zināja, ka šajā vēlajā stundā neviens vēl neguļ, dzīve rit pilnā sparā, bet vēl jo vairāk eksāmena priekšvakarā. Koridorā pie caurstaigājamās telpas, kur atradās kopmītnes virtuve, viņu sastapa Raja Volkova. Viņa bija aizlikusi caurspīdīgu priekšautu un stāvēja pie petrolejas gāzes virtuves, rokas uz krūtīm sakrustojusi un tik skumīgu sejas izteiksmi, ar kādām saimnieces raugās uz katliņu, ko ilgi nevar uzvārīt.

— Va—adik, ar kādām ziņām? — viņa iesaucās priecīgā izbrīnā. — Pagaidi, kas tev noticis?

— Nāku no slimnīcas. Māmuļu aizveda.

— Viņai kļuva sliktāk?

— Taisīs operāciju. Viņai, liekas, plaušu vēzis.

Raja pienāca pie viņa un saņēma tā roku.

— Tu pie mums atnāci... vienkārši tāpat? — viņa klusi jautāja.

— Vienkārši tāpat, — Vadims teica.

— Ļoti labi. Ej manēžā, tur visi mācās! Tūlīt ēdīsim vakariņas.

Meiteņu istabā bija gaišs un daudz ļaužu. Te bija arī Spartaks — viņš parasti eksāmenus gatavoja kopā ar kopmītnes puišiem.

— Esi sveicināts mūsu kopīgajā nelaimē! — Ļesiks jautri apsveica Vadimu. — Atnāci pierakstīties kolhozā? Vēlu, pilsoni individuālais zemniek! Mēs jau visus tematus esam izņēmuši, tūlīt ņemsim otrreiz.

— Vai tu visu paguvi? — jautāja Marina Gravece.

— Laikam jau trešo reizi atkārto?

— Es itin neko neesmu paguvis, — Vadims teica.

— Atnācu pie jums, palīdziet!

Viņš apsēdās uz kādas gultas, kas bija piebīdīta pie galda.

— Vadims nāk no slimnīcas, — sacīja Raja. — Viņa māmiņa smagi slima.

Visi uzreiz apklusa. Spartaks piecēlās un žigli piegāja pie Vadima.

— Ko tad beidzot konstatēja?

Un Vadims atkal visu stāstīja no sākuma. Viņam nebija nekādas vēlēšanās stāstīt, un viņš tikai noguris atbildēja uz jautājumiem.

— Tu laikam nemaz neesi mācījies? — Spartaks jautāja.

Vadims noliedzoši pakratīja galvu.

Brīdi klusējis, Spartaks stingri teica:

— Tad tādā veidā: Andrejs kā mūsu galvenais konsultants tiek piestiprināts Vadimam. Mēs atkārtosim bez viņa. Sēdiet šovakar visu vakaru un rīt visu dienu! Bs domāju, ka Vadims tiks cauri, viņš semināros vienmēr bija aktīvs, un Krilovam viņš patīk. Tikai rīt, pielūko, ka mācītos! Dzirdi? — Viņš bargi padraudēja Vadimam ar dūri. — Uz slimnīcu kāds no mums ...

— Es aiziešu, — Ņina Fokina teica.

— Labi. Dabūsi zināt visos sīkumos. Un, starp citu, es tev teikšu, klausies... — Spartaks nopūtās un, pēkšņi Vadimu neveikli apskāvis, nobēra: — Vadik... nebēdājies bez laika. Klausies, gadās kļūdas... cik tik uziet... man nez kādēļ liekas... — un, nevarēdams vairāk atrast vārdu, viņš cieši sapurināja Vadimu aiz pleciem.

— Tagad ir jaunas metodes. Ar stariem, — Maks teica. — Un stāsta, ka līdzot.

Andrejs piecēlās.

— Nu, iesim, Vadim? Var puišu istabā, tur neviena nav ...

— Nē, nē! Pagaidiet! — Raja sauca. — Tūlīt būs vakariņas. Vadimam jāsasildās — cilvēks nosalis.

— Dima! Tu varēji tagad pārcelties pie mums! — Ļc-siks pēkšņi teica. — Kamēr māte slimnīcā. Ko tu tur nīksi?

— Pareizi! Noteikti pārcelies! — Lagodenko piebalsoja. — Vari gulēt manā gultā, bet es gulēšu kopā ar Aļošu.

— Kādēļ kopā? Lai viņš guļ manā gultā, bet es uz kastes. Es taču tur gulēju divas nedēļas. Lieliska gulēšana!

— Tikai segas nav.

— Mēs iedosim, —

Gaļina Mamonova piedāvāja

— Mums ir viena lieka.

— Un spilvenu iedosim! — Marina Gravece sauca no kakta. — Ar gulbjiem un «Saldu dusu»!

— Puiši, es pagaidām domāju ...

— Nu, nu! Ko tad tu viens tur dzīvosi?

— Nu labi, redzēsim ...

Visi jau bija apsēdušies pie galda, un Raja lēja krūzītēs tēju. Maize, desa un gabaliņš sviesta atradās galda vidū uz avīzes, un visi pēc kārtas ar vienu nazi lika uz sviestmaizēm desu. Bija saspiesti, trokšņaini un jautri. Vadims juta, ka ar katru malku karstās, stiprās tējas viņā ielija siltums un apņēma viņu kā mākonis. Kļuva arvien siltāk, un savādi reiba galva, viņš pats nesaprata, no kā — no karstās tējas vai gaišās spuldzes, trokšņa, no šim pazīstamajām, sirsnīgajām sejām, viņu Smaidiem un skatieniem.

Viņam metās raibs gar acīm, bet viņš smaidīja. Kāda meitene pasniedza viņam lielu gabalu maizes ar sviestu un biezu desas ripu, un Vadims pēkšņi sajuta, ka ir izsalcis.

Pēc ceturtdaļstundas Vadims jau sēdēja puišu istabā pie nestabila galdiņa, kas bija izraibināts ar tintes traipiem, izdedzināts ar gludekli un papirosiem, un viņi abi ar Andreju lasīja konspektu:

— ... «tādēļ preces audekla vērtība tiek izteikta ar preci svārku izteiksmē, vienas preces vērtība — ar otras preces lietošanas vērtību».

— Vai tas saprotams? — Andrejs jautāja.

— Tas? Jā, — Vadims padomājis teica. — Jo kā vērtības taču tie vienādi!

— Tā. Iesim tālāk!

18, NODAĻA

Grūtais mēnesis janvāris gāja uz beigām.

Pēdējās divas nedēļas bija neparasti siltas, maigas, ar vieglu bezvēja salu — lielisks laiks slidošanai. Bija daudz arī saulainu dienu, bet ārpus pilsētas — liels sniegs. Slēpotāji nevarēja vien nopriecāties: «Nu beidzot reiz īsta ziema!»

Vadimam nebija prātā ne sniegs, ne slēpes. Eksāmenu laikā gan visi studenti novājēja, bet Vadims bija tā sakritis, ka Krečetovs viņam ar bažām jautāja:

— Nu, draudziņ, kā ar veselību — vai kārtībā? Ko galotnītes? ... Nē? Nekas?

— Nē, Ivan Antonič! — Vadims smaidīdams teica. — Tās kārtībā.

Vadims tomēr uz studentu kopmītni nepārnāca dzīvot, kaut gan pavadīja tur cauras dienas un mājās tikai pārgulēja naktis. Tagad viņš uz visām ieskaitēm gatavojās kopā ar puišiem, citādi viņš arī nevarēja. Politekonomiju Vadims nolika uz četri, ieskaitēs arī izgāja labi. Divdesmit otrajā janvārī beidzās šī sesija — visgrūtākā viņa mūžā.

Taču Vadims neizjuta, kā parasti, laimīgu atvieglojumu. Viņam sirdī kļuva pat skumjāk un smagāk — beidzās darbs, kas novirzīja, kaut uz laiku pasargāja viņu no nemiera. Arī gaidāmās brīvdienas nesagādāja prieku. Tieši otrādi, Vadims domāja par tām ar skumjām: visi taču kaut kur izbrauks, kopmītne paliks tukša ...

Vadima draugi — it sevišķi Lagodenko un Ļoša Re-meškovs — vēl arvien neatlaidīgi centās viņu pierunāt pārcelties uz kopmītni. Vadims atteicās, un viņi aizvainoti nevarēja saprast:

— Kādēļ gan tu, velns, tik stūrgalvīgs? Kas tad tev nepatīk, mūsu virtuve, vai? Jeb vai varbūt mazgājamais galds mums slikts?

Vadims neveikli un samulsis taisnojās:

— Saprotiet, puiši, — man bieži jāzvana uz slimnīcu. Bet jums, saprotiet, nav tā ... telefona ...

— Tā, tā! — Lagodenko dusmīgi ķircināja. — Atradis iemeslu! Līdz «tam» var aizskriet pa divām minūtēm, pārtikas veikalā ir automāts, uz stūra. Tev vienkārši tāda nevajadzīga, muļķīga kautrēšanās, patmīlība vai velns zina kas.

Bet Vadims neprata izskaidrot, kādēļ viņš nevar pārcelties. Saprotams, ka ne jau telefona dēļ. Vadimam šķita, ka, pārnācis uz kopmītni, viņš būs tālāk no mātes, kaut kā kļūs viņai neuzticīgs. Draugu pulkā, bez šaubām, viņam butu vieglāk, viņš mazāk par to domātu. Bet kādēļ viņam tādu atvieglojumu, ja māmiņai tik slikti?... Bija jau grūti vakaros palikt vienam tukšā istabā, vienatnē ar savām domām. Un tomēr šīs smagās, vientuļās pārdomas viņam bija nepieciešamas. Viņam bija tāda neskaidra, varbūt naiva ticība, ka, jo viņam vairāk grūtību, jo māmiņai vieglāk. Savādas domas viņam iešāvās prātā, un par. tām kādam izstāstīt, izskaidrot nebija iespējams ...

Bija naktis, kad viņš nevarēja aizmigt līdz rīta gaismai. Viņš gulēja gultā, rokas zem galvas salicis, un domāja par visu ko ... Ko tikai viņš neatcerējās un nepārdomāja šajās nakts stundās! Viņš bieži atcerējās tēvu — senajos, pusaizmirstajos bērnības gados ... Viņi ar tēvu tad laida milzīgus, izlocītus pūķus. Tas bija vasaru vasarnīcā, lielā, saulainā pļavā, kur smaržoja pīpenes un āboliņš, kur bija daudz tauriņu, čirkstēja sienāzīši. Tēvs ļoti labi mācēja darināt un laist pūķus, bet Vadims uz tiem zīmēja dažādus briesmīgus purnus. Kad tēvs vasarnīcā atpūtās, pie viņa bieži atbrauca viņa skolēni — gan jaunatne, vecāko klašu audzēkņi, gan pavisam pieauguši ļaudis. Tēvs ar viņiem spēlēja gorodku spēli — viņam tā ļoti patika — un visus uzvarēja ...

Bet, kad māmiņai bija atvaļinājums — tas bija augustā, — tad viņi visi trīs no paša agra rīta aizbrauca ar laivu kaut kur ļoti tālu uz visu dienu. Rītos uz upes bija vēss un kluss, tikai vientuļi zvejnieki saņurcītām cepurēm galvās sēdēja pie savām makšķerēm un nelabvēlīgi noskatījās uz laivu ... Diena pamazām iesila, pieņēmās karstums, pie debesīm parādījās viegli, balti mākonīši, krastā — arvien vairāk cilvēku, bet uz upes — laivu. Tēvs piestāja pie kādas smilšu strēles, un viņi visi trīs ilgi peldējās, sauļojās, meklēja karstajās smiltīs skaistas gliemežnīcas un «velna pirkstus», un, ja neviena tuvumā nebija, tēvs taisīja visādus jokus, nostājās uz rokām un varēja tā ieiet pat ūdenī.

Tas bija tik sen, sen. Bērnībā. Kas gan tagad dzīvo tajā vasarnīcā, tajā verandā ar krāsainajiem stikliem? Kas peldas pie smilšu strēles? Ak, pareizi, šīs strēles jau vairs nemaz nav — izrakts Maskavas-Volgas kanāls, upe pacēlusies, un strēle droši vien pārplūdusi...

Bet tad tēvs lūkojas viņā cieši un stingri, mazliet skumji un saka klusi: «Māti saudzē!» Tas arī bija sen, arī bērnībā, kas beidzās tajā tveicīgajā, putekļainajā jūlija dienā. Taču kā viņu saudzēt, kā? Kas viņam jādara, lai

saglabātu māmiņu, tik mīļo cilvēku, lai aizturētu aizejošo bērnību, tēvu, piemiņu par viņu?

Un atkal Vadims redzēja māmiņas paveco seju ar gaišajām acīm, sīkajām krunciņām — mīļo seju. Lūk, viņš stāv pie durvīm šinelī, no rīta stacijā nospodrinātos zābakos, laiviņu galvā, ar čemodānu rokā — stipri klauvē. Un dzird viņas mierīgo balsi, no kuras sirds vai apstājas: «Tūliņ, acumirkli...» Viņa atver durvis — maziņa, sirma, savā vecajā, zaļajā adītajā jakā — un sagrīļojas, izbailēs klusi iesaukdamās: «Dimka?» Tad klusēdama iekrīt viņa izstieptajās rokās, piespiež seju pie putekļainā, biezā šineļa...

Arī tas bija sen — tāla, sen pagājusi laime. Pašreiz viņš, piemēram, neatceras, ko viņi darīja pēc sasveicināšanās uz kāpnēm, ko runāja. Un cik trokšņaini bija todien dzīvoklī! Vakarā sanāca tik daudz cilvēku, gan vecu draugu, gan pavisam nepazīstamu! ... Bet tagad viņš viens pats. Visi viņa draugi aizmiguši. Droši vien pirms gulētiešanas atcerējās viņu, pažēloja, papukojās. Labi cilvēki ir draugi. Un tomēr... Cilvēkam par maz ir tikai ar draugiem vien.

Jau divas nedēļas Vera Fadejevna gulēja slimnīcā, diagnostikas nodaļā, bet ārsti vēl arvien nevarēja noteikt galīgo diagnozi. Turpinājās bezgalīgas izmeklēšanas, rentgena uzņēmumi, speciālistu konsultācijas. Vera Fadejevna jutās ļoti slikti, arvien vairāk novājēja, klepus un svārstīgā temperatūra to galīgi nomocīja.

Vadims pa šo laiku viņu bija redzējis tikai divas reizes, bet ik dienas nāca uz slimnīcu, lasīja viņas vēstules, kuras māsiņa iznesa no palātas. Vēstulītes bija īsas, uz papīra gabaliņiem, uzskribelētas steigā it kā ar svešu roku un tik nevarīgu, ka viņai pat grūti bijis nobeigt vārdus: «Mīļais puisē ... Man vēl tāpat vien. Sajūta vidē ... Kā tev ar sesiju? Visu laiku domāju par tevi...»

Ari Vadims katru dienu nodeva viņai īsas zīmītes. Vairākas reizes viņš bija mēģinājis ielauzties palātā neatļautās dienās, viņu nelaida; viņš lūdza, mēģināja pierunāt, dusmojās, uztraucās; tad māsiņas izsauca galveno ārstu — mazu, dusmīgu večuku ar sārtu, kalsnēju seju. Večuks kā vanags metās Vadimam virsū, niknā, svilpjošā balsī sauk-

dams: «Es jums pavisam aizliegšu nākt, ja jūs taisīsiet troksni! Ievērojiet — pavisam! Marja Ivanna, Darja Ivanna, es jūs brīdinu!» Pēc tam viņš aizjoņoja, ka pārvalks vien noplīvoja, bet Marja Ivanna un Darja Ivanna acumirklī kļuva kurlmēmas, un ar viņām runāt vairs nebija nekādas nozīmes.

Reiz slimnīcas pagalmā Vadims sastapa Vaļu. Viņš ieraudzīja to jau iztālēm — viņa nāca tam pretim melnu vilnas cepurīti galvā, garā, melnā mētelī, zem kura bija redzams balts pārvalks. Viņa gāja žigli, mazliet uz priekšu salīkusi, un viņai bija ļoti lietišķs izskats. Vadims domāja, ka Vaļa ar savu tuvredzību viņu nepamanīs, bet pašam viņu saukt negribējās. Viņš šo meiču visai labi nepazina, tikai retumis bija saticis viņu pie Sergeja.

Vaļa tomēr viņu ieraudzīja un priecīgi pasauca:

— Dima!... Ko tu te dari?

Vadims pastāstīja.

— Tava māmiņa atrodas pie mums jau divas nedēļas? — Vaļa brīnījās. — Un tu līdz šim laikam neattapies mani sameklēt!

— Es domāju, ka tu zini, — Vadims teica. — Vai tad Sergejs tev neko nav teicis?

Vaļa pakratīja galvu.

— Nē ... Es sen neesmu ar viņu tikusies.

— Viņš apsolīja tev pateikt. Varbūt tu varētu kaut kā palīdzēt^ dot kādu padomu ... Es jau domāju, ka tu vairs te nestrādā.

— Es neko nezināju, — Vaļa teica, atkal pakratījusi galvu un cieši lūkodamās Vadimam acīs. — Tev nevajadzēja uz viņu paļauties, bet sameklēt mani pašu. Nu labi... Bet kā gan es varētu palīdzēt? Ko saka Andrejevs?

Vadims sīki izstāstīja, ko teicis Andrejevs un citi ārsti, cenzdamies atcerēties nesaprotamos vārdus un teikumus no viņu sarunas, kā: «Pleiras dobuma eksudāts pavairojas.»

Vaļa, visu uzmanīgi noklausījusies, paskaidroja viņam, ka ārsti baidījušies no tuberkulozes, bet, tā kā to nav atklājuši, tad tagad taisīs operāciju. Viņa to mierināja:

— Neuztraucies, Dima! Andrejevs ir lielisks ārsts, viņš dara brīnumus ...

— Bet tas taču vēzis. Plaušu vēzis, — Vadims drūmi teica, raudzīdamies uz Vaļu caur pieri. — Es lasīju rokasgrāmatā ...

— Nu, ko tu tur izlasīji?

— Tur, — viņš ar pūlēm izrunāja, — vienmēr letālas beigas ... tā rakstīts.

— Vienmēr letālas? Tas ir pilnīgi nepareizi! — Vaļa dedzīgi iesaucās. — Tas nemaz nav obligāti! Slimība, protams, ļoti nopietna, bīstama, bet pie mums, mūsu pašu klīnikā, ir vairāki izveseļošanās gadījumi. Tā droši vien kāda ļoti veca rokasgrāmata. Kas to sastādījis?

— Es nezinu. Nē, liekas, nav ļoti veca.

Vaļa nopūtās un, paņēmusi Vadimu aiz rokas, teica viņam maigi un mierīgi:

— Zini, Dima, tu tikai neuztraucies, tev jātic, ka viss būs labi. Es tev apsolu, ka apmeklēšu tavu māmiņu. Vai viņa vēl arvien diagnostikas palātā? Nu, lūk. Iepazīstināšu tevi ar ārstiem. Un panākšu, ka tu pie viņas tiksi biežāk. To es nokārtošu. Bet tu, lūdzu, nenokar degunu, tā nevajag, saņemies! Labi?

— Labi, Vaļuša, jā, jā ... — Vadims nomurmināja, viņa balss trīcēja no negaidīt: spēcīgām karstas pateicības jūtām un paļāvības uz šo meiteni, kuru, kā viņam tagad likās, viņš senāk nemaz nebija pazinis un ar kuru tikai tagad iepazinies. Viņi atvadījās kā tuvi draugi.

Sākās brīvdienas, kasVadimam nesolīja nekādu prieku. Puiši tiešām izbrauca kur kurais: liela komjauniešu grupa ar Spartaku priekšgalā devās ar slēpēm aģitpārgājienā pa Maskavas apgabalu. Studentiem līdzi braukt nolēma arī profesors Krilovs — kaislīgs slēpotājs, slalomists. Sergejs, Gaļina Mamonova, Marinka un Ļena aizbrauca uz atpūtas namu.

Vairākas reizes Vadimu apciemoja Andrejs. Viņš aicināja pie sevis: «Ieelposi meža, sniega smaržu. Tev tas vienkārši nepieciešami — pēc kā tu izskaties — zaļā kiki-mora! Kaut uz pāris dienām, ko?» Nē, viņš nevarēja izbraukt no Maskavas pat uz divām dienām. Katru rītu viņš gāja uz slimnīcu, un katru vakaru viņam no turienes zvanīja Vaļa.

Reiz Andrejs teica Vadimam:

— Klausies, varbūt tev vajag kaut ko palīdzēt saimniecībā? Varbūt izmazgāt vai ko citu? ... Es pateikšu savai māšelei, viņa izdarīs, ka nebūs ko redzēt.

— Ко, ко? — Vadims savilka pieri. — Nu gan izdomājis! Es pats loti labi tieku galā ... Kas tev nāk prātā!

— Nu kas tur sevišķs? — Andrejs izbrīnījies jautāja. — Es taču redzu, kā tu tur tūļājies.

— Pirmkārt, es netūļājos. Mazgāju un daru visu ne sliktāk par tavu māšeli. Bet, otrkārt, meitene, saproti, redzējusi mani tikai piecas minūtes, patiesībā sveša, un tev ienāk prātā piedāvāt tādas lietas! — Vadims dusmīgi paraustīja plecus. — Nudien, Andrej, tu dažreiz mani vienkārši pārsteidz!

— Tā-a ... — Andrejs nopūtās un mierīgi teica: — Ne, mīļais, tieši tu mani pārsteidz! Tu tomēr, Dimka, neesi vienkāršs cilvēks. Tevī ir kaut kas tāds ... neīsts, tāda inteliģentiska sīkumainība.

— Nu lai ir! Labi! »

— Nē, tas nav labi. Jolka, starp citu, tevi labi pazīst pēc manas stāstīšanas un zina arī par Veras Fadejevnas slimību. Viņa mani vienmēr bar, kad es neesmu tevi apciemojis vai piezvanījis. Es jau nu pats arī neesmu īsti vienkāršs cilvēks — gan tas man grūti, gan cits kas, bet Jolka — viņa ir ļoti vienkārša, sirsnīga meiča. Ar vienkāršiem cilvēkiem vajag būt vienkāršam. Vispār vajag izturēties vienkāršāk, skaidrāk.

— Pareizi, Andruša. Tas viss ir pareizi, — Vadims pamāja ar galvu un pasmējās. — Bet kreklus es tomēr mazgāšu pats.

Pirms došanās pārgājienā ar slēpēm pie Vadima kādu vakaru atnāca Lagodenko, bet mazliet vēlāk — Andrejs. Visi trīs tikai iepriekšējā dienā bija saņēmuši stipendiju, un Lagodenko ierosināja ieiet gastronomijas veikalā, nopirkt pāris pudeļu vīna, kādu lētāku — «studentu» uzkožamo un pasēdēt un parunāt «draudzīgā vīru sabiedrībā». Tā arī nolēma, un jau pēc desmit minūtēm galdā bija divas pudeles portvīna (Lagodenko bija kategoriski pret degvīnu — viņam rīt mazā gaismiņā jāceļas un jāiet uz staciju), istabā bija jūtama stipra siera un skābu, veikalā pirktu kāpostu smarža. Vadims jau stāvēja virtuvē pie gāzes plītiņas un, izlietodams Arkādijā Ļvoviča racionali-zatoriskos padomus, cepa olu kulteni.

Vadimu šodien puišu ierašanās sevišķi iepriecināja. Viņš dienu bija atnācis no slimnīcas satraukts: galvenais

ārsts bija teicis, ka neesot vairs gandrīz nekādu šaubu — Verai Fadejevnai esot plaušu vēzis un pēc nedēļas būšot operācija.

— Žēl, ka manis pēc nedēļas nebūs Maskavā! Lūk, cik nelaimīga sagadīšanās! — drūmi pieri saraucis, Lago-denko teica ar tādu patiesu izmisumu, it kā viņa atrašanās Maskavā kaut kā varētu ietekmēt operācijas gaitu. — Jāpanāk, lai viņu operētu vislabākais ārsts. Tu jau, Dimka, esi par rāmu, neko nepanāksi. Velns parāvis, man vajadzētu aiziet...

— Viņu jau, Petja, tāpat operēs labākais ārsts, — Vadims teica. — Ir tāds profesors Andrejevs.

— Jā? Bet tev, Andruša, vajadzēs šajās dienās gādāt par Vadimu, parūpēties, palīdzēt viņam, cik iespējams. Tas tev norīkojums no kolektīva.

Turpinādams runāt, Lagodenko veikli atkorķēja portvīna pudeli, vienā mirkli sadalīja olu kulteni trijās daļās un sagrieza biezās šķēlēs sieru.

— Dāmu mums nav, nekāds aristokrātisms nav vajadzīgs, — viņš piebilda. — Man garšo siers, ja tas divu pirkstu biezumā. Jūt faktūru ... Vispār man nepatīk sko-pošanās. Ai puiši, ar kādu sieru mūs Bulgārijā cienāja! Pie katras mājas: gabals siera — glāze vīna, gabals siera — glāze vīna ... Nu tad ar iestiprinājāmies!

Andrejs, tikai mazliet ieskurbis, kļuva neparasti runīgs un metās uz filozofēšanu. Atgāzies krēslā un savas smagās rokas uz galda salicis, viņš domīgi smaidīja un nez ko runāja:

— Dimkam pašreiz smagi — vai ne? Un mums tāpat līdz ar viņu ... Bet tas pāries, viss būs atkal labi, būs prieks... Tā ir jābūt, un tā būs. Bet priekšā mums ļoti sarežģīta dzīve. Ļoti liela, sarežģīta ... daudzveidīga ... un tajā arī būs dažādas grūtības, gan bēdas, gan prieki, viss savā reizē. Bet kas tomēr būs galvenais? Ir kādam, dīvaini sacīt, labam jaunlaiku dzejniekam tādas rindas,— pēc mazas pauzes viņš negaidīti skaļi, stiepti, ar nodomu uzsvērtā melanholiskā tonī nodeklamēja:

Bez jūtu brāzmām, jūsmas izredzētas, bez skaļām scēnām sveču mirdzumā visvienkāršākās ikdienības bēdas ir vērtība patiesi vienīgā ...

— Ко, ко? — Lagodenko, pieri savilcis, pārjautāja. — Ir vērtība patiesi vienīgā? ...

— Tur tālāk pierādīts, ka, «pats sadegdams, dziesmu tu dziedi, lai citu sirdīs tā siltumu vieš». Tā sakot, bēdas un ciešanas darot cilvēku labāku, radot viņā iedvesmu, varonību. Bet tauta šo pašu filozofiju izteikusi daudz vienkāršāk un gudrāk: «Nav ļaunuma bez labuma.» Skaidrs! Uz šā pamata tomēr nav ko slavēt ļaunumu un gar to tīksmināties... Un vērtība patiesi vienīgā nav vis bēdas, bet prieks. Pareizi?

— Fakts! — Lagodenko apstiprināja, ieliedams otru reizi.

— Taču ne katrs, draugi, ne’katrs! Bet tas prieks, kas vīd priekšā, aicina, mirdz kā ceļa rādītāja zvaigzne. Tā grūti sasniedzama, bet tomēr, velns parāvis, sasniedzama!

— Makarenko, liekas, to nosaucis par «rītdienas prieku», — Vadims teica.

— Es tieši gribēju runāt par Makarenko! — Andrejs priecīgs uztvēra. — Puiši, kas tas gan bijis par brīnišķīgu cilvēku! Cik daudz pareiza viņš uzminējis, cik dziļi izpratis mūsu visu kopējā uzdevuma — audzināšanas būtību. Atcerieties, viņš teicis, ka cilvēkā jāaudzina perspektīvie ceļi, pa kuriem virzīsies rītdienas prieks. Cik lieliski pateikts ... Protams, te arī komunistiskās audzināšanas atslēga — audzināt cilvēkā ticību rītdienas dzīves — nevis aizkapa, bet virszemes pilnvērtīgajam priekam. Un cilvēks, apbruņots ar šo ticību, ir neuzvarams, visspēcīgs. Starp citu, esmu nolēmis par Makarenko uzrakstīt darbu Studentu zinātniskajai biedrībai. Arī pats sev. Viņa raksti ir vērtīgi, tos vajag lasīt un pārlasīt.

— Bet zināt, puiši, kas manī rada bažas? — Vadims smiedamies teica. — Makarenko kaut kur teicis, ka īstam audzinātājam labi jāpārvaldot mīmika, savs noskaņojums — būt gan dusmīgam, gan jautram — pēc vajadzības. Visumā jābūt mazliet aktierim. Un man, šķiet, tāda talanta nemaz nav ...

Andrejs līdzjūtīgi pamāja ar galvu.

— Jā, tā arī ir mana vājā puse. Mums vajadzēs vai nu dramatiskajā pulciņā iestāties, vai? Serjožka Pala-vins — tas gan ir aktieris!

— Kas viņš par aktieri? Simulants, liekulis, — Lago-denko dusmīgi sacīja. — Nē, no pāva nekad pedagogs neiznāks. Viņš jau gan, liekas, tieši uz akadēmiķi tēmē vai arī par rakstnieku, bet jods ar viņu!... Lai viņš! Es gan, kas attiecas uz mīmiku, par sevi esmu mierīgs. Man tas padodas, nudien!

Viņš to teica ar tik ciešu pārliecību, ka Vadims nenoturējās un iesmējās:

— Vai tu re, cik pašpārliecināts! Pat apskaužami.

— Ko tu gan domā! — Lagodenko piecēlās un apņēmīgi sāka staigāt pa istabu. — Es jums teikšu, mīļie, ka es laikam uz šā ceļa nonācu aiz dziļākas pārliecības nekā jūs visi. Jā gan! Un kāpēc? Vienkārši tāpēc, ka esmu audzināts, lauzīts, mācīts kā neviens no jums. Es taču līdz divpadsmit gadiem skraidīju pa ielu, augu bez tēva, bez mātes. Tad nokļuvu bērnu namā Rostovas apkārtnē. Tur mums bija direktors Artems Iļjičs... Tas tikai bija cilvēks! — Lagodenko nopūties sapņaini pagrozīja galvu un klusi, izjusti, gandrīz maigi atkārtoja: — Tas tikai, puiši, bija cilvēks. Par to tiešām var teikt: skolotājs. Es par viņu arī tagad esmu gatavs kaut vai visu... Ja dzirdētu, ka kāds viņu aizvainojis, — izrautos tūlīt, visu pamestu un skrietu aizstāvēt. Dzīvību nežēlotu, nudien! Viņš tagad Krasnovodskā par skolas direktoru. Un mums, puišiem, visiem viņš bija tik mīļš un tāds būs visu mūžu. Es ar viņu visu kara laiku sarakstījos. — Lagodenko apstājās, apklusa mirkli un, drūmi savas melnās, stipri izliektās uzacis saraucis, negaidīti teica: — Es ... arī gribu kļūt par skolas direktoru.

Vadims klausījās Lagodenko, iedomājās nepazīstamo Artemu Iļjiču, neviļus salīdzināja to ar tēvu, un viņam šķita, ka tiem abiem ir kaut kāda līdzība. Arī tēvu taču skolēni tāpat mīlēja, kaut gan viņš nekad sevišķi necentās pēc šās mīlestības; nāk atmiņā, ka viņš zobodamies stāstīja mātei par dažiem savas skolas pedagogiem, kuri «organizējot» šo bērnu mīlestību, lienot vai no ādas laukā, lai kļūtu par «iemīļotiem skolotājiem». Nē, tēvs bija stingrs cilvēks ar lielām prasībām, neatlaidīgs, neprata pielabināties nevienam un nekam. Bet kur tad slēpās viņa spēks? Kur slēpjas tādu cilvēku pievilcīguma spēks, kāds bija Lagodenko bijušais direktors Artems Iļjičs, kāds bija Makarenko?

Un, nogrimis domās par to, Vadims pēkšņi izteica savas domas skaļi:

— Bet galvenais ir ticība cilvēkam. Gorkija princips: visaugstāko cieņu cilvēkam un visaugstākās prasības pret viņu. Tas ir galvenais.

— Pareizi, — Lagodenko apstiprināja. — Pieiet cilvēkam ar optimistisku hipotēzi, to lieliski pateicis Makarenko. Taču vajag vēl pašam būt īstam cilvēkam. Es, piemēram ...

— Esmu par sevi mierīgs, — Andrejs, ar aci pamirkšķinādams, pateica priekšā.

— Taču nē, pagaidi! — Lagodenko atmeta ar roku. — Saruna taču nopietna, saproti... Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka mūsu godājamā aspirante Kamkova nemaz neder par pedagogu. Tāpēc ka viņa visā dzīvē tāda sausa pedante, Kozeļskis brunčos, un iet caur dzīvi ar sarkanu zīmulīti. Es biju klāt kādā seminārā, ko viņa vadīja pirmā kursa studentiem. Ai puiši, kas tā bija par sausbarību, kas par nedzīvu tukšumu! Tāds ledains skatiens, klases dāmas tonis. Daudz netrūka, lai teiktu: «Abas rokas uz galda, neskatīties apkārt! ...» Bet vispār, puiš-kani, — Lagodenko dziļi nopūtās un spēcīgi saberzēja rokas, — mūsu uzdevums grūts! Un kas zina, kā mēs paši to veiksim. Laiks rādīs. Pareizi? Bet pašreiz neko nevar uzminēt...

Un tomēr viņi ilgi vēl mēģināja kaut aptuveni «uzminēt» savu nākamo dzīvi, nākamo darbu. Lagodenko apgalvoja, ka viņš noteikti strādāšot kādā piejūras pilsētā, lai pa direktora kabineta logu būtu skats uz jūru. Andrejs sapņoja par tālu lauku skolu Sibīrijas taigā vai Altaja novadā. Bet Vadims iedomājās nelielu pilsētiņu upes krastā, vienos dārzos, un lai skolas pagalmā arī būtu augļu dārzs, lielas ābeles, akācijas, bet kādu divu trīs kilometru attālumā — priežu mežiņi, ezeri, un viņš tur ietu ar bērniem makšķerēt, laistu pūķus, bet ziemu ar slēpēm ... Šausmīgi tāla, neaptverama viņam likās šī dzīve, kaut gan īstenībā tā bija pavisam tuvu, viņi stāvēja gandrīz jau uz tās sliekšņa. Visi priekšstati par to vēl bija nenoteikti, izplūduši un neskaidri, tikai vienu viņi zināja droši: viņi jau bija iemīļojuši šo nākamo nezināmo dzīvi un satraukti gaidīja to.

Vēlu vakarā piezvanīja Raja Volkova un aicināja La-godenko tūlīt mājās, ja viņš negribot rit nokavēt vilcienu. Andrejs palika pie Vadima pa nakti.

Šī visā mēnesī bija pirmā nakts, kad Vadims aizmiga, savādi nomierinājies: viņam pēkšņi bija radusies pārliecība, ka operācija izdosies labi un māmiņa izveseļosies. Viss nokārtosies. Tā jābūt, un tā būs.

Pēc nedēļas bija operācija. Un tiešām tās iznākums izrādījās negaidīti laimīgs. Profesors Andrejevs iznāca no operāciju istabas bālu, mazliet samulsušu, taču smaidošu seju. Pie viņa tūlīt metās Vaļa.

— Sergej Konstantinovič! ... Nu, kā ir?

Vadims nez kādēļ nevarēja piecelties no dīvāna un klusēdams, rokas uz ceļiem dūrēs sažņaudzis, skatījās profesora nogurušajā sejā ar mitrajiem, sasvīdušajiem deņi-ņiem.

— Viss labi, biedri, jā, jā, — Andrejevs teica, lūkodamies Vadimā. Profesoru ielenca ļaudis baltos pārvalkos, to vidū arī večuks ar kalsnējo, sārto seju, un Andrejevs turpināja, pievērsies jau viņiem: — Par laimi, mūsu aizdomas nebija pareizas. Sabiezējums plaušās nebija vis audzējs, bet ehinokoks ...

— Un ko es teicu? — kāds no ārstiem iesaucās.

— Atvainojiet, Boris Ļvovič! — viņu dedzīgi pārtrauca cits. — Jūs atsaucāties uz Lalajanca gadījumu, kamēr mūsu gadījums ...

Ārsti sāka runāt nesaprotamā medicīnas valodā, bieži atkārtodami Vadimam nepatīkamo izteicienu — «mūsu gadījums», taču Vadims viņos vairs neklausījās.

Pie viņa pienāca Vaļa.

— Mīļais Dima! — viņa teica, satvērusi to aiz rokas. — Redzi, ka viss labi! Kā es par tevi priecājos! Pēc divām trim nedēļām māmiņa pavisam uzlabosies un viņu aizsūtīs uz sanatoriju. Bet pēc pāris mēnešiem viņa jau strādās ...

Vadims nevarēja izrunāt не vārda. Viņš tikai klusēdams māja ar galvu, lūkodamies viņas starojošajās, apskaidrotajās acīs.

Institūta slēpotāji atgriezās Maskavā februāra vidū. Viņi atbrauca veselīgi, vēja appūstām, vīrišķīgām sejām un pilni pārākuma sajūtas pret tiem studentiem, kas brīvdienas bija pavadījuši Maskavā.

Kādu laiku kopmītnē un institūta gaiteņos par slēpošanas pārgājienu vien runāja.

Visos sīkumos tika stāstīts par to, cik svinīgi Spartaks Galustjans nodevis viņu šefībā pakļautajam kolhozam bibliotēku; kā Maks Viļkins kolhoza klubā noorganizējis sr-multānspēli šahā un zaudējis kādam piektās klases skolniekam; kā studenti piedalījušies rajona slēpotāju krosā un Lagodenko piebraucis pirmais, bet pie finiša salauzis slēpi; kā profesors Krilovs iemācījis Ņinu Fokinu lēkt no tramplīna; kā Maks Viļkins pazaudējis brilles un pēc tam kļuvis tik skaists, ka viņā iemīlējušās visas meičas, kuras gadījies sastapt, un viņš nolēmis brilles nemaz vairs nevalkāt, bet izaudzēt bārdu, lai kļūtu pavisam apburošs, un tā tālāk, bez gala ...

Vadims pirmajās dienās otrajā ceturksnī priecājās par to, ka atkal atgriezies darbā, pie draugiem, pēc kuriem bija noilgojies. Bija tāda sajūta, it kā pats tikko būtu pārcietis smagu slimību, kas apdraudējusi dzīvību, un nu viss atgriezies — atpūta, mīļotās grāmatas, zilās februāra debesis un sniegs, ko senāk nebija pamanījis ...

Kādu dienu pie viņa gaitenī pienāca Kozeļskis un jautāja, cik tālu viņam referāts. Vadims sacīja, ka pēdējā laikā daudz strādājot, tomēr tik drīz vēl nebeigšot.

Kozeļskis uzsvērti nopietni un uzmanīgi izjautāja par referāta plānu, par materiāliem, kādus Vadims izmanto, un nosauca dažas labas grāmatas, par kurām Vadims nezināja. Viņi runāja visu starpbrīdi, līdzās pa gaiteni staigādami.

Kad noskanēja zvans, Kozeļskis, it kā pēkšņi būtu atcerējies, žirgti sacīja:

— Jā, starp citu! Es nesen pārskatīju savu bibliotēku un uzdūros uz lielisku monogrāfiju par Ļermontovu. Gadsimta sākuma izdevums. Man šķiet, tā varēs jums noderēt. Vēlaties?

— Protams, ar lielāko prieku ... — Vadims teica, arvien vēl brīnīdamies par šo pēkšņo labvēlību.

— Tad tādā veidā: pierakstiet manu adresi un svētdien ap pulksten diviem trim ieskrieniet pie manis, es jums to nolikšu. Vai varēsiet? Nu labi. Tātad — Pečatņiku ielā, tas ir pie Sretenskas vārtiem, mājas numurs trīsdesmit astoņi, dzīvoklis divi.

Vadims pierakstīja.

— Tad es jūs gaidīšu!

— Paldies, Boris Matvejevič, es aiziešu.

«Grāmata tiešām varbūt var noderēt,» Vadims nodomāja. «Nekā briesmīga nebūs, ja es to no Kozeļska paņemšu. Dīvaini tikai, ka Kozeļskis uzreiz kļuvis tik laipns. Te kaut kas nav tā ...

Bet varbūt viņš dabūjis zināt, ka es Zinātniskajā padomē gatavojos pret viņu uzstāties? Nolēmis izlīgt? ... Nu labi, paskatīsimies.»

Svētdien Vadims devās uz Pečatņiku ielu. Centrā, pārsēžoties no viena trolejbusa otrā, viņš pēkšņi ieraudzīja Sergeju. Tas lēnām, līgodamies, rokas sabāzis sava platā, pūkainā mēteļa kabatās, pienāca pie trolejbusa piestātnes.

— Sveicināts! — Vadims viņam uzsauca. — Kurp iedams?

— Ā, Dima! — Sergejs nopriecājās. — Es gaidu trolejbusu, otro numuru ...

— Es arī otro.

— Lieliski! Brauksim kopā! Es, zini... — Sergejs izņēma no kabatas nelielu grāmatiņu ādas vākos un, aizlicis to mutei priekšā, gari nožāvājās. — Es, zini, staigāju jau no rīta pa antikvariātiem. Svētdienas apgaita... Atradu Arbata laukumā kādā antikvariātā interesantu lietiņu: par septiņpadsmitā gadsimta franču baletu ...

— Kādēļ tev tas vajadzīgs? — Vadims brīnījās.

— Tas nav man. Mani lūdza sameklēt.

Viņi iekāpa vienā trolejbusā. Ceļā Sergejs stāstīja par saviem sakariem ar Maskavas bukinistiem, par to, ka viņi divu dienu laikā tam varot* dabūt jebkuru grāmatu, arī viņš, Sergejs, esot ne mazumu tiem pakalpojis. Pie Sretenskas vārtiem viņš piecēlās.

— Nu, paliec vesels! Man šeit jāizkāpj.

— Man arī, — Vadims sacīja.

— Tev arī šeit? Lieliski!

Viņi aizgāja līdz Pečatņiku ielai, un Vadimam iešāvās prātā, ka viņi laikam iet uz vienu māju.

— Serjožka, kurp tu ej? Vai tikai tu neej uz trīsdesmit astoto? — viņš iesmiedamies jautāja.

— Trīsdesmit astoņi? — Sergejs jautāja izbrīnījies, manāmi apjucis, un, cenzdamies šo apjukumu slēpt, pēkšņi iesmējās: — Jā gan! ... Un kur tu? Pie Borisa Matveje-viča, jā? Tad ir gan sagadīšanās! — Bet tūlīt sāka ausīties: — Bet ko tu, ciemos, vai?

— Pēc grāmatas. Viņš man referātam kādu grāmatu apsolīja.

— Ak tā! — Sergejs nopūtās un ierunājās saspīlēti familiāri, it kā Vadimam par kaut ko taisnodamies: — Boriss, tā sakot, nemaz nav tik slikts večuks, starp mums runājot... Nemaz ...

Viņš iegāja pa parādes durvīm un droši devās pie augstajām dzīvokja durvīm. Nevērīgi ar vidējā pirksta kauliņu piespieda zvana pogu un minūtes laikā, kamēr atvēra durvis, paguva Vadimam pastāstīt:

— Dzīvoklis nav viņa, bet precētās māsas. Viņam te tikai istaba. Viņš taču vecpuisis, dzīvo pēc savas patikas. Redzams, neko sev neliedz. Tad redzēsi kolorītu...

Durvis viņiem atvēra gara auguma jauns puisis gaišiem matiem, sapņainu seju, sporta apģērbā: rūtainā kreklā ar atlocītām piedurknēm un vieglās treniņa biksēs.

— Vesels, Kostja! — Sergejs viņu braši sveicināja.

— Sveiki! — jauneklis atsaucās un, atgriezies atpakaļ, skaļi sauca: — Borja, pie tevis!

Tad svilpodams pazuda kādās durvīs.

— Tas viņa māsasdēls, to viņam divi, — Sergejs Vadimam čukstēja. — Autoceļu institūtā mācās. Kaislīgi motociklisti. Bet pret fnūsu Borju izturas, zini, kā ...

Viņš nepaguva izteikt, jo gaitenī iznāca pats Kozeļ-skis — gaiši svītrotā pidžamā, mājas kurpēs un ar avīzi rokā.

— Nu, jaunie cilvēki, un abi reizē! — viņš teica, laipni smaidīdams un mādams ar galvu. — Laipni lūdzu, laipni lūdzu ... Serjoža, kā jums veicas?

— Viss kārtībā, — Sergejs teica.

— Tad ir lieliski. Laipni lūdzu ...

Vadims Sergejam nopakaļus iegāja Kozeļska istabā — lielā telpā ar augstiem, modelētiem griestiem un diviem logiem, kas līdz pusei aizvilkti ar štorām. Bija samākusies

ziemas diena, agri metās tumsa. Istabā, bronzā laistīdamās, dega galda lampa.

— Es personīgi, Boris Matvejevič, ilgi neuzkavēšos,— Sergejs sacīja, atsēzdamies uz dīvāna malas. — Tomēr, redziet, noķēru! Un zināt, kur? Arbata laukumā pie Pavēla Ivanoviča! — Viņš apmierināts iesmējās, sniegdams Kozeļskim grāmatu ādas iesējumā. — Sešas dienas gulējusi un mani gaidījusi. Pie kam, zināt, viens viltīgs ļeņingradietis, kaut kāds teātru dūzis, gandrīz vai ar asarām lūdzis Paveļu Ivanoviču, lai atdodot viņam. Piedāvājis fantastisku maiņu — gandrīz visu Mopasānu, tajā zaļajā ... Saprotat, Boris Matvejevič?

— Ko jūs sakāt! — Kozeļskis iesaucās līksmā izbrīnā, acis plaši iepletis. — Nu, Serjoža, es pat nezinu, kā jums pateikties. Jūs vienkārši esat burvis!

Paņēmis grāmatu, viņš sāka to kāri šķirstīt, visu laiku smaidīdams, mādams ar galvu un žigli pusbalsī lasīdams vienu otru franču teikumu. Tad viņš piegāja pie lampas un sāka apskatīt grāmatu pamatīgāk, grozīja to visādi, noglāstīja zeltaino griezumu, tad apslapināja pirkstu un piesardzīgi patrina grāmatas muguru.

— Jūs saprotat, ļoti rets eksemplārs! — beidzot izslē-jies viņš teica un pacēla pret Vadimu neparasti starojošu, it kā jaunāku kļuvušu seju. — To es gadiem esmu meklējis. Grāmata par Rinučini, dzejnieku un baletmeistaru. Viņa baletos dejojis pats Ludviķis Trīspadsmitais. Ai, Rinučini — tas bija ievērojams itāliešu dzejnieks, rečitatīva nodibinātājs, pareizāk — antīkā grieķu rečitatīva atdzīvinātājs ... Otavio Rinučini!

— Vai jūs interesējaties par baletu? — Vadims jautāja pat ar zināmu cieņu. Pret citu zināšanām, it sevišķi pašam svešākā jomā, viņš aizvien izturējās ar gluži instinktīvu godbijību.

— Jā, un ne tikai interesējos — es vācu grāmatu kolekciju par baletu. Serjoža ir burvis, vēlreiz viņam dziļākā pateicība! — Kozeļskis paspieda Sergejam roku, bet tas, juzdamies glaimots, lepni pasmaidīja un piecēlās no dīvāna.

Uzlicis ļoti reto eksemplāru uz skapja, Kozeļskis apsēdās atzveltenī un uzlika uz galda kārbiņu dārgu papirosu «Festivāls». Kārbiņa vēl nebija atvērta un, acīm redzot, speciāli pagādāta viesiem.

— Nu, jaunie cilvēki, uzsmēķējiet, parunājiet!

— Boris Matvejevič, jūs mani atvainojiet, bet man jāiet, — Sergejs sacīja, paņemdams papirosu un pieceldamies. — Pēc pusstundas man jābūt pie TimirjaZeva pieminekļa.

— A! Tad, protams, jūs nedrīkstat nokavēt, — Kozeļskis šķelmīgi un daudznozīmīgi paskatījās uz Sergeju un pamirkšķināja Vadimam. — Iesim, es jūs pavadīšu! ... Jā, starp citu — Zinātniskā padome būs parīt...

— Boris Matvejevič! — Sergejs viņu skaļi pārtrauca. — Jūs pat svētdien nevarat aizmirst darba darīšanas! Paliec vesels, Dima!

Viņi izgāja no istabas. Vadims dzirdēja neskaidru sarunas dūkoņu gaitenī, maigo, vienmuļo Kozeļska balsi un Sergeja zemos basa izsaucienus, viņa īsos, aprautos smieklus. Vadims dzirdēja tikai vienu frāzi, ko Sergejs izrunāja skaļi: «Kādēļ gan jūs to nevarat?» Kozeļskis sāka runāt vēl klusāk, maigāk un tādā tonī runāja ļoti ilgi bez pārtraukuma.

Vadims pa to laiku apskatīja Kozeļska istabu. Tajā tiešām viss liecināja par komfortablu, mierīgu vecpuiša dzīvi. Tā bija reizē ir kabinets, ir viesistaba, ir bibliotēka, ir guļamistaba. Pār visu istabu izklāts smags, raibs persiešu tepiķis. Senatnīgs rakstāmgalds, krēsli, grāmatskapis — viss sarkankoka. Uz atsevišķa zema galdiņa televizors. Elektriskā siltuma krāsniņa. Tenisa rakete pārvalkā. Uz palodzes divas vieglas trīskilogramu hanteles un līdzās resna konjaka pudele ar garu kaklu. Un spogulis — о jā, liels, dzidri mirdzošs spogulis starp abiem logiem! — tik apburoši elegants ovāls, it kā tas šeit, šajā mācītā vīra, sportista un vecpuiša miteklī, būtu ienācis no senlaicīga dāmu buduāra.

«Es jau nu arī šeit nekavēšos,» Vadims nolēma. «Paņemšu grāmatu un atvadīšos.» Viņš galvenokārt jutās neveikli tāpēc, ka neticēja Kozeļskim, — tas jau nu viņu šeit veltīgi nebija aicinājis, viņam kaut kas vajadzīgs. Bet kas? ... To Vadims nekādi nevarēja saprast, tādēļ arī saīga uz sevi un sāka jau nožēlot, ka atnācis. Viņš juta kaut ko nepatīkamu, neīstu kā Kozeļska labvēlībā, tā laipnajā viesmīlībā; nepatīkami arī tas, ka iznāca satikties ar Sergeju (kaut arī Sergejam viņu satikšanās bija vēl nepatīkamāks pārsteigums). Kādēļ gan viņam galu galā no

Kozeļska jāaizņemas? Tikpat labi varētu grāmatu sameklēt bibliotēkā ...

Kozeļska un Sergeja balsis vēl dūca gaitenī. Vadimam pamazām sanāca dusmas. Viņš sāka strauji, demonstratīvi, kurpēm klaudzot, staigāt pa istabu. Tad piegāja pie galda, atvēra kādu arhitektūras albumu, kas atradās kādai grāmatu kaudzītei virsū, un- sāka to mehāniski šķirstīt. Pēkšņi viņš uzšķīra kādu attēlu, kurā bija redzama it kā ļoti pazīstama pils ar daudzām kolonām. Kur gan viņš redzējis šīs kolonas, šīs jātnieku statujas, līkumotos, nolaidenos celiņus, kas vijas apkārt fontāniem? ... Kas tā ir? Apakšā nebija nekāda paraksta, tikai lappuses numurs.

Istabā ienāca Kozeļskis.

— Jūs negarlaikojaties? — viņš žirgti jautāja. — Es jums teikšu, tas jūsu Serjoža gan ir runātājs! ... Ar ko tad jūs esat tā aizrāvies? A, pagājušā gadsimta arhitektūra!

— Es kaut kur esmu šo celtni redzējis, — Vadims sacīja, — tikai neatceros, kur ...

— Ko, ko? — Kozeļskis pārliecās pār grāmatu un augstprātīgi iesmējās: — Nu, draudziņ, jums to būs grūti atcerēties! Tas ir Vīnes reihsrāts, dižena celtne jaungrieķu stilā. Lūk, šis te ir tā saucamais Minervas fontāns.

— Ak tas ir Vīnes parlaments? — Vadims priecīgi teica. — Pareizi! Un es nevarēju atcerēties! Pareizi, šīs kāpnes, fontāns ...

— Jūs esat bijis Vīnē? — Kozeļskis brīnījās.

— Nu jā, mēs taču šo pašu parlamentu ieņēmām. Ielauzāmies vienā triecienā, te, no šīs ielas, bet fašisti sēdēja lielajā namā, to te nevar redzēt, un šāva uz mūsu tankiem. Lūk, šeit tieši mēs izvērsāmies ...

Kozeļskis uzreiz pārstāja smaidīt, klausījās Vadimā ar uzsvērtu uzmanību, pārsteigumā un līdzjūtībā piebalsoja un šūpoja galvu: «Ko jūs sakāt!... Tas tiešām... Jā, jā, jā ...»

— Bet vai jus esat Vīne bijis? — Vadims jautaja.

— Es? Nē... — Kozeļskis nopūtās, samulsis it kā no apakšas uz augšu žigli Vadimā palūkodamies. — Nav bijusi izdevība, ziniet. Vispār nav iznācis Eiropā būt. — Viņš mazliet piemiedza acis, kaut ko atcerēdamies. — Somijā gan esmu bijis. Pirms kādiem četrdesmit gadiem. Bet kas nu ta par Eiropu!...

Vadims jau gribēja Koze|skim atgādināt par grāmatu, bet viņš pats piegāja pie skapja, atvēra stikla durtiņas augšējam plauktam un izņēma no tā paprāva apjoma rūpīgi avīzē ietītu sējumu. __

— Te jums būs tā monogrāfija, — viņš teica, pasniegdams Vadimam grāmatu. — Varat turēt pie sevis, cik vajadzīgs.

Vadims pateicās. Viņam jau bija zudusi visa interese par šo grāmatu, un viņš labprāt būtu no tās atteicies, taču tagad tas bija neērti. Viņam gribējās tūlīt pat bez kavēšanās atvadīties un aiziet, taču arī tas bija neērti. Un Vadims paņēma grāmatu un sāka šķirstīt un aplūkot. Izņemot «pateicos», viņš nezin kādēļ vairāk nevarēja izteikt ne vārda, un šī klusēšana jau kļuva neveikla, muļķīga un vēl vairāk kaitināja Vadimu. Droši vien viņam bija ļoti samācies izskats, jo Kozeļskis pēkšņi jautāja:

— Kas jums kait — zobi sāp?

Un Vadims negaidīti sameloja un pateica — «jā». Viņš domāja, ka ar šādu ieganstu ātrāk varēs aiziet. Kozeļskis, sēdēdams pie galda krēslā, aizsmēķēja pīpi un kaut ko runāja par Pečorinu, Ibsenu, Bairona Donžuānu ... Viņam pamazām atkal atgriezās viņa parastais pārākuma apziņas tonis.

— Vai jūs zināt, starp citu, ka otrdien izšķiras Serjo-žas liktenis? — viņš daudznozīmīgi jautāja.

— Nē. Kas tad otrdien būs?

— Būs Zinātniskā padome par sesijas rezultātiem. Un tajā pašā laikā izšķirs jautājumu par personālo stipendiju. Man šķiet, ka Serjožam lielas izredzes. Kā jūs domājat? Viņam visi piecnieki, tas nelaimīgais gadījums ar Riļejevu netraucēs — viņš man nesen pārlika. Arī referāts viņam izcils.

Vadimam ienāca prātā, ka Kozeļskis droši vien ne mazums sekmējis Sergeja izvirzīšanu un tagad labprāt to klāsta Vadimam. Bet kādēļ? Vienkārši, lai izrādītos par draugu un labdari. Viņš, redzams, zina, ka Vadims ar Sergeju ir bērnības draugi. Un Vadims, jau pietiekami iekaisis pret Kozeļski, nolēma, ka nu pietiek piebalsot.

— Nē, Boris Matvejevič, — viņš teica. — Andrejs Si-rihs, pēc manām domām, vairāk pelnījis.

— Jūs tā domājat? — Kozeļskis brīnījās. — Es nedomāju vis...

— Bet es par to esmu pārliecināts, — Vadims stūrgalvīgi teica.

— Nezinu vis, nezinu vis ... Sirihs katrā ziņā pretendē ar pilnām tiesībām. Viņa referāts par Gorkiju bija samērā labs. Nu redziet, — Kozeļskis pacēla uzacis, — cik liela nozīme laikā beigt referātu.

Vadims sarauca pieri.

— Es referātu nepavisam tādēļ nerakstu, Boris Matve-jevič^

— Bez šaubām. Es saprotu, — Kozeļskis pamāja ar galvu. — Taču bez visa pārējā ... Redziet, katra atzinība, katrs apbalvojums tiek piešķirts zināmas sacensības rezultātā. Sājā gadījumā arī zināma nozīme bija sacensībai, lai arī savdabīgai, bez vārdiem, bez norunas, tomēr pavisam godīgai. Vai nav tā? Es domāju, — Kozeļskis maigi pasmaidīja, — jūsu cēlais sašutums pret manām domām zināmā mērā ir nepamatots. Es pat teiktu, naivs ... Nē? Jūs tam nepiekrītat?

Notvēris Kozeļska tonī slēptu zobgalību, Vadims uzreiz nomierinājās. Viss iegāja savās sliedēs. Nenoteiktība izgaisa. Viņa priekšā atkal bija vecais Kozeļskis, un Vadims zināja, kā pret viņu jāizturas.

— Nē, Boris Matvejevič, es tam nepiekrītu, — Vadims sacīja un arī mēģināja laipni smaidīt. — Redziet, es neciešu sacensības, kuru dalībnieki samirkšķinās ar tiesnešu kolēģiju.

— Jums pilnīgi taisnība, — Kozeļskis nopietni sacīja. — Tas vienmēr no malas izskatās nepatīkami.

Viņš izstiepa lūpas un izlaida dūmu loku, kas lēni cēlās pret griestiem, kļūdams arvien bālāks un plašāks. Kozeļskis vēroja, kamēr tas izgaisa, tad izlaida otru. Vadims juta, ka Kozeļskis patlaban pievirzījies sarunas izšķirīgajam momentam. Viņš pārdomā, kā iesākt, un, acīm redzot, šaubās.

Viņš palūkojās Vadimā, pasmaidīja un pēkšņi moži, viegli ievaicājās:

— Nu, kā jūs gatavojaties Zinātniskajai padomei? Varbūt es varu jums palīdzēt?

Nu lūk — tā arī ir! Vadims patiešām jau bija sācis gatavot savu uzstāšanos. Viņš bija paņēmis no Ņinas Fokinas visas lekciju piezīmes, uzmanīgi tās pārlasījis, šo to malās atzīmējis. Pirmdien viņš bija nodomājis iet uz partijas komiteju pie Krilova apspriesties. Bet tā būs cita Zinātniskā padome, ne otrdien, bet pēc nedēļām divām, februāra otrajā pusē... Boriss Matvejevičs tomēr ir ne tikai viltīgs, bet arī apņēmīgs — stūrgalvīgi ķeras vērsim tieši aiz ragiem.

— Es vēl galīgi neesmu sagatavojies, Boris Matveje-vič, — Vadims aukstasinīgi teica. — Es taču negatavojos šai sēdei, bet nākamajai.

— Vai tiešām ne šai? — Kozeļskis it kā izbrīnījies pašķieba galvu sānis. — Lūk, kā! Bet es nezināju... Taču darbs visumā rit sekmīgi? Grūtību nav?

— Nē, jāatzīstas ... sevišķu nav ...

— Tad lieliski! Bet es tomēr varētu jums palīdzēt, sakiet atklāti! ... Ko?

Vadims mazliet samulsa no neparastā toņa, kādā ievirzījās saruna. Brīdi viņi klusēja, lūkodamies viens otram acīs: Kozeļskis mazliet zobgalīgi, ironiski, acis piemiedzis, Vadims sasprindzināts, ar piespiestu mieru. Beidzot Vadims nolaida acis un, uzacis saraucis, nomurmināja:

— Nē. Es jau kaut kā pats tikšu galā ...

Kozeļskis skaļi iesmējās:

— Vai tiešām tiksiet? Nē, es tomēr jums palīdzēšu ... Sakiet — vai jūs esat redzējis manu grāmatiņu par Dostojevski, tā nesen iznāca?

— Nē, vēl neesmu redzējis.

— Tad lūdzu, varu jūs iepriecināt — par to jau ir recenzija. Jums ļoti noderēs. Sadod man vairāk, nekā esmu pelnījis. Jūs zināt, kur? «Izvestijas» trīsdesmitā datuma numurā. Pierakstiet, citādi aizmirsīsiet!

Tūlīt, — Vadims sacīja, izņemdams piezīmju grāmatiņu. Viņš bija nolēmis šo spēli nospēlēt līdz galam. — «Izvestijā», jūs sakāt... trīsdesmitajā datumā?

— Mmm ... — Kozeļskis pamāja ar pilnu muti dūmu un atkal izpūta loku. — Trešajā lappusē, divās slejās.

Vadims pierakstīja un iebāza grāmatiņu kabatā. Kozeļskis negaidīti iejautājās:

— Vai nevēlaties kafiju?

—• Nē, Boris Matvejevič, pateicos. Man laiks iet.

— Bet kafiju ar konjaku?... Vienkārši konjaku?

— Nē, paldies, Boris Matvejevič ...

Vadimam bija skaidrs, ka Kozeļskim šī saruna apnikusi, apnikusi viņa klātbūtne. Saruna, acīm redzot, nebija izdevusies. Bet ko gan īsti viņš gribēja? Varbūt viņš gribēja uzsākt strīdu pēc būtības un «no sirds» attaisnoties, pierādīt, uzbrukt Vadimam ar pudiem smago erudīciju, taču pašam šo strīdu uzs*akt bija neērti, necienīgi, bet Vadims neiesāka. Vai arī viņš domāja kaut kā pielabināt Vadimu? Izzināt noskaņojumu? Iežēlināt ?Pārsteigt ar ekscentrisko stilu? Kas to lai zina... Skaidrs bija viens — viņa stāvoklis sagrīļojies, ja viņš ielaižas uz tādiem trikiem. .

Kozeļskis pa to laiku ielēja sev glāzīti konjaka un, no Vadima mazliet aizgriezies, žigli izdzēra. Viņa acis uzreiz sāka spīdēt, un viņš pasmaidīja.

— Veltīgi atsakāties, konjaks nav slikts. Turklāt palīdz pret zobu sāpēm ...

— Paldies, man negaršo konjaks, — Vadims sacīja un pieceļas no dīvānā. — Uz redzēšanos, Boris Matvejevič...

— Staigājiet vesels! — Kozeļskis atsaucās skaļi un godbijīgi un nolieca zemu galvu. — Paldies, ka iegriezāties pie večuka. Staigājiet vesels!

Viņš pavadīja Vadimu līdz durvīm. Viņa seja pieņēma savu parasto salto, gandrīz uzpūtīgo vienaldzības izteiksmi, bet balss skanēja maigi kā iepriekš:

— Atnāciet vēl, laipni lūdzu! Serjoža atnāk pie manis spēlēt mačžongu. Jūs laikam nespēlējat mačžongu? Mēs jūs iemācīsim, tas ļoti interesants domino un pokera kom-binējums ... jūs pokeru protat?

— Es spēlēju mačžongu, Boris Matvejevič.

— Ak spēlējat? — Kozeļskis atkal brīnījās. — Tā ir ļoti reta spēle. Tā pie mums gandrīz nemaz nav izplatīta. Bet Ķīnā, ziniet, visos Austrumos to spēlē miljoni...

— Zinu, — Vadims sacīja. — Pats esmu ar ķīniešiem spēlējis. Es taču atvedu Serjožam mačžongu no Mukde-nas. Viņš man atrakstīja, lūdza dabūt. Bet man šī spēle nepatīk, pēc manām domām, garlaicīga.

— Nu kādēļ gan tā ... Ar vienu vārdu sakot, laipni ludzu!

— Pateicos, visu labu, — Vadims sacīja un, paspiedis Kozeļska pastiepto roku, izgāja. Monogrāfiju par Ļermon-tovu viņš nemanot atstāja uz lādītes zem drēbju piekaramā.

Aizvēris durvis, Kozeļskis mierīgi paņēma no lādes Vadima «aizmirsto» grāmatu un atgriezās savā istabā.

Tur viņš rūpīgi iztina grāmatu no avīzes iesaiņojuma un ielika skapī. Ielēja vēl glāzīti konjaka un izdzēra. Un, arvien vairāk sabrūvēdamies, ilgi staigāja pa istabu no viena gala uz otru.

— Nu ko lai dara, — viņš teica, pēkšņi apstājies, it kā nezinātu, ko iesākt. — Ko nu lai...

Bez klauvēšanas atvērās durvis, un istabā iespraucās gaišā, īsi apcirptā Kostjas galva.

— Borja, kas ir ar partijiņu mačžonga?

— Ko? — Kozeļskis, strauji pagriezies, jautāja.

— Pirmkārt, lūdzu, iemācies pieklauvēt, pirms ver durvis ...

— Tieši tā, labi, — Kostja miermīlīgi pamāja ar galvu.

— Bet kā attiecībā uz mačžongu?

Kozeļskis brīdi klusēja, tad uzreiz negaidīti iekliedzās smalkā, saraustītā balsī:

— Nekā attiecībā uz mačžongu! Un vispār, kas jūs par partneriem — pelavmaisi! Naudas jums nekad nav, bet man no jums vēl nākas, ko esmu devis uz kredīta ... Diezgan ir! Nespēlēšu vairs šo muļķīgo spēli!

— Ai, ai, cik mēs dusmīgi! — Kostja izbrīnījies nostiepa un iesvilpdamies lēni aizvēra durvis.

... Bet Vadims žigli gāja pa ielu, priecādamies, ka beidzot izkļuvis brīvā gaisā, ka viņa rokas neapgrūtina nekāds smagums un viņš tās var brīvi un viegli vēcināt. Un viņš gāja, rokas vēcinādams, smaidīdams par vārdiem no sarunas ar Kozeļski un pat ar labpatiku tos balsī atkārtodams: «Es jau, Boris Matvejevič, kaut kā pats tikšu galā! ... Nē, man negaršo konjaks ...»

Un vispār viņš bija ar sevi apmierināts.

20. NODAĻA

Lagodenko un Raja Volkova kā jaunlaulātie dabūja istabu kopmītnes pirmajā stāvā. Nekad vēl savā mūžā Lagodenko nebija uzņēmis viesus, bet tagad pie viņa nāca viesi. Un Raja uzkarsēja uz plītiņas tēju un cienāja viesus ar cepumiem. Taču biežāk viņi ar Raju paši gāja kopmītnē pie citiem studentiem. Vakaros viņiem pietrūka Marinkas skaļo smieklu, Maka prātīgo domu, Ļoškas

Remeškova asprātību un delverību, jautro čalu, strīdu līdz vēlai naktij.

Kādu vakaru Lagodenko atnāca pie puišiem sadrūmis, sasprindzināts.

Istabā, kā tas vakaros parasts, bija trokšņaina drūzma, piesmēķēts. Rašids posās uz teātri, skuva bārdu, sēdēdams uz gultas malas un skatīdamies maziņajā kabatas spogulītī, kurā varēja redzēt noziepētos vaigu galus un ceturtdaļausi. Kaktā zemā basā dūca istabas jaunais iemītnieks, kas bija ienācis Lagodenko vietā. Tas bija matemātiķis Saša Salazkins, viņš stāstīja kādu anekdoti. Viņa neviens neklausījās. Ļesiks, kas pēc Lagodenko kļuva par istabas vecāko, ņēma strostēt Maku par to, ka tas zīmuli drāzis tieši uz grīdas. Viņš jau grasījās izsviest zīmuli pa logu, bet iežēlojās un aizsvieda to Makam uz gultu.

— Ja vēlreiz redzēšu, likšu tev ar savu bārdu saslaucīti — viņš noskaities runāja un, ieraudzījis Lagodenko, vēl piebilda: — Mans priekšgājējs jūs izlaidis, par liberālu bija! Bet es jūs ņemšu aiz ausīm, slaisti tādi!

— Gan jau pagūsi saņemt. Klausieties! —■ Lagodenko apsēdās uz krēsla istabas vidū. — Salazkin, pārtrauc uz brīdi! Ir jautājums, kas jāatrisina. Es šodien dienā pagalmā satiku Kozeļski. Jūs jau zināt, kādi mēs ar viņu sirdsdraugi, bija laiks, kad nemaz nesveicinājāmies. Viņš pienāk pie manis: .«Sveicināti, biedri Lagodenko! Vai varētu ar jums parunāt?» Es saku — lūdzu. Bet redzu — profesors pavisam pārvērties, vai nu slims, vai...

Viņš nepaguva līdz_ galam izrunāt, jo durvis ar troksni atveras un istabā iedrāzās Ļusja Voronkova.

— Sveicināti vēlreiz! Vai drīkstu ieiet?

— Nedrīkst. Es pārģērbjos, — Ļesiks drūmi teica, vilkdams nost svārkus.

— Ļoša, neālējies! Es jums tādus jaunumus atnesu! — Un, līksmi iesmējusies, Ļusja tūlīt apsēdās uz kādas gultas._— Pirms pusstundas beidzās Zinātniskā padome, un ja jūs tikai zinātu, kā Kozeļskis dabūjis!

— Tad beidzot! — Lagodenko sacīja.

— Izrādās, ka viszemākie rādītāji šajā sesijā tieši viņa kursā, nu, un Boriss Matvejevičs par to dabūjis. Ir Krilovs uzstājies, ir Ivans Antonovičs — visi pret viņu. Par formālismu, atraušanos no tā, nu ... no ... — Ļusja pat aizrijās, kā viņa bija satraukta un steidzās izrunāt, — no laikmetīguma! Bet Krilovs teicis: jūs preparējat literāros tēlus kā līķus!... Un Kozeļskis sēdējis gluži zaļš! Bet pēc tam pats uzstājies, sakot: apsolu pārkārtoties, šo formā-listisko metodi izbeigšu galīgi, un vispār nožēlojis, dievojies. Mēs visi bijām tieši pārsteigti par šo maiņu!

— Kas — «mēs»? — Lagodenko zobgalīgi jautāja. — Varbūt tu arī uzstājies padomē? Jeb vai tu sēdēji zem katedras?

— Nē, es nesēdēju un pat nepiedalījos, bet es arī biju pārsteigta! — Ļusja steidzīgi, bez mazākā apmulsuma atbildēja. — Bet bez tam piešķīruši personālo stipendiju. Un zināt, kam? Serjožam Palavinam! ...

— Tas nu ir nepareizi, — Ļesiks teica. — Andrjušam vajadzēja dot.

— Nu nē! — Ļusja iebilda. — Serjožka institūtam vērtīgs cilvēks. Ļoti gudri izdarīts.

— Ar ko tad viņš vērtīgs? — Lagodenko iesmējies jautāja.

— Nu, viņš ir teicamnieks, apdāvināts... viņam ir erudīcija ... vispār ...

— Es jums teikšu: visu būs izšķīris referāts, — konfidenciāli pazeminājis balsi, ziņoja Maks. — Noteikti. Viņš izbrauca ar referātu.

— Nu ko tur teikt! Tātad pelnījis, vai ne? Visi atzīst, ka viņa referāts pārsniedzis studenta darba līmeni...

— Blēņas! — Lagodenko atmeta ar roku. — Andrejam vajadzēja dot. Ivans Antonies tomēr vāja rakstura, nevarēja uzstāt stingrāk.

— Bet viņš nemaz nav uzstājis. Tur tas joks! — Ļusja sacīja, atkal smiedamās. — Nē, Pjotr, tu esi subjektīvs cilvēks, tas jau visiem zināms. Bet Andrejs Sirihs gan ir objektīvs, es dzirdēju, kā viņš pats teica, ka Serjoža mums esot visspējīgākais un visvairāk cienīgs šīs stipendijas ...

— Andrejs teica? Tas taču ir lupata, tolstojietis! Tā taču ir tāda patoloģiska kautrība, kas... no kuras... — Un Lagodenko pat nospļāvās aiz īgnuma. — Atradusi, uz ko atsaukties!

— Nu, es jums esmu pastāstījusi, bet jūs domājiet, kā gribat. Mans uzdevums izpildīts, — Ļusja pieceldamās teica. — Iešu uz savu istabu. Palieciet veseli, lai jums labi klājas! ... Jā! Vai jums slota brīva?

Istabas vecākais teica «jā», un Ļusja, paķērusi slotu, mirklī pazuda.

— īstā reize nākt pēc slotas ... — Salazkins kaktā norūca.

_ Lagodenko laiciņu klusēja, pirms turpināja pārtraukto stāstīšanu par Kozeļski, un, īgni kaut kur raudzīdamies, bungoja ar pirkstiem pa krēsla sēdekli.

— Nu tad klausieties, puiši! ... — viņš beidzot mehāniski iesāka, vēl arvien domādams par ko citu. — Tātad ... Satiku Kozeļski, un viņš liekas pavisam pārvērties ... — Lagodenko uz mirkli apklusa un pēkšņi sāka ar dūri dauzīt pa ceļgalu. — Bet tu, žagata, mani tomēr sarūgtināji! Es cereju, ka pāvu izgāzīs ... Nu labi! Vispār mums ar viņu iznāca saruna ... «Man,» viņš saka, «pašreiz lielas nepatikšanas. Esmu pielaidis kļūdas savā pasniedzēja darbā un no universitātes aizeju. Kļūdas tāda paša_ rakstura, par ko jūs mani kritizējāt sapulcē.» Tā, domāju, interesanti, kas būs tālāk. «Tagad,» viņš saka, «es saprotu, ka daudzējādā ziņā man nebija taisnība un sevišķi attiecībā uz studentiem. Es,» viņš saka, «jums, protams, izvirzīju nepieļaujami augstas prasības. Un galveno vērību pievērsu priekšmetu mazāk svarīgajiem jautājumiem ... Jā... Taču man šķiet, ka mūsu nesaskaņas bijušas veselīgas, darba nesaskaņas, kas daudz ko iemācījušas ir jums, ir man un nekādā ziņā nevar mūs savest naidā principiāli.» Kaut ko tamlīdzīgu ...

— Nu, nu! Interesanti! — Maks sacīja, piesēzdamies tuvāk.

— Jā. «Es,» viņš saka, «jūs un jūsu biedrus cienīju tāpat kā senāk un izturos pret viņiem draudzīgi. Taču pašreiz,» viņš saka, «esmu nonācis nepatīkamā stāvoklī. Universitātē mani pazīst maz, pie jums esmu strādājis ilgāk. Ja jūs,» viņš saka, «un daži citi tikpat autoritatīvi savas fakultātes studenti uzrakstītu dažus godīgus, objektīvus vārdus par manu darbu, par zinātnisko pulciņu, — tas mani varētu glābt.» Bet es tad viņam saku: «Atvainojiet, profesor, jūs taču teicāt, ka pats aizejat no universitātes?» — «Jā, jā,» viņš saka, «es aizeju pats, taču var būt, ka tad man nevajadzētu aiziet. Viss atkarīgs no apstākļiem. Mani,» viņš saka, «apvaino, piemēram, dievināšanā. Tas jau tagad modes apvainojums. Bet, runājot atklāti, ar mani izrēķinās daži kolēģi no literatūras katedras. Bet vai jūs esat manījuši man šādu grēku? Ja atceraties, 'es arvien ...» — un tā norunāja pusstundu. Citēja lekcijas, atcerējās kaut kādus savus rakstus, izteicienus, pat sarunas gaitenī. Un izskats tāds nedrošs, izbijies, ka es ... nu vienkārši... — Lagodenko enerģiski ar plaukstu nobraucīja pakausi un noplātīja rokas.

— Vienkārši pat apmulsu. Nudien, kļuva žēl viņa!

Viņš apklusa, nesapratnē lūkodamies savos klausītājos, un pēkšņi, pieri saraucis, sacīja:

— Tāds joks. Tas, lūk, labi jāapdomā.

— Bet kādēļ viņš gāja tieši pie tevis? — Maks jautāja.

— Taču zināms, kā tu viņu mīli.

— Es arī viņam to jautāju. «Mēs,» viņš saka, «ar jums strīdējāmies par literāriem tematiem, un tas ir pavisam dabiski. Bet pašreiz,» viņš saka, «es griežos pie jums tikai biedriski. Tāpēc ka es jūs cienu.»

— Hm, jā, biedri... — Ļesiks domīgi iesmējās. — Gājiens ar zirdziņu. Viltīgs vecis!

— Kādēļ viltīgs? — Lagodenko jautāja. — Šinī gadījumā viņš rīkojas pilnīgi saprotami. Kādēļ gan viņš nevarētu mani cienīt, neraugoties uz visiem mūsu konfliktiem? Pilnīgi var!

— Bet vai tu vari viņu cienīt? — Maks jautāja.

— Es? Kā lai to saka ... — Lagodenko nopūtās un iegrima pārdomās, kas, redzams, sagādāja viņam zināmu apmierinājumu. Pēc tam viņš ļoti nopietni sacīja: — Man žēl viņa kā cilvēka, kā veca profesora. Pēkšņi kļuva žēl, un tas ir viss!

— Bet tas nav pareizi! — Maks teica. — Nedrīkst viņa priekšā piekāpties. Tas nozīmē liekuļot. Kāda tur jēga? Paši apvainojāt, kritizējāt sapulcēs, viņš deva pretim, tiepās, viņam radās aizstāvji, mēs uzbrukām arī tiem, — un tagad visu to mēģināt nolīdzināt ar kādu sie-kalainu papīrīti? Tā taču ir nejēdzība, padomā pats!

— Viņam taisnība, — Ļesiks piekrita, — dzelzs loģika.

— Ak jūs, draugi! — rupjā basā pēkšņi ierunājās Sa-lazkins, kas nemaz Kozeļski nepazina, bet nolēma izteikties vienkārši aiz simpātijām pret Lagodenko. — Cilvēks paklupis, bet jūs vēl ar prieku viņu grūžat tālāk, sak, gāzies tikai uz galvas dibenā!

— Tu, matemātiķi, no mūsu darīšanām neko nezini, — Maks atmeta ar roku. — Sēdi un klusē!

Lagodenko klusēja, saspringti kodīdams papirosa galu. Tad izslējās krēslā un stūrgalvīgi sacīja:

— Bet man viņa žēl! Kad man lūdz palīdzību, es tā nevaru... Es esmu matrozis — saproti? Un guļošu nesitu — saproti?

— Tu nekliedz! «Saproti, saproti! ...»

— Bet es nemaz nekliedzu — saproti? Bet runāju to... — un Lagodenko spēji pacēla balsi. — Ko jūs visi esat tā sacietējuši! Jā, jā! Sacietējuši kā vakarējā baltmaize! Bet es jau esmu tam pāri un dzīvoju šodienas dzīvi. Viņš taču galu galā nav ienaidnieks? Un, kad mani lūdz, es, matrozis ...

— Tu neesi matrozis! Medūza! — Maks kliedza smalkā, satrauktā balsī, no dusmām sasarcis, un, nenogaidījis atbildi, izgāja no istabas.

Pēc pulksten trijiem dienā fakultātes dekāns Mirons Mihailovičs Sizovs pieņem apmeklētājus. Bet tas apmeklētājs, kuru viņš gaida, var ierasties ir pirms trijiem, ir pieņemamās stundās, ir arī vēlu vakarā. Saruna ar viņu nav no patīkamajām.

Ar šo cilvēku Sizovs ir pazīstams jau vairāk nekā četrdesmit gadus: Tā nav daudzu gadu draudzība, jo draudzību vismazāk noteic pēc gadiem, — tas ir nejaušs likteņa untums, kas savedis viņus kopā dažādos laikos. Viņi dzimuši vienā gadā Krievijas dienvidos. Sizovs bija grāmatsējēja dēls, turpretim viņa nākamais skolas biedrs dzimis sīka ierēdņa ģimenē. Viņa tēvs atbraucis provincē no Pēterburgas. Puisēni mācījās vienā ģimnāzijā un gadu pirms pasaules kara kopā bija iebraukuši Pēterburgā, lai iestātos universitātē.

Sākumā universitātē viņi draudzējās pa vecam, kopā noīrēja istabu. Taču drīz vien Sizova biedrs bija sameklējis Pēterburgā kaut kādus savus radiniekus, apmetās pie tiem un dzīvoja bez bēdas (naudu viņš saņēma no tēva), bet Sizovam gāja grūti — viņš cieta baduj pārtika no privātstundu grašiem, gadījuma darbiem.

Tad četrpadsmitā gada rudenī nāca notikums, pēc kura viņu ceļi galīgi izšķīrās. No universitātes bija atbrīvots kāds profesors, pazīstams ar saviem progresīvajiem uzskatiem un ļoti populārs revolucionāri noskaņoto studentu vidū. Grupa studentu sarīkoja trokšņainu protesta demonstrāciju. Visi šīs demonstrācijas dalībnieki tika izslēgti no universitātes, izņemot vienu, kas bija varējis nožēlot «grēkus». Šis vienīgais bija Sizova ģimnāzijas biedrs.

Tikko Sizovu izslēdza no universitātes, viņš tūdaļ tika mobilizēts un nokļuva Austrijas frontē. Viņš atgriezās Petrogradā pēc revolūcijas — jau KSDSP biedrs un zaldātu deputāts. Vētrainajā, mutuļojošajā Petrogradā pirmajās revolūcijas nedēļās viņi satikās atkal — satikās nejauši kādā ielu mītiņā, un neviens no viņiem nemēģināja atcerēties pagājušo, tam nebija laika. Sizova biedrs jau bija beidzis universitāti un darbojās par līdzstrādnieku Granata enciklopēdiskās vārdnīcas redakcijā. Viņš žēlojās Sizovam, ka šis darbs viņu «briesmīgi neapmierina», ka lielo satricinājumu laikā viņam griboties būt tuvāk dzīvei, īstam darbam,*un viņš lūdza Sizovu palīdzēt viņam iekārtoties tautas izglītības sistēmā. Sizovs aizbrauca uz fronti. Viņš neko nepaguva palīdzēt.

Pilsoņu karš, kas plosījās zemē, svaidīja Sizovu no vienas malas uz otru. Viņš bija divīzijas komisārs Kol-čaka frontē, karoja Kaukāzā, piedalījās Vrangeļa likvidēšanā.

Divdesmit pirmais gads šos abus cilvēkus saveda kopa dzimtajā pilsētā. Sizovs devās uz Maskavu, lai iestātos tikko noorganizētajā Sarkanās profesūras institūtā. Viņa senais paziņa strādāja guberņas tautas izglītības nodaļā. Šī satikšanās pēc kara dzimtenē, pazīstamās vietas un cilvēki, atmodinātās bērnu dienu un jaunības pusaizmir-stās atmiņas — tas viss viņus it kā no jauna tuvināja. Sizovs pat bija mazliet nožēlojis, ka satikšanās tik īsa un viņam nekavējoties jābrauc uz Maskavu.

Bet divdesmito gadu vidū Sizova biedrs arī pārcēlās uz Maskavu. Sākumā viņš strādāja dažādās grāmatu izdevniecībās, vēlāk par pasniedzēju, rakstīja literaturves-turiskus rakstus, izdeva grāmatu, ieguva zinātnisku grādu, pēc tam otru, pamazām kļuva populārs... Sizovs tika iecelts par institūta direktoru kādā Vidusāzijas pilsētā un dažus gadus Maskavā nemaz neparādījās. Kad viņš atgriezās, viņa vecais biedrs jau bija slavenība literatūras zinātnes pasaulē — darbojās desmit mācību iestādēs, žurnālos, izdevniecībās, jubileju komitejās, uzstājās ar publiskām lekcijām, viņa vārds ar solīdo piebildi «prof.» bija redzams avīzēs un afišās. Karš viņus atkal izšķīra uz ilgu laiku. Sizovs aizgāja zemessargos, visus četrus gadus viņš pavadīja frontē. Viņa biedrs, pazīstamais profesors, šajā laikā vadīja katedru kādā universitātē aiz Volgas.

Bet tagad jau trešo gadu viņi strādā kopā. Atcerēties pagatni viņi nemīl, un tam jau arī nav laika. Satiekas tikai institūtā. Viņu attiecībām tagad piemīt tikai oficiāls raksturs, un neviens institūtā nezina, ka literatūras fakultātes dekāns un krievu literatūras profesors kādreiz ģimnāzijā mācījušies vienā klasē.

Bet tagad — jā, tagad viņš var atnākt pie Sizova mājas. Viņš kaut ko lūgs. Vai arī... Nē, viņš droši vien iesāks ar atmiņam par kopīgo dzīvi, skolas gadiem, Vasi-lija salu. Tad teiks, ka neviens viņu labāk nepazīst kā skolas biedrs Mirons Sizovs_4 Bet vai gan Mirons Sizovs pazīst šo sirmo cienījamā izskata profesoru ar lepni pacelto galvu un veca vīra sārtumu grumbainajos vaigos? Nē, viņš pazina puisēnu — kailu galvu un tumšzilā mun-dierītī ar spīdīgām pogām, tad viņš pazina kalsnēju gara auguma studentu ar pensneju uz deguna — taču to viņš pazina jau sliktāk, un pavisam slikti viņš pazina cilvēku aizsargkrāsas frencī, elegantos franču zābakos un ādas cepuri galvā.

Studenti, izrādās, viņu iepazinuši labāk nekā skolas biedrs Mirons Sizovs. Kā gan viņš toreiz dabūja komjauniešu sapulcē sakarā ar to brāzmaino jūrnieku Lagodenko!

...Vēls vakars. Pieņemšana jau sen beigusies. Šodien viņš atkal neatnāca, bet sarunai jānotiek. Ja viņš neatnāks šodien, būs jāizsauc. Sizovs stiepj roku, lai’piezvanītu mašīnrakstītājai, bet durvis atveras, un viņa ienāk pati.

— Pie jums Kozelskis, Miron Mihailovič.

— Lūdz iekšā! — Sizovs saka pieceldamies.

Kozejskis ienāk. Pa šīm dienām viņš novecojis, sakritis, taču tāpat nevainojami ģērbies, gludi noskuvies. Viņš klusēdams pasniedz Sizovam aukstu roku un nosēžas atzveltnes krēslā pie galda.

— Visas runas jau, patiesību sakot, veltīgas. Es zinu, un es tīši atnācu pie tevis ar novēlošanos, — viņš iesmiedamies runā. Viņa balss mazliet trīs. — Ceru .’.. tu neesi pašreiz aizņemts?

— Es tevi gaidīju.

Kozeļskis pamāj ar galvu un izņem no krūšu kabatas pīpi. Lēnām kustībām viņš to piebāž, un tomēr viņa pirksti dreb, un tabaka izbirst uz grīdas, izplatīdama istabā «Zelta aunādas» smaržu. Beidzot viņš aizsmēķē.

— Mani interesē viens jautājums, — viņš saka, dziļi un kāri vilkdams dūmu — kā cilvēks, kas briesmīgi noilgojies pēc smēķēšanas. — Atbildi man! Es zinu, tev pavēle bija jāparaksta. Tas gluži dabiski. Taču mani interesē viens: saki — vai tu arī tici visām šīm etiķetēm?

— Kādām etiķetēm?

— Kas man piekārtas. Vispirms avīzēs, tad universitātē un beidzot pēc saņemtiem paraugiem arī mūsu institūtā.

— Paskaidro, ko tu nosauc par etiķetēm!

— Paskaidrot? Vārdiņi — bezidejisks estēts, forfnā-lists, dievinātājs — es nemaz visu nevaru atcerēties. Zini... — viņš vairs neiztur uzsākto rāmo toni un sāk runāt arvien skaļāk un satrauktāk. — Tās gatavās sig-natūras uz gumijas saitītēm. Pastiep tikai kaklu, un tev uzmet...

— Tu visus tos apvainojumus uzskati par nepatiesiem?

— Nē, tā es nedomāju. Es atzīstu, ka slieksme uz formālismu bija manā kursā, manā koncepcijā, jā. Es atzīstu, ka nepareizi esmu sapratis, nepietiekami novērtējis daudzas padomju literatūras parādības. Bet padomju literatūra taču nav mans priekšmets, un es to esmu skāris par tik, par cik ... gandrīz neesmu to skāris ... Vārdu sakot, mani uzskati, kaut arī tie kļūdaini, bet lekcijās es tos neesmu propagandējis. Jā, es atzīstu, ka grāmata par Ščedrinu ir mana neveiksme. Bet kāds sakars tam ar formālismu? Kur te dievināšana? Atceries manu darbu par Dostojevski: es rakstīju par Dostojevska ietekmi uz visu pasaules literatūru. Atceries? Ko tu klusē?

Sizovs klusē, drūmi lūkodamies uz savu plato, lielām vēnām klāto roku, kas guļ uz galda, un viegli ar īkšķi un mazo pirkstiņu bungo pa galdu. Viņam grūti runāt ar Kozeļski. Ļoti grūti. Grūti kaut tāpēc, ka viņi tik sen viens otru pazīst, un vienkārši tāpēc, ka viņa priekšā nav jauneklis, bet vecāks cilvēks, kura dzīve visumā jau pagājusi. Bet pagājusi tā ne visai pareizi, varbūt pat pavisam nepareizi, un pateikt to cilvēkam acīs bez kādiem aplinkiem — tas nemaz nav viegli. Vēl vairāk tāpēc, ka pēdējo trīsdesmit gadu laikā viņš nekad ar Kozeļski nav runājis dziļi, nopietni — nebija izdevības un arī.." vēlēšanās.^ Godīgi sakot, viņš vienkārši izvairījās no šās uztraucošas, sarežģītās sarunas. Nez kādēļ viņam visu laiku bija licies, ka Kozeļskis pats galu galā daudz ko sapratīs, izjutīs, tiks galā ... Lūk, kur tomēr bijusi kļūda.

— Ko tu klusē? — Kozeļskis satraukts atkārto. — Tu atceries manu grāmatu «Dostojevska ēna»?

— Dostojevskis ... Kāds te sakars ar Dostojevski? — Sizovs, īgni pieri savilcis, klusu saka. — Ne jau par to ir runa.

— Bet par ko tad? Nu saki, esi tik laipnsl... Par ko tad?

— Par ko... — Sizovs nopūties lēni noslauka ar roku pieri. — Tu saki, ka tevi apkāruši ar etiķetēm. Te arī ir gan formālisms, gan estētisms, gan dievināšana.

— Niecināšana! — steidzīgi, ļauni iesmejas Kozeļskis. — Tā tagad modes slimība. Tāpat kā vīrusu gripa. Taču es nevēlos būt par upuri! Es prasu sarunu pēc būtības!

— Labi. Tūlīt noskaidrosim.

— Klausos! — Kozeļskis pamāj ar galvu, dziļāk iesēzdamies atzveltenī.

— Man šķiet, ka dievināšanā tevi neviens neapvaino. Tas ir nenopietni. Kas attiecas uz slimību — esmu vienis prātis, bet tu taču saproti, ka es neatbildu par to, kas notiek pie jums Rietumu literatūras katedrā ...

— Tad tu uzskati, ka Pozdņaku, Levicku un Simo-viču atbrīvoja netaisnīgi, bet mani — taisnīgi? Mani, vecu muļķi, — pelnīti?

— .Tu iekriti pašā karstumā. Bet tas nav galvenais. Zinātniskajā padomē tev pateica visumā pareizi. Tikai mēs nekad nebijām atklāti izrunājušies, un tagad tas jādara — pirmo reizi pēc daudziem gadiem ... Arī tagad, šķiet, mūs studenti pamudināja.

— īsāk. Kur slēpjas mana vaina?

— Kur? Redzi... — Sizovs uz mirkli apklust, vēl drūmāk savilcis pieri, roku dūrē sažņaudzis. Cik tomēr, izrādās, grūti runāt par vienkāršām lietām! Ja viņa priekšā sēdētu puika vai pirmā kursa aspirants ... Bet šis — sirmais, garu mūžu nodzīvojušais, kas izlasījis kaudzēm grāmatu, — tam taču pašam jāsaprot! Kā ar viņu runāt?

Nopūties Sizovs lēni turpina: .

[

— Ja vēlies, tu esi tas pats Čehova profesors, kuram nevis pats Šekspīrs svarīgs, bet tikai piezīmes.

— Nē, nevēlos! — Kozeļskis iekliedzās, strauji atmezdams ar roku, it kā kaut ko no sevis aizsviezdams. — Es nevēlos šos bērnišķīgos pieņēmumus, šos tukšos vārdiņus, tukšos citātus! Lūdzu, atbildi man cilvēciski — kādā ziņā es esmu slikts?

— Klausies! — Sizovs viegli uzsit ar dūri uz galda. — Pie kā noved formālisms, aizraušanas ar formu? Nu teiksim — formālisms pasniegšanā? Pie tā, redzi, ka pasniedzējs kļūst par amatnieku, zābaku taisītāju. Bet jaunatne to jūt. Dzīvā doma tiek nomākta, bet tās vietā:..

«Nē, tas nav tas,» Sizovs satraukts doma. Es runāju garlaicīgi, bezjēdzīgi...

— Kas tā par kazuistiku! — Kozeļskis murmina, vienu plecu uzrāvis. — Gluži tāpat var pierādīt, ka es esmu melnsimtnieks, jezuīts, masonis... Ak dievs! Kur te formālisms? Kur dievināšana? — viņš satraukts iesaucas un pēkšņi uzlec kājās. — Miron, tu taču mani pazīsti, pazīsti manu ģimeni... Esmu krievu cilvēks līdz matu galiem, ar visu sirdi, un es mīlu Krieviju, krievu mākslu, nu ... vairāk par dzīvību! Tā nav frāze. Miron! Tu zini, ka, astoņpadsmitajā gadā man tēvs ieteica braukt uz Franciju, bet es atsacījos. Un viņš aizbrauca, bet es paliku ar revolūciju, ar Krieviju... Un es esot dievinātājs!

— Neāksties, Boris! Es atkārtoju, ka dievināšanā mēs tevi nevainojam. Bet, ja Krilovs strīda karstumā kaut ko teicis, nepieķeries ...

— Es esot Rietumu dievinātājs! — Kozeļskis it kā nedzirdējis turpina. — Kas gan aizstāvēja Bloka oriģinā-litāti, pierādīja, ka tas ir savdabīgs ģēnijs, krievs? Kad piecpadsmitajā gadā atbrauca uz Petrogradu tas francūzis... nu, kā viņu... Tu atceries? Vārdu sakot, kā es viņu publiski izpēru, kad viņš bija iedrošinājies runāt par Bloku... Tu atceries?

— Nē, — Sizovs klusu saka. — Neatceros. Un smieklīgi, Boris, to atcerēties.

— Smieklīgi? Nē, smieklīgs ir pavisam kas cits. Smieklīgi, ja cilvēks, kas mani pazīst četrdesmit gadus, paklausīgi atkārto šīs citu teiktās pliekanās, trafaretās blēņas! Smieklīgi tas, ka viņš nevar man saprotami izskaidrot, kādā ziņā tad es īsti esmu vainīgs! Kādā ziņā esmu slikts? Smieklīgi tas, ka viņš zaudējis visus vārdus un tikai murmina nesaprotamas frāzes no protokola ...

— Pietiek!

Negaidīts trieciens ar delnu pa galdu pārtrauc Ko-zeļski pusvārdā. Sizovs pieceļas no galda — zems, plats, pēkšņi sasarkušu seju. 2igli piegājis pie Kozeļska krēsla, viņš saraustīti jautā:

— Tu vēlies, lai es runāju par visiem četrdesmit gadiem? Jā?

— Nu ... runā ar ... — Kozeļskis murmina, mazliet atraudamies atpakaļ.

— Tad klausies! Es nerunāšu ne par tavu formālismu, ne par estētismu — tas viss ir sekas, bet cēloņi ir sarežģītāki, un par tiem tev laikam neviens vēl nav teicis. Cēloņi meklējami tur, ka tu visus šos četrdesmit gadus, šos vētrainos, grūtos gadus, esi dzīvojis nepareizi. Tu esi rūpējies tikai par vienu — lai pasargātu sevi no triecieniem! Tu izvēlējies sev stilu — komfortablu skepticismu. О jā! Tas ir ērti, neuzliek nekādus pienākumus...

— Bet atvaino — kāds sakars manas personīgās dzīves stilam ...

— Tiešs! Ja tu neaudzinātu jaunatni, es laikam noklusētu. Ko tu māci studentiem? Prasmi pielāgoties? Prasmi dzīvot savas personīgās labklājības vārdā? Nāk prātā pašreiz visas mūsu kopējās gaitas: ģimnāzija, Pītera, universitāte, mūsu izslēgšana — atceries Ostapenko, Rihteru un savu nožēlošanu, un to, kā mēs izšķīrāmies ...

— Miron! — Kozeļskis nosarcis piespiež kreiso roku pie sirds. — Tas nav cēli...

— Atvaino. Es nepārmetu, nepārmetu! Tikai atceros mūsu dzīvi. Mēs bijām puikas. Tev droši vien vairāk nekā mums gribējās universitātē mācīties ... Bet pēc tam? Pēc tam bija revolūcija, ko tu vēroji caur enciklopēdijas redakcijas logu. Bet tad tu sāki kāpt kalnā — savā mazajā komfortablajā kalniņā ar ērtiem pakāpieniem un drošu slīpumu. Un pa to tu uzrāpies diezgan augstu ...

— Uzdrošinos sacīt, ka šī metafora ...

— Nē, es vēl neesmu pabeidzis!

— Miron ...

Kozeļskis pastiepj roku, it kā gribētu Sizovu apturēt, bet tas sažņaudz viņa roku savējā, gribēdams to atvairīt

sāņus. Kozeļskis nepiekāpjas; šī klusā divcīņa turpinās dažus mirkļus, taču Kozeļska roka atlaižas un atkrīt.

— Es jau zinu, ka tu esi stiprāks par mani, — Sizovs, satraukumā strauji elpodams, runā. — О jā, tu saudzēji savus spēkus, savu veselību! Tu šeit spēlēji tenisu, kad citi klajā laukā cēla institūtu. Atceries, kad es tevi aicināju līdzi uz Vidusāziju? Tu nebiji ar mieru. Nē, nē, es tevi nevainoju. Acīm redzot, tu tagadējo zinātni mīli vairāk nekā es...

— Miron, tu taču zini, ka es nevarēju! — Kozeļskis iekaisis saka. — Es toreiz biju tādā stāvoklī pēc notikuma ar to sievieti... ar savu pirmo sievu ...

— Nav tiesa! Kādēļ gan tagad izlocīties, izlikties? Taču ... — Sizovs lūkojas Kozeļskī tieši. — Mums, Boris, nav atlicis pārāk daudz ko dzīvot. Otru dzīvi tev neiedā-vinās ne tavs teniss, ne rīta vingrojumi. Esi godīgs kaut šobrīd, pašās beigās. Saproti, tu ... Saproti, ka nekādi apstākļi, nekādas sievietes nebija tev šķērslis aizbraukt, tu pats sev biji šķērslis. Visā mūžā tu nevienu darbu neesi darījis ar pilnu krūti, kvēli, pēc labākās sirdsapziņas, tu visu darīji tikai ar vienu roku, jo ar otru vienmēr turējies pie savas labklājības. Un tā nu dzīve iet uz beigām. Kas tad atlicis? Kas tad ir tā dārgā labklājība?

Sizovs jau nomierinājies, runā, kā parasti, paklusu, mierīgi. Viņš sāk staigāt pa kabinetu, cieši rokas uz muguras sakrampējis un grīdā raudzīdamies. Apstājies istabas vidū, viņš stingi lūkojas paklāja rakstā.

— Nu... — viņš lēni saka, galvu vēl zemāk noliekdams. — Labklājība, jāsaka, izrādījusies par ilūziju ... Tavi darbi, grāmatiņas, raksti — tas viss pagātnē, tagad nevienam vairs neinteresē, nevienam nav vajadzīgi. Skolēnu tev nav. Tas ir, skolēni droši vien ir, taču viņi, labākajā gadījumā, tevi aizmirsuši. Bet savu tagadējo darbu tu veic neapmierinoši, slikti. Uz divnieku. Tas ir rezultāts. Es neatkārtošu visu, kas tika runāts padomē, tas nav vajadzīgs. Tu jau pats teici, ka tavā darbā bijusi slieksme uz formālismu, tas bija maigi teikts. Nē, tā nav tikai slieksme, tas ir īsts formālisms. Bet slieksme tev ir uz citu — ļoti viegla, tikko manāma slieksme uz laik-metīgumu. Dzīve prasīja, vajadzēja sliekties.

Sizovs pieiet pie sava galda, strauji atbīda krēslu un apsēžas.

— Tā arī ir visa saruna, — pēc īsa klusuma viņš saka un pēkšņi it kā atvieglots* pasmaida. — Un nevienas frāzes no protokola, vai ne?

Kozeļskis sēž krēslā salīcis, elkoņus atbalstījis pret ceļgaliem un noliekto galvu iespiedis dūrēs. Viņš ļoti ilgi klusē. Sizovs iededz galda lampu, pāršķirsta kādus savus papīrus, kaut ko pieraksta, izplēš, iemet papīrkuryi... Kozeļskis vēl arvien klusē, vēl arvien nekustas. Pēkšņi viņš jautā:

— Vai tu atceries to ziemas dienu astoņpadsmitā gada sākumā, kad mēs abi satikāmies Petrogradā?

— Atceros, — Sizovs atbild.

— Varbūt... es nezinu. Varbūt visā tajā, ko es pašreiz dzirdēju, ir daļa ... — viņš uz mirkli apklust un, norijis kaut ko, kas viņam it kā neļauj runāt, nospiestā balsī nobeidz: — taisnības. Kaut gan ... Nē, liekas, ir. Es tikko atcerējos šo tikšanos, ļoti skaidri atcerējos ... Gribu kaut ko tev paskaidrot. Tu toreiz biji atbraucis no frontes, ar augstu jērenīcu galvā un mauzeri... Es lūdzu, lai tu mani kaut kur iekārtotu, tev nebija laika, bet tu teici: ja vēlies, nāc līdzi uz fronti. Un tad es domāju visu nakti. Mani nebaidīja karš, nāve un viss cits ... Nē, es nešaubījos gļēvulības dēļ. Bet es spriedu: ja iet uz fronti brīvprātīgi un riskē ar dzīvību, tad stingri jātic idejai, kuras dēļ ej nāvē. Tā. — Pirkstus dūrē sažņaudzis, Kozeļskis viegli uzsit uz ceļgala, viņa balss tomēr nekļūst stiprāka un sāk skanēt vēl klusāk, nedrošāk. — Bet vai es stingri ticēju? Tas tad bija jāizšķir. Es jutu, ka šis lēmums daudzējādā ziņā noteiks manu dzīvi. Jā, es paliku Petrogradā. Pēc tam aizritēja ilgs laiks, jau bez kara, bez ciešanām, un es pakāpeniski pārņēmu vajadzīgo ideoloģiju. Tā bija man visapkārt, cilvēkos, darbā, pašā gaisā, un es pamazām to uzsūcu, tā sakot, dabiski... Nu, tu saproti mani? ... Un tad es jau stingri ticēju ...

— Bet ideoloģiju, Boris, ne tikai uzsūc. Par to cīnās.

— Es zinu, jā, jā! — Kozeļskis steidzīgi māj ar galvu un pieceļas no krēsla. — Jā ... Cīnīties es nemācēju. Bet es esmu bijis godīgs... Mīlēju savu darbu ... Ja es esmu bijis slikts piemērs, tad nesaprotu, kādā ziņā: ar savām manierēm, dzīvi, savu individualitāti... — Viņš parausta plecus. — Goda vārds, tas nav ar nolūku. Bet ko nu

vairs? Situācija tāda, ka man jāraksta iesniegums. Es to uzrakstīšu. Zasim — uz redzēšanos, paldies par lekciju.

Kozeļskis atvadās un žigli dodas uz izeju. Viņa šaurā, vecīgā mugura uz mirkli apstājas atvērtajās durvīs, un viņš pagriežas atpakaļ.

— Starp citu, man tev jāatzīstas, Miron, — viņš saka, un lēnam pagriežas. — Man nez kādēļ visu mūžu likās, ka tu mani apskaud. Esmu kļūdījies. Nu sveiki!

— Sveiki, — Sizovs saka.

Viņš sēž kādu brīdi, acis ar plaukstām aizklājis, un nekustas. Sirds stipri sit, krūtis žņaudz smeldzošas, dziļas sāpes. Vecums. Tikai viens cilvēks atceras viņu jaunu — tas, kurš izgāja no istabas ...

21. NODAĻA

Sestdien pēc lekcijām pie Vadima gaitenī pienāca Sergejs. Viņš šodien nezin kāpēc bija uzposies savā pelēkajā uzvalkā, jaunā, elegantā, gaišzilā svīterī.

— Apsveic mani, vecais! — viņš smaidot sacīja. —Jau saņēmu.

— Ko saņēmi?

— Personālo. — Sergejs uzsita pa kabatu un pamirkšķināja Vadimam. — Alu esmu parādā. Jā, starp citu, tu zini, ka manu rakstu par Turgeņevu nodrukās?

— Nezināju. Kur tad?

— Žurnālā «Smena». Nav jau, protams, tas, kas «Ļite-raturnoje Nasļedstvo», bet tomēr. Uz pusi saīsināju. Nu, vai nav patīkami?

— Patīkami, — Vadims pievienojās.

— Tātad! — Sergejs saņēma Vadimu ap pleciem un pievilka sev klāt. — Bet vai tu vēl arvien mani uzlūko greizi? Jā-a, iznāca tā, kā es biju domājis! Citādi jau es nebūtu Palavins, — viņš uzvaroši pasmējās, tad pārmeta Vadimam: — Tu tomēr esi mazliet skaudīgs, Vadjka. Tev būs grūti dzīvot. Nu, saki — tu taču gribēji, lai Andrejs dabū personālo?

— Jāatzīstas, ka jā.

— Jā? — Sergejs skatījās uz Vadimu, piemiedzis acis, kuras uzreiz pazibēja kaut kas svešs. Vilcinādamies viņš

teica: — Bet es domāju, ka esmu kļūdījies. Tad tomēr ne... Bet kādēļ? Vai tu vari paskaidrot?

— Andrejam būtu pareizāk.

— Nē, Vadim. Man būs pareizāk. Tu zini, cik ļoti es esmu par sevi pārliecināts? Jā, pārliecināts. Man pašreiz ir liels darba prieks, un tempus samazināt nedomāju. Martā es beigšu stāstu, man liekas, tas būs labs. Es rakstīšu iesniegumu partijai. Nu, bet... Nu, kas tad Andrejam? Starp mums runājot, — tici, Vadim, ka es pašreiz runāju pilnīgi objektīvi! — Andrejs taču ir šausmīgi viduvējs cilvēks. Viņš ir labs puisis, daudz strādā, tas viss ir, bet viņam trūkst ģenialitātes!

— Sergej, kādēļ tev katrā ziņā vajag mani pārliecināt? Tevi novērtēja, saproti...

— Nu labi, esmu ar mieru, — Palavins augstsirdīgi un samierinoši pacēla roku. — Labi! Vēl jaunums: tu lasīji, kā «Ļiteraturnaja gāzētā» sadots Kozeļskim?

— Par ko?

— Nu-u, milzīgs raksts! Viss par to pašu grāmatu par Sčedrinu. Formālisms, nezinātniska pieeja. No universitātes, izrādās, viņš jau agrāk izlidojis nekā no šejienes.

— Jā, Kozeļskis dabūjis pamatīgi...

— Nu paklausies, tas jau bija gaidāms! Večuks tomēr sliecās uz nepareizo pusi. M-jā ... — Sergejs nopūtās, nopietnā nožēlā sakniebis lūpas. — Lai cik viņa žēl, jāsaka tomēr, ka viņš dabūjis pilnīgi taisnīgi. Pelnīti, ko tur teikt!

Pie viņiem pienāca Ļena Medovska un Andrejs.

— Sveicināti, zēni! — Ļena sacīja. — Mums ar Andreju ir ģeniāls priekšlikums ... Ai Serjoža, kur tu ņēmi tik brīnišķīgu svīteri? Nopirki vai pēc pasūtījuma?

— Iemīlējušās meičas noadīja. Pa naktīm, — Palavins jokoja. — Kāds gan jums ar Andreju var būt priekšlikums? Un vēl ģeniāls?

— Nu tāds — aizbraukt rīt pie Andrušas uz vasarnīcu!

— Kā, lūdzu, uz vasarnīcu? Pie Andrušas uz vasarnīcu? — Palavins pārjautāja. — Andrušam, izrādās, ir vasarnīca?

— Ne jau nu vasarnīca, māja! Ko tu pieķeries pie vārdiem? Brauksim, zēni! Tā četratā. Pastaigāsimies, ieelposim svaigu gaisu, paslēposim. Man tā gribas laukā no pilsētas!

— Galvenais, ka laiks slēpošanai tieši kā izredzēts,—

Andrejs sacīja. — Man tikai žēl, ka jūs nīkstat tādās dienās pilsētā. Apsoli, Sergej! Jā, es taču tevi vēl nemaz neesmu apsveicis ar stipendiju, — viņš paspieda Palavi-nam roku, tas uzsvērti galanti palocījās un pielika kreiso roku pie sirds. — Brauciet, draugi! Kas tur tik ilgi ko domāt?

— Es ar lielāko prieku, — Vadims sacīja.

— Var. Pievienojos, — Palavins pamāja ar galvu.

— Nu, tas ir brīnišķīgi! Tātad brauksim? — Ļena līksmi sasita plaukstas. — Esmu tik priecīga! Nāvīgi gribas tikt laukā no pilsētas! Tikai vairāk neviena neaiciniet, brauksim četratā — dzirdiet, zēni! Vadim, es tevi tik sen nebiju redzējusi! — viņa negaidīti iesaucās.

Vadims paskatījās viņai acīs.

— Vai nu tiešām tik sen?

— Ne jau nu ļoti, bet es pēc tevis esmu noilgojusies. Patiešām!

Vadims lūkojās viņas skaidrajās, smaidošajās acīs un, papirosu pirkstos ņurcīdams, saspringti domāja: «Ja mēs būtu divatā, tu nekad tā neteiktu. Un tā nesmaidītu.»

— Mēs ar Dimu esam aizrāvušies ar rūpnīcas lietām, — Andrejs sacīja. — Arvien ar pulciņu ņemamies.

— Nu, un ... vai jums nav garlaicīgi?

— Nē, garlaikoties nav laika.

— Starp citu, es gribu šo motīvu parādīt stāstā, — Palavins teica. — Protams, ne tik primitīvi kā jums, bet plašāk, nozīmīgāk. Tādas lietas jādara ar vērienu. Es to parādīšu tieši priekšpēdējā nodajā.

— Ai, cik tas būs garlaicīgs romāns! — Ļena viebdamās iesaucās.

— Tu, Ļenočka, neko nesaproti, — Palavins sacīja.

— Nu, protams, kur nu es! Zēni, tātad norunāts? Vadim, tu rīt no rīta man piezvani, lai visi varam stacijā satikties. Tā agrāk, ap deviņiem. Piezvani, tu dzirdi? — viņa ielūkojās tam acīs, šoreiz stingri un uzstājīgi.

— Dzirdu, — Vadims, pamājis ar galvu, teica.

Vadims vēl arvien dzīvoja viens pats — Vera Fade-

jevna pēc operācijas atpūtās sanatorijā. Norunātajā dienā Vadimu pamodināja kaimiņiene, kā jau viņš bija lūdzis, pulksten septiņos rītā. Aiz loga vēl bija tumšs kā naktī, un uz ielas dega laternas. Radio solīja rāmu laiku bez nokrišņiem, vieglu salu. Pulksten astoņos Vadims piezvanīja

Palavinam. Atbildēja Irina Viktorovna un sacīja, ka Ser-joža vēl esot gultā, tūlīt pienākšot. Pagāja vismaz piecas minūtes, kamēr klausulē atskanēja Sergeja miegainais bass. Viņš gari un saldi nožāvājās, neatbildēja uz jautājumu un nevarēja saprast, ko Vadims no viņa grib. Beidzot atjēdzās, atcerējās un teica: «Ak tā!» — un sāka domāt.

— Nu ko tu klusē? — Vadims nepacietīgi jautāja.

— Es domāju ... Tu zini, šodien tomēr neiznāks. Tu atvainojies manā vietā Ļenai un Andrejam, saki: nolēmis pabeigt nodaļu. Vienkārši laika žēl, tu atvaino.

Vadims atvainoja viņu un nemēģināja pierunāt. Viņš pat klusībā nopriecājās, ka Sergejs nebrauc. «Melo par nodaļu,» viņš nodomāja, «vienkārši sliktāk slēpo par mani un negrib Ļenas acīs krist kaunā.» Tieši pusdeviņos Vadims piezvanīja Ļenai. Viņa tūdaļ noņēma klausuli. Viņas balss skanēja svaigi un dzidri.

— Labrīt, Vadik! Tu jau kārtībā?

— Jā, sen jau.

— Bet kāpēc tad tu tik vēlu zvani? Mēs taču norunājām astoņos. Es arī jau esmu saposusies un nevaru sagaidīt, kad zvanīs.

— Es tūlīt izbraucu, — Vadims teica. — Bet Sergejs nebrauks. Es viņam zvanīju.

— Jā? 2ēl... — viņa mirkli apklusa. — Vadim, satiksimies pie autobusa apmēram pēc... Bet kādēļ viņš nebrauc?

— Teica, ka nolēmis pabeigt nodaļu.

— Nu dievs ar viņu ... Tātad ceturksni uz desmitiem pie autobusa. Vai slēpes arī jāņem?

— Nevajag, Andrejam ir.

— Labi, — viņa pakāra klausuli.

Pēc četrdesmit minūtēm Vadims iznāca no metro pie Baltkrievijas stacijas un nostājās rindā pie ārpuspilsētas autobusa pieturas. Rinda nebija liela, kā jau ziemu, — nebrauca vasarnieki, bet lielāko tiesu strādnieki, kas atgriezās mājās pēc nakts maiņas.

Pienāca autobuss, taču Ļenas vēl nebija, un Vadims tajā neiekāpa. Tagad viņš bija pirmais rindā. Pagāja pusstunda, un Vadims palaida vēl divus autobusus. Pienāca arvien jauni cilvēki, iesēdās, aizbrauca, bet viņš pa-

lika pirmais rindā. Kad aizgāja ceturtais autobuss, gandrīz pavisam tukšs, Vadims saprata, ka Ļenas nebūs.

Viņš bija nosalis, četrdesmit minūtes uz vietas stāvēdams. Tieši tagad, kad viņš nolēmis braukt, autobuss, kā par spīti, nenāca. Tas jau būs piektais. Vadims nebija ne sarūgtināts, ne satraukts, viņam vienkārši apnicis stāvēt. Bija arī auksti, sala kājas. Viņš dusmojās uz sevi un uz aizkavējušos autobusu, uz meteoroloģisko biroju un uz tām muļķīgajām un pretīgajām apkaunojuma jūtām, kas viņu pārņēma.

Beidzot piebrauca liels, ērts «ZIS» ar baltiem, aizsarmojušiem logiem, kuros, kā āliņģi aizsalušā upē, rēgojās tumšie, pasažieru atkausētie plankumi, pa kuriem redzēt ceļu. Cilvēki kāpa iekšā, no aukstuma krekšķinādami un bozdamies, izpūzdami baltu dvašu. Pasažieru nebija daudz, visi apsēdās, un palika vēl brīvas vietas. Konduk-tore_ ar biešu sarkaniem vaigiem, uzvilkusi neskaitāmus apģērba gabalus un tādēļ neticami resna un tūļīga, sēdēja savā vietā pie durvīm un izskatījās pēc tējkannas sildītāja. Oda pēc benzīna, kratīja, šūpoja... Vadims neskatījās aizmiglotajās loga actiņās un ceļa neredzēja. Viņš pēkšņi bija zaudējis visu interesi par braucienu, sēdēja saknupis, ar acīm urbdamies šofera platajā, čemodānam līdzīgajā ādas mugurā. Tad viņš aizsnaudās un, pamodies no pēkšņa grūdiena, sāka brīnīties: «Kādēļ es braucu? Kurp?»

Cilvēki piestātnēs arvien izkāpa un izkāpa, iekāpa maz. Autobusa beidzot palika tikai trīs: konduktore, Vadims un vēl kāds krācējs pakaļējā stūrī. Pēkšņi autobuss strauji devas, lejā no stāva kalna. Vadims redzēja šofera spogulī pazibam koka sētas, baltus jumtus, kokus, viņu pēdējo reizi sakratīja, un autobuss apstājās. Vadimam bija notirpušas kājas, sagrīļodamies viņš devās uz durvīm un izlēca ārā.

Viņu apņēma negaidīts, pēc sniega smaržojošs klusums. Cik rāms bija visapkārt! Ne vēja pūsmiņa nekustināja augsto priežu galotnes, kas sniedzās baltajās, rāmajās debesīs. Zem autobusu stacijas nojumes uz barjeras sēdēja puisēns puskažociņā un velteņos un ar slēpju nūjiņu bakstīja sniegu. Ar sniegu aplipušās slēpes atradās viņam līdzās. Viņš drūmi palūkojās Vadimā, pēc tam uz tukšo autobusu — laikam gaidīja kādu no Maskavas.

Tālumā aiz kokiem klaigāja kovārņi. Vadims apstājās. Viņam uz mirkli apreiba galva no sniega un skuju smaržas un no šā apbrīnojamā klusuma.

Andrejs dzīvoja šosejas galā uz vistālākās stigas. Un, kamēr Vadims gāja pa gludi nobraukto, sniegaino ceļu, dziļi ieelpodams visapkārt dusošo mieru, viņa galva noskaidrojās un nepatīkamā smeldze kā tabakas dūmi pamazām izgaisa šajā dzidrajā priežu gaisā ...

Pie kādiem vārtiem, aiz kuriem bija redzama vienstāva māja ar mezonīnu, Vadims ieraudzīja Andreju. Tas stāvēja bez cepures, garos, melnos velteņos un vilnas kamzolī un piestiprināja pie vārtiem aizbīdni.

— Kur tad citi?

— Nevarēja atbraukt, — Vadims teica. — Sergejs raksta, bet Ļena arī ar kaut ko aizņemta.

Andrejs paraustīja plecus un no visa spēka iesita ar veseri pa naglu.

— Tad ir gan savādnieki! Šodien laiks kā izredzēts slēpošanai. Paturi, lūk, šeit! Nu tā ... — Viņš paņēma otru naglu un atkal sita, uzreiz ietriekdams naglu līdz pusei. — Labi, ka tu vismaz atbrauci, Vadjka. Es jau no paša rīta jūs gaidu.

Piesitis aizbīdni, Andrejs veda Vadimu uz istabu. Viņi izgāja cauri nelielam dārziņam ar kailiem kokiem un garām spirejām, kas bija bieži nostādītas gar abām celiņa malām. No kaut kurienes iznāca melns, pinkains suns skumīgu, slinku izskatu, kāds piemīt visiem sētu suņiem ziemā, laiski ierējās un pieskrēja pie Andreja, purnu pie zemes pieliecis. Apostījis Vadima mēteli, tas atgāja nost un ņēmās vārtīties pa sniegu.

— Droši vien sniegs būs, — Andrejs teica. — Redzi, kā viļājas ... Nu, te arī mana muiža!

Viņi uzgāja pa augstu lieveni tukšā stikla verandā, kur uz grīdas ar velteņiem bija iemīta mitra taciņa, bet pie baļķu sienas sakrauta saskaldīta malka, un no turienes istabā. Andreja istaba bija silta un uzkopta. Košs, austrumniecisks tepiķis klāja visu sienu virs Andreja rakstāmgalda, pie tās bija piesprausts ar sarkanu zīmuli aprakstīts papīrs. Vadims pieliecās un izlasīja: Andreja Siriha dienas režīms. Viss bija atzīmēts pēc stundām — rīta rosme, ēšanas reizes, institūta un mājas darbi, pat ūdens nešana no akas. Apakšā atradās divi paraksti:

«Ģimenes direktors Stepans Sirihs», «Ģimenes Kontroles priekšsēdētāja Olga Siriha».

— Spēcīgs raksts, — Vadims ar cieņu teica. — Bet kas tā Olga Siriha?

— Nu, Joločka, mana māsa! Atceries, sarīkojumā iepazīstināju!

— Ak Joločka! Es jau aizmirsu, ka viņa ir Olga ... Bet kur viņa ir?

— Aizgāja uz veikalu. Viņa vakar te, jūs gaidīdama, tā gatavojās — tieši šausmīgi! Istabu uzkopa, manu rakstāmgaldu — nu, skaties: taisni vai jānofotogrāfē un jāaizsūta «Pioņerskaja pravdai». Grīdas izmazgāja. Es saku: nu ko tu tādu paniku cel? Kas tās tavas grīdas redzēs? Bet nē, man jābūt klusu, es neko nejēdzu, viņa taču, redz, uzņem viesus savā mājā, un viņa grib, un yiņa nevēlas, un tra-ta-ta ... Nu pasaki — vai tu ievēroji, ka grīdas izmazgātas?

— Nu, es vēl nepaguvu ...

— Redzi nu! Es jau teicu! Bet viņai no rīta mugura sāpēja.

— Bet grīdas tomēr tīras. Katrs var redzēt, ka tīras,— Vadims teica, pacēlis «kājas, paskatīdamies zem kurpēm.

— Grīdas kā grīdas. Labi, pietiks šī sīkā temata. Tūlīt mēs iekodīsim.

Vadims teica, ka viņš neesot izsalcis un neko neēdīšot.

— Vienalga, iesim uz virtuvi! Pavēlēts krāsni iekurt.

Andrejs izgāja verandā un, atgriezies ar malkas klēpi,

nosvieda to ar troksni uz skārda plāksnes pie virtuves krāsns. Vadims apsēdās uz ķeblīša, vērodams, kā Andrejs rīkojas ar malku, sērkociņiem un papīriem.

— Tu saki, Ļena aizņemta? — Andrejs jautāja.

Vadims pamāja ar galvu. Brīdi klusējis, viņš neviļus

pateica skaļi, ko visu laiku ceļā bija domājis:

— Laikam vienkārši negribēja.

— Kāpēc tā? Vakar taču tā lēkāja — ah, ah!

— Kas lāi viņu zina ...

— Laikam jau nu zini, kāpēc, — Andrejs ar troksni pūta uguni. — Nedeg, ir gan posts ... Tāpēc, ka Serjoža nebrauca, vai ne?

— Tas iespējams.

— Nu skaidrs. Iedod vēl sērkociņus!

Vadims' pasniedza viņam sērkociņus un pēkšņi iejautājās:

— Andrej, tu esi kādreiz mīlējis?

— Esmu.

— Ko? — Vadims mehāniski jautāja, domādams par savu, un tikai pēc brīža sāka brīnīties par Andreja atbildi.

— Kādu meiteni... Viņa strādāja kopā ar mani rūpnīca. — Andrejs bija gandrīz iebāzis galvu krāsnī, un viņa balss skanēja nospiesti.

— Nu, bet tagad? Tas jau bija sen.

— Bet es arī tagad viņu mīlu.

— Un satiecies?

— Nē. Četrus gadus neesmu redzējis.

Viņš atkal ņēmās pūst uguni. Lūkodamies viņa vatenī tērptajā spēcīgajā mugurā, kurā smagi kustējās lāpstiņu pauguriņi, Vadims izbrīnījies jautāja:

— Tik ilgi?

— Viņa aizbrauca uz Ļeņingradu... Ir gan posts, malka galīgi slapja, — Andrejs murmināja, tupus locīdamies pa skārda plāksni un izvairīdamies pagriezt pret Vadimu seju. — Vakar vajadzēja pažāvēt.

— Bet kā viņu sauc? — Vadims jau ieinteresēts jautāja.

— Ga-ļi-na, — Andrejs teica skaļi, ar demonstratīvu mieru, taču balss viņam trīcēja. Acīm redzot, viņš pirmoreiz un pašam negaidot bija sācis runāt par šo tematu un centās slēpt satraukumu.

Krāsnī pēkšņi uzliesmoja uguns, un malka pamazām saka sprakšķēt. Degunā iesitās salkani, mitri dūmi. Andrejs iebāza krāsnī papīru un cieši pievēra durtiņas. Malka ātri iedegās, skurstenī sāka rūkt. Viņš atvēra durtiņas un piecēlās.

— Un tu esi laimīgs? — Vadims jautāja.

Andrejs pievērsās Vadimam, viņa seju apstaroja liesmas sārtais spīdums.

— Laimīgs, — viņš, galvu pamājis, sacīja. — Viņa pavasarī atbrauks, atrakstīja. Viņai jau divdesmit divi. — Viņš staveja, piespiedies pie sienas, un, Vadimā lūkodamies, smaidīja.

— Tu brīnies? Tā, redzi, iznāca ... Viņa strādāja par štancētāju sagatavošanas cehā. Bet tagad beidz medicīnas institūtu.

— Kādēļ gan brīnos? Es priecājos par tevi, — Vadims sacīja.

— Un to neviens nezina. Pat Jolka.

— Es priecājos par tevi, — Vadims atkārtoja klusāk. Viņš tiešām bija priecīgs par Andreju, bet viņam sametās skumji.

Piesēdies pie krāsns, viņš skatījās ugunī. Spēcīgi plosījās spožās liesmu mēles savīdamās un izjukdamas, piepūzdamās kvēlojošos uguns pūšļos! Cik pēkšņi un neganti rodas uguns! Pirms maza laiciņa vēl gruzdēja slapjā miza un šajā kvadrātveidīgajā alā bija auksts un tumšs, bet, lūk, — alkanā, versmīgā mutuļošana, trakojošā deja, dūkšana, sprakšķēšana, Vezuva izvirdums ... Un cik viegli nodzēst šo mazo Vezuvu, izsvaidīt, samīdīt, apliet. Vienu spaini ūdens — un liesma izčūkstēs, un pēc maza laiciņa atkal būs. auksts un tumšs ...

— Bet vai tu, Vadim ... kādu mīli? — viņš izdzirda Andreja pakluso balsi.

Viņam aizmiglojās acis, seja pietvīka. Viņš aizvēra durtiņas un piecēlās.

— Bija, Andruša, — viņš iesmiedamies sacīja, — bija un izbija!

— Kā tad tā?

— Nu ta. Spainis auksta ūdens ...

Viņš paskatījās apmulsušajā Andrejā un iesmējās.

— Tas bija sen, Andruša, — viņš teica, staipīdamies un bez vajadzības žāvādamies. — Un pēc pirmā spaiņa ūdens bija vēl citi, vēl saltāki. Visumā es pats droši vien biju vainīgs. Bet tagad vējš visu aizpūtis, visus šos gružus ... Iesim labāk dārzā!

Dārzā viņi sastapa Oļu. Tā atgriezās no veikala smaidoša, somu ar iepirkumiem vicinādama. Uzzinājusi, ka Vadims atbraucis viens pats, Oļa bija manāmi sarūgtināta.

— Te nu bija! — viņa neapmierināta sacīja. — Bet es domāju, ka atbrauks jūsu slavenā Ļena Medovska. Pat grīdas izmazgāju.

— Vadims, starp citu, to nemaz neievēroja, — Andrejs teica.

— Protams, jūs jau neko neievērojat! Bet Ļena Medovska būtu ievērojusi, jo viņa ir sieviete. Paturi! — viņa

pastiepa Andrejam somu. — Redzi, kādu smagumu stiepu. Būtu iedomājies atnākt pretim. Vai krāsni iekūri?

— Iekūru, iekūru, biedri priekšniek!

Kad viņi iegāja iekšā, Oļa pasauca Vadimu ēdamistabā apskatīties, kādas tur puķes. Puķu bija daudz, tās auga dažādos podos uz palodzes, uz skapja, uz galda, bet dažas bija aukliņās piekārtas pie griestiem.

— Andrejs jau jums laikam neko neparādīja, tā ir? Vai jums patīk puķes? Mans brālis tāds sausiņš, viņam tās galīgi vienaldzīgas. Un vēl lepojas ar to, — viņa žirgti čaloja. — Sī te ir tradeskancija — redzat, pakārtā? Un šī te ciprese, tā šausmīgi ātri aug. Bet šis ir vaska koks, kuram mans brālis sagādā mocības.

— Kādas mocības?

— Smēķē. Bet tas necieš tabaku. Vai viņš nesmēķēja šajā istabā, neredzējāt?

— Nē, mēs šeit nemaz neienācām.

— Jolka! Ko tu te esi nopirkusi? — Andrejs sauca no blakus istabas. — Te ir vīns.

— Jā, vīns. Un kas tad ir?

— Kam tad tas? — Andrejs iegāja, izbrīnā grozīdams rokā pudeli.

— Kā — kam! — Oļa nosarkusi teica. — Taviem viesiem..Tikai nezinu, kāds tas ir — vermuts. Es prasīju ne visai dārgu.

— Kur tu ņēmi naudu?

— Stipendiju saņēmu. Un vispār tā mana darīšana — kur, kur! Uz tevi tas neattiecas. Bet, ja tev nepatīk, es pati izdzeršu! — Oļa dusmīgi izrāva Andrejam pudeli no rokām un ielika skapī. — Mēs ar Vadimu izdzersim. Un ar tēti.

Izstāstījusi par visām puķēm, Oļa pieveda Vadimu pie neliela podiņa, kas atradās uz atsevišķa galdiņa. No podiņa rēgojās laukā dzinums mazā pirkstiņa lielumā. Pēc Oļas svinīgās sejas Vadims saprata, ka tas, acīm redzot, ir visapbrīnojamākais kolekcijas eksemplārs.

— Atminiet — kas tas ir? — viņa jautāja ar neslēptu prieku. Vadims sacīja, ka viņam ar savām zināšanām botānikā neesot nekādu cerību uzminēt.

— Nu pieliecieties un pasmaržojiet!

Vadims paklausīgi pieliecās un pasmaržoja. Neraugo-

ties uz visām pūlēm, Vadims neko vairāk nejuta kā mitras zemes smaržu.

— Nu? — Oļa nepacietīgi jautāja.

— Labi smaržo, — Vadims piesardzīgi teica. — Līdzīgs kādam ziedam.

— Ziedam? Tas taču citrons! Pēc citrona smaržo! — Oļa iesaucās. — Jums laikam iesnas. Pēc piecpadsmit gadiem no šā zariņa būs izaudzis liels citronkoks!

— Tad arī varēsi pasmaržot, Dima, — Andrejs teica.

— Līdz tam laikam, ceru, tev iesnas būs pārgājušas. Starp citu, man arī ir iesnas un tēvam arī...

Oļa paraudzījās brālī ar nožēlu un nopūtās.

— Labi, Andruša. Citronus tu nedabūsi, tas ir skaidrs. Nu — ēdīsim pusdienas?

Pēc pusdienām viņi pusstundu atpūtās un nolēma iet slēpot. Vadims izgāja dārzā. Andrejs atnesa divus pārus slēpju, un, kamēr Oļa istabā pārģērbās, viņi pabraukāja pa dārzu. Slēpes bija labas, iebrauktas, ar metāla slēdžiem. Vadims asi pagriezās un taisīja palēcienu, ar patiku juzdams, cik stingri tās turas pie zābakiem.

Oļa izskrēja ar lielu briežādas cepuri galvā, tumšzilās 9 slēpošanas biksēs un pelēkā svīterī. Viņa stāvēja un, vijīgi viduklī saliekusies, piestiprināja slēpes. Kad viņa pieliecās, Vadims uzreiz ievēroja, cik slaids un elastīgs izskatījās viņas augums svīterī.

— Nu vai drīz? Jolka! — Andrejs nepacietīgi sauca, braukādams mājas priekšā pa celiņu.

— Esmu kārtībā, — viņa sacīja, uzvilkdama cimdus.

Viņi izbrauca uz šosejas un tūlīt aiz vasarnīcas stūra

pagriezās pa meža stigu. Bija viena no tām rāmajām, gaišajām ziemas dienām, kad saules nav un tā nav arī vajadzīga — sniegs tik žilbinoši balts. Kādu gabalu gar stigas labo pusi stiepās žogi, aiz kuriem bija redzamas neapdzīvotas vasarnīcas ar aiznaglotiem slēģiem un mīkstu sniega kārtu uz jumtiem. Celiņi, kas veda uz vasarnīcu vārtiem, arī bija aizputināti. Tad žogi beidzās un labajā pusē pavērās plašs klajums ar atsevišķiem pauguriem, kas izskatījās pēc apsnigušām siena kaudzēm, un ar tumšiem mežu galiem pie apvāršņa. Kreisajā pusē cieši pie paša ceļa pienāca priežu sils. Andrejs ar Oļu, mazliet pastrīdējušies, nolēma griezties silā.

— Šeit es jūs pametīšu, — Andrejs pēkšņi sacīja.

— Man jaieiet vienā atpūtas mājā, jāpiezvana tēvam uz Maskavu. Uz kuru pusi brauksiet?

?— Pāri upei, uz Tatāru kalniem, — Oļa teica.

— Labi, es jūs panākšu.

Viņš pagriezās sāņus un žigli pazuda aiz kokiem.

— Tagad es iešu pa priekšu, — Oļa sacīja, pabraukdama Vadimam garām. — Pirmkārt, jūs nezināt ceļa, bet, otrkārt, būtu ļoti nepieklājīgi no jūsu puses visu laiku man muguru rādīt.

— Es jums iebraucu ceļu, — Vadims sacīja.

— Labi, bet tagad es to darīšu. Un bez tam — jūs ļoti lēni braucat.

— A-ā! Varbūt sarīkosim krosu?

— Noķeriet!

Un viņa, atpakaļ neatskatījusies, strauji aizskrēja uz priekšu. Viņas briežādas ausaine nozibēja starp kokiem ka liels, ruds putns. Vadims devās nopakaļ nesteigdamies, domādams panākt viņu pirmajos divdesmit metros. Viņam tomēr bija jāpieliek solis, jo Oļa attālinājās arvien vairāk. Beidzot viņš skrēja pilnā gaitā, cik vien bija spēka. Oļa negaidīti pagriezās sāņus un uzreiz pazuda jauno eglīšu biezoknī, un Vadims viņu nojauta tikai pēc zaru brīkšķēšanas un slēpju čirkstēšanas. Un tomēr viņš to panāca. Meža klajumiņā viņš šķērsoja tai ceļu, svilpdams, cik spēka, un tēlodams laupītāju. Viņa paguva aizlaisties līdz mežmalai un paslēpties zem lielas, kuplas egles. Vadims skrēja nopakaļus, turēdams abas nūjas kreisajā rokā un ar labo gatavodamies notvert laupījumu. Bet Oļa iesita ar slēpju nūju pa egles zaru, un Vadimam uzgāzās virsū sniega kupena. Viņam aizbira acis un aiz-ravas elpa no šā negaidītā pārsteiguma, un viņš taustīdamies rāvās uz priekšu un notvēra vilnas svīteri. Oļa stāvēja, uz nūjām atspiedusies, un skaļi smējās.

— Jūs esat īsts sala vecis! Nopurinieties taču! ...

Vadims smagi elpoja, ar cepuri slaucīdamies. Matos un

aiz apkakles bija piebiris sniegs.

— Un tomēr es jūs noķēru! — viņš smiedamies murmināja. — Nekur tālu netikāt!

— Bet ar kādām pūlēm! Ar kādām pūlēm! Ai, es vairs nevaru ... — viņa vēl arvien smējās, ar kailo plaukstu slaucīdama acis. — Lauzās caur mežu kā lācis! Ko jūs mani turat? Spēle beigusies.

— Un jūs zaudējāt.

— Nepavisam ne! Es tikai nevarēju aiz smiekliem paskriet.

Viņi gāja līdzās.

— Oļa, cik jums gadu?

Viņa svarīgi pacēla galvu.

— Kā mēdz teikt francūzietes: astoņpadsmit jau

garām.

— Tad jau jūs esat vecenīte! Un sen?

— Kas sen?

— Garām.

— Uz to francūzietes neatbild.

— Nu tomēr?

— Nu tomēr pirms diviem mēnešiem. Ziniet ko, ejiet pa priekšu! Citādi jūs sāksiet mani iztaujāt, kur es mācos, kādas man atzīmes. Ejiet, ejiet!

Vadims aizgāja pa priekšu, un Oļa viņu rīkoja no aizmugures, norādīdama virzienu. Drīz vien tomēr viņa pati aizrunājās un pastāstīja, ka mācoties lauksaimniecības tehnikumā un sapņojot veltīt savu dzīvi mežkopībai.

— Beigšu tehnikumu un aizbraukšu kaut kur tālu tālu, uz pašu nomali, — viņa stāstīja. — Uz Sibīriju vai Urā-liem kādā mežniecībā vai rezervātā. Pastrādāšu gadus trīs, tad braukšu uz Ļeņingradu, uz Mežkopības institūtu, vai uz Maskavu, uz Mežtehnikas institūtu. Vai jums patīk tāda specialitāte — fitopatologs — meža ārsts?

— Patīk. Kaut gan cilvēku, protams, interesantāk.

— Kā nu to ņem. Nezinu ... — Brīdi klusējusi, Oļa domīgi sacīja: — Mūsu zemē taču ir miljoniem hektāru mežu, bet mežu ārstu nepietiek. Lūk, kas par lietu. Man tik ļoti gribējās tikt šajā gadā uz mežu stādīšanu! Tur pašreiz visatbildīgākais darbs. Nu, bet mana tiesa vēl paliks, vai ne?

— Protams. Jūs pagūsiet.

— Jā, es pagūšu. Bet cik interesanti bija piedalīties ekspedīcijā! Es jau aizbraucu vasarā kopā ar Zinātņu akadēmijas ekspedīciju uz Voroņežas apgabalu. Mēs dzīvojām mežu kordonā, biezā biezā ozolu mežā ...

Viņi atkal gāja līdzās, lēni slēpes cilādami, un Oļa stāstīja par ekspedīciju. Pirmoreiz Oļa tik ilgu laiku aizbraukusi no mājām, un šis brauciens atstājis uz viņu neizdzēšamu iespaidu. Vadims gandrīz neko nejautāja,

tikai klusēdams un ar patiku klausījās viņas līksmajā stāstā par to, kā viņi mežā dzīvojuši teltīs un kādi tur bijuši jautri studenti un interesanti profesori, botāniķi un zoologi, jūnijā bijis daudz odu, bet tad pazuduši un parādījušās sēnes. Viņa tur tā atēdusies sēnes, ka tagad desmit gadu uz tām nevarēšot paskatīties. Un darbs bijis ļoti atbildīgs: izpētīt ozola mikorizu. Mikorizas problēma pašreiz ļoti svarīga, jo ozols esot galvenā kultūra mežu stādīšanā. Bet vakaros tur bijis pilns ar vakarlēpjiem, tie čiepstot kā cāļi un esot šausmīgi neuzmanīgi...

— Ak, kur gan mēs esam nonākuši? Te taču Bezdibenis! — Oļa, pēkšņi apstājusies, iesaucās.

— Kāds Bezdibenis?

— Ezers. Bet mums vajadzēja uz upi.

Viņi stāvēja sila malā. Viņu priekšā izpletās neliels, līdzens lauks — aizsalis ezers ar stāvu pretējo krastu, kur redzami neapsnigušo smilšu brūnie plankumi. Virs sniega rēgojās piekrastes niedrāja sakaltušie stublāji. Pa ezera balto, gludo virsu pastaigājās vārna.

— Nu lūk, — Oļa uztraukusies sacīja. — Es vien esmu vainīga. Veselu stundu esam zaudējuši. Iesim ātrāk, citādi Andrejs droši vien jau pie kalniem, bet mēs vēl šeit.

Metās jau tumsa, kad viņi, pārgājuši klajumu un pār-kļuvuši pa ledu pāri Maskavas upei, nonāca pie Tatāru kalniem. Šaipus upes mežs bija retāks un auga tikai priedes. Kalnu piekājē viss sniegs bija ar slēpēm izrakstīts, taču ne mežā, ne šeit viņi nesastapa neviena cilvēka.

— Lūk, Lielais kalns, — Oļa teica, rādīdama ar nūju uz kailu virsotni, kas balta vientuļi vizēja jauno priežu vidū. — Mēs to tā bērnībā iesaucām. Mums tas likās šausmīgi augsts. Bet tagad, liekas tas kļuvis vecs, kailu pakausi, mazs, zems ... Bet priedes izaugušas, paraugieties, cik lielas!

Viņi uzbrauca kalnā. Andreja nebija, un neviens neatsaucās uz Vadima kliedzieniem, tikai atbalss lejā priežu biezoknī ilgi un muļķīgā centībā atkārtoja: «Ei! ... Ei!... Ei!...»

— Aizgājis mājās, — Oļa nosprieda. — Es vien pie visa esmu vainīga.

No kalna bija redzams pretējais krasts, blāvi baltā lauka josla un tālāk nepārskatāmi tumši meži, krēslā iz-

plūduši, neskaidri. Pie apvāršņa meža melnumā mirgoja retas uguntiņas. Oļa skaidroja:

— Tas mirdzošais ir rūpnīcas atpūtas nams. Šis ir Borskojes, bet tur tālāk — Troickojes ciems.

Kalna virsotnē pūta vējš, un no kaut kurienes plūda gruzdošu skuju smarža.

Vadims pirmais nolaidās no tramplīna. Šeit bija divi tramplīni — viens mazs, pusmetru augsts, bet otrs uzreiz metri divi. Viņš brīnījās, ka nav nokritis, — nebija taču no kalniem laidies gadus septiņus! Tad laidās Oļa spiegdama un vaimanādama, taču pavisam veiksmīgi, pat vēl veiksmīgāk nekā Vadims. Viņa spiedza aiz pārgalvības. Visgarlaicīgākais bija atbraukt to lielo gabalu atpakaļ pie kalna un kāpt augšā.

— Jūs par Joločku laikam iesaukuši tapec, ka esat lokana kā eglīte^7, — Vadims pajokoja, lūkodamies, cik viņa veikli un žigli kāpj kalnā.

’ Pēc vairākiem nobraucieniem aizelsušies un sakarsuši viņi apstājās atpūsties kalna virsotnē.

’— Jūs braucat labāk nekā Andrejs, — Oļa sacīja, smagi elpodama. Viņa noņēma no galvas cepuri un noslaucīja pieri. — Mani var kaut izgriezt... Bet ar jums nav bail!

Viņa smaidīja, lūkodamās Vadima mirdzošajās acīs. Viņas seja bija sasarkusi un izskatījās tikpat tumša kā svīteris, tikai apsarmojušās skropstas tajā spīdēja kā baltas svītriņas.

— Bet vai tad jābūt bail? — Vadims jāutāja.

— Redziet, cik ātri satumst.

— Nu un tad?

— Un vējš ceļas ...

Patiešām sāka pūst spēcīgs vējš — iešalcās priedes, un šī šalkoņa arvien pieņēmās, paceldamās no lejas un atgādinādama tālu motoru rūkoņu. No priedēm bira smalks sniegs, sausas skujas.

— Būs sniegputenis, — Oļa teica, nemierīgi lūkodamās debesīs. — Brauksim mājās? Vai nebrauksim?

Vadims teica, ka tomēr jābraucot gan. Kad viņi nolaidās no kalna, tumsa pēkšņi un ātri sabiezēja, un nevarēja saprast, kas noticis: vai strauji iestājusies vakara

krēsla, vai nemanot piezadzies milzīgs mākonis un aizklājis debesis. Varēja gaidīt, ka tūlīt sāks snigt. 0|a steidzās pa priekšu, atpakaļ neskatīdamās, savā visātrākajā solī. Kad viņi nonāca uz lauka pie upes, sāka snigt. Visa apkārtne ietinās biezā, virpuļojošā sniega segā. Tas krita tik biezs, lielām, smagām pikām, ka likās, to pavadītu dobjš troksnis no debesīm. Krasts pazuda no acīm, iebrauktais celiņš izgaisa ...

Tumsā Vadims Oļu gandrīz nemaz nevarēja saskatīt, tikai dzirdēja viņas slēpju čirkstēšanu un nūju piesitienus sniegā. Viņi nepaguva aiziet līdz upei, kad sākās sniegputenis — vējš cirtās sejā, svilinādams to ar sniegu un aizraudams elpu. Visapkārt bija bieza, virpuļojoša sniega tumsa bez mazākā gaismas stara.

— Oļa! Pagaidiet! — Vadims iesaucās un uzreiz aizrijās ar sniegaino vēju. Viņš izdzirdēja Oļas izmisušo balsi:

— Es neredzu ceļa ...

Viņa apstājās, un viņš tikko nepakrita, uzbraucis viņai virsū ar savām slēpēm.

— Sekojiet man! — viņš sauca. — Es iešu pa priekšu!

— Kur upe?

— Jūs varat paiet?

— Es varu. Tikai man slēdzis vaļā ...

Viņš pietupās pie Oļas kājām un ilgi stīviem pirkstiem bez redzēšanas pārlika siksnas, kas bija cietas kā koks. Viņa pirksti sastinga, un viņš tos berzēja ar sniegu. «Kaut tikai varētu nokļūt līdz mežam!» Vadims domāja un jau ne pa jokam nobijās. Viņš baidījās par Oļu, kas varēja pagurt, iekrist sniegā, apaukstēties un saslimt, iedomājās Andreja un tēva uztraukumu un pukojās uz sevi, ka nav O]ai uzstājis laikus iet mājup.

Vajadzēja iet pāri upei uz mežu. Bet kur tad bija upe? Vadims devās uz priekšu uz labu laimi. Slēpes tikko kustējās, grima sniegā, un viņam likās, ka kājām tiktu ātrāk uz priekšu. Pēc katriem desmit soļiem viņš atskatījās un pagaidīja Oļu. Viņa nāca arvien lēnāk un beidzot pavisam apstājās.

— Mēs esam apmaldījušies, — viņa pēkšņi klusu iesmējās. — Jūs droši vien nožēlojat, ka atbraucāt?

Viņš nez kādēļ nevarēja izteikt ne vārda un tikai purināja galvu.

— Bet es esmu priecīga ... — viņa čukstēja un pacēla galvu. —.Nu, iesim! Ilgi stāvēt nedrīkst.

Viņi laikam riņķoja vienā vietā. Ne meža, ne krasta, tikai lauks un lauks visapkārt. Pagāja pusstunda vai stunda, bet putenis nestājās. Pēkšņi viņi skaidri izdzirda priežu šalkoņu. Vējš mitējās. Pēc mazā brīža Vadims uzdrāzās ar slēpēm koka stumbram. Tātad viņi bija pārbraukuši pāri upei! Tagad vajadzēja vienkārši iet gar mežmalu. Agri vai vēlu viņi iznāks uz meža stigas.

Abi galīgi nomocījušies gandrīz nemaz vairs nerunāja. Oļa apstājās arvien biežāk. Tad pēkšņi apsēdās sniegā zem koka un sacīja, ka šeit ir tik labi un tālāk viņa neies. Viņa atspieda muguru pie priedes un pievilka klāt ceļgalus. Vadims mēģināja Oļu pierunāt celties, tad satvēra to aiz rokas un vienā rāvienā piecēla. Viņš turēja to cieši, jo Oļa grīļojās un tās galva ar aizvērtām acīm atliecās atpakaļ.

— Mīļā Oļa, jāiet! Nedrīkst! — Vadims izbijies runāja. — Nu iesim?!

Oļas sejā krita sniegs.

— Man ir labi, — viņa teica, galvu palocījusi. — Es negribu ...

— Jums jāiet! Turieties! — Vadims spēcīgi viņu sapurināja aiz pleca.

— Jā, jāiet, jāiet... Man jāiet... — viņa Čukstēja, atstumdama Vadimu ar nevarīgu roku, un saslējās. — Laidiet mani! Es iešu ...

Viņi pagāja dažus soļus pa mežu un pēkšņi ieraudzīja uguni. Tālu priekšā aiz tumsas un sniega segas tā griezās un mirgoja kā jāņtārpiņš. «Kādēļ tā griežas?» Vadims domāja, sasprindzināti lūkodamies mirgojošajā punktā. «Tas no noguruma, acis maldina... Droši vien laterna pie stūra vasarnīcas, pie stigas. Vējā šūpojas.»

Laterna tomēr tuvojās. Tai līdzās iemirgojās otra. Oļa satvēra Vadima roku.

— Ai, man liekas ...

— Kas?

— Pagaidiet! ... — Oļa saspieda viņa pirkstus negaidīti spēcīgi. — Tēt! Andrej! — viņa sauca ne visai skaļi.

No tumsas reizē atsaucās divas vīriešu balsis. Pirmais ar slēpēm piebrauca vecais Sirihs. Vadims ieraudzīja garu augumu puskažociņā un tumšu, ar sniegu piebirušu

bārdas kušķīti. Laterna pacēlās uz augšu un apgaismoja Vadimu un Oļu.

— Tad ta jauki... — Sirihs runāja rāmā basā. — Lācis ar lāceni. Vai tev, Oļa, prāta nemaz vairs nav?

— Kas tad ir?

— Kā — kas ir? Cilvēks atbraucis no Maskavas pastaigāties, atpūsties, bet tu viņu cauru nakti pa mežu vazā! Kā nav kauna?

— Mēs sniegputenī apmaldījāmies, — Vadims teica.

— Oļa nav vainīga, ko jūs! Viņa ļoti nogurusi...

Piebrauca Andrejs un arī pacēla laternu.

— Tu viņu neaizstāvi, — Andrejs dusmīgi sacīja.

— Tie visi ir nieki. Viņa visu mežu izstaigās aizvērtām acīm. Zinām jau!

Oļa klusēja, galvu noliekusi, un purināja ar cimdu no svītera sniegu.

— Tu zini, kur jūs atrodaties? — Sirihs jautāja.

— Zinu, — Oļa klusi sacīja, — Troickojes mežā.

— Kas tā par izdomu! Ievedusi Troickojes mežā, sešus kilometrus no mājām. Kādēļ tu tādus kumēdiņus spēlē? Ko?

Oļa nopūtās un, galvu pacēlusi, nedroši runāja:

— Es gribēju kādreiz apmaldīties. Bet vienai nekādi neizdevās. Lūk ...

— Nu, un kas?

— Nu, Vadims apmaldījās... un es it kā ...

— Tevi it kā nopērt vajadzētu, — Sirihs teica. — Liela meita, studente, bet skolas niķi prātā!

— Nē, tas vienkārši muļķīgi! Muļķīgi no viena gala līdz otram! — Andrejs sašutis teica. — Pie manis atbrauc biedrs, bet viņa ... Tad velns zina vai tev vispār ir smadzenes galvā, Jolka? Vadim, tu mani atvaino. Protams, es esmu vainīgs, ka aizlaidu tevi vienu ...

Vadims paņēma Andreju zem rokas, gribēdams kaut ko viņam atbildēt, un pēkšņi iesmējās. Tik uzjautrinošas viņam šajā mirklī likās nesenās bailes un šī skarbā saruna laternu gaismā, un niknais Andrejs, kas nebija vairs pats sev līdzīgs, un Oļa, kas apmulsusi bakstīja sniegu ar slēpju nūjiņu.

— Andruška, bet tu, izrādās, proti arī skaistiesl —viņš jautri teica. — Tev brilles lēkā. Turi, turi, nokritīs!

— Slīd, deguns slapjš... — Andrejs nomurmināja,

brilles kārtodams. — Es taču gribēju tev palasīt priekšā jauno darbu, mums vajadzēja parunāties un vispār...

— Pagūsim, Andruša. Tik daudz laika vēl priekšā! Bet vai vīnu mums ar Oļu atstājāt?

— Jā, vīnu! — Oļa iesaucās. — Mēs ar Vadimu esam tā nosaluši, izsalkuši, bet jūs pat nepažēlojat. Kā nav kauna!

Istabā karsts. Augstu pie griestiem piekārtās trades-kancijas tievās stīgas viegli un nepārtraukti šūpojas. Vadims noslauka ar kabatas lakatu pieri un apvēdina seju. No karstuma saldi un neatvairāmi reibst galva un acis veras ciet.

— ...Tagad visam darbam biedrībā jākļūst citādam, — Andrejs saka, uz ķeblīša sēdēdams. — Kāpēc tad ar Kozeļski bija tik garlaicīgi? Nu tāpēc, ka viņš zinātniskās biedrības sēdes izvērsa par papildu lekcijām. Un atkal mums vajadzēja pazemīgi klausīties...

«Kādēļ viņš par to runā?» Vadims saspringti domā. «Jocīgs ... Viņš tomēr ir jocīgs. Vajag gulēt, nevis runāt. Vai arī, ja runāt, tad par ko citu ...»

Oļa ienāk ar veselu klēpi segu un palagiem. Viņai mugurā veca mājas kleitiņa, no kuras tā jau sen izaugusi. Kleitiņa tik īsa, ka redzami kailie, iedegušie ceļgali, un viņai neveikli pieliekties.

— Nu, — viņa nosviež visu klēpi uz dīvāna. — Tā jūsu guļvieta. Bet te spilvens, tikai pārmainiet pārvelkamo!

Oļa stāv un skatās, kā Vadims cīnās ar pārvelkamo. Viņas seja sārta, it kā viņa ilgi būtu stāvējusi pie krāsns, un acis mazliet spīd.

— Neko jūs nemākat! Vai tad tā velk? — Oļa saka un paņem no Vadima rokām spilvenu. — Apgrieziet pārvelkamo uz kreiso pusi!

Vadims paklausīgi apgriež pārvelkamo uz kreiso pusi.

— Tagad iebāziet rokas iekšā... nu, iekšā! Lūk, tā! Un saņemiet stūrus!

Klusējot viņā lūkodamies, Vadims saņem stūrus un sastingst, gaidīdams nākamo komandu.

— Tagad saņemiet spilvena stūrus!

Vadims nezina, kā to darīt. Ai, kāds viņš, tāds pats kā Andrejs — ne no šīs pasaules!

— Jā^ šorīt no rīta to vēl nevarēju teikt, bet pašreiz viņš tiešam liekas it kā no citas pasaules ieradies. — Oļa runā stingri, pavēloši, bet acis smaida.

— Nu, saņēmāt? Vai vēl ne? — viņa tur tam priekšā spilvenu. No slaidajām, līdz elkoņiem kailajām rokām plūst salda un maiga ziepju smarža. — Ko jūs skatāties manī? Turiet nu! Bet tagad velciet! Kā gan jūs tik vienkāršas lietas neprotat?

— Oļeņka, es visu protu darīt, — Vadims smaidīdams saka. — Es taču esmu bijis armijā. Bet man vienkārši patīk klausīties, kā jūs komandējat.

— Ak tā! Nu tādā gadījumā — arlabunakti!

— Labunakti, — Andrejs norūc. — Tev labpatikās padarīt to ne visai labu. Pulksten trijos tikai liekamies gulēt...

— Rūguma pods! Kafijas dzirnaviņas! — viņa parāda brālim mēli un izskrien, durvis aizcirzdama.

Nodziest gaisma. Arā arī tumšs — ne mēness, ne uguņu. Ar‘vieglu troksni no jumtiem birst sniegs. Augšā mezonīnā, liekas, kāds it kā piesardzīgi uz pirkstgaliem staigātu — bet tas arī sniegs. Vējš to pūš no jumtiem. Atlikušas tikai četras stundas. Tieši septiņos viņiem jāiziet, būs vēl tumšs kā naktī, kluss, un uz šosejas degs laternas. Pirmo lekciju lasa. Ivans Antonovičs, nokavēt nedrīkst.

22. NODAĻA

Rūpnīcas literāro pulciņu bija uzdots vadīt Andrejam Siriham un Vadimam. Pēc bfivdienām notikušas jau divas nodarbības, kuras vadīja Andrejs. Vadims abās bija klāt, bet nākamā jāvada viņam pašam.

Patiesību sakot, Vadims ļoti uztraucās. Tas, kas bija gaidāms, nepavisam nelīdzinājās pedagoģiskajai praksei skolā, ar kuru Vadims jau bija pazīstams. Šeit rūpnīcas pulciņā viņā klausīsies dažāda vecuma un dažāda attīstības līmeņa cilvēki, kas atraduši no regulārām mācībām un ierakstījušies pulciņā aiz dažādiem pamudinājumiem. Vienus interesēja dzeja, otrus — kara stāsti, trešie paši

noņēmās ar rakstīšanu, bet ceturtie vienkārši bija ziņkārīgi — kas tas par pulciņu un ko tur darīs?

Ar zināmu skaudību Vadims domāja, ka Andrejam bija vieglāk uzsākt, bet tagad jau viņam pavisam viegli. Viņš jau agrāk pazina rūpnīcu, viņam daudz draugu strādnieku vidū. Cik mierīgi, nepiespiesti viņš pret tiem izturas. Runādams vai lasīdams brīvi pastaigājas pa istabu, pats sevi pārtrauc ar negaidītiem jautājumiem, joku... Varbūt vienīgais, kas Andreju pirmajā mirklī traucēja, bija Vadima klātbūtne. Bet drīz vien arī tas pārgāja. Un, kad kāds uzdeva jautājumu, uz kuru Andrejs nevarēja atbildēt, viņš vienkārši, bez samulsuma jautāja:

— Dima, vai tu neatceries? Es esmu aizmirsis...

Un Vadims, nosarcis no negaidītā pārsteiguma un juzdams sev pievērstus desmit ziņkārīgu acu pārus, piecēlās un atbildēja.

Savu nodarbību Vadims bija nodomājis veltīt Maja-kovskim. Trīs dienas viņš gatavojās ļoti pamatīgi un rūpīgi, gluži kā referātam Zinātniskajā biedrībā. Pārskatīja kaudzi grāmatu par Majakovski un visu lekcijas tekstu uzrakstīja uz papīra. Viņš centās izraudzīties vienkāršus, saprotamus vārdus, pārāk neiegrimt teorijā un galveno uzmanību pievērst Majakovska biogrāfijai, atmiņām par viņa lieliskajām, asprātīgajām runām, zibeņātrajām atbildēm. «To jau nu,» viņš nodomāja, «kaut kura auditorija labi sapratīs.»

Pienāca nodarbību diena. Nelielajā lasītavā bija sapulcējušies ap divdesmit cilvēku, bet pie galda zāles vidū zem gaišas lampas stāvēja Vadims. Viņš lasīja savu referātu, klausītājus gandrīz neredzēdams, — viņš nevarēja sevi piespiest pat retumis pacelt acis no papīra.

Jo ilgāk Vadims lasīja, jo skaidrāk juta, ka pirmā nodarbība nav izdevusies. Ne tikai nav izdevusies, bet izgāzusies ... Referāts iznācis tik nedzīvs, primitīvs, ka Vadims, to lasīdams, ar šausmām domāja: kā gan viņš varējis tā uzrakstīt?! Visi tie «vienkāršie un saprotamie» teikumi un izteicieni, kurus viņš tik ilgi un centīgi bija sacerējis, tagad viņam likās galvenais ļaunums: tieši tie radīja pelēcīga, neinteresanta primitīvisma iespaidu. Viņam pašam tagad bija pretīgi tos lasīt. Viņš mēģināja lasīdams šo to izmest, šo to pateikt citādi, — bet vai tad daudz tā varēja grozīt? Protams, ne: tieši tāpēc ne, ka

viņu mulsināja neveiksmes apziņa, viņš kļuva neattapīgs un baidījās atkāpties no uzrakstītā, lai pavisam nesarunātu muļķības.

Un viņš lasīja un lasīja, ar acīm papīrā ieurbies, un viņa balss kļuva arvien vienmuļāka, arvien garlaicīgāka, neskaidrāka ...

Viņu it kā klausījās uzmanīgi. Bija ļoti kluss. Taču Vadims juta, ka šī nerunāšana, šis dziļais klusums, kas apņēma viņu no visām pusēm, bija galvenokārt pieklājība. Nē, viņu neklausījās uzmanīgi, bet pieklājīgi.

Viņš vēl cerēja, ka mazliet visu uzlabos jautrie nostāsti par Majakovska runām. Visas kodīgās epigramas, momentānos, izmeklētos kalambūrus, asprātības, anekdotes viņš pataupīja sava referāta beigām. Nonākdams pie tiem, viņš gandrīz izmisis ar niknumu domāja: «Ja nu tie nepalīdzēs, tad ir beigas, bezcerīga izgāšanās!»

Un viņš sāka stāstīt. Kā iepriekš, viss bija klusu. Tad pamazām sāka rasties rosība: sakustēšanās, sačukstēšanās, kāds pāris reižu iesmējās, kāds ieklepojās, atkal — kāds kluss, it kā nedrošs smiekliņš ... Un — viss. Vadims, jau noskaities, ar sašutumu domāja: «Kas tad ir — viņi atradinājušies smieties, humoru nesaprot? Ja tās nelīdzēja, kas tad līdzēs?» Viņš neviļus pacēla acis un pirmoreiz ieraudzīja savu klausītāju sejas — mierīgas, pieklājīgi smaidošas... Pēkšņi viņš saprata, ka tie nemaz nav atradinājušies smieties, bet tas, ko viņš pašreiz stāsta, viņiem_ vienkārši jau sen zināms. Viņi jau smējušies par to savā laikā, varbūt reizē ar viņu, Vadimu.

Sava atklājuma pārsteigts, pavisam samulsis, Vadims steidzīgi kaut ka nobeidza referātu un paziņoja pārtraukumu.

Visi reizē piecēlās, trokšņaini un it kā atviegloti. Bet Vadims apsēdās uz krēsla un aizsmēķēja. Pie viņa pienāca viņa agrākā paziņa — dispečere Musja.

— Vadim Petrovič, jūs šodien esat šausmīgi nopietns, — Musja teica, lūkodamās viņā smejošām acīm. — Jūs nevar pazīt.

Vadims saklausīja Musjas vārdos zobgalību, un bez tam likās, ka tā koķetē, demonstrē visiem savu pazīšanos ar viņu. Viņš sausi noteica:

— Es, Musja, atnācu uz pulciņa nodarbībām, bet ne uz deju vakaru. Vai jums ir kādi jautājumi?

— Man? Vairāk nav... — Musja samulsusi pakratīja galvu un aizgāja. Bet Vaftms uzreiz saprata, ka atbildējis muļķīgi un ka pēc šīs nabadzības ar nosaukumu «referāts» katrai lietišķībai un stingrībai vajadzēja izskatīties ļoti smieklīgai un muļķīgai. Vēlāk Vadims šo sarunu ar Musju vienmēr atcerējās un kaunejas par to.

Vispār pirmajā dienā Vadims izdarīja daudz muļķību. Piemēram, referāta laikā kāds no klausītājiem — pieaudzis vīrietis tumši zilā speciāltērpā un ar kravati, droši vien tehniķis vai konstruktors, — izvilka etviju, piesita pie tās ar papirosa iemuti un solīdā basā jautāja: «Vai smēķēt atļauts?» Mirkli vilcinājies, Vadims atbildēja: «Nē. Smēķēsim pārtraukuma laikā.» Kādēļ viņš tā teica? Tā dēļ, ko sauc par «cieņas parādīšanu». Bet kāda velna pēc šī cieņa, ja pats galvenais — referāts iznācis nederīgs!...

Pie Vadima galda pienāca pamaza auguma jauneklis biezām uzacīm, apņēmības pilnu, melnīgsnēju seju. Viņš atspiedās pret galdu ar rokām, ļoti lielām, dzīslainām, ar atpakaļ atliektiem, plakaniem īkšķiem, — tādas rokas varēja būt atslēdzniekam pusmūža gados, — un sacīja, lēni un stingri vārdus izrunādams:

— Man ir jautājums, Vadim Petrovič. Kas no mūslaiku dzejniekiem, pēc jūsu domām, turpina Majakovska līniju?

— Neviens! — pēkšņi atsaucas spalga un smalka, gandrīz zēna balss. Pie galda parādījās stipri mūsains jauneklis ar lielu pieri, gadus astoņpadsmit vecs, — Vaļa Batukins, rūpnīcas dzejnieks, ar kuru Vadims jau bija iepazinies Andreja nodarbībā.

— Nepareizi, — Vadims sacīja. — Visa padomju poēzija visumā iet pa to ceļu, pa kuru gāja Majakovskis.

— На! Tram-ta-ra-ram, tram-ta-ra-ram, — Batukins kareivīgi iesmējās. — Poēzija, protams, iet! Bet dzejnieki — «katrs gudrs»! — atkal ar spīļarklu ar...

— Ko nozīmē: ar spīļarklu ar? — jautāja kāda trešā balss.

— Nu to, ka negrib no Majakovska mācīties. Atkal kaļ pantus pēc šablona.

— Bet «Karogs virs ciema padomes», pēc tavām domām, arī ir pēc šablona? — Musja sašutusi jautāja.

— Es, starp citu, neesmu to lasījis ...

— Bet ko tu vispār esi lasījis?

— Vaļuks taču tikai savus sacerējumus lasa! — kāds teica, un visi sāka smieties.

— Tas maz ko nozīmē... Lasījis esmu mazāk, bet saprotu vairāk.

— Nē, Batukin, jums nav taisnība! — Vadims teica pieceldamies. Viņš pēkšņi sajuta negaidītu pārliecību un enerģijas pieplūdumu, kā vienmēr pirms strīda sākuma. — Majakovskis ietraucās poēzijā ar jaunām idejām, tematiem, jaunu, revolucionāru saturu. Tā Majakovska līnija... Vispār sēdieties, biedri! Pārtraukums beidzies! Runāsim pēc kārtas.

Taču kārtību neizdevās uzreiz nodibināt. Un Vadims arī sevišķi necentās to darīt. Šis pēkšņais strīds, kas izcēlās pārtraukuma laikā, jau bija viņu aizrāvis, strauji izvedis no skumjā mulsuma stāvokļa.

Batukins runāja kliedzošā, puiciskā balsī, ar viņu strīdējās tas pats druknais atslēdznieks ar biezajām uzacīm — viņa uzvārds bija Balašovs. Cits pēc cita uzstājās pieaugušie strādnieki, jaunie puiši, meitenes, skaitīja no galvas dzejoļus, runāja aizrautīgi, cits citu pārtraukdami. Arī pats Vadims pārtrauca viņus un sāka skaitīt dzejoļus — liekas, pirmoreiz mūžā no galvas tik lielas auditorijas priekšā. Viņš bija aizmirsis visu — savu samulsumu, demonstratīvo stingrību, ko viņš .bija ieņēmis pirmajā stundā, un neizdevušos referātu. Viņš strīdējās, pierādīja savu viedokli neatlaidīgi un nikni, kā bija to paradis darīt biedru vidū institūta gaiteņos, Zinātniskajā biedrībā.

Un viņš vairs nesēdēja pie galda, bet, gluži tāpat kā Andrejs, staigāja pa zāli lieliem soļiem un smēķēja papirosu. Kādā mirklī, novērtēdams visu šo dienu, Vadims saprata, ka neveiksme ar referātu iznākusi viņa nepareizā priekšstata dēļ par saviem klausītājiem. Cilvēki, kas sēdēja viņa priekšā — vītņu slīpētāji, tehniķi, šoferi, ekspeditori, palīgierīču izgatavotāji, atslēdznieki, — bija lasījuši tās pašas grāmatas ko viņš, interesējušies par tiem pašiem jautājumiem, droši vien pierakstīti tajās pašās bibliotēkās — Ļeņina un Vēsturiskajā; viņš droši vien ticies ar viņiem muzejos un izstādēs, sēdējis tiem līdzās teātros. Daudzi no viņiem mācījušies strādnieku jaunatnes skolās, bet daži droši vien bija tādi paši studenti kā viņš — mācījās vakara institūtos.

Un tagad, kad viņš bija iepazinies ar tiem, — kaut arī

par to samaksājis ar neveiksmi, pārdzīvodams dažus rūgtus un nepatīkamus brīžus, — tagad viņš jutās viegli, vienkārši un līksmi...

Vadims ierosināja, lai visi nolasa savus dzejoļus un stāstus, kas nu katram ir. Batukins pieteicās pirmais. Viņš izturējās ļoti brīvi, nesamulsa un skaļi un skaidri izrunāja vārdus. Dzejoļi bija jauneklīgi, naivi. Kāda dzejoļa virsraksts bija «Mans cehs», un tas sākās šādi:

Klau, elektriskie urbji palsi te dzied visskaistākā balsī un pneimatiskais āmurs, mūžīgi jauns, it visu dienu kaļ un sit.

Batukinu klausījās nopietni, uzmanīgi. Tad sākās apspriešana.

— .Man patīk lasīt dzejoļus, kad ir skumji, — teica kāda meitene, — tāpēc ka skumjos dzejoļos uzreiz viss skaidrs, bet, ja tie jautri, tad ielīksmo. Bet Valentinam nav ne skumji, ne jautri. Tikai rīmes: ritms ir, bet jēgas nav. Man liekas, dzejoļi jāraksta ar jēgu.

— Man arī liekas! — Batukins izaicinoši iesaucas. — Bet, ja tu nesaproti jēgu, tad nevajag teikt, ka tās nepavisam nav.

— Bet kāda tad tev tur ir jēga?

— Kāda! Nu tā... — viņš nenoteikti paplātīja rokas, — cehs, vispār ... apraksts.

Vadims viņu apturēja:

— Pagaidiet, Batukin! Jūs izteiksieties vēlāk.

Piecēlās drūmais atslēdznieks Balašovs un noteikti

runāja:

— Valentins Batukins ir spējīgs puisis, tas visiem redzams. Taču pagaidām viņš vēl dod nevis dzejoļus, bet brāķi. Ritms ir, bet domu pamaz. Un muļķību daudz. Kas tas par cehu, jājautā, kurā ir gan elektriskie urbji, gan pneimatiskie āmuri? Mums tāda ceha nav. Un vai tad elektriskie urbji dzied? Un kādēļ pneimatiskais āmurs «mūžīgi jauns»?

— Tu nepieķeries pie vārdiem. — Batukins nosarcis teica. — Kritizēt visi gudri, bet pamēģini uzrakstīt.

— Es nemaz nedomāju rakstīt. Bet dzejoļus esmu daudz lasījis un šo to saprotu.

— Cirtni tu saproti...

— Jā, cirtni es saprotu! — Balašovs uzreiz skarbi atcirta. — Bet tu, lielais dzejniek, atkal normu neesi izpildījis! Pagājušo nedēju biji saņēmies, bet tagad atkal nekā!

— Bet es varbūt uz avīzīti aiziešu strādāt, ja tu gribi zināt... — Batukins murmināja.

Viņš lūkojās Vadimā neatlaidīgi, caur pieri, ar sasprindzinātām gaidām un droši vien ar cerībām. Un Vadims saprata, ka viņš pašreiz pilnībā nevar atbalstīt Ba-lašova aso kritiku, kaut arī tā pareiza. Bija jāatrod kādi citi — atbilstoši vārdi, lai pateiktu taisnību un tajā pašā laikā uzmundrinātu jauno dzejnieku.

— Uzrakstīt labu dzejoli ir ļoti grūti, — Vadims, brīdi klusējis, lēni iesāka. — Tas tā uzreiz neizdodas pat joti spējīgiem, talantīgiem cilvēkiem. Jūsu biedri pareizi atzīmēja: dzejā nevar būt «cehs vispār» un «apraksts vispār». Dzejā visam jābūt precīzam. Un galvenais ir nevis skanīgais ritms, bet interesanta, dzija doma. Un doma atradīs ritmu. Bet es jums saku, — un Vadims pēkšņi piecēlās un pat ar plaukstu uzsita uz galda, — ka Batukins rakstīs dzejoļus! Un īstus dzejojus! Paskatieties, cik viņš labi pateicis par jauno atslēdznieku dzejolī «Nakts maiņa»... — Un Vadims noskaitīja no galvas kādu četrrindi.

— Jā-a, lieliski! ... — kāds teica it kā ar izbrīnu.

— Par to es nestrīdos, — Balašovs teica.

Un visi smaidīdami paskatījās uz Batukinu, kas nosarka samulsis un priecīgs un, cenzdamies slēpt smaidu, zemu nolieca galvu. Bet Vadims ar lepnumu domāja, ka viņš tikko panācis mazu pedagoģisku uzvaru.

Bija jau vēls, kad Vadims ierosināja nodarbību beigt. Daži piecēlās un aizgāja, bet pārējie izteica vēlēšanos noklausīties vēl vienu autoru. Tas bija elektrotehniķis no termiskās apstrādes ceha — Šamarovs, jauns cilvēks ar smagatlēta stāvu. Viņam bija sārta, laipna seja un tik gaiši mati, ka elektriskajā gaismā izskatījās pavisam balti. Viņš lasīja savu stāstu — vienīgo, ko viņš savā mūžā bija uzrakstījis. Stāsts bija par karu, joti īss, vienkāršs un vairāk atgādināja frontes aprakstu. Divi biedri — izlūki aizsūtīti vāciešu aizmugurē pēc «mēles». Viņi sagūsta vācu virsnieku, atsit vajātājus un nogādā

«mēli» savā daļā. Pa ceļam viņi pārpeld upi. Vācietis diy-reiz mēģina noslīkt, bet viņi to «izglābj»,^ izvelk krasta, izdara tam mākslīgu elpināšanu un atgriež pie samaņas. Uzdevums izpildīts. Beigas. Stāsits tā arī nosaukts: «Uzdevums».

— Vai tas ņemts no dzīves? — Vadims jautāja.

— Var teikt’, jā, — Šamarovs pamāja ar galvu. Viņš runāja klusu, neskaidri un visu laiku, kamēr lasīja, slaucīja ar kabatas lakatiņu pieri un vaigus. Šamarovs Vadi-mam uzreiz iepatikās, tāpat arī viņa vienkāršais, bez kādām pretenzijām uzrakstītais stāsts.

Pēkšņi kāda balss no beidzamajām rindām ierunājās:

— Semjon, tu taču tā nestāstīji...

— Kā tad? — Vadims jautāja.

— Tas ir viens un tas pats... — Šamarovs, pieri saraucis, nomurmināja.

— Nē, bet mums interesē, kā tad bija īstenībā, jeb vai jūs negribat stāstīt?

— Nu ko tur stāstīt... — Šamarovs nopūtās un sāka runāt vēl neskanīgāk un neskaidrāk. — Mēs peldējām pāri upei, bet uz mums atklāja uguni. Uzlaida virs upes arī gaismas raķeti. Nu, un mans draugs Nikolajs saka: laidīsim frici vaļā un nirsim katrs uz savu pusi. Protams, ar viņu, velnu, nebija iespējams ne nirt, ne ātri peldēt... jā ... Bet es saku: peldēsim vien tālāk. Bet viņš izbijās, atrāvās sānis, un tur viņu arī ievainoja. Slīkstu, viņš kliedz, glāb! Bet kā lai glābju! Man tas riebeklis piecu pudu smagumā, tikko varu pavilkt, bet pamest nav tiesību ... jā ... Bet tālāk viss tāpat, kā uzrakstīts.

— Bet Nikolajs ... — Musja ievaidējās, — noslīka?

— Noslīka, — Šamarovs teica, uz viņu paskatījies. Brīdi klusējis, viņš sacīja: — Vai tad to var rakstīt? Kaut gan mūsu komandieris, gvardes majors Jeršovs, sacīja, ka es esot pareizi darījis. IJet tomēr tā neuzrakstīsi.._.

— Bet man liekas, ka vajadzēja tieši tā rakstīt, ka notika dzīvē, — Vadims satraukts teica. — Būtu lielisks stāsts par karavīra pienākumu! Viņš taču nobijās, pameta jūs?

— Nobīsies tur ... Ne tikai nobīsies, prātu var zaudēt. Kad tevi kā pīli cenšas nošaut, bet tev nekādas aizsardzības. Te nav tas ... te ... tas ir skaidrs.

— Bet jūs taču nenobijāties!

— Kā nu ne! Arī es nobijos. To, protams, nevar uzrakstīt, kā īstenībā ir. Bet bija briesmīgi! Un galvenais, ka gaiss, nekur paslēpties ... Un ko tur teikt! ... Mēs ar viņu kā brāļi, divus gadus ...

Samarovs apklusa, spēji nolieca galvu, un visi uz mirkli palika klusu. Saruna tik pēkšņi izgāja no literāras apspriedes ietvariem, ka Vadims apjuka un nezināja, ko tagad teikt.

— Tu to pārstrādā, Semjon, kā tev ieteic! — Balašovs sacīja.

Samarovs pakratīja galvu:

— Nē, nepārstrādāšu. — Un klusi un stingri piebilda: — Ko gribēju, to uzrakstīju.

Un Vadims saprata, ka veltīgi ir mēģināt Samarovu pārliecināt stāstu pārstrādāt, un tas arī nebija vajadzīgs. Viņa priekšā atradās cilvēks, kas nemaz nedomāja kļūt par rakstnieku. Viņš bija uzrakstījis to, kas varēja būt un ko viņam būtu gribējies, lai tas tā būtu noticis.

— Bet vai jūs vispār domājat rakstīt? Mācīties šajā nozarē? — Vadims jautāja.

— Mācīties? — Samarovs neticīgi iesmējās. — Izolatoru uzstādīt iemācīsies, bet vai tad grāmatas rakstīt var iemācīties? Te mācies vai nemācies, ģēnijs tomēr vajadzīgs. Ģēnijs vai talants, kaut kas tāds. Lūk, piemēram, Maksimovs, — viņš pamāja ar galvu uz kāda jaunieša pusi, — katru lietu jums uzzīmēs, bet mani kaut vai uz vietas nosit, pat suni neuzzīmēšu ...

Kad nodarbība beidzās — bija jau ap vienpadsmitiem, — pie Vadima pienāca Balašovs un pateicās visu pulciņa dalībnieku vārdā. Vadimu ielenca, izjautāja, kas vadīs nodarbību nākamo reizi un par ko būs lekcija. Vadims bija aizkustināts: viņš juta, ka šīsdienas nodarbība visiem ir patikusi, nevērojot neveiksmīgo sākumu. Un viņam uznāca vēlēšanās sacīt, ka nākamo referātu viņš droši vien sagatavos labāk, daudz labāk, daudz interesantāk.

—- Referāts man, protams, nebija sevišķi izdevies, — viņš teica, mulsi smaidīdams. — Nu ... vārdu sakot, pirmie kaķēni jāslīcina. Nākamreiz, domāju, būs labāk.

Puiši, viņu ielenkuši, sāka runāt visi reizē, līdzjūtīgi un saprotoši smaidīdami:

— Ko jūs, Vadim Petrovič!

— Saprotams ...

— Viss normāli, ko nu tur!...

— Protams ...

— Nu lai būtu, kā jūs sakāt! — Vadims sacīja un atviegloti, jautri iesmējās. — Tā es pats sevī domāju.

Uz ielas izgāja lielā grupā, taču, kamēr Vadims nonāca līdz metro, viņam bija palicis tikai viens ceļabiedrs — visjaunākais literārā pulciņa dalībnieks Igors Sotņikovs. Tas klusēdams un savrup gāja Vadimam blakus un ilgi nevarēja uzsākt sarunu.

Vadims sāka runāt pats un uzzināja, ka Igoram būs drīz sešpadsmit gadu, ka pirms diviem mēnešiem viņš beidzis arodskolu un tagad strādājot par frēzētāju. Un mācoties astotajā klasē vakarskolā. Bez tam Vadims uzzināja, ka Igoram par visu vairāk patīk lasīt zinātniski fantastisko literatūru un it sevišķi viņam paticis Velsa romāns «Laika mašīna».

— Ziniet, es to izlasīju un visu nakti nevarēju aizmigt, — Igors moži sacīja. — Ja varētu uzbūvēt tādu mašīnu! Vareni!

— Bet ko tu darītu ar tādu mašīnu? — Vadims jautaja.

— Es, ziniet, sākumā sevišķi tālu nebrauktu, tikai gadus trīs uz priekšu. Lai tiktu līdz piecgades beigām.

— Nu, jāsaka, vēlēšanās pieticīga.

— Jā, pieticīga, taču mani ļoti interesē, — Igors nopietni sacīja. — Mēs dzīvojam ārpus pilsētas, pie Pavļec-kas ceļa. Bet es dzirdēju kādu referātu par mūsu ciematu, kāds tas būšot piecgades beigās. Pirmkārt, tur jau būs pilsēta, otrkārt, pie mums uzcels jaunu teātri, divus kinoteātrus, stadionu pieciem tūkstošiem skatītāju. Jaunu tiltu. Bez tam vēl skvēri, koki — tos es nemaz neskaitu. Mani galvenokārt interesē stadions. Bet pēc tam ... — viņš nopūtās. — Nu, bet pēc tam es brauktu uz komunismu!

— Nu, ja jau tu nokļūtu komunismā, tu droši vien vairs no turienes neatgrieztos? Ko? — Vadims smaidīdams jautāja.

— Ko jūs! Es noteikti atgrieztos, — Igors nopietni sacīja. — Vispirms man māte un māsa paliktu sociālismā. Un visi puiši

Viņi jau devās lejup pa eskalatoru gar apakšzemes stacijas peronu. Kā parasts šādā vakara stundā, cilvēku

nebija daudz: maskaviešu vilnis, kas atgriezās no darba, aizvēlies jau pirms dažām stundām, bet no teātriem, no koncertzālēm cilvēki vēl nenāca. Nedaudzie pasažieri, gaidīdami vilcienu, pastaigājās pa plašo, spoguļos mirdzošo zaļi vai arī sēdēja uz marmora soliņiem. Rūpīgi ģērbusies glīta meitene sarkanu formas cepuri galvā lēnām, gluži kā pastaigādamās, gāja pa pašu perona maliņu un vērīgi raudzījās savās jaunajās kurpēs ...

— Nu, protams, Herberts Velss bija talantīgs, izcils rakstnieks, — Vadims teica. — Tomēr ar viņa «Laika mašīnu» tu visai tālu neaizbrauktu. Un drīzāk gan atpakaļ nekā uz priekšu. Viņš mēģināja ielūkoties nākotnē daudz gadsimtu uz priekšu, bet patiesībā neredzēja pat to, kas būs pēc desmit gadiem. Viņš, piemēram, neticēja, ka mēs varēsim uzbūvēt metro. Teica, ka mums, boļševikiem, tas esot nesasniedzama, fantastiska iedoma. Bet mēs uzbūvējām. Un pat vēl viņam dzīvam esot.

— Vai Velss tam neticēja? — Igors jautāja ar izbrīnu un zināmu vilšanos. — Tas ir lieliski. Man, starp citu, arī visu laiku likās, ka šis izgudrotājs savā mašīnā aizbraucis nevis uz priekšu, bet atpakaļ. Viņam taču vajadzēja nokļūt komunismā, bet viņš nokļuva kaut kādā tur senajā Grieķijā, pat vēl sliktāk ...

Pirms pusotra gada Raja Volkova vēlēšanu kampaņā, būdama aģitatore, bija iedraudzējusies ar kādu savu vēlētāju — Vaļu Gruzinovu, arī studenti un viņas vecuma meiču.

Iepriekšējā_ gadā Vaļa bija beigusi Medicīnas institūtu un tagad stradaja klīnikā. Tā bija klusa, nopietna meitene, ļoti gudra, labi pazina teātri, mūziku. Raja ar viņu nesatikās bieži, bet šīs satikšanās katru reizi bija neparastas. Viņas divatā devās tālos izbraukumos ārpus pilsētas — uz Arhangeļskoji vai Muranovu, klaiņāja pa pavasarīgiem laukiem vai vēlā rudenī pa mitrām, lapu piebirušām, mīkstām meža takām. Dažreiz ziemā Vaļa pēkšņi ierosināja: «Aizbrauksim uz VorobjoVku, paskatīsimies, kā Maskava izskatās naktī!» Un viņas sēdās trolejbusā un pēc ilga brauciena izkāpa uz tukšas šosejas pie Vorobjov-kas tramplīna tumšā torņa, un skatījās lejup milzīgajā, mirgojošajā, nemierīgajā uguņu jūrā ... Viņas runāja par

daudzām dažādām lietām, bet visvairāk par cilvēkiem. Viņām abām nekad nebija garlaicīgi.

Daudzreiz Raja mēģināja pierunāt savu draudzeni atnākt uz Pedagoģiskā institūta sarīkojumiem, taču Vaļa nezin kādēļ nekad nenāca. Vienmēr viņai atradās neparedzētas atrunas, un Raja beidzot samierinājās ar to, ka Vaļu uz institūta sarīkojumiem atstiept nav iespējams. Raja to izskaidroja ar Vaļas kautrību un vairīšanos no nepazīstamu ļaužu drūzmas.

Drīz vien pēc atgriešanās no slēpju pārgājienā Raja devās pie Gruzinoviem. Viņa bija apsolījusi Vaļai aiziet tūlīt pēc atbraukšanas un sīki visu izstāstīt. Gruzinovi apdzīvoja divas istabas lielā komunālā dzīvoklī. Vaļas tēvs strādāja par meistaru tabakas fabrikā «Dukāts», māte — tai pašā fabrikā par tehnisko kontrolieri.

Raju saņēma Vaļas māte Anna Karlovna, drukna, spēcīga sieviete ar kuplām, vīrišķīgām uzacīm. Viņa tā savādi apjuka, pievēra durvis un mazliet šļupstēdama ar latvisku akcentu sauca: «Valentina, tev viesi atnākuši!» — tad atkal atvēra durvis plaši un lūdza Raju iekša. Otra istabā bija dzirdama skaļa, satraukuma pilna saruna. Vīrieša balss gandrīz kliedza:

— Tu re, kas par nelieti! Es viņam vēl paradīšu, redzēsi! ...

Un Vaļas uzbudinātā, drebošā balss:

— Klusē, tēt! Tas viss nav ...

— Lūk, ko iemācījies! Nelietis tāds... — vēlreiz nikni iesaucās vīrietis, ieklepojās un apklusa.

Straujiem soļiem Vaļa ienāca istabā. Viņa bija bāla, tuvredzīgās acis raudzījās mulsi.

— Kas tev ir? — Raja izbijusies jautāja, saņemdama viņu aiz rokas.

— Man? Nekas, pārpūlēšanās. Nieki... — Vaļa pakratīja galvu un piespiesti iesmējās. — Bet tu tiešām esi kļuvusi skaista! Ziedoša, sārtiem vaigiem... Vai tu pārgājienā tā esi uzlabojusies?

— Jā, bija brīnišķīgi. Bet tevi pat nevar pazīt...

— Nu labi, vēlāk ... Tātad tu atbrauci? Nu pastāsti, Raječka! Interesanti bija?

Raja stāstīja ilgi, taču bez aizrautības, juzdama, ka atnākusi nelaikā un viņu klausās tikai pieklājības dēļ. Bet Vaļa klausījās gandrīz bez kādas intereses, mehāniski

pajautāja, mehāniski dusmojās, kad Raja gribēja aiziet: «Ko tu! Es taču klausos, man ļoti interesē!»

Raja uztraucās, jo juta, ka draudzenei ir kādas bēdas. Var jau būt, ka Vaļa gribēja ar viņu tajās dalīties, taču, redzams, neuzdrošinājās uzsākt, kaut kas viņu atturēja. Bet pašai izjautāt bija neveikli, un turklāt vēl istabā, ne soli neatkāpdamās, it kā modri sardzē stāvēdama, uzturējās nerunīgā Anna Karlovna.

Gaitenī atvadoties, Raja sacīja:

— Vaļuša, nu atnāc nākamnedēļ uz mūsu kursa vakaru! Kaut gan tu tik un tā nenāksi...

— Kas jums būs? — Vaļa jautāja.

— Būs ļoti interesanti. Kāds mūsu students Sergejs Palavins uzrakstījis stāstu. Viņš to lasīs priekšā visiem mūsu kursantiem. Nu atnāc kaut reizīti! Satiksi Petju, puišus ...

— Es varbūt aiziešu, — Vaļa pēkšņi sacīja.

— Atnāksi? Nu tas ir prātīgi! — Raja priecīgi iesaucās un apskāva draudzeni. — Beidzot visžēlīgi uzklausīji! Redzēsi, ka tev patiks.

— Palavins — tas laikam jūsu personālstipendiāts? — Vaļa jautāja.

— Jā, un vispār attapīgs puisis. Nē, vakaram jābGt interesantam! Daudzi uzstāsies, iepazīstināšu tevi ar Petju ...

— Bet Palavins ir jūsu lepnums, jā? Zvaigzne?

— Nu ko tu mani tā iztaujā? — Raja iesmējās. — Es tev saku, ka būs interesanti. Vai tu man netici? Es tev apsolu.

Vaļa kaut kā ātri, saspringti palūkojās Rajā.

— Tāpēc ka ... Tu dzirdēji, kā tēvs aiz sienas kliedza? Tas viss attiecās uz Palavinu.

— Uz ko? Uz Serjožku Palavinu? ...

— Pašreiz es neko tev neteikšu. Vēlāk, vēlāk, — Vaļa steidzīgi runāja, — es nezinu, vai uz jūsu vakaru aiziešu. Es tev gribu kaut ko palūgt: vai tu pazīsti Vadimu J3e-lovu?

— Pazīstu, protams.

— Palūdz, lai viņš atnāk pie manis. Tikai ne šurp, bet uz klīniku. Viņš zina, kur. Lai vispirms piezvana. Labi?

— Labi, — Raja pamāja ar galvu. — Bet tomēr...

— Rājušā, — Vaļa saņēma viņu ap pleciem un pakra-

tīja galvu. — Pašreiz es neko neteikšu. Man jāparunā ar Vadimu, un pēc tam tu visu uzzināsi. Nudien, nav nekā interesanta. Tā ... — Viņa nogurusi pasmaidīja. — Ikdienišķs stāsts. Nu, uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, — Raja klusi sacīja.

Nākamajā dienā jau pirms lekcijas Raja satika Vadimu vestibilā un jautāja viņam, vai tas pazīstot tādu Vaļu Gruzinovu. Vadims pazina tādu.

— Viņa lūdza, lai tu piezvanot un aizejot pie viņas uz darbu, — Raja sacīja. — Turklāt iespējami drīzāk.

To Vaļa patiesībā nebija lūgusi, un Raja pēdējo teikumu pielika no sevis. Viņai likās, ka Vadima iejaukšanās kaut kā Vaļai varēs palīdzēt un, jo ātrāk, jo drošāk.

— Labi, es piezvanīšu, — Vadims izbrīnījies teica. — Bet, kādēļ, tu nezini?

— Nezinu. Kaut kas it kā sakarā ar Palavinu ... Vai tev arī nekas nav zināms?

Vadims paraustīja plecus. Raja jau sāka stāstīt:

— Tu saproti. Es iepazinos ar Valentinu ... — taču pēkšņi pārtrauca un, ātri pateikusi: — Vārdu sakot, noteikti piezvani viņai! — aizgāja.

Vadimam blakus pēkšņi parādījās Palavins. Viņam bija tāds izskats?, it kā viņš dziļi par kaut ko būtu noraizējies vai slikti gulējis.

— Sveicināts, Vadim! Ko viņa te luncinājās? — Sergejs īgni noskatījās Rajai nopakaļ. — Vai par mani kaut ko?

Sājā ziņā viņam bija sevišķa nojauta, sevišķa attapība. Kādreiz lielā zālē Vadims klusu ar kādu sarunājās par Palavinu un pēkšņi pamanīja, ka tas no zāles otra gala saspringti lūkojas uz viņu. Tas bija apbrīnojami un katru reizi nepatīkami pārsteidza Vadimu.

— Nē, — Vadims sacīja, — galvenokārt ne par tevi.

— Man ar tevi jārunā, Vadim. Iesim apsēdīsimies uz soliņa!... Jā! — Palavins pavīpsnāja. — Vispirms jau trešo dienu man zvana tas nelaimīgais Kozeļskis, un zini, kādēļ?

— Nu?

— Viņš lūdz, lai es uzrakstot savas domas par viņa darbu SZB. Lai uzrakstot uz papīriņa, bet viņš to parādīšot kaut kur — tur, kur viņu gatavojoties sist. Kādā institūtā vai ministrijā. Vārdu sakot, vajadzētu safabricēt

nelielu aizstāvības rakstu ar dažiem parakstiem. Kā tev tas patīk?

— Nu un kas tālāk?

— Man liekas, vecais sajucis no bailēm. Vajadzēja taču apdomāt! Es, protams, teicu, ka nevarēšu to izdarīt. Saka, esot slims, no mājas neizejot. Viņš tomēr saprata, gudrs cilvēks, atvainojās. Palieciet sveiki — uz redzēšanos! Viss. Nu-u, vecis! — Palavins noplātīja rokas un iesmējās jautrā nesapratnē, it kā aicinādams arī Vadimu smieties viņam līdzi.

— Vai tā ir visa tava runāšana? — Vadims pēc maza brīža jautāja.

— Nē jau, tā tikai epizode ... — Un Palavins atkal nedabiski ieklepojās. — Lieta tāda: gribu dabūt tavus izrakstus no Kozeļska lekcijām un Fokinas konspektus.

— Kādām vajadzībām?

— Gribu sagatavot uzstāšanos atklātajai Zinātniskās padomes sēdei.

— Par Kozeļski?

— Jā. Par Kozejski, tā sakot, pēc nāves, bet vispār — par formālismu, kosmopolītismu un visu citu. Tas būs martā.

— Zinu. Es pats arī gatavojos uzstāties.

— Tu uzstāsies? Kādēļ tad tu? — Palavins izbrīnījies jautāja. — Kozeļskis jau tāpat ir aiztriekts ellē. Viss taču izdarīts! Tev būs šaura kritika, bet es esmu nodomājis runāt plašāk, izmantot visus pēdējos materiālus no avīzēm ...

— Konspektus es nedošu, — Vadims negaidīti rupji pasacīja. — Tā nav tava darīšana — uzstāties par Kozeļski!

— Kā — nav mana?

— Nu tā. Tu viņu aizstāvēji sapulcē, aizstāvēji SZB, bet viņš tev izgādāja stipendiju ...

— Viņš man izgādāja stipendiju?

— Ne jau nu viņš, bet ne bez viņa līdzdalības!

— Stipendiju man piešķīra februārī, kad viņš jau sāka laist burbuļus. Muļķi!

— Muļķis biju — pietiek!

Viņi abi pēkšņi pietrūkās kājās un stāvēja viens otram pretim, it kā gatavi kauties.

— Tu laikam esi prātu zaudējis, — Palavins, nervozi iesmiedamies, sacīja.

— Man apnicis skatīties tavos cirka trikos! Skaidrs? — Vadims saniknots iesaucās. — Kad Kozeļskis tev bija vajadzīgs, tu staigāji viņa priekšā uz ceļiem! Bet nu stāvoklis izmainījies — un tu pirmais gatavojies viņu grūst ellē. Un tādā kārtā izpelnīties!

— Idiot, ko tu kliedz pa visu institūtu? — Palavins ļauni čukstēja. — Man ir lielākas tiesības uzstāties nekā tev...

— Nekādu tiesību tev nav!

— Lielākas nekā tev! — Palavins atkārtoja. — Tu tikai tukšu grabini, ar vējdzirnavām cīnies, bet es strādāju!

— Jā, un centīgi strādā — savā labā, lai sev kaut ko gūtu.

Palavins paskatījās Vadimam tieši acīs.

— Tu šos vārdus vēl atcerēsies, Belov, — viņš neskanīgi teica un aizgāja neatskatīdamies.

Vadims nolūkojās viņam nopakaļus, dūres sažņaudzis un uztraukti smaidīdams. Viņš pārdzīvoja pēkšņu, bet vēl ne pilnīgi apzinātu atvieglojumu.

23. NODAĻA

Ļena Medovska divas dienas nebija ieradusies uz lekcijām. Neviens nezināja, kas ar viņu noticis. Beidzot viņa atnāca un pateica, ka bijusi aizņemta ar pārcelšanos uz jaunu dzīvokli.

Tajā pašā dienā Vadims dabūja ielūgumu uz viesībām jaunajā dzīvoklī. Iepriekšējā dienā bijusi pieaugušo kompānija, bet šodien Ļena aicinot jaunatni. No institūta būšot tikai trīs: viņš, Serjoža Palavins un Maks Viļkins. Vairāk nevienu negribot aicināt, jo vienmēr vieni un tie paši, vieni un tie paši galu galā esot garlaicīgi. Visinteresantākie cilvēki varot apnikt, ja tos redzot katru dienu. Būšot kāds jauneklis Gariks no konservatorijas, kāds no teātra skolas, Ļenas skolas biedrenes, viņas brālēns ...

Viņa nosauca uzvārdus, runāja par kaut kādiem nepazīstamiem cilvēkiem — Vadims klausījās izklaidīgi. Pēdējā laikā viņu starpā bija nodibinājušās mierīgas, lietišķas

attiecības. Ārēji tas izskatījās tā, it kā būtu atgriezies pirmais kurss, kad viņi bija viens otram vienkārši studiju biedri. Un tas, liekas, abus apmierināja. Vadims nemēģināja Ļenai jautāt, kādēļ viņa tajā neaizmirstamajā dienā neieradās Baltkrievijas stacijā. Viņa pati pienāca pie Va-dima skaidrot, ka pēdējā mirklī māmiņa nelaidusi, jo tikko bijusi atlabusi no gripas, un, lai kā viņa lūgusi māmiņu, visi lūgumi esot bijuši veltīgi. Ļena atvainojās ar lielu nožēlošanu. Vadims viņai bez iebildumiem piedeva, jo tas viss viņam vienkārši vairs neinteresēja.

Un tikpat mierīgi un prātīgi Vadims tagad apdomāja viņas ielūgumu. Viņš saprata, kādēļ ielūgti tikai viņi trīs. Tas būs sevišķs vakars — pielūdzēju buķete, elku viesības. Ko tur teikt, lai uzjautrinās. Toties interesanti paskatīties uz citiem šajā buķetē, arī uz Palavinu. Var iet un var arī neiet.

— Es neapsolu, Ļena, — viņš teica. — Ja iznāks laiks, aiziešu. Man šodien rūpnīcā svarīga sapulce.

— Atkal rūpnīca! — viņa īgni saviebās. — Vārdu sakot, es tevi gaidu. Pacenties, Vadim!

Viņa iedeva tam adresi. Telefons viņiem esot jau iekārtots, bet neesot vēl pieslēgts.

Literārā pulciņa nodarbības šajā dienā notika komjaunatnes komitejā. Apsprieda jautājumu, kas visus satrauca, — par komjauniešu žurnāla izdošanu. Nolēma to nosaukt par «Griezni», un šajā jautājumā strīdu nebija. Toties strīdi iedegās par jautājumu, vai žurnāls būs tikai literārs vai tajā rakstīs arī par ražošanas jautājumiem.

— Ja tas ir rūpnīcas žurnāls, tad tam arī jābūt rūpnīcas žurnālam! — Balašovs runāja, apņēmīgi vicinādams roku. — Tas nozīmē, ka tam, tāpat kā visiem cehiem, jāstrādā rūpnīcas piecgadei.

— Bet kādēļ tad mums ir sienas avīze? — strīdējās viņam pretim strūgalvīgais Vaļa Batukins. —- Bez tam ir taču vēl viena daudztirāžas avīzīte, pietiek! Tik un tā mēs ar to nevaram sacensties ...

Pašā strīda karstumā pēkšņi atnāca rūpnīcas daudztl-rāžas avīzītes redaktors.

— Es jums atnesu piemērotu materiālu pirmajam numuram, — viņš teica, izņemdams no kabatas aploksni. — Tas atsūtīts mūsu redakcijai. Izlasiet, lūdzu, un izlemiet, ko darīt!

Balašovs sāka balsī lasīt vēstuli. Redakcijai rakstīja jauns kalējs Solohins. Tas izdomājis ierīci, ar kuras palīdzību varēja pagatavot uzreiz sešas detaļas, kas paātrinātu visu procesu trīs reizes. Racionalizācijas un izgudrojumu birojā pret Solohina ierīci izturējušies birokrātiski, atzinuši to par neefektīvu. Bet kalēju ceha tehnologa uzskats esot tieši pretējs: ierīces ideja esot ļoti pareiza, pat ļoti efektīva.

— Nu, Valentin, vai drukāsim? — Balašovs jautaja. — Vai varbūt nav vērts? Varbūt tavi triļļi svarīgāki?

— Drukāt jādrukā, protams ... maz kas ... — Batu-kins, pieri saraucis, nomurmināja. — Tikai vēl jāpārdomā, tā, redzi! Jāpārbauda, nevis tā — pa kaklu pa galvu.

Tika nolemts tūlīt sūtīt kādu uz kalēju cehu, jo Solohins šodien strādāja otrajā maiņā. Vadims nekad nebija bijis kalēju cehā un pieteicās iet Balašovam līdzi.

Tikko viņš bija pārkāpis ceha slieksni, tā uzreiz viņu apdullināja ’ neiedomājams troksnis. Sejā iesitās silts tvaiks un nokaitēta metāla smarža. Milzīgi pneimatiskie veseri un smagās preses, kas atgādināja mezozoja ēras briesmoņus, karājās abās pusēs plašajai telpai un bez apstājas, grīdai trīcot, dārdēja. Sarkans atspīdums dega to metāla locītavās. Cilvēki tiem līdzās izskatījās mazi, nevarīgi.

Vadims redzēja, kā cilvēks vieglā darba tērpā paņēma ar garām knaiblēm maigā oranžkrāsā kvēlojošu stieni un palika to zem milzīgā vesera. Uzspiedis ar labo kāju pedālim, cilvēks lika veserim it viegli saplacināt metālu. Reizēm viņš noņēma kāju no pedāļa un melnais, trulais vesera snuķis pacēlās un palika nekustīgs it kā tēmējot un tad atkal no jauna sāka vienmērīgi lēkāt. Stienis šķieda uz visām pusēm uguns šļakatas, taču drīz vien aprima, kļuva tumšs un pieņēma vajadzīgo veidu. Tad cilvēks to ar knaiblēm noņēma un nevērīgi nosvieda sānis. Gatavie kalumi, sasviesti kaudzē, laistījās sārti violetā krāsā, līdzīgi fazāna spārniem.

Solohins beidza detaļas apstrādāšanu — viņš stāvēja mazliet salīcis, kājas izpletis, un stingri ar knaiblēm turēja tievo stieni. Līdz ar katru vesera sitienu viņa rokas nodrebēja un mute uz mirkli nikni sašķobījās.

Kad viņš pienāca sasveicināties, Vadims redzēja, ka viņa kalsnā seja ar strupo degunu vienos sviedros, matu blondās cirtas salipušas uz pieres. Solohins nopriecājās, uzzinājis, ka komjaunatnes komiteja nolēmusi viņam palīdzēt, un rādīja savas ierīces maketu.

— Rīt iešu pie galvenā inženiera, — Solohins teica. /

— Es no tā Racionalizācijas un izgudrojumu biroja dvēseli izspiedīšu, bet viņi man izgatavos. Ja es ko esmu nolēmis, tam jābūt! — viņš apņēmīgi vicināja plaukstu.

— Lai tad tur lūst vai plīst!

— Labi, tu ej rīt, bet mēs iesim šodien, — Balašovs teica. — Mēs šo lietu izkustināsim, es tev apsolu! Iesim, Vadim Petrovič!

Racionalizācijas birojā viņus pieņēma padzīvojis inženieris ar pliku pakausi, zīmēdams akvarelī kādu diagrams Viņi stādījās priekšā kā žurnāla «Grieznis» līdzstrādnieki, kas interesējoties par Solohina izgudrojumu. Inženieris mazliet samulsa. Viņš nebija par tādu žurnālu dzirdējis un, acīm redzot, nodomāja, ka tas ir kāds viņam nepazīstams tehnisks izdevums.

— Redziet, biedri, — viņš iesāka, ieklepodamies un raudzīdamies pagaldē. — Solohins nav īsts izgudrotājs. Vienkāršs puisis, kalējs, taču, protams, ar drosmi. Bet tieši tādi cilvēki mums jāatbalsta, vai ne? Es saprotu jūsu interesi. Taču lieta, redziet, tāda ...

Inženieris sāka monotonā balsī, vēl arvien pagaldē skatīdamies, ilgi un sīki stāstīt par Solohina idejas būtību, stāstīja, ka tajā «kaut kas» esot, bet tā vēl nepavisam neesot izstrādāta. Bet Racionalizācijas birojs to nemaz nenoraidot, taču pašreiz visas nodaļas esot aizņemtas, ražojot piektajam ceham palīgierīces, projektu pavirzīt uz priekšu neesot nekādu reālu iespēju ...

— Jums tomēr vajadzēja dot vismaz pozitīvu novērtējumu, — Balašovs sacīja, īgni lūkodamies diagramā.

— Jums ir vērtējums?

— Lūdzu, — inženieris parakņājās pa galdu un izvilka papīra lapu. — Šeit vispārīgos vilcienos. Mazliet pavirši.

Viņš pasniedza papīru nez kādēļ Vadimam, un tas sāka skaļi lasīt:

— Tā ... «Tureklis detaļas KB-20 kalšanai šādā veidā neatbilst racionalizācijas procesam. Ekonomiskais efekts iespējams tikai pēc radikālas tehniskas pārstrādāšanas... Pamatideja liekas diezgan interesanta, kaut visumā nav jauna.» Vai to jūs saucat par pozitīvu novērtējumu?

— Zināmā mērā. Redzat, jūs neesat iepazinušies ar citu izgudrojumu novērtējumiem ...

— Mēs redzam vienu, — Balašovs sacīja, — ka Solo-hinam taisnība, kad viņš jūs nosauca par birokrātiem. Puisis cenšas, domā par savu darbu, bet jūs tā bez kāda pamata atvairāt viņa priekšlikumu. Komjaunatnes organizācija to nepieļaus!

Inženieris izbrīnā sarauca uzacis.

— Piedodiet — kāda komjaunatnes organizācija?

— Mūsu rūpnīcas komjaunatnes organizācija. Nepie-pieļaus! Saku jums droši.

— Atļaujiet, jūs taču esat... žurnāla pārstāvji?

— Jā, komjaunatnes žurnāla «Grieznis». Pirmajā numurā, kas drīzumā iznāks, jūs varēsiet par sevi izlasīt. Un Solohinu mēs aizstāvēsim visiem spēkiem.

Inženieris, redzams, sajuta atvieglojumu. Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni un pat pasmaidīja.

— Bet es jūs uzskatīju, zināt... Kāpēc tad jums, jaunie cilvēki, vajadzīga tāda mistika? — viņš runāja, ātri slaucīdams pliko galvvidu. Tad viņš atkal pievirzījās pie galda, paņēma otiņu un sacīja jau citā tonī: — Tad tā, jaunie cilvēki. Lūk, tā. Neko nevaru darīt.

ч— Tad tiešām neko?

'— Nē. Es jau jums desmit reižu skaidroju: direktora pavēle, nodaļas pārslogotas. Varat rakstīt, kas patīk, tas stāvokli nemaina. Tikai izblamēsieties ar savu pirmo numuru. Tā, redziet.

Viņš pamērcēja otiņu, noņēma no tās matiņu un pārliecās pār diagramu.

— Redzēsim, kas izblamēsies, — Balašovs draudoši sacīja. — Mēs pašreiz ejam pie direktora.

— Lūdzu, — inženieris pamāja. — Kā jums tīk.

— Sēž pilnā mierā un zīmē bildītes. Konservatīvais! — izejot no Racionalizācijas biroja, sašutis teica Balašovs.

Viņi devās uz rūpnīcas pārvaldi. Sekretāre teica, ka direktors esot ministrijā un šodien vairs rūpnīcā nebūšot. Saīguši viņi atgriezās atpakaļ komjaunatnes komitejā. Visi pulciņa dalībnieki jau bija izklīduši, un komitejā atradās tikai Kuzņecovs viens pats. Noklausījies Balašovu, viņš teica, ka rīt pats iešot pie direktora.

— 2ēl, ka Anatolijs Stepanovičs no mums aizgāja uz galveno komiteju. Ar to mēs katrā laikā būtu sarunā-

juši, — Balašovs nopūzdamies teica. — Bet jaunais, jupis viņu zina ...

— Kas tas Anatolijs Stepanovičs ir? — Vadims jautāja.

— Iepriekšējais direktors, pagājušajā mēnesi aizgāja. Bet tagad mums atsūtīja no citas rūpnīcas. Kaut kādu Medovski.

— Medovski? — Vadims kļuva uzmanīgs. — Bet kā sauc?

— Konstantins Ivaničs. Pēc izskata — stingrs vīrs.

«Vai tiešām Ļenas tēvs?» Vadims domāja. «Viņa ir

Jeļena Konstantinovna. Un viņas tēvs kāds ievērojams inženieris. Jā, iespējams!»

Viņš paskatījās pulkstenī — divdesmit minūtes uz desmitiem. Braukt, neiegriežoties mājās? Ar visu portfeli, ne-pārģērbies? Jā, tā gan. Tam pat ir zināma jēga ...

Vadims pacēlās ar liftu, kas vēl saldi smaržoja pēc lakas, līdz piektajam stāvam un izgāja kāpnēs.

Jau aiz durvīm viņš izdzirda klavieru skaņas un jautras čalas. Tiklīdz viņš piezvanīja, kāds tūlīt skrēja pa gaiteni atvērt durvis. Tā bija Ļena — zīda vakara tērpā, ļoti garā, pēc jaunākās modes. Viņa mirdzēja no galvas līdz kājām: mirdzēja lakādas kurpītes, mirdzēja tērps, mirdzēja granātu broša pie krūtīm, līksmi spulgoja viņas brūnās acis un košās, valgās lūpas.

— Beidzot tomēr! Vadim, kāpēc tik vēlu? — Ļena skaļi iesaucās, enerģiski viņam ņemdama nost cepuri un portfeli. — Novelc mēteli! Nav vairs vietas? Liec tieši virsū! ... Tā. Mēs jau tevi gaidījām, gaidījām ...

Piegājusi viņam tuvāk, Ļena klusu jautāja:

— Kādēļ tu neesi pārģērbies?

— Es nāku tieši no rūpnīcas. Mājās nemaz neesmu bijis.

— Nu nekas, sīkums ... Iesim!

Paņēmusi Vadimu aiz rokas, viņa veda to sev līdz. Vadims izgāja caur gaiteni un nonāca lielā istabā, kur pie galda sēdēja viesi — kādi divpadsmit cilvēki. Spriežot pēc visa, nevarēja teikt, ka šeit būtu ļoti mocījušies ar viņa gaidīšanu. Bija jau paēduši — kāds pie klavierēm spēlēja, pie galda trokšņaini, cits citu pārtraukdami, sarunā-

jās ar to sevišķo labsajūtu, ar kādu runā labi paēduši cilvēki; vīrieši smēķēja, bet meitenes sūkāja konfektes.

Ļena iepazīstināja ar Vadimu.

— Vadims Belovs — arī nākamais pedagogs, mūsu kopējais draugs.

— «Mūsu kopējais draugs» izmocīja mūs ar lielu gaidīšanu, — atsaucās Maks Viļkins un smaidīdams pamāja Vadimam ar roku.

Visi piekrītoši iesmējās.

— Vadims, starp citu, Serjožas Palavina sens draugs. Viņi kopā mācās jau kopš pašas bērnības, — Ļena stāstīja, bet Palavins, it kā neko nebūtu dzirdējis, turpināja sarunu ar savu blakus sēdētāju.

— Jā, kopš bērnības, — Vadims sacīja, lai tikai kaut ko pateiktu.

Starojoši smaidīdama, Albina Trofimovna lūdza Vadimu pie galda. Viņam piespieda izdzert soda glāzi vīna. Albina Trofimovna rosījās viņam apkārt, piedāvāja dažādus cienastus un salika priekšā no visiem ēdieniem. Viesi jau cēlās augšā, un Vadims jutās neērti. Uzkodis kaut ko un izdzēris vēl vīnu, viņš piecēlās un piegāja pie Maka.

— Nu, vecais, ko skumsti? Nav šaha spēlētāju?

Maks nicīgi savilka lūpas:

— Šahs un vīns? Nonsens. Es vēroju.

Vadims arī sāka vērot. Svešu vīriešu bija divi — tas pats jau minētais Gariks no konservatorijas, pieklājīgs, jauns cilvēks kupliem matiem, kas sauca Ļenu par Jeļenu Konstantinovnu, un Ļenas brālēns — elegants aviācijas leitnants, kas nogarlaikojušos izskatu sēdēja uz dīvāna un nepārtraukti smēķēja. Meitenes Vadimam nelikās interesantas, vismaz no pirmā acu uzmetiena. Viskošākā, visskaistākā no viņām bija Ļena.

Palavinu bija apstājušas vairākas meitenes, un viņš tām stāstīja, kādi priekšnesumi bijuši Jaungada vakara programas humoristiskajā daļā. Meitenes sajūsmā smējās un sita plaukstas. Kāds uzgrieza patafonu, bet tas skanēja veltīgi, dejotāju nebija ... Vismaz Vadims nejuta ne vismazāko vēlēšanos dejot. Viņam ļoti gribējās zināt, vai Medovskis mājās.

Ļena aicināja viņu apskatīt dzīvokli. Viņš gāja pa plašajām istabām, kuras smaržoja pēc tikko bonierēta parketa un kurās vēl dažas mēbeles bija sastumtas gar sie-

nām, kā tas mēdz būt, pārceļoties uz jauniem, lieliem dzīvokļiem, un, līdzi nedomādams, piebalsoja Ļenas možajiem paskaidrojumiem. Viņa lika tam atvērt sienas skapjus, pagriezt oriģinālos durvju rokturus, paraut vēdlodziņu auklas, kuri atvērās viegli, bez trokšņa, palaist vannas istabā karsto ūdeni un pat iemest virtuvē atkritumu vadā papirosa galu.

Dzīvoklis tiešām bija lielisks, taču Vadimu interesēja viens jautājums: kur tad tā saimnieks? Beidzot Ļena atvēra kādas istabas durvis un viņš ieraudzīja rakstāmgaldu ar zaļu galda lampu, grāmatskapjus, kuros mirdzēja zeltītas grāmatu muguras.

— Bet šeit tētes kabinets, — Ļena sacīja un aizvēra durvis. Vadimam tas skanēja: «Tētis nav mājās,» — un viņš jau tikko nepajautāja: «Kad tad viņš pārnāks?»

Viss vakars viņam pēkšņi likās nevajadzīgs. Viņš juta nogurumu un nolēma drīz doties mājās. Ja Medovskis pusstundas laikā neatgriezīsies, viņš ies mājās.

Kad Vadims atgriezās ēdamistabā, tur viss bija pa vecam. Tāpat bezjēdzīgi griezās patafona plates — tās citu pēc citas laiski, no dīvāna nepieceldamies, uzlika aviācijas leitnants; tāpat, viesiem laiku kavēdams, spriedelēja Serjožka Palavins. Nevērīgi atzveltenī sēdēdams un ar pīpi žestikulēdams, viņš stāstīja kaut kādas anekdotes, komiskus notikumus no institūta dzīves, tēlodams profesorus personās. Lai arī par ko iesākās saruna, viņš tūlīt tajā iesaistījās, pievērsa uzmanību, izteicās asprātīgi, iespaidīgi un kategoriski — it kā pielika punktu.

Vadims vēroja viņu ar pieaugošu naidu. Visas šīs asprātības un anekdotes viņam likās banālas, pelēcīgas, jo bija jau sen zināmas, sen apnikušas, taču šeit tās, acīm redzot, bija jaunums, un Palavina klausītājas uzņēma tās ar godbijību un jūsmīgu spiegšanu.

Beidzot Albina Trofimovna nolēma, ka ir mazliet netaktiski aizrauties tikai ar Palavinu un atstāt citus jaunos cilvēkus bez ievērības. Viņi, bez šaubām, palikuši ēnā, taču jabūt laipniem un jāievēro pieklājības likumi. Nogaidījusi pauzi, kad Palavins bāza pīpē tabaku, viņa veikli partrauca sarunu:

— Starp citu, Serjoža sāka runāt par mākslu ... Vai jūs esat redzējuši, kā Gariks uzzīmējis Ļenočkas portretu?

Neviens nebija redzējis, un visi izteica velēšanos to tūlīt redzēt.

— Albina Trofimovna! Es jūs ludzu! — Gariks lūdzoši ierunājās. — Tas taču nav vēl pabeigts darbs, skice... Es jūs ļoti lūdzu!

Taču Albina Trofimovna bija nepielūdzama un tūlīt atnesa no blakus istabas^palvas tehnikā zīmētu Ļenas portretu koka ietvarā.

— Ļoti izdevusies, vai ne? — viņa sacīja, pienesdama portretu pie spuldzes. — It sevišķi sejas lejas daļa. Vai nav tā?

Visi pievienojās viņas domām, arī Palavins autoritatīvi izteicās:

— Nav slikti. Kaut gan redzams, ka darbs nepabeigts.

— Dzīvē, protams, Ļena jaukāka, — pirmoreiz piecēlies no dīvāna, sacīja lidotājs, kas visu laiku bija klusējis.

— Tas ir dzīvē, Nikolaj! — Albina Trofimovna smaidīdama teica. — Tu aizmirsti, ka dzīvē viss ir jaukāks! Vai nav tā?

Visi atzina Albinas Trofimovnas don*as par pareizām un arī pasmaidīja. Vadims paraudzījās uz mākslinieku, kas stāvēja malā, nelaimīgs, nosarcis un zobus sakodis, un nodomāja, ka tas droši vien nav slikts puisis.

— Mums te tik daudz talantu, — Albina Trofimovna teica. — Serjoža raksta, Gariks mūziķis un gleznotājs, Vadims būs zinātnieks ...

— Vadims arī brīnišķīgi zīmē, — Ļena teica. — Varbūt pat labāk par Gariku.

— Tas ir lieliski! Tasja dejo, Ļenočka mazliet dzied, Maks, esmu dzirdējis, aizrāvies ar šahu, bet Nikolajs mums fizkultūrietis, cīkstonis ...

— Nevis cīkstonis, bet desmitcīņnieks, krustmāt Bina, — lidotājs iesmiedamies sacīja. — Tu vēl arvien tāda pati analfabēte sportā.

— Kā tad lai es to zinu, Koļa! Vārdu sakot, mums ir Olimps, mūzu kopa. Vai nav tā? Var sarīkot interesantus vakarus, koncertus. Mūsu dzīvoklis ir pilnīgi jūsu rīcībā, — lūdzu, priecājieties, neviens jūs netraucēs! Tēvs no rīta līdz vēlai naktij darbā ...

«Tas redzams,» Vadims nodomāja.

— ... nu, un viņam nekas nebūs pretim. Viņš ļoti mīl

jaunatni. Nopietni! Var taču sarīkot kādu literāru vakaru. Serjoža nolasīs savus dzejoļus, lugas.

— Māmiņ, viņš raksta stāstu.

— Vēl labāk, stāsts dzirdei vieglāk uztverams nekā luga. Ļoti interesanti! Vajag prast izklaidēties. Vai tiešām nevar priecāties bez vīna?

— Ko jūs, ko Jūs, Albina Trofimovna! — Palavins teatrāli šausminājās. — Mēs to pat mutē neņemam.

— Es jau gan zinu, Serjoža, kā jūs neņemat! — Albina Trofimovna daudznozīmīgi sacīja. — Šajā ziņā man bijusi izdevība pārliecināties. Tātad — jums nepatīk mans priekšlikums?

— Nē, es tieši pievienojos! Visumā un pilnīgi, — Palavins teica. — Maks var sarīkot simultānspēles seansus dambretē, Belovs kaut ko pastāstīs par krievu sentimentālismu. Es — par! Bet jūs, meitenes?

Meitenes sāka smieties un sacīja, ka viņas arī «par». Albina Trofimovna padraudēja Palavinam ar pirkstu.

— Serjoža, beidziet jokot! Nevar augu vakaru tikai jokot.

— Māmiņ, un nevar augu vakaru visus pamācīt! — Ļena teica. — Ja tev kaut kas iešaujas prātā, nevienam vairs nav miera. Garik, paspēlējiet mums kaut ko! Paspēlējiet Bēthovenu, jūs taču to mīlat!

Gariks paklausīgi piesēdās pie klavierēm. Viņš spēlēja vētraini, drebēdams līdz ar visu augumu, un kustināja žokļus, gluži kā kad bez skaņas rietu. Tas turpinājās diezgan ilgi, un visi klausījās klusējot un pacietīgi, ar dziļi domīgām sejām. Pēkšņi Vadimu paraustīja aiz piedurknes Maks un pameta ar pirkstu. Viņi, nevienam nemanot, izgāja gaitenī.

— Vadim, kā tu domā: vai tas nekas, ja es aiziešu? — Maks čukstēja.

— Kā — aiziesi? — Vadims brīnījās. — Neatvadījies?

— Nē, no .Ļenas es atvadīšos. Jā ... Garlaicīgi taču, vai tev tā neliekas?

Vadims pasmaidījis pamāja ar galvu.

— Un vispār tas viss ... kaut kā .. — Maks samulsis apklusa un nopūtās. — Tas viss kaut kā nav tā. Aizvainojoši, saproti...

— Saprotu, — Vadims sacīja, jau vērīgāk lūkodamies Makā.

— Jā, — Maks teica un nolieca galvu. — Man jau no paša sākuma nepatika šis Noasa šķirsts. Gariks no konservatorijas, Mariks no observatorijas un vēl kāds, un vēl... Galvenais, ka viens Gariks atnācis. Bet kādēļ es? Vai tiešām nevar skaidri pateikt?

— Ko skaidri pateikt?

— Nu ... ka neesmu vajadzīgs. Un — cauri.

Pēc maza brītiņa viņš klusu un ar izbrīnu ierunājās:

— Un vēl kas — Palavins! Tas taču — tukšs. Vai tiešām viņa nesaprot? Nē. Un arī nesapratīs. Nē! — Maks pārliecināts papurināja galvu. — Toties es sapratu. Viņa pati ir tāda. — Maks nedroši uzlūkoja Vadimu. Vadims sarauca pieri un novērsa acis. — Un, kaut es redzu viņu, saprotu, taču... sāpīgi, Vadim. Ja tu, Vadim, kādreiz esi mīlējis, tev vajag saprast. Šausmīgi, kad nemīl, taču vēl šausmīgāk, ja pēkšņi ieraugi, ka esi sevi apmānījis. Viss, ko esi sirdī lolojis, katru dienu izrotājis ar kaut ko jaunu, brīnišķīgu, par ko esi sevī klusi priecājies, — viss pēkšņi sadrūp, viss, viss ... — Maks iesmējās. — Ko es runāju? Tev tas droši vien šķiet smieklīgi... Es mazliet esmu iedzēris. Gan viss būs labi. Tu viņu neesi mīlējis, es zinu. Nekad. Tu taču esi prātīgs vīrietis. Bet es ... Nu ... Es eju. Ilgojos jau pēc mājām.

Maks bezpalīdzīgi, vainīgi paskatījās ar savām tuvredzīgajām acīm Vadimā, paspieda viņam no visa spēka roku un žigli aizsteidzās pie drēbju pakaramā.

— Pagaidi! — Vadims sauca. — Tu taču gribēji no Ļenas atvadīties?

— Ak tā! Nu pasauc viņu! ...

Maks aizgāja.

Lielajā istabā turpinājās muzikāls vakars. Pēc tam mazliet padejoja un viesi sāka izklīst. Pazuda divas meitenes, atvadījās lidotājs un iegāja blakus istabā gulēt. Tas bija Medovsku viesis no Ļeņingradas.

Kad Vadims gribēja atvadīties, bija jau ap divpadsmitiem, — viesistabā ienāca neliela auguma vīrietis platiem pleciem, apaļu, pavisam sirmu galvu un tādām pašām brūnām acīm kā Ļenai.

— Tētiņ! — Ļena līksmi iesaucās. — Tu šodien tik agri?

— Konstantinam Ivanovičam tas ir agri, — Albina

Trofimovna paskaidroja. — Kostja, ieēd, iedzer vīnu! Jaunatne tevi pacienās.

Medovskis paspieda visiem rokas un stāvēdams iedzēra glāzi degvīna. Viņa vienkāršā, iedegusī seja un mierīgais smaids Vadimam iepatikās.

— Priecājieties, biedri! Kādēļ apklusāt? — Medovskis ’ teica, ar labu apetīti kozdams gurķi un smaidīdams. Viņa vaigi spēcīgi kustējās. — Uzskatiet, ka manis nav, ka esmu vel darba!

— Tu viņus nemaz netraucē. Arī viņi tevi netraucē, Kostja, — Albina Trofimovna sacīja. — Ed, lūdzu!

Medovskis kādas desmit minūtes pasēdēja, paklausījās Garika spēlē, pajokoja dažos vārdos ar Ļenu un viņas draudzenēm un, uzzinājis, ka jaunajiem cilvēkiem izbeigušies papirosi, uzlika uz galda «Kazbeka» kārbiņu. Tad viņš atvainojās un izgāja no istabas.

Vadims viņu gaitenī panāca.

— Konstantin Ivanovič! Man pie jums uz divām minūtēm darīšanas.

— Pie manis? Lūdzu.

Medovskis uzaicināja Vadimu kabinetā. Kad Vadims ienāca šajā lielajā istabā, kas likās pieblīvēta ar grāmatu skapjiem, ar milzīgo rakstāmgaldu, kas bija apkrauts ar grāmatām, papīriem, dažādām metāla detaļām, un kad viņš apsēdās ērtajā, cietajā atzveltenī pretim rakstāmgaldam, viņam likās, ka ienācis pavisam citā dzīvoklī, citā mājā. Šeit pat gaiss bija cits — svaigs, izvēdināts, mazliet pavēss.

— Tā. Es klausos jūs, — Medovskis teica arī apsēzdamies, taču tūlīt atkal piecēlās un, piegājis pie durvīm, cieši tās aizvēra. Klavieres aiz sienas vairs nebija tik stipri dzirdamas. — Tā būs mierīgāk. Lūdzu, es klausos jūs.

Vadims sāka runāt par Solohinu, un Medovskis klausījās klusējot, bet ar pieaugošu interesi un izbrīnu lūkodamies Vadimā.

— Jūs ziniet, šī saruna man ir negaidīta! — viņš sacīja, kad Vadims bija beidzis. — Patiešām! Es jūs kaut kā saistīju ar Ļenu... Tas taču laikam bijāt jūs, kas kādreiz ar viņu teātri nokavēja? Jā? Atceros, atceros. Jā, un es esmu pieradis, ka ar Ļenu un viņas draugiem mēs runājam par visu ko pasaulē, tikai ne par nopietnām lietām, it sevišķi rūpnīcas lietām un vēl jo sevišķi par manas rūpnīcas! Neticami! — Viņš iesmējās, tad sarauca pieri, paberzēja ar pirkstiem acis un nopietni sacīja. — Tas, ko jūs stāstījāt, ir ļoti interesanti. Un vajadzīgi. Es pierakstīšu uzvārdu — Solohins? So-lo-hins ... Tā. Un rīt pat noskaidrošu. To es jums apsolu. Redziet, es tur rūpnīcā vēl esmu jauns un, piemēram, nezināju, ka mūsu komjauniešiem ir tādas saites ar studentiem. Bet tas ir lieliski! Un ilgi jau pastāv?

— Ne jau sevišķi. Tikai pirmo mēnesi.

— Tad pastāstiet sīkāk! Kā tas sākās? Kas jau paveikts? Smēķējiet!

Vadims stāstīja ilgi. Un viņi abi ar Medovski tā bija aizrāvušies sarunā, ka nedzirdēja aiz sienas apklustam mūziku un čalas. Durvīs parādījās Albina Trofimovna.

— Ko tad viņi te dara? Es domāju, ka šahu spēlē ... Ak tu tētīt, cirvi var pakārt! Tā piesmēķējuši!

Medovskis pamāja viņai ar roku.

— Mēs strādājam, māt, strādājam! Atnes mums tēju!

— Atvainojiet, Konstantin Ivanovič, ir jau vēls. Man laiks iet, — Vadims sacīja. — Un jums arī, bez šaubām, jāatpūšas ...

— Jāatpūšas? ... Es jau atpūtos! — Medovskis iesmējās, paņēmis Vadimu zem elkoņa, un paskatījās pulkstenī. — Kaut gan tiešām ir jau vēls. Nu tad iesim arī... Bet ar Solohinu es nokārtošu. Tas ļoti svarīgi. Man tieši vakar partorgs sūdzējās par Racionalizācijas biroju. Nokārtosim, es jums apsolu.

Viņi iegāja ēdamistabā. Klavieres bija aizvērtas, galds nqkopts, un dega tikai viena mājīga sienas spuldzīte ar matētu, lilijveidīgu abažūru. Ļena un Palavins sēdēja uz dīvāna un pusbalsī sarunājās. Uz Palavina ceļgaliem atradās atvērta konfekšu kārba.

— Nu, balle beigusies? — Medovskis jautāja. — Bet konfektes, redzams, vēl nav beigušās?

— Tēt, tu nevari iedomāties, kāds Serjoža saldedis! — Ļena smiedamās sacīja. — Ir smēķē, ir tā mīl saldumus. Apbrīnojami, vai ne?

— Jā? — Medovskis sacīja. — Apbrīnojams cilvēks. Bet man Vadims stāstīja vēl interesantākas lietas. Izrādās, ka jūsu institūts, Ļena, uzņēmies šefību par manu

rūpnīcu. Komjaunieši tādu darbu izvērsuši, bet tu man nestāsti ne vārda.

— Nav bijusi izdevība, tēt.

— Nav bijusi izdevība painteresēties?

— Tas viss nemaz nav tik interesanti, kā tev liekas! Jā! — Ļena teica ar aplombu. — Liela brēka, maza vilna. Un vispār viss šis troksnis vajadzīgs galvenokārt mūsu sekretāram Galustjančikam, lai viņam rajona komitejā uzsistu uz pleca, uzrakstītu par viņu kādā avīzē... Bet studentiem savu darbu līdz kaklam.

— Ak tā? — Medovskis brīnījās. — Bet Vadims man stāstīja citādi.

— Ļena taču ne reizi nav bijusi rūpnīcā, — Vadims teica, — un pašreiz runā ar citu vārdiem.

Medovskis pamāja ar galvu:

— Es arī tā domāju. Bet man sāpīgi, ka mana meita nemaz nepiedalās tādā svarīgā komjauniešu pasākumā. Es runāju nopietni.

Ļena paraustīja plecus un iebāza mutē konfekti.

— Kostja, kādēļ tādas sarunas? — pēkšņi istabā ienākot, dedzīgi ierunājās Albina Trofimovna. — Ļenočkai taču visa dzīve priekšā! Un visu mūžu viņa tikai strādās un strādās! Ļauj taču viņai šos laimīgos trīs četrus gadus, viņas studiju gadus, padzīvot viegli, bez šīm rūpēm un slodzēm. Studiju gadi ir visgaišākie, visbrīnišķīgākie gadi mūžā, vai nav tā? Bet tu nevari paciesties! Tev gribētos viņu tūlīt iejūgt, pakārt kaklā svaru bumbas! Pagūs jau vēl, ak tu tētīt...

— Protams, māmiņa pareizi runā, — Ļena teica aizvainota, caur pieri uz tēvu lūkodamās. — Pabeigšu, aizsūtīs mani kaut kur uz Kamčatku, tad redzēsiet!

— Es būšu tikai priecīgs, — Medovskis, pieri saraucis, sacīja. — Arlabunakti, jaunie ļaudis! Visu labu, Vadim! — viņš paspieda roku Vadimam un Sergejam un izgāja.

Vadims arī atvadījās. Sergejs negribīgi pasniedza vi-ņam roku, no dīvāna nepiecēlies. Acīm redzot, viņš nekur projām nedomāja iet. Nē, Vadimu tas neaizskāra. '

Ļena viņu pavadīja gaitenī.

— Tas viss tevis dēļ, — viņa čukstēja smīnēdama.

Vadims klusēdams apģērbās, paņēma portfeli. Ļena pienāca viņam tuvāk. Pēc viņas savādi smaidošās sejas Vadims noprata, ka viņa grib teikt kaut ko svarīgu.

— Tu ļoti dusmojies uz mani? — viņa klusi jautāja, galvu noliekusi un lūkodamās no lejas uz augšu.

— Es? Nemaz nedusmojos.

Ļena nosodoši pakratīja galvu.

— Es redzu. Nevajag runāt nepatiesību. Tu vienmēr esi bijis godīgs, Vadim, esi godīgs arī tagad.

— Atkārtoju: es nemaz nedusmojos, — Vadims mierīgi sacīja.

— Nu, bet ko tad?

— Neko.

Viņi stāvēja tukšajā gaitenī līdzās skapītim un mēmajam telefonam. Uz skapīša atradās mirdzošs, apaļš aba-žūrs, acīm redzot, domāts gaiteņa spuldzei. Ļena bungoja pa to ar pirkstiem, un abažūrs sīki tinkšķēja.

Pēkšņi viņa pasmaidīja.

— Droši vien nekas arī nav bijis? Atzīsties taču!

Jā, viņas seju būs grūti aizmirst. Viņš novērsa acis un nejauši ieraudzīja tās atspulgu izliektajā abažūra stiklā. Viņš redzēja saspiestu, šauru pierīti un kroplīgu, pārspīlēti lielu sejas lejas daļu. Milzīgie zobi smaidīja, un vidū — briesmīgs pelēks zobs ...

— Nē. Tomēr bija, — Vadims sacīja un ielūkojās viņai tieši acīs. — Tagad tas vairs nav svarīgi.

— Tagad nav svarīgi, es zinu, — Ļena pamāja. — Vadim, vai tu brīnies, kādēļ Sergejs neiet projām? Viņam mājās remonts, un viņš paliks pie mums pa nakti.

— Mani tas neinteresē. Esmu ļoti noguris, Ļenočka, uzredzēšanos. — Viņš sniedza tai roku.

— Pagaidi! Pasaki tikai: vai tev ir kāda? Nu atbildi man, Vadim!

— Arī tas nav svarīgi.

— Bet kādēļ tu atnāci pie manis?

— Gribēju jūs salīdzināt un vēlreiz pārliecināties.

— Tad lūk, kā! Vēlreiz? — Ļena nervozi iesmējās. — Bet man nevajadzēja salīdzināt, es jau sen sapratu. Ja tu vēlies zināt...

— Nu, es eju.

— Nē! — viņa satvēra tā piedurkni un saka strauji un dedzīgi čukstēt: — Ja tu vēlies zināt, es ar tevi sagājos, lai labāk iepazītu. Sergeju. Jā gan! Tu aklais, tu... Tu nevari nevienai meitenei patikt, tāpēc ka tu... esi tāds. Tu cilvēkus neproti pazīt!

— Ļena, es to jau esmu dzirdējis. No Sergeja. Vai varu iet?

— Sveiki! — viņa noknikšķināja atslēgu un plaši atvēra durvis. — Tagad tu visu zini!

— Bet es, Ļenočka, arī bez tā visu zināju. Tā kā scēna pie fontānā bija pilnīgi lieka, — Vadims sacīja un iesmējās. Viņš izgāja uz kāpnēm, kur smaržoja pēc svaigiem kaļķiem.

24. NODAĻA

Nākamās dienas rītā Vadims piezvanīja Vaļai Gruzi-novai. Jā, tā gribēja viņu satikt un, jo ātrāk, jo labāk. Ja iespējams, šodien. Viņi norunāja satikties pulksten sešos vakarā klīnikas vestibilā.

Iedams pie Vaļas, Vadims prātoja: kādēļ gan viņš tai tik spēji ievajadzējies? Šodien jānotiek kursa vakaram, kurā Palavins lasīs savu stāstu. Varbūt viņš Vaļu nav aicinājis, bet viņa grib nākt? Vai varbūt dabūjusi zināt par sāncensi, par Ļenu Medovsku, un grib no Vadima izzināt sīkāk. Lūgt kādu vidutājību? Nē, šajā lietā viņš gan nepīsies.

Tomēr ne viens, ne otrs minējums Vadimam nelikās ticams. Tas jau nebija Vaļas raksturā. Jābūt kaut kam sarežģītākam, nopietnākam, un ar Sergeju tam varbūt nav nekāda sakara.

Vaļa Vadimu sagaidīja draudzīgi, laipni, taču viņas acīs Vadims pamanīja nemieru.

— Vai es tevi atrāvu no kādām darīšanām?

— Darīšanas ir vienmēr. Tu taču arī mani izsauci darīšanu dēļ?

— Jā, mūsu «randiņam» nepavisam nav mīlestības nokrāsās, — Vaļa skumji pasmaidīja. — Es lūdzu divdesmit piecas minutes. Vai sapulce tam piekrīt?

— Vienbalsīgi, — Vadims teica, roku pacēlis.

— Labi, iesim.

Viņi uzgāja otrajā stāvā, un Vaļa ieveda Vadimu tukšā istaba, kur atradās divi kancelejas galdi, koka dīvāns un skapis ar stikla durvīm, kādos parasti glabājas mapes ar lietām vai slimību kartītes. Viņa aizdedza galda lampu un apsēdās pie galda. Vadims apsēdās uz dīvāna.

Vaļa brīdi klusēja, kaut ko žigli un nevajadzīgi uz papīra zīmēdama. Bija redzams, ka viņa nervozē.

— Vai smēķēt šeit drīkst?

— Jā, jā. — Vaļa piekrītoši nolieca galvu un, kad viņš aizsmēķēja, jautāja: — Kā māmiņai, Vadim?

— Paldies, liekas, viss būs labi. Pēc pāris dienām viņa brauks mājās.

— Es ļoti priecājos par tevi, Dima ...

Iestājās klusums. Vaļa vēl arvien kaut ko uz papīra zīmēja, kaut ko līdzīgu lielajam burtam «P». Pēkšņi viņa, galvu pacēlusi, iejautājās:

— Dima ... Bet ko tu šodien esi nodomājis darīt?

— Mums ir kursa vakars. Sergejs lasīs savu stāstu.

— Ak stāstu ... Interesanti?

— Domāju — jā. Stāsts par rūpnīcu, Jbūs arī rūpnīcas komjaunieši.

«Redzams, Sergejs nav viņu aicinājis,» Vadims nodomāja. Cik varēdams vienkārši, draudzīgi viņš aicināja:

— Vaļa, atnāc, būs interesanti! Noteikti atnāc!

— Nē, nē, man nav laika! — Vaļa steidzīgi sacīja. — Es parīt braucu projām uz Harkovu, šis tas vēl jānopērk, jāsapošas.

— Kādēļ uz Harkovu?

— Darbā. Man tur būs interesanta prakse, tieši attiecas uz manas disertācijas tematu.

— Uz ilgu laiku?

— Uz kādu gadu, pusotra ...

Viņa atkal apklusa. Zīmulis zibēja pa papīru, patvaļīgi vilkdams burtus, un Vadims jau varēja salasīt līdzās pirmajam milzīgajam, treknajam «P» burtam vēl četrus burtus: «alav». Un pēkšņi, pašam negaidot, viņam izlauzās jautājums:

— Kas jums ir ar Palavinu ... Vai kaut kas noticis?

— Jā. Tikai... Vadim!... — Vaļa stingri, apņēmīgi palūkojās viņam acīs. — Tikai nedomā, klausies, ka es ar tevi runāju aiz kādiem sievišķīgiem motīviem. Aiz vēlēšanās atriebties vai kaut ko atgriezt, labot... Nē, Dima. Ir noticis neizlabojamais. Tās ir manas personīgas bēdas, pat ne bēdas, bet kļūda, neveiksme. Taču tas viss ir saistīts ar sabiedrisko... ar sabiedrisko domu ... Vien-kāršak runājot, tas saistīts ar citiem cilvēkiem! Piemēram, ar tevi un citiem. Tu saproti ... Vadim, tu taču esi viņam draugs kopš bērnības?

— Kopš bērnības.

— Es ... zini, es arī esmu ar viņu pazīstama jau sen. Trešais gads. Man likās, ka trīs gadu pietiek, lai iepazītu cilvēku ...

— Skatoties, kādi trīs gadi, — Vadims iesmējās, — un kādu cilvēku.

— Jā, tas pareizi. Un izrādījās, ka nav pietiekami. Man likās, ka viņš ir gudrs, godīgs ... apdāvināts ... Nē, Dima, es labak tev izstāstīšu visu no sākuma! Kā tas bija, — visu, visu! Es ar viņu iepazinos vilcienā, viņš atgriežas no armijas. Viņš toreiz bija tik līksms, pacilāts, tads ļoti... vienkāršs, atklāts. Viņš gatavojās tūlīt iestāties institūtā, — bet es jau biju studente, —.un viņš mani izjautāja par studentu dzīvi, par eksāmeniem, uzņemšanu, mūsu vakariem, par visu. Es viņam apsolīju šo to uzzināt, dabūt grāmatas ... Nu, vārdu sakot, mēs iedraudzējāmies.

Vaļa jau bija uzrakstījusi visu vārdu pilnībā: «Pala-vins». Zīmulis uz mirkli sastinga, tad sāka kustēties no jauna, žigli apvīdams vārdu ar cilpām.

— Mēs Maskavā sākām satikties, satikties arvien biežāk. Viņš man ļoti patika. Mēs gribējām, tas ir, es domāju, ka mēs apprecēsimies. Viņš par to bieži runāja, jo... mēs taču bijām ļoti tuvi, saproti... Tas bija jau toreiz, pirmajā vasarā. Tu toreiz atbrauci no Tālajiem Austrumiem — atceries, kad mēs satikāmies? ... Bet pēc tam bija vēl viena vasara, ļoti laimīga. Irina Viktorovna aizbrauca atpūtā, Saša bija nometnē. Tevis laikam tajā vasarā nebija Maskavā? Jā, trn biji aizbraucis uz Armēniju ... Viņš dzīvoja viens pats, es viņam palīdzēju, gatavoju ēst, šo to izmazgāju, vārdu sakot... Vārdu sakot, viss bija ļoti labi un priecīgi. Viņš arī toreiz rakstīja lugu par studentu dzīvi. Vienmēr man prasīja padomu. Jā ... Arī mani piederīgie bija pārliecināti, ka mēs apprecēsimies. Bet, saproti, tas bija tikai no ārpuses. Kaut arī māmuļa visu nemaz nezināja. Bet tad viss sāka kaut kā jukt. Es iestājos darbā. Mēs satikāmies arvien retāk. Un satikāmies tik nelabi, zini... Tikai mājās. Viņš nekur ar mani negāja — ne uz teātri, ne kino. Vienmēr atrada kādus ieganstus, lai nebūtu jāiet, kaut ko izdomāja, meloja. Bet reiz, kad es nopirku biļetes uz Lielo teātri —bija kāda pirmizrāde, es jau vairs labi neatceros, — viņš man sacīja: «Labi, iesim, tikai tev jāiet bez brillēm.» — Vaļa nervozi iesmējās un nosarka. — Tas viss ir blēņas, sīkumi, varbūt nebūtu vērts par to runāt. Vārdu sakot, es jutu, ka viņam ir it kā kauns iet kopā ar mani ļaudīs, ne ar vienu savu biedru mani neiepazīstina, bet uz sava institūta vakariem aicināt — lai dievs pasargā! Es sāku saprast, ka viņš melo un ir melojis visu laiku. Un es nolēmu — tas bija ļoti grūti, Vadim, — taču es nolēmu atkāpties viņam par prieku ...

Vaļa it kā nomierinājās, un viņas balss vairs nedrebēja, bet skanēja gurdi, vienmuļi. Zīmulis, ko viņa vēl arvien turēja rokā, lēni kustējās pa vārdu «Palavins», izsvītrodams to pilnīgi ar biezu, melnu svītru.

— Bet tad... Tas bija pirms kādiem diviem vai trim mēnešiem ... Viņš atkal atnāca pie manis, it kā nekas nebūtu bijis, un tik jautrs, ar jokiem. Viņš bija iesācis smēķēt pīpi, bet tēvs kādu laiku viņam pagādāja labu pīpes tabaku, kādu tur Bulgārijas šķirni. Nu, lūk, tabaka izbeigusies, bet bez dūma dzīve pati esot kā rūgts dūms, lūk, ar tādiem jokiem viņš ieradās. Bet tad izrādījās, ka viņam bija vēl kāds svarīgāks lūgums. Man ir brālēns — MVU aspirants, arī filologs. Viņš raksta disertāciju par Turgeņevu. Sergejs lūdza, lai iepazīstinot viņu ar Viktoru, viņam kaut ko vajadzēja savam referātam. Vārdu sakot, viņš atkal sāka pie manis nākt. Es nezinu, kādēļ tas viņam bija vajadzīgs. Varbūt vienkārši... Bet varbūt patmīlība ierunājās. Vai varbūt, zini, iegribējās sev paglaimot, pārbaudīt: sak, vai esmu vēl tikpat mīļš kā agrāk? Viņam taču vajadzēja saprast, cik man bija grūti no viņa aiziet, kā es centos viņu aizmirst uz visiem laikiem ... Un viņš, protams, saprata, ka man ir sāpīgi, ja viss atkal sākas no jauna un atkal tikpat bezjēdzīgi, bezmērķīgi ... Nu un redzi, Vadim, mēs taču esam pieauguši cilvēki, tā kā ... Vārdu sakot, man likās, ka man būs bērns. Tas bija nepareizi, taču toreiz man tā likās. Es uzrakstīju viņam vēstuli. Tālāk viss notika, kā mēdz būt romānos. So vēstuli nejauši bija izlasījusi mana māsa Žeņa un pastāstījusi par visu mātei... Viņam tieši bija gadījies pēc kaut kā ienākt, manis nebija mājās. Māte

un Žeņka ... Es to_ negribēju, Dima! Tu saproti? Viņas pašas, manis pat majas nebija ... .Māte jautājusi, vai viņš domājot ar mani precēties. Bet viņš ... smieklīgi, Vadim, viņš teicis: «Man jāaprunājas ar māti.» Bijis riebīgs skandāls ... Sākumā viņš kaut ko skaidrojis, melojis, protams, attaisnojies ... Māte arī droši vien palaidusi muļķības, nesavaldījusies, bet Žeņka uz viņu kliegusi. Un tad viņš pateicis, ka tas viss esot balagāns, ka viņu gribot ar varu apprecināt, bet tas neizdošoties. Un arī sācis kliegt: kur gan esot pamatojumi, lai pamēģinot pierādīt, un tā tālāk. Žeņka viņam iesitusi...

Ar vienu roku Vaļa pēkšņi aizklāja seju, kā bērns, kas taisās raudāt. Otra roka, sažņaugusi zīmuli, drebēja, un grafīts, pārplēsdams papīru, nolūza. Viņa sāka klusi elsot, plecus uzraudama arvien augstāk, bet galvu noliekdama zemāk.

— Vaļuša, apmierinies! Klusāk! — Vadims teica, apjucis lūkodamies viņas cietajos, biezajos matos. — Nu apmierinies!

— Man kauns visu to atcerēties ... — viņa čukstēja, šņukstēdama un galvu kratīdama. — Cik riebīgi, muļķīgi! ... Viņš teicis: «Man vairāk nav šajā mājā ko darīt.» Un aizvainots aizgājis ... Un ļoti apmierināto droši vien ... Saproti, viņu aizvainojuši! Aizgājis rakstīt savu lugu, savus humoristiskos numurus, uzstāties sapulcēs, mētāties ar asprātībām, prātot...

Viņa uz mirkli apklusa, apspiezdama raudas, tad spēji pacēla galvu.

— Tu nedomā, ka es raudu nelaimīgas mīlestības dēļ. Dzirdi? — Viņa stingrā balsī teica. — Nekā nav, tikai nicinājums. Es neesmu Katjuša Maslova vai arī Roberta Oldena. Es pati esmu cita, un arī laiki ir citi, un visa dzīve mums pavisam cita. Tur nav ko runāt!

— Skaidrs, — Vadims sacīja.

Vaļa izslaucīja ar kabatas lakatiņu acis.

— Tagad... pats galvenais, — viņa teica, ar pūlēm smaidīdama. — Kādēļ es tevi šurp aicināju? Tu varbūt brīnies ...

— Nē, stāsti vien!

— Labi. Man viens nav skaidrs, Vadim. Šis cilvēks — viņš ir personālstipendiāts, viņš redzams visur un visās

vietās, viņš ir aktīvists, viņš gatavojas iestāties partijā. Viņu komandē uz Ļeņingradu ...

— Kādēļ uz Ļeņingradu?

— Uz studentu zinātnisko konferenci, kas notikšot Ļeņingradā. Viņš uzrakstījis stāstu, kas, var jau būt, nav sevišķi māksliniecisks, bet tajā viss pareizi. Viss, kā vajadzīgs. Bet... personīgā dzīvē viņš tāds. Viņš taču personīgā dzīvē ir viszemiskākais, riebīgākais egoists. Viņš tagad ir laimīgs, esmu pārliecināta, jo ar mani viss beidzies «laimīgi». Un divkārt laimīgs tāpēc, ka es aizbraucu uz Harkovu. Dievs ar viņu. Es nebraucu viņa dēļ, negribu slēgt ar viņu nekādus rēķinus — saproti mani pareizi, Vadim! Viņš jau vairs nav man pat pretīgs, bet vienkārši vienaldzīgs. Viņš aizgājis no manas dzīves un nekad vairs neatgriezīsies. Bet es esmu komjauniete, Vadim, un tu arī esi komjaunietis; un es tev jautāju: vai tiešām viņš pelnījis visas šīs goda zīmes, personālstipendiju? Varbūt tas ir savienojams un tā vajadzīgs... Es nezinu...

Vadims lūkojās uz viņu caur pieri.

— Ja viņš grib iestāties partijā, tas vēl nenozīmē, ka viņu uzņems, — Vadims sacīja. — Un uz Ļeņingradu viņš nebrauks.

— Bet viņa līdzšinējie panākumi?

— Kādi panākumi?

— Referāts, personālstipendija ...

— Kādi panākumi? — Vadims atkārtoja, it kā nebūtu viņu dzirdējis. — Nav cilvēku ar divām sejām. Beidzot tomēr izrādās viena. , Un īstā ... kuru grūtāk saskatīt... Tas pareizi... pareizi...

— Kas pareizi? — Vaļa jautāja. — Nesaprotu...

— Es domāju, Vaļa. Par viņu domāju ... Viņš, izrādās, ir ļoti viltīgs cilvēks. Es gan to zinu jau kādu laiku. Saproti, viss, ko tu man stāstīji, tas — kā lai to saka — tā nav vēl krimināllieta. Kā mēdz teikt, ej un pierādi! Pierādīt neko nevajag. Viss skaidrs. Tagad es viņam redzu caur un cauri.

Vaļa piecēlās un klusēdama uzvilka mēteli.

— Mums bija lietišķa saruna, vai ne, Vadim?

— Pilnīgi lietišķa.

— Nu redzi. Un nedomā, ka es braucu projām šā notikuma dēļ. Es sen jau vēlējos strādāt Harkovas institūtā. Man ir ļoti interesants disertācijas temats...

' Un Vaļa sāka runāt par savu darbu un stāstīja par to visu laiku, kamēr viņi gāja pa pagalmu un šķērsielu. Vadims, iedams viņai līdzās un turēdams viņu zem rokas, klusēdams klausījās. Viņš domāja par Palavinu. Un domāja par sevi. Uz ielas viņi atvadījās.

Sniegdama roku, Vaļa jautāja:

— Kā tev liekas, vai es pareizi rīkojos, tev visu izstāstīdama? — viņa pēkšņi nedroši iesmējās. — Vai... varbūt tu mani vairs necienī?

— Es sāku tevi vairāk cienīt.

— Patiešām?

— Patiešām.

Vaļa strauji piegāja pie viņa un kā maza meitene piespieda seju pie viņa krūtīm. Vadims apskāva viņas plecus.

— Man bija brālis. Garš, ļoti spēcīgs ... — Vaļa čukstēja. — Viņš krita somu karā ...

Pēc brītiņa viņa jautāja:

— Dima ... Vai es tev drīkstēšu rakstīt?

— Protams, Vaļa. Es tev arī rakstīšu.

Vadims ieradās klubā desmit minūtes pirms sākuma. Kluba mazā zāle bija gandrīz pilna — vakars nebija no parastajiem, un klausītāju salasījās daudz. Bija aicināti no citiem kursiem un arī rūpnīcas komjaunieši; tie pacietīgi sēdēja krēslos, pusbalsī sarunājās un godbijīgi reizēm paskatījās uz estrādi. Studenti, juzdamies kā saimnieki, staigāja pa zāli, gaiteņiem, daži pienāca pie Palavina, kas sēdēja uz estrādes pie galda blakus Spartakam, un kaut ko viņam teica, smiedamies un ieskatīdamies rokrakstā ...

Andrejs bija atvedis gandrīz visu literāro pulciņu. Te bija arī Igors Sotņikovs jaunā, tumšzilā uzvalkā ar kravati, gludi sasukātiem matiem un pārmērīgi sasmaržojies ar odekolonu.

Vadims brīdi parunājās ar puišiem, tad pamanīja Oļu — viņa stāvēja zāles beigās un apskatīja milzīgu, krāsainu afišu, kas ziņoja par šīsdienas vakaru. Viņai bija mugurā tā pati tumšzilā kleitiņa, kas Jaungada vakarā.

Ieraudzījusi Vadimu, Oļa kļuva priecīga.

— Beidzot! Andrejs mani pavisam pametis, un es te neviena nepazīstu. Iepazīstināt jau viņš neiedomāsies.

Vadims arī priecājās par šo negaidīto satikšanos. Viņš bieži atcerējās Oļu, bet it sevišķi pēdējās dienās. Viņš neatcerējās to Oļu, kas bija Jaungada vakarā, bet to ar slēpēm, pelēkā svīterī un lielā briežādas cepurē, ar baltām, piesnigušām skropstām. Viņš atcerējās visu to_ sniegaino, dīvaino dienu, un, jo tālāk šī diena aizvirzījās pagātnē, jo spilgtākas bija atmiņas, spilgtākas un jņazāk līdzinājās īstenībai. Pēdējās dienās, domājot par Oļu, viņš nez kādēļ nevarēja atcerēties tās seju. Tā pavīdēja tikai uz mirkli, neskaidra kā sapnī.

— Ko jūs tā skatāties? — Oļa izbrīnījusies jautāja. — Varbūt jūs esat mani aizmirsis? Nepazīstat?

— Es jūs ilgi neesmu redzējis.

— Šausmīgi ilgi! Nu būtu tad kaut reizi ar Andrušu pasveicinājis.

— Bet jūs arī...

— Es sūtīju sveicienus, nav tiesa. Bet cik tad ilgi var — sūtu, sūtu, un nekādas atbildes!

— Andrejs man neko nav teicis.

— Jā? Nu, tūliņ es jūs pieķeršu pie meliem.

Viņa paņēma Vadimu aiz rokas un žigli veda sev līdzi. Andrejs sarunājās ar Balašovu.

— Andruška! — Oļa sauca, paraustīdama brāli aiz pleca. — Vai tu pasveicināji Vadimu no manis?

Andrejs papurināja plecu un nepagriezies turpināja sarunu.

— Vai tu dzirdi? Andrej!

— Kas ir?

— Es jautāju: vai tu nodevi Vadimam no manis sveicienus?

— Kādus sveicienus? Neatceros. Vai es tev nodevu?

Vadims noliedzoši papurināja galvu.

— Tātad — nē. Tu redzi, viņš apgalvo, ka ne.

Oļa lūkojās brālī, pietvīkusi no aizvainojuma.

— Kā tev nav kauna!

— Jolka, atvaino, liec mieru! ... Es aizmirsu! Ļauj ar cilvēku parunāt!

— Miegamice tāds! — Oļa sacīja sašutumā drebošā

balsī un apgriezusies aizgāja uz zāles otru galu. Viņi abi apsēdās.

— Nu redzat, es neesmu vainīgs.

— Nu jā, bet jūs pat nelūdzāt Andreju, lai pasveicina! — Oļa padomājusi sacīja. — Es, protams, esmu vainīga. Vainīga tajā ziņā, ka mans brālis tik slikti audzināts. Neesmu viņam veltījusi pietiekami laika, un te nu ir rezultāts ...

Pa to laiku uz estrādes bija uznākusi Marina Gravece, žirgta un sārta kā vienmēr un tik līksmi smaidoša, it kā viņa pati būtu šā vakara varone.

— Sākam mūsu literāro vakaru! — viņa skaļā balsī paziņoja. — Šodien mūsu trešā kursa students Sergejs Palavins lasīs savu stāstu «Stingrais rūdījums». Pēc pārtraukuma uzstāsies divi oponenti, bet pēc tam — visi, kas vēlēsies.

Palavins piecēlās no galda ar pilnu piebāztu ādas mapi padusē un piegāja pie tribīnes. Acīm redzot, viņš bija uztraucies — nez kādēļ pārlika karafi no vienas tribīnes malas uz otru, nez kādēļ steidzīgi sasukāja matus. Tad satvēra tribīni ar abām rokām, it kā gribētu to pacelt, un sāka skaļā balsī lasīt:

— «Gari stiepts, ilgs svilpiens pārtrauca rīta klusumu. Uz ielas bija drēgns sals. Maksims Tolokins, sestās kategorijas virpotājs, piecēlās, kā parasts, pats pirmais jauno strādnieku kopmītnē. Tas bija plecīgs, zaļoksnis jauneklis pelēkām acīm ...»

Palavins pamazām nomierinājās un lasīja ar patiku un izteiksmīgi. Dialogus izrunāja dažādās balsīs un ņēma palīgā mīmiku. Bet atsevišķās vietās, kas viņam pašam patika, pacēla balsi un, neaizturēdams smaidu, pārlaida zālei žiglu skatienu.

Vēl arvien nāca klāt aizkavējušies studenti. Noklausījušies pie durvīm stāvošā dežuranta dusmīgo šņākšanu, viņi uz pirkstgaliem devās zālē un apsēdās, kur pagadījās. Ienāca Ļena Medovska ar divām meičām, kas bija viesībās, un kāda grezni ģērbusies korpulenta dāma ar zvēr-* ādas uzroci. Vadims pazina — tā bija Albina Trofimovna. Abas meičas bikli palika aizmugurē, bet Ļena un Albina Trofimovna tūliņ devās uz pirmajām rindām, saceldamas ar savām kurpēm un tērpiem čīkstoņu un švīkstoņu. Pirmajās rindās sēdēja daži pasniedzēji, aktīvākie studenti

ar bloknotiem un pildspalvām rokās un divi Palavina oponenti.

Stāsta apjoms nebija liels — lappuses piecdesmit. Sižets bija šāds. Virpotājs Tolokins iemīlējis rūpnīcas pārvaldes sekretāri Poļu. Poļa nolemj pāriet strādāt uz cehu, bet Tolokins iebilst.

Viņš netic, ka Poļa varēs pienācīgi strādāt, un bez tam viņam tā labāk patīk pie «tīra darba» rūpnīcas pārvaldē. Viņi sastrīdas. Poļa strādā ļoti labi un drīz vien uzvar Tolokinu sociālistiskajā sacensībā. Uz šā pamata konflikts padziļinās, bet tad notiek samierināšanās. Garām ejot rādīti arī komsorga, ceha priekšnieka un kāda sagādātāja tēvoča Jašas tēli. Pēdējais uzstājas ļaunā gara lomā un ir iniciators visiem konfliktiem, kas notiek starp mīlētājiem.

Jo tālāk Vadims klausījās, jo vairāk viņā brieda nemiera pilns, mocošs satraukums. Tas nepavisam neradās tāpēc, ka Palavina stāsts bija garš un neinteresants, bet tāpēc, ka Vadims centās saprast šā nogurdinošā garuma un garlaicības cēloņus un saprast tos nez kādēļ neizdevās. Jā, Vaļa nebija kļūdījusies: viss šajā stāstā bija «pareizi» un tajā pašā laikā — viss nepareizi. Sis stāsts bija ļoti līdzīgs talantīgam sacerējumam un tajā pašā laikā bija caur un cauri nemāksliniecisks. Tas likās it kā vajadzīgs, laikmetīgs, bet reizē ar to bija pilnīgi nevajadzīgs, zināmā mērā pat kaitīgs.

Viss šeit no pirmās līdz pēdējai nodaļai bija dzirdēts, uzbāzīgi pazīstams, taču ne no dzīves, bet no kādiem citiem stāstiem, rakstiem, aprakstiem. Vadims klausījās un nevarēja beigt brīnīties. Viņš nekad nebija gaidījis, ka Palavina stāsts būs tik garlaicīgs, tik neciešami garlaicīgs. «Varbūt man vienam pašam tāds iespaids? Jeb vai es kaut ko nesaprotu?» Vadims domāja un palūkojās uz Oļu.

Viņa sēdēja, izslējusies taisna, uzmanības pilnās acis no Palavina nenovērsdama. Jā, viņa, liekas, pārdzīvoja visus sižeta sarežģījumus un pat smaidīja no satraukuma. Vadims viņai čukstus jautāja:

— Jums patīk?

— Man? Nē, ziniet... — viņa pēkšņi samulsusi iesmējās. — Man nez kādēļ sametās garlaicīgi. Bet interesanti viņu vērot, viņš ir aktieris. Zināt, kam viņš līdzīgs? Tete-

rim. Dzied kā teteris riesta laikā un itin neko sev apkārt nedzird, izņemot savu dziesmu ...

Vadims pārlaida skatienu citiem klausītājiem. Nē, viņš nebija vientuļš ar savām domām šajā zālē — neviens cilvēks nelikās kaut cik aizrauts. Vieni — pacietīgākie, disciplinētākie — sēdēja ar sastingušu uzmanību sejā, kā garlaicīgu lekciju laikā. Otri mocījās, trešie vienaldzīgi klepoja, sačukstējās savā starpā. Daži aizgāja lasīšanas laikā. Visi tiem pievērsās un ar pēkšņu rosību sāka tos apsaukt.

Beidzot Palavins nolasīja pēdējo rindu:

— «Bet platajos logos iespīdēja žilbinoša pavasara saule...»

Viņš sakārtoja manuskriptu, iedzēra ūdeni un no satraukuma un lasīšanas nogurušā balsī teica:

— Tas ir viss. Finišs ...

Tad viņš pasmaidīja, pārlika karafi no vienas malas uz otru un nogāja no tribīnes. Kāds pirmajā rindā sāka aplaudēt, zāle pieklājīgi piebalsoja. Laiciņu aplaudēja bez kāda entuziasma, taču ar redzamu atvieglojumu.

Pie galda piecēlās Marina Gravece un svaigā, patīkamā balsī paziņoja pārtraukumu.

Oponenti — Ņina Fokina un jauniņš, sprogains otrā kursa students, abi ļoti nopietni un ar brillēm uz acīm,— runāja neinteresanti un ne visai ilgi. Viņi abi bija it kā samulsuši, bez gala atkārtojās un nenoteikti, ne pēc būtības strīdējās viens ar otru.. Nelūkojoties uz visu savu cenšanos, Ņina Fokina tomēr nevarēja skaidri pierādīt, kādēļ «stāsta iecere palikusi visumā un pavisam nerealizēta». Viņa visu laiku runāja par sīkumiem, par frāzēm un minēja tik daudz gudru vārdiņu no literatūras teorijas mācības grāmatas, ka viņas runa Vadimam likās ārkārtīgi juceklīga un ne mazāk garlaicīga kā pats stāsts.

Klausīdamies Fokinu, Palavins bikli, bez smaida raudzījās zālē. Pēc oponentu runām iestājās pauze. Neviens negribēja runāt pirmais.

— Kas tad iesāks? Biedri, drošāk! — Marina aicināja.

Palavins pasmīnēja.

— Tauta klusē ...

Pieliekusies pie Vadima, Oļa klusi jautāja:

— Vai jūs runāsiet?

— Ne. — Vadims papurināja galvu.

Vadims zināja, ka viņš šodien nevar uzstāties. Viņš nespētu palikt mierīgs un noteikti sarunātu kaut ko nevajadzīgu, kas nav ne šādā vakarā, ne tagad jārunā. Taču Vadims juta, ka arī visiem citiem ne visai gribas uzstāties. Pēc pārtraukuma ļaužu zālē bija palicis mazāk, bet tiem, kas palikuši, bija tāds izskats, it kā viņi būtu par kaut ko apmulsuši un pašreiz nožēlo, ka palikuši. Neveiklā pauze ievilkās. Marina deva mājienu Andrejam, aicinādama viņu uz tribīni,- bet tas izvairīgi paraustīja plecus, novērsās un beidzot nolieca galvu, lai Marina viņu neredzētu. Negaidīti no zāles atskanēja Vaļušas Maueres dzidrā balss:

— Marinka, vai var, es runāšu tepat.

— Nē, nāc uz tribīni, — Marina sacīja.

— Bet es tikai divus vārdus.

— Viss viens.

Vaļuša žigli izskrēja pie tribīnes un starojošu smaidu, priecīgi norunāja:

— Es pavisam maz. Man liekas, šis stāsts ir nemāksliniecisks. Kāpēc? Tāpēc, ka bija ļoti garlaicīgi klausīties. Es, protams, rūpnīcas dzīvi nepazīstu, bet, ja stāsts būtu māksliniecisks, es būtu klausījusies ar interesi, bet tagad bija ļoti garlaicīgi.

Un, vēl līksmāk pasmaidīdama, Vaļuša aizskrēja atpakaļ savā vietā. Zālē sacēlās rosme, kāds pasmējās, kāds pāris reižu sasita plaukstas. Palavins skatījās Vaļušai nopakaļus, nicinoši smīnēdams. Beidzot cits pēc cita uzstājās vēl daži oratori: Teža Veļikanova, Maks, Lago-denko, Andrejs. Visi runāja ļoti asi, sevišķi Lagodenko. Tas pēc sava paraduma nekāpa vis tribīnē, bet pašapzinīgi stāvēja tai līdzās, kājas izpletis, pirkstus aiz savas jūrnieka siksnas aizbāzis. Viņš runāja ilgi un, redzams, ar patiku, piebārstīdams savu runu ar asprātībām, kas auditoriju pamazām uzjautrināja. Zālē šad tad bija dzirdami smiekli. \

Sākumā Palavins mēģināja strīdēties no vietas un dusmīgi pārtrauca runātājus: «Nav pareizi! Nesagroziet!» — vai: «Jūs nepazīstat rūpnīcu!» — «Ha-ha!» Marina viņu apklusināja. Vēl kādu brīdi viņā vārījās sašutums, viņš paraustīja plecus, kaut ko steidzīgi pierakstīja, bet tad nomierinājās un demonstratīvi sabāza rokas kabatās. Visu laiku viņš lūkojās uz rūpnīcas puišiem, acīm redzot, cerēdams uz to atbalstu.

Tad žigliem soļiem tribīnē uzkāpa Balašovs. Viņš bija mazliet nobālējis no uztraukuma, ilgi klepoja, rauca pieri un sāka uzreiz skaļi, neatlaidīgi runāt. Šī uzstāšanās' Pa-lavinam bija visbīstamākā, iznīcinošākā.

— Nelaime nav tā, ka autors nepazīst rūpnīcu un viņam ir tikai zināms priekšstats par rūpnīcas pārvaldi,— Balašovs teica. — Nelaime tā, ka Palavina stāsts uzrakstīts it kā pēc receptes. Viņš nepazīst ne dzīvi, ne cilvēkus, par kuriem nodomājis rakstīt, viņam bijusi tikai shēma. Un šī shēma palikusi uz papīra, bet dzīvu cilvēku tikpat nav. Vai tad jūsu Tolokins līdzinās dzīvam strādniekam — komjaunietim? Viņš gan runā visu laiku ļoti pareizi, kā no avīzes, tomēr viņam nevari ticēt, jo viņš nav dzīvs, bet it kā no finiera salīmēts. Autoram vajadzēja biežāk ar saviem biedriem atnākt pie mums uz rūpnīcu. Tad varbūt būtu kas iznācis. Bet tagad — kas iznāk? Haltūra, skaidrs brāķis — un vairāk nekas.

Kad Balašovs beidza, visa zāle negaidīti aplaudēja. Un Vadims aplaudēja kopā ar visiem un droši vien skaļāk par visiem. Viņš priecājās, ka tieši Balašovs bija pateicis Palavinam acīs visnesaudzīgākos un vispatiesākos vārdus.

Pēc Balašova uzstāšanās, kas bija pēdējā, tribīnē steidzīgi uzkāpa Palavins. Viņš atkal apņēma ar abām rokām tribīni, bet tagad Vadimam likās, ka Sergejs tajā ieķēries, lai nenokristu.

— Vispirms es pateicos, biedri, — viņš iesāka nedabiski braši, — visiem par kritiku! Pateicos. It sevišķi man bija noderīga biedru oponentu kritika. Tie stāstu rūpīgi izlasījuši un uzstājās ar ļoti nopietnu, lietišķu analīzi. Es viņiem, bez šaubām, esmu ļoti pateicīgs. Taču, biedri! — viņš uzsita ar plaukstu pa tribīni un sasprindzināts, pieri saraucis, dažus mirkļus klusēja. Kaut ko pēkšņi bija aizmirsis. Visiem bija grūti uz viņu skatīties. Tad pēkšņi viņš atmeta galvu atpakaļ: — Jā! Taču, biedri, es nepieņemu tādu apvainojošu bezpierādījumu kritiku! Kad cilvēks sāk ar aplombu kritizēt to, par ko viņam nav ne mazākās jēgas, runā muļķības un rupji ņirgājas, tad man, biedri, kļūst pretīgi klausīties un gribas aiziet. Kam man

tas vajadzīgs? Kāpēc man jāklausās Lagodenko kritiskā lamāšanās, kurš ar savu uzstāšanos man nepalīdzēja ne par matu, neatklāja neko jaunu? Ka šis senjors ir rupjš, tas man nav nekas jauns. Taču viņš ieņem skolotāja pozu un māca mani no katedras! Piemēram ... — Palavins ielūkojās savās piezīmēs, uzbudināti iesmiedamies: — Viņš paziņoja, ka es nepazīstot rūpnīcu. Viņš ņirgājās: interesanti gan, kā Palavins iegrieztu ar klupi vītni. Vītnes jau negriežot ar klupi, bet ar vītņgrieža žokļiem. Un šī sīkā detaļa atklājot, tā sakot, stāsta nepatieso raksturu... Tad klausieties, senjor gudriniek: par klupi sauc ietvaru, kurā ieliek vītņgrieža žokļus. Vai skaidrs? .Vajag vispirms pašam kaut ko zināt, lai mācītu citus.

— Glābšanas klupe, — Lagodenko labsirdīgi iesaucās. — Tev, mīļais, jārunā pēc būtības, par stāstu!

Palavins tūlīt pievērsās Marinai Gravecei:

— Lūdzu kaut šeit, tribīnē, mani pasargāt no pamācībām!

— Lagodenko, ievēro kārtību! — Marina stingri apsauca. — Nedrīkst pārtraukt!

— Tālāk, — Palavins turpināja. — Andrejs Sirihs runāja, ka visas liriskās mīlestības epizodes man esot ļoti samākslotas, primitīvas un ne jau tā cilvēki runājot tādās reizēs, ne tā domājot. Nu, vai ziniet! — Palavins iesmējās, rokas papletis. — Sirihs, protams, liels speciālists mīlestības un lirisku epizodu jautājumos, tomēr nevar runāt bez pierādījumiem, vajag argumentēt! Bet kā tad cilvēki runā tādos gadījumos? Kā viņi domā? To Sirihs diemžēl neteica. Bet kā liels speciālists viņš varēja par to pateikt precīzi. Piemēram: Turgeņeva «Pavasara ūdeņi», lappuse tāda un tāda. «Anna Kareņina», lappuse tāda un tāda. Lūk, biedri, kādēļ apspriede mani neapmierināja. Ļoti daudz tika pateikts lietišķa, nopietna, bet ļoti daudz arī muļķīga, neapdomāta. Beidzot es vēlreiz visiem pateicos un it sevišķi biedriem no rūpnīcas un, tā sakot, pieņemu visu zināšanai. Bet stāstu es pārstrādāšu un pabeigšu. Par to nešaubieties!

Pusapstiprinoši, pusdraudoši viņš pameta ar roku un nogāja no tribīnes. Taču Vadims skaidri juta, ka tas vairs nav līdzšinējais Palavins — izcilais, pašpārliecinātais nedziestošajā veiksmju oreolā. Viņš vēl turējās taisni, runāja skaļi, vēl mētāja asprātības un kareiviskus kalam-

burus, bet tas jau bija cits cilvēks. It kā būtu sarāvies augumā, un — visbīstamākais viņam — pirmoreiz viņš parādījās smieklīgs. Visi nez kādēļ jutās neveikli un neuzdrošinājās pat runāt ar viņu.

Vadims kāpnēs viņu aizturēja:

— Paklausies — interesanti, vai tu sevi uzskati par speciālistu mīlestības un lirikas jautājumos?

Palavins mirkli nesapratnē lūkojās Vadimā. Lēnām noslaucīja ar kabatas lakatiņu bālo seju un asi pateica:

— Tā ir obstrukcija — jā, jā! Ar nolūku sagatavota. Un Sirihs ar nodomu bija saaicinājis strādniekus.

— Atvaino, bet tu taču pats viņiem pateicies?

— Tā ir obstrukcija! — Palavins atkārtoja. — Es neesmu akls. Nu labi, redzēsim.

Viņš aizgāja, cieši savu biezo ādas mapi padusē iežmiedzis.

Vadimam uzbruka Ļena:

— Kā jums nav kauna! Jūs tīšām visu tā bijāt sarīkojuši un saaicinājuši tos atslēdzniekus. Kādēļ? Kā gan nav kauna!

— Ko tu runā muļķības? — Spartaks, pie viņiem pienācis, sacīja. — Padomā, ko tu runā!

— Es arī neesmu akla! Tik negodīgi, nebiedriski! — Ļena iesaucās naida pilnā, drebošā balsī. Vadims nekad nebija redzējis viņu tik satrauktu, viņa gandrīz vai raudāja. — Jūs taču Sergeju burtiski iznīcinājāt! Viņš taču nav Ļevs Tolstojs, ne Erenburgs ...

Albina Trofimovna līdzjūtīgi piebalsoja:

— Tieši kā lijas, kā lijas... Tā nevar, zēni! Autoram, protams, ir trūkumi, talants jauns, iesācējs, — vai nav tā? Tas jāņem vērā.

— Māmiņ, iesim! Tas taču tā izdomāts ...

Pie Vadima nemanot pienāca Oļa, paņēma viņu no mugurpuses zem elkoņa un klusu teica:

— Bet man žēl.

— Kā žēl? — Vadims, viņai pievērsies, jautāja. —Nav ko žēlot. Ķēries pie darba, kas nav pa spēkam, un viņu izkritizēja. Un pareizi! Tur nav ko ...

— Man taču Ļenas žēl, bet ne tā — tetera. Kā viņa, nabadzīte, visu laiku nervozēja! So to pat pierakstīja, laikam gribēja uzstāties, bet vēlāk saplēsa ...

— Iespējams. Es neredzēju.

— Laikam ļoti mīl viņu, vai ne? Nabaga meitene...

Vēl nebija sevišķi vēls, un zālē sākās dejas. Kāds sāka spēlēt klavieres, mūziku apklusināja krēslu brīkšķēšana, tos bīdot un novietojot gar malām. Vadims nedomāja dejot, bet zālē iegāja.

Klavieres spēlēja Ļoša. Studenti un viesi dejoja juku jukām cits ar citu. Kāda meitene sāka dziedāt, viņai piebalsoja Lagodenko bass. Sacēlās juceklīgs troksnis un jautrība, kā parasts sestdienās ...

Spilgtā, lielā afiša par Palavina vakaru karājās uz vienas naglas. Tad kāds dejotāju pāris to aizķēra un tā nokrita uz grīdas, un vēl kāds, * garām iedams, pasvieda to zem klavierēm.

25. NODAĻA

Martā institūts beidzot izcīnīja grūto uzvaru pār «Ķimikāliju apgādes trestu». Ēkas apakšējā zāle atbrīvojās, un tur tika iekārtota «mazā» sporta zāle papildus institūta vecajai — «lielajai» sporta zālei. Sī «mazā» zāle pilnīgi atdota volejbolistiem, un to sāka saukt par «volejbola zāli». Volejbola treneris Vasilijs Adamovičs Kuļbickis staigāja ar tādu izskatu, it kā viņš būtu dabūjis paaugstinājumu un kļuvis par dekānu vai vismaz par katedras vadītāju. Volejbola sekcija uzsāka regulārus treniņus — tuvojās augstskolu sacensību turnīra otrais gājiens. Pirmajā gājienā, kas beidzās novembrī, institūta vīriešu komanda dabūja otro vietu. Uzvarēja Ķīmijas institūts.

Labākais institūta spēlētājs un institūta entuziastu elks bija Sergejs Palavins. Viņš komandā spēlēja par pirmo uzbrucēju — «ceturto numuru». Vadims arī nebija slikts volejbolists. Viņš spēlēja par «trešo» — pacēla Palavi-nam gremdēšanai. Pārējie četri spēlētāji bija no citām fakultātēm.

Pēc savas neveiksmīgās literārās debijas Palavins visu nedēļu neieradās institūtā. Viņam zvanīja, izrādījās, ka viņš — saaukstējies, sēž mājās ar temperatūru. Viņš ieradās tieši otrdienā, volejbola sekcijas nodarbību dienā, bet piedalīties treniņā atteicās, atrunādamies ar nespēku pēc slimības. Viņa vietā trenēja Rašidu, kas volejbolu sāka

spēlēt nesen, taču sava piemērotā auguma, spēka un iedzimtās veiklības dēļ viņš drīz guva panākumus. Volejbols nogurdina vairāk nekā citas sporta spēles. Pēc ilga pārtraukuma Vadims to uzreiz sajuta. Pēc treniņa viņš apsēdās uz soliņa bezspēcīgs, nosvīdis un nevarēja atliekt muguru. Durvīs pēkšņi parādījās Spartaka; sprogainā galva.

— Vai Belovs šeit? Iznāc uz mazu brītiņu!

Vadims apģērbās, salika sporta biksītes un čībiņas koferītī un izgāja koridorā. Spartaks viņu gaidīja, ar plecu pret sienu atspiedies, un kaut ko steidzīgi rakstīja bloknotā.

— Ahā! Ir tāda lieta, Dima. Sajās dienās man jāatskaitās rajona komitejā. Te es uzmetu šo to par mūsu darbu rūpnīcā, tu paskaties, — viņš deva Vadimam bloknotu. — Tagad tālāk: mums šodien SZB sapulce, operatīva. Jāizrauga kandidāts braucienam uz zinātnisko konferenci Ļeņingradā.

— Un ko tu domā? ...

— Nu tad to izlemsim. Jā, vēl kas! — Spartaks izņēma no kabatas saritinātu žurnālu, kas vēl smaržoja pēc krāsas. — To man šodien atnesa Sergejs. Paskaties divdesmitajā lappusē!

Vadims paņēma žurnālu — tā bija «Smena», — uzšķīra divdesmito lappusi un ieraudzīja Palavina rakstu: «Turgeņevs — dramaturgs». Tas bija ļoti saīsināts, aizņēma nepilnas divas lappuses. Zem virsraksta bija pateikts, ka šis raksts ir izvilkums no tāda un tāda institūta studenta, Studentu zinātniskās biedrības biedra raksta.

— Tātad Palavinu domāts sūtīt? — Vadims jautāja, žurnālu aizvērdams. Viņš to satina un sška ritināt arvien ciešāk.

— Nezinu, jāapdomā. Dod žurnālu, saņurcīsi... Bet kāpēc tad ne Palavinu? Viņš pašreiz beidz darbu par Cerniševski, saka, pēc divām dienām atnesīšot. Ko tu rauc pieri? Jūs ar viņu naidā, vai? Vai tik ne tās ...

— Nē jau!

— Nu protams, — Spartaks pamāja. — Es tam neticēju, blēņas.

— Es gribētu ar tevi par viņu parunāt, — Vadims sacīja.

— Zinu! Attiecībā uz vakaru?

— Ko attiecībā uz vakaru?

— Nu, man jautā, kāpēc mēs esot pieļāvuši lasīt tik vāju stāstu. Un viesus, tā sakot, ielūguši. Vajadzējis, sak, biroja locekļiem vispirms iepazīties.

— Bet patiešām — kāpēc?

— Ļoti vienkārši, kāpēc. — Spartaks nopietni paskatījās uz Vadimu un saņēma viņu aiz pleca. — Mēs stāstu lasījām. Pareizāk — es lasīju. Un es redzēju, ka tas ir vājš, ka to kritizēs. Idejiskā ziņā tur nekādu trūkumu nav, iecerēts pareizi, temats ļoti aktuāls — ņemts no avīzēm. Tā taču ir? Un tas puisis no rūpnīcas to par «kaitīgu», protams, veltīgi nosauca. Kas tur kaitīgs? Tikai vāji, nemākslinieciski uzrakstīts, tādēļ arī liekas, ka izkropļo dzīvi. Saprati? Vāji uzrakstīts, pelēcīgi.

— Nu pareizi.

— Un nekādus viesus mēs speciāli neaicinājām. Rūpnīcas jaunieši no literārā pulciņa mums vairs nav nekādi viesi. Bet stāstu apspriest vajadzēja. Tādēļ vien, lai cienījamam Serjožam degunu aplauztu. Tas viņam nāk par labu. Redzi, viņš kaut kā pēdējā laikā tiešām bija degunu par augstu uzslējis — jā, jā! Iedomājies, ka viņš, kā saka, ir visas pasaules centrs ...

Vadims ironiski pavīpsnāja, bet klusēja.

— Tā ir, tā ir! — Spartaks aizrāvies turpināja. — Tu varbūt to nepamani, bet es redzu! Es to esmu ievērojis — un ne tikai es. Bet galvas reiboni, kas cēlies no panākumiem, zini, kā ārstē? Ar aukstu dušu. Tādos gadījumos palīdz kritikas aukstā duša. Vai tagad saprati?

— Sapratu. Bet nē, es negribēju ar tevi par vakaru runāt.

— Parunāsim, Dima ... Tikai... — Spartaks paskatījās pulkstenī. — Man tūlīt jāzvana uz rajona komiteju. Tu tagad izlasi manu uzmetumu, bet pēc SZB sapulces parunāsim.

Vadims viņam nopakaļus vēl noteica:

— Es uzstāšos pret viņa kandidatūru.

— Kāpēc? — Spartaks iesaucās, ejot atskatīdamies.

— Tad redzēsi...

Vadims žigli devās atpakaļ un pēkšņi gandrīz uzgrūdās Palavinam, kas tikpat strauji iznāca no gaiteņa kakta. Sadūrušies tieši krūtīs, abi kā pēc komandas novērsa acis sānis. Mirkli viņi mīņājās uz vietas maziem solīšiem, taču

nesekmīgi cenzdamies paiet viens otram garām. Beidzot viņi izšķīrās.

«Vai viņš dzirdēja vai ne?» Vadims domāja. «Ja arī nedzirdēja, tad saprata. Droši vien saprata, viņam jau tāda oža ...»

Pēc Kozeļska aiziešanas par SZB pagaidu vadītāju bija iecelts Ivans Antonovičs. Viņš bija atnesis līdzi tikko tipogrāfijā nodrukāto rakstu krājuma signāleksemplāru. Visi trokšņaini un līksmi piecēlās no vietām, drūzmējās ap galdu, tad grāmatiņa sāka ceļot no rokas rokā. Ivans Antonovičs parādīja arī «Smenu» ar Palavina rakstu. Vēlīgi saņēmis apsveikumus, Palavins atturīgi, ar mazliet skābu smaidu sacīja:

— Viņi tur pamatīgi saīsinājuši, sakropļojuši. It sevišķi stilu ...

Vienu numuru Palavins uzdāvināja Ivanam Antonovi-čam ar ierakstu divdesmitajā lappusē. Ivans Antonovičs ceremoniāli palocījās, pieņemdams dāvanu, un ar komisku svinīgumu piespieda to pie krūtīm.

Kad rosme ap žurnālu bija apklususi, vecākais — Fedja Kapļins pasludināja SZB sapulci par atklātu. Viņš sacīja, ka biedrības biedriem jāizvirza viens delegāts uz Ļeņingradas universitātes studentu zinātnisko konferenci. Kandidatūru apstiprinās direkcija un partijas birojs. Delegātam jābūt tādam, kas uzrakstījis zinātnisku darbu, kuru atzinusi fakultātes Zinātniskā padome.

Ivans Antonovičs ieteica Andreja Siriha un Kapļina kandidatūras. Pēc tam pats Kapļins izvirzīja Palavinu, kuru atbalstīja Kamkova. Vadims ielūkojās sapulces dalībniekos — pēc sejām varēja spriest, ka Kapļina priekšlikums nevienu nebija pārsteidzis. Visi nopietni klausījās Kapļinā, kas runāja visiem zināmo:

— Personālstipendiāts ... Aktīvs komjaunietis, sabiedrisks darbinieks ... Lielisks darbs par Turgeņevu, iespiests žurnālā, jauns darbs par Cerniševski...

Un Palavins klausījās viņā tāpat kā visi — nopietni, gandrīz vienaldzīgi. Taču viens acumirklīgs skatiens, ko viņš uzmeta Vadimam, — ne ļauni priecīgs, ne triumfējošs, — šis viens skatiens pēkšņi atklāja Vadimam Palavina nemieru. Vadims vēl arvien klusēja. Viņš klausījās.

Kāds izvirzīja Ņinu Fokinu, kāds atkal nosauca Andreju, atkal Palavinu. Tad Ivans Antonovičs sacīja, ka vispirms jaiepazlstoties ar Palavina jauno darbu.

— Pagūsim, Ivan Antonovič, — Kapļins atbildēja.

— Sergej, vai tu šonedeļ atnesīsi?

— Jā, man atlikuši vairs tikai daži sīkumi.

— Noteikti pagūsim! Konference paredzēta aprīļa sākumā. Savu kandidatūru es, biedri, noņemu tāpēc, ka esmu pēdējā kursā un gatavojos valsts eksāmeniem. Es atbalstu Palavina kandidatūru.

Sājā brīdī Palavins lūdza vārdu.

— Biedri, man ir cits priekšlikums, — viņš 'pieceldamies sacīja, lūkodamies it kā uz Vadimu, bet’patiesībā viņam pāri. — Vajadzētu sūtīt Belovu. Viņam ir visinteresantākais temats, viņš ilgi pie tā strādājis un šajās dienas referātu beidz.

Ivans Antonovičs apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Pareizi, pareizi! Belovam būs interesants darbs.

— Vajag sūtīt Belovu, — Palavins sēzdamies atkārtoja.

— Vadim, kā ir? Vai tu pabeigsi? — Kapļins jautāja.

— Es domāju, ka... — Vadims apņēmīgi piecēlās.

— Es vel neesmu beidzis. Par mani nav ko runāt — es beigšu pēc pāris nedēļām, ne agrāk. Es atbalstu Andreja Siriha kandidatūru un uzskatu, ka viņš no mums visvairāk šā goda cienīgs, bet vismazāk cienīgs no mums —Sergejs Palavins.

Visi izbrīnījušies palūkojās viņā. Iestājās klusums.

— Kāpēc? — Spartaks jautāja. — Paskaidro!

— Es paskaidrošu. Es uzskatu, ka mēs sūtām labākos. Un ne tikai mācību ziņā, bet raugāmies arī uz viņu sabiedrisko, morālo un komjaunieša stāju. Bet šīm prasībām Palavins neatbilst.

— Ko, — Kapļins jautāja, — vai tad viņš nav sabiedrisks?

— Kā ikviens karjerists.

— Es — karjerists?

— Vai tev tas ir jaunums?

Uzreiz sacēlās troksnis, visi sāka runāt reizē. Kapļins turēja Palavinu aiz rokas un mēģināja viņu nosēdināt vietīĻ bet tas izrāvies saniknots atkārtoja:

— Nē, pagaidi!... Pagaidi, es runāju!..,

— Sēdies! — Kapļins uzsauca, dūri uz galda uzsitis. — Es prasu kārtību!

Pie Vadima pienāca Spartaks.

— Tev jāpaskaidro! Tūliņ pat.

— Es paskaidrošu parit birojā. Sīki paskaidrošu.

— Lai runā tepat! — Palavins kliedza. — Es pieprasu tepat!

— Šeit es nerunāšu, — Vadims sacīja.

— Tā ir intriga! Es prasu nekavējoties! Kā viņš uzdrošinās! ...

— Šeit es nerunāšu, — Vadims skaļi atkārtoja. —Tas attiecas uz tevi kā komjaunieti. Šeit ir arī bezpartejiskie, ne tikai komjaunieši. Neuztraucies — birojā visu pateikšu.

— Tiešām, kāda šantāža! — Kamkova saviebusies sacīja.

— Mani taču apvainoja! Atļaujiet... Ivan Antonie!

— Es neesmu visai kompetents jūsu komjauniešu noteikumos. Gadījums, acīm redzot, kutelīgs ...

Spartaks brīdi pārdomāja, caur pieri lūkodamies gan uz Palavinu, gan uz Vadimu. Tad, papurinājis galvu, sacīja:

— Labi, ja jautājums jāizskata plašāk, to nevar šeit iztirzāt.

Atskanēja balsis no vietas, un kā arvien tajās bija dzirdama gan nopietnība, gan humors.

— Pareizi, Spartak!

_ — Bet mēs gribam zināt...

— Palavin, prasi no viņa gandarījumu! Met cimdu!

— Bet ko tad mēs izvirzīsim?

— Mierīgi, — Kapļins sacīja, roku pacēlis. — Esmu vienis prātis ar biroja sekretāru. Redzams, Belovam ir iemesls, ja viņš atrod par neiespējamu šeit runāt. Šodien mēs kandidātus apmēram nozīmējām: Sirihu, Palavinu, Fokinu. Kas no viņiem brauks, to noskaidrosim tuvākajās dienās. Tas ir viss. Sapulci uzskatu par slēgtu. Tagad paziņojums: biedri, kas grib iegādāties mūsu rakstu krājumu, iemaksājiet Ņinai Fokinai divus rubļus piecdesmit kapeikas.

Pie Vadima pienāca studenti, pusbalsī jautādami:

— Kas noticis? Ko?

— Kas tev par mušu iekodusi? — Ņina jautāja. — Tas, ka viņš ir karjerists, tas, starp mums runājot, ļoti ticams. Taču vajadzīgi skaidri pamatojumi...

Vadims satraukti atvairījās:

— Pagaidiet, gan uzzināsiet...

Visi pamazām izgāja no auditorijas. Palavins aizgaja pirmais, tad atgriezās un kaut ko runāja ar Kapļinu. Vadims sadzirdēja tikai vienu frāzi:

— Es taču tev teicu, tu atceries?

Salicis portfelī savus papīrus, Kapļins bažīgi pamaja:

— Noskaidrosim, noskaidrosim ...

Viņi izgāja kopā ar Ivanu Antonoviču un Kamkovu. Vadirris palika auditorijā, zinādams, ka viņam neizbēgama saruna ar Spartaku. Beidzot aizgāja visi. Bija dzirdams, ka gaitenī turpinājās skaļa apspriešanās. Kāds skanīgs, sulīgs bass — liekas, tas vecākā kursa students ar biezajām lūpām, kurš sēdēja blakus Kapļinam, — ierunājās:

— Frančiem ir padoms tādos mīklainos gadījumos: cherchez la femme. Meklējiet sievieti!

— Muļķības!

— Nav, mīļais, muļķības, meklē tikai un atradīsi... Kāds iesmējās, pēc tam balsis attālinājās un apklusa.

Spartaks nosēdās Vadimam līdzās uz krēsla.

— Nu? — viņš nepacietīgi sacīja. — Šauj vaļā! Vadims īsumā atkārtoja viņam Vaļas Gruzinovas

stāstu. Spartaks sarauca pieri aizvien vairāk un šņāca. Viņš vienmēr šņāca, iegrimdams nepatīkamās un grūtās pārdomās.

— Ko, tad bērns tomēr būs? — viņš strauji iejautājās.

— Nebūs, es taču saku. Bet ne jau tas svarīgi.

— Saprotams.

Viņš nolieca galvu un ilgi klusēja, kodīdams mazā pirkstiņa nagu.

— Neko nesaprotu, — viņš beidzot sacīja. — Palavins? Velns viņu zina ... Tā. Taču tā ir viena lieta. Bet kāds tam sakars ar karjerismu?

— Nu tāds. Man šķiet, karjerisms un egoisms ir vienas medaļas divas puses. Saproti, cilvēks, kas personīgajā dzīvē tāds egoists, nevar būt godīgs arī sabiedriskajā dzīvē. Vai tad tu neredzi sakaru?

— Es, protams, redzu. Taču saproti...

— Ko?

— Nu — notikums nejauks. Un sarežģīts. Morāles jautājumi, jaunatnes ētika — tās visas ir svarīgas lietas, un tās skar mūs visā pilnībā. Taču pie tām jāķeras nopietni. Mēs taču būtībā ielaužamies cilvēka intīmajā dzīvē. Tā ir? Tas jādara apdomāti, jābūt drošiem pamatojumiem. Lai neiznāktu, ka, sak, iedomājās biedri no «komjaunatnes biroja» iejaukties citu intīmās lietās, nu, un rakņājas. Vai tad nevar tā nodomāt?

— Daudz ko var ...

— To tomēr var. Bet nedrīkst. Skaidrs? Vajag pierādīt, ka mums bijušas tiesības ielauzties personīgajā dzīvē — un ne tikai bijušas tiesības, bet pienākums to darīt. Padomāsim ... — viņš pēkšņi aizmiedza acis un iesāka runāt klusi, koncentrēti, it kā domās novērtēdams katru vārdu. — Tā ... Viņš savaldzinājis meiteni, apsolīdams viņu precēt. Bet neapprecēja. Viņš rīkojies zemiski. Tā ... Nē, paklausies, tas ir nieki! Tā nepavisam nav bijis, bet daudz sarežģītāk, ne tā, un mēs nevaram runāt muļķības! Bet vai... tu paļaujies uz to Gruzinovu?

— Paļaujos, — Vadims stingri teica. — Es viņu sen pazīstu un uzskatu, ka viņa drīzāk kaut ko mazāk pateiks, notušēs ...

— Arī nav labi.

— Viņa ir ļoti savaldīgs cilvēks, Spartak. Viņai bija ļoti grūti izšķirties par šo sarunu ar mani. Tas jau nu katram tā būtu ...

— Tā. Bet vai izsaukt viņu varētu?

— Izsaukt? — Vadims mirkli pārdomāja. — Viņa nenāks. Viņa taču aizbrauca! Aizbrauca uz Harkovu.

— Vai šīs pašas nelaimīgās mīlestības dēļ?

— Viņu aizkomandēja tur darbā?

— Skaidrs.

Spartaks nopūtās un saņēma galvu rokās. Viņš atkal iegrima domās un arī šoreiz šņāca ļoti ilgi.

— Redzi, kā mēdz būt, ko? — viņš pavīpsnājis ierunājās un pa pusei jautājoši palūkojās Vadimā. — Tu pazini cilvēku — visu iecienītu, stipendiātu, aktīvistu, gudru, un te uzreiz — bāc! Dabū zināt kādu nejaušu detaļu, sadzīves vilcienu, un šis cilvēks ... Pēkšņi viss nokrīt kā nevajadzīga čaula, talanti, erudīcija, viss. Mani galvenokārt pārsteidza frāze: «Ar māti jāaprunājas!» Kā viņš te visā pilnībā parādās! Es taču zinu, kā viņš ar māti aprunājas... Un arī viss pārējais — tik zemiski, sīki...

Mm, nepatīkami! — un Spartaks spēji it kā sāpēs savieba seju, pakasīja galvu. — Es tev saku, cilvēks uzreiz kļūst nepatīkams. Taču tā visa vēl par maz, Vadim, lai apvainotu. Vajadzīgi fakti. Bet kur tie ir?

— Spartak, tu taču pats sacīji, ka viņš rīkojies zemiski!

— Es sacīju, bet neesmu pārliecināts. Viņa taču arī bija pieaudzis cilvēks, zināja, ko dara. Tā taču ir? Bez tam — varbūt viņš tiešām to mīlēja, gribēja precēties. Bet tad iepazina viņu tuvāk, tā, pieņemsim, izrādījās draņķis, un mīlestība izbeidzās, viņš aizgāja. Var taču būt arī tā? Var. Un, ja mēs sāksim viņu iztaujāt, viņš droši vien atbildēs tieši tā. Pamēģini viņu atspēkot. Un mēs paliksim muļķīgā stāvoklī. Turklāt šīs meičas Maskavā nav. Saproti...

— Spartak, es gribu ...

— Pagaidi! Saproti, par tādām lietām runāt ir nepatīkami. Es zinu piemērus, kad komjaunatnes komitejās kopējās sapulcēs apspriesta amorāla rīcība. Ne pie mums. Bet citā institūtā, es zinu, bija gadījums aizpagājušajā gadā. Izslēdza no komjaunatnes puisi par sakariem ar meiteni, kurai no viņa bija bērns. Tas bija riebīgs gadījums: puisis bija prasījis, lai viņa taisa abortu, viņa atteikusies, un viņš to ar visu bērnu pametis» Puisi izslēdza un pareizi darīja. Taču tur viss bija skaidrs. Bet ar Pa-lavinu ... šīs skaidrības nav.

Vadims klusēja un, uzacis saraucis, lūkojās vienā punktā. Tad viņš pacēla acis pret Spartaku un lēni pagrozīja galvu.

— Nē. Ne jau tas vien. Man personīgi viņa izturēšanās pret Vaļu ir tikai pēdējais vaibsts viņa lielajā portretā. Redzi, kas par lietu. E« ilgu laiku nevarēju viņu īsti saprast. Bet tad sapratu, tikai ilgi klusēju. Tu saki, ka viņš ir iedomīgs. Bet es tev teikšu vairāk. Esmu redzējis, kā viņš izturas pret mācībām, — viņš taču nicina mūsu institūtu un mūs visus, jo mēs, saproti, nākamie pedagogi, esot aprobežoti, bez jaunrades spējām, neapdāvināti salašņas. Bet kāpēc viņš nāca uz mūsu institūtu? Nu tāpēc, ka mūsu «pelēcīgajā» fonā viņam labāk izcelties, taisīt karjeru. Tāpēc arī eksāmenos viņš iet vienmēr atbildēt viens no pēdējiem, kad parasti atbild vājākie. Es redzēju, kā viņš centās panākt personālstipendiju. Un, jāsaka, viņš to dabūja ne tikai savu studenta spēju dēļ, bet arī dažu citu savu spēju dēļ. Es to redzēju. Redzēju ari, kā viņš lenca Kozeļski, tevi un mūs visus. Viņš taču no katra prata izspiest sev labumu. Ja viņā dziļāk neielū-kojas, tad viņu ļoti grūti saprast.

— Klausies... — Spartaks pēkšņi pietrūkās kājās.

— Tu man atver acis!

— Jā. Var jau būt, ka es nerīkojos glīti, jo ne pret vienu viņš nebija tik atklāts kā pret mani. Bet es pārāk gļēvi ar viņu strīdējos. Vairāk ironizēju, bet vajadzēja sist ar dūri uz galda. Esmu daudzējādā ziņā vainīgs. Taču tagad, saproti... Ķs vairs nevaru ar viņu runāt divatā. Jānotiek lielai sarunai, lai visi piedalītos. Tad varbūt kas iznāks. Es tomēr ... mēs taču neuzskatām viņu par tādu, kam nav vairs cerību laboties? Skaidrs, ka ne...

— Zini ko, — Spartaks ierunājās pēkšņā apņēmībā.

— Sasauksim slēgtu biroju. Parīt.

Trešdien jau visa fakultāte zināja par notikumu SZB. Daudzi nāca pie Vadima ar jautājumu: «Kas jums noticis?» Vadims tos strupi, dažreiz pat parupji atvairīja. Viņam nepatika visu stāstīt pat tuvākajiem draugiem. Toties viņš redzēja, ka ar tiem pašiem jautājumiem ziņkārīgie vērsās pie Palavina un tas labprāt kaut ko gari tiem skaidroja.

Visu dienu zem ārējā miera Vadims slēpa drūmu, smagu sasprindzinājumu. Viņš manīja, ka daži studenti kaut kā citādi — nelabvēlīgi vai zobgalīgi uz viņu šķielē, ka daži aizvainoti par viņa atteikšanos paskaidrot. Ļena Medovska gāja garām, uz viņu nepaskatīdamās, ar ārkārtīgu nicinājumu sejā. Droši vien daudzi jau apmēram zināja birojā, izskatāmā jautājuma būtību. Par to zināja Raja Volkova_ un Lagodenko, zināja Spartaks, viņi kādam bija pastāstījuši, tas palaidis tālāk ...

Vadims gaitenī dzirdēja, ka Palavins skaļi sarunājās ar diviem vecāko kursu studentiem:

— Un Fokina arī tur? Tāpēc viņai tas deguns ir tik garš, ka visur bāž.

Visi trīs skaļi iesmējās.

Tajā pašā starpbrīdī pie Vadima pienāca Remeškovs un jautāja, viņā izbijies skatīdamies:

— Ko tu, brāl, sludini platonisku mīlestību?

— Muļķis! — Vadims aizsvila.

— Nē, bet nopietni? Kas tad noticis?

— Nopietni es runāšu rīt. Un liec mani mierā!

Ļusja Voronkova bija aizrauta ar visu notikušo un to,

kas vēl gaidāms. Viņa arvien kādam stāstīja: «Serjožka ar Vadjku saplēsušies! Redzēs, kas tik tur būs!» Grūti bija sacīt, vai viņa nodzīvos līdz ceturtdienai vai nakti nomirs aiz ziņkārības. Vadims tomēr manīja, ka lielākā daļa studentu pret Palavinu izturas vēsāk. Andrejs un Maks neko nejautāja, redzēdami, ka viņš negrib runāt. Lagodenko it kā neviļus paspieda Vadimam roku:

— Vecais, droši uz priekšu! Atbalstīsim.

Pēc lekcijām Vadims aizgāja uz Ļeņina bibliotēku un nostrādāja tur nepieceldamies līdz bibliotēkas slēgšanai — pulksten vienpadsmitiem vakarā. Sājā dienā viņš paguva tik daudz kā vēl nekad un pabeidza melnrakstā visu referātu. Kādas astoņas, desmit dienas paies, kamēr noslīpēs, pārrakstīs, un darbs būs pabeigts. Bibliotēkā Vadimam Palavins gandrīz nemaz neienāca prātā. Bet trolejbusā, kas iet no bibliotēkas uz Kalugas ielu stundas ceturksni, domas par rītdienu viņam uzbruka kā no saitēm palaisti medību suņi. Viņš piespieda pieri pie loga rūts, pārsēdās no vienas vietas otrā un beidzot ne no šā, ne no tā izlēca divas piestātnes par ātru.

Viņš par nākamo sapulci nervozēja vairāk nekā visgrūtākā eksāmena priekšvakarā.

Pirms dažām dienām bija no sanatorijas atgriezusies Vera Fadejevna. Pašreiz Vadims domāja, ka būtu bijis labāk, ja viņa būtu atbraukusi dažas dienas vēlāk — kad viss šis notikums ar Sergeju būs beidzies. Un šo vakaru viņam tiešām būtu bijis vieglāk pavadīt vienam.

— Kāpēc tik vēlu? — Vera Fadejevna jautāja, atvērdama Vadimam durvis. — Atkal biji rūpnīcā?

— Nē, bibliotēkā.

— Tevi te kāda viešņa gaidīja. Sēdēja, sēdēja, kavēja man runādama laiku un nesagaidījusi aizgāja.

— Kas tā bija? — Vadims kļuva uzmanīgs. Viņam uzreiz iešāvās prātā nepatīkama doma par Ļenu. —Ļena?

— Nē, tāda vecāka. Irina Viktorovna.

— Ak tā! — Vadims teica un atģērbies iegāja vannas istabā. «Labi, ka viņu nesatiku,» Vadims, rokas mazgādams, nodomāja. «Interesanti, kas tā par sūtniecību?»

Sēzdamies pie vakariņu galda, Vadims neko nejautāja. Viņš gaidīja, kamēr māte pati sāks runāt. Bet Vera Fadejevna interesējās vairāk par vakariņām — vai sāls pietiekami, vai sinepes pasniegt.

— Tu pielūko, noēd visu, — viņa sacīja. — Irina Viktorovna mazliet paskrubināja un atstāja. Es jau domāju, ka negaršo...

Paēdis un aizsmēķējis Vadims beidzot jautāja:

— Ko tad viņa tev stāstīja?

— Daudz ko stāstīja, daudz... — Vera Fadejevna atbildēja, galvu pagrozīdama. — Atskrēja bāla, seja sakritusi, domāju, — kas nu noticis? Izrādās: tu kaut ko pret Sergeju esot uzsācis, jūs esot saplēsušies, un tu it kā draudot uzstāties komjaunatnes birojā. Tu zini, viņa gandrīz vai raudāja. Es apjuku. Nezinu, ko teikt, kā’nomierināt ... Un, galvenais, nesaprotu — kādēļ tas viss?

— Vai par Vaļu viņa runāja?

— Runāja par Vaļu, jā, jā.

— Bet ko?

— Sacīja, ka meitene esot izglītota, bet no tādām, zini... vārdu sakot, ar kurām daudz ko varot atļauties. Tā es viņu sapratu. Viņa esot bijusi pret šo pazīšanos, taču nevarot Sergejam pavēlēt. Nu, viņi satikušies, pastaigājušies, bet tad pārtraukuši.

— Bet kādēļ?

— Stāsta, ka vairs nepatikuši viens otram. Un viņa Sergeja rīcību ļoti atbalsta, jo Vaļa, pēc viņas domām, Sergejam neesot piemērota. Viņai esot smags raksturs, ar veselību neesot kārtībā, un bez tam — neinteliģenta ģimene...

— Māmiņ, viņa taču ir mietpilsone. Vai tad tu nezini?

— Es, dēls, viņu pazīstu divdesmit gadu. Taču... — Vera Fadejevna piesardzīgi palūkojās Vadimā. — Ja tur viss samērā labi beidzies — taču tā? — vai ir vērts sacelt troksni? Es par to šaubos ...

— Ko nozīmē *— samērā labi?

— Nu, bez sevišķām sekām, drāmām ...

Vadims aizvēris acis, pasmaidīja. Viņš juta nepārvaramu nogurumu un vēlēšanos gulēt.

— Neviens zem vilciena nav meties, tā? Bērniņš āliņģī nav noslīcināts? Vai tas nozīmē — samērā labi? Viņam, protams, viss izdevies pavisam labi. Viņš kā arvien jautrs, vesels, brīvs. Kur nu vēl labāk! Bet viņai tās ir bēdas, saproti? — Vadims atvēra acis un izslējās. Vadima balss skanēja skaļi un uzbudināti, jo viņam gribējās gulēt un tajā pašā laikā pierādīt mātei savu taisnību. — īstas bēdas, pie kurām vainīgs tikai Sergejs!

— Bet es daudzējādā ziņā vainoju arī meiteni. Mūsu laikos meitenes bija piesardzīgākas.

— Kāpēc tad Vaļa vainīga? Tāpēc, ka noticēja viņam, iemīlēja viņu? ... Nē, tevi ir iežēlinājusi šī dāma, kura bez sava dārgā lolojuma vairāk neko nezina un nesaprot, un tu mēģini izpildīt savu solījumu. Tu taču apsolīji viņai mani ietekmēt, atrunāt? Atzīsties!

— Es neko neesmu apsolījusi, — Vera Fadejevna dusmīgi sacīja. — Es tikai runāju, ko domāju. Un es redzu, ka nekā tik nopietna nav, bet Sergejam tas var stipri kaitēt. Viņš tomēr tavs biedrs. Kopā augāt, mācījāties ... Un gadiem arī ārpus skolas satikušies, mājās viens pie otra gājuši. Varēji viņu šurp atvest, un mēs būtu tā sadevuši, ka visu mūžu atcerētos. Bet tu organizē veselu izrādi...

— Jā, esmu vainīgs, — Vadims sacīja, paklausīgi ar galvu mādams. — Vainīgs, ka neesmu ar viņu ne reizes runājis nopietni. Bet nu ir laiks. Un tieši tāpēc, ka esmu viņam vecs paziņa, man jābūt nesaudzīgākam par visiem. Tas ir viss.

— Tu esi pārāk bargs, Vadim, — Vera Fadejevna pec brītiņa sacīja. — Nu, bet dari, kā zini...

Vera Fadejevna izgāja no istabas. Kad viņa atgriezās, Vadims jau kārtoja savu guļvietu. Bet nu, kad viņš bija palīdis zem segas, miegs vairs nenāca. Vera Fadejevna izdzēsa gaismu un arī nolikās gulēt, bet Vadims nekādi nevarēja aizmigt. Istabā, tāpat kā ārā aiz loga, bija tumšs. Tikai tēva mazais pulkstenis ar fosforizeto ciparnīcu mirdzēja pie sienas kā jāņtārpiņš.

Vadimam pēkšņi uznāca vēlēšanās paņemt savas vecās dienasgrāmatas un atcerēties Sergeju tādu, kāds viņš bija kādreiz ļoti sen, ne «veco biedru no skolas sola», bet vienkārši Serjožku ar palamu «Kēkss». Vadimam bija vairākas dienasgrāmatas burtnīcas no skolas laikiem un bloknots ar frontes piezīmēm. Tas viss bija sasviests rakstāmgalda apakšējā atvilktnē kopā ar veciem papīriem, vēstulēm, avīžu izgriezumiem. Vadims piecēlās no gultas un iededza galda lampu.

Te pati pirmā burtnīca — izbalējušos, brūnos vākos ar ūdenskrāsās rakstītu virsrakstu «Mana dzīve», kuram apkārt uzzīmētas palmas, kas atgādināja zirnekļus, kuģi, kalnu virsotnes, un planēta Saturns.

«1936. gads. 7. jūlijs. Šodien mana dzimšanas diena. Man aprit vienpadsmit gadu. Bija visi zēni no mūsu pagalma, un viņi atnesa dāvanas. Tad mēs spēlējām «ital-janku» viens pret vienu. Es zaudēju tikai Surkam, pārējos uzvarēju. Serjožka arī man zaudēja un sacīja, ka viņš tīšām padevies, tāpēc ka es esot jubilārs. Bet pats bija pilnīgi nosvīdis sarkans kā vēzis, jo viņš centās no visa spēka. Tad laidām papīra pūķi, kas bija salīmēts no kontūru kartēm.

1938. gads. 13. augusts. Gājām uz Gabaju peldēties, tur laba gultne un peldvieta. Mēs ar Serjožku pārpeldējām uz otru krastu. Mums līdzi peldēja arī Zina. Viņa ļoti labi peld, tikai visu laiku spiedza un smēja, it kā viņu kāds kutinātu. Tad mēs izkāpām otrā krastā. Tur bija liela pļava, kas laistījās kā smaragds norietošās saules staros. Kad peldējām atpakaļ, es atpaliku. Viņi jau bija izkāpuši krastā un skraidīja, lai apžāvētos. Es saucu Serjožkam, lai viņš atnes manas drēbes uz to vietu, kur es piepeldēju, un ar roku rādīju: «Šurp! šurp!» Bet viņš pēkšņi ieskrējies metās ūdenī un kraulā piepeldēja pie manis. Es smējos un saucu viņam, bet viņš neko nedzirdēja. Piepeldēja, satvēra mani aiz rokas, bet es smējos. Viņš bija domājis, ka es slīkstu. Viņš ir mans vislabākais draugs.

... /5. augusts. Ziņai, izrādās, jau piecpadsmit gadu. Serjožka teica, ja viņa dzīvotu Āfrikā, viņai sen jau būtu bērni. Man liekas, viņš melo.

1938. gads. 10. decembris. Vakar Pionieru pilī bija sarīkojums, tur bija bērni arī no Spānijas. Kāds puisēns, melns un vājš, līdzīgs Miškam Švarcam, stāstīja par republikāņu cīņu pret fašistiskajiem bandītiem. Viņš runāja spāniski, bet kāda sieviete pārtulkoja. Pēc tam atklāja mākslinieciskās studijas izstādi, kurā arī es darbojos līdzi. Izstāde bija veltīta republikāniskās Spānijas cīnītājiem. Es biju uzzīmējis krāsās kauju pie Teruelemas. Antons Dmitrijevičs uzslavēja mana zīmējuma tehniku un izteiksmību, tikai sacīja, ka palmas Spānijai neesot raksturīgas (vajadzējis lauru kokus). Serjožka arī bija sarīkojumā ar savu dramatisko pulciņu. Viņi izrādīja lugu no republikāņu dzīves, un Serjožka spēlēja galveno lomu — biedru Huanu.

1939. gads. 8. decembris. Mēs esam pārcēlusies uz jaunu dzīvokli Kalugas ielā. Jauns sešstāvu nams, un dzīvoklis labāks par iepriekšējo, man tomēr ļoti žēl šķirties no skolas un zēniem. Ar Sergeju, protams, satikšos bieži. Pagājušo vasaru mēs ar viņu bijām tūristu pārgājienā uz Seligera ezeru, bet nākamo vasaru esam nolēmuši braukt uz Kaukāzu. Es tagad katru dienu vingroju un noberzējos ar aukstu ūdeni. Jāsagatavojas ekspedīcijai, kā to darīja Amundsens...

1940. gads. 10. aprīlis. Vakar pie Sergeja bija sarīkots vakars. Bija visi vecie skolas draugi no mūsu kompānijas. Maša ļoti izaugusi. Viņa tagad mācās baleta skolā. Viņa mani mācīja dejot. Bija ļoti jautri. Sergejs mums lasīja savus dzejoļus (ļoti labus, kaut arī pa daļai atdarinājumi). Tad uz īsviļņiem uztvērām Oslo. Runāja vācu valodā, ka fašistu karaspēks ieņēmis Norvēģijas galvaspilsētu. «Jūs dzirdat uzvaru nesošās armijas soļus...» Un tiešām, mēs sadzirdējām zābaku klaudzienus pa asfaltu — rrruch-rrruch-rrruch — un bungu rīboņu. Bet tad kāds basā nobļāva: «Sprechen sie deutsch?» — un sīka bal-stiņa atbildēja: «Jawohl! Jawohl!» Laupītāji! Pagaidām viņi uzvar, jo uzbrūk vājākiem.

1941. gads. 22. jūnijs. Karš! Naktī vācieši uzbrukuši mūsu dzimtenei. Aiz upes aerodromā visu dienu dūc lidmašīnas. Rakstīt nav laika mēs pagalmā rokam bumbu patvertnes ...

... 13. augusts. Atkal uzlidojums. Esmu jau pieradis. Tēvs sen nav rakstījis.

...30. augusts. Mēs ar Sergeju iestājāmies Ļeņina rajona ugunsdzēsēju komandā. Dzīvojam kazarmās.

.. .10. septembris. Pagājušo nakti bēniņos bija no degbumbas izcēlies ugunsgrēks. Mēs ar Sergeju aizskrējām tur, viņš nokrita un ievainoja roku ar sarūsējušu dzelzi. Asinis skrēja straumēm. Viņš negāja pārsiet, un mēs liesmu nodzēsām ar smiltīm ...»

Tās ir pēdējās piezīmes pirms došanās uz armiju. Jā, sākot ar četrdesmit pirmo gadu, viņiem sākās atsevišķa * dzīve, katram sava un otram nezināma. Ko viņi zināja viens par otru? Dzīvs, vesels, atrodas apmēram tur un tur, dara apmēram to un to ...

Skolas laika dienasgrāmatas piezīmes tomēr dod maz vielas pārdomām. Vismaz Vadimam tās ir it kā niecīga spoguļa drumsla, kas neparāda pat tūkstošo daļu viņa dzīves pirms kara. Kur gan ir iezīmes tām rakstura līnijām, kas divdesmit četru gadu vecumā attīstījušās tik strauji, tik nepievilcīgi?

Vadims sāka atcerēties dažādas epizodes no savas draudzības ar Sergeju pirms kara, viņa izturēšanos pret biedriem, meitenēm, savējiem. Pret savu māti Irinu Vik-torovnu. Jā,-te gan laikam bija galvenā vaina ... Sergeja mājas dzīve Vadimam vienmēr bija likusies ļoti dīvaina, tāda neērta, nepareiza. Viņa vecāki bez gala strīdējās, tēvs gan aizgāja no ģimenes, gan atkal atgriezās. Tas bija resns, drums gara auguma cilvēks, kas nekad nesmaidīja un ļoti maz runāja. Viņš mājās bija kā svešinieks. Bet Sergeja māte vienmēr bija Vadimu pārsteigusi ar savu muļķīgo rīcību. Viņa izpildīja katru dēla vēlēšanos, kaut arī nieku dēļ bija jāsaceļ trači. Sergejs nez kādēļ viņu bija iesaucis par «voblu». Toreiz bērnībā Vadimam tas bija licies kā lielākā asprātība. Jā, tagad bija skaidrs, ka gļēvā, aprobežotā Irina Viktorovna ar savu aklo ticību dēla talantam daudzējādā ziņā viņa raksturu ietekmējusi. Vadims atcerējās, ka Cehovam ir kaut kas līdzīgs «Piezīmju grāmatiņās». Viņš paņēma no plaukta Cehova sējumu, ilgi meklēja šo vietu un beidzot atrada: «Ģimenē, kur sieviete buržuāziska, viegli izveidojas pana-misti, blēži, bezcerīgi lopi.» Sergejs nevarēja kļūt rie par galīgu «panamistu», ne par «bezcerīgu lopu», jo viņam apkārt bija veselīgi ļaudis, milzīga, spēcīga dzīve. Viņš kļuva par sīku «panamistu». Un par to būs rīt liela runāšana.

Vadims izdzēsa gaismu un apgūlās. Viņš sāka domāt par nākamo dienu, centās iedomāties savu runu birojā, Sergeja atbildes un to, kā runās citi.

Pēkšņi viņu pārņēma skumjas, apkaunojošas nedrošības jūtas. Vai tikai viņš nav veltīgi uzsācis šo trokšņaino kampaņu, kas bija satraukusi jau visu fakultāti? Varbūt vajadzēja pēdējo reizi parunāt ar Sergeju divatā? Bet varbūt viņš vispār dara ko nepareizi... Un tas viss nav nemaz tik sarežģīti, nesaprotami...

Viņš aizmiga vēlu, bezgala noguris, satraukts, un tūlīt iegrima neskaidrā, smagā miegā.

26. NODAĻA

Aizgājuši otrā dienā uz institūtu, studenti uz dēļa lasīja šādu paziņojumu:

Šodien pulksten 7 notiks 3. kursa komjaunatnes biroja sēde. Jāierodas biedriem Palavinam un Belovam. Grup-orgu ierašanās obligāta.

VĻKJS 3. kursa birojs.

Bet pulksten trijos dienā bija jānotiek institūta izlases komandas un Medicīnas institūta volejbolistu sacensību spēlei. Komanda sapulcējās sporta zālē tūlīt pēc lekcijām. Treneris Vasilijs Adamovičs, vecs volejbolists, muskuļains, mazliet sakumpis, kustīgu un veiklu ķermeni, deva spēles dalībniekiem pēdējos padomus un norādījumus. Rašids uztraucās, viņš pirmoreiz uzstājās kā ceturtais numurs.

Kad visi jau bija saposušies aiziet, zāles durvīs parādījās Palavins ar sportista čemodāniņu rokās.

— Sveicināts, Bazil! — viņš sacīja, brīvi pienākdams pie Vasilija Adamoviča un sniegdams tam roku. —Sveiki, puiši!

Viņš paspieda rokas visiem, izņemot Vadimu, kuru it kā nebūtu pamanījis.

— Sveicināts, — Vasilijs Adamovičs atturīgi atņēma.

— Iesim?

— Mēs iesim. Nezinu, kā tu.

— Es arī. Šodien esmu sevišķi labā formā, — Palavins iesmiedamies sacīja. — Domāju, ka triju stundu laikā mēs viņus pieveiksim. Man pulksten septiņos birojs, jābūt atpakaļ.

— Nu brauc, panervozēsi par savējiem.

— Kā? Kā jūs teicāt, Bazil Adamovič? — Palavins jautāja, vienu uzaci izbrīnā pacēlis un otru nolaidis. — Es labi nedzirdēju.

— Tu šodien nespēlēsi, — Vasilijs Adamovičs teica.

— Uz treniņiem neesi nācis, un uzņemt tevi pēc tāda pārtraukuma komandā būtu riskanti. Ja vēlies, brauc rezervei.

— Ko? Rezervei? Tūlīt uzvilkšu baltās botes un skriešu par rezervi, — Palavins izgrūda pēc mirkļa apjukuma.

— Tiešām, Bazil, vai tas nopietni?

Vasilijs Adamovičs ielūkojās pulksteni.

— Puiši, laiks posties!

Palavins samulsis paskatījās apkārt. Volejbolisti ģērbās, sakravāja savus čemodāniņus, īsi un lietišķi sarunājās, cenzdamies Palavinu neuzlūkot.

— Nu, un ... kas tad no jums ceturtais?

— Mani ielika, — Rašids sacīja, pamezdams uz treneri samulsušu skatienu.

— Bet kādēļ tu atvainojies? — Vasilijs Adamovičs noskaitās. — Ielika un spēlēsi! Un labi spēlēsi, ievēro!

Palavins uzsita Rašidam uz pleca.

— Turies, Nuraļijev, turies! Ar tavu augumu var naglas iedzīt. Nu, novēlu labu izdošanos. Mani, lūdzu, aizmirstiet!

Viņš izgāja no zāles, čemodāniņu vicinādams.

— Neesi tik liels, — Vasilijs Adamovičs nomurmināja.

— Tāpat jau aizmirsīsim, nav ko lūgt. Iedomājies tik!

Viņš tomēr bija redzami sarūgtināts par Palavina pēdējiem vārdiem. Visu ceļu līdz Medicīnas institūtam Vasilijs Adamovičs pamācoši sprieda par vienkāršības nepieciešamību un iedomības ļaunumu. Viņš bija treneris morālists un uzskatīja par savu pienākumu mācīt studentiem ne tikai volejbola tehniku, bet arī uzvešanos.

— Ko tas nozīmē «lūdzu, aizmirstiet»? Kas tā par izrunāšanos? — Vasilijs Adamovičš dziļi sašutis paklusā balsī pukojās. — Tas nozīmē, ka cilvēks iedomājies no sevis nezin ko, bet kolektīvam viņš var uzspļaut. No šejienes arī ceļas sporta lielākais posts. Volejbols ir kolektīva spēle. Vienam te maza nozīme, bet seši ir spēks. To vienmēr vajag atcerēties. Viņam taču arī senāk tādi grēki mēdza būt. Būdams otrais numurs, viņš vienmēr pats cenšas dot sitienu, bet nevis piespēlēt ceturtajam. Kaut vai ar kreiso, bet pats ...

Vadims smaidīja, klausīdamies Palavina novērtējumu no sporta viedokja. Viņš šodien nebija mazāk uztraukts kā Rašids. Bet ne jau volejbola spēle viņu uztrauca — ar mediķiem Vadims bija spēlējis pirmajā gājienā un zināja, ka šis pretinieks nav no bīstamajiem.

Medicīnas institūta sporta zālē viss bija sagatavots sacīkstēm. Skatītāji entuziasti nepacietīgi čaloja, sēdēdami uz gariem un zemiem vingrošanas soliem, kas bija nolikti apkārt laukumam. Pirmajā setā mediķi neatlaidīgi pretojās, un uzvara pār viņiem nenāca viegli. Otrais sets veicās žirgtāk. Rašids kļuva drošāks, sita precīzi un spēcīgi, pat spēcīgāk nekā treniņos. Ar viņu līdzās spēlēt bija viegli; viņš nekurnēja, kā Palavins, par sliktu piespēli, nenervozēja, izsakoties futbolistu žargonā, — «nečūkstēja».

Otrais sets beidzās ar milzīgu zaudējumu mediķiem.

Tā Pedagoģiskā institūta komanda otrajā kārtā ieguva pirmo uzvaru.

Sacīkšu beigās Vadims pēkšņi ieraudzīja skatītāju vidū Palavinu. «Kāpēc viņš ir šeit?» pirmajā mirklī Vadims brīnījās. «Tas nemaz neizskatās pēc viņa. Varbūt atnācis papriecāties, kā bez viņa, neatvietojamā, zaudē? Nu, ko tur darīt, lai papriecājas, kā bez viņa uzvarēja.»

Vadims iegāja dušas telpā. Iznākdams pēc desmit minūtēm žirgts, svaigs, ar baudu smēķēdams papirosu, viņš ieraudzīja, ka Palavins norūpējies staigā gar durvīm.

— Es pie tevis, — Palavins sacīja, pamanīdams Va-dimu, un tūlīt sarauca pieri.

— Kas par lietu?

— Paiesim sānis!

Zāle bija gandrīz tukša. Vasilijs Adamovičs un mediķu treneris paklusu apspriedās, pie galda sēdēdami, un zāles otrā galā daži studenti ņēmās ap stieni. Vadims ar Palavinu piegāja pie loga, abi nolika savus čemodāniņus — Palavins uz grīdas, Vadims uz palodzes.

— Vai māte pie jums vakar bija? — Palavins sausi un uzsvērti lietišķi jautāja.

— Bija.

— Kādēļ?

— Nezinu, pajautā viņai.

— Tā, — Palavins nervozi iesmējās. — Tikai neiedomājies, ka es viņu sūtīju.

Vadims klusēja. Viņam likās, ka Palavins meklē samierināšanos.

— Nedomā, — Palavins atkārtoja. — Es pats tikai šodien uzzināju. Veca muļķe, izrāda savas rūpes, bet ne-vienafti tās nav vajadzīgas.

— Man vienalga, vai tu esi sūtījis vai ne, — Vadims pēc brītiņa sacīja.

— Bet man nav vienalga! Kā tu to nevari saprast... Man nav vienalga — vai mana māte ir muļķe vai nav!

«Ne jau to, atkal ne to,» Vadims domāja, «ne to viņš saka, un ne jau to viņš grib sacīt...»

— Viņas dēļ jau arī īstenībā iznāca visas šīs nepatikšanas ar Valentinu, — Palavins sacīja.

— Tiešām?

— Viņa taču ņēmās ar to, kliedza no sajūsmas... veda mājās, aizņēmās ... Bet kādēļ? Viss sievišķīgās ziņkārības dēļ, mātes muļķīgās vēlēšanās dēļ turēt katru dēla aizraušanos zem acīm. Es taču ... — viņš pievērsa skatienu Vadima zodam un runāja īgnā un aizvainojuma pilnā balsī. — Es jau sen biju nolēmis pārtraukt visas attiecības, jo jutu, ka tas viss labu galu neņems. Bet nē, viņa stūrgalvīgi aicina to ciemā, pieņem visādus pakalpojumus ... Šī palīdzēja mātei saimniecībā, bet mana gudriniece visu pieņēma kā nepieciešamu.

— Bet tu taču arī pieņēmi kā nepieciešamu?

— Es... Es taču viņu mīlēju! Zināmu laiku es viņu mīlēju.

— Nu jā. Pavisam zināmu laiku...

— Vārdu sakot, — Palavins viņu pārtrauca. — Man tev jāsaka, pirmkārt, ka es nekādus parlamenta pārstāvjus pie tevis neesmu sūtījis. Tas viens. Otrkārt, es gribēju tevi brīdināt vienkārši tāpēc, ka man vēl palikušas kaut kādas biedriskas jūtas pret tevi, jo, ja tu izvirzīsi jautājumu par Valentinu, tu kļūsi smieklīgs visā fakultātē. Tu velc laukā muļķīgas, nevajadzīgas tenkas, un par to tu dārgi samaksāsi. Es tevi brīdinu.

— Bet es tevi brīdinu, ka runāšu ne tikai par Valentinu.

— Interesanti, par ko tad? Par to, ka es tev eksāmenā lūdzu špikeri?

— Labi, mums laiks iet.

— Iesim! — Palavins apņēmīgi pamāja ar galvu.

No visa tā, kas tika runāts biroja sēdē pirmajā stundas ceturksnī, Vadims maz ko dzirdēja, gandrīz neko nedzirdēja. Viņam likās, ka arī citi steidzas ātrāk izbeigt blakus jautājumus un pāriet pie galvenā. Un te jau Spartaks teica:

— Mums šodien bija jāizskata vēl viens iesniegums par rekomendācijas došanu uz partiju — Palavina iesniegums. Taču pēdējā SZB sēdē, kad Palavins tika izvirzīts par delegātu ... — Spartaks runāja ļoti gari, šausmīgi gausi, monotonā balsī un pēkšņi — it kā izkliedza sausi, aprauti: — Ir priekšlikums noklausīties Belovu! ...

Citu priekšlikumu nebija. Vadims, stundas ceturkšņa laikā paguvis visu pārdomāt, nolēma, ka runās no vietas, lai redzētu biroja locekļus. Bet piecēlies viņš negaidīti izgāja pie galda, aiz kura sēdēja Spartaks, un tieši sev pretim ieraudzīja Palavinu un gruporgus.

— SZB sapulcē es iebildu pret Palavina kandidatūru. Es teicu, ka viņš morāliski nav cienīgs pārstāvēt mūsu kolektīvu. Tagad man šie vārdi jāpierāda. — Vadims ar izbrīnu ieklausījās savā balsī, kas viņam likās līdz nepazīšanai skaļa un svinīga. Pēc mazas pauzes viņš sāka runāt klusāk: — Es šodien nerunāšu par kādu atsevišķu Palavina nodarījumu, bet par viņa uzvešanos. Mēs ar Palavinu, kā mēdz teikt, esam «bērnības draugi». Tādēļ arī es droši vien viņu pazīstu labāk par visiem.

— Un man jāsaka, ne personīgā, ne sabiedriskā dzīvē Palavins neuzvedas, kā pienākas komjaunietim. Fakti? — Vadims jautāja, pacēlis balsi. Viņš nevarēja novērst skatienu no Palavina, galvu pieliecis, viņš lūkojās tam tieši acīs.— Nu, lūk, vispārīgos vilcienos: komjaunatnes sapulcē, kad apsprieda Lagodenko lietu, Palavins cītīgi aizstāvēja Kozeļski, kaut arī sapulces vairākums profesoru kritizēja. Kāpēc aizstāvēja? Vai tāpēc, ka principā domāja citādi? Nē, ne tāpēc. Viņš bieži arī ar mani un citiem runāja par Kozeļski tāpat, pat vēl skarbāk,' visādā veida to izsmiedams. Bet tajā brīdī Palavinam bija vajadzīgs Kozeļska atbalsts Studentu zinātniskajā biedrībā, kur viņš gatavojās lasīt referātu. Un Palavins tiešām prata ar Kozeļski «sadraudzēties», tikai šī draudzība nevilkās ilgi. Tiklīdz Palavins juta, ka Kozeļska stāvoklis sak grīļoties un no viņa vairs nekādu labumu nevarēs gut, drīzāk nepatikšanas, — viņš uzreiz gribēja būt

Kozeļska atmaskotāju pirmajās rindās, traucās uzstāties zinātniskajā padomē un tā tālāk. Man liekas, ka tāda uzvešanās ir savtīga, negodīga.

Tieši tāpat viņš izturējās citos gadījumos. Jūs atceraties, cik neparasti rosīgs sabiedrisks darbinieks Palavins bija kļuvis decembrī? Kā viņš čaloja par sakariem ar rūpnīcu? Vienreiz pat aizgāja ar mums kopā, sajūsmināja Kuzņecovu, deva neskaitāmus solījumus — bet pēc tam kā ar nazi nogriezts. Ne reizi vairāk neaizgāja. Kādēļ viņš gāja uz rūpnīcu? Izrādās, tā paša iemesla dēļ. Sevis dēļ. Pirmkārt, lai iemantotu biroja labvēlību, bet otrkārt — lai «šo to» paskatītos savam stāstam.

Kā viņš izturas pret institūtu, kurā mācās, pret savu nākamo profesiju? Kļūt par pedagogu? Ai, n£! Tas ir viduvējību, neapdāvināto, neveiksminieku liktenis. Tāpēc arī viņam īstenībā nav draugu. Visi «draugi» tiek sadalīti pēc viņa personīgām vajadzībām. Nu — Remeškovs, piemēram, ir «fotografēšanās» draugs. Fedja Kapļins — zinātnes laukā, literāru sarunu draugs. Ceturtajā kursā viņam ir «bibliotēku», «teātru», «volejbola» draugi un tā tālāk. Man ir sevišķs amats — es esmu «bērnības draugs». Attiecībā uz draudzenēm viņam, acīm redzot, tikpat stingrs sadalījums resoros.

Bet kāpēc gan, pazīdams Palavinu jau sen, es tikai tagad pirmoreiz' par to runāju, trešā kursa beigās? Jāsaka, mani tieši traucēja šis mans amats — «bērnības draugs». Ar viņu esmu strīdējies daudz, bet vienmēr par sīkumiem. Lūk, kas par lietu. Es uzskatu par savu galveno vainu to, ka es tik ilgi esmu ar viņa trūkumiem samierinājies. Tas ir... Vārdu sakot, neesmu runājis par viņu principiāli un tikai pašreiz... Bet pašreiz mani spieda runāt kāds notikums, ko man stāstīja Palavina bijušā draudzene — nezinu, kādā resorā. īsi sakot, lūk, kas...

Un Vadims ātri, tajā pašā sausajā, protokoliskajā tonī, kāds viņam likās visvairāk piemērots šim neparastajam gadījumam, izstāstīja visu vārdu pa vārdam, ko Vaļa bija stāstījusi. Jau viņa runas sākumā istabā ienāca Fjodors Andrejevičs Krilovs un Ļevčuks un nosēdās aiz biroja galda. Istabā bija ļoti klusu. Visi Vadimā klausījās uzmanīgi un katrs citādi. Spartaks — gan satraukumā sarauca pieri, gan sāka ātri, piekrītoši māt ar galvu, bet tad, sasprindzinājis uzmanību, lūkojās Vadimā, savas biezās, melnās, izliektās uzacis saraucis un lūpas kustinādams, it kā pūlēdamies Vadimam kaut ko pateikt priekšā. Marina Gravece, elkoņus ērti izstiepusi, uzlika vienu dūri uz otras, atbalstīja uz virsējās zodu un, acis nenovērsdama, lūkojās Vadimā ar tādu interesi, it kā viņš stāstītu kaut ko ļoti aizrautīgu.

Vadims redzēja tikai Palavinu. Galvu noliecis, viņš neatlaidīgi, caur pieri lūkodamies, mēģināja uztvert Sergeja zilo acu nedrošo, slīdošo skatienu. Un Sergejs ar katru mirkli kļuva citāds. Sākumā viņš izskatījās vienaldzīgs. Žāvājās. Bakstīja ar sērkociņu savu pīpi. Bet vēlāk, kā izklaidīgs students lekciju laikā, kas pēkšņi nolēmis būt uzcītīgs un klausīties profesoru, viņš dziļi nopūtās un, galvu pret roku atbalstījis, ar ziņkāri sāka lūkoties Vadimā. Tad viņš saslējās, nolaida rokas zem galda. Klausījās ar izbrīnu, pusatvērtu muti. Pēkšņi sarauca pieri un kareiviski paraustīja plecus, gribēja kaut ko teikt, bet savaldījās, klusēja, sakumpa. Tad atkal saslējās un žigli paskatījās visos klātesošajos. Tad nosarka. Viņa piere sāka spīdēt, un viņš izņēma kabatas lakatiņu, bet noslaucīja nez kādēļ zodu.

Kad Vadims beidza stāstīt par Vaļu, Palavins uzreiz jautāja:

— Un kas tad ir? „

— Es zinu, — Vadims turpināja, Palavinā lūkodamies, — ka Palavins visu manis stāstīto var noliegt. Liecinieku nav. Arī Vaļas pašas šeit nav. Taču tas nav svarīgi. Mums šeit nav tiesas izmeklēšana. Viss, ko man stāstīja Vaļa, — bet es viņai ticu līdz pēdējam vārdam, — ir tikai papildinājums pārējam. Portrets gatavs. Mēs šodien apspriežam cilvēka uzvedību, viņa raksturu un dzīves veidu. Es zinu, ka ne tikai man, arī citiem ir ko teikt. Tāpēc parunāsim ... — un, drūmi uzacis saraucis, Vadims nobēra kā zirņus, — kamēr vēl laiks. Vēl var daudz ko noskaidrot. Esmu pārliecināts, ka viņš vēl nav pazudis cilvēks ... Tā man vismaz liekas ...

— Paldies, — Palavins teica. — Lūdzu vārdu!

— Belov, tu beidzi? — Spartaks jautāja.

— Pagaidām beidzu.

Vadims apsēdās, un tūlīt, negaidīdams Spartaka uzaicinājumu, piecēlās Palavins.

— Es apsūdzu Belovu! — viņš spēji izgrūda. — Apsūdzu viņu ļaunprātīgā neslavas celšanā! Tātad ne viņš šodien ir apsūdzētājs, bet es.

— Runā vien, runā, — Spartaks, pieri saraucis, sacīja,

— bet mēs tad izšķirsim, kurš būs apsūdzētājs.

— Es jau runāju, biedri Galustjan. Lūdzu neskubiniet! Tātad, lūk, Belovs aplinkus saklausījis šo to no manas, par manu... nu, neveiksmīgo mīlestību, ja gribat, un pacenties no šā saklausītā safabricēt lietu. Amorālu, netīru lietu, pacenties mani apmētāt ar dubļiem. Es jau zinu, kāpēc tas bija vajadzīgs. Bet es esmu sašutis, ka komjaunatnes birojs atrod par iespējamu zem manas, tā sakot, sabiedriskās^stājas apspriešanas izkārtnes klausīties šajās muļķīgajās tenkās. Es esmu sašutis par biroja bezprinci-pialitāti — lūdzu ierakstīt protokolā! Vai tad mums nav vairāk jautājumu, ko skatīt birojā? Viss mums spīdoši, visi jautājumi izlemti?

Spartaks pabungoja ar melnīgsnējo, stūraino pirkstu pa galdu.

— Palavin, tev tagad jārunā ne par biroju, bet par sevi. Atbildi Belovam pēc būtības!

Palavins palūkojās uz Spartaku, pēc tam uz Vadimu, biroja locekļiem un pēkšņi atlaidās krēslā.

— Es atsakos atbildēt.

— Ko? Atsakies atbildēt komjaunatnes birojam? — Spartaks pēc brīža jautāja.

— Jā, es atsakos. Tāpēc ka jūs nepamatoti iejaucaties manā personīgajā dzīvē... Tā ir zemiska ziņkārība.

— Nē, pagaidi, Palavinl — Spartaks pieceldamies teica un asi sarauca savas melnās uzacis. — Tu novirzi visu sarunu uz šo gadījumu ar Vaļu. Nedzen viltu, Sergej!^ Belovs runāja par visu tavu uzvedību institūtā, par tavam attiecībām pret pasniedzējiem, biedriem, draudzenēm, — lūk, par ko. Vai atbildēsi?

Palavins noliedzoši papurināja galvu.

— Tā. Nu labi, — Spartaks, brīdi klusējis, sacīja,

— ja negribi runāt tūlīt, runāsi vēlāk. Kas vēlas vārdu?

Vārdu lūdza Gorcevs, biroja loceklis, kas vadīja sadzīves sektoru. Viņš runāja lēni, ar nogurdinošām pauzēm un visu runas laiku ņēmās gar savu seju: berzēja ar pirkstiem bālo pieri, maigi pieskārās kaklam, grieza ap pirkstu gaišo matu šķipsnu ... Jā, viņš arī bija ievērojis, ka

Palavins izvēlējies dzīvē nelabu, nebiedrisku stilu. Tikai viņam neesot licies par iespējamu birojā apspriest sīkus faktus, kas šo stilu raksturojot. Tagad viņam liekoties, ka tas nākšot Palavinam par labu. Taču arī Lagodenko labi ietekmējusi komjaunatnes sapulce, kurā viņš kritizēts par rupjību, dižošanos, nedisciplinētību. Lagodenko esot krasi mainījies pēdējā laikā, turklāt uz labo pusi.

— Apprecējies un kļuvis prātīgāks, — kāds jokoja.

— Nē, tāpēc ka daudz ko sapratis un kritiku uzņēmis pareizi. Ar Palavinu jautājums sarežģītāks, un viņa kļūdas dziļākas. Gadījums ar meiteni... Tur, protams, grūti dabūt skaidrību, ja Palavins atsakās stāstīt. Laikam gan viņa uzvedība nebūs bijusi nevainojama. Laikam gan. Taču tā kā viņš atsakās runāt...

— Es runāšu rajona komitejā! — Palavins iemeta starpā. — Runāšu par jums un par Belovu ...

Tad uzstājās Ņina Fokina un Marina. Abas runāja ļoti plaši, dedzīgi, un, kaut gan viņas visumā atbalstīja Va-dimu, pēdējam tomēr likās, ka viņu uzstāšanās bija nepārliecinoša un neskaidra, tāpat kā-Gorceva uzstāšanās. Jā, viņas bija sašutušas par Sergeja uzvešanos, prasīja stingro rājienu un brīdinājumu, taču Vadims juta, ka viņas galvenokārt sašutušas par Sergeja rīcību attiecībā uz Vaļu. Bet tas apspriedes līmeni stipri pazemināja un Sergejam deva iespēju strīdēties, taisnoties.

Tiklīdz Marina apklusa, Palavins lūdza vārdu.

— Es tomēr runāšu, — viņš teica, apņēmīgi papurinādams galvu. — Es nesagādāšu ar savu klusēšanu jums labpatiku. Izrādās, ka šeit apspriež manu raksturu. Apvainojas pat, ka es šinī apspriešanā nepiedalos... Jā, tas ir jauki! — Viņš nervozi iesmējās. — Neceriet, pikantus sīkumus jūs nedzirdēsiet! Teikšu tikai, ka apvainojumu par Vaļu es pilnīgi noraidu. Jums nav nekādu pamatojumu apvainot, ka es esmu izturējies amorāli attiecībā pret viņu. Nekādu! Jums nav faktu. Belova vārdi ir tikai vārdi. Skaļi, tukši vārdi. Ak, tas nav labi, tas ir netikumīgi! Bet kas ir netikumīgi? Kas nav labi? ... Viņš tomēr to nevarēja skaidri pateikt: ko tad sliktu es Vaļai esmu izdarījis? Un arī nevarēs, protams. Jo tas, kas noticis starp mums abiem — mani un Vaļu, — tā ir tikai mūsu abu darīšana. Un vairāk par šo jautājumu es neko neteikšu. Jā, personīgā dzīve mums saplūst ar sabiedrisko. Taču tas nenozīmē, ka personīgā dzīve var sabiedriskā dzīvē noslīkt, izkust. Nē! Ir tomēr robežas, un piesargieties šīs robežas bez pietiekama pamatojuma pārkāpt. Es neļaušu izdarīt ar sevi eksperimentus! — Viņš tagad runāja ļoti skaļi un pārliecināti un vicināja dūri, it kā tēmēdams triekt pats pa savu zodu.

— Vai tu noliedz visu, ko Belovs stāstīja? — Spartaks jautāja.

— Ko? — Palavins mirkli klusēja, Spartakā cieši lūkodamies, tad sāka runāt vēl skaļāk: — Noliedzu? Jā, es noliedzu šo toni, šo apvainojošo paņēmienu ... šo, saprotiet... šo augstprātību un tajā pašā laikā svētulību! Vai jūs dzirdējāt, ko Vadims uzskata par savu galveno vainu? Par savu galveno vainu viņš uzskatīja, redzat... — Palavins uzbudinājumā iesmējās, — to, ka viņš ilgi samierk nājies ar maniem trūkumiem! Vai redzat, kā? Nē, tas tiešām ir lieliski!

Vadims ievēroja, ka Spartaks tikko manāmi pasmaidīja un, lai slēptu šo smaidu, sarauca pieri un skarbi sacīja:

— Nepieķeries pie vārdiem! Cilvēks pārteicās, klausies ...

— Pārteicās? Nē, nemaz! Drīzāk — izteicās, jā, jā! Pašam Belovam, redziet, trūkumu, protams, nevar būt. Kur nu! No kurienes! Viņš taču ir staigājoša tikumība. Viņam palikušas tikai vienas rūpes — izravēt citu trūkumus. Un šajā cildenajā darba laukā viņš kaut ko nav pietiekami uzraudzījis, ir nogrēkojies... Ai-ai-ai! — Palavins salika rokas, sakrustoja pirkstus un skumīgi pašūpoja galvu. — Un tā, pēc jūsu domām, nav augstprātība, uzpūtība? Vai tad tā, velns parāvis, nav velnišķīga, nelabojama patmīlība? Un šis cilvēks, tā saucamais «bērnības draugs», kas visu mūžu, izrādās, mani krāpis, liekuļojis, — es domāju, ka viņš izturas pret mani godīgi, draudzīgi, bet viņš tātad «samierinājies ar maniem trūkumiem»! — šis cilvēks drīkst mani apvainot negodīgumā, amorālā uzvedībā! Vai tad viņš var saprast, cik sarežģītas, cik dziļas bija mūsu attiecības ar Vaļu? Vai viņš var saprast, šis tikumīgais ūnikums, šis «pestīšanas armijas» cienīgais loceklis, ka sakaru pārtraukšana ar Vaļu arī man maksāja ... Vai tad arī man nebija šis tas jāpārdzīvo? ... Kaut gan, starp citu, es par to šeit nerunāšu. Esmu sevī to apņēmies. īsi sakot, es uzskatu, ka visa Be-lova uzstāšanās ir naiva svētulība, par. kuru citā reizē es būtu jautri pasmējies — un viss. Bet tagad vajag ar nopietnu izskatu kaut ko paskaidrot, pierādīt. Kaut gan, jāatzīstas, man pietiek.

Palavins apsēdās savā vietā, dziļi un apmierināti nopūtās un sāka piebāzt pīpi. Vadims uzreiz juta, ka Palavina runa bija atstājusi iespaidu. Iestājās klusums: visi bija it kā mazliet samulsuši un nezināja, par ko runāt tālāk. Arī pats Vadims pirmajā mirklī apjuka no tās advo-kātiskās veiklības, ar kādu Palavins bija mācējis sevi aizstāvēt un tajā pašā laikā viņu, Vadimu, nostādīt smieklīgā gaismā. Pieri saraucis, tā nosarcis, ka visa viņa seja kvēloja, Vadims sēdēja drūmi noliektu galvu un neatlaidīgi, ar izmisumu pūlējās saprast: kādu kļūdu viņš savā runā pielaidis? Par ko viņš aizmirsis sacīt? Kāpēc šie vārdi, kas vakar viņam bija likušies Palavinu satriecoši, šodien skanēja tik bāli, nepārliecinoši? ...

Pa to laiku grupas organizatore Pičugina plaši izrunājās par to, ka «praktiski nav iespējams pierādīt Palavina amorālo izturēšanos pret šo sievieti. Intīmajā dzīvē katram mēdz būt daudz kā tāda, kas svešām personām nav pieejams, daudzas grūti uztveramas nianses, kas it kā nav manāmas, bet patiesībā ir ļoti nozīmīgas ... Vai viņš to piekrāpa? Bet varbūt piekrāpa pats sevi — mīlēja, idealizēja savu mīlestības objektu, bet tad nāca nežēlīga vilšanās ... Nekas nav zināms. Mēs varam tikai minēt.»

— Jūs tātad pieturaties pie agnosticisma viedokļa, uzskatāt, ka Palavina rīcība nav izzināma? — Spartaks viņu drūmi pārtrauca. — Nē, biedrene Pičugina. Runājiet pēc būtības, bet ne par atsevišķām detaļām. Par Palavina egoismu, viņa seklumu, iedomību, kā šīs īpašības izpaudušās.

Vadims redzēja, ka arī Spartaks ar visu savu lietišķo un apņēmīgo toni mazliet samulsis un satraukts, ka apspriede ievirzās nepareizā gultnē, sīku minējumu sekluma, nevajadzīgā psiholoģizēšanā. Un pats Palavins jau sāka ņemt šajā apspriedē «paškritisku» līdzdalību.

— Nu, kādi tad trūkumi ir manā raksturā? — viņš runāja, pavisam nomierinājies. — Es, piemēram ... nu, esmu nenovīdīgs, zināmā mērā patmīlīgs, lepns. Esmu pieradis būt pirmais, uzskatīt sevi par spējīgāku nekā citi. Protams, man ir trūkumi! Būtu savādi, ja man tādu nebutu.

Es taču esmu dzīvs cilvēks, nevis eņģelis, kā Belovs. Taču svarīgi tas, kā par šiem trūkumiem runā, kādā formā. Biedriski, taisnīgi vai ļaunprātīgi, cenšoties aizvainot, pazemot...

— Vai es, pēc tavām domām, tā runāju? — Vadims nenocieties iesaucās.

Skatīdamies viņam garām, Palavins pamāja ar galvu.

— Apmēram tā. Tu tikai centies panākt vienu — ap-šjākt mani ar dubļiem, aptraipīt manu reputāciju ...

— Tu pats sevi esi aptraipījis un turpini to vēl darīt! — Aizmirsis kārtību, Vadims pēkšņi sāka runāt negaidīti spēcīgi, strauji un dedzīgi. — Nu jā, tu, protams, esi pārliecināts, ka man izdevīgi tevi nomelnot, nogrūst tevi no ceļa un pašam izrauties uz augšu! Bet vai tu atceries, ko tu man reiz teici: «Tu nepazīsti cilvēkus, neizproti tos!» Tu, protams, esi pārliecināts, ka pats ļoti labi pazīsti cilvēkus. Bet tu viņus nepazīsti. Tu visus cilvēkus mēro pēc sava mēra, katrā cilvēkā tu redzi tikai to, kas ir tevī pašā, — savtīgumu, alkatību, cenšanos visiem līdzekļiem labi iekārtot savu personīgo dzīvi. Tu pat iedomāties nevari, ka cilvēki var rīkoties arī citā nolūkā! Ja kāds rīkojas godīgi, atklāti, tad tas ir svētulis, liekulis vai naivs muļķis, par kuru var jautri pasmieties... Nē, tieši tu nepazīsti cilvēkus!

— Tie visi ir tikai vārdi, vārdi... — Palavins nomurmināja.

— Vārdi? Jā, tevi ir grūti ar vārdiem pārliecināt, piespiest pie sienas. Tāpēc ka nekādu pretlikumīgu nozie-gumu tu neesi izdarījis. Tu vienmēr esi pratis noturēties robežās. Tu esi bijis nelietis par vienu ceturtdaļu un bezgodis par divām trešdaļām. «Pamēģini pierādīt! Ko tad es esmu Vaļai sliktu izdarījis?» Jā, to ir ļoti grūti pateikt pāris vārdos. Un tomēr, ja padomā, — var. Var atrast vārdus un paskaidrot tev vienkārši, kādas bēdas tu meitenei esi sagādājis. Tu viņai esi satricinājis, sagrāvis dārgās cilvēciskās jūtas — ticību sev, cieņu pret sevi. Ko lai viņa domā par sevi, ja redz, kā pret viņu citi izturas?... Ja redz, ka viņu var krāpt, var viņai bez kautrēšanās iegalvot: tu man neesi piemērota, esi mierā ar to, kas bijis, — un beidzot var tā nevērīgi, aizvainojoši aiziet un tikpat nevērīgi, kad iešaujas prātā, atgriezties... Tu esi satricinājis viņā ticību sev un ticībū citiem. Tas ir noziegums,

Palavin, par kuru tu šeit atbildēsi. Tieši tāpat, ja padomā, var konstatēt, «ko ļaunu tu esi izdarījis» sakarā ar Ko-zeļski, ko «ļaunu tu esi izdarījis» man, vēl kādam otram, trešam. Taču es nedomāju ar to nodarboties. Mes runājām plašāk — par attiecībām pret dzīvi. Vai vajag cienīt īstu darbu, īstas pūtes, jūtas, draudzību, mīlestību un cīnīties par tām, cīnīties par tām uz katra soļa, nebaidoties grūtību, nebaidoties savu reizi kļūt arī naivam vai smieklīgam? Vai pietiek — kā tu to uzskati — tikai vārdos piebalsot visām šīm pareizajām idejām, bet sirds dziļumos smieties par tām un dzīvot, kā iepatīkas? Dzīvot viegli, iekārtoties labi, ērti. Apmierināties ar visādiem erzaciem, jo ar tiem mazāk pūļu, — puspatiesām jūtām, izdevīgu mīlestību, mākslotu draudzību. Un tikai vienu mīlēt kaislīgi, par vienu rūpēties patiesi, talantīgi, pašaizliedzīgi, netaupot ne laika, ne pūļu, — mīlēt sevi, rūpēties par savu personīgo nākotni. Tā tu domā nodzīvot mužu, Sergej? Tā dzīvot mēs tev neļausim!

Vadims spēji apklusa, apsēdās savā vietā iekaisis, satraukumā pietvīcis, taču ar pēkšņa atvieglojuma jūtām: tagad viņš bija pateicis, ko vajadzēja. Viņš redzēja, kā Palavins klausījās viņā, arvien vairāk samākdamies, pūlēdamies skatīties sānis, bet tad nolieca galvu pavisam un skatījās grīdā. Toties pārējie kļuva rosīgāki, drošāki un priecīgi uzsmaidīja Vadimam, bet Spartaks visu laiku lūkojās Vadimā it kā izbrīnā un māja ar galvu.

Kad Vadims beidza, Spartaks satraukts pievērsās Palavinam:

— Vai tu vēl runāsi?

Tas pacēla galvu un, skatīdamies kaut kur augšup, griestos, pasmīnēja:

— Nē, ko nu tur, ziniet...

Tad vēlēšanos runāt izteica profesors Krilovs. Viņš piecēlās no dīvāna un piegāja pie Spartaka galda.

— Jā. Šodien pie jums interesanti, — viņš sacīja, brīdi klusējis un vērīgi palūkojies sev priekšā sēdošajos, strīdā satrauktajos un apklusušajos jauniešos. — Jūs esat izvirzījuši ļoti svarīgu jautājumu — par morāli. Un daudzi no jums runāja pareizi, dedzīgi, kā īsti komjaunieši. Bija patīkami klausīties. Bet daži kļūdījās, sarunāja blēņas un arī citus samulsināja. Tad, lūk, lai pateiktu savas domas par

Sergeja Palavina morālo stāju, vispirms gribu mazliet parunāt par jautājumu vispār. So to jums atgādirfāt...

Krilovs uzlika uz galda papirosu kārbiņu, izkratīja vienu papirosu un, to ar saviem īsajiem, spēcīgajiem pirkstiem spaidīdams, brīdi klusēja. Pēc lielā trokšņa, kas bija sacēlies, Krilova paklusā balss skanēja apbrīnojami mierīgi un pārliecinoši.

— Vladimirs Iļjičs ir teicis, ka «komunistiskās morāles pamatā ir cīņa par komunisma nostiprināšanu un tā galīgu izveidošanu». Tas ir teikts divdesmitajā gadā. Pagājuši gandrīz trīs gadu desmiti, un mēs esam radījuši jaunu sabiedrību, jaunus cilvēkus. Taču vecā atliekas nav pilnīgi izzudušas, tās vēl slēpjas dažu cilvēku apziņā, viņu psiholoģijā. Jā, mūsu vidū vēl staigā sīki patmīļi, atsevišķi bonvivani, tādi, kas mīl dzīvot uz citu rēķina, karjeristi un nelieši. Cīņa pret tiem un cīņa pret egoisma, savtīguma, skaudības, mietpilsonisku aizspriedumu iezīmēm mūsos pašos — tā arī ir cīņa par morāli, par komunisma nostiprināšanu un tā galīgu izveidošanu. Un, jo stingrāki jūs būsiet pret sevi un cits pret citu tagad, mācoties institūtā, jo pilnīgāka un lieliskāka būs jūsu darba dzīve nākotnē. Tas ir jāatceras. Nu, ko lai saka par Pala-vinu? Viņš, bez šaubām, ir spējīgs cilvēks, teicamnieks, dzejnieks, tāds aktīvs, rosīgs ... It kā viss būtu labi. Taču pārbaudot izrādās, ka labi ir tikai no virspuses, bet vidū ne visai. Vidū, izrādās, paslēpies otrs Palavins — patmīlis, morāliski netīrs un — Belovs pareizi norādīja — tāds sīks, neglīts egoists. Un vēlu mēs šo viduci esam saskatījuši. Tā ir mūsu visu vaina. Bet Belovs, starp citu... — Krilovs paskatījās uz Vadimu stingri, nopietni, taču Vadi-mam likās, ka profesora gaišās acis, kas dziļi iegulušas zem izliektās, lielās pieres slīpuma, tikko manāmi uzmundrinoši piemiedzas, — Belovs, šodien runāja interesanti. Es pat gribētu teikt, vīrišķīgi. Man patika viņa uzstāšanās un patika visa jūsu šodienas sēde visumā. Gadījums ar Palavinu māca mūs vairāk interesēties citam par cita personīgo dzīvi, spiež nopietni padomāt pašiem par savu izturēšanos, attiecībām pret dzīvi. Šodien mēs apspriedām viņa antisabiedrisko uzvešanos institūtā, viņa rīcību ar meiteni — ļoti negodīgu, nejēdzīgu rīcību. Bet pirms dažām stundām man kļuva zināms vēl viens gadījums par? Palavina nekrietno rīcību. Cilvēks, kas man to stāstīja,

apsolījās atnākt uz biroju; es viņu lūdzu. Aleksandr Deņi-sič, — Krilovs pagriezās pret Ļevčuku, — paskaties, vai Krezbergs nav atnācis!

— Fjodor Andrejevič, par ko jūs runājat? — Spartaks jautāja, kad Ļevčuks bija izgājis no istabas.

— Tas ir universitātes aspirants Krezbergs. Starp citu, mans kara biedrs, komandēja vadu manā pulkā. Tūlīt jūs visu dzirdēsiet...

Pēc rnaza laiciņa Ļevčuks atgriezās un viņam līdzi ienāca rudmatains gara auguma vīrietis sporta blūzē ar rāvējslēdzēju un polsterētiem pleciem; rokā tas turēja lielu, kafijbrūnu portfeli. Nedroši visiem palocījies, Krezbergs sekoja Ļevčukam uz dīvānu, iedams nez kādēļ uz pirkstgaliem.

— Viktor Martinič, nāc šurp! — Krilovs piedāvāja savu vietu. — Lai tevi visi varētu redzēt.

Krezbergs paklausīgi pārsēdās pie galda, nolicis savu portfeli uz grīdas kā čemodānu. Viņš palūkojās apkārt, vēl arvien nedroši un mulsi smaidīdams. Pēkšņi viņš ieraudzīja Palavinu un, uzreiz aprāvis smaidu, novērsa acis. Vadims ievēroja, ka ari Palavins nolaida acis un nez kādēļ nosarka.

— Biedrs Krezbergs man šodien pusstundu pirms sēdes pastāstīja par to, kā Palavins rakstījis savu referātu, — Krilovs teica, — kas sacēla tādu troksni mūsu «zinātnieku aprindās». Lai noskaidrotu visu līdz galam, es lūdzu Krezbergu atnākt uz biroju un savu stāstu atkārtot. Vai biroja locekļiem nav iebildumu?

— Nē, nē. Ir priekšlikums noklausīties biedru Krezbergu! — Spartaks ieinteresēts sacīja. — Lūdzu, biedri Krezberg!

Aspirants noklepojās un uzsāka delikātā, maigi plūstošā valodā:

— Man tas, biedri, iznāca negaidīti. Taču — pateicis «a», saki «b». Pirms dažiem mēnešiem mana māsīca mani iepazīstināja ar Sergeju un lūdza viņam palīdzēt pie referāta, kuru viņš rakstīja par Turgeneva dramaturģiju. Es pats par šo tematu beidzu rakstīt disertāciju. Es palīdzēju viņam sameklēt materiālus, bibliogrāfiju, devu dažus padomus kompozīcijā un vēl šo to. Mēs satikāmies kādas divas vai trīs reizes. Es viņam stāstīju par savu darbu, Sergejs Palavins palūdza man disertāciju. Es viņam iedevu

uz vienu vakaru dažas nodaļas mašīnrakstā. Pie tam noteikti lūdzu: neizmantot referātā tādas un tādas tēzes. Tie ir mani divu pētniecības darba gadu augļi, un es negribēju, ka daži fakti, spriedumi — nu, it īpaši par Turgeņeva dramatisko darbu trim īpatnībām, daži biogrāfiska rakstura fakti kļūtu zināmi pirms disertācijas publicēšanas. Vai es jums to lūdzu, Sergej? — viņš pēkšņi pievērsās Sergejam.

Palavins, klausīdamies Krezbergā ar drūmu, nekustīgu seju, klusēdams pamāja ar galvu.

— Man, protams, nevajadzēja dot svešam cilvēkam disertāciju, pie tam vēl nepabeigtu. Tas nav atļauts. Taču — gan Sergejs lūdza, gan mana māsīca Vaļa ļoti lūdzaVārdu sakot, drīz vien es no Vaļas uzzināju, ka Sergeja referāts izdevies, nolasīts jūsu SZB un katedra to atzinusi par labu. Es priecājos par Sergeju. Taču no tā laika nebiju ar viņu ne reizes ticies. Un, lūk, vakar mans vadītājs profesors Kļučņikovs atnesa no universitātes jūsu studentu darbu krājumu. «Jūs,» viņš saka, «noskrējis kāds pedagoģiskā institūta students Palavins. Izlasiet viņa rakstu «Turgeņevs — dramaturgs».» Lasu, bet uzreiz neaptveru, ka tas Sergeja raksts, nezināju viņa uzvārdu, — jā, tiešām kāds manīgs students man aizsteidzies priekšā! Nē, plaģiāts tas nebija. Raksts uzrakstīts pēc cita plāna, citādi, tajā daudz oriģinālu domu. Taču, saprotiet, es atrodu tajā tieši tos mazos atklājumus, ar kuriem es lepojos! Un tieši tos dažus jaunos spriedumus, par kuriem biju 1ū-n dzis Sergeju tos neizmantot, — tie izrādās šeit, visumā, svešā tekstā... Jā... Es, protams, esmu satraukts, mans profesors arī. Gribu sameklēt Sergeju, zvanu Vaļai. Tā aizbraukusi uz Harkovu. Nāku šodien uz jūsu institūtu un pavisam nejauši sastopu Fjodoru Andrejeviču, bet mēs ar viņu esam kara biedri, vēl no Volgogradas. Tiesa, nebijām redzējušies divus gadus. Stāstu viņam visu notikumu, un viņš lūdz mani atnākt uz biroju. Redziet, es neuzskatu Sergeja rīcību par plaģiātismu — referāts visumā patstāvīgs darbs. Taču Sergejs nav turējis vārdu, bet mani krāpis un nostādījis neveiklā stāvoklī. Viņa rīcība ir negodīga un komjaunieša necienīga. Es nebiju domājis, ka viss ņems šādu virzienu, ka man vajadzēs uzstāties birojā un tā tālāk... Man tikai gribējās Sergeju satikt un pateikt viņam dažus vārdus. Taču, lūk, kā iznāca, — dažu vārdu

vietā vajadzēja runāt diezgan ilgi. Tas arī patiesībā ir viss, biedri.

Krezbergs apklusa, un Spartaks jautāja Palavinam, vai tas viss tā bijis. Palavins sacīja, ka viss bijis tā.

— Tu izmantoji savā referātā cita materiālus. Kāpēc tu to darīji?

Nobālējis, nevienu neuzlūkodams, Palavins nomurmināja:

— Es neuzskatu savu referātu par plaģiātu.

— Bet par ko tad tu uzskati savu referātu? — Spartaks jautāja. — Par pilnīgi patstāvīgu darbu?

Pēc ilgas klusēšanas Palavins vienaldzīgā, nogurušā balsī atsaucās:

— Es gribēju ātrāk nobeigt...

— Nu jā, — Spartaks sacīja. — Vajadzēja ātrāk nobeigt, lai iekļūtu krājumā. Vajadzēja ātrāk nobeigt, lai dabūtu personālstipendiju. Un vajadzēja turklāt, lai referāts «pārsniegtu līmeni».

... Trešā kursa komjaunatnes birojs nolēma: «Par komunistiskās morāles principu graušanu Sergejam Palavinam izteikt stingru rājienu ar brīdinājumu.»

Komjaunatnes kopsapulce notiek pēc divām dienām. Atkal uzstājas Spartaks, Vadims, Marina Gravece, uzstājas arī Lagodenko, Sirihs un citi Palavina kursa studenti. Meitenes no dramatiskā pulciņa stāsta par Palavina darbu programas humoristiskās daļas sagatavošanas laikā? Neviens nenoliedz Palavina spējas, bet strādāt viņa vadībā nekad nav patīkami. Viņš necieš citu padomus vai piezīmes, katru savu spriedumu uzskata par galīgu un neapgāžamu.

— Un vienmēr nezin kādēļ mūsu kolektīvā darba panākumus pieraksta vienīgi Palavinam, — runā Vaļuša Mauere. — Vai tas ir taisnīgi? Tajā pašā Jaungada programas humoristiskajā daļā divas epizodes — par bibliotēku un sienas avīzi — ir otrā kursa studenta Platonova izdoma. Bet slaveno reportāžu par futbola sacīkstēm gandrīz visu uzrakstīja Aļoša Remeškovs ...

Lēniem soļiem tribīnē uznāk Palavins. Šoreiz viņš netēlo nevainīgu apvainoto. Viņš ir drūms, ar pūlēm izrunā vārdus. Jā, viņš atzīst, ka viņa raksturs ir neciešams, nejēdzīgs, egoistisks. Tas viss ir patiesība, skaidra patiesība ... Taču viņš grib «visiem šeit klāt esošiem» apgalvot, ka tiem nebūs ilgi jācieš šis nejēdzīgais raksturs. Drīz tie varēs uzelpot brīvi. Būtu aplam, ja tik daudz cilvēku ciestu viena dēļ. Viņš tos atbrīvos. Viņš aiziet projām...

— Vai tiešām tev, Sergej, nekā vairāk nav ko teikt kā šie nepatiesie, izdomātie vārdi? — jautā Ļevčuks, kas uzstājas pēc Palavina.

Palavins sēž pirmajā rindā salīcis, galvu plaukstās iespiedis. Nē, viņš vairāk neuzstājas. Pēc sapulces, kura ar balsu vairākumu apstiprina biroja lēmumu, Vadims dzird, ka Ļena Medovska kādam saka saspīlēti augstā, drebošā balsī:

— Es nesaprotu ... Vai tad cilvēks nevar iemīlēt vienu sievieti, bet pēc tam satikt otru... otru, — viņa nevarīgi šļupst, — un pirmo vairs nemīlēt...

Un pēkšņi, piespiedusi kabatas lakatiņu pie acīm, viņa šņukstēdama aizskrien. Pie Vadima pienāk mazais, vienmēr nopietnais Li Bons. Viņa acis, neparasti platas, sajūsmā spīd.

— Paldies! — viņš satver Vadima roku un krata to no visa spēka. — Tā ... tas vajadzīgs! Nedrīkst sievieti aizvainot, vajag mīlēt! Mēs — komunisti, jā? Mēs — jauna veida cilvēki, jauna veida, jā? Bet vecie... — viņš nikni pavicina melnīgsnējo, jauneklīgo dūrīti, — vecie — laukā, laukā! Sviest laukā! Tas ir ... ļoti labi!

Nākamajā dienā Palavins institūtā neierodas. Bet trešajā dienā viņš atnes Mironam Mihailovičam lūgumu pārskaitīt viņu neklātienē. Viņš nolēmis no Maskavas aizbraukt, strādāt par lauku skolotāju.

27. NODAĻA

Beidzies marts, vēju, atkušņu un pirmo saulaino, spožo pavasaru dienu mēnesis.

Andreja Siriha pagalmā vēl atradās zemas, cietas, saules saplacinātas sniega kupenas; upe vēl nav sakustējusies, un Troickojes iedzīvotāji vēl arvien gāja uz autobusu pa ledu. Taču ar katru dienu sniega kļuva arvien mazāk. Lai kā tas sarāvās, lai cik melns un necaurspīdīgs centās izlikties, paslēpdamies gan zem netīrumiem, gan zem akmeņiem, gan zem sētām, gan grāvjos, — saule tomēr to visur atrada. Un tas mira slapjā nāvē, izplūzdams strautiņos un ietecēdams zemē, kā visi mirušie.

Mežā bija jūtama izkusušā sniega un trūdu smarža. Zeme nometa ziemas segu, un atklājās vecās, pērnā gada paliekas. Izņemot asās, gurdenās smaržas, vairāk nekā zemei nebija.

Oļa bija atnesusi mājās pirmās sniegpulkstenītes un stāstīja par atlidojušiem putniem. Dārzā liepas melnajos zaros apmetušies no aizjūras atgriezušies krauķi, smalkā balstiņā iesvilpojusies žubīte. Un augstu gaisā starp debesi un zemi skanējusi cīruļa jūsmīgā pavasara dziesma ...

Maskavu glauda mitrie dienvidu vēji.

Pilsētas laukumi spīdēja, un mašīnas-pašizkrāvējas aizveda no ielām pēdējo sniegu. Pelēkās, ķepīgās sniega pikas, sasviestas kaudzēs gar trotuāriem, izskatījās pēc milzīgām halvas kaudzēm. Maskava uzsākusi pavasara sezonu. Ielās vairāk ļaužu uņ trokšņa. Uz visiem ielu stūriem pārdeva Kaukāza mimozas — tās katru rītu atveda ar lidmašīnām. Meitenes uz saulē apžuvušajiem trotuāriem jau lēkāja pār aukliņām, un švītīgākie puiši staigāja pa pilsētu bez cepurēm.

Šis pavasaris bija neparasts. Vispār pēdējos gados katrs pavasaris likās citāds nekā iepriekšējais.

Gorkija maģistrālē un citās ielās turpināja ziemā pārtraukto koku stādīšanu. Pilsētas dažādās malās sākusies augsto celtņu — padomju pirmo debesskrāpju pamatu likšana. Starp tām visas dzimtenes jaunatnes grandiozā dāvana Maskavai — jaunā universitātes ēka Ļeņina kalnos.

Bet aktuālās politikas semināros studenti apsprieda visu pasauli satraucošās ziņas no Ķīnas, kur ģenerāļa Cžu De armijas graujoši uzbruka uz dienvidiem un rietumiem.

Vadima dzīve traucās tikpat strauji kā pavasaris, nevarēdama iekļauties tai paredzētajās diennakts septiņpadsmit stundās. Viņš pabeidza referātu, viņu izraudzīja par kursa avīzes redaktoru Maka Viļkina vietā, kas bija fakultātes avīzes redkolēģijas sastāvā. Vadims turpināja vadīt literāro pulciņu rūpnīcā. Gandrīz visu marta mēnesi Vadims līdz ar visu kursu bija aizņemts pedagoģiskajā praksē skolā.

Palavinu Vadims pēc sapulces nebija ne reizes sastapis. Kļuva zināms, ka Sizovs ilgu laiku bija atteicies viņu pārskaitīt neklātienē. Palavins tomēr nebija piekāpies un pārskaitīšanu bija panācis. Aizbraucis Palavins tomēr nekur vēl nebija — viņš bija redzēts šeit pat pilsētā.

Ļena Medovska stūrgalvīgi turpināja nerunāt ar Va-dimu. Viņa bija ļoti pārvērtusies, kļuvusi nerunīga, noslēgta un it kā pilnīgi nodevusies mācībām.

Reiz viņa atnesa Vadimam grāmatu, rūpīgi avīzē ietītu, un sacīja:

— Tas tavs Balzaks. Sergejs sūta.

— Vai tu sen pie viņa biji? — Vadims jautāja.

— Mēs satiekamies bieži.

— Ko viņš pašreiz dara?

— Strādā, — viņa izaicinoši atbildēja un pagriezās, lai aizietu.

Vadims viņu satvēra aiz elkoņa.

— Pagaidi taču... Vai viņš uz mani ļoti noskaities?

— Nezinu. Mēs vispār par tevi nerunājām, — un Ļena atbrīvoja elkoni no Vadima rokas.

Drīz vien pēc tam sanāca kopā redkolēģija; Ļena tajā vēl arvien vadīja kultūras un mākslas sektoru. Viņa lūdza to atbrīvot no darba. Vadims neiebilda: no Ļenas būtībā nekad liela labuma avīzei nav bijis. Taču Spartaks bija sašutis:

— Vai tad tu pavisam gribi no sabiedriskā darba aiziet? Tu vēl esi komjauniete, un tev, lūdzu, jāpiedalās.

•— Es strādāšu klubā, — Ļena sacīja. — Vai arī mūsu šefībā nodotajā skolā. Es gribu skolā, dodiet man uzdevumu!

Spartaks viņai ieteica griezties pie Vaļušas Maueres, kas vadīja šefības darbu skolā. «Viņa vienkārši negrib strādāt kopā ar mani, manā vadībā,» Vadims nodomāja.

Pirmajā aprīlī no Maskavas aizbrauca studentu delegācija uz Ļeņingradu. Vadims ieradās stacijā pavadīt Andreju.

Bija svaigs, ļoti dzidrs vakars. Nami slīga biezā, krēslainā zilgmē, un debēsis virs tiem tīras, it kā nomazgātas, gandrīz zaļganas sliecās augšup kā tumstošs auts. To dzīlēs jau mirgoja pirmās zvaigznes, solīdamas rīt siltu dienu.

Ceļā uz staciju Vadims satraukts domāja par sastapšanos ar Oļu. Taču viņas uz perona nebija. Andrejs stā-

m vēja svešu studentu — arī delegātu vidū; viņš bija paīsā ādas mētelī — laikam tēva — un zābakos.

— Kāpēc tik vēlu, Vadim? Ak tu! — viņš apskāva Va-dimu un aizkustināts pašūpoja galvu. — Visu alu bez tevis izdzērām. Bija Pjotrs, Raja, Maksims, Ņina — tikko aizgāja ... Pēc desmit minūtēm atiet.

Andrejs nopūtās un pēkšņi, pazeminājis balsi, sacīja:

— Tu zini — esmu nez kādēļ uztraucies ...

— Ko tad nu tā uzreiz?

— Redzi, kļuva tā ērmoti... Saproti, gribētos izcelties. Ne tikai ļeņingradiešu, bet arī citu Maskavas augstskolu priekšā. Bet es pēkšņi esmu zaudējis paļāvību. Vai tikai man viss ir labi, vai tikai viss ir pareizi?... Trīs naktis pēc kārtas Samginu lasīju.

— Viss būs labi, Andruša, — Vadims smaidīdams sacīja. — Tu jau pats arī zini, ka viss būs labi.

— Nezinu... — Andrejs nopūtās, pacēla brilles uz augšu un izberzēja ar pirkstiem acis. — Tur būs apspriedes. Disputi. Bet runāšanā, tu pats zini, kāds es esmu meistars. Noteikti apjukšu, saputrošu ... Bet kā tu domā, kādēļ Gorkijs par savas epopejas varoni izvēlējies tieši' tāda cilvēka tēlu, kāds ir Kļims Samgins?

Vadims kaut ko atbildēja, un sākās strīds. Viņi atgāja no delegātu grupas un devās pa peronu uz lokomotīves pusi. Negaidot, bez kādas sakarības Vadims iejautājās:

— Kāpēc Oļa neatnāca uz staciju?

— Oļa? — Andrejs izklaidīgi pārjautāja. — Viņa ir te. Aizskrēja uz kiosku nopirkt ziepes; tā esmu saposies, ka ziepes aizmirsis. Ilgi gan nenāk... — Andrejs palūkojās pulkstenī un turpināja: — Tev liekas, Gorkijs nejauši izvēlējies bezsižeta romāna formu? Un pat ne romāna — nosaukts taču par stāstu ...

Vadims, visu laiku debatēdams kūtri, uzreiz iesila:

— Gorkijs neko nav izvēlējies! Kāds tad ir sižets dzīvei? Viņš ņēmis pašu dzīvi, neko neizdomādams, nepielikdams ...

— Andruša!

Oļa skrēja pa peronu, rokas bērnišķīgi vēcinādama.

— Sveicināts, Vadim! — viņa, pieskrējusi un līksmi Vadimā raudzīdamās, teica.

— Kur tu skraidīji? — Andrejs stingri jautāja.

— Pa laukumu skraidīju, nelaimīgais ceļiniek!... Es

vēl neesmu pārliecināta, vai tik tu neaizmirsīsi katru dienu nomazgāties.

— Nu labi, iztiksim bez muļķīgiem jokiem... Dod šurp, lūdzu! — Andrejs, pieri saraucis, iebāza ziepes mēteļa kabatā. — Jolka, tu nu tūlīt brauc mājās, citādi nokavēsi šo autobusu!

— Mājās? — Oļa jautāja, smaidam pēkšņi nodziestot. — Bet es gribu palikt līdz atiešanai...

— Daudz ko tu gribi! Nākamais autobuss atiet bez ceturkšņa vienos, ko tu naktī viena pa šoseju iesi. Tūlīt brauc mājās!

Oļa klusēja, galvu noliekusi.

— Es tomēr palikšu ... •— viņa klusi teica. Pēkšņi viņa atplauka. — Es palikšu pa nakti pie krustmātes Natašas! Viņa tieši ir jāapciemo, es viņu pusgadu neesmu redzējusi.

Andrejs paraustīja plecus.

— Pati taču teici, ka pie krustmātes Natašas nekad vairs nepalikšot, jo tā ar savu runāšanu visu nakti neļaujot gulēt. Savāds radniecības jūtu uzplūdums ...

— Iesim uz vagonu, tūlīt aties! — Vadims skaļi sacīja un pavilka Andreju aiz rokas.

Pašā pēdējā brīdī Andrejs attapās, ka nav Vadimam pateicis pašu svarīgāko.

— Trešdien es biju pie Kuzņecova. Viņš gatavojas sarīkot diskusiju: «Jaunā padomju cilvēka tēls». Atceries, kas bija paredzēts? Viņš vēlas, lai arī mūsu studenti piedalītos. Vajadzētu būt interesanti...

— Atceros, — Vadims teica. — Liekas, ka to vēl Pala-vins ierosināja?

— Jā, jā. Bet ko Serjožka pašreiz dara, nezini?

— Nezinu. Grib braukt projām ,..

— Muļķis, — Andrejs īsi noteica. — Tad ir gan mazdūšība! Viņš laikam domā, ka, aizbraukdams uz taigu kā pusgatavs skolotājs, viņš izdarīs varoņdarbu, pašuzupurēšanos.

Pēdējos vārdus Andrejs jau runāja, stāvēdams uz kāpnītēm. Vilciens bez trokšņa, it kā cenzdamies aiziet nepamanīts, sāka slīdēt gar peronu uz priekšu. Pavadītāji gāja līdzās nekārtīgā pūlī, lūkodamies vaļējā tamburā un logos, cits citam uzgrūzdamies un katrs savu saukdami:

— Saudzi kaklu, 2eņa!

— Ļigovkas pieci! Pieci!

— Sveiciens Jānim! ...

— Neaizmirsti par ciklamenu!

Sis sauciens attiecās uz Andreju. Kad vilciens bija aizgājis un viss pavadītāju pūlis pēkšņi izklīdis, Vadims jautāja Oļai, kas tas ir — ciklamena.

— Tā ir Alpu vijolīte, ļoti skaista. Man Ļeņingradā dzīvo draudzene, un viņai šī vijolīte ir. Es lūdzu Andrejam atvest sēklas. Bet tāpat jau aizmirsīs.

Oļa bezcerīgi atmeta ar roku. Viņi izgāja stacijas laukumā, kas šajā vēlajā stundā bija pilns rosmes, gaismas apmirdzēts. Rosīgi tirgojās nakts kioski, saldējumu un papirosu iznēsātāji, puķu pārdevējas. Vieglie taksometri, visi vienādā dūmu pelēkā krāsā ar šahveidīgu rotājumu ap karosēriju, stāvēja gar trotuāru garā parādes ierindā. Ik brīdi daži aizbrauca, citi piebrauca, nedroši, it kā taustoties slīdēdami pa ļaužu pūli...

Oļa, parasti tik moža un runīga, nez kādēļ bija apklususi. Viņa gāja pa gabaliņu no Vadima. «Viņa tomēr ir vēl gluži meitene,» Vadims pēkšņi nodomāja. «Baidās, ka paņemšu zem rokas.»

— Kur jūsu krustmāte Nataša dzīvo?

— Centrā. Es braukšu ar metro līdz Ohotnij rjadam.

— Varbūt kādu gabalu paiesim kājām?

— Kājām? Nu iesim... Tikai šeit slidens. Ņemiet mani zem rokas!

Viņš paņēma to zem rokas. Oļa kļuva možāka un sāka stāstīt par savu tehnikumu, par gaidāmajiem eksāmeniem. Pavasarī viņa beidz. Viņai gribētos strādāt kādā izmēģinājumu mežniecībā, kas būtu līdzīga tai, kur viņa bijusi praksē. Aizbraukt no Maskavas? Jā, žēl, protams... Andrejs arī, kad beigs, aizbrauks, un tēvs paliks pavisam viens.

— Taču tas nav uz visu mūžu, vai ne? — Oļa dedzīgi sacīja. — Es noteikti atgriezīšos Maskavā, bet atgriezīšos ar disertāciju, atgriezīšos nopelniem bagāta. Bet vai jums ir kāda vēlēšanās?

— Ir, — Vadims vilcinādamies atbildēja.

— Kāda tad?

— Es vēlētos jūs satikt, kad būsiet atgriezusies Maskavā nopelniem bagāta.

— Nē, jūs jokojat, — Oļa iesmējusies teica, — bet es jautāju nopietni.

— Es nejokoju.

— Bet ja es nekad neatgriezīšos?

— Tad... nu, tad es aizbraukšu pie jums. Tur taču, kur jūs strādāsiet, arī būs bērni un arī tos vajadzēs mācīt...

— Kur nu tur mežā bērni? — Oļa klusi sacīja. — Tur taču mežs ...

Oļa apklusa, no viņa aizgriezusies un lūkodamās sānis uz garām skrejošām mašīnām. Vadims dobji, it kā pierādīdams teica:

— Ja mežā dzīvo cilvēki, tad tur ir arī bērni. Jums taču arī būs bērni. Arī tos vajadzēs mācīt. Tātad ...

— Manus bērnus? — Oļa izbrīnījusies jautāja un pēkšņi sāka tik skaļi smieties, ka garāmgājēji sāka uz viņu skatīties. — Jūs domājat, ka man būs tik daudz bērnu, ka tiem mežā atvērs skolu? Ai Vadim... Ziniet ko! — viņa pēkšņi pārtrauca smieties. — Es vēlētos, lai jūs pie manis atbrauktu. Tikai nevis kādreiz pēc simt gadiem, kad man būs ducis bērnu, bet šajās dienās. Man šo nedēļu būs garlaicīgi... Ziniet, atvediet savu zinātnisko darbu par Puškina un Ļermontova prozu un palasiet man! Andruška stāstīja, ka jums esot ļoti interesanti uzrakstīts. Jūs esat pabeidzis?

— Vēl ne.

— Nu nekas, cik ir. Neiedomājieties, ka es jau nu esmu tāds profāns literatūrā! Andrejs vienmēr ar mani apspriežas.

— Jums garlaicīgi bez Andreja? — Vadims jautāja.

— Jā. Mēs ar viņu vispār ļoti labi satiekam. Nopietni, Vadim, atbrauciet! Tētis arī jautāja, kāpēc tas Vadims vairs neatbraucot. Citādi taču... — Oļa sastomījās un piebilda klusāk: — Mēs droši vien satiksimies tikai stacijā, kad Andruša atbrauks.

— Viņš atgriezīsies pēc dienām desmit, — Vadims teica.

— Redziet, cik ilgi...

— Kāpēc ilgi?

— Kāpēc? Tāpēc ka ... — viņa pēkšņi pievērsa tam seju, un viņas acīs smējās un kvēloja laternu atspulgi. — Tāpēc,.ka es vēlos, lai jūs atbrauktu pie manis uz mežu.

Tad ... kad man bus daudz daudz bērnu un tiem vajadzēs atvērt skolu.

Viņi stāvēja piestātnē, tūlīt, klusi šūpodamies, pienāca trolejbuss, kā jau nakti, gaišs, tukšs un it kā skumjš. Viņi iekāpa, uzmodinādami snaudošo konduktoru, un trolejbusā neteica viens otram ne vārda. Bet, tiklīdz viņi centrā izkāpa, Vadims, cieši saņēmis Oļas roku, jautāja:

— Vai tas tiesa?

— Es jokoju, — viņa teica. — Šodien taču pirmais aprīlis. Iesim tur, tā ir krustmātes Natašas māja!

Un viņa skrēja pa trotuāru, vilkdama Vadimu līdzi. Milzīgā vestibilā ar snaudošu liftu viņi atvadījās.

— Jūsu joks nav vairs spēkā, — Vadims teica, pulkstenī palūkodamies. — Pašreiz bez desmit minūtēm viens. Ir jau otrais aprīlis.

— Vai, ko jūs! — Oļa izbijusies iesaucās. — Tik vēls! Es skriešu ...

— Nē, stop, — un viņš paņēma tās otru roku. — Tātad jūsu joks ir nopietnība?

— Tātad jā, — Oļa nopūzdamās teica.

— Tātad tas ir patiesība?

— Patiesība ... — viņa tikko dzirdami sacīja. — Ejiet ātrāk, Vadim, citādi jūs nokavēsiet metro!

— Nē jau... Es... — viņa balss pārtrūka no maiguma — pēkšņa, nepārvarama, kas viņu pārņēma līdzīgi trīsām. Viņš pamāja ar roku. — Nenokavēšu.. . Es pie jums aizbraukšu.

— Uz redzēšanos, Vadim! Skrieniet ātrāk!

Vadims gāja pa ielu lēnām, jo metro viņš tikpat bija nokavējis. Pār pilsētu klājās zvaigžņotās debesis, uzpūzdamas tai smaržīgu valgumu — pavasari. Bet pilsēta vēl negulēja: joņoja automašīnas, slaidi pagriezdamās ielu krustojumos, kur stāvēja milicis ar baltiem cimdiem rokās, un šoferi nevērīgi izbāza no kabīnes kreiso roku. Ļaudis pastaigājās pa ielām, sēdēja pie teātra uz nakti savilgu-šajiem soliem. Un visi viņi šajā siltajā aprīļa naktī jutās laimīgi, katrs no viņiem kādu mīlēja un tika mīlēts, un visiem priekšā bija pavasaris, Pirmā Maija svētki, vasaras atpūta ar saules tveici un upju vēsumu — viss, viss brīnišķīgais tiem bija priekšā ...

Pedagoģiskā prakse skolā gāja uz beigām. Katram studentam pa šiem pusotriem mēnešiem vajadzēja noturēt četras patstāvīgas stundas — divas krievu valodā un divas literatūrā, bez tam bija jāpiedalās visās biedru stundās un kopā ar metodiķiem tās jāapspriež. Viss trešais kurss bija sadalīts nelielās grupās un izvietots pa Maskavas skolām.

Pedagoģiskā prakse visumā noritēja labi, ja neskaita bēdīgo epizodi vienā no pirmajām dienām, kuras varonis bija Lagodenko. Pārtraukuma laikā divi zēni bija kāvušies, tieši tajā mirklī gadījies iet tiem garām Lagodenko. Tas nevis izšķīris kaušļus, bet sācis viņiem radīt boksa paņēmienus un pēc tam atļāvis vēl mazliet «pastrādāt». Skolas direktors bija ieraudzījis jauno praktikantu trenera lomā, kad tas bez panākumiem saucis pretiniekiem: «Soli atpakaļ!» — bet tad meties pats tos izšķirt. Visam kursam šajā dienā tika izteikts stingrs rājiens.

Vadims savas četras stundas noturēja viens no pirmajiem un dabūja no metodiķa augstāko novērtējumu, kaut gan pats nebija ar sevi visai apmierināts. Sēdēdams citu biedru stundās, viņš katru reizi savu personīgo stundu novērtēja no jauna, atrazdams tajā kādus jaunus trūkumus, paviršības. Vadimam ļoti patika Lagodenko stundas. Tas par visu ar bērniem prata runāt apbrīnojami nopietni, enerģiski, ar aizrautību un pat garlaicīgos gramatikas likumus atdzīvināja ar tik neparastiem jūras kara piemēriem, ka visi zēni bija sajūsmā. Mierīgi un droši savas stundas noturēja Andrejs. Ņina Fokina Vadimam likās pasausa. Vienīgais, kas viņai noteikti izdevās, tas bija bargais skolotājas tonis, un likās, ka viņas galvenās rūpes būtu noturēt sejā stingras vienaldzības izteiksmi. Bet patiesībā viņa bija tā uztraukusies, ka, izsaukusi skolēnu pie tāfeles, aizmirsa, ko tam gribējusi jautāt. «Nē,» Vadims nodomāja, «pedagogs no viņas tomēr neiznāks. Būs zinātniska darbiniece, metodiķe ...»

Pēdējā prakses dienā Vadims skolā ieradās vēlu: bija paredzētas tikai divas stundas, viena no tām Ļenas Me-dovskas.

Pirmā stāva mazajā istabiņā, kas speciāli ierādīta praktikantiem, kā parasts, bija troksnis un drūzma, katrs bija aizņemts ar savu: daži kaut ko lasīja, gatavodamies uz stundu, pārbaudīja cits cita konspektus, daži tāpat

\

\

pļāpāja, bet metodiķi^ paresns, sirms vīrietis ar brillēm metāla ietvaros, nerunīgs un labsirdīgs, nepievērsdams uzmanību troksnim, drūzmai un pat dziedāšanai — dažas meitenes, apsēdušās pie loga, pusbalsī dziedāja, — iztirzāja ar Ļenu Medovsku viņas nākamās stundas konspektu.

— Biedri, kādēļ jūs dziedat? — nepaceldams no konspekta acis, viņš flegmātiski jautāja. — Jums taču ir nodarbības, nudien.

— Aļeksej Jevgrafič, pavasaris! — meitenes smiedamās atbildēja.

— Un prakse beidzot galā!

— Tikai nedomājiet aizskriet no Medovskas stundas. Lūdzu visus piedalīties!

Ļenai Medovskai bija krievu valodas stunda piektajā klasē. Vadims vēl ne reizi nebija bijis piektajā klasē — viņš nodarbojās ar sesto un astoto. Ar interesi viņš vēroja, kā starpbrīdī zēni drūzmējās ap Ļenu, kaut ko, cits citu pārtraukdami, jautāja viņai, uzrunādami to par Je-ļenu Konstantinovnu, tad aizvilka viņu skatīties sienas avīzi, un Ļena kopā ar tiem smējās par karikatūrām. Viņu, bez šaubām, šeit mīlēja. Vadims zināja, ka Ļena pēdējās divas nedēļas katru vakaru pavadīja skolā — organizēja skolas kori, ataicinājusi savu pazīstamo kormeistaru, un bija aizņemta dramatiskajā pulciņā, gatavojot izrādi Pirmajam Maijam.

Kad Ļena ienāca klasē un apstājās pie skolotāja galda, Vadims ievēroja, ka viņa ģērbusies ar sevišķu rūpību, ļoti glīti, gaišā, pavasarīgā kleitā, un smaidīdams viņš pat nodomāja: «Ļena paliek Ļena — katram gadījumam jauns tērps.» Taču pēc tā, kā bērni uzreiz apklusa, cik uzmanīgi, acis nenovēršot, viņi lūkojās Ļenā, Vadims saprata, ka viņiem tieši patīk, ka Ļena ir tāda skaista, neparasta, jautri smaidoša, krāšņā tērpā.

Stundā Ļena izturējās ļoti brīvi, visiem skolēniem zināja uzvārdus un daudziem pat vārdus. Arī savu stundu viņa noturēja prasmīgi: jauno vielu izskaidroja tik saprotami, īsi, ka viņai palika ceturtdaļstundas «nostiprināšanai», — bet tas tikai retam izdevās. Iztālēm viņā lūkodamies, klausīdamies viņas skanīgajā, mierīgajā balsī, Vadims pēkšņi nodomāja, ka ar labu gribu viņa varētu kļūt par diezgan labu skolotāju. Un Vadimam pēkšņi ienāca prātā, ka viņas skaistums, spēja izraisīt citos mīlestību —

у

tas, kas viņam senāk bija licies pat laimīgu, bet nevajadzīgu dāvanu, — tagad pedagoģiskajā darbā var iegūt jaunu, brīnišķīgu, saprātīgu jēgu Pēc stundas Vadims palika klasē, lai uzmanīgi apskatītu klases sienas avīzi. Tā bija lieliski noformēta, ar daudziem rūpīgas un prasmīgas rokas darinātiem akvareļa zīmējumiem un karikatūrām.

— Kas tad jums ir tik lielisks mākslinieks? — Vadims jautāja zēniem.

— Mūsu Saša!

— Nāc šurp, Saša!

— Kur viņš ir?

Zēni aizskrēja meklēt Sašu un pēc maza brītiņa atvilka no zāles zaļos svārciņos un īsās, zem ceļgaliem sapogātās biksēs tērpušos zēnu, kas turējās pretim ar rokām un kājām.

— Vai tu esi tas mākslinieks? — Vadims jautāja un pēkšņi pazina viņu: — Saša Palavins!

— Viņš mums tāds kautrīgs! Viņam vajadzēja meiteņu skolā mācīties!.— sauca kāda jautra balss.

— Labdien, — Saša klusi teica.

— Redzi, kāda satikšanās!—Vadims izbrīnā iesaucās.

— Kādēļ es tevi stundā neredzēju?

— Es jau «kamčatkā» sēžu ...

— Bet tu taču mani redzēji?

Saša pamāja ar galvu.

— Tu skaisti zīmē. Iesim... — Vadims paņēma Sašu aiz elkoņa. — Es gribu ar tevi parunāties.

Viņi izgāja cauri zālei un apstājās tukšajā kāpņutelpā.

— Kas par satikšanos! — Vadims smaidīdams atkārtoja. — Pastāsti man, ko dara Serjoža!

— Serjoža? — Saša pārjautāja, nedroši acis pret Va-dimu paceldams. — Viņš raksta, visu laiku raksta... un smēķē.

— Smēķē?

— Jā.

— Daudz smēķē?

— Jā. Ļoti -daudz. — Brīdi klusējis, Saša piebilda:

— Viņš tagad atkal papirosus smēķē, pīpi atmeta.

— Tā. Nu, un ko viņš vēl dara?

— Vēl?... Vēl viņš lasa, dažreiz man palīdz uzdevumus atrisināt. Pēc tam guļ tāpat uz dīvāna.

— Un nekur neiet?,

— Nezinu. Viņš grity pavisam aizbraukt.

— Jā?

— Jā. Bet mes ar māmiņu negribam ...

— Pareizi. Zini ko, Saša, — Vadims uzlika roku uz viņa pleca un ļoti nopietni, paļāvīgi jautāja: — Bet ja es pie jums aizietu? Kā tev liekas — vai varētu, nebūtu nekas?

Saša, pēkšņi samulsis, novērsa acis sānis.

— Nezinu, vispār ...

— Kāpēc nezini?

— Labāk ne... Šodien, piemēram, māmiņa sacīja, lai jūs savu kāju vairs mūsu mājā nespertu. Bet Serjoža sāka uz viņu kliegt, un viņi abi sastrīdējās. Tad es atnācu uz skolu ...

Saša vēl kaut ko gribēja sacīt, bet atskanēja zvans, ziņodams par stundas sākumu.

— Pagaidi mirklīti! Tātad Irina Viktorovna uz mani dusmīga?

— Viņa ir ļoti nervoza, — Saša padomājis teica. — Viņa uz mani arī sakliedz, sakliedz, bet vēlāk aizmirst. Serjoža saka, ar viņu vajagot samierināties, tāpat kā ar reproduktoru kaimiņu istabā. Nu, uz redzēšanos!

Un Saša uz pirkstgaliem, bet ļoti ātri aizskrēja pa zāli.

Kad visi devās no skolas projām, uz ielas pie Vadima pienāca Ļena.

— Man ar tevi jāparunā, — viņa teica, uz Vadimu neskatīdamās.

— Lūdzu. Tūlīt?

— Tūlīt. Vai tu esi aizņemts? Tev nav pieņemamās stundas? — Pēc ilga laika viņi pirmo reizi ielūkojās viens otram acīs. Ļenas acis raudzījās zobgalīgi un ar neslēptu naidu.

— Lūdzu... Kad vēlies... — Vadims nomurmināja.

— Es gribu parunāt par Sergeju, tādēļ ...

Vadims pamāja ar galvu, un viņi, palikuši iepakaļ, iegriezās skvērā un apsēdās uz sola.

— Tu domā, man viegli bija to darīt, it sevišķi vēl — ar tevi... — viņa iesāka drebošā balsī, pieri raukdama un cimdus rokās ņurcīdama. — Taču tas ir pārāk nopietni.

/

Es nerunāšu par to, kas bijis un vai uzskatu sapulces lēmumu par pareizu vai ne ...

— Tu taču balsoji pret stingro?

— Jā, pret. Bet es nerunāju par to. Sergejam pašreiz ir tik slikti, ka... Viņš taču palicis gluži viens, saproti?

— Saprotu.

— Neko tu nesaproti! — viņa izgrūda pēkšņā uzbudinājumā. — Mēģini iedomāties viņa vietā — kā tev būtu? Nē, tu to nevari saprast, tu esi pārāk salts. Vadim ...

— Nu labi... — Viņš apmulsis pasmaidīja. — Bet kas tad īsti man būtu jādara?

— Nekas tev nav jādara! Un vispār jums jau taisnība, visiem jums tūkstošreiz taisnība! Bet man šķiet, tas nav galvenais — iegāzt cilvēkam pa galvu — kaut arī las pelnīts — un mierīgi soļot tālāk, atstājot viņu likteņa ziņā.

«Cieši pieķērusies Serjožam,» ar izbrīnu un pat ar vēlīnu un īsti neapjaustu nenovīdību domāja Vadims, raudzīdamies satraukumā nobālušajā Ļenas sejā, kas viņam tomēr bija nepatīkama. Viņš saņēma Ļenas roku un cik jau nu maigi varēdams teica:

— Ļenočka, zini, ko tu man nupat atgādināji? Irinu Viktorovnu. Arī viņa iedomājas Sergeju kā kuslu bērnu, pamestu, kā tu saki, likteņa ziņā.

— Cik tu esi ļauns, Vadim! — sašutusi, līdz ausu galiem nosarkdama, teica Ļena.

— Es? Nekas tamlīdzīgs. Tieši otrādi, es vairākas dienas jau grasos iet Serjožku apciemot, bet vienmēr vēl saku sev — par agru. Par agru, tu saproti? Lai padomā par visu, lai pamokās viens.

— Kamēr tu gaidīsi, viņš sakravās čemodānu un aizlaidīsies kaut kur.

— Neaizlaidīsies. Galvoju, ka neaizlaidīsies.

— Tu domā? Nezinu ... — Viņa nopūtās un sāka runāt mazliet mierīgāk. — Mēs ar viņu sākumā sastrīdējāmies. Viņš negribēja mani redzēt, teica, ka man vajagot viņu nicināt, ka viņš braukšot prom, ka mēs nekad vairs neredzēšoties, un visādus bēdīgus vārdus ... Bet es domāju, ka viņam nevajag braukt projām, ka viņam jābeidz institūts Maskavā. Es uzskatu, ka tā ir gļēvulība, ka tas ir pret komjaunieša sirdsapziņu! Vai tad neklātienē viņš mācīsies? Skaidrs, ka ne! Bet viņš strīdas man pretī, un grūti viņam ieskaidrot. Es pat nezinu... Ja tu pie viņa atnāktu ... Man šķiet, ka tad viņš pārdomātu, saprastu, tādā) ka tu ... tu esi tāds.

— Es tāds ... — Vadims iesmiedamies atkārtoja. Viņš atcerējās šos Ļenas vārdus, teiktus pavisam citos apstākļos.

— Bet viņš ir stingri nolēmis aizbraukt. Ja tu viņu redzētu! Viņš ir pilnīgi pārvērties. No mājas nekur laukā neiet, nikns, sakrities, pīpē bez pārtraukuma, katru jauno papirosu pie izpīpētā aizdedzinādams. Nu šausmīgi...

Ļena apklusa, bēdīgi galvu pašūpodama. Vadims pirmo reizi redzēja viņu tik patiesi, rūgti, cilvēciski runājam par savām jūtām.

— Tādēļ es tevi pasaucu, — Ļena teica. — Kaut kas ir jādara. Viņš ir jāpierunā atgriezties... Tikai — dzirdi? — nekādā gadījumā nesaki viņam, ka es ar tevi esmu runājusi. Tas ir noslēpums.

Mirkli padomājis, Vadims teica:

— Viņš atgriezīsies.

— Kaut tik nu drīzāk! Bez kolektīva viņš aizies postā, tas ir skaidrs. Dima, bet tu ... vai tu nevarētu ar viņu parunāt? Atnākt pie viņa? Vai arī kaut kā nejauši ar viņu satikties?

— Es tev jau teicu: pēc manām domām, par agru ...

— Par agru? — Ļena nedroši vaicāja. — Var jau būt, nezinu.

Viņa piecēlās no sola, izņēma no somiņas spogulīti un, tajā raudzīdamās, ar pirkstiem pieglauda gaišās sprogas zem cepures. Vadims raudzījās viņā, neviļus pasmaidīdams. Nabaga Ļena! Viņa runā skaļas frāzes par komjauniešu sirdsapziņu un kolektīvu, bet viņas smadzenēs šaudās tikai viena doma, izmisuma pilna doma: «Viņš grib braukt projām, viņš var aizbraukt un mani atstāt. Atstāt mani!»

— Nezinu, nezinu... — Ļena nopūzdamās atkārtoja. — Es laikam visu vēl īsti labi neesmu sapratusi. Es tomēr esmu vieglprātīga — vai nav tā, Vadim?

— Skaidra patiesība, — Vadims nopietni sacīja.

)

/

?28. NODAĻA

Sergejs Palavins piecēlās no galda. Viņš pielika*pēdējo punktu savam referātam par Černiševska estētiku. Viņš bija pūlējies pie šī darba vairāk nekā mēnesi.

Uz galda atradās bieza burtnīca, kas bija atvērta pēdējā lappusē. Dažas rindas steigā mazliet padevušās uz augšu, uzskrējušas uz zilā vāka. Sergejs padomāja, atkal apsēdās pie galda un uzrakstīja uz zilā vāka iespiedbur-tiem: «Beigas.» Tad rūpīgi saskaitīja visas lappuses — izrādījās, ka bija četrdesmit piecas. Pēc vārda «beigas» viņš parakstījās un uzrakstīja datumu —.divpadsmito aprīli.

Tā, daudzu dienu darbs nobeigts ... Sergejs paņēma burtnīcu uz plaukstas, saudzīgi to pašūpoja it kā nosvērdams un iesvieda skapī. Tā nenokrita viegli, bet pasmagi. Biezā burtnīca bija pierakstīta pilna un kļuvusi divreiz biezāka.

Tagad, pēc pabeigta darba, kas bija prasījis no viņa prāta un gribas koncentrēšanu, dienas pūliņus un laiku, viņš skaidri saprata, ka šis darbs viņam nav vajadzīgs. Un nevienam tas nav vajadzīgs. Kur viņš to parādīs, kur nesīs? Nekur. Kas to lasīs un novērtēs? Neviens...

Pulkstenis tieši trīs. Saulaina aprīļa diena ietraucās istabā pa plaši atvērto logu. Visa istaba saules pielijuši un smaržo pēc pavasara. Silts vējš tinas aizkaros, gan burza tos un pasit sānis, gan piepūš caurspīdīgā, trīsošā pūslī. Istabā ieplūst pavasarīgās pilsētas smaržas — slapju skārda jumtu, mitra apmetuma, zemes un benzīna smaržas, atgādinot ābolu aromātu. Aiz loga trokšņaini un skaļi: istabā iešalc kādas balsis, smiekli, auto taures un daždažādi ūdeņu trokšņi — pilēšana, šļaksti, urdzēšana notekās. No lejas atskan dobji sitieni, tur pagalmā izdauza matračus. Kaut kur mazgā logus, izbijusies balss sauc: «Soņa, neliecies tik tālu laukā!» — un otra balss jautri atsaucas: «Es nelie—ie ...»

Pulkstenis trīs. Māte darbā; drīz pārnāks no skolas Saša, nosviedīs līdzās durvīm uz lādes portfeli, paķers no bufetes sviestmaizi un ēzdams izskries pagalmā, kur viņu jau gaida draugi ar slapju futbolbumbu. Bet institūtā... Jā, praksi jau visi nokārtojuši, institūtā atkal notiek lekcijas. Pirms desmit minūtēm beidzās pēdējā — sestā lekcija. Ģērbtuvē skaļa drūzma, Ļipatičs dusmīgi rūc, lai «ievēro savu kārtu», studenti barā iznāk lauka, triec, smejas... Dzīve rit pa vecam, vēl spilgtāk, priecīgāk, līksmāk, jo ir taču — pavasaris. Un nevienam neliekas savādi, ka Sergeja Palavina nav viņu vidū...

Sergejs piecēlās no dīvāna, pačamdīja pa galdu un pa kabatām, meklēdams papirosu. Tikai tabakas smalkumi. Naudas viņam vairs nebija. Vai tiešām līdz vakaram būs jāsēž bez tabakas, bet pēc tam atkal jājūdz mātei studentu «nagliņām»? Viņš aizcirta logu, apsēdas pie galda un sāka bezmērķīgi vilkt ar zīmuli pa grāmatas vāku. Cepures ar platām malām ... Viņš vienmēr zīmēja cepures un vēl zābakus, vairāk viņš neko nemācēja.

Jābrauc projām. Šodien galīgi jāizrunājas ar māti, jāpaņem no viņas nauda un jābrauc projām. Bet, ja nedos, jāpārdod visas grāmatas, skapis, viss, ko viņš vācis ar tādu rūpību un mīlestību, un jāaizbrauc... Māte, protams, naudu nedos. Sāks raudāt, kliegt, ka viņš ar to_nemaz nerēķinās. Bet kurp braukt... Tēvocis, mātesbrālis, kuram viņa visu izstāstījusi, katru vakaru dzied vienu un to pašu: «Gļēvulis, baidies atgriezties kolektīvā. Tev kauns atzīt savu kļūdu.» It kā tas būtu tik vienkārši! «Bet kas tur tik sarežģīts? Ja tu esi godīgs cilvēks ...» Prātot un pamācīt — tas jau vienkārši. Viņiem viss ir vienkārši. Vai tad tie var saprast viņa stāvokli? ...

Palavins atrāva vaļā logu. Cik istabā neciešami karsts! Viņš palūkoja radiatoru un nepatikā atrāva roku — kurina. Ārā vasara, bet viņi kurina, neprātīgie ...

Istaba atkal pieplūda ar bramanīgajām pavasara skaņām. Logu sašūpoja vējš, un pa istabu trakulīgā viegluma šaudījās saules zaķītis.

Palavins žigli izgāja no istabas vēsajā gaiteņa pustumsā. Viņš noņēma tālruņa klausuli. Ļenai? Viņa droši vien vēl nav pārnākusi. Spartakam?... Fedjam Kapļi-nam?... Vadimam? Vai tiešām nav neviena, ar ko viņš varētu parunāt? Neviena cilvēka? Viņš drudžaini sāka šķirstīt piezīmju grāmatiņu. Vaļa Gruzinova ... Kuznecovs, Krilovs, Kapļins, Kozeļskis ... Kozeļskis? ... Kozeļskis! Viņš varbūt pat nezina neko.

Palavins uzgrieza -numuru, neticēdams, ka sastaps Kozeļski mājās. Jauna, spēcīga balss laiski sacīja:

— Jā, klausos!

— Lūdzu Borisu Matvejeviču.

— Acumirkli... Borja!

Bija dzirdamas neskaidras skaņas, kas nāca no tāla, liela, droši vien cilvēkiem pilna dzīvokļa. Kāds uz klavierēm mācījās gammas, un tās arī atgādināja pavasari, lietus pilēšanu uz palodzes ...

— Jā, jā?

— Sveicināts, Boris Matvejevič! Ar jums runa Pa-lavins.

— Kas? ... Ak Serjoža?! Labdien! — Kozeļskis iepriecināts atsaucās. — Neesat aizmirsis?

— Kā redzat, Boris Matvejevič.

— Paldies, Serjoža. Kā jums klājas? Dzirdēju, ka jūs ejat uz augšu? Kā institūtā? Kas jauns?

Viņš pēkšņi sāka runāt tik ātri, ka Palavins nevarēja piebilst* ne vārda un tikai izbrīnā nodomāja: «Neko par mani nezina!»

— Nekādu sevišķu jaunumu nav, Boris Matvejevič. Kā jums klājas? Vai strādājat?

— Jā, jā! Kā gan citādi! Jā ... — balss klausulē sāka skanēt sevišķi žirgti. — Pagaidām strādāju mājās, šo to rakstu, lasu. Tā sakot, mājās dzīvojošs profesors... Perspektīvas vēl neskaidras, taču cerēsim to labāko. Bija, tā sakot, vērtību pārvērtēšanas laiks, bija grūti, nepatīkami, taču... laiks, kā saka, labākais ārsts. Es papildinu — laiks un darbs. Jūs saprotat?

— Es saprotu, — Palavins atbildēja. Viņam saruna pēkšņi apnika, un viņš jau lādējās uz sevi, ka zvanījis. Kozeļskis pa to laiku sāka sīki iztaujāt par dzīvi institūtā, par profesoriem, studentiem, zinātnisko biedrību. Palavins centās atbildēt pēc iespējas pamatīgāk. Viņa ziņas bija trīs nedēļas vecas, taču Kozeļskis to nevarēja zināt un kāri tajās klausījās. Beidzot Palavins atvadījās.

Palavins aizgāja no tālruņa sadusmojies. Nu viņš saprata, ka klusībā vēlējies, lai Kozeļskis zinātu par viņa stāvokli, kaut kā nomierinātu viņu, iedvestu cerības, dotu kādu padomu. Bet vispār — arī tie ir untumi, blēņas. Vismazāk spēj viņam palīdzēt Kozeļskis ...

Palavinam gribējās smēķēt. Nē, negribējās — viņam likās, ka visu viņa ciešanu cēlonis pašreiz ir tas, ka nav ko smēķēt.

Kad viņš izgāja uz ielas, smags Flobēra rakstu sējums vilka uz leju viņa roku kā čuguna svaru bumba. Pagājušo gadu viņš trīs mēnešus to bija pa veikaliem meklējis, runājis, piedāvājis maiņu... Veikalos viņš bieži sastapa cilvēkus, kas pārdeva grāmatas, un viņam vienmēr bija it kā žēl to, it kā mazliet kauns par tiem. Viņam likās, ka tiem sejās ir vainas apziņa un tāds izskats, it kā viņi slēptos no kāda.

Grāmatu pārdot nebija tik vienkārši. Vienā veikala bija izejamā diena, otrā pašreiz nebija naudas, trešā bija saslimis prefzinis. Pazīstams bukinists, Palavinu ieraudzījis, izbrīnā jautāja:

— Flobēru pārdodat? Jūs taču, atceros, to tā meklējāt!

— Jā, jā, es iegādāšos pilnus kopotus rakstus.

— Ak tā? — bukinists kļuva ziņkārīgs. — Interesanti, vai veikalā vai privāti?

— No pazīstamiem.

— Klausieties, bet kādēļ jums tāds saīdzis izskats? Bāls, zem acīm maisiņi? — bukinists taujāja tālāk. — Vai jūs esat slims?

— Tā, pavasara gripa... — Palavins nomurmināja.

Beidzot Flobērs bija pārdots. Palavins izgāja no veikala, divus papīriņus dūrē iemiedzis. Viņš tūlīt nopirka paciņu papirosu. Droši vien pirms mēneša šāda rīcība viņam būtu likusies briesmīga. Tagad tai pašai par sevi nebija absolūti nekādas nozīmes.

Trolejbusā viņš palūdza biļeti līdz Kirova vārtiem. Konduktore sacīja, ka jābraucot uz pretējo pusi...

— Bet kur tad iet jūsējais?

— Mūsējais līdz Kalugas ielai, pilsoni. Izkāpiet, kamēr durvis vēl vaļā.

Palavins mirkli pārdomāja, tad uzreiz apņēmīgi apsēdās sēdeklī.

— Lūdzu vienu līdz Kalugas ielai...

Trolejbuss traucās pār Kamennija tiltu. Pie čuguna margām stāvēja ļaudis, ļoti daudz ļaužu, un uz kaut ko raudzījās. Arī trolejbusa pasažieri piespiedās pie rūts un sāka runāt satraukti, cits citu pārtraukdami: «Sen jau laiks ... Spridzina . .. Pirmo dienu?» Palavins neapzināti lūkojās pa logu ārā.

Pazīstamā piestātnē viņš izkāpa. Plata Kalugas iela bija mitra un tīra, it kā ar milzīgu slotu noberzta. Saule zaigoja tās asfaltā un daudzstāvu jaunceltņu logos. Pala-vins iegāja pagalmā. Šajā mājā viņš bijis daudz reižu, taču pašreiz viņam bija tada sajūta, it kā ieietu tajā pirmo reizi.

Lifts tikko pacēlās, dzelžu čīkstoņa gausi slīdēja augšup. Gaidīt to nebija jēgas. Palavins sāka kāpt pa diviem pakāpieniem uzreiz.

Istabā ar plaši atvērtiem logiem pie galda sēdēja Vadims, Spartaks, Lagodenko un Ņina Fokina. Vadims viņiem bija nolasījis savu referātu (viņš to tikai iepriekšējā vakarā bija pabeidzis), un nu jau otro stundu turpinājās pārrunas par to.

Visi četri runāja tik skaļi un ar tādu aizrautību, ka nedzirdēja zvanu pie durvīm. Atvēra kāds no kaimiņiem. Viņi nedzirdēja arī kluso klauvējienu pie durvīm un ieraudzīja Palavinu, kad tas jau bija ienācis istabā.

Palavins ienāca, nedroši apkārt skatīdamies, mazliet salīcis, ar aizsmēķētu papirosu zobos, un uzreiz apstājās — viņš nebija cerējis šeit sastapt tik daudz pazīstamu.

Vadims pirmais viņu ieraudzīja, piecēlās, klusēdams paspieda roku. Spartaks un Ņina arī sasveicinājās klusēdami, bet Lagodenko sacīja:

— Sveicināts!

Viņš lūkojās uz Palavinu ar atklātu izbrīnu un neuzticību un, kad tas apsēdās pie galda, sacīja:

— Nu, brāl, tu tiešām esi pirmās klases pasažieris pēc vētrainām bangām! Kas tev noticis?

— Pavasara gripa, — Palavins teica. — Vadim, tu pašreiz esi aizņemts?

— Vairs ne. Mēs apspriedām manu referātu.

— Un kā ir?

-— Ļoti interesants, — Ņina teica. — Žēl, ka tu neatnāci agrāk, arī būtu paklausījies.

— Pamācījies? — Palavins klusi iesmējās.

— Ko tu pašreiz dari? Kur tu esi? — Spartaks jautāja, izlikdamies Palavina piezīmi nedzirdējis.

— Pagaidām mājās ... Vadim, es gribētu ar tevi aprunāties.

Vadims pamāja ar galvu.

— Tūlīt varēsi parunāt, neuztraucies, — Lagodenko teica un, piegājis pie Palavina, ar visu spēku atspiedās uz viņa pleca. — Paklausies mani, Serjožka! Tu esi izdomājis aizbraukt? Tas ir muļķīgi un nepareizi. Tev nav vis jāaizbrauc, bet jāpaliek institūtā. Un nevis neklātienē, bet klātienē. Mūsu kursā — saprati? Es taču arī kādreiz biju sadomājis aizlaisties, bija par ko... Taču laikus atjēdzos. Arī tev iesaku mest šīs domas pie malas. Būs vieglāk, saproti? Pašam būs vieglāk. Tas ir viss.

— Nē, nav viss! — Spartaks enerģiski iebilda. — Sergej, kāpēc tu pārgāji uz neklātieni un izdomāji aizbraukt? Atbildi godīgi: tāpēc, ka neesi ar mums vienis pratis? Uzskati sevi par nevainīgu cietēju? Atbildi!

Palavins drūmi raudzījās logā. Viņš ilgi klusēja, kodīdams sen nodzisušā papirosa galu. Pelni bira uz viņa biksēm, un viņš mehāniski, nepaskatīdamies tos nopurināja.

— Kādēļ tu klusē? — Spartaks nepacietīgi jautaja.

— Esmu ar pavēli pārcelts uz neklātieni...

— Beidz nu! Ko tu runā blēņas! Klausies! Ja gribēsi nākt atpakaļ, tevi uzņems. Sliktākajā gadījumā, nu ... var parūpēties. Ja tu atgriezīsies godīgi, kā mēdz teikt, — ar atklātu sirdi...

— Tev liekas, tas tik vienkārši? Atgriezties pec visa ...

— Bet kā tu domā? — Spartaks iesaucās. — Protams, nav vienkārši! Tagad tev daudz kas nebūs vienkārši. Visvieglāk — ņemt un aizief. Aizbēgt! Turklāt vēl tēlot cēlu mocekli...

— Jā, jā! — Lagodenko iesmējās. — Ļermontovu trimdā!...

— Ļoti asprātīgi... — Palavins nomurmināja, seju sāpīgi saviebis.

— Klausies, mēs visu saprotam, — Spartaks mierīgi teica. — Jā, tas nav viegli — atgriezties. It sevišķi vēl, ka tu aizgāji pats savu muļķīgo untumu dēļ, kas patiesībā nav nekas cits kā — poza! Jā gan, poza, es par to esmu dziļi pārliecināts! Arī tu to tagad saproti, taču — grūti pašam sevi pārvarēt, sāpīgi, cieš patmīlība. Un tomēr tev jāatgriežas. Mūsu kolektīvā tu esi pārkāpumu izdarījis, mūsu kolektīvā tev arī vaina jāizpērk. Un man, lūk... es, piemēram, ticu, ka tu vēl kļūsi par īstu komjaunieti, par īstu cilvēku.

— Jā. Noteikti, — Lagodenko sacīja. — Nu labi, mes iesim skatīties ledus iešanu. Stāsta, ka šodien sācis iet?

— Jau vakar gāja, vakarā, — Ņina teica. — Kas tur laužu un stāv stundām! Man liekas, tā ir veltīga laika šķiešana ...

— Nē jau, tu neko nesaproti! Iesim tūlīt! — Un Lago-denko ar abām rokām pacēļa Ņinu aiz viduča uz augšu un pārnesa pār visu istabu uz durvīm. — Skatīties ledus iešanu ir tas pats, kas aiziet uz konservatoriju. Simfonija! Iesim, bet šie lai izcīna divkauju. Vai jums sekundantu arī atstāt?

— Iztiksim, — Vadims teica.

Un trīs aizgāja. Vadims pēc maza laiciņa ieraudzīja pa logu viņus stāvam pie trolejbusa piestātnes. Lagodenko arī pamanīja Vadimu un sāka visādi žestikulēt — kratīja gaisā dūri, piesita kāju pie zemes, kratīja atkal dūri, it kā kaut ko dzīdams ar neredzamu veseri. Vadims saprotoši māja ar galvu, kaut gan nesaprata no šīs signalizācijas absolūti neko.

Palavins staigāja pa istabu. Viņš atkal smēķēja un kratīja pelnus uz grīdas.

— Ir pelnu trauks, — Vadims teica. — Uz galda.

— Atvaino... — Palavins apstājās pie galda un nodzēsa papirosu. — Tā ... Vispirms — es nezinu, kādas tavas attiecības pret mani.

— Es arī nezinu — kādas tavas pret mani.

— Es varu pateikt. Es izturējos pret tevi... jā, nejēdzīgi. Kādu laiku. Tu biji tas pirmais akmens, kas sāka velties no kalna, aizķēra citus un radīja lavīnu, kas mani apbēra ... Tā man likās, Vadim...

— Tas ir ļoti tēlaini.

— Varbūt. No malas.

Palavins apklusa. Pieri saraucis, viņš skatījās vienā punktā pie savām kājām, tad lēni pacēla acis un, sastapis Vadima skatienu, atkal tās nolaida, uzacis vēl drūmāk saraukdams.

— Tā. Nu, bet tagad?

— Es biju apdullis sākumā, zaudējis saprātu ... Un pagāja vairākas dienas, kamēr es sāku šo to saprast, — acis nepacēlis, Palavins dusmīgi murmināja. — Es nedomāju šobrīd nožēlot grēkus, atcerēties savas kļūdas un to visu ... Tukši vārdi, kam nav graša vērtības. Uz rīcību atbild ar rīcību, darbus izpērk ar darbiem. Tā jau ir ābece... Es tikai gribu pateikt, ka esmu kļuvis cits cilvēks. Nē, nevis jums! Pats sev ...

— Atkal pats sev? — Vadims iesmējās.

— Es saku: pagaidam nevis jums! — Palavins iekaisa.

— Skaidrs. Turpini.

— Lūk... Un, kad es pa šīm divdesmit dienam visu pārdomāju, es sapratu, ka, lai gan esmu pamatīgi dabūjis. .. jā, spēcīgi... taču visumā, liekas, pelnīti. Un pašreiz es domāju par tevi... Vārdu sakot, es atnācu aprunāties ar tevi — ko man darīt?

Tagad viņš lūkojās Vadimam tieši acīs. Viņa bālā seja, kas bija neticami novājējusi, asiem vaigu kauliem, ap acīm kļuva sārta.

— Ko tev darīt? — Vadims pārjautāja. — Vispirms, labi, ka tu esi atnācis. Patiesību sakot, es zināju, ka tu atnāksi. Ticēju. Tas ir tavs pirmais pareizais solis, — jo tu taču zini, kādu padomu es tev došu, kādu Spartaks un visi citi. Mēs varam tev ieteikt tikai vienu.

Palavins pamāja ar galvu un, it kā sajuzdams pēkšņu atvieglojumu, sāka runāt steidzīgi un juceklīgi:

— Es vairāk nevarēju! Jā, es atnācu pie tevis tāpēc, ka tu nevari iedomāties, ko tas nozīmē ... Kā tas ir, kad cilvēks paliek viens. Nē, es pats jutu, ka aizbraukt nevar, ka tā būtu bēgšana, mazdūšība, — es to zināju, zināju... Taču vēl grūtāk man bija atgriezties. Pat tikai atnākt — te, pie tevis ... Es taču, Vadim, kaut manī ir arī egoisms, esmu sabiedrisks cilvēks, es nevaru dzīvot bez kolektīva, bez cilvēkiem. Šīs divdesmit dienas... Nu, es rakstīju referātu par Cerniševski, rakstīju dienu un nakti, lai kaut kā nodarbinātu sevi... Bet kādēļ? Un pēc tam? Kur to likt — zem spilvena? Kam lasīt?... Un ne jau tikai referāta dēļ! Tas jau galu galā sīkums... Es tomēr esmu iemīļojis institūtu, saradis ar to, ar puišiem, ar mūsu dzīvi... Un pēkšņi esmu atrauts, viens kā uz salas pēc kuģa bojā ejas. Tikai Ļena mazliet mani saistīja ar to dzīvi. Vienīgi Ļena! Jā, es viņu mīlu, mīlu patiesi, Vadim ... Tas sākās ar niekiem, bet nu jau ir citādi, nopietni, Vadim... Jā, ar viņu man bija mazliet vieglāk. Bet varbūt arī grūtāk... nezinu ...

Palavins uzrāva plecus, tad tūlīt tos nolaida un apklusa. Likās, viņš bija apmulsis, pārsteigts par saviem vārdiem, to pārpilnības ...

— Nu labi, — Vadims sacīja, vērīgi viņā lūkodamies. — Iesim ārā padomāt?

— Labi! Tur pavasaris ...

Viņi izgaja uz Kalugas ielas, kas bija pielijuši pilna zeltainas saules. No māju stūriem gāzās ūdenskritumi, un cilvēki skrēja caur tiem saliekušies, platmales ar rokām pieturēdami, un žigli lēca pār peļķēm.

Vēlu vakarā Vadims un Sergejs Palavins atvadījās lielā, trokšņainā laukumā. Abi bija noguruši no sarunām un ilgās, nepārtrauktās staigāšanas.

— Vai tu atceries, Sergej, ka tieši uz šī laukuma mēs abi satikāmies pirmoreiz pēc kara?

— Jā, tikai tas bija tur, līdzās teātrim ...

— Jā, un dienā.

Abi uz mirkli apklusa, lūkodamies laukumā, kas laistījās vakara ugunīs.

— Es atceros, kā tu toreiz mani pamācīji: pielūko, ka neiemīlies! Tas, sak, tikai traucē. Vajag izsisties vienam. Es toreiz kaut kā nepievērsu tam uzmanību ...

— Kam tad?

— Nu, šim «izsisties». Bet nesen es izlasīju «Gorio tēvu» un tur sastapu šo vārdiņu, Rastiņjaka devīzi: «Izsisties, izsisties, lai tas maksātu ko maksādams!» Viņam tas galu galā neiznāca tik slikti... — Vadims caur pieri paraudzījās Palavinā un pasmējās. — Nu labi, vispār skaidrs! Ko tur tik daudz runāt...

— Tev taisnība, taisnība ... — Palavins, galvu šūpodams, murmināja. Viņš it kā bija nosalis savā vieglajā gabardīna mētelī un stāvēja, galvu plecos ierāvis, ar saceltu apkakli. — Taču man gribas sacīt, Vadim, — iekšēji, tas ir, sirds'dziļumos, es nebiju karjerists, noteikti ne! Ar referātu taču tas tā nejauši sagadījās, bez nodoma. Zini, mēdz būt, ka sarodi ar cita domām un aizmirsti, ka tās nav tavas, bet cita. Tā laikam arī man bija. Bet vispār... vispār, protams, gribējās būt pirmajam visur... gribējās izvirzīties ... Man pašreiz, Vadim, ļoti grūti...

— Būs vēl grūtāk, — Vadims klusi un pārliecinoši sacīja. — Vajadzēs sākt visu no jauna. Arī draudzību no jauna iekarot un cieņu, un vietu pirmajās rindās, pie kurām tu tā esi pieradis. Bet citādi, es domāju, nekas neiznāks.

Brīdi klusējis, Sergejs teica:

— Pirms trim gadiem mēs šeit satikāmies, atraduši viens no otra, pavisam citādi... Man liekas, ir pagājuši nevis trīs, bet trīsdesmit gadi. Un atkal mēs šeit stāvam — atkal atsvešinājušies, citādi. It kā tikko iepazītos.

— Jā, daudz laika pagājis, — Vadims pievienojās. — Varbūt atkal saradīsim? Vēl taču pusotra gada kopā jādzīvo.

— Tad jau redzēsim, — Palavins īsi sacīja un pasniedza roku. — Nu, paliec sveiks!

Viņš iegāja apgaismotajā metro.

29. NODAĻA

Aprīļa beigas bija neparasti kaistas. Saule cepināja kā vasarā, un ielu laistāmās mašīnas nespēja vien atveldzēt asfaltu. Maskavieši jau staigāja vasaras tērpos. Radio izskaidroja šo pēkšņo siltuma vilni ar to, ka uzplūdusi gaisa strāva no dienvidu platuma grādiem, un katru dienu lepni skaitīja, cik gadu desmitus līdzīga temperatūra nav Maskavā šajā laikā novērota. Parki un apstādījumi sazaļoja vienā naktī.

Pēdējā aprīļa svētdienā kādā galvaspilsētas parkā bija izziņoti studentu sporta svētki. Dienu bija jānotiek fināl-sacīkstēm boksā, bet vakarā — volejbolā. Pedagoģiskā institūta komanda satikās ar ķīmijas fakultātes studentiem izšķirīgajā spēlē. Šīs līderu cīņas iznākumam bija jānosaka, kas būs uzvarētājs augstskolu savstarpējās sacensībās.

Vadims ieradās parkā jau labi agri, lai redzētu bokserus, — šodien uzstājās Lagodenko, un Vadims bija viņam apsolījies, ka noteikti atnāks «just līdzi».

Kad Vadims pienāca pie vaļējās estrādes, viss laukums jau.bija skatītāju pilns. Te bija entuziasti no visām augstskolām, kuru pārstāvji uzstājās ringā, un viss šis milzīgais pūlis uzbudināts čaloja, kustējās, desmitiem jaunu balsu raidīja sajūsmas un dusmu, nepatikas un piekrišanas saucienus. Studentu vidū skraidīja puikas, viskompetentākie un aizrautīgākie entuziasti, — tie droši vien nepalaida garām nevienu dienu, nevienu sacensību. Viņi pazina katru bokseri.

— Lūk, tas tur! — sajūsmā sauca puisēns līdzās Vadi-

Bumba aizlidojusi pie skatītājiem. Pretinieka entuziasti priecājas par pedagogu nelaimi.

— Nekas, puiši, nekas ...

Un atkal Vadims paceļ Rašidam — šoreiz mazliet augstāk, — un Rašids sit jau ar iebiedētu, piesardzīgu roku. Bumba lido viegli, bet bezspēcīgi. Nē, tas nav sitiens ... Kas ar viņu šodien noticis?

Ķīmiķi viegli uztver bumbu, piespēlē lielajam Mo-ņam — sitiens! — it kā no milzīgas pudeles būtu izsperts korķis ...

Rezultāts: trīs — nulle. Pēc piecām minūtēm seši — nulle, vēl pēc minūtes astoņi — nulle. Komandā apjukums. Rašids bāls, viņa apaļā seja spīd nosvīdusi, taču viņš nav nosvīdis no spēles, bet aiz neizturama kauna. Vadims viņam vairāk nepadod bumbu, viņš piespēlē to otrajam numuram — tur stāv aukstasinīgais garkājis Miša Poļan-skis. Un, lūk, Miša iegūst vienreiz bumbu... Beidzot! Serve atsista, un Vadims pārvietojas no trešā uz otro numuru. Tagad arī viņš varēs uzbrukt. «Piespēlē! Piespēlē!» viņš klusi caur zobiem čukst Rašidam. Viņš jūt, ka ķermenis sasprindzis, it kā pilns niknas, nevaldāmas vēlēšanās triekt bumbai ar visu spēku, ar visu piecu pudu smago ķermeni triekt tā, lai bumba lidotu, svilpodama kā šāviņš, lai pārlidotu bloku, notriektu kādu uz mutes, citu uz cita... Ar otro numuru Vadims savai komandai iegūst trīs punktus.

Taču spēli, protams, vairs nevar saglābt. Vadimam jāiet servēt. No otrā numura mēģina sist Rašids, pāris reižu viņam izdodas. Taču tik un tā spēli saglābt vairs nav ko cerēt.

Garš tiesnešu svilpiens. Pirmais sets zaudēts ar seši pret piecpadsmit. Komandas atstāj laukumu uz īsu pārtraukumu.

Vasilijs Adamovičs stāv kā drūma statuja līdzās stabam un skatās uz Bražņevu, kas pienāk pie viņa, galvu nokāris, un ar sevišķu rūpību purina no sporta biksītēm pielipušās zemes. Taču treneris pēkšņi smaidīdams saņem Bražņevu aiz pleciem un laipni saka:

— Nekas, īļjuša! Mierīgi, puiši, jūs tagad esat nikni, jums jāuzvar.

Viņš uzsit uz volejbolistu mitrajiem pleciem, pajoko, dod padomus, bet tic ir drūmi un nogurusi, klusēdami pamāj ar galvām, atbild strupi.

Vadims redz savu draugu sejās vilšanos,— vieni atklāti bēdīgi, citi nomierinoši smaida, arī dod kādu padomu. Spartaks pierāda Vasilijam Adamovičam, ka tiesneši nepareizi piesprieduši pēdējo reizi bumbu ķīmiķiem. Viņš runā tik skaļi un ar tādu pārestības izjūtu, it kā viss būtu atkarīgs tikai no šās pēdējās bumbas. Nabaga Spartacoks, kā viņš uztraucies!

Šeit pat skatītāju vidū ir arī Sergejs Palavins un Ļena. Sergejs ir rezervē, viņam tāds pats gaiši zils krekliņš kā Vadimam. Viņš ir žirgts, spēka pilns, mierīgi smēķē un kaut ko klusu skaidro Rašidam:

— Kad tu meties uz bumbu, tad, lūk, tā ...

Bet Rašids, nomocījies, nosvīdis, iekritušām acīm, klusēdams klausās viņā un māj ar galvu, droši vien neko nesaprazdams. Pie Vadima pieskrien Ļena.

— Ai Vadim, es par jums tā domāju, bet jūs paspēlējāt! — viņa runā, taisīdama raudulīgu seju.

— Mēs jau vēl neesam paspēlējuši.

— Mīļais Vadim, uzvariet! Kā es to Moņu neieredzu — visu laiku gremdē! Nogremdē un vēl smejas!

— Nogremdē, mīļā Ļena,tikai ienaidnieka kuģus...— Ļesiks saka, ar nicīgu sejas izteiksmi raudzīdamies uz kādu «Feda» objektīvu. — Būtu piegājusi pie viņa, savaldzinājusi, aizvilinājusi uz parku, saproti... Bez viņa tie paspēlētu.

Vadims nejauši ieraudzīja Andreju un Oļu; dienā viņu nebija, un Vadims jau nodomāja, ka neatnāks. Izlauzusies caur entuziastu pūli, Oļa pienāk pie viņa, pieskaras ar pirkstiem viņa rokai, kas vēl iekšēja sasprindzinājuma un trīsu pilna.

Vadims žigli jautā:

— Tu jau sen te? Spēli redzēji?

— Redzēju. Jūs tomēr uzvarēsiet, — viņa klusi saka. — Man tāda nojauta, un tā mani nekad neviļ...

Tiesneša svilpiens — pārtraukums beidzies. Vadims saspiež Oļas pirkstus, negribot ļoti stipri. Viņa iekliedzas un pasmaida, lūkodamās viņa izbaiļu pilnajās acīs.

Kopā ar visu komandu viņš izskrien uz laukuma, tagad otrā pusē, kur pagājušo reizi spēlēja ķīmiķi. Viņš jūt

pēkšņu līksmu spēka pieplūdumu. Šī puse ir laimīga. Šeit jāuzvar.

Vadims caur tīklu paskatās uz pretiniekiem: cik tie mierīgi, pilnīgi pārliecināti par uzvaru! Stāv, kā pie zemes pieauguši, nekustīgi.

Bet Rašids mīņājas no vienas kājas uz otru, pieliecas, nez kādēļ tausta ceļgalus — nervozē. Žeņa Toporkovs arī nervozēdams mīdās savā stūrī, zemu noliecies, it kā tam vēders sāpētu, un nenovērš acis no bumbas.

Bumba lido ... Lido gandrīz pa taisni, par mata galu no tīkla — un iekrīt tieši Bražņeva izstieptajās rokās. Ar pašiem pirmajiem mirkļiem sākas neredzēti karsta spēle. Abas komandas pārmaiņus sagrābj bumbu servei un spēlē ar tādu niknumu, it kā dzītos pēc pēdējās bumbas. Ļoti strauji punktu skaits sasniedz pieci pret pieci.

Vadims jau nokļuvis pēdējā līnijā. Viņš neredz skatītājus, nedzird to saucienus — nu jau kliedz gan savējie, gan svešie, — viņš aizmirsis Oļu ... Viņa acis pievērstas bumbai, šim melnajam, lidojošajam kamolam, kas reibinošā ātrumā gaisā pārvietojas. Tikai notvert, nepalaist garām, saņemt jutīgajos pirkstos un pakļaut tās patvaļu savai gribai, padarot to par sabiedroto, bet ne ienaidnieku! Rašids it kā būtu no jauna piedzimis, viņš sit no jebkura stāvokļa, maldina, atjautīgi piemāna, un katru viņa manevru pavada sajūsmā prātu zaudējušo pirmā kursa studentu kliedzieni, tie ieradušies, liekas, pilnā sastāvā.

— Raši-i!!!

Ķīmiķi visu laiku priekšgalā. Taču viņiem uz pēdām seko. Starpība tikai viens punkts. Tiesnesis jau ziņo:

— Četrpadsmit — trīspadsmit!

Moņa servē. Šī varbūt ir pēdējā bumba spēlē. Sacensībās. iestājas pilnīgs klusums. Vadims nejauši pamana Spartaka seju — tam trīc zods. «Mīļais Spartačok!» Vadims ar maigumu nodomā. Tajā pašā mirklī viņš to aizmirst.

Pēkšņi — šajā spraigajā, izšķirīgajā mirklī — Vadimu pārņem savāds miers un pārliecība, ka uzvara tuvu. Bumba Rašida rokās, tas piespēlē Mišām, kas atrodas ceturtajā numurā. Miša uzlec ļoti augstu, it kā vaļā pasprukusi atspere, un ...

— Miša-a-a!...

Otrā pusē tīklam saņem un kāds tūlīt sit atpakaļ.

Bumba iet kā miets — iznicinoša! Bražņevs tver to ar pirkstu galiem, taču bumba aizlido tālu sānis ...

— A-a-a! — vienā balsī iesaucas skatītāji.

Un tad 2eņa Toporkovs ar apbrīnojami veiklu lēcienu panāk bumbu jau tālu aiz laukuma un, nokrītot uz vēdera, paceļ to augstu gaisā. Atskan aplausi, un visi kā apburti lūkojas uz bumbu, kas klusi un viegli, vakara dzidrajā gaisā izrakstot loku, iekrīt ķīmiķu laukumā. Bet ķīmiķi nez kādēļ neņem to, tikai samulsuši lūkojas ...

Vadims izskrien pie tīkla.

— Tempus, puiši, tempus! — Bražņevs aizmugurē čukst.

Jā, tagad — tempus, tagad — uzvarēt, tagad — lai tas maksātu ko maksādams! Iegūt trīs bumbas! Vadims divas no tām aizmirst... Tiesnesis paceļ roku, skatītāji kaut ko kliedz, grūti saprast, ko, svilpj ... Kas noticis?

— Dubultsitiens!

Ahā, kādam ķīmiķim dubultsitiens ...

Tiesneša ilgstošs svilpiens. Uzvara izcīnīta. Nu var tā īsti atpūsties.

— Tas ir tikai brīnums, ka ieguva! — pūlī kāds no skatītājiem saka.

Otrs laiski piebilst:

— Jā, ar ālēšanos ...

Vadims pamana Krilovu, kas stāv līdzās Spartakam.

— Nu, puiši, kā veicas? — viņš smaidīdams jautā.

— Kādi rezultāti?

— Viens pret vienu, Fjodor Andrejevič!

Krilovs izbrīnā pārjautā:

— Viens pret vienu? Jums tik līksmas sejas, es jau nodomāju — laikam divi pret nulli... Tad taču neizšķirti? Jūs neuzvarējāt?

— Mēs ieguvām grūtu neizšķirto, Fjodor Andrejevič! — treneris saka jauneklīgā priekā mirdzošām acīm.

— Bet tagad — trešajā setā uzvarēsim!

Trešajā, izšķirīgajā setā Vasilijs Adamovičs izdomājis pārmaiņu. Viņš sačukstas ar Bražņevu un Rašidu, tad pieaicina pie sevis Palavinu. Jā, viņš ar mieru aizvietot Rašidu, tas ļoti noguris.

Nu viņi stāv pie tīkla līdzās — Vadims un Sergejs, kā jau daudzreiz senāk stāvējuši. Sergejam galvā pazīstamais melnais tīkliņš; viņš vienmēr to pa spēles laiku uzliek, lai mati nekristu acīs. Šis tīkliņš Sergeja seju padara savādu — vecāku un bargāku. Nu — sākas ...

Vadims ieurbjas ar acīm bumbā, kas izlido no aizmugures un krīt ķīmiķu laukuma tālākajā stūrī. Tur arī izdarījuši maiņu — trešajā numurā Vadimam tieši pretim stāv ruds puisis īsām kājām, ļoti gaišu ādas krasu un plakanu, mūsainu seju. Viņš jau gatavojas satvert bumbu, cītīgi pietupstas, viņa kājas viegli trīc... Padod bumbu Moņam, tas strauji lec, viņa krūtis pazib virs tīkla, tas viņam spalvainas, kā melns plankums baltā sporta krekla izgriezumā...

— Nebloķē! — Bražņevs aizmugurē čukst.- — Nekas neiznāks!

Sitiens! Aizmugurē kāds ievaidas. Bražņevs notupies sastingst muļķīgi izplestām rokām. Bumba no viņa rokām izlido autā. Spēle atkal sākas nelabi. Ķīmiķi servē. Vadims pēc viņu drūmā stingumā sasprindzinātām sejām spriež, ka viņi cieši apņēmušies atriebties par sakavi un atriebties nežēlīgi.

Bumba Vadimam, viņš labi zina, kā jāpadod Sergejam — mazliet vairāk pret tīkla vidu. Vai tikai Sergejs nav zaudējis sitienu? ... Nē, viņš ieskrienas, droši palecas, ar spēcīgu, asu kāju kustību gaisā pasitas vēl augstāk — un pēkšņi lecot negaidīti apsviežas un sit uz kreiso stūri. Lielisks sitiens! Bumba triecas pret aizsargu un iestrēdz tā rokās ...

Spēle rit straujāk, spraigāk; ķīmiķi iegūst pirmo punktu, bet Sergejs tūlīt divus. Abas komandas cenšas viena otru pieveikt. Skatītāji pilnīgi zaudējuši savaldīšanos. Tie kliedz bez pārtraukuma. Cieši sastājies laukumam apkārt, viss pūlis sagrīļojas, kad spēle pavirzās pie malas. Vasilijs Adamovičs sašutuma pilnā, aizsmakušā balsī sauc:

— Puiši, nu atejiet tālāk! ... Kas tā gan par publiku?!

Abas komandas nervozē. Arvien biežāk gadās soda

sitieni, un tiesnesis visu laiku svilpj.

Vienpadsmit pret astoņi par labu ķīmiķiem. Vadimam liekas, ka spēle ilgst jau vairākas stundas. Nolādētā spēle — tik daudz kaistoša spēka rokās, un tas jātur pie sevis! Pie tam vēl rokas jāatbrīvo no sasprindzinājuma, jāpārvērš tās mīkstākas par vasku. Nē, tūlīt traukšos... Miša uzsviež bumbu tieši virs tīkla. Vadims lec un uzreiz ierauga, ka virs tīkla pēkšņi izaugušas četras svešas plaukstas — dubultbloks. Un Vadima roka acumirklī kļūst mīkstāka par vasku un viegli piesit bumbai, pārsviežot to blokam pāri. Tur neviens nav domājis par nodrošinājumu — bumba iegūta! Pašu līdzjutēji aplaudē... Nolādētā spēle, atkal viss spēks palika rokās, atkal viņš netrieca ...

Uzbrucēja vietā iznāk Sergejs, viņš čukst Vadimam:

— īsiņu ...

Vadims piespēlē ne visai augstu. Sergejs lec, sit ar niknu, dobju blīkšķi — punkts!

— Vienpadsmit — desmit.

— Serjoža! — skatītāji sauc. — Sit, Serjoža!

Un atkal sitiens — šoreiz blokā. Un atkal sitiens — blokā! Un atkal... Pēkšņi viegli, ar dūri pa kreisi. Punkts!

Tiesneša balss tikko dzirdama: — Divpadsmit vienpadsmit ... — trīspadsmit...

Vadimam rūp tikai viens: piespēlēt labi, veikli, vairāk pret vidu. Acu priekšā uz mirkli iznirst Sergeja seja — sajūsmas pilna, kaistoša, pavērtu muti.

Ķīmiķos jau samulsums. Moņa kādam uzkliedz saniknotā, aprautā balsī:

— Piespiediet viņu!!!

Sergejam pretim lec uzreiz trīs, taču viņš ir augstu virs tīkla un negaidot sit ar kreiso roku ... Vadims vienu mirkli redz Spartaka sajūsmas pilno seju; viņš māj ar roku un spalgi sauc:

— Serjoža! Serjoža! Serjoža!

— Četrpadsmit — vienpadsmit...

Paliek pēdējā bumba!. Ķīmiķi atkal cenšas segt Sergeju. Viņu aizsargi pašaizliedzīgi krīt cits uz cita, taču bumbu tomēr paņem. Moņa sit no otrā numura un nokļūst blokā, bumba iedrāžas viņam pa galvu. Kāds no ķīmiķiem nokrīt Moņam pie kājām, bet bumba pārāk zemu, vēl kāds izmisumā krīt līdzās, taču par vēlu, par vēlu — bumba zemē...

Trīskārtējs tiesneša svilpiens.

Skatītāji iebrūk laukumā, spiež rokas Sergejam, Vadimam, Bra^ņevam, visiem, kam pagūst. Tiesnesis, paziņo Pedagoģiskā institūta uzvaru. Komandas uzsauc: «Sveiks, sveiks, sveiks!» — un izklīst.

... Tikai tagad Vadims redz, cik daudz ļaužu sastājušies ap laukumu. Un tikai tagad viņš sāk just šausmīgu nogurumu, no kura grīļojas kājas un gribas sēsties tepat zemē, bet vēl labāk — nolikties guļus. Acīs līst sviedri un sūrst.

Pie viņa pienāca Oļa. Viņš izslaucīja ar plaukstu acis, lai labāk varētu redzēt tās seju.

— Es teicu, ka jūs uzvarēsiet, — viņa mierīgi sacīja, un viņas zilās acis mirdzēja. — Kāds tu esi nosvīdis! Pagaidi ...

Viņa izvilka kabatas lakatiņu, savīkstīja un sāka slaucīt Vadima pieri. Viņa slaucīja ilgi, jo kabatas lakatiņš bija ļoti mazs, sievišķīgs, un labuma no tā nekāda, protams, nebija...

— Dima! Kur tu esi?

Nez no kurienes pieskrēja Aļoška Remeškovs, satvēra Vadimu aiz rokas un izmisis iesaucās:

— Jaunkundz, nedrīkst viņu uzpost! Vai jūs prātu zaudējusi?! Viņš vajadzīgs kadram tieši tāds, izpūris, briesmīgs, — uzvara, velns lai parauj, nenāk viegli!

Smagi viļņi sitās pret granīta krastmalu. No tiem plūda dzestrums — kā nekā aprīļa mēnesis. Dienu bija tik karsts, bet pašreiz gandrīz jāvelk mētelis.

Lagodenko, Raja un Ņina Fokina sēdēja pie upes uz soliņa, lūkojās melnajā ūdenī, kurā atspoguļojās krastmalas daudzstāvu māju ugunis un retas aprīļa zvaigznes, pusbalsī runāja par volejbolu, par drīzajiem eksāmeniem, par vasaru ...

Aizmugurē klusu šalca parks, vējš no lielās estrādes nesa šurp mūzikas skaņas. Pa upi peldēja tumsā tikko saskatāma laiva: airu plīkšķi un ilga ūdens burbuļošana, un atkal laisks plīkšķis.

Lagodenko pēkšņi iesmējās par kādu savu domu.

— Kas tev, Petja?

— Tā, atcerējos volejbolu ... Tas sporta azarts tomēr ir apbrīnojams! Pēdējā setā es speciāli novēroju mūsu entuziastus, kā viņi skatījās uz Sergeju. Interesanti! Sājā stundas ceturksnī viņš bija kļuvis pilnīgi par elku, tam visu piedeva, visu aizmirsa, viņu pielūdza ...

— Jā, jā, — Raja pasmaidīja, — mūsu bargais Spar-

tačoks lūkojās Serjožā ar dievināšanu, pat kliedza...

— Vai tad tu nekliedzi? Pats dzirdēju: «Ai Serjo-žeņka!... Mīļais! ... Labais! ...»

— Nē, volejbolu viņš labi spēlē, — Ņina teica, — to neviens nevar noliegt. Taču mūsu dzīve, par nožēlošanu, pareizāk — par laimi, nesastāv tikai no volejbola.

— Ļoti pareizi, — Lagodenko pievienojās.

— Bet kas ar Sergeju būs tālāk, kā viņš dzīvos, — tas ir nopietns jautājums.

— Tas ir atkarīgs no viņa, — Raja sacīja.

— Galvenokārt no viņa, taču arī no mums. Mēs vakar kopmītnē ļoti ilgi par viņu runājām. Ļoška teica, ka Sergejs esot ļoti pārvērties, taču man negribas ticēt. Bet otrs puisis, tieši otrādi, noskaldīja, ka ne velna tas neesot pārvērties, tikai piemērojies jauniem apstākļiem ...

— Nav tiesa, Petja, viņš ir pārvērties, — Raja sacīja, galvu pakratīdama, — taču pagaidām vēl tikai ārēji. Viņš tikai jūtas neveikli, kā mēdz teikt, pazemots, tāpēc arī turas savrup, maz runā — tāds viņš nekad nemēdz būt, un tāpēc liekas, ka notikusi liela pārmaiņa. Patiesībā, protams, tādas lielas pārmaiņas nav un nevar vēl būt. Tas taču ilga laika jautājums, ne tik viegls — nākotnes jautājums. Pareizi, Petja?

— Pareizi, — Lagodenko apmierinātu seju ar vienu roku apskāva Raju. — Tu man tiešām esi gudra galva! Protams, pareizi. Nākotnes jautājums. Taču labi, ka viņš jau kaut ko sapratis un atgriezies institūtā; ar viņa patmīlību tas nebija tik vienkārši izdarāms. Nepavisam tik vienkārši, es saprotu... Vārdu sakot... — Lagodenko gari nožāvājās un izstiepās, krūtis izslējis, — redzēsim, laiks rādīs. Viņam taču tagad simtiem acu sekos.

Kāds steidzīgi, zābakiem klaudzot, pienāca pie sola.

— Draugi, jūs šeit? — Tas bija Andrejs. — Bet kur citi?

— Izklīda pa parku kur kurais, — Lagodenko žāvādamies teica. — Jauni ļaudis ... Mēs tikai ar Raju tādi solīdi, precējušies, sēžam te kā vecīši. Arī Ņina mūsu sabiedrībā.

— Bet ko tu meklē? — Ņina jautāja.

— Māsu meklēju! Jau veselu stundu skraidu pa visu parku! Vilks viņu zina ... — Andrejs noskaities apklusa. — Jābrauc mājās, bet viņas nav. Galvenais — kur gan viņa viena varēja aiziet?

— Kāpēc viena? Droši vien kaut kur ar Dimku, — La-godenko sacīja. — Varbūt pa Ņeskučniju staigā.

— Ar Vadimu? Kāpēc tu tā domā, vai tu redzēji?

Ņina iesmējās:

— Ai Andruša!... Protams, tava māsa droši vien ir aizgājusi ar Vadimu. Tā kā tu neuztraucies.

— Ja? — Andrejs pēc laba brīža izbrīnījies nomurmināja. — Tad es ... Varbūt viņi deju laukumā, iešu paskatīties ...

Un viņš steidzīgi nozuda tumsā.

Lagodenko pilnīgā neizpratnē noplātīja rokas un iesmējās:

— Ai Andrej! Nu viņš galīgi samulsa! Nē, viņš tomēr mums ir savādnieks, dīvainākais cilvēks... — Un pārliecināti papurināja galvu: — Vislielākais savādnieks.

30. NODAĻA

Naktī Vadims pamostas no briesmīgas dārdoņas, kas viļņveidīgiem pārtraukumiem veļas garām, — tanki! Uztverdams troksni ar pieradušu ausi, pēc raksturīgās, saraustītās tarkšķēšanas pagriezienos viņš saprot, ka tie ir «trīsdesmitčetrinieki». Pazīstamais troksnis — dārdoņa, motoru dūkoņa, satricinātās ielas dunoņa — viņam atgādina četrdesmit ceturto gadu, soļošanu rudens naktīs pa Ungārijas autoceļiem, gājienu uz Debrecenu un Ko-marno... Taču tur aiz loga ir miera tanki. Tie iet uz parādi.

Vadims iemieg priecīgās rīta gaidās.

Un jau —

Rīta saule namus zeltī, vecā Kremļa sienas skar... —

un modina Vadimu ar šo veco, bet nekad nenovecojošo, spirgtuma, pavasara un drosmes pilno dziesmu. Aiz loga dzidri zilas debesis bez mākoņiem, ar dūmakainu lāsmo-jumu pie apvāršņa — diena būs karsta! Vera Fadejevna jau aizgājusi, viņa iet ar Ļeņina rajonu, kas vienmēr atklāj demonstrāciju. Vadims apģērbjas pavasarīgi un bez cepures iziet uz ielas.

Kalugas ielā neparasts un svinīgs, vēss klusums. Saule

vēl nav augstu, un visa iela vēl ēnā. Ļaužu šaja agraja stundā vēl nav daudz, un visi viņi dodas uz vienu pusi, uz centru, steidzas uz savām sapulcēšanās vietām. Ari Vadims dodas turpat, paiedams citiem garām un_ cenzdamies soļot dziesmas ritmā, kas plūst no kāda tala skaļruņa:

Sveika, pilsēta tu staltā ...

No Kalugas laukuma visas mašīnas iegriežas sānielās.

# Kustība uz centru pārtraukta. Vadims ar pūlēm izlaužas caur kādu ātri soļojošu demonstrantu kolonu un iznāk uz Krimas tilta. Te jau daudz ļaužu, trokšņaini un karsti. Dīvains skats, kāds mēdz būt tikai svētkos, — ļaudis neiet pa trotuāriem, bet tieši pa ielas vidu, pa tramvaju ceļiem, un mašīnas kustas tik lēni, piesardzīgi, ka tās varētu pārvietoties uz trotuāriem ...

Institūta pagalms pārpildīts. Studenti drūzmējas pie vārtiem uz ielas un skvērā. Vadims dodas turp, kur skan akordeons, — tas droši vien Ļoška, bet, kur Ļoška, tur visi citi.

— Labais spārns! — Gorcevs sauc un pāri citu galvām izstieptu roku ieķeras Vadimam plecā. — Iesim, palīdzēsi iznest portretus! Uz garderobi!

Vadims nepagūst ne ar vienu sasveicināties, Gorcevs viņu ievelk institūtā. Viņi laužas caur studentu pūli, kas aizsprostojis pagalmu, kādas rokas uzsit Vadimam uz pleca, kāds uzsauc viņam, no visām pusēm dzirdamas jautras, pacilātas balsis, smiekli, un acīs ņirb daudz pazīstamu un nepazīstamu līksmu seju, balti, sarkani, zili tērpi...

Tālumā jau dzirdami dobji dārdieni — šauj Kremļa lielgabali. Parāde sākusies.

Vadims ieņem savu vietu kolonas labajā flangā. Viņam līdzās Andrejs baltā, izrakstītā kreklā un Maks, šoreiz savu slēpošanas žaketi apmainījis pret neparastu rūtainu kreklu varavīksnes krāsās. Visi vēl stāv izkaisīti, daži apstājušies apkārt Ļesikam ar akordeonu un dzied kādu humoristisku studentu dziesmu. Skāņāks par visiem, protams, Ļenas Medovskas «liriskais soprāns».

Jau pirmajās minūtēs gadījās, ka institūtus dievs radīja ...

Ļenai gaišzila zīda jaciņa, seja pietvīkusi, un gaišie mati, kas pakausī saņemti uz augšu un atklāj balto kaklu, saulē zeltaini mirdz. Vadims iztālēm tīksminās par viņu, jā, visi taču viņu uzlūko smaidīdami... Ļena šodien jau trīsreiz teikusi, ka tētis viņai piedāvājis caurlaidi uz Sarkano laukumu, bet viņa atteikusies, nolēmusi demonstrācijā iet kopā ar visiem. Ļenai līdzās stāv Sergejs Pala-vins. Viņš arī dzied, kaut paklusi, tā kā viņu gandrīz nevar dzirdēt. Sergejs jau otru nedēļu institūtā, taču vēl arvien piesardzīgi nerunīgs tāpat kā pirmajā dienā. Ja ar kādu runā, tad tikai par darīšanām.

Sergejs demonstrācijās vienmēr gājis labajā flangā, pirmajā rindā, bet reiz bija pat kolonas priekšgalā un nesa transparentu ar institūta emblēmu. Šoreiz viņš ierindnieks, pilnīgi pazudis trešā kursa drūzmā, un viņam rokās sarkans papīra zieds bambusa kātā.

Priekšā jau sāk šūpoties karogi, plakāti, kolona sāk virzīties. Pieskrien Spartaks — rūtainā cepure ar milzīgo nagu atbīdīta pakausī, sakarsusī piere vienos sviedros. Spartaks jautri uzsauc:

— Uzmanību, stāties! Sākam soļot!

Ceļā Andrejs stāsta Vadimam, ka Oļai aizvakar piedāvājuši vietu Maskavā — Botāniskajā dārzā. Maija beigās viņa nolikšot pēdējos eksāmenus un jūnijā sākšot strādāt. Tēvs un viņš esot ļoti apmierināti. Oļa tomēr vēl jauna, lai dzīvotu patstāvīgi. Lai pagaidām pastrādājot Maskavā, bet vēlāk varēšot iestāties institūtā.

' — Vai Oļa arī apmierināta? — Vadims jautā.

— Jolka? Tad viņu jau nevar saprast... Vispār viņa visu laiku sapņoja aizbraukt praktiskā darbā, pie kam noteikti uz visattālāko nomali. Lai kā mēs centāmies pārliecināt, ka vajadzētu palikt Maskavā, iestāties augstskolā, pagaidām kaut vakara, — viņa grib Mežtehnikas, r-viss veltīgi! «Pagūšu vēl, viss mūžs priekšā. Vispirms jāpastrādā praksē.» Bet pēdējās dienās it kā piekāpusies.

— Tas ir interesants darbs — Botāniskajā dārzā! — Vadims ar negaidītu degsmi saka. — Pareizi! Labāku neko nevar vēlēties.

— Bet viņa vēl nav galīgi izlēmusi. Saka, ar kādu cilvēku vēl esot jāaprunājas... — Andrejs apklust, Va-dimu no sāniem uzlūkodams. Acīm redzot, viņš saprot, ar ko Oļai jāaprunājas. Vadims arī saprot. Viņi kādu brīdi iet klusēdami. Vadims aizsmēķē, bet Andrejs noņem brilles un izliekas, it kā būtu aizņemts tikai ar to slaucīšanu.

Andrejs paņem Vadimu aiz elkoņa.

— Viņa šodien atnāks uz mūsu vakaru... Un tu viņai, tā sakot... — viņš neskaidri murmina, — saki, lai nedara muļķības. Ja piedāvā labu vietu, lai pieņem ...

Vadims apsola. Jā, viņš pateiks. Kamēr viņš Maskavā, Oļa neaizbrauks. Viņiem jābūt kopā, jādzīvo vienā pilsētā. Vadimam kļūst līksmi — viņš taču pats pēdējā laikā tik daudz par to domājis un neko nav varējis izdomāt, bet tagad viss nokārtojās tik negaidīti un tik vienkārši. Oļa neaizbrauks! Viņa paliks ar to vienā pilsētā! Viņa nolēmusi palikt, tāpēc ka ...

Karstums pieņemas, debesis kļūst zilākas, saule kvēlo atvērto logu stiklos, karogu sarkanajā zīdā un zeltā, sudrabaini bronzētajos kātos ...

Pie Sadovajas, kur institūta kolona uz brīdi apstājas, parādās pirmās armijas daļas, kas tikko nonākušas no Sarkanā laukuma. Vingrā, vieglā solī iet jūrnieku vienība. Pirmajās rindās bocmaņi — milži, visi kā viens vēja appūstām, sārtām sejām, spēcīgiem, taisniem pleciem. Vizuļo viņu bezgala daudzie ordeņi un medaļas, zeltotās uzšuves uz piedurknēm, važiņās pakārtās bocmaņu stabules ...

Lielā ātrumā aizjoņo zaļās, jaunās kravas automašīnas ar motorizētām kājnieku vienībām, zenītlielgabaliem, piekabināmiem lielgabaliem — varenie padomju automobiļi, jaunākās markas: Jaroslavas ar lāci un Minskas ar sumbru uz radiatoriem. Automašīnās sēž jauni kareivji ar aizsargkrāsas bruņu cepurēm galvā, automātus starp kājām nolikuši, māj demonstrantiem un smaida... Tad, tiltiem līgojoties, iet garām tanki. Komandieri stāv atvērtajās lūkās. Iela pilna tērauda dārdoņas, kāpurķēžu žvadzoņas, izplūstošo gāzu un sakarsušo bruņu smakas un šajā varenajā troksnī gaistošiem saucieniem — par savu armiju lepno ļaužu tūkstošu gaviļu saucieniem.

Vadims redz mazā Li Bona seju līksmā izbrīnā, viņa pavērto muti, mirdzošās acis; viņš redz sajūsmas pilnos albāņus, kuri sauc kaut ko troksnī nesadzirdamu, droši vien arī nesaprotamu — albāņu valodā — un paceļ cieši sažņaugtas, iedegušas dūres ...

Jo tuvāk centram, jo lēnāk kustas kolona. Pie Arbata laukuma atkal iznāk pastāvēt. Līdzās liela jauniešu kolona — arī kāds institūts, varbūt universitāte. Visur dzirdamas dziesmas, tās dzied dažādās valodās gan mūzikas pavadījumā, gan bez mūzikas. Daži neliela auguma studenti melniem matiem skaļi uzsāk kādu ļoti pazīstamu dziesmu, taču Vadims nevar saprast vārdus... Ak, tie taču spānieši, dzied «Bandera rosa»! Viņiem sāk piebalsot krievu meitenes un puiši — vārdus nezina, bet melodiju zina visi. Tikai albāņi, kā redzams, ļoti labi zina vārdus, jo tūlīt priecīgi sāk dziedāt līdzi. Ļesiks pieiet pie viņiem ar akordeonu, iedams spēlē motīvu.

Un pāri visam laukumam pārskan visā pasaulē pazīstamā, lieliskā, desmitiem balsu uzsāktā spāņu komunistu dziesma.

— Puiši, dziedāsim himnu! — sauc Spartaks, iztālēm mādams ar rūtaino cepuri. — Ļoša, himnu!

Nesagaidījusi pavadītāju, sāk plūst vieglā, skaņā Ļe-nas balss:

Daudzu tautību bērni, tomēr sapnis par ...

Un viņai draudzīgi, ne visai saskanīgi atsaucas koris:

... mieru mums viens, šajos bargajos gados laimi izcīnīt dodas ikviens ...

Dziesmu tūlīt kaut kur uztver orķestris un saliedē tās skanīgo plūdumu ar vara tauru skaņām. Blakus kolona sākusi virzīties, bet dziesma neapklust. Iet garām rinda pēc rindas, saņēmušies rokās, meičas .un puiši — blondi un tumšmataini, melnīgsnēji, lieliem vaigu kauliem, tumšbrūnām sejām, daudzu tautību bērni.

Jaunatne dzied, dziesma zemeslodei apkārt

iet.

Vadims nedzird savu balsi. Viņš lūkojas dziedātāju sejās, šajās dažādo ļaužu sejās, kurus šodien vienādi apmirdz karogu sārtā, saulainā gaisma, nobrūnina pavasaris, — un pēkšņi neizsakāmi skaidri, no visas sirds viņš saprot, cik dziļi patiesi ir šie vārdi, ka «dziesma zemeslodei apkārt iet». Miers uzvarēs karu! Nav pasaulē tāda spēka, kas varētu cilvēkiem atņemt iekaroto taisnīgās, laimīgās dzīves prieku!

Kāds no blakus kolonas pēšņi uzsauc Vadimam:

— Vadim Petrovič!

Tas ir sprogainais puisis no rūpnīcas — Igors Sotņi-kovs. Ieraudzījis Igoru, Vadims uzreiz pamana vēl dažus pazīstamus rūpnīcas puišus un māj tiem iztālēm. Igors pieskrien pie Vadima, priecīgi sasveicinās ar viņu un Andreju. Kreisajā rokā viņam sarkans karodziņš ar gad-skaitli «1952».

— Nu, Igor, ka klājas? — Vadims smaidīdams jautā. — Kas tas tev par standartu?

— To iedeva mums, kas jau strādājām pie piecdesmit otrā gada plāna, — Igors nevērīgi saka, bet viņa acīs mirdz lepnums. Viņš lietišķi jautā: — Vadim Petrovič, vai pulciņš vēl būs? Jeb vai jums varbūt tagad eksāmeni?

— Līdz eksāmeniem vēl pāris reižu sapulcēsimies.

Kādu gabaliņu viņi iet līdzās, taču rūpnīcas kolona

strauji aiziet uz priekšu, un Igors atsveicinājies aizskrien savējiem pakaļ. Skrienot pagriezis galvu atpakaļ, viņš vēl jautri iesaucas:

— Vadim Petrovič, bet laika mašīna taču — mūsu! — un vicina virs galvas karodziņu.

Tūkstošgalvainās kolonas saplūst Sarkanajā laukumā. No Gorkija un Teātra ielas un no Manēžas laukuma uz Vēstures muzeju plūst ļaužu straumes, kas, pie tā granīta stūra sadalījušās divās attekās, saplūst atkal kopā Sarkanajā laukumā. Iztālēm, vēl neredzēdams mauzoleju, Vadims dzird viļņveidīgi pieaugošus «urā!» saucienus.*Tur labajā pusē jau arī parādās ļaužu pārpildītās gaišā granīta tribīnes un tālāk — mirdzošām granīta šķautnēm — mauzolejs ...

— Lai dzīvo padomju studenti! — nodārd pār laukumu daudzkārt pastiprinātā balss.

Iļjuška Bražņevs/kas iet Vadimam pa priekšu, pēkšņi atgriežas atpakaļ un satraukts skaļi stāsta:

— Septītajā novembrī... — Taču, neizteicis līdz galam, atkal ieurbjas ar acīm tribīnē un māj augstu paceltu foku.

f — Četrdesmit pirmā gada septītajā novembrī mani no šejienes pavadīja uz fronti! Es piedalījos parādē ka automātists ... Bet tagad, lūk, beidzu institūtu, eju strādāt, un atkal no Sarkanā laukuma — tu saproti, Dimka? — es aizeju darba dzīvē!

Bet Vadims domā par to, ka pēc gada tādā pašā saulainā maija dienā viņš, Vadims Belovs, atvadīsies no šā sensenā laukuma un aizies darba dzīvē. Un kopā ar viņu Spartaks, Pjotrs Lagodenko, Andruška, Raja un vēl daudz citu viņam nezināmu draugu, kas iebraukuši Maskavā no dažādām Dzimtenes malām, lai kļūtu derīgi cilvēki savai tautai. Tiem visiem būs grūti šķirties no Maskavas. Taču mīlēt Maskavu, tas nozīmē mīlēt Dzimteni, bet mīlēt Dzimteni nozīmē mīlēt šo diženo lietu, kuras dēļ mūsu Dzimtene dzīvo, pūlas, cīnās, uzvar...

Kad viņi atiet no laukuma, Vadims uznāk uz Čuguna tilta. Viņš redz Kremļa krastmalu, kas pārplūdusi ar raibo, rosīgo demonstrantu pūli, un pusdienas mirdzā virmojošo Maskavas upi, pa kuru lēni slīd balts, ar karodziņiem izrotāts tvaikonis: uz augšējā klāja spēlē orķestris, cilvēki stāv pie reliņiem un vicina ar kabatas lakatiņiem; un tālumā saules spožumā viņš redz Kamennija tilta gaišzilās kontūras, bet aiz tilta saulainā dūmakā slīgstošu Maskavas plašumu, pat neredz vairs, tikai iedomājas...

Vakarā institūta sarīkojumā Vadims satiekas ar Oļu. Pēc koncerta viņi iziet divatā uz ielas. Maskava spīguļo daudzkrāsainās svētku ugunīs. Mājas liekas pamestas, tukšas — šodien visi maskavieši uz ielām.

Vadims un Oļa, saņēmušies rokās, lēnām iet pa ļaužu pūli.

— Cik šodien bija saulaina, silta diena — īsta vasara! — Oļa saka, lūkodamās zvaigžņotajās debesīs, kuras klejojošie prožektoru stari dara līganas, kustīgas. — Un ir it kā skumji...

— Kāpēc gan skumji, Oļa? — Vadims izbrīnījies jautā.

— Man liekas, es šodien atvados no Maskavas...

— Kā — atvadies?

— Pēc mēneša es, Dima, aizbraucu uz mežu aizsardzības staciju Volgogradas apgabalā, — Oļa, brīdi klusējusi, stāsta. — Es ļoti ilgi domāju — un izlēmu ... Jā, uz Volgogradas apgabalu.

Viņa apklust, īsi pamājusi ar galvu, un Vadims arī brīdi klusē no pārsteiguma.

— Bet kā tad ar Botānisko dārzu?

— Botāniskais dārzs paliek Maskavā, — Oļa nopietni atbild un pēkšņi pārgalvīgi un priecīgi iesmejas, lūkodamās Vadimā no apakšas uz augšu. Viņas tumši zilās acis izskatās pavisam gaišas, spulgo un atspoguļo ugunis.

— Dima, vai es pareizi izlēmu? — viņa jautā, tikpat pēkšņi smieklus aprāvusi.

— Pareizi, — Vadims saka gurdā balsī. — Jā, bet... Andrejs teica, ka tu esot bijusi ar mieru ...

— Jā, kādu laiku es domāju ... Man negribas no Maskavas aizbraukt. Bet saproti, Dima ... — nopūtusies viņa runā pārspīlēti priecīgā, brašā balsī. — Tāda praktiskā darba, par kādu es sapņoju, man šeit nebūs. Bet nodoties zinātnei man vēl par agru, vai ne? Turklāt mežu aizsardzības stacijas — tās ir vissvarīgākais frontes iecirknis, pašas pirmās līnijas. Bet es gribu pirmajās līnijās. Un vispār vēlos patstāvīgu, grūtu dzīvi.

— Un pēc tam?

— Pastrādāšu praksē un tad braukšu uz Maskavu, uz Timirjazeva akadēmiju.

— Nu jā, — Vadims klusi murmina, — kad es jau būšu institūtu beidzis un braukšu uz Sahalīnu.

— Ak tā, tu pats arī domā aizbraukt!

— Bet es arī ne uz mūžīgiem laikiem, vēl atbraukšu...

— Nu jā, — Oļa saka tādā pašā tonī kā Vadims,

— kad es būšu beigusi Timirjazeva akadēmiju un braukšu uz Kamčatku.

— Un tā mēs nekad netiksimies, — Vadims iesmiedamies saka.

Viņi iet pa trokšņaino burzmu, taču neviena apkārt neredz. Nonāk krastmalā un apstājas pie granīta parapeta. Šeit krastmalā ļaužu mazak, tie runā klusāk un lielāko tiesu iet pāros. Pa upi slīd kuteris, kuram no masta līdz pakaļgalam izstiepta sarkanu, dzeltenu un zaļu lukturīšu vītne, kāds mēģina spēlēt harmonikas, tālu pāri upei noskan sievietes smiekli. Bet gaisā augstu augstu virs svētku rotā tērpušās pilsētas lido neredzama lidmašīna — starp zvaigznēm lēni, lietišķi spraucas sarkana uguntiņa . ..

— Nē, mēs tiksimies, — Oļa klusu saka, — bet, ja ne, tad ... tas nozīmē, ka nav arī vajadzējis.

Vadims smaida, lūkodamies viņas ilgu pilnajās acīs, kas bikli pievērstas viņam. Pēkšņs, karsts maiguma vilnis noslāpē viņa vārdus.

— Dima, tu priecājies par mani? — viņa jautā vēl klusāk.

Jā, Vadims priecājas par viņu. Un par sevi — jo nav viņā maldījies. Viņš stāsta, ka vasaru brauks ar dialekto-loģisko ekspedīciju uz Dienvidurāliem un atceļā iebrauks pie viņas stacijā.

— Tas taču ir ļoti tuvu — Volgogradas apgabals un Dienvidurāli. Zini — pār Volgu ...

Viņš nepagūst izrunāt. Virs viņu galvām sprakšķēdamas uzlido raķetes, visa krastmala atspīd spožā, oranžā gaismā. Un viņi ilgi stāv klusēdami un raugās debesīs, kur izšķīst tūkstošiem krāsainu šļakatu, kas, degošām dzirkstīm dziestot, lido zemē vai čūkstēdamas krīt ūdenī. Viss apkārt atspīd gan rožainā, gan gaiši zilā, gan atkal oranžā mirdzumā — un mirklī kļūst gaišs kā dienā.

Юрий Трифонов

СТУДЕНТЫ

Советский писатель Москва 1960

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

/. Trifonovs

STUDENTI

Redaktore A. Sprīvule. Māksl, redaktors V, Selkovs. Tehn. redaktors A. Balodis.

Korektore A. Freimane.

Nodota salikšanai 1964. g. 10. aprīlī. Parakstīta Iespiešanai 1964. g. 22. jūnijā. Papīra formāts 84X108^1/es. 12,5 fiz. iespiedi.; 20,5 uzsk. iespiedi.; 23,46 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 85 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I7944-J1769. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes tipogrāfijā Nr. 3 Rīgā, Ļeņina ielā 137/139.

Pasūt. Nr. 363.

K2

1

Pinx. V. B. — zīmējis V. B.

2

Ab ovo (lat.) — no paša sākuma.

3

Detective story (angl.) — detektīvromāns.

4

Grammatical rule (angl.) — gramatikas likums.

5

Kazaņas bārenis — krievu valodā ironisks izteiciens par cilvēku, kas izliekas nelaimīgs un ar savu šķietamo nelaimi cenšas iežēlināt citus.

6

Revenons ā nos moutons! — Atgriezīsimies pie mūsu sarunas! (Franču paruna.)

7

Кг. ёлочка — eglīte.

Content

Trifonovs Jurijs Studenti

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

5. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18, NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

?28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

1