Germans Jurijs

Tavs uzdevums

Jurijs Germans

Tavs uzdevums

ROMĀNS

.

Pirmā nodaļa DABAS ZINĀTNES

Devītajā klasē ar Volodju notika pārvērtība: viņš pēkšņi pret visu atsala, pat pret šaha pulciņu, kas bez viņa tūdaļ izira, pat pret skolotāju Smorodinu, kurš līdz šim uzskatīja Ustimenko par savu labāko skolnieku, pat pret Varju Stepanovu, ar kuru vēl Oktobra svētkos skraidīja pa lēni plūstošās Unčas krauju. Dzīve — šī jautrā un interesantā, pārpilnā, trokšņaini darbīgā un bezgala aizraujošā dzīve — pēkšņi it kā apstājās, viss ap Volodju pamira un vērīgi un piesardzīgi klausījās. Sak, paskatīsimies, manu zēn, kas būs tālāk!

Tas sākās gluži nejauši.

Viņi ar Varju aizgāja uz kino. Tovakar smidzināja parasts pavasara lietutiņš, Varja runāja savas muļķības par «teātra mākslu» (viņa tēloja galvenās lomas divdesmit devītās skolas dramatiskajā pulciņā), pa ekrānu pašapmierināti staigāja šķirnes vistas. Bet piepeši Volodja noelsās un aizturēja elpu.

—    Paliec klusu! — viņš sacīja Varjai.

—    Kas tev ir? — viņa brīnījās.

—   Vai tu beidzot apklusīsi? — viņš šņāca,

Uz ekrāna kāds zinātnieks vilka šļircē šķidrumu. Viņš izskatījās noguris, zinātniekam bija plata piere un plānas lūpas. Nekā simpātiska vai valdzinoša, kā mēdza izteikties Varjas māte, šā lielā atklājēja vaibstos nevarēja

saskatīt. Arī savu darbu viņš nedarīja sevišķi izveicīgi, laikam dusmojās uz ļaudīm, kas viņu filmēja. Tādiem cilvēkiem kā viņš ļoti nepatīk fotogrāfi, kur nu vēl filmu operatori!

Varjai kļuva žēl eksperimentam izraudzītās jūras cūciņas.

—    Ak tu nabadzīte! — Stepanova sacīja un bikli pašķielēja uz Volodju.

Bet viņš Varjai pat «Tss!» neuzsauca. Viņš staroja, klausīdamies, ko saka baltajā cepurītē un baltajā uzsvārcī tērptais cilvēks, kas bargā balsī stāstīja zālei par gudro sirmgalvi Eskulapu un viņa meitu Panaceju.

—    Es neko nesaprotu! — Varja čukstus sūdzējās. — Ne vārdiņa. Vai tu saproti, Vladimir?

Viņš pamāja ar galvu. Bet vēlāk, kad rādīja mākslas filmu, Volodja sēdēja sadrūmis, grauza nagus un domāja. Un ne reizes nepasmaidīja, kaut gan filma bija jautra. Viņš vispār prata pēkšņi no citiem noslēgties un iztikt bez vārdiem, paslēpdamies savās domās. Arī tagad, vadīdams Varju mājup no kinoteātra «Trieciennieks», Volodja soļoja nevis blakus viņai, bet pilnīgi atsevišķi, pats par sevi.

—    Par ko tu domā? — Varvara jautāja.

—   Ne par ko! — viņš norūca, dziļi savās domās iegrimis.

—    Ir gan tavā sabiedrībā jautri! — Varvara noteica. — Taisni šausmīgi! Vēders plīst no smiekliem.

—    Ko? — viņš jautāja.

Tā viņi izšķīrās uz trīs mēnešiem — Varvara bija viegli aizvainojama un patmīlīga, bet Volodjam pēkšņi pavērās līdz šim neapjausta meklējumu un domu pasaule, haotiskā jau senatklātu patiesību atklāšana, bezmiega nakšu pasaule, neaptveramu zināšanu pasaule, kurā viņš nebija nekas, nieciņš, vētras virpulī ierauts gruzītis. Volodja tika svaidīts un mētāts starp vārdiem, kuru dēļ ik brīdi nācās pārlapot enciklopēdiju, viņš urbās maz saprotamās grāmatās, bija brīži, kad, savu nevaribu apzinādamies, Volodja gandrīz vai raudāja, un bija mirkļi, kad viss šķita saprotams, skaidrs, kad viņš jutās gandrīz vai «savējais» kaut vai šajā nodaļā, šajā lappusē, likās — vajag tikai iedziļināties un gudrība tūlīt būs rokā. Bet pēc tam Volocīja atkal iegāzās tumsā, viņš vēl bija mazs «muļķītis», k <i viņu sauca krustmāte Aglaja.

—    Kas tas? — viņa jautāja kādā ļoti aukstā vakarā, iebāzusi galvu Volodjas «cellē» — tā dzīvoklī jau kopš sendienām saucās viņa šaurā istabiņa.

—   Kur — kas? — Volodja nesaprata, ar grūtībām no grāmatas atraudamies.

—    Lūk, tur! Vai tu esi sācis pirkt bildes?

—    Tās nav nekādas bildes, tā ir Rembranta gleznas kopija — «Doktora Tulpiusa anatomijas stunda».

—    A-ha! — Aglaja pamāja ar galvu. — Bet kālab tev, muļķīt, vajag «Anatomijas stundu»?

—    «Anatomijas stundu» man, Aglaja Petrovna, vajag tālab, ka es būšu ārsts, — stipri staipīdamies un saldi žāvādamies, paskaidroja Volodja. — Tāds ir mans lēmums.

—    Derētu vēl piemetināt «šimbrīžam», — krustmāte deva padomu. — Tavā vecumā lēmumi mainās diezgan bieži. Es itin labi atceros, kā tu taisījies kļūt par lidotāju, bet pēc tam par izmeklētāju.

Volodja klusēja un smaidīja: jā, patiesi, kaut ko tādu viņš laikam bija teicis.

—    Vai šis Tulpiuss bija labs ārsts? — Aglaja jautāja.

—    Viņš bija holandietis, — cieši skatīdamies uz laika nodzeltināto kopiju, Volodja sacīja, — van Tulps. Viņš <irstēja nabadzīgos, strādāja par anatomijas profesoru Amsterdamā. Portretos viņu parasti attēlo ar sveci rokā un ar ārstu devīzi. Tagad šī devīze kļuvusi par parunu: «Citiem gaismu dodams, sadegu pats».

—    Skaisti! — Aglaja nopūtās. — Iedomājies, ko tikai tu nezini! Un savu celli pievilcis pilnu ar grāmatām…

Viņa atšķīra anatomijas atlasu, ko Volodja bija paņēmis bibliotēkā, un sabozās:

—    Kādas šausmas! Iedzersim tēju, ir jau vēls. Ejam, nākamais Tulpius . ..

Pirms ziemas brīvdienām devītās «b» klases skolnieks Volodja Ustimenko saņēma tik daudz sliktu atzīmju, ka pašam bija brīnums. Vajadzēja ar kādu parunāt. Sirdīgi pa gurkstošo sniegu soļodams, viņš devās uz Proletāriešu ielu pie Varvaras. «Citiem gaismu dodams, sadegu pats,» viņš apjucis domāja. «Citiem gaismu dodams …» Cik viņam muļķīgi pielipusi šī frāze!

—    Viņas nav mājās, aizgāja uz mēģinājumu, — paziņoja Jevgeņijs, Varvaras pusbrālis, viņa apaļā seja izskatījās mazliet melanholiska, galvā viņš bija uzmaucis tīkliņu (Jevgeņijs ļoti rūpējās par savu ārieni un centās panākt, lai mati stāv gludi — tālab izdomāja visādus sarežģītus paņēmienus). Zeņa lasīja fiziku, omulīgi uz dīvāna atlaidies. Dzīvoklī dvesmoja salkanā vaniļas cepumu smarža, blakus istabā Ļisa kundze, Zeņkas mātes — Valentinas Andrejevnas draudzene, spēlēja klavieres, un no turienes skanēja gurdā Valentinas Andrejevnas un zemā Dodika balss; Dodiks bija pazīstams motociklists, automobilists, tenisists un turklāt galvenais sporta tiesnesis pilsētā un apgabalā.

—    Vai nevēlies pirkt mašīnu? — Zeņka jautāja. — Dodiks pārdod. «Hispano-suizo», 1914. gada modelis, braukšanas kārtībā. Viņš jau divas uzspēris gaisā un nopircis jaunu. Tas gan ir veikalnieks, īsts velna zellis. Es viņu apskaužu.

Volodja klusēja.

—    Mums ir suņa dzīve, — Zeņa sacīja, vārdus stiepdams. — Mācāmies, mācāmies, bet kāda tam jēga? Protams, mācīties vajag, — viņš sacīja pavisam citā — mundrā un lietišķā balsī. — To es arī daru. Bet par tevi runā, ka tu vispār nemaz vairs neizglītojoties.

—   Jā, — vienaldzīgi atzinās Volodja.

—    Re, kā! Tas taču nav labi! Ko tad lai es saku; man vispār dažas disciplīnas padodas tikai ar lielām grūtībām, ar kolosālu sasprindzinājumu. Un pie tam ņem vērā — es esmu slimojis ar tuberkulozi.

—   Diloņnieks, kā tad! — Ustimenko iesmējās, paskatīdamies uz sārto Jevgeņiju.

—    Izskats var ļoti maldināt, — Zeņa aizvainots atbildēja. — Vispār nevajag domāt, ka tuberkuloze …

«Vispār» bija Jevgeņija mīļākais vārdiņš. Tālab viņu iesauca par «Vispāri». Viņš ilgi stāstīja par tuberkulozi -un par to, kā viņu tik tikko izglābuši no šīs briesmīgās slimības, burtiski, vilkšus izvilkuši, likdami lietā visus līdzekļus — pat aloji un medu ar taukiem.

—    Mātes mīlestība spēj kalnus pārstatīt! — Jevgeņijs patētiski izsaucās. Viņam reizēm patika izmest tādas frā/fs, bet Volodja gari nožāvājās, un Jevgeņijs pārtrauca stāstu par tuberkulozi. Tagad viņš ņēmās nosodīt Volodju.

—     Ari no kolektīva tu atraujies, — viņš runāja labvēlīgā balsī. — Un vispār tu esi pārāk noslēgts. Tas nav l.ibi. Kur paliek komjaunieša aizrautība, spars, dzīvesprieks? Nevajag aizmirst, ka mēs ar tevi mācāmies nevis buržuju koledžā, bet mūsu labajā padomju skolā, mūsu darbaļaužu skolā.

—   Kā tu zini, ka mana skola ir laba? — Volodja jautāja.

—     Vispār visas mūsu skolas labākas par buržuju koledžām. — Viņš negaidot piemiedza Volodjam ar aci. — Pierādi, ka man nav tiesa!

Ustimenko apjuka un nevarēja neko pierādīt, bet Jevgeņijs turpināja:

—     Ja rodas grūtības — skolēnu un pedagogu kolektīvs palīdz! Vai mums nav saliedēts kolektīvs? Ir! Tas vienmēr gatavs nākt talkā. Pie jums taču mācās Vovka Suharevičs, tavs vārdabrālis, stulbenis, bet ļoti centīgs. Dzirdēju, ka viņš vienmēr nākot talkā atpalikušajiem. Palūdz, viņš neatteiksies .. .

Blakus istabā sulīgi iesmējās Dodiks. Zeņka piecēlās, šļūcošiem soļiem piegāja pie durvīm un, tās cieši aizvēris, ar raižu pilnu sejas izteiksmi sacīja:

—     Tiešām nezinu, ko lai iesāk. Šis biedrs, automobiļu un motocikletu spekulants, pie mums dzīvo dienām un naktīm. Ko gan mana māmuļa viņā atradusi? Oh, atbrauks jūras vilks — tad tik būs jandāliņš …

Volodja neizpratnē mirkšķināja acis. «Jūras vilks» — tā Jevgeņijs, acīm redzot, sauca savu patēvu. No bezmiega naktīm, pavadītām pie grāmatām, kam nebija nekāda sakara ar skolu programmu, Volodjam sāpēja pakausis un šķita, ka acīs iebirušas smiltis.

—    Bet kāpēc būs jandāliņš? — Volodja jautāja.

—    Vai tu nezini?

—    Nē.

—   Man liekas — vīriem šādas situācijas pretīgas!

Un Jevgeņijs pamāja uz durvīm, aiz kurām pašlaik smējās Ļisa kundze. Bet Volodja atkal neko nesaprata.

—    Labi, — viņš sacīja, — bet saki — ko man darīt?

—     Vispār tev vajag saņemt sevi rokās, — Zeņa ieteica. — Ja mēs runājam kā draugi, kā vīrietis ar vīrieti, tad tu, bez šaubām, esi spējīgāks par mani, bet tu sevi iznieko, draudziņ. Protams, garlaicība nāvīga, bet skola jāpabeidz. Šodien man ir papucitis, bet rīt varbūt jau jāsaduras ar likteni vaigu vaigā. Neiešu taču par krāvēju . . .

Un, nosviedis fizikas grāmatu uz dīvāna, Jevgeņijs ņēmās mācīt Volodju. Kā vienmēr, viņš bija ļoti labvēlīgs, bet no Zeņas pamācībām Volodjam kļuva ap dūšu tā, it kā būtu pārēdies gotiņas. Zināms, Jevgeņijam bija taisnība, bet tā nebija īstā taisnība, tā bija sagrozīta, nekaunīga taisnība. Ar savām skaidrajām acīm tieši uz priekšu skatīdamies, Jevgeņijs runāja, vārdus gari stiepdams:

—    Piemēram, pulciņš. Nav jau spiesta liela, bet skolai patīk, ka tai labs dramatiskais pulciņš un mākslinieciskie uzvedumi. Pedagogu padomēs ar to rēķinās. Vai arī sienas avīze. Piemēram, es jau otro gadu esmu redaktors. Man tā vajadzīga tikpat, cik cūkai svētdiena, toties viņiem avīze nepieciešama. Tev šķiet — tas prasa daudz laika? Bet man ir savs aprēķins: visi pedagogi zina, ka esmu redaktors, viņiem vispār, jāņem vērā mana sabiedriskā slodze. Un pedagogi arī ir tikai cilvēki. Izlasa par sevi kaut ko glaimojošu — pateicību vai sirsnīgus vārdus. Tu, piemēram, esi aizrāvies ar dabas zinībām. Lieliski. Arī tādas lietas skolai patīk, bet zināmās robežās, mans dārgais draugs, tikai zināmās robežās, skolas robežās. Vajag izveidot aktīvu un griezties pie pedagoga. Tā un tā, vecais veln Ivanovič, mēs, skolnieki, ļoti lūdzam, lai jūs uzņemtos vadīt dabas zinātņu pulciņu. Jūs un neviens cits … Vai skaidrs?

Jevgeņijs izņēma no naktsgaldiņa atvilktnes papirosu, aizpīpoja un izstaipījās.

—    Saprati?

—    Tu neesi muļķis, — atsaucās Volodja.

—    Kā ir, tā jāiztiek! — Jevgeņijs nopūtās. Un apjautājās: — Vai gaidīsi Varvaru?

Volodja sadrūmis devās mājās. Un uz ielas viņam vēl ilgi likās, ka smaržo vaniļas cepumi un skan Jevgeņija sīrupainā balss. Uz stūra pie Radiščeva pieminekļa viņš satika Varvaru. Viņa gāja kopā ar saviem zēniem un māja viņam ar roku. Sausajā un saltajā ziemas gaisā bija labi dzirdama Sevkas Šapiro — viņu galvenā režisora dižošanās:

—    Es aizstāvu biomehānikas principus un esmu pilnīgi pret Staņislavska doktrīnu. Par spīti manai cieņai…

«Muļķīši!» Volodja nodomāja kā večuks. Un pabrīnījās: vēl nesen viņam pašam tas viss likās interesanti.

Ba-am! — augstu pie debesīm dobji nodunēja. Tas bija katedrāles zvans, šodien taču sestdiena. Ba-am!

Lai popi vācas ratā, Lai mūki bekot iet, Gan debesis, gan elli Mēs aizklapēsim ciet…

Pretim nāca skolēni antireliģiskā pulciņa biedri. Volodja apstājās un sacīja priekšsēdētājai Gaļai Anohinai:

—    «Lai popi vācas ratā». Kāda jēga tādai propagandai? Labāk būtu paklausījušies lekciju par inkvizīciju …

Pulciņa dalībnieki cieši aplenca Gaļu un Volodju. Viņiem bija ļoti jautri un nemaz negribējās klausīties drūmus stāstus par Džordano Bruno vai par Nolas Bruno, kā šo dižo cilvēku sauca Ustimenko. Pašlaik viņi neko nevēlējās zināt arī par Migelu Servetu, ko sadedzināja divas reizes: vispirms iebiedēšanai kā lelli, bet pēc tam pašu kopā ar grāmatām, kuras viņš sarakstījis. Tāpat viņi, šie nolādētie inkvizitori, iznīcināja anatomijas tēvu Andreju Vezāliju. Vezālijs tika sūtīts svētceļojumā, bet kuģis, ar kuru viņš brauca, nogrima.

—    Protams, kaitniecība! — sacīja Volodjas biedrs Gubins. — Tas tika darīts ar nolūku.

—    Bet Galilejs piekāpās, — Volodja turpināja, — izbijās. Uzlika roku uz viņu evaņģēlija un pasludināja, ka krīt ceļos svētā inkvizīcijas ģenerāļa priekšā un zvēr turpmāk ticēt visam, ko baznīca atzīst un māca. Tiesa, viņš jau bij a vecs …

Ba-am! — dunēja no zvanu torņa. Ba-am, ba-am!

—    Labi, iesim, draugi! — Gaļa sacīja. — Starp citu, Ustimenko, tev pašam derētu sagatavot tādu referātiņu …

Un viņi aizgāja visi uzreiz, mazliet samulsuši no Volodjas zināšanām, skaudrā acu mirdzuma un kalsnuma.

—    Māca vienā mācīšanā, — neapmierināti sacīja Anohina. — Atradies skolotājs.

—   Tu labāk nerunā, — iebilda Borka Gubins. — Viņš patiesi daudz domā un daudz lasa.

TĒVS ATBRAUCIS

Jau priekšnamā, pat gaismu neiedegdams, tikai pēc tabakas un ādas smaržas Volodja saprata, ka atbraucis tēvs. Mēteli neno vilcis, Volodja, skaļi aurodams, metās tēva istabā. Afanasijs Petrovičs sēdēja pie galda savā parastajā pozā — ļoti taisni izslējies — un lasīja avīzi. Viņš bija tērpies rūpīgi izgludinātā, labi pieguļošā formas blūzē ar lidotāja zīmotnēm, uz piedurknes zeltaini mirgoja uzšuves; siksna karājās pār krēsla atzveltni, tas nozīmēja, ka tēvs pašlaik nekur netaisās iet. Viņi paspieda viens otram roku kā vienmēr, tēvs mazliet piemiedza acis un pievilka Volodju sev tuvāk. Saskūpstīties viņiem neizdevās, viņi to arī neprata, taču Afanasijs Petrovičs viegli sapurināja dēlu, lika viņam novilkt mēteli un sēsties pie vakariņām. Krustmāte Aglaja ienesa no virtuves ar zivi pildītus Sibīrijas pīrāgus. Viņas acis no prieka smējās, vaigi degtin dega. Brāli viņa mīlēja bezprātīgi, lepojās ar viņu un viņa apciemojumus vienmēr pārvērta par svētkiem.

—   Stāsti! — tēvs pavēlēja, izdzēris glāzi auksta degvīna.

Volodja stāstīja, ne vārda nesamelodams. Afanasijs Petrovičs turēja savās lielajās rokās gabalu pīrāga un nenovērsdamies skatījās uz dēlu.

—   Viņš pļāpā! — Aglaja iesaucās. — Tas nemaz nevar būt. Viņš tā mācījās, gandrīz pirmais skolnieks skolā.

—   Kādi iemesli? — tēvs jautāja, neveltīdams vērību māsas izsaucieniem.

—    Vēlāk! — Volodja sacīja. — īsi runājot, iemesli tādi, ka es esmu cieši nolēmis kļūt par zinātnieku.

Afanasijs Petrovičs neatļāvās pat pasmaidīt.

—   Viņš augām naktīm mācās, — atkal ierunājās krustmāte, — sanesis veselu kalnu grāmatu un tagad — še tev… Melo, ka ausis kust!. .

Vēlāk, kad krustmāte, savas viesmīlības nogurdināta, iesnaudās, abi Ustimenko sēdēja blakus, un Volodja klausījās tēvā.

—    Man grūti spriest, — sacīja Afanasijs Petrovičs, pīpodams papirosu. — Neesmu zinātnieks, bet kara lidotājs, tomēr man šķiet, ka ikvienai zinātnei nepieciešams pamats. Piemēram, mūsu joma ir gaiss. Šķiet, kas tur sevišķs — pavelc kloķi uz savu pusi, atbīdi prom no sevis. Un tomēr …

Viņi sēdēja blakus, un Volodja neredzēja, uz kurieni skatās tēvs, bet juta viņa nopietno, stingro un rāmo skatienu, tāpat kā ar savu kalseno, zēnisko plecu — viņa varenos muskuļus. Viņš bija laimīgs un pilnīgi mierīgs. Sis cilvēks ar aso profilu, ar sīkām krunciņām vēju appūstajā sejā, šis drosmīgais un vīrišķīgais lidotājs bija viņa tēvs, un runāt ar viņu tā, kā runā līdzīgs ar līdzīgu, apdomīgi īstos vārdus meklējot, — kāda tā bija ne ar ko nesalīdzināma sajūta!

—    Un tomēr, dēls, tas nemaz nav tik vienkārši, — rāmi turpināja Afanasijs Petrovičs. — Protams, lai darbu veiktu tikpat labi kā citi, nekas sevišķs nav nepieciešams, bet, lai aviāciju kaut par soli, kaut par pāris soļiem uz priekšu pavirzītu, vajadzīgs stingrs pamats; ar izlēcienu, ar varu, ar nekaunību neko nepanāksi. Tici man, esmu padzīvojis cilvēks, bet tu tik tikko sāc dzīves ceļu …

Pēcāk, jau vēlā vakarā, viņi pārvācās uz Volodjas celli, un te starp izmētātajām grāmatām, žurnāliem un konspektiem, zem Rembranta «Anatomijas stundas» dēls stāstīja tēvam par dabas zinātni. Afanasijs Petrovičs sēdēja Volodjas gultā, stingri un modri skatīdamies dēla kalsnajā un pietvīkušajā sejā un klausīdamies viņa dedzīgajos spriedumus par medicīnas attīstību, par īstu novatorismu, par mākslīgo olbaltumu sintēzes ceļiem, par sirds operāciju perspektīvām …

—    To gan tu, draudziņ, pārspīlē, — Afanasijs Petrovičs sacīja. — Sirds operācijas — tas nav reāli…

—    Nav reāli? — iesaucās Volodja. — Nav reāli? Atvaino, tēt, bet tavi vārdi man liek atcerēties tos cilvēkus, kas smējās par krievu ārstu Fiļipovu — viņš jau pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados uzlika šuves dzīvnieka sirdij. Un vācietis Rēns deviņdesmit sestajā sašuva sirds ievainojumu, un slimnieks palika dzīvs. Konservatīvie zinātnē …

—    Nu, nu, novator, — tēvs samierinoši norūca, — turpini vien tādā pašā garā. Vai arī norautas galvas piešūsiet?

—    Kas tur smieklīgs! — Volodja apvainojās. — Tu, starp citu, esi lidotājs, bet sapņi par lidojošu cilvēku …

—    Labi, labi, — Afanasijs Petrovičs pārtrauca, — viss skaidrs, ja tikai karš . . .

—    Kāds karš? — Volodja nesaprata.

—    Vai tu avīzes lasi?

—    Lasu. Tiesa, ne gluži regulāri.

—    Vajag lasīt regulāri. Un vajag saprast, kas ir Hitlers, Gebelss, Himlers un tas vepris Gērings, kas sevi sauc par lidotāju. Tāpat Krups fon Bolens. Pie mums ciemojās kāds komisārs, ļoti gudrs cilvēks. Viņš sīki analizēja pašreizējo situāciju — protams, tikai mūsējiem, armijas ļaudīm, un ne jau tālab, lai pēc tam par to pļāpātu. Es, dēliņ, baidos, ka ievārīsies putra un apturēs visu mākslīgo olbaltumu sintēzi…

—    Apturēs? — Volodja skumīgi jautāja.

—    Katrā ziņā. Ja nebūtu visu zemju imperiālistu, zinātne, bez šaubām, tiktu daudz ātrāk uz priekšu …

Viņš atpogāja formas blūzes apkakli, uz brīdi iegrima domās, pēc tam, skumji un mazliet mulsi iesmiedamies, sacīja:

—    Mūsu dzimta kāpj kalnup. Tavs vectēvs bija smagais ormanis Harkovā, es, rau, esmu karavīrs, lidotājs, komandēju pulku, bet mans dēls vārīs mākslīgos olbaltumus, būs zinātnieks. Nav tavas mātes — viņa priecātos. Nu, nekautrējies, stāsti tālāk …

Pēc pusnakts Volodja pavisam aizsapņojās. Viņš jauca fantāziju ar īstenību, tālā, vēl ļoti tālā nākotne viņam kļuva par realitāti, Tēvs brīdi pa brīdim nopūtās, bet acis viņam priecīgi mirdzēja.

—    Mums ir tāds kara inženieris Proņins, — pēkšņi ieiunājās Afanasijs Petrovičs. — Lāga vīrs, labs speciālists, tikai viņā pārāk ilgi klausīties ir bīstami…

—    Kāpēc? — Volodja jautāja.

—    Tāpēc, ka viņš neskatās, kas zem kājām. Drāž tik uz priekšu. Bet uz celiņa var gadīties cinītis vai vēl kaut kas … iekāpsi, tīri nu zābakus! Liecies, dēls, gulēt.

Un, pamanījis, ka Volodja izskatās sarūgtināts, piebilda:

—    Tomēr labak skatīties tālumā nekā tikai uz to, kas zem kājām. Kaut gan arī tas jāredz.

No rīta Volodja atrada tēva atstāto naudu un zīmīti — lai pērkot sev grāmatas, kādas vien vēloties, kā arī visu citu, kas «tev, dēls, būtu nepieciešams ātrākai mākslīgo olbaltumu sintezēšanai». Paraksts bija oficiāls — «A. Ustimenko», aiz tā sekoja piebilde: «Tomēr pagaidām mācies, kā darba cilvēkam pieklājas. Ceru, ka varu uz tevi paļauties.»

SKELETUS NEPĀRDOD

Naudas bija diezgan daudz — paciņa trīsdesmitnieku un vēl divas paciņas ar sīkākām naudas zīmēm, vispār vesela bagātība, un Volodja nolēma nekavējoties nopirkt mantu, par kuru jau sen aizrautīgi sapņoja.. .

Nesen atvērtais mācību līdzekļu veikals atradās netālu no pilsētas tirgus, blakus slidotavai. Te pie pīrādziņu pārdevējas letes Ustimenko satika Varju. Viņa ēda divus pīrādziņus vienlaikus, abus cieši pirkstos saspiedusi, — viens bija ar gaļu, otrs — ar kāpostiem. Uz rokas viņai karājās slidas. Aiz augstās slidotavas sētas spēlēja ragu orķestris.

—    Vai nevēlies pīrādziņu? — Varja jautāja tādā balsī, it kā viņi būtu redzējušies vēl vakar. — Garšīgi! Man labāk patīk taukos vārīti nekā cepti, sevišķi, ja ēd divus reizē…

Lielas, smagas sniegpārslas sniga uz Varjas cepurītes, uz pīrādziņiem, uz mēteļa piedurknes.

—    Atkal slidotava atkusīs, vai ne, Vladimir? Kāda šogad draņķīga ziema.

Un nobrīnījās:

—    Kā tu esi novājējis!

Dum-dum-dum! — aiz sētas rībēja bungas. Dum-dumdum!

—    Vai tu jau izslidojies? — Volodja jautāja.

—    Jā! — drošs paliek drošs, sameloja Varja. «Oh, kā es viņā esmu iemīlējusies!» viņa domāja, sirdij strauji pukstot. «Taisni kauns!»

—    Iesim pirkt skeletu.

—    Ko, ko?

—          Cilvēka skeletu! — Volodja paskaidroja. — Mācību līdzekļu veikalā. Tur viens vitrīnā stāv. Es redzēju.

—    Vai skolai?

—          Kādai skolai? — Volodja sadusmojās. — Sev personiski.

—    Tev?— Varja rādīja uz viņu ar pirkstu.

Un viņi gāja tālāk. Taču mācību līdzekju veikalā iznāca pavisam citādi, nekā bija iedomājies Volodja. Plikpaurains, ļoti nepatīkams vīrs, kam mute bija pilna ar zelta zobiem, paskaidroja Volodjam, ka cilvēku un dzīvnieku skeleti tiekot pārdoti tikai mācību iestādēm un tikai pēc iepriekšēja pieprasījuma un uz pārskaitījumu. Privātām personām nekādus skeletus nepārdodot.

—           Bet ja nu viņš ir zinātnieks! — Varvara sacīja, pamādama ar galvu uz Volodjas pusi. Viņai vārdi nebija tālu jāmeklē.

—    Zinātnieki iegādājas ar institūtu starpniecību.

—    Bet ja nu viņš ne pie viena institūta nepieder?

—           Tad viņš ir pielīdzināms privātpersonai! — zelta zobus zibinādams, atteica pārdevējs.

—           Vai jūs domājat, ka mēs ar jūsu ģindeni spekulēsim? — Varja sadusmojās. — Viņam vajadzīgs, viņš taču nodarbojas ar zinātni.

Volodja izgāja ārā: viņam bija kauns. Pastāvīgi šī Varvara sarīkoja skandālus. Bet viņa palika veikalā. Pēc minūtēm divdesmit Volodja atgriezās pie viņas. Varja ar savu vēl bērnišķīgo rokrakstu, lielus burtus vilkdama, rakstīja sūdzību grāmatā. Volodja skatījās viņai pār plecu un lasīja: «Atteikums pārdot skeletus pret tūlītēju samaksu uzskatāms par bezjēdzību …»

—    Varja! — viņš klusu pasauca.

—    Izbeidz savas inteliģenliskās vājības! — viņa atcirta.

—    Bet tas taču ir smieklīgi!

«Par bezjēdzību vai par kaut ko vēl sliktāku . . .» rakstīja Varvara.

—           «Kaut ko» raksta divos vārdos, — čukstus izlaboja Volodja.

—           Gan sapratīs! — attrauca Varvara. — Ej projām, Ustimenko, ļauj man šo pasākumu novest līdz loģiskām beigām!

Vaigi viņai kvēloja. Un mīļa, draiska matu sprodziņa

spraucās ārā pie auss — pie mazās auss, kuras ļipiņā karājās zils auskars.

Tā ar skeletu nekas neiznāca. Toties antikvariātā, kas atradās līdzās Oktobra Desmitās gadadienas laukumam, Volodja nopirka lētu un diezgan tīru anatomijas atlantu, izdotu deviņsimtajā gadā. Viņam līdzās soļoja Varvara, slidas šķindinādama, cepuri uz vienas auss atstūmusi; viņa izskatījās pietvīkusi un runāja par to, cik vēl daudz birokrātisma un cik nesaudzīgi jācīnās pret šīm pagātnes paliekām.

—    Vai Rodions Mefodijevičs raksta? — Volodja jautāja.

—    Svētdien bija vēstule, — Varvara atbildēja un, aizmirsusi birokrātismu, pavēstīja, ka viņai laikam būšot divas biļetes uz Dailes teātra izrādi «Tēvocis Vaņa». — Viņi jau atbraukuši, — Varvara sacīja, — apmetušies Maskavas viesnīcā. Zinka Krjukova divus redzējusi. Ko īsti — neesot pazinusi, bet ļoti iespējams, ka biedru Kačalovu un biedru Ļivanovu. Abi bijuši kažokos. Tu jau atkal par kaut ko domā?

—    Tomēr šī jūsu aizraušanās ar teātri ir kaut kas psihopātisks, — Volodja sacīja. — Un, nopietni runājot, Varvara, kam šī māksla vajadzīga? Tukša laika nosišana, bezjēdzīga nervu šūnu nolietošana, vistīrākais idiotisms.

Viņi atkal drusku pastrīdējās, taču ne pārāk asi. Sinī svētdienā Varvara ieraudzīja Volodjā to, ko viņā vēl nebija pamanījuši pieaugušie, gudrie, izglītotie: viņa saprata, cik Volodja neparasts. Ar priecīgu izbrīnu viņa iegāja Volodjas cellē, kur tik sen nebija kāju spērusi, atsēdās uz ļodzīgā krēsla un, muti ieplētusi, klausījās Volodjas domas par Pastēru un Kohu, par Pavlovu un Mečņikovu, par Pirogovu un Zaharinu, par cīņu ar ļaundabīgiem audzējiem un, pats par sevi saprotams, — par mākslīgo olbaltumu. Viņa palika pie Volodjas arī uz pusdienām un, zupu ēzdama, sacīja:

—    Zini, Volodja, man nāk miegs.

—    Kā tā? — viņš jautāja.

—    Tu taču stāstīji trīs stundas bez pārtraukuma.

—    Aha, — krustmāte Aglaja sacīja ar tādu kā ļaunu prieku. — Kas tev nekaiš, bet man? Pārnāku no darba,

nogurusi, izmocīta, galva kā spainis, bet viņš nedod miera ar savām baktērijām.

Uz «Tēvoci Vaņu» Volodja tomēr aizgāja. Dailes teātra viesizrādes bija tā satraukušas pilsētu, ka līdz jaunajam kultūras namam nevarēja nemaz caur burzmu izspraukties. Jau pie Komunistu ielas ļaudis ar satrauktām sejām aizsmakušās balsīs taujāja, vai nav lieka biļete. Sevišķi žēl bija kāda pavecāka karavīra, kas izmisis sacīja, ka «lūdzot» ne jau sev, bet meitai.

—   Masu psihoze! — Volodja sacīja. — To aprakstījis slavenais Krepeļins.

Varvara iecietīgi nopūtās: «Lai arī Krepeļins.»

Biļetes viņiem bija labas — pirmā rinda balkonā. Volodja nopirka programmu un ar pārākuma pilnu skatienu nolūkojās uz parteru un pārpildītajām ložām.

Piepeši ar tik tikko dzirdamu šalkoņu atvērās priekškars un notika brīnums. Šķiet, kāda gan daļa lidotāja Ustimenko dēlam par Soņu, par tēvoci Vaņu, par dakteri Astrovu un citiem ļaudīm, kas atnākuši no cita laika, no citas pasaules, ko nepazina ne Var ja, ne Volodja,*ne viņu tēvi, ne arī vectēvi? Un ko tikai nedarīja Volodja, lai sevi neapkaunotu Varvaras acīs! — Viņš skaitīja līdz desmit, sakoda zobus tā, ka tie iesāpējās, centās domāt kaut ko citu — tomēr nolādētās, muļķīgās, bezjēdzīgās asaras ritēja un ritēja viņam pa degunu, un viena pat uzpilēja uz Varjas rokas, kad tā pastiepās pēc programmas. Bet pēdējā cēlienā Volodja pavisam zaudēja savaldīšanos, viņš vairs neskaitīja līdz desmit un nesakoda zobus. Viņš saliecās uz priekšu un dusmīgi vēroja cilvēku ciešanas, pats pie sevis kaut ko zvērēdams, žņaudzīdams sasvīdušās plaukstas un rausdams nost nemitīgi ritošās asaras .. .

Izrāde bija jau pie pašām beigām, kad blakus Volodjam klusi iespiedzās čaukstošā zīdā tērpusies paveca dāma. Volodja viņu apsauca, bet sieviete, kaut ko pārbiedētā balsī čukstēdama, mēģināja piecelties. Atskanēja dusmīgi aizrādījumi, sieviete iespiedzās atkal. Par laimi izrāde beidzās. Cauri asaru miglai Volodja ieraudzīja savas kaimiņienes zaļo seju un pārgriezto muti, no kuras tūdaļ varēja atskanēt visu zāli satricinošs kliedziens.

—   Pele! Pele! Pele! — iebrēcās kāda cita sieviete zaļā tērpā.

—    Un kas tur sevišķs! — Volodja sacīja, noņemdams no kaimiņienes ceļiem savu pieradināto balto peli. — Kas tur ko baidīties? Es viņu šodien tikpat kā neesmu barojis. Viņa nogarlaikojās un izlīda ārā.

Tomēr Volodju aizveda uz milicijas nodaļu. Māksla nebija mīkstinājusi sirdis viņa kaimiņienēm, kas bija sēdējušas viņam blakus kultūras nama balkona pirmajā rindā. Izraudājušās «Tēvoci Vaņu» skatoties, viņas bargā balsī sūdzējās pusmūža milicim par šī jaunekļa ļaunprātīgo huligānismu. Milicis rakstīja protokolu. Varja sēdēja istabas stūrī uz krēsla un meta Volodjam ar aci. Varjai likās — arī viņa ir savā ziņā vainīga.

Kad sūdzētājas bija aizgājušas, milicis jautāja:

—    Kur ir tā jūsu pele?

—    Lūdzu! — Volodja sacīja.

—    Skat, kāda balta! — milicis brīnījās.

—    Man viņu daudz, — Volodja paziņoja. — Mēģinājumiem. Bet, ziniet, esmu pie viņām pieradis, žēl. Viņas ir tik gudras, bet šī te — pavisam droša. Ņemiet!

Milicis paturēja pelīti savā brūnajā plaukstā, pajautāja, ar ko Volodja viņas barojot, un atļāva iet mājā.

—    Paldies, biedri priekšniek! — Varvara sacīja. — Saprotiet, visu garastāvokli sabojāja. Tāda aizkustinoša izrāde, un pēkšņi — ņem un aizved uz miliciju.

Kamēr Varvara runāja, ūsainais milicis skatījās uz viņu ar stingru un nelaipnu skatienu un pēc tam jautāja: — Kāpēc, meiten, man jūsu seja liekas tāda kā redzēta?

—    Vai atceraties kautiņu? — Varja sacīja.

—    Es visus kautiņus nevaru atcerēties, — milicis atbildēja. — Man tāds darbs …

—    Mūsu slidotavā vakar izcēlās kautiņš. Nupat vakar. Jūs taču nevarējāt to jau aizmirst.

Un viņa, mazliet pietvīkusi, pastāstīja, ka vakar slidotavā sakāvušies zēni un neviens neesot mēģinājis viņus izšķirt, bet viņa iejaukusies un pati dabūjusi pa kaklu. Tomēr neesot izbijusies, atkal metusies kaušļiem vidū un sākusi spiegt, uz "viņas kliedzieniem atsteigusies palīdzība …

—    Tā, tā, — oficiālā balsī sacīja milicis. — Jūsu uzvārds Stepanova. Varvara Stepanova. Labi, ejiet. . .

Uz ielas Varvara ierunājās par teātri. Pēc viņas domām, Maskavas Dailes teātra dziesma esot izdziedāta. Bet arī Vsevolods Meijerholds dažas pozīcijas zaudējis. Piemēram, «Kamēliju dāma» netiekot ne tuvu tam, kas bijis «Pēdējais izšķirošais».

—    Bet vai tu šīs izrādes esi redzējusi? — Ustimenko jautāja.

—    Nē, bet es par tām lasījuI — Varvara iesaucās. — Es taču sekoju rakstiem žurnālos un lasu visas recenzijas. Un mēs savā studijā daudz ko pārrunājam …

Tas bija savāds vakars. Viņi nevienā jautājumā nebija vienis prātis un tomēr nekādi nespēja šķirties. Staigāja, sēdēja uz sola, sala un visu laiku juta, ka nevar viens bez otra iztikt. Bet kāpēc? Viņi to nezināja…

CILVĒKS VAR VISU

Un tomēr Vladimirs Ustimenko tika pārcelts uz desmito klasi. Pedagogu padomē par viņu daudz runāja, sevišķi aizskarts jutās Smorodins. Sirmgalvim likās, ka viņš nodots. — Iedomājieties! — viņš iesaucās. — Padomājiet tikai! Šis jauneklis uzdeva man jautājumu: kāpēc vispār vajadzīga daiļliteratūra? Tā padarot cilvēku mīkstčaulīgu. Pie tam viņš nāca klajā ar veselu teoriju par «Tēvoci Vaņu», ko viņam labpaticis noskatīties.

Arī citi pedagogi runāja par Volodju aizvainotās balsīs. Viņš varētu būt skolas lepnums, bet noslīdējis līdz viduvējām atzīmēm, un pats galvenais — šī vienaldzība pret visu. No kurienes tā?

Vecā Anna Fiļipovna iebilda, ka Vladimirs Ustimenko neesot nemaz tik slikts, viņam piemītot daudz pozitīva, nedrīkstot noliegt itin visas zēna labās īpašības. Bet vispār (Anna Fiļipovna bikli paskatījās uz sadusmoto mācību daļas vadītāju Tatjanu Jefimovnu), vispār Ustimenko esot palaidies, ļoti palaidies, vajagot steidzīgi kaut ko darīt…

— Runā, ka viņš aizrāvies ar dabas zinātnēm, — sacīja fiziķis Jegors Adamovičs, ko skolnieki saukāja par Ādamu, — bet, manuprāt, tie ir nieki. Ja jaunieti patiesi interesē zinātne, tad viņš nelēks no klases pa logu ārā un nepamudinās uz šo huligānismu arī savus biedrus. Lūdzu, iedomājieties: šis garais muļķis iebrēcas: «Čapajevieēi aiz manis!» — un uzlec uz palodzes…

Mācību daļas vadītāja Tatjana Jefimovna padauzīja ar zīmuli pa galdu. Viņai negribējās pievērst pedagogu padomes uzmanību šim notikumam, jo arī viņas dēls Fedja bija lēcis pa logu, tālab viņa, saīgusi par Ādama pastāvīgo netaktiskumu, pat mazliet aizstāvēja Volodju.

—    Zēns aug bez mātes un patiesībā arī bez tēva, — viņa sacīja.—Viņa krustmāte ir atbildīga darbiniece un vienmēr nevar uzmanīt Vladimiru Ustimenko. Protams, es, matemātikas pasniedzēja, esmu ar viņu nemierā …

No katra pedagoga mutes runāja aizskarts pašlepnums. Un, kā tas bieži mēdz būt skolotāju vidū, nevienam neienāca prātā, ka Volodja iekritis galējībās, ka viņš maldās un netiek uz ceļa, taču nevis kā stulbs sliņķis, bet kā apdāvināts cilvēks.

Nolēma apspriesties ar biedru Afanasiju Petroviču Ustimenko, bet, ja viņa nebūs, — ar biedreni Aglaju Petrovnu Ustimenko.

No rīta Aglaja Petrovna atnāca uz skolu. Bargā Tatjana Jefimovna saņēma Volodjas krustmāti sausi. Mācību daļas vadītājas kabineta logā sitās lietus, pa ielas bruģi vienmulīgi dārdēja rati, mācību daļas vadītāja runāja caur degunu un šņaukājās: viņai bija gripa, ko viņa pēc vecas modes sauca par «influenci».

—    Es nebūt nedomāju noliegt, — dzirdēja Aglaja Petrovna, — ka Vladimirs Ustimenko ir spējīgs. Bet tieši tas runā viņam par ļaunu. Pieņemsim, viņš ir aizrāvies ar savām dabas, zinātnēm. Jauki! Bet ne jau viņš viens … tagad simtiem tūkstošu mūsu neaptverami plašās dzimtenes jauno pilsoņu taisa radiouztvērējus vai lidmašīnu modeļus, tomēr viņi nopieni turpina sava izglītības līmeņa celšanu .. .

Pēkšņi krustmāte Aglaja nožāvājās. Mācību daļas vadītāja to pamanīja un sadusmojās.

—    Protams, arī jūs pati darbojaties tautas izglītības sistēmā, tomēr nesen, ļoti nesen. Bet strādnieku un zemnieku inspekcijai, kur jūs strādājāt pirms tam, ir savas īpatnības, tāpat kā zemnieku jaunatnes skolām, ko jūs vadāt pašlaik .. .

—    Tā ir, — Aglaja Petrovna vienaldzīgi piekrita, — bet arī zemnieku jaunatnes skolas ir padomju skolas …

—    Arī mūsējā nav nedz cara laiku ģimnāzija, nedz garīgais seminārs, mūsējā ir īsta padomju skola…

—    Ak, es taču par to nešaubos! — krustmāte Aglaja iesaucās. — Labāk nešķiedīsim laiku vispārējām frāzēm, cik es saprotu — jūs mani uzaicinājāt ierasties steidzami un pat neatliekami, lai…

—    Es jūs aicināju, — Tatjana Jefimovna bija pavisam noskaitusies, — lai paziņotu jums nepatīkamu vēsti: ja jūsu brāļadēls nelabosies un, piedodiet, ja jūs viņu nesaņemsiet grožos, ja Vladimirs Ustimenko nopietni nepadomās par savas skolas godu, ja viņš negribēs saprast, ka mēs audzinām nevis individuālus ģēnijus …

—    Tatjana Jefimovna, — Aglaja Petrovna pārtrauca mācību daļas vadītāju, — jūs taču mani neatsaucāt tāpēc. Volodja sacīja, ka iemesls gluži cits. Ja nemaldos, zēni pēc fizikas stundas lēkuši ārā pa logu un …

Mācību daļas vadītāja apjuka: viņa nebija domājusi, ka Ustimenko pats visu savai krustmātei pastāstīs. Bez tam tur bija iejaukts ari Fedja . ..

—    Lēkšana pa logu ir nerātnība, — viņa ierunājās, cenzdamās nenervozēt. — Kaut arī nejauka un nejēdzīga — tomēr tikai nerātnība . . . Bet kas attiecas uz sarunu sakarā ar šīs nerātnības ierosinātāju … Redziet, Aglaja Petrovna, jūsu brāļadēls visai kategoriski un turklāt diezgan rupji atteicās pasacīt, kas bijis šīs nerātnības ierosinātājs.

—    Slikti, ka viņš bijis rupjš, bet labi, ka nav nodevis biedrus, — mācību daļas vadītājai cieši acīs skatīdamās, sacīja Aglaja Petrovna. — Man šķiet, ka uz cilvēku, kurš skolā sūdzas par biedriem, cīņā nevar paļauties.

—    Vai tiešām?

—    Jā, tiešām! — bargi noteica krustmāte Aglaja. — Kaut gan pastāv dažādas domas. Un ļoti žēl, ka tas tā.

Viņa piecēlās stalta, ar sārtiem vaigiem, ar zobgalīgu skatienu melnajās, šaurajās acīs.

—    Tātad vaļsirdīga saruna ar skolotāju… — iesāka Tatjana Jefimovna, bet krustmāte Aglaja viņu pārtrauca:

—    Atklātība ir viens, bet aizmuguriska apsūdzība — pavisam kas cits. Apsūdzēšana, aprunāšana, slepena ziņu pienešana ir kaut kas pretīgs. Jums vajag panākt, lai jūsu skolēni teiktu cits citam patiesību acis, nevis nāktu šeit uz jūsu kabinetu ar kaut kādiem ziņojumiem … Uz redzēšanos!

Tatjana Jefimovna neatbildēja, un krustmāte Aglaja nodomāja: «Ai, kā es protu iedzīvoties ienaidniekos!»

Uz ielas iznākot, viņu pārņēma dusmas: «Ir gan mācību dajas vadītāja! Žurka!»

Volodja sēdēja mājās, dzēra pienu un lasīja par vairogdziedzeri. Viņš pat bija aizmirsis, ka krustmāte izsaukta uz skolu. Acis viņam aiz sajūsmas mirdzēja.

—    Iedomājies, krustmāt, — viņš sacīja, — vairogdziedzeris — tas ir kaut kas neiedomājams. Tu tikai paklausies. Nē, tas ir apbrīnojami…

Virs viņa sārtajām lūpām bija palikušas ūsas no piena dzeršanas, acis maigi un priecīgi staroja, pats viņš izskatījās kā tāds lutausis ar nesamērīgi garām rokām, vēl neizveidojies. Aglaja piegāja pie Volodjas, pielieca viņa galvu sev tuvāk un noskūpstīja ar matiem apaugušo kaklu. Tādu maigumu viņa atļāvās reizes divas gadā.

—    Lai turpmāk tas vairs nebūtu! — Aglaja sacīja pēc iespējas stingrāk. — Vai dzirdi, Volodja?

—    Kas tad? — viņš izklaidīgi jautāja.

—    Lēkšana pa logu un neapmierinošas atzīmes. Nebūs?

—    Nebūs, — Volodja atbildēja tikpat izklaidīgi. — Bet tu nemaz neklausies par vairogdziedzeri…

—    Klausos gan. Tomēr nevaru iedziļināties, man jāiet uz darbu, mani gaida cilvēki.

—    Ej vien! — Volodja atļāva.

Aglaja skumji iesmējās.

—    Atļaujas devējs. Būtu kaut pajautājis, kas tie par cilvēkiem, kas tev jauns, krustmāt, kāpēc tu šodien esi tik bēdīga, bet vakar biji priecīga — to no tevis nesagaidīsi. Labāk uz vecumdienām iemīlēšos, apprecēšos un pametīšu tevi vienu …

«Kas ar viņu noticis?» Volodja īsu brīdi pabrīnījās un tūlīt visu aizmirsa, palikdams viens ar savām grāmatām un pārdomām par lasīto.

Bija jau īsta vasara, vējš izdzenāja mākoņus, un aiz loga kļavas par kaut ko jautri un noslēpumaini sačukstējās. Atkal atlūza gabals laika un iekrita nebūtībā.

Ēdienu sildīt negribejās. Volodja grauza maizi un uzdzēra ieskābušu pienu. Tad viņš ievēroja, ka sāk jau krēslot — vajadzēja iededzināt spuldzi. Pēc kāda laiciņa ieradās raižu nomāktais Zeņka Stepanovs, paniekojās ar baltajām pelītēm, pašūpojās salauztajā šūpujkrēslā un drūmi'noteica:

—    Vecīt, man ir beigas.

—    Kāpēc?

—           Tāpēc, ka papucītim labpaticies atsūtīt vēstuli: viņš man rekomendējot iestāties jūrskolā.

—    Rodions Mefodijevičs?

—    Jā.

—    Nu tad stājies.

—    Tas taču grūti.

Volodja paraustīja plecus.

—           Viņš pat dzejoļus citē, — Zeņka sacīja, no kabatas saņurcītu aploksni izvilkdams. — Ja «jūras vilks» kaut ko ieņem galvā, tad nav joki.

Un Jevgeņijs, lapas čaukstinādams, lasīja:

Jūs cīņas karogu uzvilkāt mastā, Jūs naidniekam atriebāt brājus, Jūs piemiņā paturēs Baltijas krasti Un leģendām apvīs Taurida tālā …

—    Nu? — Ustimenko jautāja.

—           Man nevajag nekādu leģendu, — ar gaišu smaidu atbildēja Jevgeņijs. — Saprati?

Viņš kārtīgi paslēpa aploksni, nopūtās un piebilda:

—           Kas tas par cīņas karogu? Paldies dievam, revolūcija beigusies, ko viņam vēl vajag?

Ak, kaut Zeņka ietu ātrāk projām! Kas tas par paradumu staigāt pa ciemiem. Vai tiešām viņam vienatnē tik garlaicīgi? Bet Zeņka nekur negāja. Viņš šūpojās un žēlojās:

—           Iedomājieties, mani nekas neinteresē. Es vēl neesmu pats sevi atradis ..,

—    Atradīsi!

—    Ko atradīšu?

—           Tu taču kaut ko nevarot atrast. Tāpēc teicu, ka atradīsi …

Zeņka drusku apvainojās.

—           Atnācu pie tevis kā pie drauga, — viņš sacīja, — bet tu pat neklausies: es neesmu atradis pats sevi.

—           A-ā! — Volodja novilka un klusībā lūdzās: «Ej projām, ej projām, Zeņa, ej projām.»

Bet Jevgeņijs negāja un negāja; viņam arī nebija kurp iet. Viņš šovakar bija jau mēģinājis izklaidēties kā vien prazdams: divreiz apmeklējis kinoteātri, zooloģiskajā dārzā apskatījis atvesto žirafi, apēdis porciju saldējuma un izmēģinājis roku šautuvē.

—          Varvara stāstīja, ka tu esot nolēmis kļūt par lielu vīru, — Jevgeņijs sacīja. — Vai tas tiesa?

—    Ko tu ar to domā? — Volodja brīnījās.

—    Gribot ielikt zinātniekos.

—          Vai tev negriežas? Ko tas nozīmē —ietikt? Zinātne mani interesē.

—           Interesē! — Zeņka novilka. — Kas tur interesants? To visu mācīs vēlāk medicīnas institūtā, par to vari būt drošs, mācīs un izmācīs …

Bet pēkšņi viņa acis iemirdzējās, un viņš jautāja:

—           Kā būtu, ja es mestos uz medicīnu? Kā tev šķiet? Tur arī ir dažādas specialitātes, piemēram, ķirurģija, terapija, pediatrija, un ir arī ārsti administratori?

—    Kā tu teici? — Volodja nesaprata.

—           Nav taču katrā ziņā viss jādara pašam — jāsecē līķi, jāvandās pa iekšām, jāārstē, jāskatās mikroskopā. Vispār kādam taču jāvada …

—          Droši vien ir arī vadītāji — pieredzējuši ārsti, profesori! — Volodja sacīja. — Kas cits lai vada, ja ne tie, kam vairāk zināšanu?

—    Tu domā? — Zeņa neticīgi jautāja.

Viņš pakasīja aiz auss un, brītiņu klusējis, piekrita:

—           Tev laikam taisnība. Mātei apendicītu operēja profesors Zovtjaks, mūsu lielākā slavenība. Viņš arī tagad šad tad iegriežas. Zovtjaks reiz sacīja, ka kļūt par ārstu — tas vēl neesot nekas. Pats galvenais nākot vēlāk — grāda vai disertācijas aizstāvēšana — es vairs lāgā neatceros. Kandidāta grādu varot pielīdzināt dzelzceļa biļetei cietā vagonā, bet doktora — vienmēr un visur — mīkstā vagonā, ātrvilcienā. Vispār pagrūti. Bet, no otras puses, kāpēc gan nemēģināt?' Šis biedrs Zovtjaks nav nekas sevišķs, bet izsities par lielu vīru. Un turklāt vēl priekšnieks. Vai varbūt viņš ir labs profesors?

Jevgeņijs nostājās uz savāra īsajām kājelēm, noraustīja svārkus, ko bija šuvis tas pats drēbnieks, kas šuva Dodikam, sataisīja cienīgu sejas izteiksmi un ska|i sacīja:

—   Doktors Jevgeņijs Rodionovičs Stepanovs.

Bridi klusējis, viņš piebilda:

—           Vai profesors Stepanovs? Ja jau par ārstu, tad nevis par vienkāršu, bet par slavenību. Par profesoru! Kā tu domā?

Zeņas skaidrajās acīs mirgoja zobgalīgas uguntiņas, un Zeņkas klātienē Volodjam, kā parasti, likās — viņš ir muļķis. Ne jau nu gluži muļķis, bet tāds neapķērīgs.

Krustmāte Aglaja atbrauca no darba un tūlīt sadusmojās:

—           Kāda velna pēc es gatavoju? Nevīžo pat kotletes sasildīt! Un kāpēc mājās tupi kā nelaimes putns?

Par atbildi Volodja vainīgi pasmaidīja. Kā viņa mīlēja šo smaidu, cik dārgs Aglajai bija šis zēns jau kopš tās dienas, kad Volodja trīs mēnešus vecs tika uzticēts viņai. Un tagad viņš jau gandrīz pieaudzis.

—          Garkaklis, vairāk nekas, — viņa sacīja. — Tev pārāk garš kakls.

Arī Jevgeņijs ēda kotletes un laiski sūdzējās:

—           Mājās īsta jezga. Viss notiek pēc Dodika prāta, Varvara taisās pamest dzimto ligzdu . .. Tracis pēc trača …

—    Labāk nebūtu tenkojis! — Aglaja aizrādīja.

—           Kāda man tur daļa. Es ar jums runāju kā ar draugiem, — Jevgeņijs nopūtās. — Saprotiet, Aglaja Petrovna, man nav viegli. Pats izšķirošākais laiks, jāizvēlas savs dzīves ceļš. Tēvs raksta bargas vēstules ar pamācošām sentencēm. Varvara ar saviem komjauniešiem dzied «Kartupeli» un tagad brauc projām uz visu vasaru par pionieru vadītāju, bet man jāpaliek un viss jāizstrebj …

—    Brauc tu ari, — Aglaja iesmējās.

—    Vai es?

—    Jā, tu!

—           Nē, tas neiet. Man nav tādas veselības kā Varjai, man citas asinis . ..

—    Kā tad, — pieceldamās no galda, sacīja Aglaja.

—   Jūs mums esat ar zilajām …

Zeņka neapvainojās. Nepatīkamo viņš prata laist gar ausīm. Pret visu, ko sacīja patēvs vai Aglaja Petrovna, Zeņka vienmēr izturējās mazliet ironiski, it kā būtu vecāks par viņiem.

—    Jā, kas attiecas uz asinīm, — sacīja Jevgeņijs.

—   Mēs ar Vladimiru drusku apspriedāmies, un es, kā liekas, arī esmu nolēmis ziedoties medicīnai.

—           Kas tas medicīnai būs par prieku! — Aglaja iesmējās.

—          Kāpēc ne? Pie mātes nāk ciemos profesors Zovtjaks, arī es viņu pazīstu, viņš ir iespaidīga persona, ja vajadzēs, palīdzēs …

—           Paklausies, Zeņa, tas tomēr ir diezgan pretīgi! — Aglaja Petrovna pēkšņi sadusmojās. — Vai tiešām tu pats to nesaproti?

Jevgeņijs pat plaukstas sasila.

—    Ak kungs! — viņš patiesi izbrīnījies iesaucās.

—    Dzīve paliek dzīve! Volodjam labi, viņš ir nāvīgi talantīgs, bet ko lai es iesāku? Ar ortodoksālu taisnību vien cauri netiksi — tas katram klārs .. .

Tad viņš sāka skaidrot, kāpēc nevar kļūt par jūrnieku:

—           Man katrā ziņā piemetīsies jūras slimība. Es pat upes viļņošanu nevaru izturēt. Un vispār jūra nepavisam nav mana stihija. Sīs bangas, viļņi, vētras un viesuļi. Fāters šinī ziņā ir ideālists. Padomājiet paši.. .

Beidzot Jevgeņijs aizgāja, krustmāte Aglaja, pa dienu izmoe^usies, likās gulēt, un Volodju neviens vairs netraucēja. Vēlu naktī elektriskā spuldzīte sāka sprakstēt, it kā izdegt taisīdamās, Volodja izbijās, ka paliks tumsā un nevarēs nodaļu līdz galam izlasīt, bet spuldzīte pasprakstēja un neizdzisa, Volodja lasīja tālāk, plaukstas žņaudzīdams, tad, kājās uzlēcis, sāka staigāt pa savu celli, laimīgi čukstēdams:

—           Cik iabi, cik apbrīnojami, cik lieliski! Prāts var visu, visu!

«Un tad šis cilvēks,» Volodja lasīja, «šis vientuļais meklētājs, dažos nāvīgu naidu un citos laimīgas apbrīnas trīsas modinot, beidzot atbrīvoja medicīnu no važām, kurās to iekala tradīcija, kas savā laikā bija zinātnes lepnums, bet gadu gaitā kļuva par tās apkaunojumu!»

Ustimenko seja dega, pār muguru pārskrēja drebuļi. Tagad viņš, Vladimirs Ustimenko, par kuru tik nelabvēlīgi atsaucās divdesmit devītās skolas pedagogu padome, tādus rakstus saprata daudz labāk. Daudz labāk, tomēr vēl ne visu …

Bija jau pulksten četri, kad nočīkstēja durvis un ienāca krustmāte Aglaja — nomiegojusies, ar matu pīnēm pār pleciem.

—    Es tevi izdzīšu no mājas! — viņa sacīja. — Kā tu drīksti sevi tā kropļot? Paskaties, pēc kā tu izskaties? Kad tas reiz beigsies?

—    Nekad! — Volodja nepasmaidīdams atbildēja. — Nekad, krustmāt! Un tu nedusmojies. Labāk ieēdīsim kaut ko, man kļūst nelabi aiz izsalkuma.

Viņš klusēdams viens pats apēda no sešām olām pagatavotu kulteni, lielu šķēli maizes ar sviestu, izdzēra krūzi rūgušpiena un lūkojās apkārt, vēl kaut ko ēdamu meklēdams.

—    Pietiek! — krustmāte sacīja. — Pārplīsīsi!

—    Cilvēks var visu! — viņš atbildēja, turpinādams domāt savu domu.

—    Vai tu runā par ēšanu? — smaidīdama jautāja Aglaja Petrovna.

Viņš izbijies paskatījās uz krustmāti.

Otrā nodaļa tĪfs

1919 gada februāri bijušais drednauta «Petropavlovska» otrās klases matrozis Rodions Ste-

panovs negaidot tika nozīmēts par Petrogradas dzelzceļa mezgla komandanta palīgu, bet pēc dažām dienām — par komandantu. Līdz martam Rodions Mefodijevičs gulēja uz galda savā kabinetā, tad pēkšņi sāka just briesmīgu nogurumu un, nolēmis izgulēties, pieprasīja orderi, lai dabūtu «kaut kādu kubriku». Saņēmis pelēku papīriņu ar nesalasāmu parakstu un neskaidru iespiedumu, viņš pēc norādītās adreses sameklēja Furštales ielu, pieklaudzināja ar stipro, tetovējumiem klāto matroža dūri pie durvīm un, neskatīdamies uz sievieti, kas viņu ielaida, iegāja lielā istabā ar Venēcijas logiem, smagām portjerām un milzīgu safjāna dīvānu.

No mantām viņam bija līdz divi ļoti laba Holandes auduma apakškrekli, kas tika uz ordera izdoti komandantūrā, gabals slapjas, smagas maizes, seši Havannas cigāri, nagans, pusmārciņa dzeltena jēlcukura un veca karavīru soma.

Iegājis aukstajā istabā, kas Rodionam Stepanovam pēc grūtajiem kara gadiem likās neparasti mājīga, dzelzceļa mezgla komandants tūlīt nokrita uz dīvāna un, vārgi iekunkstēdamies, zaudēja samaņu. Tas, ko viņš uzskatīja par nogurumu, patiesībā bija izsitumu tīfa sākums.

Gogoļevu istabene Alevtina vai Aļa, kā viņu sauca zvērinātais advokāts Boriss Visarionovičs Gogoļevs, pēc savu kungu aizbēgšanas bija palikusi viena ar pieci mēneši vecu dēlu: Alevtina ilgi klausījās, kā kunkst «velna komisārs», pēc tam, izbijusies, ka viņai būs jāatbild, ja notiks kaut kas nelabs, bailīgi iegāja kabinetā.

—    Dzert! —matrozis ierēcās.

Izrādās — viņš visu šo laiku nebija vis kunkstējis, bet prasījis «dzert»!

Alevtina atnesa ūdeni un stipri piesardzīgi, it kā nosmērēties baidīdamās (Gogoļevi ļoti tirdīja kalponi tīrības dēļ) padeva matrozim nodzerties no plānas ķīniešu servīzes tases. Pēc tam, Zeņu uz rokas paņēmusi, uzskrēja vienu stāvu augstāk pie ļoti iecienīta Pēterburgas ginekologa fon Papes. Gustavs Alfredovičs dzēra īstu kafiju un sākumā kategoriski atteicās ārstēt komisāru, bet, brītiņu padomājis, nolēma, ka nolādētā Alevtina var viņu nosūdzēt, un iegāja Gogoļeva kabinetā.

—    Tīfs! — viņš sacīja savā sievišķīgi smalkajā balstiņā.

—    Uzmanies, Alevtina, ka viņš te neievazā utis, iedzīs postā gan tevi, gan tavu Zeņķu.

Bijušā istabene skumji paskatījās uz ārstu. Lai mīkstinātu savus rupjos vārdus, Gustavs Alfredovičs — drošs paliek drošs — parādīja Zeņkam «kazu» un, pabadījis ar pirkstiem gaisā, piebilda:

—    Kas viss nabaga tautai nav jāizcieš!

Sinī brīdī dakteris ieraudzīja cigārus.

—    Tos gan es paņemšu sev, — viņš steidzīgi sacīja.

—    Komisāriem tādi nepavisam nav vajadzīgi.

—    Ir gan vajadzīgi! — no dīvāna atskanēja skadra, kaut ari vārga balss. — Bet tev gan, draņķa buržujam, nevajag!

Un, griezdamies pie Alevtinas, komisārs pavēlēja:

—    Cienītā, dzen viņu ratā.

Laikam tālab, ka Rodions Mefodijevičs nespēja sevi kontrolēt, viņš pateica vēl dažus stiprus vārdus, no kuriem fon Pape pārbijās un laidās lapās. Bet Alevtinai komisārs lika aiziet uz staciju, lai komandantūrā saņemtu viņa pārtikas normu un palūgtu «drusciņ piepalīdzēt» un «atsūtīt prātīgu dakteri», kā izteicās Stepanovs. «Galu galā nav vērts par velti garu izlaist.»

—    Tas nebūtu mērķtiecīgi no pasaules revolūcijas viedokļa, — komisārs piebilda klusā un tanī pašā laikā stingrā balsī. — Tā tur arī pasakiet, cienītā, — nav mērķtiecīgi. Sapratāt?

Alevtina vēl vienmēr nekustējās.

—    Vai tā ir sabotāža? — Stepanovs jaulāja. — Ņemiet vērā: ja es nolikšu karoti, jums būs jāatbild.

—    Es iešu, — Alevlina atbildēja, — bet kā jūs te iztiksiet?

Komisārs iesmējās un pavēlēja:

—    Paklausieties dzejoli par mūsējiem!

Viņa, no šī cilvēka baidīdamās, bikli piemetās uz krēsla malas, bet viņš no galvas skaitīja:

Ai matroži, matroži, drosmīgie viri, Ai varoņi brīvie no ērgļu cilts, Jūs mūžīgie viesi negaisa dzīrēs, Jums dziesmās rubīna uguns šķilts.'.,

Dzejoli noskaitījis, viņš jautāja: •— Skaidrs, cienītā?

Acis viņam smējās.

Alevlina ar bērnu uz rokas devās tālajā ceļā. Pēc pāris stundām pie komisāra ieradās vesela delegācija — tie visi bija nokvēpuši, izmocīti, bet neparasti jautri jaudis. Un, kaut gan viņi lietoja vārdus, no kuriem Alevtina bija Gogoļevu mājā atradinājusies, šie cilvēki viņai likās neparasti tuvi un loti patīkami, sevišķi kāda žēlsirdīgās mā7 sas uzsvārcī tērpusies pusmūža sieviete ar grumbainu seju un raupjām, mezglainām zemnieces rokām.

—    Atraitne, vai? — viņa jautāja Alevtinai. Alevtina nolaida acis.

—       Ja tā, tad vēl grūtāk, — sacīja pavecā sieviete. Tikai asaras, biedrenīt, nav ko birdināt. Tagad lie laiki

beigušies, lagad tev būs visas tautas atbalsts…

Viss tagad bija tik savādi, neparasti, negaidīti: gan tas, ka viņas apkaunojums un pazemojums pēkšņi iemantojis visas tautas atbalstu, gan tas, ka sirmgalve nosauca Alevtinu par «biedrenīti», gan arī tas, ka ļaudis, kurus viņa klusībā sauca par «salašņām», bet Gogolevi dēvēja par «lopiem», izturējās pret viņu pieklājīgi un pat ielūdza kopā ar viņiem «iebaudīt» zirga gaļas zupu ar prosas putraimiem, no tā visa Alevtinas dzīve it kā pēkšņi pārveidojās un izmainījās. Viņa sāka staigāt drošāk, nenolaida acis un nekaunējās, ka viņai nekad nav bijis vīra.

Komisārs atveseļojās ātri.

Alevtina attaisīja slepeno noliktavu, izvilka no turienes gultas veļu, pārdeva senlaicīgu porcelāna lustru, nopirka produktus, pat gabalu speķa. Bet, kad Stepanovs pārāk apauga ar bārdu, viņa, mazliet pašaubījusies, izņēma no dzeltena ādas nesesera, kas piederēja aizbēgušajam saimniekam, septiņus lieliskus bārdas nažus, uz kuriem bija rakstīts: pirmdienai, otrdienai un tā tālāk.. .

—          Kāpēc viņam, velnam, vajadzēja septiņus bārdas nažus? — Stepanovs brīnījās.

—          «Metālam jāatpūšas!» — Alevtina atkārtoja Gogoļeva frāzi. — Tālab katrai dienai savs.

—    Ir gan suņa bērni! — komisārs jautri izlamājās.

Bārdas nazi ar uzrakstu «svētdienai» viņš paturēja pats

sev, bet pārējos izdalīja saviem biedriem.

—          Jums nav tiesību! — Alevtina spiedza. — Tie nav jūsu, atbrauks Boļiss Visarionovičs!

—          Kāpēc lai viņš brauktu? — Stepanovs mierīgi iebilda.

—   Tie ir viņa bārdas naži!

—          Vienu, protams, var atstāt, bet septiņi viņam par daudz, — sprieda Rodions Mefodijevičs. — Tagad, cienītā, viss pieder tautai. Un nav ko kladzināt.

—   Tikpat Boriss Visarionovičs jums sados.

—    Bet varbūt es viņam sadošu?

Un atkal viņa acis smējās.

Domādams savu domu, viņš ilgi dziedāja:

Gaiteni tik tikko spīgo Gaismas stariņš, siks un vārgs, Un, lai nav tik garlaicīgi, Šķindina ar piešiem sargs ., .

—           Vai jūs cietumā arī esat sēdējis? — Alevtina reiz jautāja.

—           Nē, pilsone, cietumā man nav nācies sēdēt, izņemot tautu cietumu, ko sauca par Krievijas impēriju.

Alevtina nesaprata, bet drošības pēc līdzjūtīgi nopūtās. Arī pie Borisa Visarionoviča savā laikā nāca bārdaini, gariem matiem apauguši, ļoti runīgi kungi, kurus zvērinātā advokāta kundze sauca par «mocekļiem lautas labad». Vēlāk šie mocekļi staigāja formas svārkos un zābakos, brauca ar vieglajām mašīnām un kopā ar Gogoļeviem pazuda. Neko nevarēja saprast. Un Alevtina aizvien ilgāk nenovērsa acis no sava komisāra, aizvien ilgāk sarunājās ar viņu, aizvien uzmanīgāk klausījās viņa saraustītajos stāstos. Un pati reizēm pamanīja sev pievērstu Rodiona Mefodijeviča vērīgo skatienu.

Tikko uz kājām ticis, Stepanovs pavēlēja, lai Alevtina atver visus Gogoļevu dzīvokļa slēpņus. Alevtina saka raudāt, iebrēcās arī mazais Zeņka.

—    Es neprasu sevis dēļ, — drūmi sacīja Rodions Mefodijevičs. — To daru savā un tavā vārdā. Vajag rekvizēt, nevis slepeni izpārdot.

Alevtina rāudāja pilnā kaklā. Tā raudai viņa bija iemācījusies no Gogoļeva laulenes — Viktorijas Ļvovnas. Un Zeņa viņai piebalsoja, cik nu viņa mazie spēki atļāva, tomēr diezgan griezīgi. Taču Stepanovs izdarīja rekvizīciju pēc visiem likumiem. Ķīmisko zīmuli grauzdams, viņš rakstīja «bijušā pilsoņa Gogoļeva rekvizējamo mantu» sarakstu un ar zīmoglaku un zīmogu, kas piederēja pašam Borisam Visarionovičam, aizzīmogoja visas lādes, koferus, skapjus, pieliekamos un slēptuves.

—    Jūs esat vājprātīgs! — vēl vienmēr šņukstēdama, sacīja Alevtina. — Varējāt lielot, cik uziet.

—    Es neesmu vājprātīgais, es esmu jūrnieks un revolucionārs! — pamācīgi sacīja Rodions. — Mēs jūsu Nikolaju nenogāzām tāpēc, lai paši slepeni iedzīvotos. Mēs viņu nogāzām, lai atbrīvotu visu tautu . . . Starp citu, es ierakstīju, ka lustra pārdota, lai mani atkoptu pēc tīfa …

Rekvizīcija un Alevtinas raudāšana Stepanovu nogurdināja, un viņš atgūlās. Tajā vakarā viņa nez kāpēc izstāstīja Rodionam savu dzīvi. Viņš klausījās klusēdams, uz dīvana gulēdams, lielās rokas aiz galvas aizlicis. Viņa acis bija pusaizvērtas.

—    Un tu siti viņam pa vaigiem? — pēkšņi jautāja Rodions.

—    Situ! — lūpas kodīdama, Alevtina pamāja ar galvu.

—    Cik tev toreiz bija gadu?

—    Nepilni sešpadsmit.

—    Parazīti, asins suņi, dieva vārds, — Rodions sacīja.

—    Kāpēc tu lamājies?

—    Man jūsu žēl, tāpēc arī lamājos.

Pēc brītiņa viņš jautāja.

—    No kā Zeņka?

—          Te nāca viens riteņbraucējs, apakšvirsnieks, tāds mīlīgs … — Alevtina atkal iešņukstējās.

—    Nepinkšķi. Kur viņš palika?

—    Dievs to zina.

—           Dzirdi — nepinkšķi! Tagad sākusies jauna dzīve. Tev vajag mācīties. Varēsi strādāt kuru katru darbu un būsi patstāvīga.

—    Man nav nekādas izglītības!

—    Un kā tad es?

—    Arī tu paliksi tāds pats — neizglītots matrozis.

Rodions Mefodijevičs neapvainojās, bet mijkrēslī pasmaidīja un sacīja:

—           Nemels niekus, Ala! Neizglītoti matroži proletariāta revolūcijai nav vajadzīgi. Tiklīdz pievārēsim hidru, iešu mācīties…

Alevtina no sāniem pazagšus skatījās uz Stepanovu un brīnījās par to milzīgo, ne ar ko nesatricināmo paļāvību, kas strāvoja no viņa. Bet viņš runāja paklusu, raudzīdamies uz ģipša ciļņiem, kas rotāja zvērinātā advokāta Gogoļeva kabineta griestus.

—           Tiesa, flotē ierados kā pavisam tumšs mežainis no tālajiem Vozņesenskas mežiem, vai esi par tādu vietu dzirdējusi? Mans tēvs neprot ne lasīt, ne rakstīt. Uzdienējos līdz minēšanas instruktoram, pēc tam mani uz drednauta «Petropavlovska» pazemināja par otrās klases matrozi. Galva man strādāja. Es biju uz «Auroras», kad sākās Ziemas pils apšaudīšana …

—    Tu šāvi uz Ziemas pili? — Alevtina šausminājās.

•— Citi šāva. Tiesa, mēs vienreiz izšāvām, bet tukšā… Man tas gods netika, — Stepanovs smaidīdams sacīja. — Un tomēr esmu dienējis uz «Auroras» …

Viņš satvēra Alevtinas roku.

Viņa padevīgi un klusi noliecās pār viņu. Viņš aizgriezās un lūdza:

—     Sēdi, Aļa, no manis tālāk. Aplaidīšu ar tīfu, kāds tur labums …

Alevtina rāmi pasmaidīja: tagad viņa būs komisāra sieva! Tādi grunduļi viegli ķeras uz āķa. Mīkstu sirdi! Viņam aiz sāpēm pat seja saviebās, kad Alevtina stāstīja, kā viņa sista. Bet patiesībā — kas tur sevišķs, viņa saplēsa flakonu un saņēma par to sodu.

—     Iemāciet man to dziesmu, ko jus dziedat! — viņa lūdza Stepanovam.

—    Kuru?

—     Par gaismas stariņu! Par to, ka cietumsargs garlaikojas …

—    Labi! — Stepanovs piekrita un klusu iedziedājās:

Cietumraūrus, tumsā tītos. Apņem pusnakts klusums rāms, Vārti cieši aizdarīti Divām smagām atslēgām ..,

DZĪVESBIEDRI

Pēc mēneša viņi sāka dzīvot kā vīrs ar sievu. Jevgeņijam tagad bija uzvārds — Stepanovs, Alevtina bija komisāra dzīvesbiedrene, pati saimniece un cienījama sieviete, nevis istabene, nevis Gogoļevu kalpone. Lai pagātne aizmirstos pavisam, viņa palūdza Rodionu pārcelties uz citu pilsētas daļu — uz Vasilija salu vai kaut uz Viborgu.

—     Kāpēc šis «kaut»? — Stepanovs sabozies jautāja. — Vai tu apjēdz, ko runā?

—     Tāpēc, ka Viborgas rajonā dzīvo tikai strādnieki, — viņa paskaidroja, — salašņas.

—     Muļķe! — Stepanovs atcirta. — No kādiem muižniekiem tad tu esi cēlusies?

—      No muižniekiem neesmu. Toties mans vīrs ir ievērojams cilvēks, — Alevtina sacīja, acis nolaidusi.

Viņi pārcēlās uz Vasilija salu. Pavasarim līdzi nāca bads. Stepanovs dienām un naktīm strādāja savā dzelzceļa mezglā. Viņš bieži vien negulēja mājās, bet, kad atkrita Alevtinai blakus, grieza zobus un murmināja briesmīgus vārdus:

— Kaitnieki, ierāvēji, likšu nošaut, tad būs par vēlu.

Gar kailajiem logiem, kam trūka aizkaru, bīstamas un nemierīgas aiztrauca baltas naktis. Alevtina skatījās uz vīra jauno, līdz nāvei izmocīto seju, uz iekritušajām acīm, uz viņa sausajām lūpām un, sirdij smeldzot, kaislīgi sapņoja: kaut viņš kļūtu par priekšnieku, par pašu galveno, par pašu pirmo, kaut visi no viņa baidītos, kaut viņa, Alevtina, varētu vizināties spilgti sarkanā, lielā automobilī, ar kādu reizēm brauca zvērinātā advokāta Gogoļeva laulene. Alevtinu grauza traka godkārība. Tikai paciesties līdz savai stundai, tad viņa parādīs, tad visi acis vien ieplētis. Bet pagaidām viņa gaidīja vīru, pēc sirds patikas lasīja grāmatas par kņazu, baronu un marķīzu dzīvi, ģērba Zeņķu kā kungu, tāpat kā Gogoļevu pāris ģērba savu Hugo: mežģinēs un samta svārciņos, neparastās beretēs un cepurītēs. Un burkānu tēju viņa lēja smalkās sakšu porcelāna krūzītēs.

Rudenī Stepanovs tika piekomandēts Astrahaņas flotes Revolucionārajai kara padomei. Alevtinu apmeklēja Rodiona draugi, deva padomu stāties darbā, atnesa pārtiku. Viņa pret tiem izturējās vēsi, saknieba lūpas, ilgi netērzēja. Visu, kas vīram pienācās vai tikai varbūt pienācās, viņa saņēma tukšajās Pēterburgas noliktavās. Un viņa ātri iemācījās pateikt vārdus, kas, pēc viņas domām, bija nepieciešami.

Ieperinājušies, ierāvēji! — viņa runāja, turēdama rokās apaļvaidzi Zeņu, kam tīšām bija uzmaukta galvā noplukuši sieviešu kapuce. — Bet komisāra sieva lai mirst badā. Nekas, aiziešu uz Čeku, tad jums sāks papēži svilt. Padrebinās jūs, buržuju dzimumu. Pieliks kādu pie sienas — tūlīt marmelāde atradīsies.

Marmelāde atradās, tomēr viņai klājās ļoti grūti. Spožā automobiļa nebija, par zīdiem un melnām salmu cepurēm neviens pat nedomāja. Bet Alevtina gaidīja, gaidīja spītīgi, spīvi, nikni. Gan viņa piespiedīs «savējo» darīt visu! Ar mani jokus nedzīsi, neesi uz tādas uzķēries. Savā tukšajā istabā viņa iztēlē skatīja dārgo, dažādo un apbrīnojamo lietu jauko pasauli: kokgriezumiem un vara apkasa lumiem rotāti skapji, pilni ar smaržīgiem tērpiem, «čependela» krēsli — viņa bija iegaumējusi šo nosaukumu, — flakoni, boa, sabuļādas, cimdi, peņuāri, paklāji, gaiši zila vannas istaba kā baronam Rozenavam Furstates ielā, plīvuri, pūdera kārbas, servīzes, galdiņi uz riteņiem. Visu to Alevtina bija kādreiz redzējusi un gribēja, lai tas piederētu viņai, gribēja atvērt durvis no istabas uz istabu un būt saimniece, pavēlniece, īpašniece . . .

—    Istabu anfilāde! — viņa ar sausām lūpām čukstēja, un viņai likās — tie ir ļoti skaisti vārdi. — Ziemeļekspi esis! Zuli, aiztaisiet kamīnu ar ekrānu!

Vai arī milzīgas kārbas ar šokolādes konfektēm..,

Nekas, viņa pagaidīs!

Viņa gaidīs ilgi, kamēr savu sagaidīs.

Bet Rodions Mefodijevičs pa to laiku klaiņoja pa Ukrainu, tvarstīdams Ņestoru Mahno. Trīstūkstoš verstis atkāpās atamans, neielaizdamies kaujā, nokausēdams Stepanova vienību. Tepat netālu pa stepes ceļiem traucās mahnoviešu rati, bagātās sādžās viņi atstāja izsmējīgas zīmītes; sirmi, sadrūmuši, bagāti sīkstuļi cienāja Stepanova ļaudis tikai ar ūdeni. Un šīs svelmainās vasaras naktīs ducināja pavisam miermīlīgi, pat omulīgi negaisi, lija stipri, silti lieti.

Kopā ar Revolucionārās kara padomes pilnvarotajiem un vēl četriem čekistiem Stepanovs tika nosūtīts pie Mahno, lai noslēgtu pamieru un pārliecinātu Mahno ļaudis nekarot. Visi seši komunisti, kam Frunze uzticēja šo uzdevumu, iznākdami no Dienvidu frontes virspavēlnieka vagona, neloloja nekādas cerības, ka atgriezīsies dzīvi.

Starobeļskā zemā kleķa mājiņā, kas bija caurcaurēm piesūcināta ar smaržām, gleznaini uz pēļa atlaidies, gulēja Ņestors Mahno, bakurētains, sviedriem klāts, dzeltenām acīm. Ap viņu sēdēja un stāvēja uzticības vīri ar pakausi atbīdītām karakula papahām.

—    Varbūt parunāsim bez ieročiem? — jautāja atamans un atmeta garos matus. — Man nepatīk ieroči, es esmu miermīlīgs, labsirdīgs cilvēks …

—    Tu un — labsirdīgs! — Stepanovs atbildēja un mauzeri nenolika.

Trīs mēnešus Rodions Mefodijevičs netika gulējis gandrīz nemaz: Mahno kuru katru brīdi varēja nogalināt

\

viņus visus sešus, turklāt viņi dzīvoja Mahno bandītu nodaļās katrs atsevišķi. Tomēr lēnais un rūpīgais darbs pamazām sāka nest augļus: aizvien vairāk mahnoviešu šaubījās par savu atamanu, aizvien skaļāk runāja par pamieru ar boļševikiem. Un, kad iznāca padomju varas dekrēts, ka zeme uz deviņiem gadiem tiks atdota zemnieku rīcībā, Rodionam Mefodijevičam vairs nebija pamata domāt, ka mahnovieši viņu nodurs.

Tomēr dažas piemiņas no tā laika Stepanovs saglabāja uz visu mūžu: virs locītavas baloja brauniņa lodes atstāta rēta, kāda šķemba iestrēdza lāpstiņā, ilgi smeldza ievainojums apakšstilbā …

. .. Reiz klusā vakarā divīzija, kurā par komisāru bija Baltijas matrozis Stepanovs, izgāja Azovas krastā. Karavīri devās peldēties, bet Rodionu Mefodijeviču pēkšņi pārņēma ilgas, viņš juta, ka viņam noteikti jābūt jūrniekam, ka bez jūras viņš nevar dzīvot, ka pienācis laiks atgriezties pie sava īstā darba.

Un tad sākās tik grūta dzīve, ka salīdzinājumā ar to pilsoņu kara gadi likās tīrais nieks: vajadzēja mācīties. Vajadzēja apgūt algebru, ģeometriju, trigonometriju, vajadzēja rasēt, lasīt, angļu un vācu valodā, orientēties vēsturē, vajadzēja gatavoties, lai pēc kāda laika vairs nestāvētu uz tiltiņa blakus virsniekam jūras kara speciālistam, bet gan pats komandētu mīnu kuģi vai drednautu, kuģu eskadru vai pat līnijkuģi.

Iznesīgie, ironiskie, izsmalcinātie, blazētie pasniedzēji «dīdīja» nākamos kara jūrniekus visās disciplīnās daudz stingrāk, nekā bija «dīdījuši» muižnieku dēliņus.' Strādnieku puiši, bijušie matroži, komendori, minētāji, pilsoņu kara elli izgājuši, vēl tajos gados nokavēto miegu neizgulējuši, stāvēja kā sveces, kad ar viņiem pamācīgi runāja pedagogi, no kuriem dažam labam tikai nesen bija labpaticies atzīt padomju varu. Un bieži, ļoti bieži Stepanovs dzirdēja saltos vārdus:

— Kāpēc nesaprotat? Tāpēc, mīļais, ka jums trūkst vispārējās attīstītas. Bet to nevar uzreiz iegūt. To uzsūc ar mātes pienu. Un pie inteliģences, kas tik nepieciešama kuģa komandierim, nevar tikt ar iekaišami, un atvainojiet, ja nerunāju kā marksists… tā ir iedzimta īpašība …

Kursants Rodions Stepanovičs nobālis klusēja. «Tu melo, kontra,» viņš domāja, «melo, vēl tu redzēsi, kādi mēs kļūsim pēc pāris desmitiem gadu. Redzēsi un no brīnumiem noģībsi, bet tad būs par vēlu, mēs kļūsim daudz inteliģentāki nekā jūs, kleinkāji!»

Viņš gulēja četras stundas diennaktī, ne vairāk. Bet katru dienu skuvās ar veco bārdas nazi, kuram uz spala bija rakstīts «svētdienai». Ar vārdnīcas palīdzību, vēl vietām nepareizi izrunādams vārdus, viņš jau lasīja angliski ne tikai speciālos jūrnieku terminus un frāzes, bet veselus rakstus, kur tika aprakstīti dažādi gadījumi no jūras kara prakses: tie varēja viņam noderēt. Ar saviem biedriem — Baltijas, Melnās jūras un Azovas jūrniekiem viņš centās, cik iespējams, runāt angļu valodā, pie tam tā, kā, pēc viņu domām, runā lordi savā admiralitātē, — caur zobiem, papirosu kūpinot un nekad nesteidzoties. Ap šo laiku augstākā matemātika Rodionam Mefodijevičam atklājās pavisam citā gaisma, tā viņu ne tikai vairs nebiedēja, bet pat iepriecināja. Tas pats iznesīgais un smalkais pasniedzējs, kas vēl pavisam nesen paskaidroja Stepanovam, ka inteliģence ir iedzimta īpašība, tagad nejauši izmeta:

— Spējīgs nelietis tas Stepanovs.

Tajos gados šie nejauši izmestie vārdi Rodionam Mefodijevičam bija visaugstākā uzslava, ienaidnieks atzina sevi par uzvarētu, tas tomēr kaut ko nozīmēja.

Alevtina žāvādamās un staipīdamās pastāvīgi žēlojās par nogurumu un garlaicību. Viņa pilnīgi neko nedarīja, toties bieži gāja ciemos pie kaut kādām, kā viņa izteicās, «dāmām», un šīs «dāmas» apmeklēja viņu. Atstiepušas mazo pirkstiņu, viņas dzēra tēju no plānām, gandrīz caurspīdīgām krūzītēm, mīlinājās ar Zeņķu, gurdi un miegaini tērzēja. Un šīs viņu sarunas bija savādas un vārdi svešādi. Frizūru viņas sauca par «bubikopfu», Zeņka viņām izskatījās pēc «infanta» trimdā, krēsli iedalījās divās grupās — «modern» un «rokoko», bet Vladimiras klubā pēc viņu nostāstiem «tika taisīts kapitāls no nemainīgas valūtas». Pat Parīzes smaržas «šanels» viņas prata dabūt — vienu pudeli uz visām.

Ar Stepanovu dāmas runāja reti un vienmēr zobgalīgi godbijīgā toni. Rodionu Mefodijeviču bija pieņemts saukt par «mūsu nākamo Nelsonu» vai Maratu ar piebildi: «Kas bija pēdējais, tas kļūs par pirmo.» Par atbildi uz šīm uzrunām viņam gribējās lamāties kā vecajos pirmsrevolūcijas laikos vai paķert, nosviest uz grīdas un sadauzīt smalkās druskās Alevtinas «veco sakšu porcelānu». Neko tādu viņš, protams, neizdarīja, bet, pieri saraucis, sēdās pie ļodzīgā rakstāmgalda un ierakās savās grāmatās, konspektos un burtnīcās.

Varja bija vēl pavisam maziņa. Alevtina viņu mīlēja daudz mazāk nekā Zeņķu. Dēls viņā vienmēr modināja tādu kā žēlumu, un Rodions Mefodijevičs dažu labu reizi dzirdēja, ka viņa, pār aizmigušo Zeņu pārliekusies, čukstēja rūgtus vārdus:

—    Manu nabaga bārenīt, padēliņ, bērnucīt, maziņš, dumiņš, māmiņa neļaus tev pāri darīt, nevienam neļaus, nebaidies, bārenīt. . .

—    Kas tad viņam dara pāri? — Stepanovs reiz sašutis jautāja. — Ko tu mels niekus? Viņš pats visus moka, nekur no viņa nav glābiņa, vakar sasita pudeli ar tušu, bet kad piedraudēju, ka s^plunīšu aiz ausīm …

—   Būtu savējais, nedraudētu! — Alevtina atbildēja. — Varjai pat pirksts netiek piedurts.

—    Bet vai es Zeņu kādreiz esmu aizticis? — Rodions Mefodijevičs samulsa.

Alevtina neatbildēja, kaut ko aizmigušajam Zeņkam čukstēdama. Stepanovs paraustīja plecus un atkal pievērsās saviem rasējumiem. Pie sienas vienmērīgi tikšķēja pulkstenis, savā gultiņā reizēm iekunkstējās Varvara, Alevtina šķirstīja grāmatu. It kā būtu ģimene, bet kas tas ir — ģimene?

Nebija laika par to padomāt. Viņš vienmēr steidzās. Steidzās laiks, steidzās visa zeme, viņš nedrīkstēja atpalikt. Avīzes, grāmatas, sapulces, mītiņi, populārzinātniskas lekcijas — viss viņu interesēja, visu vajadzēja paspēt. Un, kad Alevtina ar Gogoļevas vārdiem sūdzējās par «savu nomākto garastāvokli», Rodions Mefodijevičs saīga, mirkšķināja acis, neatbildēja. Bet reiz noskaities sacīja:

—    Es tev, Aļa, neesmu nekāds cirka mākslinieks. Simtiem reižu esmu teicis: atrodi sev nodarbošanos. Tev tagad neviens ce|š nav slēgts, mācies kaut vai par pašu tautas komisāru …

—    Diezgan esmu strādājusi! — viņa saniknota atcirta. — Mētājos apkārt no sešpadsmit gadiem. Pat no piecpadsmit. Un tagad man ir tiesības atpūsties kā cilvēkam. Kaut gan — kas nu tā par atpūtu, pat kalponi nevar pieņemt .. .

—    Tev? Kalponi? — viņš brīnījās. — Un no kurienes tev tādi novecojušies izteicieni? Tagad saka mājkalpotāja, nevis kalpone.

—    Pieņem mājkalpotāju! — viņa iesmējās. — Man vienalga, kādā vārdā saukt, bet pēc revolūcijas man nav nepieciešams .. .

—   Muļķe! — gurdi nolamājās Stepanovs.

—    Tu pats esi muļķis! — viņa atbildēja. — Revolucionārs matrozis! Ko tu esi dabūjis par saviem ievainojumiem? Stāvokli sabiedrībā? Vai vismaz piecistabu dzīvokli? Mati jau sākuši sirmot, bet vēl arvien mācies kā ģimnāzists! Dzīvojam no algas līdz algai un ja nebūtu manu kombināciju …

—    Kādas kombinācijas? — viņš nobālis jautāja. — Kas tās par kombinācijām?

Viņa izbijās un neatbildēja.

Drīz pēc tam Zeņkam konstatēja tuberkulozi. Ārsti teica, ka viņš nekādā ziņā nedrīkst dzīvot Petrogradā. Alevtina uztraucās, atcerējās Vozņesenskasmežus, sāka izjautāt vīru par turienes guberņas pilsētu. Ārsti visi kā viens labvēlīgi atsaucās par mežiem, klimatu un Unčas upi. 1923. gada maijā Rodions Mefodijevičs aizveda savu ģimeni uz pilsētu, no kuras kādreiz tika sūtīts kalpot caram un tēvijai.

Viņa tuvs draugs — lidotājs Afanasijs Ustimenko arī bija turienietis, Afanasija māsa Aglaja sameklēja Alevtinai dzīvokli Proletāriešu ielā. Atraitnis Afanasijs un salmu atraitnis Stepanovs atgriezās Petrogradā, lai turpinātu mācības. Lēni ejošā vilciena vagonā viņi dzēra degvīnu, uzkoda vārītu cāli un aizrautīgi pārcilāja pilsoņu kara atmiņas, kā Afanasijs lidojis ar «sopviču», kā sviedis vimpeļus un proklamācijas-baltajiem un kā viņš divdesmitajā gadā notriekts.

—    Vai precēties netaisies? — Rodions jautāja.

—   Patiesību sakot — ne. Paskatījos uz tavu Valentinu un nolēmu — nav vērts.

—    Uz kādu Valentinu? Ak uz Alevtinu!

—   Viņa lika, lai saucot par Valentinu, — Afanasijs nožāvājās. — Par Alevtinu lai aizmirstot. Vai neiedzersim?

Viņi izdzēra vēl pa glāzītei un uzkoda skābētu ābolu.

—   Tev ir labs dēls, — Stepanovs sacīja. — Man viņš iepatikās.

—   Vai Volodja? Puisis tā nekas, tikai palaidnis..,

MEITA

…Atgriezties Ļeņingradā bijušā Alevtina, tagadējā Valentīna, negribēja, un Stepanovs ari pārāk neuzstāja. Viņš lielāko tiesu dzīvoja uz kuģa vai Kronštatē, kur īrēja no kādas vecenītes — bocmaņa atraitnes istabu. Visu brīvo laiku (bet tāda bija ļoti maz) Stepanovs lasīja. Viņam bija tuvu trīsdesmit, kad viņš pirmo reizi izlasīja «Karu un mieru», «Pagājību un apceri», «Kazakus», «Sesto palātu», «Mūsu laiku varoni». Sievu viņš nemīlēja, tāpat viņam bija skaidrs, ka viņa nemīl savu vīru. Bet mīlēt gribējās, gribējās nevis vecākajam palīgam Mihaļukam, bet mīļotai sievietei skaļi lasīt, kā Nataša Rostova pie tēvoča dzied, gribējās nevis ar Mihaļuku, bet ar mīļoto sievieti baltajās naktīs pastaigāties gar Pētera pieminekli, gribējās gaidīt vēstules un pašam rakstīt.

Un pēkšņi Stepanova dzīve savādi, krasi un priecīgi pārvērtās.

Valentina atrakstīja, ka netiekot galā ar Varju — viņa esot asa, rupja, neklausot, vajagot meiteni iegrožot. Būtu labi, ja tēvs varētu atbraukt un šinī ziņā palīdzēt.

Stepanovs padomāja un lika atsūtīt Varvaru uz Kronštati.

Viņš meitu sagaidīja Ļeņingradā.

Un, pats nesaprazdams, kas ar viņu notiek, pacēla skuķēnu uz rokām un sāka skūpstīt vasaras raibumiem klāto pierīti, bizītes, kaklu, vārgos pleciņus. Varja klusi iespiedzās un ar visu augumu piekļāvās pie tēva balto jūrnieka formas svārku rupjā auduma.

Tā viņam pavērās lielā tēva laime.

«Cilvēks nevar dzīvot bez mīlestības,» Stepanovs šinīs dienās domāja. «Nevar un nedrīkst. Kas par to, ka nelaimējās ar laulību, toties laimējās ar meitu. Viņu var mīlēt, var laimīgi mīlēt.»

Bocmaņa atraitne iesēja Varvarai matos zilas lentas. Stepanovs uzāva meitenei lakotus zābaciņus, paņēma pie rociņas un veda uz kuģi. Diena bija vējaina, putekļaina, karsta, no ūdens dvesmoja vēsums, viņš veda Varju uz savu īsto māju, pie saviem patiesi tuvajiem cilvēkiem, un viņam trīsēja zods, ko viņš nupat skujoties bija sagriezis. Pa ceļam tēvs ar meitu sarunājās kā pieauguši. Varja lika zābaku purnus mazliet uz iekšu, brīnījās par kaijām, par «lielo» ūdeni un par «pārāk» gaišajām debesīm. Bet viņš jautāja meitai, kāpēc viņa neklausa mātei, kāpēc ir asa, kāpēc izturas rupji.

—    Ak, liecies mierā! — Varja sacīja. — Šodien tik jauki, bet tu tāpat kā mamma.

Varja nebija ne asa, ne rupja. Viņa bija neatkarīga, iekšēji brīva, ļoti labsirdīga. Leģenda par Varvaras rupjību sākās ar viņas pirmo skolas dienu. Otrā stundā mazā Stepanova piecēlās un, kārtīgi salikusi visas savas grāmatas un burtnīcas, devās uz durvīm. Skolotāja sašutusi sauca Varvaru atpakaļ. Bet meitene atbildēja, jau aiz sliekšņa stāvēdama:

—    Man gribas ēst.

Viņa devās tieši uz māju, maziņa, ar bizīti pakausī, ducīga, sabozusies. «Jevgeņijs nekad tā nebūtu darījis!» Alevtina iesaucās. Un Jevgeņijs apliecināja, ka šis notikums esot šausmīgs.

Pēc tam Varja uzdāvināja savu jauno priekšautiņu kaimiņu meitenei, teikdama, ka viņai esot divi priekšauti, bet kaimiņienei — neviena. Un Zeņkas siksnu viņa atdeva tēvocim Sašam — apmetējam, Zeņam bija daudz siksnu, bet tēvocis Saša jozās ar virvi. Valentina Andrejevna Varvaru nopēra. Meitene neraudāja, bet nekad vairs mātei klāt neglaudās.

«Nebēdniece!» Varvaru sauca uz kuģa, un visi viņu mīlēja. Ak kungs, kā viņu lutināja kopkajītē un uz kvartērklāja — it visur, kur pazibēja viņas sarkanie, lāsainie svārciņi. Nekad viņa neuzmācās, neraudāja, nečinkstēja, vienmēr bija ar mieru paklausīt, un vienmēr priecīgs un izbrīnās pilns bija viņas plato, spožo acu skatiens…

Ziemā Varvara mācījās Kronštates skolā, un arī tas Stepanovam bija laimīgs laiks. Vakaros viņi gāja uz kino, divatā brauca uz Ļeņingradu skatīties teātra izrādes, kopā ar Varvaras draudzenēm viņš mācījās decimālskaitļus un kopā ar viņām rēķināja uzdevumus par tējas saiņiem un baseiniem. Bet pēc tam Varvara sēdēja pie patvāra un lēja krūzītēs tēju, bet Stepanovs lepni un gandrīz ska(i domāja: «Kāda man meita! Varvara Stepanova! Otru tādu visā pasaulē neatrast!»

Uz pavasara pusi nomira vecā bocmaņa atraitne, un Stepanovam vajadzēja doties jūrā. Viss kuģis pavadīja Varvaru. No lielas raudāšanas viņai bija uztūkuši sejiņa, tikko kājās turēdamās, viņa apsvieda savas tievās roķeles ap kaklu katram sarkanajam jūrniekam un katram komandierim, ar mīkstajām bērna lūpiņām pieskārās raupjajiem, vēja appūstajiem vaigiem un lūdza:

—    Atbrauc pie mums, tēvoci Miša, mums ari ir laba upe …

Vai:

—    Atbrauc pie mums, tēvoci Petja, pioniera goda vārds, atbrauc!

Vai arī:

—   Tēvoci Kost ja, atbrauc pēc demobilizācijas un paliec pavisam .. .

Ziemā Stepanovs ieradās pie savas ģimenes. Šajā mājā viņš ienāca kā svešs cilvēks. Zeņka, uz dīvāna gulēdams, lasīja biezu grāmatu ar bildēm, dēlam ap galvu bija tīkliņš. Otrā istabā dvesmoja tikpat stipras smaržas kā Ņestora Mahno kleķa mājiņā. Valentīna Andrejevna bija teātrī, Varvara pie draudzenes. Zeņka izstaipījās un jautāja:

—   Kas jauns, papa?

—    Nekas sevišķs! — Stepanovs atbildēja. — Ko tu lasi?

—    «Ņiva», 1894. gada izdevums, — Jevgeņijs sacīja. — Ļoti garlaicīgi.

—    Kālab tad lasi, ja tik garlaicīgi?

—    Ko tad lai iesāk?

Vēlāk atnāca Valentina Andrejevna, sārta, atkopusies, kažokā tērpusies, un ironiski sacīja:

—          O, lielajam jūras braucējam labpaticies mūs apmeklēt! Kāda laime!

Tagad viņa bija iemācījusies runāt ironiskā tonī.

Tēju dzēra no neparastas tējkannas, siers bija sagriezts ļoti plāni, desa — pavisam caurspīdīgās šķēlītēs, un neviens Rodionam Mefodijevičam nejautāja, vai viņš nevēlas pusdienas, vai viņam, ceļā nosalušam un nogurušam, neiedot glāzīti degvīna, vai neizcept kārtīgu olu kulteni.

—    Starp citu, es tev par to nerakstīju, — sieva sacīja,

—    tu jau atļaujies visas manas vēstules rādīt Varvarai, taču viņa ir kļuvusi pavisam neciešama. Pastāvīgi pazūd savu pionieru vidū, dzied rupjas dziesmas un uz maniem aizrādījumiem nere . . . nereo . ..

—   Tu gribēji teikt: nereaģē? — Stepanovs jautāja.

—          Pilnīgi! — Valentina dusmīgi iesaucās. — Un vispār viņa ir pārāk, pārāk padomju …

Rodions Mefodijevičs sarauca pieri, vaigu galos viņam parādījās ^arkani plankumi.

—    Kā to saprast?

—   Ļoti vienkārši!

—    Paskaidro, ja tas tik vienkārši.

—           Ko tur runāt, dumja kā zoss! — krēslā šūpodamies, sacīja Jevgeņijs. — Un par sevi pārāk augstās domās . ..

Divu nedēlu vietā Rodions Mefodijevičs mājā nodzīvoja trīs dienas. Visas trīs dienas viņš pavadīja kopā ar Varvaru, gāja uz slidotavu, apciemoja Ustimcnko ģimeni — krustmāti Aglaju un Volodju, apmeklēja teātri un pionieru vienības sanāksmē pat nolasīja referātu par PSRS Jūras Kara Floti. Varjai šis referāts lāgā nepatika.

—   Tu, tēt, runā pārāk vienkāršoti, — Varvara sacīja.

—   Mūsu zēni un meitenes ir attīstīti, viņiem nevajag ar karoti mutē liet.

Stepanovs tumši pietvīka.

—   Dzīvo un dzīvo, — nopūzdamās piebilda Varvara,

—  un visu laiku tevi tur par bērnu.

Tad viņa lika priekšā:

—    Zini ko? Neiesim uz māju vakariņot, redzi — tur ir ēdnīca, tajā var dabūt brīnišķīgu vinegretu! Reizēm — arī labas kotletes .. .

No vaska drānas drupatas slaucīdama un uz tēvu neskatīdamās, Varvara jautāja:

—    Kad tu pirmo reizi iemīlējies, tēt? Vai jau pusmūžā?

—    Ne nu gluži tā, — Stepanovs apmulsa.

—           Bet es zinu, ka ir ļoti agras mīlestības un ļoti stipras! — Varvara sacīja novērsdamās. — Jā, jā, ļoti stipras, šausmīgi stipras …

Rodions Mefodijevičs apjucis smaidīja. Pat šis pēdējais viņam tiek atņemts. Nē, nē, viņa vēl pārāk jauniņa!

—          Nesteidzies ar iemīlēšanos, — viņš klusu lūdza. — Gan pagūsi!

Bet Varja viņa vārdus nesadzirdēja. Varbūt nemaz neklausījās.

Naktī viņš aizbrauca.

Trešā nodaļa SĒNES

Kādā augusta svētdienā Varvara, Volodja un Volodjas draugs Borka Gubins aizbrauca sēņot uz Krāsmatu staciju. Sākumā viņi ņēma visas sēnes, pēc tam tikai baravikas. Diena bija pelēka, silta, smidzināja sīks lietutiņš. Viņi salija, patiesību sakot, nevis salija, bet piesūcās ar drēgnumu. Iekūra ugunskuru, uzcepa kartupeļus. Volodja stāstīja:

—    Nevis gudrot un fantazēt, bet meklēt, ko dara un slēpj sevī daba, — tā māca Bēkons. Ir arī īsāks formulējums: dabu uzvar tas, kas tai pakļaujas. Bet, manuprāt, ar tādiem uzskatiem tālu netiksi, tas ir visnotaļ gudrs, bet pasīvs viedoklis. No otras puses …

Varvara, aiz pieklājības sāņus novērsusies, aizsnaudās. Godbijīgais Borka Gubins pēkšņi ska|i nožāvājās, viņa labsirdīgajās acis sariesās asaras. Volodja apvainojās un uzklupa Gubiņām: nobirušās priežu skujas un lapas pajuka uz visām pusēm, Gubins iekrita ar kāju gruzdošajā ugunskurā un iekaucās. Varvara pamodās. Zēni plūcās, izspārdīdami trūdaino meža zemi, spiegdami no cīņas prieka, no sava spēka apziņas, jauni, veseli.

—    Bet es, — iesaucās Varvara, — kur tie citi, tur es arī, tur es arī!

Viņa uzmetās abiem zēniem virsū, un tūdaļ viņiem visiem trim kļuva neveikli. Varjas acīs parādījās apjukums.

— Muļķi tādi! — viņa sacīja gandrīz raudādama.

Varvara noraustīja svārkus un pievilka ceļgalus pie krūtīm. Volodja un Borka vairījās viens uz otru paskatīties.

—    Tu nejaucies starpā! — Ustimenko pēc brītiņa sacīja. — Kur divi plēšas, tur trešais lieks . .. Kur mans nazītis, Borka?

Un viņi abi izlikās, ka meklē nazīti.

Bija tik neērti, ka Borka sāka pat dziedāt, bet apmulsa un pārgāja u? saviem dzejoļiem:

LIsl rudens lietus, sīks un kluss, Un kolhoznieks strebj kāpostus, Aiz stūra bajans dziesmu dzied, Mums jaunā mājā jāieiet. ..

—    Ek, Boris, — Ustimenko sacīja, — ko tu ar to noņemies?

Pēc tam viņi gāja uz staciju. Vēl aizvien smidzināja lietus. Šad tad iečīkstējās smagie sēņu grozi. Bija jau vakars, kad noguruši, nomocījušies un dusmīgi viņi visi trīs iznāca uz dzelzceļa uzbēruma un ieraudzīja pūli. Pie pašām sliedēm, šausmīgi locīdamies un gārgdams, vēl pie pilnas samaņas gulēja ganiņš, apmēram četrpadsmit gadu vecs. Gan gulšņi, gan sliedes, gan ar treknu mazutu nolaistītais dzelzceļa balasts bija vienās asinīs. Pa gabaliņu no ganiņa gulēja ar autu aptīta un vecā dubļenē iemaukta kāja, mazliet tālāk vaimanāja vecenīte, zemnieki drūmi klusēja, nezinādami, ko ar zēnu iesākt. Turpat tuvumā krampjaini spārdījās aita, kas ari bija tikusi zem vilciena.

Volodja izspiedās cauri pūlim, norāva savu kreklu un, no šausmām nobālis, nemākulīgi steidza uzlikt uz stumbeņa žņaugu. Kāds viņam palīdzēja, tikai vēlāk viņš atskārta, ka tā bijusi Varvara. Zemnieks ar caurumainu salmu cepuri galvā Volodjam pakalpīgi sniedza nobraukto kāju. Volodja draudīgi nolamājās. Borka aizskrēja uz staciju. Pēc minūtēm divdesmit atbrauca drezīna ar ārstu un nestuvēm.

—    Kas uzlika žņaugu? — jautāja sirms dzelzceļa ārsts.

Zemnieks, kuram galvā bija salmu cepure, parādīja uz

Voiodju.

—   Students?

Volodja neatbildēja.

—          Visi piedzēruši, velni tādi! — ārsts sūdzējās. — Šodien baznīcas svētki. Ko tu vaimanā? — viņš uzsauca sirmgalvei melnajā tērpā. — Vai aitas žēl?

Un, pamājis ar galvu uz drezīnas pusi, pavēlēja Volodjam:

—   Sēdies!

Mazā dzelzceļa slimnīeiņā ārsts lika iedot Volodjam uzsvārci un pats ņēmās šjircināt ganiņam serumu pret stīvuma krampjiem. Uz īsu brīdi Volodjam kļuva slikti. Kā pa sapņiem viņš dzirdēja nīgru balsi:

—           Neko teikt, ziķeris. Pirmajam kursam nav slikti. Galvenais — viņam ir ķēriens. Ko jūs tā nobālējāt? Māsiņ, dodiet viņam paostīt ožamo spirtu… Lai iziet svaigā gaisā.

Uz soliņa pie slimnīcas sēdēja Varja ar Borisu.

—    Kur tavs grozs? — Boriss jautāja.

Ustimenko paraustīja plecus. Viņam bija nelabi. «No manis ārsts neiznāks!» viņš bēdīgs domāja. «Nekad neiznāks!»

Turklāt bija nepatīkami, ka pazudis grozs. Sēņu viņam nebija žēl — jupis ar viņām, bet tā kā drusku kauns.

Pēc divām dienām Ustimenko izlasīja rajona avīzē rakstiņu par vienkāršu padomju studentu, kas rīkojies apķērīgi un vīrišķīgi, likdams lietā savas pamatīgās zināšanas, un, savu uzvārdu nenosaukdams, pazudis. Rakstiņš beidzās ar morāli, ka tikai mūsu zemē iespējami tādi nezināmi varoņi. Boriss Gubins pastāstīja par šo gadījumu visai klasei, un, kad Volodja pirmajā septembrī ienāca savā desmitajā «b», viņam sarikoja īstas ovācijas. Bet krustmāte Aglaja vakarā sacīja:

—          Nu, nepazīstamais varoni, izstāsti visu pēc kārtas. Man gribas zināt.

—   Vai Varja izpļāpāja?

—    Iespējams.

—    Saproti, es nopirku kara ķirurģijas mācības grāmatu,

—    Un tad?

—          Tur arī izlasīju. Bet ārsts no manis neiznāks. Kauns atzīties, bet man iekšā viss sagriezās …

—    Sākumā visiem griežas, — krustmāte sacīja, ar spožām acīm uz brāļadēlu skatīdamās. — Vai tu maz vari iedomāties, kā man viss griezās, kad es no veļas mazgātavas nokļuvu strādnieku fakultātē?

Pēc šī notikuma stacijā Varvara kļuva pavisam rāma un Volodjam nekad nerunāja pretī. Tikai Jevgeņijs izturējās pret notikušo ironiski.

—    Bet baravikas nospēra? — viņš jautāja tīši pretīgā balsī. — Dari vēl citiem labu!

—    Varbūt gribi, lai tev saliek pa purnu? — vaicāja Volodja.

—    Puika! — Jevgeņijs stingri noteica. — Vienmēr tikai kauties!

—    Ir gadījumi, kad strīdēties nav vērts, — Volodja atbildēja. — Labāk vienreiz iekrāmēt — un viss!

—    Bet tiesa? — Jevgeņijs prātīgi jautāja. — Vai tu domā, ka es tādā gadījumā neiesūdzētu tevi tiesā? Un tad tev, mīļais, piespriestu spaidu darbus …

Volodja ar izbrīnu paskatījās uz 2eņu. Bet 2eņa nejokoja, mierīgs, tērpies labi pašūtā jungšturmieša blūzē, ar ādas portupeju pār plecu. Tādus pat uz plakātiem zīmē. «Varbūt tiešām vajadzētu viņam iekrāmēt?» Volodja nodomāja. Bet pēkšņi viņam kļuva garlaicīgi, viņš nopūtās un aizgāja.

«TĒVI UN DĒLI»

Vēl skolā mācīdamies, Volodja cieši sadraudzējās ar Sečenova institūtu. Borka Gubins viņam pastāstīja, ka pie dažām medicīnas institūta katedrām pastāvot studentu pulciņi, ko varot brīvi apmeklēt, un Ustimenko sāka iet pie patanatoma Gaņičeva. Resnais, mazais profesors, kam nebija neviena mala uz galvas, diezgan drīz ievēroja nepazīstamo jaunekli ar garo kaklu un, neko viņam nejautādams, bieži vien stāstīja il kā viņam vien. Skolā Volodjam gāja labi, bel skolotāji izturējās pret viņu ar aizdomām un daži — ar nepatiku. Pedagogu padomes sēdēs viņu sauca par «brīnumbērnu», bet mācību daļas vadītāja Tatjana Jefimovna ne vienreiz vien kategoriski paziņoja, ka Vladimirs Ustimenko esot individuālists ar neskaidru pasaules uzskatu un neko labu viņa no šī pašpārliecinātā jaunekļa negaidot. Ne visi skolotāji bija vienis prātis ar mācību daļas vadītāju, bet viņai nepiekrist nozīmēja sanaidoties, un sanaidoties nevienam negribējās. Jo tālāk, jo vairāk Volodja nokaitināja pedagogus, nokaitināja ar savu dziļdomīgo klusēšanu, kas mainījās ar bērnišķīgām, skaļām nerātnībām, nokaitināja ar noslēgtību un vēsumu, nokaitināja ar iekšējo dzīvi, ko viņš dzīvoja neatkarīgi no skolas normatīviem, nokaitināja ar to, ka viņš bija «pats par sevi» un mūžīgi meklēja, nevis samierinājās ar mācību grāmatu nemainīgajām patiesībām.

«Medicīna!» Volodja naktīs dedzīgi domāja. «Kaut liktu pie tās ātrāk, kaut tikai ātrāk, tur viss skaidrs, noteikts, tur vienīgā īstā patiesība!»

Bet Fjodors Vladimirovičs Gaņičevs sacīja ar sarkastisku smaidu:

—    Simt reižu pārdomājiet, pirms nākat pie mums. Hipokrats cieši piekodinājis, ka ārstam jāsaglabā labs un slimniekam patīkams izskats, bet tas, ja tā labi apdomā, nav nemaz tik vienkārši! Tāpat nav viegli pārvarēt savu patmīlību, lai sekotu otram Hipokrata padomam: ja pašam rodas šaubas, bez vilcināšanās jāsauc talkā citi ārsti, kas izskaidrotu slimnieka stāvokli un ieteiktu līdzekļus, ko šinī gadījumā lietot…

Un pamācīgi turpināja:

—   Lasiet Gēti, dārgie draugi! Ar Mefistofeļa muti tiek paustas gaužām rūgtas patiesības, kas nav zaudējušas nozīmi līdz pat mūsu dienām. Ja ari kāds no jums ir dzirdējis Guno operu, tad ar to vēl par maz. Lasiet vēlreiz un vēlreiz, pārdomājiet un pārbaudiet, vai ikvienam no jums pietiks spēka, lai, saduroties ar dzīvi, nepadotos vislielākajam kārdinājumam — automātiskai dienesta pienākumu izpildei…

Ritmiski sizdams pie zemes resno kāju, kas bija ieauta spoži nospodrinātā zābakā, viņš, saitei mētājoties, skaitīja vāciski un turpat uz vietas tulkoja:

Ir viegli izprast medicīnas garu — Vien vajag mācīties un faktus krāt, Un beigās ļaut bez gudrošanas garas, Lai notiek dieva prāts …

Nesaudzīgi un nikni viņš stāstīja jaunatnei par mediķu cunftes noslēgtību senāk, par iedomīgiem un stulbiem večiem, kas centušies apslāpēt talantīgu jaunekļu domu tikai tālab, ka šī doma sējusi nemieru, pēc atmiņas citēja zvēresta tekstu, kas bijis jāskaita tiem, kuri agrākos laikos beidza slaveno Boloņas universitāti.

—    «Tev jāzvēr,» — dusmīgi acīm spīdot, svinīgi un pat augstprātīgi skandēja Fjodors Vlaclimirovičs, — «ka svēti glabāsi mācību, ko Boloņas universitātē un citās slavenās skolās izskaidro un māca doktori un profesori saskaņā ar autoriem, kuru patiesību pierādījuši daudzi gadu simteņi. Tu nedrīksti pieļaut, ka tavā klātienē tiek apstrīdēts vai nopulgots Aristotelis, Galilejs, Hipokrats un citi vai arī viņu principi un slēdzieni.. .»

Lūdzu, lieciet vērā, ko nozīmēja šādi formulēts zvērests: tas bija zinātnei kaklā uzmesta cilpa. Cilpa! — Gaņičevs komentēja. — Jo viss jaunais saistījās ar bijušo vērtību pārvērtēšanu, taču ne vien diženā Aristoteļa, Galileja, Hipokrata, bet arī citu — velns zina kas tie par citiem — apšaubīšana veda pie svētā inkvizīcijas ģenerāļa un no turienes — uz sārtu. Gluži dabiski, tajos laikos daūdzi talantīgi cilvēki atteicās no kalpošanas zinātnei, visnotaļ aizbildinādamies ar mūsu tēva Hipokrata vārdiem: «Māksla ir mūžīga, dzīve īsa, eksperiments bīstams, secinājumi apšaubami!» Tomēr Džordano Bruno izvēlējās citu ceļu, kas atšķīrās no to laiku diplomēto āmurgalvu taciņām. «Es esmu neeksistējošas akadēmijas akadēmiķis,» par sevi sacīja lielais Bruno, «un starp svētajiem gara tumsības tēviem man kolēģu nav!» Kā jūs zināt, beigas bija traģiskas …

Šis druknais cilvēks mācīja šaubīties, viņš jau laikus gribēja pasargāt institūtu no kārtīgiem teicamniekiem, iekalējiem, no memmes meitiņām un no garlaicības māktiem jaunekļiem, kas vēl nav apjautuši savas spējas. Viņš mācīja mūžīgi meklēt, likdams noprast, ka nekādas ārstu rokas grāmatas, mācību grāmatas un centīgi pierakstītas lekcijas nepalīdzēs nākamajiem «Eskulapa bērniem», kā viņš mēdza izteikties, ja vien viņi paši nerimti nemeklēs.

—    Bet mācību grāmatas taču neviens nav atcēlis? —

Gaņičevam reiz jautāja Volodjas kaimiņš Šervuds — blonds desmitās klases audzēknis ar sārtiem vaigiem un apaļām acīm.

—    Mācību grāmatas arī ir dažādas, — Gaņičevs domīgi atbildēja. — Piemēram, mums savā laikā tika rekomendēts parakstīt tā saucamos «nekaitīgos līdzekļus», lai nomierinātu cietēju un viņa tuviniekus, lai saglabātu medicīnas reputāciju. Toreiz, kad es studēju, farmakoloģija mūs iepazīstināja ar lielu daudzumu medikamentu, kas uz organismu neiedarbojas. Bija arī tādas mācību grāmatas, no kuram veselas ārstu paaudzes mācījās uzstādīt diagnozi, pamatojoties uz medikamentu, kas attiecīgā gadījumā palīdz. Sapratāt? «Јx iuvantibus».

—    Savādi!—Šervuds sacīja.

—    Senos laikos, — Gaņičevs turpināja, — ārstēja ar visu ko: ar apvārdošanu, ar astroloģiju, pret podagru un reimatismu deva vardes aknas, nieru slimības dziedināja ar lauvas attēlu uz zeltīta fona, dzelteno kaiti — ar struteņu uzlējumu, jo šis uzlējums ir dzeltenā krāsā, tāpat pastāvēja uzskats, ka smadzeņu apjoms mainās atkarībā no Mēness fāzēm, bet jūras paisums un bēgums ietekmē asins cirkulāciju. Ar sava Veralda muti Moljērs pilnīgi pareizi teicis, ka viss tādas ārsta mākslas diženums slēpjas svinīgā daiļrunībā, zinātnes terminiem piebārstītā pļāpāšanā, kas aizstāj domu ar vārdiem un rezultātus — ar solījumiem.

—   Vai ari mūsu dienās ir tādi gadījumi? — centās izzināt apaļacainais puisis.

—    Grāmatas raksta cilvēki, un medicīnas pasniedzēji ari ir cilvēki, — Gaņičevs turpināja, it kā nebūtu dzirdējis ziņkārā, gaišmatainā puiša jautājumu. — Un pat izcili ārsti ir tikai cilvēki. Pastāv bīstama, man gribētos pat sacīt, kaitīga, zemiska, satrunējusi tendence — pasludināt pagātnes lielos mediķus ārpus kritikas, visādi noklusējot tās muļķības un kļūdas, ko pielaiduši paši ievērojamāķie pagātnes dižgari. Tas kavē zinātnes attīstību. Saprotams, kļūdās arī mūsu dienu lielākie zinātnieki un dažu labu reizi sarunā muļķības. Un ar šīm kļūdām, tā kā tās pielaiduši «paši cienījamākie» vai pat akadēmiķi, piebāž ļaudīm galvas. Tālab jums vajag domāt pašiem, citādi jūs būsiet nevis īsti ārsti, bet Moljēra varoņi, par kuriem raksiīts: «Teiks viņi latīniski jums vien to, ka jūsu meita

slima!»

—    Vecs ciniķis! — Volodjam iečukstēja apaļacainais Servuds.

—    Bet jūs — jauns stulbenis! — Ustimenko atbildēja.

—   Paklausieties! — ieķērcās Šervuds.

—   Vai jums kāds jautājums? — Gaņičevs jautāja.

Volodja klusēja.

Jau pirmajā ceturksnī viņš pārstāja uzdot jautājumus, uz kuriem dažs labs skolotājs nevarētu atbildēt. Bet pats atbildēt uz skolotāju jautājumiem tā, kā viņi to būtu gribējuši, viņš nespēja sava iedzimtā, robustā godīguma dēj. Tālab Volodjas izsaukšana pie tāfeles klasei vienmēr bija tikpat kā izrāde. Protams, viņš zināja mazāk par pedagogu, bez šaubām, viņa zināšanas bija daudz paviršākas, bet viņš aizvien zināja plašāk un bieži vien stāstīja to, kas nebija mācību grāmatā un ko nezināja pat pasniedzējs. Un dažu labu reizi gadījās, ka Volodja ar savu atbildi pamodināja desmitās «b» klases domu, un skolnieki laimīgi sastinga, klausīdamies Volodjas un Ādama vārdu divkaujās.

—   Tas ir vistīrākais ideālisms, mistika, reliģiska tumsonība! — Ādams kliedza.

—   Marksistiem jāizprot fakts, kas jau pāraudzis eksperimenta stadiju, nevis vienkārši šis fakts jānolamā! — Ustimenko atbildēja stingri un mierīgi. — Es jums izklāstīju faktu, bet jūs lamājaties . ..

Un viņš mierīgi gāja uz savu vietu, bet Ādams pa to laiku ar nervozu rokas vilcienu sākumā ierakstīja žurnālā divnieku, bet pēc tam pārtaisīja to par piecnieku. Jegors Adamovičs bija aprobežots, tomēr godīgs cilvēks. Un biedri slepeni rādīja Volodjam īkšķi un rakstīja cits citam zīmītēs: «Sadeva gan!», «Prieks un lepnums!», «Interesanti, kas no viņa iznāks?». Bet Volodja to nemanīja, nedzirdēja un neredzēja. Viņš jau sēdēja savā solā un lasīja par asinsriti, grāmatu, ko bija dabūjis tikai līdz rītvakaram, līdz institūta pulciņa nodarbībām. Sešpadsmitajā gadsimtā spāņu ārsts Servets butu līdz galam atrisinājis asinsrites mīklu, bet beidza savu dzīvi uz sārta! O, nelieši!

—    Ko tu murmini? — Volodjam jautāja blakussēdētājs Rižikovs.

—    Kas? — Ustimenko brīnījās.

Un tomēr institūtā viņš tik tikko iekjuva. Izvēlējies sacerējumam Turgeņeva «Tēvus un dēlus», viņš pievērsās vienigi Bazarovam, un ar sev raksturīgo dedzību nosauca Bazarovu par «jaunu, vēl neietu ceļu cirtēju krievu zinātnē», bet pašu nabaga Ivanu Sergejeviču par «muižnieku kārtas Oblomovu», kas raksta tikai tālab, lai radītu mākslu mākslas dēļ vai, vēl ticamāk, īsinātu laiku un atpūstos no Viardo koloratūras klausīšanās. Šī vecmodīgā frāze Volodjam tā iepatikās, ka viņš to pat pasvītroja ar viļņainu līniju, protams, neiedomādamies, ka eksaminatorei tieši pēc šīs frāzes būs jādzer baldriāns ar maijpuķīti. Izvilkumi no Volodjas sacerējuma tika lasīti priekšā uzņemšanas komisijas sēdē, zināms, vispārējiem smiekliem un nelabvēlīgiem starpsaucieniem atskanot. Nesmējās tikai Gaņičevs. Un, tā kā institūtā viņu cienīja un drusku no viņa baidījās, tad visi ievēroja, «kā» viņš nesmejas.

—    Saprotams, jauneklis kļūdījies, — Gaņičevs sacīja domīgi un drūmi. — Stipri un rupji kļūdījies. Bet viņš taču tā do-o-mā. Dārgie draugi, ņemiet vērā, viņš nav centies nolikt eksāmenu un mums izpalikt, viņš nav centies parādīt mums sevi labvēlīgā gaismā, viņš aizstāvējis Bazarovu. Savas jaunības dēļ Ustimenko vienkārši nezina, nav paguvis uzzināt, ka viņš nav pirmais, kas Krievijā aizstāv Bazarova kungu. Tālab no aizvainojuma pārcenties. Bet padomājiet, dārgie kolēģi, padomājiet par pašu šo faktu, par šo nikno aizstāvēšanu. Jauns cilvēks, gandrīz vēl zēns, cinās par krievu zinātni! Šinī sacerējumā taču jūtamas neviltotas sāpes, zēns saskatījis Bazarovā gan Sečenovu, gan Mečņikovu, gan Pirogovu. Atļaujiet man izteikt kādu ķecerīgu domu: ja Ivans Sergejevičs Turgeņevs būtu nodzīvojis līdz mūsu dienām un izlasījis šo sacerējumu, viņš neapvainotos. Viņš drusku pasmietos, bet nekādā ziņā neapvainotos un varbūt justos pat aizkustināts. Jo, atmetot to, kas tur aiz neapdomības samelsts, kļūst redzama pilsoņa apzinība. Vai tā nav? Bet, kas attiecas uz mūsu institūtu, uz mūsu alma malei interesēm, tad šī abiturienta stila es saskatu nākamā ārsta enerģisko raksturu, piedodiet par augsto stilu, es domāju — no viņa iznāks ārsts — kara virs un cīnītājs, protams, neiecietīgs, bet savdabīgs, neatlaidīgs, izcils. Un mums tādi ļaudis ārkārtīgi nepieciešami, it sevišķi, ņemot vērā grūtības, kas rodas sakarā ar to, ka ir tādi jaunieši, kas grib iestāties augstākajā mācību iestādē, bet, kādā, — tas viņiem gluži vienalga, ka tikai tiktu par studentu. Ko lai dara, gadās, ka mūsu institūtu tiešām beidz jaunkundzes ar augstāko izglītību, nevis ārstes. Gadās, ka institūtu beidz tīri simpātiski ārsti, bet…

Gaņičevs šķībi pasmaidīja un atmeta ar roku.

—    Ustimenko es pazīstu no pulciņa nodarbībām. Un varu atbildēt par katru savu vārdu: nezinu kā citi, bet es gribētu viņu ne tikai par savu skolnieku, bet arī par sava darba turpinātāju, protams, ja vien šis karstgalvis būtu ar mieru pievērsties patanatomijai. Zināt, reizēm negribas atstāt savu katedru svešās rokās, bet… Tomēr, ja biedri šaubās, varam uzaicināt viņu uz pārrunām . ..

Biedri šaubījās, un pārrunas tika noliktas uz pulksten diviem pēcpusdienā. No divpadsmitiem Ustimenko staigāja pa garo, pustumšo institūta gaiteni. Te viņš satika Zeņu Stepanovu, kā parasti izvalbītām acīm, bet enerģisku un jautru.

—   Ko tu te dari? — Volodja brīnījās.

—    Kā — ko? Stājos institūtā! — savukārt brīnījās Jevgeņijs. — Es taču ar tevi apspriedos. Papucītis, starp citu, apmierināts — viņš tevi nez kāpēc ciena un priecājas, ka mēs mācīsimies kopā. Es jau iepazinos ar trešā kursa studentiem, noklausījos viņu briesmīgo, tomēr diezgan asprātīgo romanci.

—    Kas tā par romanci? — Volodja brīnījās.

—   Paklausies! Saucas «Draugam prožektoram».

Jevgeņijs atsēdās uz palodzes un, sārto muti savilcis,

patīkamā balsi dziedāja (viņš ne vienreiz vien bija uzstājies mājās, skolas deju vakaros un pat pašdarbībā):

Bet, kad visām mokām būs beigas Un es gulšos u/. marmora galda, Lūdzu, neļaujiet nejaušā steigā Sirdij nokrist uz cementa saltā …

Viņā jau klausījās vairāki cilvēki, un viņš paskaidroja saviem nākamajiem kursa biedriem:

—          Pats interesantākais, ka šos vārdus uzrakstījis Gaņičevs — patanatoms. Pikanti, vai ne? Ja biedri abiturienti vēlas, es nodziedāšu vēl vienu vecu mediķu dziesmu. Par anatomikumu, kur mums nāksies ne mazumu laika pavadīt.

Pa gaiteni gāja divi eksaminatori, Zeņa nogaidīja, kamēr viņi paiet garām, un gandrīz čukstus nodziedāja:

Man saprast grūti, kas puisi urda Iet katru dienu gar līķiem burties, Viņš, protams, iet tur, lai pamācītos, Tad jaunās kļūdās no jauna pītos…

Apbrīnojami, kā Jevgeņijs prata visiem iepatikties. Nodzied gaitenī dziesmu, un viņam jau radušies biedri. Staigā ' zem rokas, smejas, uzrunā cits citu vārdā; Jevgeņijs uzsauc Volodjam:

— Klau, nākamais Pirogov-Sklifosovski-Burdenko, nāc pie mums kolektīvā. Iepazīsties: Nusja Jolkina, Svetlana, Ogurcovs . ..

Pārrunu laikā Volodja sēdēja, garās rokas nokāris, asie vaigu kauli bija izspiedušies, uzacis — savēlušās, viņš dusmojās, skatījās visiem acīs jautājoši un tieši, atbildēja apvaldīti, īsi, pat skopi, bet viņa atbildes pauda tik dedzīgu attieksmi pret zinātnes nozari, ko bija izvēlējies par savu specialitāti, ka gandrīz visi sarunas dalībnieki priecīgi saskatījās un pat samirkšķinājās. Naidīgi uz Volodju raudzījās tikai viens ļoti profesoriska izskata cilvēks — ar pliku pakausi, apcirptu bārdiņu un gredzeniem pirkstos — Genadijs Tarasovičs Zovtjaks. Acīm redzot, Ustimenko viņu kaut kā kaitināja — droši vien ar savu goddevības trūkumu. Tomēr viss beidzās labi: Zovtjaks, paskatījies uz brelokiem rotāto pulksteni, aizgāja uz konsultāciju, un pārējie Volodju laipni atlaida.

STUDENTS

— M-jā, patīkami! — sacīja dekāns Pavels Sergejevičs. — Patīkami satikt tādu puisi. Zināt, sēdēju un domāju: Novorosijskas universitātē, vismaz manā kursā, tāda Ustimenko nav bijis. Starp citu, man patika vēl viens — tāds zēnisks, ar sārtiem vaigiem. Protams, viņš zvaigznes no

debesīm nenonesīs, bet patīkams, jauns cilvēks. No izskata ļoti simpātisks … kā viņu …

Pavels Sergej evičs izlikās, ka viņam aizmirsies Zeņkas Stepanova uzvārds. Bet, tā kā daži zināja, ka Jevgeņijs reizēm viesojas pie Pavēla Sergejeviča, turklāt dzied tur romances un ir iekarojis dekāna meitas Iraidas labvēlību, tad Paveļam Sergejevičam uzvārdu pateica priekšā, un viņš pamāja ar galvu:

—    Jā, jā, tā laikam ir, tiešām Stepanovs. Jauks puisis un katrā ziņā krietns. Manos laikos tādus sauca par «veciem puikām». Viņā ir kaut kas krievisks, stepei radniecīgs, bezbēdigs, plašs …

Bet, juzdams, ka mazliet pāršāvis pār strīpu, Pavels Sergejevičs atgriezās pie Ustimenko un nosauca viņu par «nākotnes padomju mediķa paraugu».

—    Jā, jā! — Ģaņičevs atbildēja ar ļaunu prieku. — Tas jums nav nekāds apaļš teicamnieks ar sārtiem vaidziņiem. Tas zina, ko grib. Tagad gan tā nesaka, bet šinī gadījumā tāds izteiciens būtu vietā: idejisks jauneklis. Ar tādu, protams, nāksies pamocīties, bet ir par ko. Tikai nekauņa, ai, kāds nekauņa …

Nevarēja saprast — vai Gaņičevam patik vai nepatīk, ka Volodja ir nekauņa. Drīzāk jādomā, ka patīk.

—    Un Zovtjaks no viņa neiznāks! — Fjodors Vladimirovičs piebilda. — Nekādā ziņā. Par to es galvoju. Kaut gan, starp citu, es nebūt nenoliedzu, ka godājamam Genadijam Tarasovičam ir savas patīkamas īpašības, kā saka Gogolis, — visādi patīkama dāma vai, piemēram, Špoņka, ari tas, kā liekas, bija patīkams kundziņš …

Tanī dienā, kad Volodja kļuva par studentu, ar smieklīgi mazu, zaļu lidmašīnu atlidoja Afanasijs Petrovičs. 1.idlauks atradās pašā Unčas krastā, tēvs gluži ikdienišķs, bez cepures izkāpa no lidmašīnas un izvingrināja kājas, it kā būtu ilgi braucis ar ratiem. Citi lidotāji, kas sēdēja zālē, uzlēca augšā un sveicināja, no viņu sejām varēja saprast, ka viņi pazīst un ciena Volodjas tēvu, un Volodja pēkšņi nosarka, juzdams, cik ļoti viņš pats lepojas ar Afanasiju Petroviču — ar viņa vienmēr neuzkrītošo ārieni un vienkāršību, ar viņa smieklu krunciņām pie acīm, ar viņa kautro, it kā apslēpto spēku, ar viņa dvēseles plašumu . ..

—    Vai Rodions nav ieradies? — tēvs jautāja.

—    Nē, nav ieradies! — Volodja pasmaidīja.

Pēc karavīru paraduma lēvs nekad neteica «atbraucis», bet gan «ieradies», neteica «likšos gulēt», bpt «iešu atpūsties».

—    Ko tu smejies par vecu cilvēku, nekrietnais! — Afanasijs Petrovičs sacīja un iegrūda Volodjam dunku plecā.

Volodja drusku sagrīļojās, bet nepakrita. Kara lidotāji par kaut ko sarunājās. «Droši vien par tēvu!» Volodja nodomāja.

Krustmātei Aglajai bija biroja sēde, un viņa atbrauca tikai uz svinīgajām pusdienām, kas bija sagatavotas pa nakti un agri no rīta. Uz pusdienām vai uz mielastu — kā viņi mēdza saukt garšīgu maltīti — atnāca Jevgeņijs; ari viņš bija uzņemts institūtā, tiesa — Iraida bija runājusi ar savu māti un tā savukārt — ar dekānu Paveļu Sergejeviču. Un tomēr institūtā Jevgeņijs tika ar grūtībām, sākumā viņa vārda sarakstos nebija, bet vēlāk pēc ilgām pārrunām to «piērakstīja klāt», un tālab Jevgeņijs jutās tā, it kā ilgi būtu dzinies pakaļ tramvajam, ielēcis ejošā un vēl aizvien nevarētu tikt pie elpas. Bet garastāvoklis viņam bija lielisks, kā uzvarētājam. Patiesībā taču neviens, izņemot dekānu, nezināja, kā tas ticis «nostrādāts». Bet dekāns jau nu neizrādīs, ka viņš Zeņam palīdzējis, ka Zeņka viņam pateicību parādā un tā tālāk .. .

Arī Rodions Mefodijevičs priecājās: tomēr šinī puisī slēpjas kaut kas, ja viņš, diezgan neapdāvināts un mātes izlutināts, iekļuvis institūtā. Tur nevar būt nekādas blēdības — konkurss paliek konkurss.

—    Kad kļūšu vecs — varēsi mani ārstēt, — viņš sacīja Jevgeņijam. — Norunāts?

Ciemos pie Ustimenko ģimenes Slepanovs atnāca civiluzvalkā, tikai pēc viņa brūnās, saulē iedegušās sejas un liganās, atsperīgās gailas varēja nojaust, ka viņš ir jūrnieks. Varvaru Rodions Mefodijevičs ne uz mirkli nelaida no sevis projām, tāpat kā Volodju. Izdzēris glāzīti degvīna, viņš tīksmi nokrekšķinājās un sacīja:

—    Iedzersim, draugi, iedzersim tepat, viņsaulē tik un tā nedos, bet, ja tomēr dos, tad iedzersim gan tur, gan te…

Pēc kāda laiciņa atnāca vectēvs Mefodijs — labā garastāvoklī, pirtī izpēries, vesti uz biksēs nesabāzla zīda krekla uzvilcis.

—           Sēdies, mūsu dzimtas sakne! — Rodions Mefodijevičs sacīja. — Un priecājies: esi piedzīvojis, ka tavs mazdēls kļuvis par medicīnas studentu, Volodja arī! Uz to jāiztukšo lielai^ ērgļa kauss!

—    Viņš labāk derētu par mērnieku! — vectēvs noteica.

Viņam par visu bija savs spriedums.

—           Kāpēc tu bez mundiera? — viņš jautāja dēlam. — Ja esi ticis augstā dienestā, tad nēsā, lai ļaudis redz. Es pēc japāņu kara ilgi pagonas nenoārdīju — tomēr sava bijāšana. Kā noārdīju — tā uzreiz lempīgs lauzis.

Tad vectēvs griezās pie Aglajas:

—   Cik nāk siļķes?

—   Diezgan palētas! — krustmāte Aglaja sacīja.

—    Bet aitas gaļa?

—          Liecies, vectēv, mierā, — Rodions Mcfodijevičs iebilda. — Vai tad tev nav vienalga?

—    Es tāpat, sarunas pēc! — vectēvs Mefodijs taisnojās.

Varvara pieglaudās tēvam un čukstus lūdza:

—           Padzīvo drusku pie mums, tēt, es tevi ļoti lūdzu. Paņem atvaļinājumu, lai tavi tvaikoņi mazliet pagaida . ..

—           Nevis tvaikoņi, bet kuģi! — Stepanovs pamācīgi izlaboja. — Un te jūs man esat tikai trīs cilvēki, bet tur ir daudz. Padomā, meitiņ.

—          Zeņka tāds savāds! — Varvata sūdzējās. — Es viņu nesaprotu.

—    Noskaidrosim …

Afanasijs Petrovičs atnesa ģitāru ar lentu un, stīgas strinkšķinādams, iedziedājās:

Ko tu turasti, naksniņa melnā,

Naksniņa melnā, rudens naksniņai

Ko tu, naksniņa, tāda īdzīga?

Kāpēc nav tev nevienas zvaigznītes? …

Aglaja piebalsoja spēcīgā, zemā balsī:

Kāpēc nav tev nevienas zvaigznītes?

Visiem nez kāpēc bija skumji, tikai vectēvs Mefodijs centās uzturēt jautrību, bet pēc brītiņa arī viņš pierima.

—           Ko tas nozīmē? — Aglaja jautāja. — Neviens it kā nebūtu atnācis, bet puse dziesmas pazuda.

Stepanovs bieži rauca pieri, Afanasijs Petrovičs nolika ģitāru uz dīvāna, ilgi vēroja dēlu. 2eņa pa to laiku Volodjam čukstus paskaidroja, ka viņam, Žeņam, steidzīgi vajagot «noziedēt» — lieta tāda, ka viņa draugi taisoties aiz Unčas cept uz iesmiem īstus šašlikus, būšot gan Iraida, gan Miša Šervuds, varbūt arī pašam dekānam labpalikšot ierasties, skaidrs?

—   Skaidrs! — Volodja nedraudzīgi atbildēja.

Mijkrēslī tika pārrunāta Varvaras nākotne. Volodja

ieteica studēt medicīnu. Afanasijs Petrovičs runāja par tehnoloģijas institūtu, krustmāte Aglaja klusēja un smaidīja. Stūrgalvīgi uzacis savilkusi, Varvara sacīja skadrā balsī:

—   Es nodarbošos ar mākslu!

—    Kā tā? — brīnījās mazliet ieskurbušais vectēvs.

—    Piemēram, strādāšu teātrī, — Varvara sacīja vēl skaļāk un gandrīz vai ļauni.

—   Ir gan darbs! — vectēvs nožāvājās.

—    Bet vai talants tev ir? — uzmanīgi vaicāja Rodions Mefodijevičs. — Saproti, Varja, es negribu tevi apvainot, bet dzirde tev, piemēram, ne visai. .. Un tu pati… kā rutks . . . ducīga, es tādas aktrises nekur neesmu redzējis.

—    Gan pastiepšos! — Varvara sadrūmusi apsolīja. — Man jāēd mazāk miltu ēdienu. Kas attiecas uz balss dotībām — es. taču netaisos kļūt par operdziedātāju — tas pirmkārt, un otrkārt, balss attīstās.

Volodja skatījās uz Varvaru ar nožēlu. Viņa parādīja Volodjam mēli un novērsās.

Vēlāk vakarā Afanasijs Petrovičs lasīja kādu plānu, raibu grāmatiņu. Kājas ērti uz dīvāna ruļļa uzlicis, viņš nesteigdamies smēķēja un brīnījās:

—Iedomājies tikai! Izrādās, ka visā pasaulē ērglis ir vienīgais putnu valsts pārstāvis, kas var skatīties tieši saulē. Ko? No šejienes arī radies izteiciens — ērgļa acis. Vai esi dzirdējis, Vladimir?

—   Nē, neesmu dzirdējis.

—    Viņi, nešķīstgari, ir skaisti! — tēvs turpināja. — Kad es vēl lidoju ar «sopviču», ar prieku uz viņiem noraudzījos: skrien tieši mašīnai virsū, gribot negribot jādod ceļš. Drosmīgi putni.

Brālī klausīdamās, Aglaja sapņaini pasmaidīja, viņas tumšās acis mirdzēja. Uz galda smalkā balsī sīca patvāris, un likās — ka viņi visi trīs vienmēr būtu bijuši kopā un vienmēr noteikti būs kopā …

Bet, gaismai austot, tēvs aizlidoja. Sevi pavadīt viņš neļāva.

— Ilga ceļā izvadīšana ir velta asaru birdināšana, — viņš jautri sacīja, izdzēra tēju, tāpat kā pie tikšanās iegrūda dēlam dunku plecā, apskāva māsu un aizgāja.

Volodja izkārās ārā pa logu.

Tēvs stāvēja uz lieveņa, skatīdamies pelēcīgajās rītausmas debesīs. «Ērgļa acis» — Volodjam nez kāpēc iešāvās prātā. Spuldze apspīdēja Afanasija Petroviča kailo galvu, cepuri viņš turēja rokā. Tādu Volodja Ustimenko redzēja savu tēvu pēdējo reizi mūžā, tādu paturēja atmiņā uz visiem laikiem: stāv cilvēks uz lieveņa un skatās uz debesīm — uz savu lidotāja ceļu.

CETURTĀ NODAĻA DĀVANAS

Bija jau uzaususi gaisma, kad Afanasijs Petrovičs nokļuva lidlaukā. Turpat gar Unču pastaigājās Stcpanovs baltos jūrnieka formas svārkos.

—          Es taču teicu, ka nevajag! — Ustimenko drūmi sacīja. — Kāpēc neizgulējies, kā nākas?

—          Nenāca miegs, — Stepanovs atbildēja. — Un es jau tev pa kājām nemaisos, lido. Astē neķeršos …

Piesteidzās dežurants, viņš drusku aprunājās ar Afanasiju Petioviču. Pēc brītiņa ieradās vēl divi puiši. Ustimenko paklausījās motoru un sasmēķēja ar "Stepanovu.

—          Kad mēs atkal redzēsimies? — Rodions Mefodijevičs jautāja.

—    Droši vien ne tik drīz . ..

—    Kur tu pavadīsi atvaļinājumu?

—           Gribu ar dūņām paārstēties, — Ustimenko sacīja. — Ievainojums vecs, bet smeldz un smeldz. Kāpēc tu tāds bēdīgs, jūrniek?

—          Nē, nekas, viss kārtībā! — Rodions Mefodijevičs atbildēja nopūzdamies.

Atkal ierūcās motors, apklusa un ierūcās no jauna. Tehniķi kaut ko pārbaudīja. Ustimenko ar savu cieto, stipro plaukstu paspieda Stepanovam roku, uzmauca pirkstaiņus un viegli kā zēns iekāpa mašīnā. Tur viņš mazliet paro-

sijās, iesēdās ērtāk, izkliedza savas komandas, un lidmašīna, viegli palēkdamās, aizdrāzās pa skrejceļu. Pēc dažām minūtēm debesīs izkusa melns punktiņš.

«Kā man dzīvot?» Stepanovs domāja. «Tā taču ilgāk vairs nevar? Bet varbūt var? Varbūt citi arī dzīvo tāpat, tikai nedomā par to un nemoka sevi?»

Nē, viņam nebija tiesību domāt par to netaisnīgās dusmas, bet pašlaik viņš dusmojās. Taču, kad runa bija par Jevgeņiju, tad mieru tik ātri atgūt nevarēja, tāpat kā viņš vēl aizvien nespēja izturēties pilnīgi mierīgi Alevtinas klātbūtnē. Viņam likās — viņš attieksmēs ar Jevgeņiju un Alevtinu nav ne pietiekami savaldīgs, ne taisnīgs. Viņš pats pret sevi bija ārkārtīgi prasīgs. Un atkal jau tūkstošo reizi viņam acu priekšā pavīdēja sievas seja, frizētavā taisītā frizūra un skatiens, ko viņš uztvēra vakar, kad atbrauca, — skatiens, kas pauda padevīgu naidu.

—    Es braukšu uz vasarnīcu, — viņa sacīja vīram, līdzko viņš bija pa durvīm ienācis. — Nav iespējams visu vasaru smakt tveicē un putekļos. Es jau tā esmu ar šiem eksāmeniem galīgi nomocījusies.

—    Ar kādiem eksāmeniem? — viņš nesaprata.

—    Ar Jevgeņiju.

—   Vai tu viņam palīdzēji gatavoties? — Stepanovs nenovaldījās.

—   Es viņam radīju apstākļus! — Alevtina sacīja. — Tu lidz šim laikam nespēj savu ģimeni apgādāt tā, lai man būtu kaut viena kalpone .. .

—    Atkal vecā dziesma? — viņš jautāja, aiz trakām dusmām nobālis. — Vai tiešām tev tik ļoti patīk to laiku izteicieni, kad tu . . .

—    Klusē! — viņa iespiedzās.

Vairāk par visu šī bijušā istabene baidījās, ka nāks gaismā viņas pagātne: it kā viņa būtu bijusi zagle vai slepkava!

Tā viņi satikās — vīrs un sieva.

Viņa gribēja, lai viņš brauc projām, to pašu gribēja arī Jevgeņijs, bet Rodions nolēma ar aizbraukšanu nesteigties. Viņam bija Varja, bez tam — kur lai lagad paliek, ja kuģis stāv dokā, ceļazīmes uz dienvidiem nav un no flotes viņu gandrīz ar varu aizdzina atpūsties? Lai jau Alevtina brauc uz vasarnīcu pie savas draudzenes, viņš

paliks. Te ir klusu, zem logiem aug papeles un bērzi, var mazgāties dušā, pagulēt un palasīt grāmatu, vakarā var iet uz pilsētas dārzu un paklausīties mūziku, un, kad Varja būs brīva, — viņi brauks ar kuģi vai izdomās kaut ko |oti jauku …

Bet pagaidām lai katram tiek kāds prieks!

Galu galā Jevgeņijs ir students. Varbūt viņš, Rodions, pret puisi izturas netaisni, varbūt tiešām tāpēc, ka Jevgeņijs ir viņa padēls. Tam jātiek pāri, jāpanāk, lai šī diena būtu priecīga visiem! Gan Volodjam, gan Aglajai, gan vectēvam Mefodijam, gan Jevgeņijam, gan Varvarai. Protams, viņš Zeņas priekšā ir vainīgs. Varju viņš paņēma pie sevis uz Kronštati. Bet Jevgeņijs palika pie Alevtinas. Jā, un vai viņš kādreiz ir no sirds izrunājies ar padēlu? Nē, viss jāsaved kārtībā, viņam beidzot jāatrod atslēga, ar ko atslēgt šā nākamā mediķa dvēseli!

Dzīvoklī visi vēl gulēja, tikai viņš, savās pārdomās iegrimis, noskuvās, nomazgājās dušā, paņēma labi daudz naudas un devās iepirkties. Komisijas veikalā nopirka fotoaparātu, «Gaslronomā» — pīrādziņus, kūkas, sardīnes, zemenes, vīnu un vēl šo to no visdārgākā un labākā. Aiz muguras Rodionam Mefodijevičam bija palikusi trūeīga, grūta bērnība, un viņš nekad nemēdza šķiesties, labi zinādams naudas vērtību, bet šinī svinīgajā dienā tērējās ar lielu prieku, rubļus neskaitīdams. Varvarai viņš nopirka skaistu, adītu jaciņu, vectēvam Mefodijam — jaunus zābakus, Volodjam Ustimenko — Hercena kopotos rakstus labā iesējumā ar ādas muguriņām. Vakarā viņš visiem dabūja biļetes uz «Faustu». Pilsētā viesojās maskavieši, un tikt pie biļetēm bija ļoti grūti. Neveikli krekšķinādams, Stepanovs iegāja pie tukla un ļoti solīda administratora, sacīja, ka ir kuģa komandieris, ka viņam atvaļinājums un ka viņš vēlētos . . .

—    Visi vēlētos, — administrators nekaunīgi atbildēja. — Diemžēl mūsu kultūras nams nav no gumijas …

Tomēr sešas biļetes astoņpadsmitajā rindā Rodions Mefodijevičs dabūja. Un, nosvīdušo pieri ar kabatdrānu slaucīdams, iesēdās taksī, kas bija piekrauts ar pirkumiem.

Kad viņš atbrauca, Varvara bija jau aizskrējusi, bet Jevgeņijs gurdā balsi runāja pa tālruni.

—          Apnicis, bet vajag! — Rodions Mefodijevičs

izdzirda. — Kā nekā dekāns, ko var zināt, kā dzīve izkārtojas. Nespļauj, bērns, akā, pašam būs jādzer …

—    Bet es esmu dzirdējis citādi, — ieiedams ēdamistabā, stingri sacīja Rodions Mefodijevičs, — nedzer no akas, būs jānospļaujas …

Zeņa aizspieda klausuli ar plaukstu un šķībi paskatījās uz tēvu.

—    Asprātīgi, bet nesaskan ar dzīvi, — viņš atbildēja Stepanovam. — Dzīve, papucīt, nav tik vienkārša.

Un, krēslā atlaidies, viņš gurdi un ilgi runāja ar kādu no saviem biedriem. Jevgeņija galvu klāja nolādētais matu tīkliņš, un runādams viņš visu laiku staipījās un žāvājās. Tomēr Rodions Mefodijevičs nepadevās naidīgajām jūtām, kas viņu māktin māca. Viņš atkal sev atkārtoja, ka bērni ne pie kā nav vainīgi, vainīgi vienīgi viņu vecāki. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas bargi nosoda sevi pat gluži bez vainas, kur nu vēl tad, ja vaina ir, lai gan netieša. Un viņš no jauna, kaut arī ar piespiešanos, centās pamodināt tās jūtas, ko bija pārdzīvojis šorīt, un, kamēr Jevgeņijs pļāpāja, salika uz galda dāvanas un virs tām operas biļetes.

Jevgeņijs, sarunu pabeidzis, pakāra klausuli, vēlreiz izstaipījās un, laiski īsās kājas vilkdams, pienāca tuvāk.

—   Tas ir labs aparāts, — Rodions Mefodijevičs sacīja,

—    vērtīga manta. Optika mums pirmklasīga, un prast fotografēt ir patīkami. ..

Vārdi ar grūtībām izlauzās viņam no mutes. Frāze iznāca muļķīgi gara, un balss bija tāda kā lūdzoša.

—    Mazie tomēr ērtāki, — Jevgeņijs domīgi atbildēja.

—    Iraidai, mūsu dekāna meitai, ir Ceisa fotoaparāts, ļoti glīta ārējā apdare, izskatās varen eleganti. Bet šim velnam vēl vajadzīgs statīvs. Pārāk liels.

—    Statīvu es nopirku, — pakalpīgi, ātrāk nekā vajadzētu, sacīja Stepanovs, — bez statīva, tev pilnīga taisnība, bez statīva neko nenofotografēsi. Taču iesākumam, Žeņa, tāds aparāts ļoti labs. Mums skolā bija viens zēns — starp citu, viņu arī sauca par Jevgeņiju, — viņš nodarbojās ar mākslas fotogrāfiju: piemēram, nofotografēja biti uz griķu ziediem, iznāca ļoti dabiska, tāda spalvaina, spalvaina, sakarā ar konkursu šo attēlu pat avīzē ielika, bet aparāts bija daudz sliktāks par tavējo ..,

—    Es jau nesaku, ka slikts. Aparāts tā nekas, tikai pārāk liels, tagad neviens no mūsu puišiem tādu nenēsā .,.

—    Kas ir tie jūsu puiši?

—    Kā — tu taču zini: Kirilovs, Boriska, Semjakins, mēs bieži satiekamies, kopā pavadām laiku …

Pie katra uzvārda Rodions Mefodijevičs māja ar galvu, kaut gan nevienu nepazina.

—    Bet kāpēc tu nenosauc Ustimenko? — kaklu uz priekšu izstiepis, jautāja Rodions Mefodijevičs. — Kur tad Volodja? Vai viņš jums nav diezgan labs?

Jevgeņijs drusku nobālēja. Acis viņam parādījās Stepanovam pazīstamā padevīgā naida izteiksme.

—    Zini, papu, — pa gabalu no Rodiona Mefodijeviča stāvēdams, sacīja Jevgeņijs. — Zini, es, goda vārds, nekad nesaprotu, ko tu no manis gribi! Tavs Volodja ir apsēstais, maniaks, bet mēs — vienkārši puiši. Varbūt no viņa tiešām iznāks ievērojams cilvēks — es nestrīdos, bet tev jāsaprot — mēs esam jauni, un mums gribas ņemt no dzīves visu jautro un labo …

—    Ak tā, skaidrs! — Stepanovs pamāja ar galvu.

—    Galu galā — padomju vara ir padomju vara, — Jevgeņijs turpināja mazliet drošāk un mierīgāk, gandrīz vai vajsirdīgi. — Ne tālab tu un mamma esot tik daudz izcietuši un ne tālab jūs visi esat cīnījušies, lai jūsu bērni neredzētu neko priecīgu un vispār laimīgu …

—   Skaidrs! — Stepanovs pārtrauca.

Viņam trūka gaisa, viņš atvēra logu un iedzēra no karafes siltu ūdeni. «Bez ķildām, bez ķildām!» viņš sev atkārtoja. «Noskaidrot patiesību! Sos uzskatus Jevgeņijam iepotējusi Alevtina. Tas ir viņas roku darbs, viņa puisi samaitā.» Un, lai mainītu sarunas tematu, viņš jautāja, kā mātei klājas vasarnīcā.

—    Tur tāda garlaicība, ka mušas mirst, — Jevgeņijs atbildēja un, kāju uz krēsla uzlicis, aizsēja zābaku saiti. — Kaimiņos dzīvo viņas šuvēja Lusi Mihailovna .. .

—    Vai francūziete?

—    Kāpēc francūziete? Krieviete. Viņas ar mammu draudzējas, kaut gan reizēm ļoti strīdas. Nesen Lusi sabojāja mammai organdiju ..,

—    Ko sabojāja?

—   Ir tāds audums, raibs un ciets — organdijs.

—          Skaidrs! — Stepanovs noteica, kaut gan neko nesaprata. — Tagad vēl viens jautājums: kas jums tā par jaunu gleznu?

Un Stepanovs paskatījās uz rīta saules staros mirdzošo stiklu. Zem stikla bija attēlots rūsgans, vienmulīgs smilšu lauks un daži ar adatainām kārpiņām klāti augi.

—           Kaktusi, — Jevgeņijs vienaldzīgi sacīja. — Jauna mammiņas aizraušanās. Viņas ar Lusi tos audzina.

—    Kaktusus?

—    Aha!

—    Vai no tiem ievārījumu gatavo?

—    Kas par ievārījumu, — Zeņa sacīja ar smaidu.

—   Skaistuma pēc, saproti. Vienkārši — skaistuma pēc.

—    Bet akvārijs? Es to nez kāpēc neredzu.

—           Akvāriju izmeta laukā. Zivīm piemetās kaut kāda sērga, un viņas visas nomira. Ņem vērā — nevis nosprāga, bet nomira. Mamma dusmojas, ja saka — nosprāga.

—          Nomira! — Rodions Mefodijevičs atkārtoja. — Tā, skaidrs. Bet ar kaktusiem es tomēr netiku gudrs: vai tie skaisti zied, vai tiem varbūt jauka smarža?

—          Nē jau, vienkārši zaji adataiņi. Tāda mode, saproti? Tagad modē iesaukties: «Ak kungs, cik burvīgs!» Tas viss.

—    Labi, ko tur tik daudz runāt! — Stepanovs teica.

—    Es domāju — pagaidīsim Varvaru, pēc tam kopā ar Volodju un Aglaju paēdīsim pusdienas — es nopirku visādus uzkožamos, — un iesim uz teātri. Vai esi ar mieru?

Jevgeņijs klusēja.

—          Būs Guno opera «Fausts», — Stepanovs pēc brītiņa piebilda. — Mefistofeli dziedās Sverjihins, viņam varena balss.

—           Kaut arī Sverļihins, bet mums, papuci, nekas neiznāks, — Jevgeņijs domīgi sacīja. — Esmu šovakar ielūgts viesos un atteikt neērti. Bet dienā mēs visi norunājām iet uz futbolsacīkstēm. Mūsējie sacentīsies ar «Torpedo» — tas nav pa jokam … Tā kā jums nāksies kaut kā bez manis iztikt…

—           Skaidrs! — jau nez kuro reizi sacīja Rodions Mefodijevičs. — Saprotams …

Un, galvu nodūris, izgāja no istabas.

VECTĒVS

Varvara vēl vienmēr nenāca, diena šķita tukša, bezjēdzīga, smacīga.

Beidzot pārradās vectēvs Mefodijs, atnesa saišķi svaigu loku, avīzē ietītus redīsus, kannu ar maizes kvasu. Vectēvs brauca pie dēla galvenokārt tad, kad Valentina Andrejevna nebija mājās, pie vedeklas dzīvot viņš ilgi neuzdrošinājās. Alevtina ļoti dusmojās, ka viņš staigā pa dzīvokli basam kājām, valkā kreklu bez jostas, glāzīti iztukšojis, smalkā un milīgā balstiņā dzied: «Ak, nabaga šuvējiņa, jau no sešpadsmit gadiem šuj» vai, viesus cienādams, pēkšņi saka: «Lūdzu, ēdiet, mums vēl ir daudzi» Kādu laiciņu padzīvojis, vectēvs kļuva tāds tramīgs, sāka bieži mirkšķināt acis, klanījās zemāk, nekā vajadzētu, ierāvās sevī un brauca atpakaļ uz savu ciematu, uz savu tukšo, pēc spalvām un pelniem smaržojošo mājiņu.

Bez Valentinas Andrejevnas (klusībā vectēvs Mefodijs sauca vedeklu par «velna mātīti Andrejevnu») viņš jutās drošāk, pīpēja savu pīpi ne vien virtuvē, bet pat gaitenī un skaļi stāstīja Varvarai savas atmiņas, tomēr, kad pie Jevgeņija atnāca biedri, vectēvs noklusa un nemaz nerādījās, ar zobgalīgu smaidu sacīdams, ka viņam arī virtuvē caurvējš nevilkšot, kamēr kundziņi izciemošoties. Un reiz Rodions Mefodijevičs redzēja, ka vectēvam kāds 2eņas biedrs lika aiziet pēc papirosiem.

Stepanovam sāpēja sirds, vērojot, kā ieraujas sevī jau tā biklais vectēvs, bet, kad viņš ienāca pie viesiem, Alevtina tā sarka, ka Stepanovs nezināja, ko žēlot vairāk — vectēvu vai sievu, un juta gan rūgtumu, gan atvieglojumu, pavadīdams sirmgalvi uz staciju un bāzdams viņam kabatā naudu «ja nu kādreiz ievajagas».

Viņi pusdienoja divatā, Varju nesagaidījuši. Vectēvs sēdēja, ģērbies nesamērīgi garos svārkos, ar bārdu apaudzis, viņa mazās, gaišās actiņas, tādas pašas kā dēlam, ar stingru godbijību skatījās uz Rodionu Mefodijeviču, un, ar dēlu runādams, viņš sauca to par Rodionu, bet tā, it kā minētu arī tēva vārdu. Pīrādziņus un sardīnes vectēvs aiz smalkjūtības neēda, toties lokus bāza mutē veseliem kušķiem, piebilzdams, ka loki šogad, acīm redzot, labi paauguši, jo esot lēti. Šādā sarežģītā veidā tēvs lika dēlam noprast, ka naudu velti nešķiež un saimniecībā svēti ievēro Rodiona Mefodijeviča intereses.

Viņi divatā nomazgāja traukus, un Stepanovs lika priekšā:

—    Paklausies, tēt, vai neaizbrauksim šovakar uz teātri? Kā tu domā? Citādi tu laikam nekur citur kā cirkā neesi bijis?

—    Var arī uz teātri! — ar sērkociņu zobus bakstīdams, sacīja vectēvs. — Man nekas nav pretī. Kur tie citi, tur es ar, ko tur daudz gudrot!

Bet acīs viņam iezagās rūpju izteiksme, viņš sāka tās bieži mirkšķināt, it kā būtu izbijies.

Beidzot ieradās Varvara ar Volodju. Visu dienu Rodions Mefodijevičs bija viņu gaidījis, bet viņa, izrādās, braukusi ar Volodju uz ateljē pielaikot «pirmo īsto uzvalku — studenta svārkus un bikses».

—    Kas tie par studenta svārkiem un biksēm? — Stepanovs īdzīgi jautāja.

—    Neklausieties, viņa runā niekus, — Volodja atbildēja. — Man pāršuva tēva formu. Bet Varjai katrā ziņā nepieciešams komandēt…

Viņš atsēdās uz dīvāna un tūlīt iegrima kādā grāmatā, bet Varja, aiz sajūsmas kunkstēdama, ēda kūkas ar pīrāgiem un uzdzēra kvasu, pēc tam iebāza pirkstu sālnīcā, nolaizīja un sacīja:

—    Grandiozi!

Tiklīdz bija padzerta tēja, vectēvs sāka posties uz teātri — spodrināja virtuvē zābakus, nez kāpēc ilgi staigāja pa dzīvokli apakšveļā, bet pēc tam norūpējies, acis mirkšķinādams, bāza bikses zābakos un atkal vilka ārā virs stulmiem. Rodions Mefodijevičs smēķēja un klusībā pārmeta sev, ka pa visiem šiem gadiem nav praties nopirkt vecītim pieklājīgu uzvalku; «kaktusi, organdijs, akvārijs», viņš domās atkārtoja šos kaitinošos vārdus.

—    Uzvelc labāk manu civiluzvalku, — Stepanovs sacīja. — Tev liels augums, būs tieši laikā. Nedari man kaunu, apģērbies kulturāli…

Sirmgalvis uzķērās uz vārdiem «nedari man kaunu», apģērba virskreklu ar vaļēju apkaklīti un zilu ševiota uzvalku. Un spoguļa priekšā, bargu seju sataisījis, sacīja:

—    Ko tu neteiksi! Nenāc par tuvu!

Pa ceļam viņi iegriezās pēc Aglajas. Viņa jau gaidīja uz lieveņa — baltā tērpā, ļoti sārta, ar krēslaini mirdzošām acīm.

Teātrī vectēvs rādīja ar pirkstu uz skatuvi un skaļi, nekautrēdamies, nepievērsdams uzmanību apsaucieniem, jautāja:

—    Kas šitas tāds? Ko viņš grib? Kura ir viņa sieva?

Vai arī krekšķēja un dusmojās:

—    Muļķis! Muļķis kas muļķis! Pārdot dvēseli? Ai, ai!

Apkārtsēdētāji klusu pasmējās, bet Rodions Mefodije-

vičs pasmaidīja un saskatījās ar Aglaju: šī sieviete prata apbrīnojami klusēt un smaidīt!

Bet starpbrīdī pastaigājoties vectēvs centās iet gar spoguli un katru reizi, savilcis bargu un nepieejamu seju, runāja tikai ar lūpām vien:

—    Ko tu neteiksi! Nenāc par tuvu!

Vairāk par visu vectēvam palika Mefistofelis.

—           Var redzēt, makten slīpēts, — viņš sacīja, — īstens velns. Savu panāca. Nē, ar tādu nav ko pīties. Vai nav tiesa, Varja?

PĒC TEĀTRA

Vakariņas viņi ēda mājā. Jevgeņijs vēl nebija pārnācis. Varvara par kaut ko sačukstējās ar Volodju, un Stepanovam likās, ka viņa lauzās; vectēvs ar nožēlu novilka ševiota uzvalku, izdzēra glāzīti degvīna un aizgāja gulēt. Aglaja un Rodions Mefodijevičs sēdēja pie loga; viņa ne jau tādēļ, lai gaustos, stāstīja, ka jūtas nogurusi — spēkus izsmeļ braukāšana pa apgabalu, sliktie ceļi, dažu darbinieku muļķīgā un birokrātiskā pieeja darbam.

—          Jauniba pagājusi, — viņa pēkšņi sacīja, — nav vairs tā spēka. Reizēm velti iekaistu, gadās arī kādu aizvainot . ..

Mazās, brūnās rokas uz ceļiem salikusi, viņa nodūra galvu, pēc tam paskatījās Rodionam Mefodijevičam tieši acīs un jautāja:

—          Tev arī nav viegli, Rodion? Redzu — deniņi sākuši sirmot…

Viņš vainīgi pasmaidīja un ielēja sev vīnu.

—          Par floti nevaru žēloties, Aglaja, bet šeit kaut kā … Neiznāca, neizdevās, tā teikt. . . Piemēram, Jevgeņijs …

—    Kas ir ar Jevgeņiju? — Aglaja jautāja.

—          Es viņu nesaprotu! — Stepanovs skumji atzinās. — Netieku gudrs …

—          Bet Vladimirs saprot. Un diezgan pareizi. Volodja! — viņa pasauca brāļadēlu. — Pastāsti Rodionam Mefodijevičam to, ko mēs vakar runājām par Zeņu.

—    Nav vērts! — Volodja noraidoši papurināja galvu.

—          Runā vien, — Rodions Mefodijevičs sacīja, — ko tur slēpt. ..

—          Man iznāks pārāk rupji, — Volodja aizbildinājās, pieceldamies no dīvāna. — Es delikāti nevaru . ..

Rodions Mefodijevičs mēģināja pasmaidīt:

—   Delikāti es nemaz nelūdzu.

—          Nezinu, kas tur vainīgs, tiesu spriest neņemos, — Volodja sacīja, — tikai jūsu Jevgeņijs dzīvo kaut kā nepareizi, saprotat? Es viņam pašam to nesen aizrādīju, tālab arī nekautrējos jums tieši to pašu atkārtot.

Viņš papurināja galvu, padomāja, tad ierunājās mierīgā, dobjā un bargā balsī:

—          Par to, ko es viņam pateicu, viņš mani nosauca par lektoru, par paijpuisīti un vēl dažādoscitos patīkamos vārdos, gandrīz vai par karjeristu. Bet man tas vienalga, es tā domāju un citādi domāt nespēju. Katram cilvēkam mūsu valstī jādzīvo no sava darba augļiem, tikai no sava, nevis no tēva vai vectēva — vai ne, Rodion Mefodijevič?

—          Bez šaubām! — Stepanovs atbildēja nez kāpēc dusmīgi.

—           Mēs nesen ar Varvaru runājām par sirpi un āmuru. Labāk nemaz nevar izdomāt — sirpis un āmurs! Tie ir mūsu sabiedriskās iekārtas simbols, un šis simbols izsaka daudz vairāk nekā tikai strādnieku un zemnieku savienību. Šinī simbolā ir mūsu dzives likums, galvenais likums, vai ne, Rodion Mefodijevič?

—          Diemžēl visi to vēl neapzinās, — vairs nodusmodamies, skumji apstiprināja Stepanovs. — Arī Varja par kaut ko gudro, nevar saprast, par ko — vai par ģeoloģiju, vai par teātra mākslu, bet par sabiedrības interesēm …

—          Tagad es tā vainīgā! — Varvara apvainojās. —1 Nedrīkst pat pamocīties ar specialitātes izvēli.

—    Kāpēc mocīties? — skarbi pārtrauca Volodja. — Patiesi, mēs pārāk daudz mokāmies. Bet runa nav par tevi. Jevgeņijs, Rodion Mefodijevič, atrāvies no laikmeta, man neērti jums to sacīt, taču viņš dzīvo nevis no sevis, bet no jums vai, pareizāk sakot, no jūsu palīdzības un turklāt bez tā simbola, par kuru es nupat runāju. Nevar teikt, ka viņš ar jums spekulētu, nekas tamlīdzīgs, viņš ar jums nekādā ziņā nespekulē, bet viņš tur jūs rezervē — maz kas var atgadīties. Arī teorija viņam nepareiza: viņš pārliecināts, ka jūsu pienākums nodrošināt Varjai un viņam bezrūpīgu dzīvi, tālab ka jums pašam un Valentinai Andrejevnai kādreiz smagi un grūti klājies. Viņš un viņa draugi — es dažus no tiem pazīstu — domā, ka revolūcija notikusi viņu personisko interešu vārdā, galvenokārt tāpēc, lai viņi varētu pārticīgi un ērti dzīvot. Tas nav pareizi un arī jums nav taisnība, ka bērnu labā jādara viss, bet es nerunāšu, citādi jūs sadusmosieties…

—    Kaut ko tādu es gaidīju, — Rorfions Mefodijevičs sacīja, — kaut ko tamlīdzīgu, bet vai tad ar jums var tikt gudrs? Velns zina kas jūs par cilvēkiem . ..

Rokas aiz muguras salicis, viņš savā stingrajā gaitā staigāja pa ēdamistabu šurp un turp. Seja viņam izskatījās apjukusi, gandrīz nelaimīga.

—    Jevgeņijs ir konjunklūrists, — Volodja sacīja paklusu, bet ļoti stingri. — Jauns, bet ļoti izteiktā veidā. Jau pilnīgi izveidojies.

Stepanovs sarauca pieri.

—    Vai tā noteikti ir?

Volodja klusēdams paraustīja plecus.

—    Mēs reizēm mīlam mazliet sarežģīt, — Aglaja sacīja. — Protams, dzīve nav vienkārša, bet, piemēram, biedru apsūdzētājs, aprunātājs un ziņu pienesējs skolā, vai tur jau neizpaužas raksturs? Es, Rodion, teikšu tev tieši un nesaudzīgi — es jūsu Zeņu jau sen nevaru ciest un domāju, ka tev viņš nevis jāaudzina, bet ar viņu jāved cīņa, lai tas maksātu ko maksādams . . .

—    Jāved cīņa? — rūgti iesmiedamies, jautāja Stepanovs. — Jūs laikam nesaprotat, ka attiecībā pret Zeņu manas tiesības ne vien ierobežotas, bet to vispār nav. Pienākumi man ir, bet tiesību nav. Lai paliek, par to nav vērts runāt..,

Ienāca vectēvs, melnu jūrnieka šineli uz pleciem uzmetis, un jautāja:

—    Vai kvasu neredzēji? Izdzēru trīs stopus ūdens, bet ne druskas nelīdz. Neko tak tādu neesmu ēdis .. .

Pārlaidis visiem skatienu, viņš apjuka, pamanīja apakšbikšu saites un aizgāja meklēt savu kvasu.

—    Neko teikt! — Rodions Mefodijevičs teica. — Jautrs vakars. Neņemiet man ļaunā …

Viesus pavadījis, viņš noskūpstīja Varvaru un, ieraudzījis viņas acīs līdzjūtību, teica, ka vēloties gulēt. Lai ko, bet līdzjūtību pret sevi viņš necieta. Var ja ilgi sprausloja pa vannu, tad aprima. Stepanovs atgriezās ēdamistabā, ielēja sev aukstu tēju, staigāja pa istabu no viena gala uz otru.

Jevgeņijs pārradās vēlu, atslēdza durvis ar savu atslēgu un ienāca ēdamistabā. Tēvs vēl vienmēr staigāja šurp un turp ar papirosu rokā.

—   Labvakar! — Jevgeņijs teica.

—    Labvakar! — Stepanovs atņēma. Un piemetināja, ka derētu nākt mājās agrāk. Starp citu, viņš nedusmojās. Viņam tikai likās — te negaidot ieradies svešs cilvēks.

Šis svešais jauneklis atsēdās pie galda un sāka vakariņot, nez kāpēc pārāk steidzīgi stāstīdams, kā spēlējis labais spārns un kā viņi visi pēc sacīkstēm aizbraukuši pie Suliņa uz vasarnīcu, kā tur dzēruši limonādi ar ledu, peldējušies, vispār lieliski pavadījuši laiku. Rodions Mefodijevičs klusēja un klausījās. Ja viņš tā klusēs un klausīsies, nozaudētā atslēga varbūt atradīsies. Bija taču laiks, kad viņš stundām ilgi nēsāja uz rokām mazo, slimo smurgulēnu 2eņu, kad bada piemeklētajā Petrogradā gādāja viņam cukuru, gādāja, pats pazemodamies. Bija laiks, kad viņš mācīja Zeņkam burtus. Kā tad tā? Konjunktūrists? Tātad svešs cilvēks? Cilvēks, kas visu dara tikai sevis labā?

Un atkal jau nez kuro reizi Rodions Mefodijevičs uzdeva sev vienu un to pašu jautājumu: kad, kā un kāpēc tas noticis?

Un pēkšņi saprata — kāpēc.

Viņam it kā zvīņas no acīm nokrita: tāpēc, ka bija laiks, kad visa Alevtinas dzīve piederēja Zeņkam. Viņš bija viss, viņa dēļ tika darīts viss, viņš drīkstēja visu.

Vai gan izmocītajam un nogurušajam Rodionam Mefodijevičam bija brīv aizsūtīt zēnu pēc pudeles alus, pēc papirosiem vai sērkociņiem? Zēnam jābauda tikai prieki vai arī jāmācās. Bērnība ir pats laimīgākais laiks, apgalvoja Alevtina. Bet, ja Stepanovs iebilda, viņa sacīja:

—   Tā tu domā tāpēc, ka viņš nav tavs īstais dēls. Bārenis, kā nu ne. Ņem vērā, es viņam pāri darīt neļaušu. Atceries…

Priekš pieciem gadiem Jevgeņijs pie pusdienu galda nekaunīgi izturējās pret Rodionu Mefodijeviču. Kā visi labsirdīgi cilvēki, Stepanovs bija ātras dabas. Neko neredzēdams, aiz trakām dusmām gandrīz vai samaņu zaudēdams, viņš paķēra no galda šķīvju kaudzi un nosvieda to uz grīdas. Alevtina iespiedzās, mazā Varja apķērās tēvam ap kaklu. Jevgeņijs nobālējis mierīgi sacīja:

—    Nenormāls psihopāts!

Stepanovs izgāja no ēdamistabas. Varēja dzirdēt, ka aiz sienas Alevtina kaut ko ātri un bikli saka dēlam un Jevgeņijs atbild:

—   Lai viņš iet pie velna, vecais muļķis!

Pēc tam Jevgeņijs uzsāka dziesmu. Viņš staigāja pa gaiteni, klaudzināja kājas .un tīšām dziedāja. Dziedāja, savu spēku un savu varu apzinādamies, dziedāja, par patēva nevarību ņirgādamies. Nu kāpēc lai Zeņa nedziedātu? Viņš taču ir nervozs zēns, bet viņa tēvs nekauņa, lauķis, lops. Sis pēdējais vārds, kas nāca no Gogoļeva kundzes leksikona, bija Alevtinai ļoti cieši pielipis.

Tā izauga svešs jauneklis.

Tagad viņš sēdēja, gremoja pīrāgus, sardīnes, ogas, dzēra tēju. Un savādi — viņa skatiens bija silts un maigs. Viņš skatījās uz Rodionu Mefodijeviču savādāk nekā senāk. Oh, kāds pazīstams skatiens. Tāds skatiens bija Alevtinai, kad, vīru ar saviem pastāvīgajiem pārmetumiem izmocījuši, viņa vēlējās mājas mieru. Jevgeņijs Rodionovičs saprata: arī Jevgeņijs grib mājas mieru, grib labas attiecības, grib piemēroties patēvam, tikai piemēroties un vairāk neko.

Ar nesaudzīgu ziņkāri Rodions Mefodijevičs vēroja šo svešo jaunekli. Neko teikt, puisis kā puisis: seja tīra, saulē iedegusi, acis skaidras, mati mīksti, zobi balti. Un skatiens atklāts, tiešs. Rodions Mefodijevičs labi pazina cilvēkus: caur viņa rokām bija gājuši tūkstošiem ļaužu — zemiskos un neģēlīgos viņš atšķīra no krietnajiem ātri, no pirmā acu uzmetiena, un kļūdījās reti, gandrīz nekad.

—    Vēl kas, papa, — sacīja Jevgeņijs. — Man pie tevis lūgums. Mūsu dekāns ir ļoti simpātisks tēvainis, nav nekāds spīdeklis, bet pret mani izturas ļoti labi. Rīt viņa meitai dzimšanas diena, mēs ar viņu draudzējamies. Mūs abus ielūdza …

—    Kāda man tur daļa?

—    Tu varēsi kaut ko pastāstīt, tev tāda biogrāfija, ka nenāc par tuvu. Kaut vai par Ņestoru Mahno. Vai arī par to, kā tu strādāji Čekā. Tev taču ir arī jautri nostāsti, vai ne? Aiziesim, viņi tiešām ļoti lūdza …

—    Es padomāšu! — Rodions Mefodijevičs ar grūtībām atbildēja.

Viņš sāka meklēt pa kabatām papirosus, kas gulēja turpat priekšā uz galda.

Piektā nodaļa POLUNINS STASTA

Volodja mācījās fanātiski. Jau pirmajā kursā viņš izlasīja Pirogova slaveno darbu «Ķirurģijas klīnikas annāles», kurā autors apšaubīja daudzas neapstrīdamas sava laika patiesības, un arī pats Volodja sāka par šo to šaubīties. Dažu pasniedzēju pašpārliecinātā izturēšanās Volodjam likās aizdomīga, un viņa neuzticības pilnais skatiens kaitināja profesorus. Sečenova institūts izsūca viņam visus spēkus. Ustimenko nemācēja glīti un kārtīgi pierakstīt lekcijas, lai vēlāk varētu tās iemācīties, kā to darīja Jevgeņijs, kas pret pasniedzējiem bija pakalpības un godbijības iemiesojums un savs puika starp biedriem. Arī histēriski gatavoties eksāmeniem Volodja neprata. Viņš klausījās lekcijas un atcerējās visu svarīgo, vajadzīgo un derīgo, bet to, kas viņam likās nekonkrēts, paturēja prātā, lai brīvā brīdī atrastu atspēkojumu šīm vispārējām, neapšaubāmām patiesībām un pierādītu to melīgumu. Tomēr viņš aizvien zināja, ko nācās zināt, viņš zināja pat vairāk, tikai vienmēr no sava viedokļa. Viņa iemīļotais profesors Gaņičevs bieži vien sacīja:

— Kāds gudrs francūzis, patanatoms, nicināja zinātniskos grādus, bet domāja, ka izdevīgāk tos nicināt, uz šo nolādēto grādu visaugstākās pakāpes stāvot, nevis apakšā

atrodoties. Iegaumējiet, Ustimenko: cilvēku, kas atrodas apakšā, var noturēt par aprobežotu vai skaudīgu …

Trešajā kursā Volodjam ļoti iepatikās Gaņičeva draugs — gaišmatainais milzis profesors Poluņins, ko vienmēr mocīja neliela aizdusa. Provam Jakovļevičam bija burkānu krāsas vaigi, resns kakls, sīksprogoti linu mati. Viņš runāja bargā, zemā, rūcošā basā, izturējās ar necieņu pret to, par ko daži pasniedzēji izteicās no sajūsmas trīsošā balsī, un reizēm, šķiet, pavisam nevietā stāstīja studentiem savādus gadījumus.

—    Piemēram, Fjodors Ivanovičs Inozemcevs, — viņš reiz sacīja, — ļoti gaiša personība mūsu medicīnas vēsturē, talantīgs cilvēks ar attīstītu prātu, man gribētos teikt — visādi tālredzīgs. Pats par sevi saprotams — pirmšķirīgs diagnostiķis vai, kā tagad saka, ekstra. Bez šaubām, savā laikā viņš bija ļoti populārs. Domāju, jūs zināt, kas ir privātprakse.

—   Zinām! — iedūcās trešais kurss, kas privāto praksi pazina galvenokārt pēc Čehova «Joniča».

—    Šī privātā prakse mīlēja Fjodoru Ivanoviču, un ari viņš pret to neizturējās noraidoši, — Poluņins turpināja. — Viņš cienīja mieru, ko sagādā kapitāls, un, tā kā viens nevarēja tikt galā ar daudzajiem pacientiem, tad turēja veselu štatu palīgu, kas saucās par «Ņikitskas dakterīšiem» par godu Fjodora Ivanoviča savrupmājai Ņlikitskas ielā agrākajā mūsu caru rezidencē — Maskavā. Toreiz, savas prakses ziedu laikos, Fjodors Ivanovičs bija ļoti aizrāvies ar ožamo spirtu kā panaceju pret dažādām slimībām, it sevišķi pret katarāliem iekaisumiem. Šī ožamā spirta teorija, mani draugi, nav nemaz sliktāka par daudzām citām, kas radās profesora Inozemceva laikā. Bet, kamēr citas sadomātās un safantazētās teorijas tūlīt nogrima nebūtībā, ožamā spirta teorija uzziedēja jo krāšņiem ziediem. Kā tas varēja notikt?

Un Poluņins, atbildi gaidīdams, viltīgi paskatījās uz auditoriju. Bet visi klusēja. Un, drūmi nopūties, Poluņins turpināja savu stāstu:

—    Tas notika tāpēc, ka «Ņikitskas dakterīši» — gan jaunie, gan pusmūža, gan vecie — bija slīpēti un pieredzējuši zeļļi, kas prata par savu labklājību rūpēties, — viņi savam patronam ziņoja tikai par brīnišķīgiem izdzie

dināšanas gadījumiem ar ožamo spirtu, ar šo nolādēto suslu. Uzdodami Fjodoram Ivanovičam vēlamo par patieso, viņi nostādīja šo vārda tiešajā nozīmē brīnišķīgo ārstu muļķīgā stāvoklī to studentu acīs, kas jau toreiz par ožamo spirtu smējās. Bet Inozemcevs pret saviem dakterīšiem jeb, pareizāk sakot, sulaiņiem nebija skops — viņi dzīvoja kā nieres taukos. Par to pateikdamies un savu šefu un patronu apbēdināt baidīdamies, «Ņikitskas daklerīši» nekaunīgi apmānīja Inozemcevu. Viņi, kā izteicās Nikolajs Ivanovičs Pirogovs, «trekni ēda, mīksti gulēja un par tautas postu nelikās ne zinis», taču Inozemcevs savus lielos nopelnus zinātnē nav zaudējis, viņš tikai nostādīja sevi smieklīgā stāvokli savu laika biedru priekšā, un, tā kā laika biedru vidū noteikti kāds raksta hroniku, tad nav neviena noslēpuma, kas vēlāk nenāklu gaismā. Es šo anekdoti jums nestāstīju, lai nomelnotu Inozemceva piemiņu, bet gan lai ar tādu uzskatāmu piemēru brīdinātu: nekad, dārgie biedri, Eskulapa dēli, nedodiet pārbaudīt savus atklājumus ļaudīm, kas no jums materiāli atkarīgi, ļaudim, kas jums padoti vai ar jums hierarhiski saistīti. Smieklīgums ir nejauka lieta. Tas uz ilgu laiku pielīp pašam talantīgākajam cilvēkam, līdzko viņam paslīd kāja. Šinī ziņā ļoti jāseko sev un saviem kolēģiem, un jāsaka viņiem viņu pašu labad, biedrisku attiecību labad, ārstu prestiža labad — vienīgi patiesība, tikai patiesība, vienmēr patiesība …

Ar laiku Provs Jakovļevičs aizvien vairāk ievēroja Volodju un reizēm ilgi tērzēja ar viņu klusajā institūta parkā. Tur viņš atpūtās, iznācis no savas terapeitiskās klīnikas, smēķēja resnus paša piebāztus papirosus, skatījās debesīs un sacīja, it kā nupat pārtrauktu sarunu turpinādams:

— Kaut varētu uzrakstīt grāmatu par izcilu ārstu kļūdām! Es nesen par to ierunājos vienam gudriniekam, bet — viņš briesmīgi noskaitās. Un sāka laist darbā tādus vārdus kā diskreditācija, garīgs pagrimums, zinātniskā pasaules uzskata noliegšana, — taisni apbrīnojami, kā mans gudrinieks saniknojās! Ak, gaiss pie mums vēl piesātināts ar korporeļu garu, reizēm grūti elpot. Visi cienījami, visi augsti godājami, visi cer kļūt slaveni, lai vai kā pie slavas nāktos pielavīties, tomēr cer. Taču tas nav

viegli. Tālab jau laikus uzmanās, lai šis biķeris viņiem ietu garām. Smieklīgi! Interesantas ir tikai ievērojamu vīru kļūdas, nevis jūsējās — bet to viņi izliekas nedzirdam. Pirogovs bija tik liels, ka pats nebaidījās rakstīt par savam kļūdām. Un no tām mācījās vairākas paaudzes, —: nē, viņi atbild, tas ir pavisam kas cits. Protams, kas cits. Bet materiālu esmu savācis bagātu. Mans gudrinieks šo to palasīja un atgādināja man, kā mūsu korporācija savā laikā uzņēma Veresajeva «Ārsta piezīmes». Toreiz, mans gudrinieks teica, bija tikai ziediņi, tu dabūtu redzēt, kā ienākas odziņas . . .

Kādreiz, Volodju Proletāriešu ielā saticis, Poluņins parādīja grezni izdotu grāmatu — ādas iesējumā, ar zelta burtiem un zeltītām lapu ārmalām. Un dusmojās.

—    Kāda nekrietnība! Kā redzat, šī sējuma nosaukums «Mēris Odesā» — zinātniski pētījumi ar portretiem, plāniem un zīmējumiem. Pašā sākumā hercoga de Rišeljē portrets, aiz viņa — Voroncovs ar visām regālijām, savas pārākuma apziņas pārņemts, tad nāk barons Meiendorfs un citi Odesas epidēmijas uzvarētāji. Un esiet tik labs, ievērojiet — neviena ārsta. Žurka uzzīmēta, ar mēri slimas melnās žurkas liesai un melnā pasjuka bubonim arī atradusies vieta, bet ārstiem — ne. Tie nav cienīgi! Pieticība uz nelietības robežas! Nopirku pie bukinista, pašķirstīju un sabojāju sev garastāvokli. Kāpēc attēloti šie hercogi, grāfi un baroni ar epoletēm un monogrammām, ar akselbantēm un ordeņzīmēm, un kur palicis bezbailīgais un godīgais ārsts Gamaleja? Labi, dzīvojiet vesels!

Kādu citu reizi, uz sava iemīļotā sola sēdēdams, viņš stāstīja Volodjam:

—    Bez šaubām, lielais Sergejs Petrovičs Botkins atdeva daudz spēka cīņai pret sveštautiešu iespiešanos tēvijas medicīnā, un, no vēstures viedokļa raugoties, tas bija pareizi, jo, piemēram, ķeizarienes Marijas medicīnas resora galvenais inspektors un galma ārsts Ruls ne tikai runāja, bet arī rakstīja: «Kamēr es būšu ķeizarienes Marijas medicīnas iestāžu inspektors, man pakļautajās iestādēs neviens krievu ārsts neķļūs ne par vecāko ārstu, ne ari par ordinatoru.» Un tas tika rakstīts Krievijā, un tam piekrita cara ģimene, kas neprata krievu valodu. Tā tas ir,

protams, Sergeja Petroviča niknums bija pamatots, bet kālab gan viņam un it sevišķi viņam, Botkinam, tā pārspīlēt? Ar to viņš nolaidās līdz galma ārsta Rula līmenim un nebūt nepacēlās viņam pāri. Noskaities, saniknojies, nonācis galējībās, Sergejs Petrovičs darīja muļķības, kas apkaunoja viņa vārdu un mūsu tēviju, atļāvās tādus izlēcienus, kas jau robežojās ar nepieklājīgam anekdotēm, jo kā nekā katrs šovinisms un nacionālisms ir nekrietnība. Tātad, ja šis Ruls ir neģēlis un nekauņa, tad kāpēc rīkoties ar viņa paņēmieniem? Bet mūsu lielais Bolkins gāja tieši pa šo ceļu un nonāca tik tālu, ka, novērtējot kandidātus ordinalora amatam, ņēma tikai tādus, kam uzvārds beidzas ar «ovs» vai «ins». Varu jums pastāsti! bēdīgu faktu. Sergejs Petrovičs atteica ļoti spējīgam jauneklim ar uzvārdu Dolgihs. Mūsu lielais Botkins, konsultāciju, pieņemšanu un vizīšu steigas aizrauts, nosprieda, ka sibīrietis Dolgihs ir vācietis, tāpat kā citi viņa ienīstie «ihsi» — Minihs, Libihs, Ritihs. Nerunājot par to, cik muļķīga šāda kandidātu atlase, jāpiebilst, ka arī šinī gadījumā godīgiem cilvēkiem būtu vajadzējis cīnīties ar Botkina maldiem, bet viņi turēja par labāku neiejaukties un noiet malā, līdz ar to pakļaudami mūsu Botkina vārdu un slavu daudziem uzbrukumiem gan viņa dzīves laikā, gan arī vēlāk. Bet kāpēc?

Reiz viņš pēkšņi visam kursam sūdzējās:

— Kas tikai nav darīts ar krievu zinātni! Sergeju Petroviču Botkinu, veselas krievu ārstu paaudzes izcilāko skolotāju, iecēla par ārstu vecai maitai — ķeizarienei Marijai Aleksandrovnai un uz ilgu laiku piespieda pamest akadēmiju. Bet tur taču bija visa viņa dzīve, jo dzīve jau nav nekas cits kā darbs. Tas notika pašos Botkina ģēnija ziedu laikos, kad vajadzēja strādāt un strādāt, bet viņš bija spiests pastaigāties gan pa Livadiju, gan pa Kannām, gan pa Sentremo, gan pa Mentonu. «Kā jūsu labdzimtība gulēja?» Pie velna!

Drusku acis piemiedzis, Poluņins staigāja gar katedru un stāstīja kursam par ģeniāliem pagātnes ārstiem, par kuriem zināja ļoti daudz un sīki, it kā būtu bijis ar viņiem tuvu pazīstams. Vispār Ustimenko ievēroja, ka Poluņins par spīti sava prāta kritiskai nosliecei ar prieku runā par cilvēkiem labu, apbrīno viņu talantu, domas

dzijumu un spēku, darba spējas un «pilnīgo atdevi savam uzdevumam» — kā izteicās Provs Jakovļevičs.

—    Medicīnas vēsturē par viņiem rakstīts Joti garlaicīgi, — Poluņins sacīja. — Viņi, mūsu dārgie, tur ir briesmīgi nolaizīti un oreolu apstaroti, it kā viņi nemaz nebūtu ēduši pankūkas, iemīlējušies un dusmojušies. Bet viņi bija tādi paši Jaudis kā Puškins vai citi ģeniāli cilvēki. Lūdzu, ievērojiet — mēs Joti nelabprāt runājam par kāda medicīnas darbinieka īsteno nozīmi un neprotam pareizi novērtēt viņa prātu un darba spējas. Tas sevišķi attiecas uz tiem mūsu rakstniekiem, kas raksta par medicīnisku tēmu, viņi baidās nelaiķi pārstāvēt. Droši vien tas tālab, ka ikviens mediķis, izstrādājot savu teoriju, kaut kur kļūdījies, bet, ja jau kļūdījies, tad jāuzmanās, ka tikai neiznāk nepatikšanas. Kāds man pazīstams muļķis savā rakstelī uzdrīkstējās nopelt pat apbrīnojamo, ģeniālo Zaharinu, pārmezdams viņam mikrobioloģijas ignorēšanu. Tikai interesanti un pat ļoti interesanti būtu zināt, ko šis simpātiskais muļķītis darītu Zaharina laikos un kā pats izturētos mikrobioloģijas pirmsākumu vētrās. Kāpēc jūs, student Stepanov, skatāties uz mani ar tik ironisku skatienu, vai es runāju kaut ko aplamu? Es taču saku to tīri profilaktiski, lai jūs, mani skolnieki, turētos tālāk no grēka, ja zinātne atkal aizrausies ar kādu no kārtējām aplamībām …

Auditorija klausījās kā apburta. Jevgeņijs cītīgi pierakstīja par «kārtējo aplamību». No Poluņina viņš baidījās un neieredzēja to, jo nojauta, ka Provs Jakovļevičs viņu nicina.

Volodja sēdēja, galvu uz rokas atbalstījis, zinādams, ka tūlīt nāks kaut kas interesants. Un Poluņins stāstīja:

—    Atcerēsimies Botkinu. Starp citu, viņš lasīja lekcijas Ķirurģiskās medicīnas akadēmijā vienlaikus ar botāniķas profesoru Merklinu — bijušo lielkņazes Jeļenas Pavlovnas pils dārznieku. Šis augsti godājamais zinātnieks lasīja no papīra, pie tam sekojošo: «Augs sastāv no šūniņām, tāpat kā mūra siena no ķieģeļiem.» Bet viņš bija pašas lielkņazes dārznieks, kāpēc neizmantot savu stāvokli un nekļūt par profesoru? Sinī pašā laikā par pasniedzēju strādāja talantīgais Jevslafijs Ivanovičs Bogdanovskis, skarbs vīrs un Listera mācības ienaidnieks. Operācijas viņš izdarīja, uzvalkā tērpies, un, lai nenosmērētu vadmalu, aizsēja priekšā melnu vaska drānas priekšautu. Ligaluras karājās uz loga aizbīdņa, ja vajadzīgs, feldšeris pārbaudīja to izturību ar zobiem un, ģenerālim pasniegdams, godbijīgi sacīja: «Šī ir pārbaudīta, jūsu labdzimtība!» No karbola, lizola un tamlīdzīgām lietām nebija ne vēsts. Un ap šo pašu laiku dedzīgais Listera piekritējs profesors Pejehins aizrāvās tā, ka higiēniskos nolūkos nodzina ne tikai bārdu un ūsas, bet pat uzacis …

Auditorija iesmējās, Poluņins dusmīgi un aizvainoti saeīja:

—    Nekā smieklīga, biedri nākamie ārsti, te nav. Zinātnes ceļš ir traģisks, Pejehins ticēja, vai jūs to saprotat, ticēja un mocīja sevi un citus ar savu ticību, ka tieši tā viņš izglābs cilvēku dzīvības. Saprotu, biedri Stepanov, jums Pejehins liekas smieklīgs, bet es bez kautrēšanās atzīstos: man bija jāraud, kad uzzināju, ka mūsu mijais Pejehins nodzinis sev uzacis un kā tāds briesmeklis gājis ne vien uz māju, bet arī uz akadēmiju.

Parakņājies pa portfeli, Provs Jakovļevičs izvilka lapiņu, pavicināja to un pavēlēja:

—    Klausieties! To teicis profesors Sņegirevs, atklādams pirmo Krievijas akušieru un ginekologu konferenci. Tas bija 1904. gadā, tātad ne tik sen, jau mūsu gadsimtā.

Tad Poluņins nolasīja:

—    «Es nevaru bez šausmām atcerēties tos laikus, kad vēdera dobums vienu, divas, trīs stundas stāvēja atvērts: slimniece, ķirurgs un viņa asistenti atradās zem nepārtraukta spreja, zem piecprocentīgas karbolskābes spreja (spreju izsmidzināja aparāts, ko darbināja pumpējot): visiem klātesošiem mutē radās salda garša, gļotādas kjuva sausas, bet slimnieces un ārstu urīnā varēja konstatēt lielu daudzumu karbolskābes. Mēs saindējāmies paši un saindējām slimniekus, jo ticējām (ticējām!), ka mēs šādā veidā iznīcinām infekciju slimnieces organismā un apkārtējā atmosfērā. Lai mums piedod šo aizraušanos! Vēl briesmīgāk kļuva, kad karbolskābes vietā stājās sublimāts. Mēs mazgājām šinī šķīdumā rokas un sūkļus, mums izkrita zobi, bet slimniece, kuras dzīvība …»

Platā Poluņina seja saviebās, un viņš, lapiņu portfeli paslēpdams, sacīja:

— Tā sākumā praksē tika realizēta Listera diženā mācība. Smieklīgi? Nebūt ne! Lieliskais krievu ķirurgs Aleksejs Aleksejevičs Trojanovs pats nomira no nefrīta, ko bija dabūjis no karbolskābes. Un tas nav smieklīgi. Bet tagad atgriezīsimies pie Bolkina. Sergejs Petrovičs Botkins, šis brīnišķīgais zieds, uzplauka zinātnei grūtā laikā. Un tomēr viņš radīja savu skolu, radīja varenu kustību medicīnā, un, par spīti viņa runas dāvanu trūkumam, Botkina lekcijās vienmēr bija ne mazāk kā četrsimt, piecsimt klausītāju. Diagnostikā viņš stāvēja nesalīdzināmi augstāk par visiem saviem laika biedriem, viņš prata klausīties, domāt, vispusīgi novērtēt slimību un slimnieku un atrisināt uzdevumu kā stratēģis. Par viņa diagnostiķa spējām liecina daudzi fakti, ko mēs jau minējām, bet varu jums pastāstīt vēl vienu: slimnīcā ieved sievieti vidējos gados. No anamnēzes neko prātīgu nevar izlobīt, pati slimniece stāsta, ka priekš astoņām dienām esot ēdusi zupā vārītu līdaku, pēc tam viņa savārgusi, zaudējusi apetīti un saslimusi. Klepus, seja zila, rokas un kājas aukstas, no ēdiena atsakās, snauž. Pieredzējuši ārsti diagnosticējuši katarālu plaušu iekaisumu. Un tad ierodas Botkins, paklausās ar fonendoskopu, izperkutē, padomā un savā raksturīgajā Maskavas Zamoskvorečjes izloksnē diskrēti saka: «Rīt pie sekcijas meklējiet abscesu krūšu dobumu šķirtnes aizmugurējā daļā, blakus barības vadam.»

Iedomājieties, kādus ģīmjus rādīja godājamie ordinatori, kuratori un citi dakteri, kas bija nopietni zinātnieki, bet, pats par sevi saprotams, bez kāda talanta. Un te — ģēnijs!

Tad nāca sekcija un slēdziens: «Barības vada sienas strutains iekaisums un perforācija, abscess krūšu dobumu šķirtnes aizmugurējā daļā, vispārēja sepse.»

Viss kļuva saprotams: zivs asaka, barības vadā iestrēguši, radīja strutainu mediastenītu ar attiecīgām sekām.

Vārdu «ģēnijs» es neminēju nejauši, biedri studenti. Sergeja Petroviča ģēnijam raksturīgi, ka viņš redzēja un dzirdēja to, kas citiem nebija dzirdams un redzams, viņš prata, klīnikas datus analizējot, pirmajā vietā izvirzīt visapslēptāko, bet galveno slimības iemeslu — prata atrast slimības «sakni». Bet viņš nespēja vārdos izskaidrot daudz ko no tā, ko pals juta. Gadījās, ka neviens nevarēja saklausīt sirds darbībā nekādas izmaiņas, bet viņš apgalvoja: «Es dzirdu akcentiņu!» Vēlāk viņš jau dzirdēja «troksnīti». Un, tikai kad slimība tuvojās savam traģiskajam noslēgumam, citi profesori sāka saklausīt to, ko jau no paša sākuma apgalvoja Sergejs Petrovičs. «Es redzu pelēcīgi violetu gļotādu nokrāsu,» sacīja Botkins, aizlikdams savām acenēm priekšā pensneju. Un viņš ar savu vājo redzi patiesi pamanīja to, ko neredzēja citi. «Es skaidri sataustu nelīdzenumu!» kad vēl neviens neko nesataustīja. Tālab Botkina autoritāte vienmēr bija pilnīgi neapstrīdama . . .

Poluņins brīdi klusēja, ielūkodamies studentu sasprindzinātajās sejās. Un visi saprata, ka tagad viņš pateiks pašu galveno, to, kālab viņš jau nez kuro reizi pieminēja Sergeju Pelroviču Botkinu.

— Tomēr šai neapstrīdamībai piemīt zināms traģisms, es jums pastāstīšu kādu mazu epizodi un ne tālab, lai aptumšotu lielā doktora piemiņu, bet lai jūs, nākamie ārsti, no tās mācītos. Tanī akadēmiskajā gadā Botkins pievērsa sevišķu vērību tīfa slimniekiem, reiz viņš bija izvēlējies kādu aptiekas mācekli, lai analizētu studentiem. Slimais izveseļojās, tomēr ilgu laiku sūdzējās par galvas sāpēm. Bet, tā kā galvas sāpes neietilpa Sergeja Petroviča shēmā, aptiekas māceklis tika apzīmēts, pie tam oficiāli, par simulantu, kas negrib pakļauties slimnīcas direktora formulai: «Vesels, darba spējīgs». Un ārsti, kas domāja citādi nekā Botkins, klu-sē-ja. Sešpadsmit gadu vecais zēns nomira! Sakarā ar aptiekas mācekļa nāvi profesors Rudņevs studentiem sekciju zālē sacīja: «Paskatieties uz šo līķi, redziet, kāda slimība ir simulācija, kas var būt par iemeslu pēkšņai nāvei.»

Jauneklis bija gājis bojā no smadzeņu sastrutojuma.

Patiesi ģeniāla ārsta zinātniskās autoritātes neapstrīdamība šinī gadījumā noveda pie katastrofas. Nākamie ārsti, grūtos gadījumos diagnoze katrā ziņā jāuzstāda kolektīvi, pat tad, ja starp jums ir tāds profesors kā Botkins. Un, ja izcils darbinieks kļūdās, tad jūsu pienākums pret šo kļūdu vērsties.

Domās iegrimis, Poluņins bridi klusēja, tad piepeši jautāja:

—    Ko jūs zināt par mūsu laika biedru profesoru Nikolaju Nikolajeviču Klodņicki un par viņa palīgiem un skolēniem?

Auditorija klusēja.

—   Bet jums taču zināms, ka Nikolajs Nikolajevičs ir mūsu lielākais epidemiologs?

—   Daudzu zinātnisku darbu autors! — Miša Šervuds izmeta. — Plaši pazīstamu darbu.

—   Ja kāds ir ievērojams profesors, tad viņam droši vien ir daudz zinātnisku darbu, — Poluņins nelaipni pasmaidīja. — Juņis, kā vienmēr, taisnība, Šervud!

Brīdi nogaidījis, viņš ierunājās atkal:

—    Kāda savāda asociācija — man ienāca prātā nāve, sekcija. Ja vien atmiņa mani neviļ, profesora Klodņicka draugs un palīgs — krievu ārsts Deminskis 1912. gada otrajā oktobrī pirmo reizi izaudzēja mēra baciļu kultūru, ko ieguva no spontāni saslimuša susļika. Tas notika Astrahaņas guberņā, kur bija reģistrēti vairāki mēra uzliesmojumi. Bet Ipolits Aleksandrovičs Deminskis pats saslima ar plaušu mēri, pats izdarīja savu krēpu analīzi un nosūtīja telegrammu Nikolajam Nikolajevičam uz Džanibeku. Rekomendēju jums, nākamiem ārstiem, šīs telegrammas tekstu pierakstīt, lai atcerētos to no galvas …

Un, vienādiem soļiem gar katedru soļodams, Poluņins diktēja rāmā, pat šķietami mierīgā balsī:

—    «Esmu inficējies no susļikiem ar plaušu mēri. Atbrauciet pēc iegūtajām kultūrām. Visi ieraksti kārtībā. Pārējo pastāstīs laboratorija. Izdariet mana līķa sekciju, gadījumu kvalificējiet kā eksperimentālu cilvēka inficēšanos no susļikiem. Ar dievu! Deminskis.» Pierakstījāt?

—   Pierakstījām! — Pičs atbildēja.

Un Ogurcovs atkārtoja kā atbalss:

—    Pierakstījām.

—    Nikolajs Nikolajevičs, protams, atbrauca, — Poluņins turpināja, — atbrauca un izpildīja mirēja pēdējo vēlēšanos, izdarīja sekciju kapos, vējā, pats pakļauts inficēšanās briesmām. Ieteicu jums mācīties no tādiem cilvēkiem.

Auditorija bija klusa klusa un saspringta.

Bet Poluņins atkal atgriezās pie Botkina, tikai šoreiz sakarā ar mēri.

— Jaunie biedri, ārsts nekad nedrīkst padoties shematismam, citādi, zināt, var nonākt ļoti neērtā situācijā. Mūsu lieliskais ārsts — brīnišķīgais, gudrais Sergejs Petrovičs astoņdesmito gadu beigās ļoti baidījās, ka Pēterburgā no Volgas ievazās mēri. Šī epidēmija medicīnas vēsturē iegājusi ar nosaukumu «Vetļanskas mēris». Un, mēri gaidīdams, Botkins uzmanīgi vēroja savu slimnieku palielinātos limfas dziedzerus un domāja, ka šo dziedzeru kvantitatīvās izmaiņas ir patoloģiskais substrāts mēra infekcijas uzliesmojumam Pēterburgā. Šādā sagatavotā augsnē nokļuva kāds sētnieks — Naums Prokofjevs. Visu reģionālo limfas dziedzeru palielināšanās, visstingrākā uzraudzība, izolācija un kategoriska diagnoze — mēris, izteikta studentu priekšā. Pats Botkins sacīja: mēris! Pats lielais Botkins! Un, tā kā neviens no tiem, kas šaubījās (bet tādi bija), šinī gadījumā neuzdrīkstējās celt iebildumus, sākās panika. Ierēdnieciski birokrātiskā Pēterburga metās bēgt pati no sevis. No cara rezidences drāzās projām karietes, atgāja pārpildīti vilcieni; no bailēm kaukdami, aiztrauca uz savām dzimtmuižām slepenpadomnieki, valsts padomnieki, atvaļināti ģenerāļi, veikalnieki un galminieki — tālāk no mēra! Tā, biedri Stepanov!

STRĪDI UN NESAPRAŠANAS

Jevgeņijs neieredzēja ne Gaņičevu, ne Poluņinu. Viņš nesaprata, ko viņi māca; viņu lekcijās Jevgeņija seja pauda apjukumu; kursa komjauniešu sapulcē Stepanovs sūdzējās, ka esot noguris no negatīvām lekcijām, ka viņam vajadzīgas pozitīvas zināšanas, nevis skeptiski smīniņi par lielajiem zinātnes iekarojumiem. Pičs — pats vecākais studdnts kursā, kluss un vienmēr aizņemts cilvēks ar iesirmiem matiem un pliku pakausi — pēkšņi iekaisa un uzklupa Stepanovam, viņu galīgi sagraudams. Arī pārējie kursa komunisti un komjaunieši, sekojot Pičam, vienprātīgi nosodīja Jevgeņiju. Stepanovs lūdza vārdu paskaidrojumiem — viņam nedeva. Viņš lūdza atļauju atzīt savas kļūdas — atkal viņu pie vārda nelaida. Bet Pičs runāja jau otru reizi.

— Biedri! — viņš sacīja savā izkliegtajā kavalērista balsī. — Biedri! Profesori Gaņičevs un Poluņins māca mūs domāt. Domāt un iedziļināties! Jā, mums grūti apšaubīt vienkāršas mācību grāmatu patiesības. Bet pienāks laiks, kad ikviens no mums stāvēs aci pret aci ar slimnieku bez profesora palīdzības, bez klīnikas: būs tikai guļbaļķu mājiņa, es — ārsts — un viņš — slimnieks. Un vai visu iespējams šai dienai no grāmatām prātā paturēt? Tālab jāprot domāt kā mediķim, kā ārstam — un to mēs varam iemācīties. Vai jūs mani sapratāt?

Pičs runāja ilgi, un viņā klausījās labprāt un ar prieku. Visiem patika, ka kursa mīlulis Pičs, «Vecītis», kuram mācīties nācās ar tādām grūtībām, saprot Gaņičevu un Poluņinu. Bet, tā kā pasaulē nekas nepaliek apslēpts, tad jādomā, ka gan Poluņins, gan Gaņičevs uzzināja par kursa sanāksmi un par to, cik karsti un kaismīgi par viņiem sprieduši studenti. . .

Poluņins, ievērojamākais terapeits visā apgabalā, strādāja par pasniedzēju institūtā, vadīja terapeitisko klīniku un pieņēma klīnikas ambulancē. Viņš bija īsts milzis, pēc izskata pati veselība, nēsāja glīti iecietinātu uzsvārci ar uzrotītām piedurknēm; pret studentiem izturējās parupji un ironiski, bet pret patiesi slimiem ļaudīm bija neticami lēnprātīgs un līdzcietīgs; pret smagi sasirgušajiem profesors izrādīja neparastu pacietību, viņu tuvumā it kā kaunēdamies no sava skaļā basa, sārtuma, veselības un nesagraujamā spēka. Ar apbrīnojamu taktu viņš izdarīja sarežģītus izmeklējumus, vienmēr ņēma vērā kautrību, neveda studentus pie slimnieka trokšņainā barā, nemocīja slimus cilvēkus ar slimību demonstrācijām, un studenti visu lieliski saprata tajā nosacītajā, specifiskajā valodā, ko klīnikā lietoja Provs Jakovļevičs.

Pamazām Volodja noprata, ka Poluņina dzīvē pats svarīgākais ir klīnika. Te viņš, savu laiku netaupīdams, analizēja slimnieku, pūlēdamies pēc iespējas skaidrāk un precīzāk ieskaidrot studentiem visas organisma novirzes no normas, centās šīs novirzes klasificēt un beidzot uzstādīt diagnozi. Viņa zemā, rūcošā balss sākumā it kā nedroši un uzmanīgi meklēja, pēc tam kļuva mierīgāka, jautājošie «vai tā?» pazuda, atdodami vietu secinājumu dzelžainajai loģikai. Poluņinu vēl un vēl traucēja nejauši, mazsvarīgi fakti un novērojumi: viņš dusmodamies atvairīja tos, it kā ar savu plato plaukstu malā nobīdīdams, un pēc tam ar savām milzīgajām rokām cēla piramīdu, kuras virsotne bija diagnoze.

—    Nu? — viņš pēkšņi izgrūda uzvarošu čukstu, un studenti skatījās uz viņu ar tādu sajūsmu kā uz burvi. — Vajag domāt, jaunie biedri, domāt un uzdevumu risināt stratēģiski. Šobrīd esam noteikuši pretinieka karaspēka izvietojumu, viņa spēkus, viņa rezerves. Bet kādi līdzekļi ir mūsu rīcībā?

Volodjam strauji pukstēja sirds. Tas, kas priekš stundas bija neskaidrs, kas izplūda, izzuda un izkusa milzīgajā simptomu un līdzīgu pazīmju daudzveidībā, tagad ieguva kontūras, skaidru un pabeigtu formu: slimība bija nosaukta vārdā. Un izrādījās, ka šī slimība nemaz nav reti vai ļoti reti sastopama, bet stipri izplatīta, tāda, ar kuru nākamajiem mediķiem noteikti būs daudzreiz jāsatiekas. Starp citu, Provs Jakovļevičs pārāk neaizrāvās ar retu slimnieku demonstrēšanu, kas diemžēl ļoti patika dažam labam pasniedzējam; Poluņinam likās — retās slimības un speciālas šo «interesanto» gadījumu sarežģītās formas nākamajiem mediķiem nav nemaz tik nepieciešamas.

—    Ja netiksi pats galā, jaunais draugs, — viņš runāja, — izsauksi sanitāro lidmašīnu, nav vairs vecie laiki, dzīvojam pie padomju varas. Alma mater uzdevums iemācīt tevi sniegt palīdzību masām un iztaisīt no tevis enerģisku un gudru ārstu ar plašu redzes loku, nevis ar šauru specialitāti.

Ai, kas tas bija par baudījumu sekot Poluņina domu gaitai, kad viņš lēni un uzmanīgi, kā aklais ar savu spieķi klaudzinādams, virzījās no jautājuma uz jautājumu, tanī pašā laikā iztaustīdams slimnieka liesu un aknas, aplūkodams rentgenogrammas, laboratorijas izmeklējumu rezultātus, izmantodams patoloģijas, anatomijas un fizioloģijas arsenālu ieročus, kad viņš, nevairīdamies no neizpētītā un pretrunīgā un salīdzinādams neskaidro, pēkšņi pārvērta šo haosu, bezjēdzibu, murgus, šos pretrunīgos simptomus par vienu veselu un pabeigtu vienību, par savas piramīdas galotni, par diagnozi.

Ar gandrīz svētsvinīgām trīsām, baidīdamies par savu dievu, Ustimenko un citi studenti gāja uz pelēko klīnikas prozektūras ēku, uz kuras frontona bija iecirsti latiņu vārcli: «Ilic ločus est ibi mors gaudet sucurrere vitam» («Te nāve palīdz dzīvībai»). Bija miris slimnieks, kura stāvokļa bezcerību jau pirms mēneša paredzēja Provs Jakovļevičs. No kā viņš miris? Tagad to pateiks Gaņičevs — pēdējais un nekādi neuzpērkamais tiesnesis …

Milzīgais Poluņins atsēdās netālu no sekciju galda, prožektors, tēvocis Saša, kā viņu sauca studenti, sāka sekciju. Gaņičevs monotonā balsī (prozektūrā viņš nekad nejokoja un neļāva arī citiem dzīt jokus) paskaidroja studentiem to, ko viņi nesaprata. Bija savādi un baismi, un, lai tas būtu cik savādi būdams, arī priecīgi, ka Poluņinam jau toreiz, pirms mēneša, bijusi pilnīga taisnība, viņa acis, ar rentgena aparātu un laboratorijas izmeklējumiem apbruņotās cilvēka un stratēģa acis, redzējušas visu neredzamo. Bet slimnieks nomira. Zinātne vēl neprata cīnīties ar slimību šajā stadijā. Tomēr zinātne jau iekļuvusi līdz šim nepieejamās jomās. Un tā būtu varējusi slimnieku glābt, ja vien viņš pats būtu griezies pēc palīdzības agrāk, kaut mazliet agrāk . ..

Sekcija bija beigusies, Poluņins un Gaņičevs kopā ar studentiem izgāja parkā, atsēdās uz soliņa. Spoži spīdēja aukstā rudens saule; lēni, gaisā griezdamās, krita nodzeltējušās kļavu un bērzu lapas. Gaņičevs aizpīpoja. Provs Jakovļevičs sēdēja, plato pieri nodūris, drūms, ar visu neapmierināts. Pēkšņi viņš sacija, gandrīz vai traku dusmu pārņemts:

—    Kaut vismaz varētu iemācīties ārstēt, kā nākas …

Gaņičevs maigi noglāstīja Poluņina plecu. Poluņins piecēlās un aizgāja.

—   Vai kas noticis? — Volodja jautāja Gaņičevam.

—    Nē, — viņš atbildēja, īsi nopūzdamies. — Nekas nav noticis. Bet zināt, ar domājošiem ārstiem tā atgadās. Uznāk tādas lēkmes kā šī, ko jūs nupat redzējāt.

Vēlreiz nopūties, viņš piebilda:

—    Bilrots, kurš, starp citu, nebija slikts ārsts, rakstīja: «Mūsu panākumu ceļš ved pāri līķu kalniem.» Ja tā var teikt, ir ārsti, kas ar to viegli samierinās un savus gadiņus trīsdesmit mierīgu sirdi raksta «exitus letalis», bet ir arī tādi kā Provs Jakovļevičs, kas pie katras nāves vaino paši sevi. Jāpiezīmē, ka medicīnu uz priekšu virza galvenokārt Poluņinam līdzīgi ļaudis … Sapratāt?

—    Zināms, sapratām, — sacīja strupdegune un sārtvaidze Ņusja Jolkina. — Bet vai nav tiesa, biedri profesor, visu mūžu nav iespējams par to uztraukties, tā var galīgi sabeigt nervus? Ārstam tomēr ļoti svarīgi būt mierīgam.

—   Tiesa gan, — Gaņičevs piekrita nez kāpēc pārāk lēnprātīgi un iegāja atpakaļ savā prozektūrā . ..

Taču tūdaļ atgriezās un neatsēzdamies, uz stipra ozola spieķa balstīdamies, sacīja:

—    Petenkopfers un Emmeribs iedzēra tīru holeras baciļu atšķaidījumu, pie tam kuņģa sulas sālskābe iepriekš tika neitralizēta ar sodu. Mūsu Mečņikovs, ārsts Gasterliks un ārsts Latapi izdarīja to pašu. Priekš sešdesmit gadiem trīs itālieši — Bordžoni, Rozi un Pasilji pierunāja sifilidologu — profesoru Pellikari inficēt viņus, jaunus un veselus cilvēkus, ar sifilisu. Pellikari kategoriski atteicās, bet trīs jaunie ārsti neatlaidās. Taču toreiz, studente Jolkina, sifilisu ārstēja citādi nekā tagad. Ar dzīvsudrabu! Ārsts Lindemanis divus mēnešus ilgi ik pēc piecām dienām pats sev izdarīja sifilisa izsaucēju injekcijas. Komisija, ko nozīmēja Parīzes Medicīnas akadēmija, konstatēja … Es viņu labi atceros, studente Jolkina: ārstam Lindemanim abas rokas no pleciem līdz delnām bija pārklātas ar čūlām, daudzas saplūdušas, ap tām cieti un sāpīgi infiltrāti… un tā tālāk, nemaz nerunājot par daudzajām pa visu ķermeni izsētajām pāpulām. Bet Lindemanis vēl neturēja par iespējamu sākt ārstēšanos. Tas tā, studente Jolkina, sakarā ar mieru, kuru jūs jau sākat sargāt. . .

Gaņičeva tuklā seja pieplūda ar asinīm, viņš iebrēcās:

—    Vēl nav par vēlu! Ejiet šūšanas un piegriešanas kursos! Mācieties par stenogrāfisti! Vispār ejiet pie mammas, pie papa, pie vīra, pie velna!

Vēlāk Ņusja žēlojās:

—    Nedrīkst ne vārdiņa bilst. Un vispār — kāds sakars tam ar šūšanas un piegriešanas kursiem? Pie mums visas profesijas godā un stenogrāfija nav nemaz sliktāka par patanatomiju …

Nusjas sārtie vaigi bija notriepti ar asarām, acis nikni zibsnīja.

—    Patiešām — būtu labāk mācījusies par stenogrāfisti, — neviļus ieteicās Volodja. — Ja neesi neko sapratusi no šīsdienas sarunas — ej projām. Tur ir mierīgāk un jaukāk!

—    No otras puses — nevar taču no katra ārsta prasīt, lai viņš inficētu sevi ar sifilisu, — teica Jevgeņijs.—Tas, saudzīgi izsakoties, ir smieklīgi.

Ustimenko zaudēja savaldīšanos.

—   To ari neviens neprasa! — viņš iesaucās. — Vai tad runa bija par to?

«LAIKS NEATTURAMI TRAUC…»

Tikai Varvara saprata itin visu, kaut arī nestudēja medicīnu. Viņa mācēja apbrīnojami klausīties un uztvert to, kas Volodjam šķita pats galvenais, kas bija viņa dzīves saturs, kas nedeva mieru naktīs, kas viņu aplaimoja un skumdināja. Nepazīdama ne Gaņičevu, ne Poluņinu, viņa ticēja, ka tie ir izcili cilvēki. Ar Ņusju pēc tā, ko viņai bija stāstījis Volodja, Varja sasveicinājās ļoti vēsi. Bet savā tehnikumā pastāvīgi stāstīja par medicīnas un it sevišķi par operatīvās ķirurģijas sasniegumiem. Un ne jau tālab, ka tā domāja Volodja, bet tālab, ka tā dofnāja viņa pati, klausīdamās viņa sajūsmas pilnās, mežonīgās un laimīgās runas.

Reiz kādu svētdienu viņi aizbrauca uz krāmu tirgu, lai parakņātos pa vecām grāmatām. Tur bija labi izdevumi. Kamēr Volodja rakņājās pa grāmatām, Varja pagāja sāņus un no laimes sastinga. Zem karstās pusdienas saules stariem blakus paklājam noliktā krēslā sēdēja dāma. «Droši vien kāda bijusī grāfiene,» nodomāja Varvara. Dāma smēķēja garā iemutī ieliktu papirosu un tirgojās ar brīnumainām lietām: tur bija korsete, strausa spalvas, kaut kāda manta, ko dāma sauca par «boa», divas kafijas dzirnaviņas, mākslīgās pērles, flakoni, šahs, bet pats galvenais — galvaskauss, īsts cilvēka galvaskauss, dzeltenīgs, kārtīgs galvaskauss.

— Cik šī manta maksā? — Varvara jautāja.

•— Vai mademoiselle interesē galvaskauss? — «grāfiene» jautāja un ar bezpirkstainos cimdos tērpto roku pieklaudzināja pie dzeltenīgā pakauša.

—   Vispār man interesē viss skelets, — Varvara sacija.

—   Varbūt jums ir?

—    Par ko mcidemoiselle mani tur! — «grāfiene» iesaucās. — Viss skelets! Kur jūs varat dabūt visu skeletu?

—    Mācibu līdzekļu veikalā ieved, bet pārdod tikai uz pārskaitījumu un iestādēm, — stāstīja runīgā Varvara.

—    Bet es esmu privātpersona, nevis iestāde.

—    Jā, privātpersonām tagad nav viegli, — «grāfiene» piekrita.

Galvaskausu Varvara nopirka. Apakšpusē tam bija piestiprināta plāksnīte ar iegravētu dāvinātāja veltījumu dāvanas saņēmējam.

—    Varbūt mademoiselle interesē arī strausa spalvas? — «grāfiene» jautāja.

—     Mademoiselle neinteresē ne strausa spalvas, ne degunā ieverami gredzeni, ne cilvēka skalpi, — bargi paskaidroja no pūļa iznirušais Volodja. — Mademoiselle nav nekāda lauska no sasistās pagātnes, bet komjauniete. Iesim, Varja!

Galvaskausu Varja bija ietinusi laikrakstā, un Volodja līdz pašai mājai par dāvanu neko nezināja. Visas Volodjas svārku kabatas bija piebāztas ar grāmatām un brošūrām. Vienu, pašu plānāko, viņš turēja rokā un visu laiku to šķirstīja. Tirgus burzmas, putekļu un gramofona plašu gaudošanas nomocīti, viņi, mājās atgriezušies, iedzēra no krāna ūdeni, nolika galvaskausu uz augšējā plaukta, drusku atpūtās un atsēdās, lai lasītu Kārļa Marksa humoristisko atzīšanos.

—    Pagaidi, es tev noslaucīšu seju, tu esi gluži slapjš! — Varvara sacīja.

Viņai ļoti patika aprūpēt Volodju. Viņa priecājās, ja Volodjam bija iztrūkusi poga vai kļuvusi netīra kabatdrāna. «Kādi gan jūs, vīrieši, visi esat lempji!» viņa tādās reizēs sacīja. «Neko jūs paši neprotat.» Un noteikti piemetināja: «Izņemot tēvu. Viņš prot visu. Kā jau jūrnieks!»

—    Arī apkaklīte tev netīra! — Varvara sacīja.

—    Liecies mierā! — Volodja pavēlēja un jautāja, grāmatā skatīdamies:

—    Ko jūs domājat par laimi, Varvara Stepanova?

—    Stipra, mūžīga, abpusēja mīlestība! — nosarkusi, tomēr enerģiski un skaļi atbildēja Varja.

—   Sēdieties, nepietiekami.

Varvara pūlējās ielūkoties grāmatā, bet Volodja viņu atstūma.

"— Zini, neko sevišķi smieklīgu es te neatrodu, — Volodja sacīja. — Droši vien tas vienkārši nav pa prātam divkošiem, tālab arī viņi šo atzīšanos pasludinājuši par joku. Mēģini iedziļināties, ja vien tavas prāta spējas to atļauj … — Volodja lasīja, Varvara klausījās, mazliet muti pavērusi, pietvīkusi, atklāta, platu lentu uz pakauša matos iesējusi, vēl pavisam meitene.

—           Kādu īpašību jūs cilvēkos vērtējat visaugstāk? — Volodja jautāja un atbildēja: — Vienkāršību. Vīrietī? — Spēku. Sievietē? — Vājumu!

—           Es neesmu vāja! — Varvara sacīja. — Tas ir — ne visai vāja …

—           Tu neesi vāja? — Volodja jautāja. — Nesmīdini mani, Varja! Tu spiedz, ieraudzījusi vardi, pie tam gluži nekaitīgu koku vardīti!

—           Uz viņas nav rakstīts, ka tā ir koku varde, un acis viņai tāpat uz āru izspiedušās.

—          Viņa esot stipra! — Volodja sacīja. — Paskatieties visi uz viņu, šo stiprinieci. Pretīgi klausīties …

Piepeši Volodja pārsteigts iesaucās:

—           Padomā tikai! Padomā! Jautājums: kāda ir jūsu galvenā īpašība? Atbilde: mērķtiecība.

—    Kolosāli! — Varvara iesaucās.

—           Grandiozi, nevis kolosāli. Tālāk: kāds ir jūsu priekšstats par laimi — cīņa! Cīņa, saproti, Varja, redzi, kas ir laime. Tālāk: kāds ir jūsu priekšstats par nelaimi — pakļautība . ..

—           Bet es tev daudzējādā ziņā pakļaujos, — Varja sacīja, — un neredzu tur nekādu sevišķu nelaimi . ..

—           Tu taču man pakļaujies citādi, — Volodja skarbi atbildēja. — Tu man pakļaujies intelektuāli, Stepanova.

—    Muļķis!

—    Neizrunājies, nožēlojamā . ..

Krustmāte Aglaja no otras istabas iesaucās:

—    Rimsties, Vladimir! Atkal novedīsi viņu līdz asarām.

Bet viņi nedzirdēja, viņi lasīja, sēdēdami cieši blakus.

—           «Kāds trūkums jums ir vispretīgākais? — Iztapība. Kādi ir jūsu mīļākie dzejnieki? — Šekspīrs, Eshils, Gēte.

Kāda ir jūsu mīļākā krāsa? — Sarkana. Jūsu mīļākais izteiciens? — Nekas cilvēcisks man nav svešs. Jūsu mīļākā devīze? — Šaubies par visu .. .»

Ienāca Aglaja un palika pie durvīm slāvam, viņa nesen bija mazgājusies dušā, biezie, melnie mati izskatījās mikli un spīdīgi.

—   Jūs abi esat ļoti simpātiski, — viņa sacīja, — tikai vēl muļķi.

Atsēdusies līdzās Varjai, viņa sūdzējās:

—   Jums viegli saprast gan Marksu, gan Engelsu, jūs esat labi izglītoti. Bet, ak dievs, cik man bija grūti…

No šīs svētdienas Volodja un Varvara bieži vien domāja kopā. Varja lasīja daudz mazāk nekā Volodja, bet, kad viņš runāja, viņa visu acumirklī uztvēra un saprata gandrīz no pusvārda. Tā Ustimenko izlasīja «Svēto ģimeni …», un Varja noklausījās viņa lekciju par šo tēmu; tāpat viņš izurbās cauri «Nabadzības filozofijai», kas Varvarai bija daudz grūtāk saprotama; vairākas naktis viņš nosēdēja pie «Luija Bonaparta astoņpadsmitā brimera». Ieraudzījusi, kādu grāmatu Volodja lasa, krustmāte sacīja:

—   Zini, kad viņš rakstīja šo grāmatu, viņam nebija drēbju, ar ko iziet pastaigāties, visas mantas bija ieķīlātas.

Volodja paskatījās uz Aglaju ar izklaidīgu skatienu, iebāza mutē kumosu baltmaizes un lasīja tālāk. Gaismai austot, viņš pāršķirstīja Silleru un, laimīgi pārsteigts, smagajā sējumā atklāja aizvien jaunus un jaunus brīnumus:

Laiks neatturami trauc,

Pēc pastāvības tas tiecas.

Esi pastāvīgs pats, un ķēdēs tu sakalsi laiku…

Lai jupis parauj šo laiku! Kā tas patiešām aiztrauca, un cik maz paguva Volodja Ustimenko. Viss bija interesanti, svarīgi, nepieciešami, pat neinteresantais bija interesants, jo prasīja aktīvu attieksmi. Un tik ļoti gribējās aizskriet un nopeldēties Unčā vai pēkšņi visu pamest, kā laupītājam iesvilpties pie Stepanovu vecās mājas un vēlu naktī klaiņot ar Varvaru gar krastmalu, klausīties, kā viņa žāvājas un pļāpā savas muļķības par mākslu. Viņa jau bija iemācījusies runāt par «mizanscēnām» un «remarkām» un par pilsētā iecienīto aktieri GaļiļejevuPresņaku izteicās, ka viņš visās lomās «tēlojot pats sevi».

«Aktieri pūlas skatītājus saraudināt,» Varvara apgalvoja. Volodja smējās, Varvara viņam iesita.

—    Paklau, tev ir smaga roka! — viņš sacīja.

Agrāk viņš sita viņai pretī, tagad tas nez kāpēc likās neiespējami. Arī lauzties viņi vairs nelauzās. Varja aizvien biežāk apvainojās un raudāja savas mīļās, piepeši līstošās asaras, bet Volodjam kļuva viņas briesmīgi žēl un bija kauns, bet viņš nekad neatvainojās, tikai norūca: .

—           Ko tu pinkšķi? Kas tur sevišķs? Tu paņem labu dzejoli un to nogaudo, nevis noskaiti! Pretīgi klausīties…

—          Muļķis, tu nesaproti, kas ir ritms, bet gribi spriest. Mums studijā Esfira Grigorjevna . ..

—    Nu labi, labi, tikai nebrēc …

Viņš Varvaru briesmīgi mocīja. Viņa bija jaunāka par Volodju un ļoti centās, bet reizēm viņai pietrūka spēka.

—    Tavos gados Hercens un Ogarjovs … — Volodja

iesāka.

—           Bet es taču neesmu ne Hercens, ne Ogarjovs, — Varvara činkstēja. — Esmu Varja Stepanova un par savām spējām nekādas ilūzijas neloloju . . .

—    Sestdien es tev iedevu «Anti-Dīringu». Vai tu vēl…

—   Oh, Volodja …

—    Atkārtoju, sestdien . ..

—           Bet tieši sestdien, — izmisusi iesaucās Varvara, — lieši sestdien mums bija ģenerālmēģinājums!…

—    Bet kāda diena ir šodien?

—    Sestdiena.

—    Un tu grāmatu visu nedēļu rokā neesi paņēmusi?

Varja satriekta klusēja.

—           Sēdi šeit un lasi to, ko likšu, bet es tikmēr mācīšos, — sekoja pavēle. — Nekādi teātri, nekādi kino, nekādi klubi. Un kāpēc tu esi iesmaržojusies? Vai tu zini, ka smaržas galvenokārt lieto netīrīgi cilvēki?

—           Bet tagad es tev iekodīšu, — piepeši sacīja Varvara un patiešām iekoda ļoti sāpīgi Volodjam ausī. Pēc tam viņa Volodju mierināja: — Varēja būt vēl sliktāk! Zini, kādi man zobi? Es tavu draņķīgo, nosmulēto ausi varēju pavisam nokost!

Volodja sauca:

—    Krustmāte Aglaja! Pievāc savu Varju, viņa kožas …

Un tomēr viņiem abiem kopā bija ārkārtīgi labi: viņi

varēja ilgi klusēt, it kā viens otru nemanīdami, katrs savu darbu darīdami, un tad viņi pēkšņi priecājās, ka atrodas kopā, tuvumā — Volodja pie galda, Varja pie loga, un vienmēr viņiem bija par ko runāt, bija par ko uz vietas sastrīdēties un tūlīt atkal samierināties.

Reizēm Varvara atnesa «savas» grāmatas — daiļliteratūru. Ja Volodjam bija labs garastāvoklis, viņš žēlīgi atļāva Varjai drusku palasīt tās vietas, ko viņa bija īpaši atzīmējusi. Varja ļoti sarka, pūlējās aizlikt matu sprodziņu aiz savas sārtās auss, pie kuras karājās auskars, un iztapīgā balsī lasīja kaut kādu dabas aprakstu.

— Gari! — sacīja Volodja, tīšām žāvādamies. — Un kāda tam jēga? Debesis bija violetas, un vējš sita kā ar dvieli.

—   Tur taču tā nav! — Vaija pretojās. — Tur nemaz nav tā . ..

—   Lasi tālāk!

Varvara lasīja steigdamās un it kā attaisnodamās.

—    Un netēlo! — Volodja pārtrauca. — Kāpēc tu lauzies? Tu taču tik un tā nevari runāt kā huzāru pulkvedis!

—   Bet es .. .

—    Lasi!

Pēdējos spēkus saņēmusi, Varja lasīja. Volodja klaudzināja ar zīmuli, čaukstināja kaut kādus papīrus, pēc tam pats pret savu gribu sāka klausīties. Nekad iepriekš nevarēja zināt, kas īsti viņu aizkustinās. Bet pamazām Varja saprata, kādi darbi viņam vajadzīgi. Tas bija īstais vārds «vajadzīgi», labāku viņa nespēja atrast. Pirmo reizi viņa saprata, ka Volodjam patīk, kad lasa Ļeva Tolstoja «Sevastopole decembra mēnesī».

—    «Jūs sākat saprast Sevastopoles aizstāvjus,» — lasīja Varja, satraukti ar acu kaktiņu uz Volodju skatīdamās: viņš vairs nečaukstināja papīru, bet sēdēja nekustīgi, galvu nodūris. — «Jums nez kāpēc kļūst neērti šā cilvēka priekšā. Jums gribētos viņam pasacīt daudz daudz, izteikt savu līdzjūtību un apbrīnu; bet jūs nevarat atrast vārdus vai esat nemierā ar tiem, kas ienāk prātā, — un jūs klusēdams paklanāties šim klusajam, neapzinātajam cildenumam un dvēseles spēkam, šai kautrībai, kas cilvēkam liedz apzināties savu vērtibu.»

—   Tas ir kaut kas īsts! — Volodja pēkšņi sacīja.

—    Kas ir īsts? — Varja nesaprata.

—   Šī kautrība, kas cilvēkam liedz apzināties savu vērtību. Lasi tālāk!

Viņa lasīja, viņš gulēja savā šaurajā gultiņā, aizlicis rokas aiz galvas. Pār viņa seju brīžam pārskrēja it kā nemierīga ēna: reizēm viņš rauca pieri, reizēm kaut kam uz mirkli priecīgi uzsmaidīja. Un klausīdamies viņš domāja, viņš vienmēr domāja, šis Volodja Ustimenko, vienmēr risināja kaut kādus viņam vien zināmus uzdevumus, katrā ziņā grūtus, gandrīz mokošus.

—    «Apbalvojuma dēļ, dienesta pakāpes dēļ, aiz bailēm no soda ļaudis nespētu uzņemties šīs šausmīgās grūtības,» — Varvara lasīja. — «Jābūt citam — augstākam pamudinājumam. Un šis pamudinājums ir tās jūtas, kas reti izpaužas, ko krievu cilvēks kautrējas izrādīt, bet kas katram slēpjas dvēselē, — tā ir dzimtenes mīlestība.»

—    Ļoti labi, lieliski, bet mēs? — pēkšņi, uz elkoņa atslējies, jautāja Volodja.

—    Mēs? — Varvara brīnījās.

—    Jā, mēs, divi komjaunieši, — tāda Stepanova un tāds Ustimenko. Kā mēs dzīvojam? Kālab? Kālab mēs vispār esam pasaulē nākuši?

Varja izbijusies mirkšķināja acis. Viņš pastāvīgi tā negaidot mainīja sarunas tematu. Ko viņam vajag?Ko viņš grib — šis mocītājs? Bet Volodja nomierinājās un bargi sacīja:

—    Labi, nemirkšķini acis. Bet grāmatām visām bez izņēmuma jābūt uzrakstītām ar noteiktu nolūku. Saproti? Nevis: «saulriets bija violets, bet vējš kā rupji dvieļi…»

—    Ak, neizdomā, Volodja!

—    Vai: «liegi smaržoja pēc kūstošā pērnā sniega ietrunējušās garozas …»

—    Nerunā muļķības!

—    Tās nav muļķības. Grāmatām jābūt tādām, lai varētu apskaust lieliskus cilvēkus, lai gribētos kļūt tādam kā viņi, lai lasot varētu uz sevi palūkoties kritiski, vai saproti, Rudā?

Sevišķi sirsnīgos brīžos viņš sauca Varvaru par Rudo, lai gan mati viņai nekādā ziņā nebija rudi, bet gaišā kastaņu krāsā.

—    Un dzejoļi? — viņa jautāja.

—   Dzejoļi — tukša muldēšana, izņemot Majakovski!

—    Jā? Bet Puškins? Bet Bloks? Bet Ļermontovs?

Volodja saviebās. Tad Varja klusi, tikko dzirdami noskaitīja vienu Bloka rindu:

Nē, cīņai gala nav! Miers dots mums tikai sapņos..,

—    Kas? — viņš izbrīnījies jautāja.

Varvara noskaitīja visu dzejoli. Volodja klausījās, acis aizvēris, pēc tam atkārtoja:

Nē, cīņai gala nav! Miers dots mums tikai sapņos …

—    Labi, vai ne? — Varvara jautāja.

—           Es nerunāju par to, — joprojām kaut ko domādams, sacīja Volodja. — Es domāju par citu. Zini, kaut varētu savu dzīvi nodzīvot tā, lai patiesi «cīņai gala nav! Miers dots mums tikai sapņos .. .»

—           Vai tu neesi sajucis prātā? — Varja piesardzīgi jautāja.

—           Nē, esmu normāls. Bet tagad tu vari ar savu daiļlasīšanu nodarboties viena, man jāķeras pie darba. Ķīmija. Vai esi par tādu zinātni dzirdējusi?

Viņš atsēdās pie galda, aizdedza veco lampu ar salīmētu zaļu abažūru, sarauca pieri un Varvaru aizmirsa. Bet viņa no aizmugures skatījās uz Volodjas tievo kaklu, uz viņa šaurajiem pleciem un domāja laimīgi un satraukti: «Tur sēž cilvēks, kas būs kādreiz ļoti ievērojams. Un es esmu viņa pirmais un vistuvākais draugs. Un varbūt daudz vairāk nekā draugs, kaut gan mēs neesam ne reizi skūpstījušies.»

Pati neapzinādamās, ko dara, Varja piecēlās, piegāja Volodjam no mugurpuses klāt, pielika roku viņam pie pašas sejas un pavēlēja:

—    Noskūpsti!

—    Kāpēc tā? — viņš brīnījās.

—           Noskūpsti man roku! — Varvara atkārtoja. — Un tūlīt!

—    Ir gan jaunumi!

—           Tie nav nekādi jaunumi! — Varja sacīja. — Mēs, sievietes, esam jūs, vīriešus, dzemdējušas, un par to jums jābūt mums mūžīgi pateicīgiem …

Volodja paskatījās uz Varju no apakšas uz augšu, iesmējās un neveikli noskūpstīja viņas plato, silto plaukstu.

—    Tā! — Varja apmierināta noteica …

SESTĀ NODAĻA SĶIRSANAS

Vēlu rudenī, «garām braucot», kā viņš pats izteicās, mājās iegriezās Rodions Mefodijevičs. Valentinai Andrejevnai bija viesi. Bija divas pavecas, korpulentas dāmas, kas pīpoja papirosus un ar labpatiku runāja par savu slikto garastāvokli, par noslēpumainiem «sirds pārsitieniem» un par to, ka viss galu galā ceļoties «no nerviem». Bija Sečenova institūta dekāna meita Iraida, slaika, lokana, zaļacaina meitene, apkārusies ar visādām ķēdītēm, medaļām un karekļiem, it kā būtu prēmēta sugas suņu izstādē. Bija pilsētā plaši pazīstamā šuvēja Ļisa kundze, kam visas sievietes centās pieglaimoties, un divi vīrieši — Daņila Jakovļevičs Poļanskis, kas gleznaini pīpēja pīpi, un viņa draugs Makavejenko, drukns gaišmatis ar vēderiņu un jautrām, nekaunīgām, vienmēr izvalbītām acīm. Vēl gaidīja ierodamies profesoru Zovtjaku, bet viņš piezvanīja, ka nevarot ierasties un jūtoties «galīgi izmisis». Viesi klausījās kontrabandas plates — Vertinska un Ļeščenko dziesmiņas, ēda vakariņas un dzēra kafiju ar benediktīnieti. Runāja par Spānijas notikumiem. Daņila Jakovļevičs — Dodiks stāstīja par Spānijas premjerministru Hiralu kā par savu labu paziņu. Viņš zināja arī šo to par Hosē Diasu. Rodions Mefodijevičs pacietīgi uzklausīja gan smēķētājas dāmas, gan Makavejenko, gan dekāna meitu Iraidu. Visi viņi

spriedelēja par Spāniju un atzinīgi atsaucās par Mihaila Kojcova interesantajām korespondencēm. Tikai Dodiks tam nepiekrita.

—           Ziniet, — viņš sacīja, — par Spāniju katrs aculiecinieks var uzrakstīt varbūt vēl spilgtāk un daudzkrāsaināk nekā biedrs Koļcovs. Galvenais — būt tur kopā ar tautu …

—           Bet vēršu cīņas — tās arī laikam notiek Spānijā? — savā ierastajā gurdajā balsī jautāja Valentīna Andre-

jevna.

—           Bez šaubām! — Makavejenko apstiprināja. — Tā viņiem ir tautas tradīcija, tāpat kā mums karuseļi vai dūru cīņas. Madridē tās ir ļoti iecienītas …

Rodions Mefodijevičs nolika neizdzerto kafijas tasi, piecēlās un izgāja laukā. Varvaras nebija mājās. Jevgeņijs virtuvē strēba boršču.

—    Kā klājas? — Rodions Mefodijevičs jautāja.

—           Aplauzām avīzi, — Jevgeņijs gurdeni atbildēja. — Nomocījāmies! Burtu nav, materiāls neinteresants, virspusējs, man vienam nākas rakstīt par visiem, dziedi vai raudi. Es, papa, esmu institūta sienas avīzes redaktors.

—           Bet tu neraksti viens par visiem! — Stepanovs deva padomu. — Tā ir blēdība — rakstīt citu vietā …

—    Tu, papucīt, esi ideālists! — Jevgeņijs nopūtās.

Rodions Mefodijevičs staigāja pa istabu un smēķēja,

tad, sāpīgi viebdamies, nejauši dzirdēja, ko Alevtina priekšnamā runā ar Dodiku.

—           Jautājums jāizšķir kardināli, — viņa sacīja, — un kategoriski! Es vairs nevēlos paciest, ka šeit ierodas šis cilvēks, kas man svešs gan morāli, gan vispār. Ak kungs, kā tu nesaproti, man trūkst gaisa šinī atmosfērā …

—           Labi, labi, esmu ar mieru, — Daņila Jakovļevičs steidzīgi apsolīja, — tikai ne šodien .. .

—    Es tomēr pateikšu šodien! — Alevtina solīja.

Dzīvokļa durvis noklaudzēja. Sieviete, ko Stepanovs

uzskatīja par savu sievu, ienāca ēdamistabā. Cieši dūres sažņaudzis, nekustīgs un bāls Rodions Mefodijevičs pavēlēja:

—    Saki šodien!

—           Tu noklausījies! — Alevtina iespiedzās. — Ļoti skaisti, šis cilvēks pie tam vēl noklausās!

—    Tev jāpasaka pašai, — viņš atkārtoja. — Es to zinu jau sen, jābūt muļķim, lai neredzētu, bet tev vajag pateikt savu pēdējo vārdu. Runā!

—    Ko?

—    Vai tu gribi šķirties?

—   Es gribu cilvēcisku dzīvi! — viņa iesaucās. — Tavs pienākums sagādāt man dzīvi, bet kas man ir? Kālab es tik daudz gadu cietu? Citiem ir viss: personīgās mašīnas, vasarnīcas, trīs reizes gadā brauc uz Gagriem .. .

Atkal, tāpat kā vienmēr, sākās raudāšana. Tagad viņa prasīs baldriānu, pēc tam Jevgeņijs skaitīs viņai pulsu. Nē, ilgāk tā nevar.

—   Šķirsimies ar labu, — Rodions ierunājās mierīgā, kaut arī mazliet piesmakušā balsī. — Tu varēsi dzīvot pie Dodika .. .

—    Ļoti jauki, — viņa sacīja. — Es vienā istabā, bet tu šeit kā lielskungs. Nekā nebūs, biedri Stepanov …

—   Tātad galvenais ir istaba?

—    Un arī viss pārējais. Es negribu kļūt par ubadzi. Ko esam iegādājuši, to visu uz pusēm …

Stepanovs pamāja ar galvu, parunāt viņš vairs nespēja. Bet Valentina Andrejevna jau pēc desmit minūtēm lietišķi un enerģiski priekšnamā zvanīja pa tālruni, kaut ko stāstīja savām draudzenēm, ikreiz mazliet paraudāja un kādai deva padomu:

—    Ak, tu taču, manu bērniņ, zini, no dubļiem zeltu neiztaisīsi.

Šo lietu vajadzēja izbeigt nekavējoties. Sagaidījis Varvaru, viņš visus sapulcēja ēdamistabā, izdzēra lielu glāzi auksta ūdens un sacīja, vārdu no vārda atdalīdams:

—    Mēs ar Aļu nolēmām šķirties. Jūs esat pieauguši cilvēki, visu saprotat. Bet viens jautājums jums pašiem jāizlemj. Kas grib palikt pie manis, kas ies līdzi. . . mātei.

Varvara klusēja, cieši viņa formas svārku piedurknē ieķērusies. Uz viņas vaigiem dega sarkani plankumi. Jevgeņijs, tīkliņu uz matiem uzmaucis, svītrainā pidžamā staigāja gar bufeti.

—   2eņa! — lūdzoši iesaucās Valentina Andrejevna. — 2eņa, kā tu vēl vari šaubīties?

Jevgeņijs nodzēsa papirosa galu, iesmējās un, acis piemiedzis, sacīja:

—          Tu esi savāds cilvēks, mamma! Vai tu tiešām domā, ka es mainīšu Rodionu Mefodijeviču pret šo… piedod man … pret šo solīdo, eleganto, skaisto … afēristu.

Stepanovs skatījās uz Jevgeņiju, acis nenolaizdams. Ko nozīmēja šie vārdi? Ko viņš šinī brīdī domāja?

—          Nerunājot par nevajadzīgiem sīkumiem, — Zeņa sacīja, — es gribu palikt par dēlu tam cilvēkam, kam man par visu jāpateicas. Un arī tev, māmulīt, būs daudz vienkāršāk: brīva, jauna, dzīve var sākties no gala. Vai ne tā?

Viņš apskāva mātes plecus, noskūpstīja viņu un aizgāja. No rīta ar savu mašīnu atbrauca par kaut ko ļoti satrauktais Dodiks, sausi sasveicinājās ar Rodionu Mefodijeviču un iegāja Valentīnas Andrejevnas istabā. Pēc tam viņš pieklaudzināja pie Stepanova durvīm.

—           Parunāsim kā vīrietis ar vīrieti, — viņš sacīja, krēslā atsēdies un ar pirkstiem tabaku pīpē bāzdams. — Vajag vienoties par dzīvokli un visu, kas attiecas uz mantu un tamlīdzīgām lietām. Valentina Andrejevna nervozē, jūs braucat projām . . .

—          Jā, es braucu projām, — Stepanovs pārtrauca Dodiku. — Varat par visu vienoties ar Jevgeņiju, viņš ir saprātīgs puisis. Tā.

Stepanovs pagriezās pret logu.

Rodions Mefodijevičs dzirdēja, kā viņi aizgāja — Alevtina un viņas Dodiks; noklaudzēja parādes durvis, un no mājas aizbrauca mašīna. Klusītēm ienāca Varvara un jautāja:

—' Tet, vai gribi tēju?

—    Nē, — viņš drūmi atbildēja.

—    Gribi, es tev uzvārīšu kafiju?

—    Negribu arī kafiju.

—    Varbūt iedzersi degvīnu?

Stepanovs iesmējās:

—          Vai tu esi nolēmusi mani mierināt? Nevajag, meitiņ. Es esmu sīksts vīrs …

—          Varbūt gribi, lai mēs ar Zeņu pārceļamies pie tevis uz Kronštati?

Rodions Mefodijevičs padomāja un teica:

—           Redzi, manu zelta meitiņ, es runāju ar tevi vaļsirdīgi: pagaidām jums nav nekādas jēgas pārcelties, jo es pats nezinu, kur būšu rīt.

—    Kā tā?

—          Tā ir. Var aizsūtīt garā komandējumā. Afanasijs Pctrovičs jau kopš divām nedēļām aizbrauca.

Varvara pieglaudās tēvam pie pleca un čukstus sacīja:

—   Saprotu. Saprotu, tēt. Bet Volodja neko nezina …

—    Mēs vēlāk pie viņa aiziesim, un viņš visu uzzinās.

Kamēr Varvaras un Rodiona Mefodijeviča nebija mājās, Jevgeņijs jautri un nežēlīgi tirgojās ar Dodiku par lietām, grāmatām, mēbelēm, dzīvokļa maiņu. Dodiks galu galā žēlojās:

—          Paklausieties, ko jūs mani apceļat par muļķi? Es taču neesmu puika …

—           Arī es neesmu puika! — Jevgeņijs sacīja. — Es dalu visu mantu četrās daļās: trīs ceturtdaļas mums, pārējais — jums. Griezieties, pie kura jurista gribat, — citas izejas nav. Un vispār — tas taču smieklīgi, Daņila Jakovļevič: jūs esat iemīlējies, jūs mīl, kāda tad nozīme šīm grabažām? Nepiedienīgi, ja gribat zināt. Temats feļetonam …

—    Bet flīģelis? — drūmi jautāja Dodiks.

—           Nevis flīģelis, bet pianīno. Kam jums tas vajadzīgs. Mamma taču nespēlē . ..

—          Jūs esat īsts sīkstulis! — Daņila Jakovļevičs noskaitās.

Stepanovs aizbrauca ar vakara vilcienu.

MES, KARAVĪRI SARKANIE …

No tās dienas Volodja un Varvara kļuva vēl tuvāki. Tagad viņiem bija kopējs noslēpums, ko nedrīkstēja nevienam izpaust, kopējs lepnums un kopējs pastāvīgi urdošs nemiers — nemiers par tēviem: par lidotāju Ustimenko un kara jūrnieku Stepanovu. Neviens šo noslēpumu nezināja — pat krustmāte Aglaja. Tā Volodja norunāja ar Rodionu Mefodijeviču: nav vērts uztraukt Aglaju, pārāk daudz bēdu viņa pārcietusi, kālab vēl katru dienu un katru nakti domāt par brāļa dzīvību. Aglajai pateica, ka Afanasijs Petrovičs aizbraucis uz kursiem.

—    Uz Spāniju? — viņa stingri noprasīja.

—          Mēs to nedrīkstam zināti — tumši pietvīcis, atbildēja Stepanovs: viņš it nemaz neprata melot.

Krustmāte pamāja ar galvu. Tika pieņemts, ka viņa neko nezina.

Spānijas karti tīšām pakāra nevis Volodjas, betVarvaras istabā. Taču Aglaja, Volodjam nezinot, nopirka sev citu. Viņa to pētīja naktīs, aizslēgusi durvis, lai brāļadēls nepamanītu. Afanasijs bija tur — viņa to zināja. Viņš nevarēja tur nebūt, tāpat kā tur noteikti būtu arī Aglajas nelaiķa vīrs. Viņa pazina šo boļševiku paaudzi, šos sķaļos puišus, kas bija izgājuši caur uguni un ūdeni, kas nekad nezaudēja drosmi, kas pilsoņu kara gados bija pusanalfabēti, bet tagad — beiguši akadēmijas. Viņi spēja visu, šie tērauda ļaudis: stindzinošā salā viņi cīnījās par Permu un dedzinošā svelmē kāvās ar basmačiem Turkmēnijā; izbadējušies viņi ar baudu pirmoreiz mūžā klausījās «Jevgeņiju Oņeginu» un, no tālajiem reidiem ienaidnieka aizmugurē neatguvušies, sēdās skolas solos un mācījās angļu valodas locījumus — nominativu un ģenitīvu.

Nakts klusumā viņa stundām skatījās kartē, un ausīs viņai skanēja dziesma, ko tik ļoti mīlēja Afanasijs un nelaiķis Griša:

Ar muižniekiem un baņķieriem uz ciņu ejam mēs, Dzert darbaļaužu asinis nu vairs tie nevarēs, Mēs, karavīri sarkanie, mums tautu aizstāvēt, Mums cīnīties par brīvību ir aicinājums svēts …

Aiz logiem gaudoja auksts novembra vējš, Volodja, rokas aiz galvas aizlicis, skatījās tumsā un nikniem vārdiem lamāja Seviļas toreadorus, kas padevušies dumpinieku ģenerālim Keipo de Ljano. Bet pēc tam viņš, pussnaudā iegrimis, redzēja Minorkas salu un Valensijas ekspedīciju uz kara kuģa «Almiranta Miranda». Kreiseris aptur mašīnas, Rodions Mefodijevičs skatās tālskatī, bet hidroplāni, ko komandē tēvs, paceļas augšup Spānijas koši zilajās debesīs. Un vislabākie lidotāji, viskrietnākie puiši pasaulē: itālieši, vācieši, franči, bulgāri — visi lido aiz tēva ….

Nogurušajās smadzenēs latīņu vārdi jaucās ar Spānijas pilsētu nosaukumiem; Saragosa pēkšņi sajuka ar vēdera muskuli — musculus rectus abdominis. Bargasa saplūda ar (ļuadriceps femoris — cik ilgs laiks jau pagājis, kopš viņi pēdējo reizi preparēja liķi! Noteikti vajadzētu atkal pastrādāt pie Gaņičeva. Bet desants Ivisā? Kas tur pašlaik notiek? Kāpēc avīzes klusē?

Varja nēsāja spāņu cepurīti. Viņa novājēja, izskatījās vairāk pieaugusi. Vēstules «no turienes» pienāca uz viņas vārda. Patiesībā no turienes vēstuļu nebija. Kāds nepazīstams biedrs tikai regulāri nodeva sveicienus un paziņoja, ka viss kārtībā. Citādi arī nevarēja būt, kā sprieda Volodja un Varja. Būtu pat smieklīgi, ja viņi cerētu uz kaut ko citu. Fašisti gaidīt gaida iemeslu provokācijai.

Tie dzīves sīkumi, kas reiz bija likušies tik svarīgi, aizslīdēja kaut kur tālu tālu. Varvaru briesmīgi mocīja domas, ka viņa reizēm nav bijusi mājā, kad viņu gaidījis tēvs. Viņš, kas tur tālajā, brīnumainajā un neizprotamajā Spānijā pašlaik cīnās par visas pasaules brīvību, droši vien, kaut ari ar akcentu, jau runā spāņu valodā un droši vien visu laiku meklē, kur varētu dabūt stipru tēju. Spāņi laikam tēju nedzer? Un neviens nevarēja Varvarai atbildēt uz jautājumu: vai spāņi kādreiz dzer arī tēju vai vienmēr tikai kafiju?

Pie katras nelabas laikrakstu ziņas Volodja sadrūma un atplauka — pie katras labas. Viņam likās — tur, kur kopā ar saviem ērgļiem cīnās Afanasijs Petrovičs, nevar slikti klāties. Volodja iztēlē redzēja tēvu: mati izbalojuši, seja gludi noskūta, skatiens iegrimis debesu tālē. Tagad tēvs iekāpj lidmašīnā, pamēģina, vai ir ērti, komandē:

«Atiet no propellera!»

Diez kā spāņu valodā ir — nost no propellera? Draugs — amigo, nedraugs — enemiga, bet kā ir «nost no propellera»? Oh, ja varētu dabūt redzēt viņus visus kopā — Enriko Listeru, ģenerāli Lukaču un tēvu — interesanti, kā viņu tur tagad sauc? Kā spāniski ir Afanasijs? Un kā spāniski ir Rodions Mefodijevičs? Diez vai viņi abi kādreiz satiekas — jūrnieks ar lidotāju?

Un Volodja aizvien vairāk un vairāk domāja par to, kāpēc cilvēks dzīvo. Aizvien vairāk viņš vairījās no kursa biedriem, iekalējiem, no kursa biedriem, kas apsprieda problēmu, kā palikt pie institūta aspirantūrā, no kursa biedriem, gudrām jaunavām un jaunekļiem, kas rēķināja, kādu specialitāti izvēloties vairāk iespēju palikt pilsētā.

Bet tēvi un mātes?

Sīs pie dekāna durvīm raudošās mālēs, šie dekānu «ietekmēt» atnākušie tēvi — formas svārkos, civiluzvalkos, garos krievu kreklos un frenčos, šis zīmītes ar lūgumu palīdzēt vienam vai otram studentam, kurš kārtējo reizi izkritis katram ārstam obligātā disciplīnā!

Pie viņa komjaunatnes birojā neviens ar tādiem lūgumiem nenāca. Un gadījās, ka pat dekāns Pavels Sergejevičs, vāja rakstura cilvēks, griezās pie Ustimenko pcc palīdzības, kad uzbrukumi kļuva pārāk bieži un draudīgi. Un Volodja sargāja dekānu no uzbrucējiem — asi, rupji, nesaudzīgi.

—    Liekulis! — viņam sacīja Ņusja Jolkina.

Viņš drūmi iesmējās.

—    Ustimenko vienīgais beigs Sečenova institūtu, — par viņu izteicās Svetlana. — Viņš vienīgais tā cienīgs!

—    Pats ortodoksālākais no ortodoksāliem! — dzēlīgi izmeta Miša Servuds.

Volodja, acis piemiedzis, ieskatījās Servuda nelaipnajās, gaišajās, izvalbītajās acis. Šis zēns tiks tālu! Viņš jau tagad, par spīti pilnīgam pieredzes trūkumam, meklēja tēmu, lai tūlīt pēc institūta beigšanas varētu aizstāvēt kandidāta disertāciju. Bet kam gan vajadzīgas viņu labās atzīmes, viņti eksāmeni, viņu disertācijas? Kam vēl bez viņiem pašiem?

VECĪTIS

Tieši ap šo laiku Volodja sevišķi sirsnīgi sadraudzējās ar Vecīti jeb Piču, kā kursā sauca Paveļu Cirkovu, kas institūtā bija iekļuvis trīsdesmit četru gadu vecumā.

Pičs bija kluss, pasauss, ironisks. Viņa mazās, zilās acis mēdza kādā ilgi un vērīgi urbties, gluži kā divi salti īleni. Mācīties Pičam bija grūti, grūtāk nekā jebkuram citam studentam, tomēr viņš mācījās pamatīgi un zināja daudz vairāk par dažu labu spējīgo. Ustimenko viņam bieži palīdzēja. Pičs nekad nepateicās, nekad nespieda roku, tikai nopūtās:

— Kāda tev viegla galva, Vladimir!

Bet tas bija bez kādas skaudības, drīzāk ar skarbu maigumu. Viņi abi sekoja Gaņičevam un Poluņinam kā ēnas, un Gaņičevs viņus abus vienā un tanī pašā dienā aizkavēja auditorijā, aizvēra durvis un bargi sacīja:

—    Paklausieties, cienījamie. Kopš kāda laika esmu ievērojis, ka jūs, varbūt daļēji manas vainas dēļ, esat sasirguši ar pretīgu un apkaunojošu slimību, ko sauc par medicīnas nihilismu. Atvainojiet, bet no jūsu jauneklīgajām lūpām ik brīdi izlido tādi vārdi kā «šarlatānisms», «zinātniska demagoģija», «latīņu māžošanās». Jums vēl slapjš aiz auss, un ne jums, pagāniem tādiem, ņirgāties par traģisko patiesības meklējumu gadsimtiem. Mēs ar profesoru Poluņinu mudinām jūs domāt, nevis aicinām zoboties par mūsdienu zinātni. Meklējiet, bet neņirgājielies! Neuzdrīkstieties ņirgāties! Cilvēces gaišais prāts pat bez visādiem instrumentiem, sirdi izklausoties, spēj precīzi noteikt, kura no vārstulēm strādā nepareizi un kāds ir šīs vārstules bojājums — neslēgšanās vai saaugums. Un anestēzijas līdzekļi! Un vakcīnas!

Viņš dusmojās, ļoti skaļi izšņauca degunu un pavēlēja:

—    Ejiet, palasiet Pirogovu! Un padomājiet!

Viņš pasniedza studentiem grāmatu, ar ieliktnēm svarīgākajās vietās, un viņi aizgāja.

—   Noskaitās! — Pičs sacīja.

—    Tā mana vaina, — Volodja atzinās. — Atceries, es vakar uzsāku šo sarunu par šarlatānismu farmakoloģijā … Viņš vēl atcirta: bet, kad galva sāp, vai tad jūs pats piramidonu nerij at?

Vakarā viņi abi ar Piču sēdēja kopmītnē uz viņa gultiņas, lasīdami Pirogovu.

—    Pamatīgs skaitlis, — Pičs norūca, aizvērdams dienā nogurdinātās acis. — Trīs ceturtdaļas slimnieku pēc operācijas mira no sekundārās infekcijas.

—   Tas bija Pirogova laikos, — Volodja sacīja.

—   Skaidrs …

—    «Es nezinu nekādus līdzekļus pret šo briesmīgo ķirurģijas lāstu. Viss vēl miglā tīts: gan slimības iemesli, gan gaita …»

Volodja pāršķirstīja grāmatu, izņēma ielikto papīra strēmeli un atrada vēl vienu vietu:

—    Paklausies: «Ja es nokļūtu kapsētā, kur apbedīti tie, kas inficējušies slimnīcā, tad nezinātu, par ko brīnīties vairāk: par stoiskajiem ķirurgiem, kas izgudro aizvien jaunas operācijas, vai par sabiedrību, kas vēl aizvien uzticas slimnīcām …»

—    Ko mēs no tā varam secināt? — Pičs jautāja.

—    Listers.

—    Antiseptika.

—           Tieši tā! — Volodja iesaucās. — Tu esi ļoti apķērīgs, Vecīt! Piebilsti tikai, ka ķirurgi no nožēlojamiem strutainās infekcijas vergiem kļuvuši par tās pavēlniekiem, un viss būs pilnīgi mūsu Ogurcova stilā. Viņam tā labpatīk izteikties.

—           Kāpēc ne? Patoss nekad nenāk par ļaunu, — Pičs nopietni sacīja. — Mēs pārāk daudz ņirgājamies, bet, lai kļūtu par ārstu, katrā ziņā jātic nākotnes Listeram.

—    No ticības vien paēdis nebūsi, — Volodja nopūlās.

—    Alceries, kā rīkojās senie grieķi? Un vēlāk? Hrizips aizliedza drudža slimniekiem ēst, Dioksips — dzert, Silvijs katrā ziņā sviedrēja, godājamais tēvocis Bruse laida asinis līdz samaņas zaudēšanai, bet Kerri sēdināja aukstās vannās…

—           Labi, Veresajevu mēs esam lasījuši, — Pičs dusmīgi norūca.

—    Lielisks ārsts, manuprāt.

—          Paklau, ej mājās, — Vecītis pavēlēja. — Man jau tāpat galva dūc.

Taču Ustimenko negāja. Pičs noāva savus vecos, izmītos zābakus, pārnāca citi puiši, bet Volodja vēl vienmēr filozofēja.

—    Fizioloģija jau devusi ļoti daudz, — viņš sacīja,

—    un ar katru dienu dod vairāk un vairāk. Kaut kur lasīju, ka fizioloģija ir teorētiskā medicīna. Uz tās vajag pamatoties, meklējot ārstēšanas metodes, tikai tā varēs radīt lietišķu praktisko medicīnu. Bet pavāru grāmata …

—           Bet pagaidām jāsēž rokas salikušiem? — jautāja Saša Poļeščuks. — Jā?

Istabā visi sāka trokšņot. Pičs mehāniski āva kājās zābakus. Šis ieradums viņam bija saglabājies no pilsoņu kara laikiem: līdzko sacēlās troksnis, viņš, no nomiedža iztrūcies, āva kājas.

—    Vai tu iesaki pacelties aiz zvaigznēm tīrās zinātnes

pasaulē? — Volodjam uzbruka retzobainais, teterainais Ogurcovs. — Atbildi, Ustimenko! Un vispār kādus niekus tu muldi…

—   Kāpēc niekus? — iejaucās Miša Šervuds. — Ustimenko taisniba. Varbūt kāds atceras, viens gudrs arābu ārsts rakstījis: «Godīgam cilvēkam var sagādāt baudu medicīnas teorija, bet sirdsapziņa tam nekad nepie Jaus ķerties pie ārsta prakses, lai viņa zināšanas būtu fcik plašas būdamas …»

—   Kā? — Pičs iejautājās tenorā.

Šervuds atkārtoja.

—   Pareizi, esam vienojušies! — ar savām zilajām actiņām Volodjā urbdamies, ierunājās Vecītis. — Tas ir gan gudri! Mēs būsim tik godīgi, ka tikai tīksmināsimies par ārstu mākslas teoriju. Saproti, mēs būsim tik krielniņi un labiņi, ka tikmēr, kamēr teorija nebūs sasniegusi pilnību, uz tautu uzspļausim. Lai sievas mirst dzemdībās, lai iet bojā simtiem zīdaiņu, lai mūsu padomju tautu pļauj difterija, tīfs, spāņu gripa — mēs nekur nebrauksim! Mēs laboratorijās visu zinātniski pārbaudīsim, mēs labāk par visu šaubīsimies un pilnīgi pazaudēsim ticību savam darbam, tā būs mierīgāk …

Viņš piecēlās, izdzēra glāzi ūdens, un klusumā atkal atskanēja viņa balss, bet ar tādu spēku un kaismi, ar tādu pārliecību, kādu Volodja vēl nekad nebija dzirdējis:

—    Mūsu pulku komandēja Zilins — varonīgs, leģendārs cilvēks. Pārgājiena laikā viņš saslima. Plosās sniegputenis, auksts, nav ko ēst, bet pulka komandieris murgo, muld niekus, neko nevaram saprast. Mums bija feldšeris, vecītis, uzvārdā Tutočkins, mobilizētais, viņam pie segliem vajadzēja siet spilvenu, karikatūra, nevis kavalērists! Viņš apskatīja Zilinu un saka: masalas. īstas masalas. Bet Zilinām vāja sirds. Par pasakainu naudu dabūjām saulespuķu eļļu un tādā uzvārītā eļļā izšķīdinājām kamparu, izdarījām injekcijas. Zilinām bija lādi te furunkuļi! Tomēr viņš atkal sēdās seglos un veda pulku pretī baltajiem. Kā jūs domājat? Zinātne? Empīrika? Būtu labi, ja mani šeit kaut par Tutočkinu izskolotu un izmācītu, lai ar manu palīdzību ierindā atgrieztos tāds cilvēks kā Zilins, kas vēlāk kļuva par leģendāru divīzijas un armijas komandieri. Būtu labi! Es ar jums runāju kā komunists:

mums skaidri jāsaprot, cik mūsu darbs sarežģīts un grūts, es runāju tā, kā mūs māca Gaņičevs un Poluņins: pret katru slimnieku mums jāizturas tā, it kā viņš slimotu ar kādu jaunu un neizpētītu slimību, mums jāmeklē, nevis jāsamierinās ar sasniegto, un tanī pašā laikā jādara viss, ko varam un protam. Bet šīs biedra Šervuda arābu teorijas ir nejēdzība, un pret tām jācīnās ar visiem spēkiem. Arī tev, Ustimenko, ieteicu padomāt. Viņam, redziet, nepatīkot patoss. Bet man patoss patīk. Tas viss. Laiks gulēt.

Vecītis atkal āva nost kājas, Volodja klusām izgāja no kopmītnes, nokāpa pa kāpnītēm, pavērsa degošo seju pretī aukstam, ledainam vējam. Lejā blāvi mirgoja dzelteni, apaļi lukturi. Kāds kauns, kāds briesmīgs kauns! Un vēl kā par nelaimi, viņu panāca Šervuds, tas runāja gludās, noapaļotās frāzēs:

—    Es ļoti lūdzu jūsu atbalstu, Ustimenko, ja Pičs gribēs sarīkot skandālu. Man ir savs — ar prātu pārbaudīts dzīves uzskats, viņam savs, bet viņš grib, lai visi domātu tāpat kā viņš, tomēr es …

—    Es pilnīgi piekrītu Vecītim, — Volodja sacīja, — un nekādā ziņā neatzīstu jūsu arābu. Pret tādiem uzskatiem jācīnās! Un jācīnās nesaudzīgi!

—   Ak tā? — jautāja Šervuds.

—    Jā, tā! — Volodja apstiprināja. — Un, ja jūs šos uzskatus liksiet savas kandidāta disertācijas pamatā, tad izbrauksiet cauri ar troksni!

—    Manas kandidāta disertācijas pamatos būs mūsu pasaules uztverei atbilstoši uzskati un nevis kaut kas cits, Ustimenko! Bet izteiciens «izbrauksiet cauri» nav literārs, tas pieder pie žargona un jums nemaz nepiestāv!

Šervuds savilka ciešāk uz pleciem uzmesto mēteli un atgriezās kopmītnē. Volodja dzinās pakaļ tramvajam, ielēca ejošā, noteica: «Lops,» — un brauca pie Varjas žēloties un sūdzēties pats par sevi. Stepanovi tagad dzīvoja Skaistajā ielā. Durvis atvēra vectēvs Mefodijs. Rodions Mefodijevičs bija licis Varvarai ataicināt sirmgalvi pie sevis un par spīti visām atrunām nelaist vairs atpakaļ.

—    Labs ciemiņš vienmēr uz vakariņām paspēj, — vectēvs Mefodijs divdomīgi sacīja un devās uz virtuvi, no kurienes nāca jauka ceptu kartupeļu smarža.

—   Volodja? — jautāja Varvara.

—    Kas tad cits! — vectēvs no virtuves atbildēja. Un iesaucās: — Varvar, padzen nost kaķi, našķojas gar krējumu . ..

Varja iznāca pretī sārta, pūkainā lakatā. Runcis Vaksa glaudās viņai pie kājām.

—    Un tomēr, Vova, ģeoloģe no manis neiznāks, — Varja skumji sacīja. — Tagad esmu cieši izlēmusi — kļūšu aktrise. Un savu lēmumu negrozīšu. Ko tu ieplēti acis?

—    Pabeidz vispirms tehnikumu! — Volodja lūdza.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka tu … Es taču tevi pazīstu … Tu nevari būt aktrise.

—   Vai man nav talanta?

Viņš klusēja, skumji skatīdamies uz viņu caur savām garajām skropstām. Viņa gaidīja, lakatā tīstīdamās. Vaksa vēl aizvien glaudās pie viņas spēcīgajām, smuidrajām kājām.

—    Saproti, Varja, — Volodja sacīja, — mēs, Rudā, par to nupat kopmītnē strīdējāmies. Man grūti tev izskaidrot, bet, manuprāt, pats svarīgākais, lai darbs, kuru tu dari, būtu nepieciešams un vajadzīgs ne tikai tev vienam vai vienai, bet visiem — sabiedrībai, tautai. Tad tas vienmēr būs interesants un derīgs. Bet, ja tikai tev pašai, tad tas pēkšņi var zaudēt jēgu . ..

.— Ko kvernat priekšnamā, ejiet istabā, — uzsauca no virtuves vectēvs Mefodijs. — Kartupeļi gatavi. Varvar, liec galdā. Un atnes gurķus.

Vakariņas ēda klusējot. Vectēvs pēc dabas bija ļoti runīgs un mēdza izteikt savas domas visnotaļ kategoriski. Parasti runāja viņš viens pats — pēc sirds patikas. Bet šovakar vectēvs bija sliktā omā un visu laiku bāra Vakšu:

—    Izlutināts, taisni glābiņa nav. Peles neķer, kā ierauga, tā acis vien blisina, nesen te uzradās žurka, šis — bēg. Diez vai nevajadzētu viņam asti nocirst?

—   Kāpēc? — Varvara uztraucās.

—    Tālab, ka ar nocirstu asti kaķis jestrāks, — skābus kāpostus šķīvī likdams, sacīja vectēvs. — Sibīrijā zemnieki visiem kaķiem astes nocērt. Padomā pati — stindzinošs sals, kaķis istabā nāk lēnām, asti izstiepis. Kamēr viņu ielaidīsi — istabu izsaldēsi. Bet, ja kaķis ir īsāks, tad

divreiz ātrāk ieiet un iziet. Un jestrāks saimniecībā. Baidās, ka nesaīsina vēl vairāk.

—    Ja tu, vectēv, viņu saīsināsi, es aiziešu no mājas! — Varvara sacīja. Tad viņa sūdzējās Volodjam: — Maļuta Skuratovs, nevis vectēvs.

Vēlāk Varvara virtuvē mazgāja traukus, bet Volodja nežēlīgi lamāja sevi un slavēja Picu. Atnāca Jevgeņijs un bargi pārmeta Volodjam:

—    Kāpēc nebiji klubā? Vienmēr tu izvairies no sabiedriskiem pasākumiem. Pie mums, studentiem, viesos bija atbraucis pazīstamais rakstnieks Ļevs Guļins. Mēs, padomju studenti, apspriedām viņa grāmatu, dzīvi un biedriski diskutējām, bet divas trešdaļas uzskata par iespējamu neierasties. Tā ir nekaunība.

—    Bet ja es Ļevu Guļinu neesmu lasījis? — Volodja jautāja.

—    Bēdīgs fakts tavā biogrāfijā. Ļevs Guļins apbraukā Padomju Savienību, lai tiktos ar lasītāju aktīvu.

—    Labi, ieraksti mūs pasīvā, — Varvara sadusmojās.

—    Ko tu mums piesienies?

—   Tikai jūsu pašu labā, — Jevgeņijs sacīja aizvainots.

—    Kā jūs nesaprotat, goda vārds, dzīve paliek dzīve, vajag panākt, lai tevi ievērotu, redzētu, dzirdētu. Vai vakariņās tikai kartupeļi? — viņš jautāja, intonāciju nemainīdams. Un, enerģiski ar žokļiem strādādams, stāstīja, kā uzstājies Guļina darba apspriešanā un netieši izteicis domu, ka studenta Semļakina tēlā rakstnieks tīšām vai netīšām apmelojot padomju studējošo jaunatni, tēlojot mūsu cilvēku kā karjeristu, blēdi, līdēju.

—   Bet vai tu pats grāmatu izlasīji? — Varvara jautāja.

—    Pirms apspriešanas pāršķirstīju. Un lasītavā iepazinos ar recenzijām, tā ka es orientējos, varat par mani neuztraukties …

—    Oh, Zeņka, tu tiksi tālu! — Varvara nopūtās.

—    Es, māsiņ, arī netaisos apstāties. Nevaru palikt tuvumā, tad visi redzēs, ka Jevgeņijs Rodionovičs Stepanovs nav nekāds neapdāvināts cilvēks. Bet no tālienes un ja vēl dievs dos tikt uz augšu …

—    Ej projām! — Varvara iesaucās. — Ej projām, Zeņa mīļais!

Otrā dienā Volodja piegāja pie Pica un sacīja, ka visos

jautājumos esot ar viņu vienis prātis un ka tiešām laiks izbeigt muļķīgo nihilismu. Vecītis pret Volodjas nožēlas apliecinājumiem izturējās ārkārtīgi mierīgi, un Ustimenko pat mazliet apvainojās. Bet ne uz ilgu laiku. Tūlīt viņi sāka runāt par tā saucamo «labo elpu». Par šo «labo elpu» Ustimenko bija lasījis šorīt no rīta, uz institūtu braucot, un stāstīja Vecītim, ka turku pūšļotāji parasti ilgi buroties ap saviem slimniekiem, apkarot viņus ar amuletiem, murminot buramos vārdus, apkvēpinot ar dūmiem, lēkājot, gaudojot un beigās uz pacientu stipri pūšot. Bet cilvēkus patiesi izdziedināt varot tikai hodža — pūšļotājs ar «labo elpu». Un grāmatas autors — kāds ievērojams ārsts, kas ilgi pētījis Turcijas pūšļotājus, — apgalvojot, ka «labajai elpai» tiešām esot liela nozīme — slimnieki kļūstot veseli.

Pičs padomāja, ar ierastu kustību izberzēja nogurušās acis un pēc tam sacīja:

—    Es personīgi domāju, ka šajos gadījumos izveseļošanās atkarīga no slimnieka ticibas ārstam. Kāda no mums būs jēga, Ustimenko, ja mēs uzstādīsim pareizu slimības diagnozi, pratīsim pareizi ārstēt, bet, atvaino, nespēsim atrast atslēgu uz slimnieka dvēseli. Kareivis kaujā bez ierunām tic savam komandierim, ka viņš nepievils, ka viņa vadībā ienaidnieku sasitīs lupatās un paši paliks sveiki un veseli, tāpat slimniekam jātic ārstam.

—    Tev laikam taisnība . . .

Kopš šīs dienas Volodja un Vecītis bez kādām norunām vienmēr mācījās kopā. Pičs vakaros nāca pie Ustimenko, izēda lielu šķīvi boršča, uztina un izpīpoja mahorkas smēķi, tad abi ķērās pie darba. Vecītis bija neticami neatlaidīgs, Volodja — talantīgs. Pičs reizēm ilgi kavējās vienā vietā, Ustimenko aizsteidzās tālu priekšā, bet gadījās, ka viņš brauca pa virsu. Pičs uzplēsa zināšanu smagās velēnas, Volodja fantazēja. No diskusijām aizsmakušā balsī viņi ilgi strīdējās, bet viens bez otra nevarēja iztikt.

—   Kaut mēs pēc beigšanas varētu tikt vienā slimnīcā! — Volodja kādreiz sacīja.

—    Tas neiet! — Pičs drūmi atbildēja. — Mēs esam pieraduši savā starpā lamāties. Bet vai tu zini, kā jāizturas slimnīcā? «Atvainojiet, Pavel Lukič.» — «Nekas, nekas, Vladimir Afanasjevič .. .» Jāsaglabā autoritāte …

Tā pienāca pavasaris.

SEPTĪTĀ NODAĻA ĀTRĀ PALĪDZĪBA

Vasara bija sausa, lietus nelija tikpat kā nemaz, nereti uznāca smacigi negaisi ar pēkšņiem viesujiem, kas sagrieza putekļu virpuļus. Aiz Unčas dega meži. Dūmi vēlās uz pilsētas pusi. Ari pašā pilsētā bieži vien izcēlās ugunsgrēki — negaisa laikā nodega Jamskas priekšpilsēta un vecās noliktavas Krastmalas ielā pie kuģu piestātnēm.

Volodja strādāja par sanitāru «ātrajā palīdzībā». Automašīnas bija tikai divas, ļoti veci, sadauzīti «reno» ar zemām virsbūvēm un strupiem radiatoriem. Toties netrūka ātrās palīdzības atsperratu ar sarkaniem krustiem, ar baltu krāsu aizkrāsotām, drebošām rūtīm, un zirgi tika kopti ļoti labi. Ustimenko parasti sēdēja blakus kučierim uz bukas un vienmēr uztraucās — vai tikai pagūs laikā. Pēc tam, koka kastīti rokā nesdams, gāja līdzi ārstam. Arī uz kastītes bija sarkans krusts, Volodja pats pieklauvēja vai piezvanīja pie mājas vai dzīvokļa durvīm un, kad iekšā jautāja: «Kas tur ir?» — atbildēja: «Atrā!»

Viņš ne vienreiz vien bija ticies ar nāvi. Bija redzējis smagas, neglābjamas asiņošanas. Bija redzējis agoniju. Un bija redzējis, kā cilvēks «atgriežas no turienes», kā Volodja pats sev sacīja. Vecajam, stipri tuvredzīgajam ārstam Mikešinam las, ko Volodja sauca par «atgriešanos», nebija nekāds brīnums. Toties Ustimenko pārdzīvoja

gandrīz vai svētlaimi, Antonam Romanovičam enerģiski palīdzēdams. Un krita drūmā izmisumā, kad brīnums nenotika, kad Mikešins, ar raksturīgu žestu acenes pabīdīdams, piecēlās, lai izietu no istabas, kur «zinātne bija bezspēcīga».

—    Redziet, kāda nebūšana, — Mikešins sacīja, ratos kāpdams, — te mēs, Volodja, nokavējām. Ja būtu ieradušies divas stundas agrāk, tad …

Durvis aizcirtās, rati šūpodamies aizdārdēja pa bruģi. Volodjam aiz kauna bija bail pagriezties atpakaļ: likās — viņiem pakaļ noskatās slimnieka radinieku naidīgās acis, likās — viņi nolād zinātni, Mikešinu, Ustimenko. Bet nākošais izsaukums lika aizmirst nupat pārciestās šausmas, cilvēks Volodjas acu priekšā «atgriezās» dzīvē — līdzko viņam injicēja kamparu ar kofeīnu un morfiju. Smagās ciešanas aprima, vājinieks pārsteigts skatījās apkārt: šļirce, ampulas, Mikešina rokas un pieredzējušais prāts bija cilvēku atgriezuši no «turienes».

—    Tā! — Mikešins sacīja, aiz ausīm aizliktos briļļu lokus pastumdīdams. — Bet tagad, zināt, jums vajadzīgs miers, un viss būs labi.

«Viss būs labi!» Volodja gribēja iekliegties. «Sieva, meita un jūs visi, — kā jūs uzdrošināties nesaprast, ka šis cilvēks, kas tagad prasa kaut ko skābu, bija jau miris.. .»

Un rati atkal kratījās pa veco Plotņickas priekšpilsētas bruģi, un kučieris Sņimščikovs, ar vienu roku savu «lekno» bārdu braucīdams, pareģoja:

—    Šodien noteikti izsaukumu būs vairāk nekā saprašanas. Mana sirds nojauš. Nekāda gumijas stiepšana neiznāks!

Volodju sevišķi pārsteidza kāds patiesībā vienkāršs gadījums, kas viņam likās īsts brīnums un iespiedās atmiņā uz daudziem gadiem: augusta vidū viņus pēc pusnakts izsauca uz Greizo ielu pie kāda Beļakova, kas dzīvoja piebūvē. Zemā, tīrā istabiņā platā gultā grūtu un mokošu nāves ciņu izcīnīja jau pavecs un ļoti novārdzis cilvēks. Viņa platās, izģindušās krūtis nevienādi cilājās, piere, acis, vaigi bija pārplūduši ar sviedriem, krampjos savilkts, Beļakovs grieza zobus un stenēja. Vājiņš pusaudzis, skolnieks, ātri stāstīja Mikešinam:

—    Sākumā tētis bija ļoti nemierīgs — gan cēlās kājās, gan atkal apsēdās, tad aizskrēja uz šķūnīti, bet pēc tam, biedri dakter, sāka drebēt. Viņam uznāca tādi drebuļi, kādus es nekad neesmu redzējis … Un prasīja ēst. «Ēdīsim vakariņas, Anatolij,» viņš saka, Anatolijs — tas esmu es.

—    Kas tā tāda? — Mikešins jautāja, tukšu ampulu divos pirkstos turēdams.

—    Tā? Viņš sev špricē insulīnu, — pusaudzis sacīja. — Viņam ir diabēts.

Mikešins pamāja ar galvu. Pāris sekunžu viņš vēroja Beļakova seju, pēc tam pavēlēja labi mudīgi atnest cukuru. Beļakovu atkal tik stipri sarāva krampji, ka gulta nokrakšķēja, bet Mikešins pagrieza viņu augšpēdu un, veikli karoti rokā tricinādams, ātri bēra slimniekam mutē smalko cukuru. Volodjam viņš pa to laiku lika sagatavot intravenozu glikozes injekciju. Pēc divdesmit minūtēm, kad krampji bija rimušies, Mikešins injicēja slimniekam adrenalīnu. Beļakovs gulēja mierīgi un brīnījās. Kalsenais zēns, degunu šņaukādams, no pārdzīvotajām bailēm kaktā ierāvies, raudāja, bet Antons Romanovičs sacīja:

—    Jūs, mans mīļais, bijāt insulīnu pārdozējis. Ja jums atkal, lai dievs nedod — kā teica mūsu tēvi, ja jums atkal kaut kas tamlīdzīgs uznāk, tad apēdiet gabalu baltmaizes vai divus graudus cukura, tikai tūlīt uz vietas, bez kavēšanās. Tas nav nekāds joks. Bet rīt — uz poliklīniku.

Tumšajā priekšnamā Mikešins pēkšņi nolamājās un iesaucās:

—   Vai tad es esmu kāds pops? Vai arhierejs?

Ratos kāpdams, viņš paskaidroja:

—   Tas puika man bija sadomājis roku skūpstīt.

Volodja uztrausās uz bukas un nomāktā balsī sacīja

Sņimščikovam:

—    Nav nekā varenāka par zinātni, biedri Sņimščikov. Nupat Antons Romanovičs, burtiski, izglāba cilvēku no nāves, no nenovēršamas nāves.

—    No nenovēršamas izglābt nevar! — kučieris bargi pārtrauca Volodju. — No novēršamas var. Tu ar mums braukā mazu laiciņu, bet es jau vairāk nekā divdesmit gadu vēroju jūsu zinātni. .. Izglāba, protams! Bet citreiz nevar izglābt pat profesori, kur nu vēl mūsu briļļainis…

Sņimščikovs bija skeptiķis un Mikešinu nepavisam necienīja. Mikešins pārāk bieži sacīja «lūdzu», «esiet tik labi», «vai es drīkstu lūgt». Arī mēteli Antons Romanovičs visu gadu nēsāja vienu un to pašu — «septiņsezonīgu», kā izteicās kučieris.

Bija trešā stunda pēc pusnakts, mēness slīdēja pār pilsētu, pār putekļainajiem laukumiem, pār bijušo Muižnieku parku un Tirgotāju dārzu, pār katedrāles kupoliem un pār plato Unču. Greizās ielas pagalmos rēja un ķēdes žvadzināja nikni, izsalkuši suņi. No Aizupes nāca degoša meža smārds. Kad viņi piebrauca pie ātrās palīdzības stacijas, Mikešins izkāpa no ratiem, noņēma balto cepurīti un aizsmakušā balsī sacīja:

—   Cik skaisti, vai ne, Volodja?

—   Paldies jums, Anton Romanovič, — Ustimenko norūca.

—   Par ko?

—    Par to, ka jūs tā teikt… mācāt mani.

—   Es? Mācu? — Mikešins bija patiesi izbrīnījies.

—   Ne jau tiešajā nozimē. Bet, piemēram, šodien … — Volodja pavisam apjuka.

—    Ak šodien? — Mikešins skumji sacīja. — Tu domā par Beļakovu? Tas jau tikai tāds triks, elementārs gadījums …

Un Antona Romanoviča balsī Volodja saklausīja Poluņina intonāciju — drusku zobgalīgi ironisku, drusku gurdu.

Tieši pirms mācību gada sākuma Aizupē aizdegās kokmateriālu noliktavas. Ugunsgrēks sākās uz rīta pusi, pavisam pēkšņi; barakā, kur gulēja krāvēji, neviens laikus nepamodās. Pūta stiprs, brāzmains vējš, nesdams pa gaisu kvēlojošas ogles un karstus pelnus; Sņimščikova melnie zirgi krāca, slējās pakaļkājās, griezās nost no ceļa grāvī. Pār Unčas tiltu, zvanus šķindinot, cita pēc citas aizdrāzās ugunsdzēsēju vienības, ugunsdzēsēji kūpošos brezenta tērpos vilka ārā no liesmām apdegušus cilvēkus; sanitāri, teciņus steigdamies, nesa cietušos tālāk no uguns uz saviem ratiem vai mašīnām. Kad briesmīgā diena bija gala, Mikešins sacīja:

—    Bet apdegumus ārstēt mēs nemākam nemaz..,

Acis viņam bija iekaisušas, baitā cepurite pazudusi, mati izpūruši kā sari, lūpas apkaltušas.

Šajā grūtajā dienā Volodja redzēja Varvaru: viņa gāja pa Ļeņina ielu un, pamanījusi Volodju uz bukas, mazliet pacēla roku, bet pamāt neuzdrīkstējās, Volodjas seja izskatījās pārāk izmocīta un barga.

Šī gada pirmā semestra sākumā Volodjam jau daudz kas bija palicis aiz muguras: piemēram, iekaisuma pazīmes, kuras kādreiz vajadzēja mācīties no galvas kā dzejolīti: coloi, dolor, rubor el lunctiolesa — karstums, sāpes, sārtums, funkcijas traucējums. Aiz muguras palikusi pārliecība, ka izprast slimības būtību nav nemaz tik grūti. Aiz muguras palikuši strīdi par viduslaiku medicīnas mīklām un par doktoru Paracelzu, kas ārstēja slimu cilvēka sirdi ar sirdsveida lapām, bet nieru slimības — ar nierveida lapām. Un tālu tālu aiz muguras palikušas bailes no smagajām prozektūras durvīm, virs kurām bija iekalti vārdi: «Te nāve palīdz dzīvībai». Tur Volodja tagad jutās droši, gandrīz mierīgi, nāve vairs nebija noslēpums, bet «neģēlīgā bezdegune», ar kuru būs katru dienu smagi jācīnās. Bet kā lai cīnās?

Līķi Volodju vairs nešausmināja. Tomēr viņam kļuva savādi ap sirdi, ieraugot uz sekciju galda deviņpadsmit gadu veca sportista ķermeni, saulē iedegušu, lieliski veidolu, ilgai un veselīgai dzīvei trenētu. Kā varēja pieļaut, ka šis cilvēks aiziet bojā? Kāpēc šoreiz bija uzvarējusi nolādētā, «neģēlīgā bezdegune»? Un cik ilgi vēl ārsti nopūtīsies, noplātīs rokas un pļāpās par to, ka zinātne slēpj sevi daudz noslēpumainu un tai pašai nezināmu spēku?

Daudz kas bija palicis aiz muguras, bet daudz durvju vēl nāksies atvērt, un kas viņu aiz šīm durvīm sagaidīs?

Un pēkšņi viņš ar jauneklīgu nesamierināmību un stingrību sāka dalīt profesorus un pasniedzējus talantīgos un neapdāvinātos. Tad Pičs viņam diezgan prātīgi aizrādīja, ka Ļevs Tolstojs, Čaikovskis, Mendeļejevs, Lomonosovs, Majakovskis, Šolohovs cilvēcei nepieciešami kā vienreizēji ģēniji, bet par ārstiem nevar būt tikai ģēniji. «Ģēniju nepietiks,» Pičs sacīja, «ārstu vajag no Melnās līdz Barenca jūrai. Vai to tu saproti, muļķa Vladimir?»

Gada sākums bija grūts.

«Citiem gaismu dodams, sadegu pats» — izrādījās, ka

las nav nemaz tik viegli. Vispirms vajadzēja iemācīties «dot gaismu» lietpratīgi. Bet kā to panākt, ja pat pieredzējušais Mikešins — labs un godīgs ārsts — vasarā ne vienreiz vien bija Volodjam sacījis:

—   To, kolēģa, mēs vēl neprotam.

Vai ari:

—   Neatgriezenisks process.

—          Paklau, Volodja, ko tu sevi moki, mēs vēl neesam lāgā iemācījušies pat iesnas ārstēt.

Gudrais Poluņins, kad viņam jautāja, kāda ārstēšana nepieciešama, reizēm atbildēja:

—   Neko nevajag. Tāpat pāries!

Slimo, zilacaino polieti Daševsku, kam bija neparasti balta āda, Poluņina klīnikā ārstēja Ustimenko.

—    Pāries! — Poluņins sacīja.

—   Kā tā? — brīnījās Volodja.

—   Nu tā. Pāries — un viss.

—   Pats no sevis?

—           Gan jau miers, racionāls uzturs, miegs un sarunas ar jums darīs savu — jūs taču neesat nekāds muļķis, kaut gan pārāk nopītns (Poluņins vienmēr nopietns vietā sacīja nopītns)! Ar laiku viss pāries. Vai jums ir iebildumi?

Nē, tur nebija ko iebilst.

PATS PROFESORS ZOVTJAKS

Ustimenko satrauca savādi novērojumi: jo enerģiskāk un darbīgāk «ārstē» slimniekus, jo vairāk procedūru viņiem paraksta, jo biežāk dod zāles, jo slimnieki pateicīgāki. Bet, ja zāļu dod maz, ja neliek rīt zondi un neizrāda sevišķu interesi par analīzēm, slimnieki žēlojas, ka viņus «maz» ārstējot. «Maz, pavirši un pavisam nevērīgi.» Vēl Volodja ievēroja, ka slimniekiem vislabāk patīk «mīlīgie» dakteri — vienalga, cik nenopietni būtu ņemami šie ārsti, viņu zināšanas un spējas. Slimniekiem patīk arī tādi ārsti, kas izskatās pēc profesoriem, — ar gredzeniem pirkstos un bārdu, — slimnieki ar godbijību un cieņu gaida ceremoniālās vizītes, ko rīko daži medicīnas darbinieki, kas zina, kāda nozīme viņu amatā ārējam spožumam.

—    Cik cienīgs! — Volodja reiz izdzirda slimās vecenītes Jevsejevas sajūsmas pilno piezīmi, kas attiecās uz pašapzinīgo un stulbo, tomēr par doktoru un profesoru kļuvušo Zovtjaku. — Uzreiz var redzēt — nav tāds kā citi — ists profesors!

Zovtjaks prata gan labvēlīgi pasmaidīt, gan parādīt bērnam «kazu» — savas popularitātes labad viņš nenoniecināja nekādus līdzekļus, un slimnieki viņam pretī plauktin atplauka; tanī pašā laikā bargais, klusais un drūmais ķirurgs Postņikovs, kam, starp citu, nebija nekādu zinātnisku grādu, bieži vien izpelnījās pārmetumus no tiem pašiem slimniekiem, kurus viņš bija izvilcis no turienes, kur profesors Zovtjaks pat neuzdrošinājās ielūkoties, uzskatīdams, ka šajos gadījumos labāk paļauties uz Postņikova rokām. Tajos ļoti retajos un pilnīgi nenovēršamajos gadījumos, kad Ivans Dmitrijevičs «iekrita», profesors Zovtjaks ilgi un pārmetoši šūpoja savu cēlo galvu ar iesmaržoto pliko pakausi un samtainā balsī runāja:

—    Kā jūs, kolēģi, tā pārsteidzāties! Kāpēc vajadzēja operēt inoperablo? Kāpēc riskēt ar statistiku? Viņš arī mājās, starp saviem mīļajiem tuviniekiem, būtu itin jauki šķīries no dzīves, bet jūs man pozitīvos rādītājus saķēpājat un pārtaisāt par negatīviem. Un kāds jums no tā labums? Nē, metiet tādas muļķības pie malas, nesagādājiet man neslavu. Mēs esam ieguvuši autoritāti, bet vēl pāris tādu riskantu gadījumu, un ļaunas mēles sāks par mani melst, ka profesors Zovtjaks nav pietiekami modrs. Bet es pilsētā un apgabalā neesmu pats pēdējais cilvēks, man nav nekādas patikas jūsu vainas dēļ sev kaklu lauzt. ..

Atšķirībā no Gaņičeva un Poluņina Genadijs Tarasovičs iepazīstoties vienmēr sacīja:

—    Profesors Zovtjaks!

Viņš operēja reti, neglīti, bet ļoti klīrīgi un operācijas laikā bārstīja visiem zināmas patiesības, «citēja citātus», kā reiz dusmās par viņu izteicās Poluņins. Bez Postņikova šefs neuzdrošinājās darīt itin neko, un Ivans Dmitrijevičs, korneangas rokā turēdams, vienmēr stāvēja blakus Zovtjakam kā studentam. Un visi redzēja, ka Postņikovs nervozē, visiem bija kauns, drusku, drusku kaunējās arī pats Zovtjaks, vismaz Volodja bija pats savām ausīm dzirdējis, kā šefs reiz, pēc sevišķi neveiklas operācijas mazgādamies, diezgan žēlā balsi sacīja:

—    Eh, vecums nedara prieku! Kādreiz …

—   Kas tad bija kādreiz? — Postņikovs cietsirdīgi jautāja.

Reizēm viņš pēkšņi, it kā domās iegrimis, ar savām blāvi ledainajām, neizdibināmajām acīm ilgi urbās šefa koptajā sejā, ko apņēma asīrieša bārdiņa, un neviens nesaprata, ko viņš šādos brīžos domā. Bet Zovtjaks, kas nupat bija dziedājis kā lakstīgala, pēkšņi sapinās, nosarka, aprāva savu runu pusvārdā un steidzīgi pazuda.

Kaut gan viņš ienīda Ivanu Dmitrijeviču, tomēr nevarēja bez tā iztikt. Klīnika balstījās tikai uz Postņikova pleciem, studentus būtībā apmācīja Postņikovs, visas sarežģītākās operācijas izdarīja Postņikovs; klīda baumas, ka dažus rakstus šefa vietā rakstot Postņikovs. Zovtjakam bija darba līdz kaklam, viņš visur konsultēja (protams, grūtos gadījumos ņemdams sev līdz kluso Postņikovu), brauca ar priekšniecību medībās, stingri un lietišķi vadīja sēdes, pie gadījuma labprāt izmeta dzēlīgu repliku, atklāja apgabala un pilsētas ārstu konferences, zināja, cik ilgi jāaplaudē, prezidijā stāvot, un visas savas runas sāka ar šādiem vārdiem:

—    Dārgie biedri! Atjaujiet jūs vispirms apsveikt Sečenova institūta zinātnieku kolektīva vārdā! (Šinī vietā pats Genadijs Tarasovičs aplaudēja un atvēra iegarenu bloknotu.) Sākšu ar skaitļiem. 1911. gadā mūsu apgabalā bija tikai simt divdesmit divas gultas vietas . ..

—    Klausieties labi uzmanīgi! — Poluņins, to izdzirdis, sacīja. — Tūlīt mēs uzzināsim satriecošus jaunumus: izrādās, ka pie Nikolaja ar veselības aizsardzību bijis sliktāk nekā padomju varas laikā.

Un Poluņins nekad nekļūdījās. Zovtjaks atgremoja visiem zināmas patiesības, kritizēja priekšniecību, ne augstāku par apgabala finansu nodaļas priekšnieku; prezidijā sačukstējās, rakstīja cits citam zīmītes, zāle visu laiku dūca kā bišu strops. Bet Zovtjaks, nekam vērību nepiegriezdams, runāja un runāja par savām gultas dienām, reizināja vidējo gultu skaitu ar dienu skaitu vienā gadā, analizēja gultu fondu, nosauca gultas dienu skaita vidējo lielumu, analizēja gultu nomenklatūru un beidzot, trīsreiz lūdzis pagarināt reglamentā noteikto laiku, ar augstu paceltu galvu nokāpa no tribīnes.

—    Kālab viņš tā? — Volodja reiz jautāja Poluņinam.

—    Arī terpentīns kaut kur der! — noslēpumaini atbildēja Provs Jakovļevičs.

—    Kāds terpentīns? — Volodja nesaprata.

—    Palasiet Kozmas Prutkova «Pārdomu augļus». Viņš ir teicis: «Centība spēj visu!» Tur ir ari vēl viens īss aforisms: «Neturi sveci zem pūra!»

Skumji pasmaidījis, Poluņins novērsās no Volodjas.

Studentus, it sevišķi tos, kas bija izslavēti par spējīgiem, Zovtjaks lutināja. Viņš lutināja arī Zeņu Stepanovu — institūta avīzes redaktoru. Un lutināja skarbo Piču-Vecīti, drošs paliek drošs, Zovtjaku uztrauca nelabvēlība, kaut arī vārdos neizteikta. Bet par visiem vairāk viņš lutināja Volodju, gan tālab, ka par Ustimenko runāja kā par ļoti spējīgu studentu, gan arī tālab, ka Volodja skatījās uz Zovtjaku ar neciešamu nepatiku. Bet, lai Genadijs Tarasovičs lutinātu drūmo Ustimenko kā lutinādams, Volodja ātri atmaskoja daudzvārdigo profesoru un neieredzēja viņu tikpat vētraini un dedzīgi, kā mīlēja stingro un drūmo Postņikovu. Varbūt Volodja Zovtjaku neatmaskoja, bet ar sev raksturīgo vērību pamanīja, ka Poluņins izturas pret ķirurģijas nodaļas šefu ar sevišķu, uzsvērtu pieklājību un ar savā ziņā ironisku uzmanību.

Stulbais Zovtjaks nesaprata, ka Poluņins tik pieklājīgi izturas tikai pret tiem ļaudīm, ko viņš dziļi nicina, bet Volodja pazina gan Poluņinu, gan Gaņičevu, ievēroja, kā viņi saskatās, Genadija Tarasoviča «beletristiku» klausīdamies, un atcerējās īsu abu profesoru sarunu, kas bija notikusi uz viņu iemīļotā soliņa parkā.

—    Pareizi, ka nicinām, — Gaņičevs sacīja vienmulīgā balsī. — Nicināšana, Prov Jakovjevič, ir naids miera stāvoklī.

—    Vai mums nav par agru pāriet miera stāvoklī? — Poluņins žultaini jautāja. — Un vai mēs neizturamies pārāk iecietīgi pret šo parketu slīpētāju un bezgodi?

Gaņičevs atbildēja gurdi:

—    Ak, liecieties mierā! Mēs savu darbu darām godīgi, kā jums vēl vajag? Ja sāks ar viņu pīties, cik tam nevajadzēs laika?

Volodja, uz blakus soliņa sēdēdams, ieklepojās, lai neiznāktu, ka viņš noklausās. Poluņins uz viņu laiski paskatījās, izstaipījās un pateica frāzi, kas Ustimenko palika prātā uz ilgu laiku:

— Mūsu nelaime, Fjodor Vladimirovič, ir neuzņēmība. Man — mazākā mērā, jums — lielākā. Redzam nekrietneli, vajadzētu viņam nesaudzīgi uzbrukt, bet mēs? Pasmejamies .. .

Volodja to ņēma vērā. «Neuzņēmība,» viņš domāja, «neuzņēmība! Poluņinam taisnība. Diez vai cilvēki pagurst no vecuma? Bet Zovtjaks ir tik enerģisks. Viņš droši vien prot ari atkosties!»

No šīs dienas Volodjam sāka norietēt Gaņičeva zvaigzne un iedegās jauna — Postņikova zvaigzne. Ivans Dmitrijevičs bija kārtīgs, pedantisks, stingrs, viņa sirmo ūsu smailie gali slējās kā šķēpi, arī Postņikovs ievēroja Volodju un atļāva viņam ne tikai operācijas noskatīties, bet arī palīdzēt, pastāvīgi mācīdams amatu, ko pats prata tik spoži, ka Volodjam no skaudības pat elpa aizrāvās.

Uz Volodjas jūsmīgajiem stāstiem par Postņikovu kurss reaģēja dažādi. «Bez šaubām, īsts vīrs!» Pičs piekrita. «Bet kāpēc viņš nav pat kandidāts?» šaubījās Ņusja Jolkina. Un Zeņa Slepanovs noņurdēja: «Tu vienmēr ar savu muļķīgo sajūsmu, Vladimir! Nav nekas sevišķs, tas taču skaidrs, labs praktiķis, to neviens nenoliedz. Bet Nu sjfl i taisnība. Kā var mūsu zemē neiegūt pat kandidāta grādu? Varbūt biogrāfijā kādi traipi?» Svetlana paziņoja, ka Genadijs Tarasovičs viņai imponējot — tāds labsirdīgs, vienkāšs, pieklājīgs. Ogurcovs metās aizstāvēt Postņikovu, Saša Poļeščuks nez kāpēc nosauca Svetlanu par auzu ķīseli, bet Miša Servuds drošības labad klusēja. Viņš tagad neatļāvās tukšas runas, un bez tam eksāmenu pieņēma nevis Postņikovs, bet Zovtjaks.

IVANS DMITRIJEVICS

Viss sākās no tā brīža, kad Postņikovs atnāca pie Prova Jakovļeviča uz terapeitisko nodaļu konsultēt, atsēdās uz balti nokrāsotā ķeblīša, noliecās pār slimo mērnieku Dobrodomovu un ķērās pie perkusijas. Palātā, kur gulēja pieci cilvēki, valdīja pilnīgs klusums. Poluņins bija brīdinājis, lai netrokšņo. Ivans Dmitrijevičs perkutēja ar pirkstiem; viņš neatzina ne plesimetrus, ne āmuriņus. Saltās acis piemiedzis, Postņikovs klaudzināja gan stipri un ātri, gan ar tikko manāmām pirkstu kustībām. Pagāja ne mazāk kā trīsdesmit minūtes. Vienmērīgā, dobjā skaņa uzdzina snaudu, Volodja īgni domāja: «Biedrs ķirurgs koķetē, taisa kumēdiņus!»

Pēkšņi Postņikovs atliecās, izņēma māsai no rokām trauku ar joda tinktūru un uzzīmēja ar to uz Dobrodomova iezilganās ādas kvadrātu:

—   Te ir abscess. Pārvediet pie manis uz ķirurģisko.

Viņš piecēlās no ķeblīša, mērnieku ar segu apsegt ne-

aizmirsdams, un, galvu augstu pacēlis, izgāja no palātas.

—   Vai redzējāt? — Provs Jakovļevičs sajūsmināts jautāja Volodjam.

—    Redzējām! — mehāniski atkārtoja Volodja.

—Kā jums patika?

—    Vareni!

Otrdien Dobrodomovu operēja, un Postņikova diagnoze pilnīgi apstiprinājās. Poluņins deva Volodjam padomu:

—    Tagad pamācieties pie Ivana Dmitrijeviča, kā jāārstē slimnieks pēc tādas operācijas. Ambruazs Parē sešpadsmitā gadsimtā sacīja: «Es viņus operēju, lai dievs viņus ārstē.» Pamācieties pie dieva. Postņikovs ir ārsts stratēģis, nevis empīriķis, ļoti domājošs ārsts. Pie viņa pamācīties visādā ziņā derīgi, turklāt jūs sagatavosieties darbam jebkuros apstākļos, kas lai zina, ja nu pēkšņi izceļas karš. Rentgena aparāts ne visur pieejams. Man jābrīdina jūs: ja Postņikovs pasaka kaut ko rupju, neapvainojieties, viņš ir darba cilvēks un nevar ciest, ka darbā traucē. Un dīkdienīgus, ziņkārīgus ļaudis viņš neieredz ne acu galā. Vispār ņemiet no viņa pēc iespējas vairāk, smeliet, daiļrunīgi izsakoties, no šī avota ar pilnām saujām, vēlāk atcerēsieties ar pateicību …

Ustimenko atstāstīja šo sarunu ar Poluņinu saviem kursa biedriem, Jevgeņijs sašuta:

—    Zini, mans dārgais, es nevēlos gatavoties tādiem apstākļiem, kur nebūs pat rentgena. Un es tādus apstākļus nemaz lāgā nevaru iedomāties. Un vispār jūsu Poluņina izteicieniem ir kaut kāda piegarša, kaut kas tāds…

—   Jau alkal? — Pičs draudīgi jautāja.

—   Jā, atkal! — Stepanovs kareivīgi atbildēja. — Atkal! Gaņičevs, Poluņins, tagad Postpikovs — tie nav mūsu cilvēki! Nav mūsējie! Tāds ir mans viedoklis!

Pēc divām nedēļām Poluņins jautāja:

—    Vai smeļat?

—   Smeļu.

—    Un kā?

—    Ir ko turēt.

—   Tāpēc esat tāds novājējis.

—   Vēl pārāk maz zinu! — Ustimenko žēlojās. — Taisni kauns, cik maz.

Provs Jakovļevičs aizpogāja visas putekļu mēteļa pogas un pastiepa Volodjam savu lielo, silto plaukstu.

—    Uz redzēšanos! Tas nekas, ka maz zināt. Toties jūsu Stepanovs zina daudz un pie tam visu viduvēji.

Volodja nopūtās un, aiz noguruma kājas pa zemi vilkdams, gāja pa kļavu aleju atpakaļ uz operatīvās ķirurģijas zemo korpusu. Tur laboratorijā vārguļoja trīskrāsainais sētas suns Krancis, ko Ustimenko bija operējis. Aizcirtis durvis, Volodja pagrieza slēdzi un pasauca suni. Krancis savā zemajā sprostā vārgi ierējās un tikko manāmi paluncināja asti. «Es viņu moku, bet viņš man vēl asti luncina!» Volodja dusmīgs nodomāja. Ja viņam bija kāda žēl, viņš katrā ziņā dusmojās.

Klusajā laboratorijā truši enerģiski kraukšķināja savus kacenus, stikla traukos skraidīja baltās pelītes, sprostā nopūtās Mišas Šervuda mēģinājumu suns. Aiz durvīm blakus istabā strādāja Postņikovs, Volodja izdzirda viņa raksturīgo «nu, nu». Ivans Dmitrijevičs tur pavadīja ne mazāk par divām stundām dienā, eksperimentēja, domāja, atkal eksperimentēja. «Manis vadītajā klīnikā» — Volodja atcerējās profesora Zovtjaka izteicienu.

Krancis ar mokām pielīda pie sprosta durvīm. Viņš visu laiku laizīja šuves un stipri drebēja.

—   Lien ārā, muļķi! — Volodja čukstus sacīja. — Atnesu tev kotleti un cukuru. Se, Kranci!

Viņam pašam ļoti gribējās ēst, kotleti viņš bija paņēmis sev, patiesībā ne jau kotleti, bet sviestmaizi ar kotleti. Tā kā Krancis maizei nepieskārās, tad, kā jau vājākais, dabūja kotleti, bet Ustimenko apēda maizi.

—    Ak negaršo? — Volodja jautāja. — Jums pat kotlete vairs nav diezgan laba?

Krancis negiibīgi paostīja kotleti, tad novērsās, nolika galvu uz priekšējām ķepām un aizvēra miklās, ciešanu aizmāktās acis. Tad Volodja nolauza gabalu kotletes, saspieda to pirkstos un aizbāza sunim aiz lūpas. Sinī brīdī, gumijas cimdus no rokām nost vilkdams, ienāca Postņikovs.

—    Maņkins saslimis ar angīnu, — Postņikovs ierunājās, — dzīvnieki nav ēduši (vecais sanitārs Maņkins baroja mēģinājuma dzīvniekus). — Mēs nupat ar Allu šo Noasa šķirstu kā nekā pabarojām …

Glītā Alla, Postņikovam aiz pleca slēpdamās, pamirkšķināja Volodjam ar aci. Beidzot Ivans Dmitrijevičs ar pliukšķi norāva no kreisās rokas gumijas cimdu, uzsvieda to uz galda un pieklaudzināja ar nagu pie burkas ar pelītēm.

—    Ieteicu jums, Ustimenko, turēl Kranci pie sevis mājās, — Postņikovs turpināja. — Pēc jūsu izdarītās rezekcijas suns šeit neatkopsies. Bet mājas apstākļos jums varbūt izdosies dzīvnieku izārstēt. Tomēr tā ir jūsu darīšana. Servuds, piemēram, man paziņoja, ka viņa vecāki suņus neciešot.

Vakarā Volodja aizveda Kranci uz mājām un piezvanīja Varvarai.

—    Paklau, Stepanova, — viņš sacīja sausā balsī kā Postņikovs. — Atbrauc pie manis, bet labi ātri…

—    Man… — Varvara iesāka, bet Ustimenko pārtrauca:

—    Kas jums ir — tā jūsu darīšana, bet brauciet šurp un katrā ziņā tūlīt!

Krustmātes Aglajas nebija mājās. Volodja savā cellē noklāja Krancim vecu, vatētu segu. Suns stipri drebēja, slienājās un gluži cilvēciskā balsī kunkstēja. Volodja sasildīja viņam pienu, lai tas būtu drusku remdens, piebēra mazliet cukura un piejauca olu. Krancis paostīja un novērsās.

«Seit laikam mediķim jāatdod savas pilnvaras kapracim» — Volodja atcerējās frāzi, ko sensenis bija lasījis kādā grāmatā. Un naidīgi paskatījās uz reprodukciju «Anatomijas stunda». Pamēģini dot gaismu citiem, ja pat

suni nevari izārstēt, kaut ari skaidri zini, kas ar viņu notiek.

Kad atnāca Varvara, viņš vēl aizvien sēdēja pie Kranča un ēda aukstus vārītus kartupeļus.

—    Sunītis! — Varvara iesaucās. — Vai tu man nopirki sunīti?

—   Oh, neklaigā taču! — Ustimenko lūdza.

—    Vai viņš slims? Tu viņu ārstē? Volodja, izārstē man sunīti! — Varja atkal čaloja. — Viņš ir sugas suns, vai ne?

Viņa notupās blakus Volodjam.

—   Vai nekodīs?

—    Es yiņam izgriezu labu gabalu zarnas, — Volodja drūmi sacīja. — Un vēl šo to. Bet viņš man laiza rokas un izturas kā pret draugu. Droši vien tā ir vienīgā dzīvā būtne, kas uzskata mani par ārstu.

—    Bet es? Vai tad es tevi neuzskatu par ārstu?

—   Vārdu sakot, man Krancis jāizdziedē. Un tu man palidzēsi. Skaidrs?

—    Skaidrs.

—    Tātad uzmani viņu, man pa nakti jābūt klīnikā. Ja kaūt kas notiks, piezvani uz ķirurģiju, pieraksti…

Varja paklausīgi pierakstīja. Viņš nomazgājās vannā, noskuvās, apēda savādo ēdienu, ko Varja bija uz pannas izcepusi, — Varja šo ēdienu sauca par «fantāziju» — un aizbrauca, aizmirsdams no viņas pat atvadīties. Starp citu, viņš vienmēr aizmirsa sasveicināties, atvadīties, pajautāt «kas jauns», noskūties, nogriezt matus, viņš, kā Varvara izteicās, aizmirsa «cilvēciski uzvesties», bet, ar Jevgeņija vārdiem runājot, «neievēroja sabiedrisko higiēnu».

Durvis aizcirtās, atradusi savā kabatā ilgi stāvējušu konfekti, Varja nomazgāja to zem krāna un iebāza mutē miegainajam Krancim. Viņš to sagrauza un paluncināja asti. Tad Varvara nobēra zem ūsainā un bārdainā suņa purna visu cukurnīcas saturu. Krancis sāka laizīt cukuru, un pēc brītiņa uz grīdas vairs nebija neviena graudiņa.

—    Gudrs sunītis, suņukiņš, suņucītis, — Varvara sacīja tajā īpašajā, muļķīgajā balsi, kādā ļaudis vienatnē runā ar dzīvniekiem, — sunīti, suņukiņ, ēd pienu, Kranci, Krancīt, ja ēdīsi, tev izaugs jaunas zarnas, tu manu jauko su-

ml, tikai tad tevi vairs nesauks par Kranci, bet par l rnsu! Jā? Gudrais, bargais, varenais Ernss!

Volodja stūma no pārsiešanas istabas ratiņus, kad devai i māsa Alla pasauca viņu pie telefona. Bija jau pāri desmitiem, profesora Žovtjaka klīnikā slimnieki laidās miegā, runāt vajadzēja gandrīz čukstus.

—   Viņš ēd! — Varja iekliedza Volodjam ausī. — Ēd! Ai i pienu palaka!

—   Pateicos! — Volodja sacīja.

—    Un viņu tagad vairs nesauc par Kranci, bet par Ernsu. Pa burtiem: Eleonora, «r», nu kāds vārds sākas ar «r» — Rjuriks, Nikolajs, Serjoža. Vai viņš nav jāizved ārā? Es te atradu noplīsušu katlu, varbūt var …

—   Ļoti pateicos! — Volodja sacīja un pakāra klausuli.

—    Ustimenko, vai jūs domājat ratiņus te atstāt? — Alla jautāja, paceldama pret Volodju savas skaistās acis; Allai ļoti patika šis neapvaldītais students ar garajām skropstām un vēl bērnišķīgi maigajām lūpām. — Varbūt jums parādīt, kur ratiņiem jāstāv?

Kaut gan Alla Volodjā bija gandrīz vai iemīlējusies, tomēr palūdza, lai viņš pasēž kādu stundiņu viņas vietā pie galdiņa, bet pati nolikās gulēt. Viņa bija no tiem ļaudīm, kas domā: centies kā cenzdamies, visus darbus pasaulē neapdarīsi, un nekautrējās sacīt, ka sava veseliba «katram visdārgākā». Volodja visas tādas personas pieskaitīja pie Ņusjas Jolkinas «armādas». Tikai brīnījās, ka Postņikovs neredz, kāda ir Alla, un. kaut arī atturīgi, tomēr slavē viņu, bet Alla taču ir pats melu iemiesojums.

Pagāja divas stundas, tad trīs, tad četras, bet Alla vēlvienmēr gulēja. Kad slimnieki zvanīja, Volodja gāja uz palātām, vienam iešļircināja morfiju, otram palīdzēja novietot ērtāk operēto kāju, pie trešā pasēdēja, jo viņam bija «bail». Bet četros no rīta dežurējošā ķirurģe Lušņikova — ļoti gara sieviete ar smailu degunu — zvanīja Postņikovam uz māju par steidzamu operāciju. Un tieši Postņikovam, nevis Žovljakam.

Volodja stāvēja tik tuvu pie tālruņa, ka dzirdēja parasto Ivana Dmiti ijeviča atbildi:

—   Sākiet ar dieva palīgu!

Alla, svaiga un izgulējusies, vēlreiz uzmeta Volodjam starojošu skatienu un pačukstēja:

•— Man patīk čučēt.

Volodja novērsās.

Operācijas laikā ienāca Postņikovs, viņa spurainās ūsas slējās uz sāniem kā pīķi, bāli zilās acis staroja mierīgi un vēsi kā divi mazi Iedus gabaliņi. Tā viņš ieradās vienmēr un neiejaucās līdz tam brīdim, kamēr nebija nepieciešams viņa padoms, viņa norādījums vai palīdzība. Un, ja viss gāja gludi, viņš klusēdams aizgāja ar stingriem, elastīgiem un vēl jauneklīgiem soļiem, augstu galvu pacēlis.

Šoreiz aiziedams, viņš sacīja Volodjam:

—          Rīt svētdiena, ja jums padomā nav nekas labāks, atnāciet pie manis pēc astoņiem vakarā. Bet ne vēlāk par deviņiem.

—    Paldies! — samulsušā balsī noteica Volodja.

—    Lūdzu! — Postņikovs pamāja ar galvu.

—           Vai viņš jūs ielūdza pie sevis? — Alla jautāja, līdzko Postņikovs bija pazudis aiz pagrieziena gaitenī. — Pie sevis dzīvoklī?

—    Jā.

—   Pie velna, jums gan veicas.

MUMS KATRAM SAVS CEĻŠ

Sešos no rīta viņš ar savu atslēgu atvēra durvis. Trīskrāsainais Krancis, vārgi kustēdamies un dibenu mētādams, nāca Volodjam pretī. Varja nenoģērbusies, plaukstu zem vaiga palikusi, gulēja viņa gultā. Galda lampa bija aptumšota tā, lai gaisma nekristu uz to vietu, kur jāguļ Krancim. Un «noplīsušais» katls, glīti pārklāts ar sārta kartona vāku, stāvēja blakus tagad jau drusku atspirgušā nākamā Ernsa guļvietai.

—    Volodja! — klusu iesaucās krustmāte Aglaja.

Zeķēs, cenzdamies nečīkslināt grīdas dēļus, Volodja

iegāja pie viņas. Līdz pleciem apsegusies, Aglaja maigi skatījās uz viņu ar savām mazliet šķībajām acīm.

— Vai nomocījies?

—   Mazdrusciņ!

Un viņš čukstus izstāstīja, kā viņu nupat ielūdzis Postņikovs. Vienu brīdi Volodjam likās — ka arī krustmāte vēlas viņam ko sacīt, taču viņš to aizmirsa, jo gribējās ļMiunāt vēl par citiem institūta jaunumiem, bet tūlīt pēc tam "bija jāiet gulēt. Miegs viņam vienmēr uzbruka pēkm.ii, ar vienu sitienu nolikdams garšļaukus. Miegā laizdamies, viņš kopā ar saliekamo gultu krita nebūtībā — pali kamā un mīkstā, dzirdēja, ka krustmāte sāk stāstīt ļmr saviem jaunumiem, bet noklausīties nespēja — aizmiga.

—   Tā ir, Kranci, — Aglaja nopūtās un paglāstīja aso .[i<ilvu pie nākamā Ernsa auss. — Nevienam gar mani nav daļas.

Krancis caur degunu nosēcās un uzmanīgi pakasījās — vipš sevi Joti saudzēja un visādi rūpējās par savu veselību.

—    Bet man par viņu interesē viss! — sunim spalvu aiz auss glāstīdama, klusi sacīja Aglaja. — Kāpēc tā? Nei.iirdz zobus, tev taču nesāp, kāds neiecietīgs suns!

Viņi brokastoja trijatā, kaut gan vectēvs Mefodijs dusmīgi zvanīja pa tālruni un kliedza klausulē, ka «skuķim neklājas pārnakšņot pie citiem un citu cilvēku maizi ēst — neesam nekādi nabagi, pašiem savs jumts virs galvas un, paldies dievam, sava iztikšana». Aglaja satraukta paskatīI is uz Volodju — vai nepa vaicās viņai par vakardienas jaunumiem, bet viņš nevaicāja. Varvara mācīja bijušo Kranci, kas bija kļuvis daudz jestrāks, dot ķepu, suns izklaidīgi žāvājās, aizgriezās.

—   Kā tu domā — vai Ernss izveseļosies? — Varja jautāja Volodjarņ.

—    Aha! — viņš atbildēja.

—    Bet kālab viņš visu laiku žāvājas? Vai tas nav no skābekļa bada?

Ustimenko klusēja.

—   Viņš nespēj nolaisties līdz mums! — Varja sacīja Aglajai Peliovnai. — Izcils cilvēks, nākamā slavenība.

—    Un izklaidīgs kā visi ģēniji! — apstiprināja Aglaja.

—    Taču izcili cilvēki nav nevērīgi pret vienkāršiem pilsoņiem, vai ne? — Varvara jautāja. — Bet jūsu brāļadēls ir nevērīgs.

Aglaja un Varja abas atsēdās uz viena krēsla un ap kampušās runāja par Volodju tā, it kā viņa te nemaz nebūtu.

—   Viņš pieder pie tiem, kuri interesējas tikai par sevi.

—    Uzpūsts lielums. Iedomības vairāk nekā saprašanas.

Volodja ar izklaidīgu skatienu paskatījās uz krustmāti

un Varju, pajautāja, cik pulkstenis, un atkal turpināja rakāties pa saviem konspektiem.

—          Vēl var gadīties, ka no viņa nekas neiznāk!— Aglaja sacīja. — No ārpuses — pati zinātne, bet iekšā — tukšums.

Varvara skumji piekrita:

•— Pretīgi skatīties.

—          Protams, pretīgi! — Aglaja apstiprināja. — Fundamentālu zināšanu viņam nav tik, cik melns aiz naga, tikai poza. Pie mums rūpnīcā tādus sauca — barons fon Ziepjuburbulis.

—          Bet varbūt viņš, Aglaja Petrovna, vienkārši ir nejēga un iekalējs.

—    Ļoti iespējams. Ar ierobežotu redzes loku.

—          Paklausieties! — žēlā balsi izdvesa Volodja. — Kāpēc jūs man tā uzbrūkat?

Pēkšņi Aglaja sāka raudāt. Un nevis tā, kā parasti raud sievietes, bet savādāk — tā kā neviena cita. Viņa smējās, un asaras tanī pašā laikā kā šļakatas izsprāga no viņas acīm.

—          Kas tev kaiš, kāpēc? — Volodja jautāja pavisam apjucis. Tikai tagad bija velti jautāt.

Viņa neatbildēja, ar pirkstiem lielās, zirņiem līdzīgas asaru lāses notraukdama. Varvara ielēja ūdeni, Aglaja piegāja pie loga, atvēra to, izliecās ārā. Varēja redzēt, kā dreb viņas pleci. Pēc tam, pēkšņi nomierinājusies, sacīja:

—          Bērni, nepiegrieziet tam vērību. Laikam esmu "nogurusi, zināt, tā reizēm gadās. Dzīvo, dzīvo, un uznāk nogurums. Bet tagad man ir pavisam grūti. Vai es tikšu galā?

—    Ar ko? — Varvara klusi jautāja.

—    Ar visu, — Aglaja domīgi atbildēja.

Viņa uzvilka putekļu mēteli un aizgāja.

Pēc tam Varja, tēlodama labu meiteni, mazgāja traukus, bet Volodja lasīja avīzi un pēkšņi saprata, par kādu savu «jaunumu» vakar gribēja stāstīt krustmāte. «Unčanskas Strādniekā» bija nodrukāts paziņojums par Akmeņaines rajona pedagogu konferenci un par to, ka konfelencē uzstāsies apgabala tautas izglītības nodaļas vadītāja biedre A. P. Ustimenko.

—          Vai tu saproti, Varja? — Volodja jautāja. — Oh, kāds es esmu sivēns. Protams, viņai ir ļoti grūti — pirmās dienas tādā darbā, un vakar, kad es pārnācu. .. Oh, cik muļķīgi. . .

Varja atsēdās, atsēja priekšauta lences, uzsvieda dvieli uz galda.

—   Saki taču kaut ko! — Volodja pavēlēja.

—   Ko?

—    Es taču neesmu nemaz tik vainīgs…

—          Tur neko nevar darīt, — Varvara nopūtās. — Tāds tu esi. Lielākā daļa no tevis nav šeit, bet tur.

—    Ko tas nozīmē — tur? Un kāda lielākā daļa?

—           Nedusmojies! — Varvara skumji lūdza. — Varbūt tā ir pareizi, bet mums grūti, Volodja. Tur, institūtā, tu droši vien nemaz neesi egoists, bet šeit — taisni šausmas.

Apbrīnojami, cik gudra bija šī meitene. Un kā viņa prata uzminēt pašu būtiskāko. Bet tūlīt viņai paspruka briesmīga muļķība.

—           Man čigāniete zīlēja, —• Varja sacīja, — zini, pagājušo svētdienu. Goda vārds … tu netici… pioniera goda vārds! Tāda šausmīga čigāniete, veca, ar garu degunu, acis — šitādas! Izzīlēja, ka . .. vispār par mums abiem. It kā es tev neesot vajadzīga. It kā mums katram savs ceļš.

Volodja novērsies klusēja, skatījās uz sarkanajiem pīlādža čemuriem zem atvērtā loga un drebinājās no aukstā rudens vēja.

—            Labi, Varja, es, protams, esmu nelietis, — viņš piekrita nomāktā balsī, — tomēr ne tāds, kā tu domā. Redzēsi, es pārmainīšos līdz pašiem pamatiem. Kļūšu uzmanīgs, un, kā saka … ir vēl visādi saldi vārdiņi…

—   Tu nevarēsi.

—    Bet ja nu tomēr?

—          Nē, nevarēsi! — Varvara atkārtoja, skatīdamās Volodjam tieši acīs. — Tad tas vairs nebūsi tu. Tas būs svešs cilvēks. Bet man vajag, lai tieši tu neaizietu pa citu ceļu. Tu!

—    Bet tu pali? — viņš jautaja.

—    Ko es?

—           Redzi, ari tu vari aiziet pa citu ceļu. Tava dumjā čigāniete sacīja, ka mums katram savs ceļš, nevis tikai man.

Viņš piegāja pie Varvaras un satvēra viņas rokas virs plaukstām. Viņu mīlēdams, viņš nekādi nespēja saņemties un pateikt to vārdos. Patiesībā nevis nespēja saņemties, bet kautrējās. Pateiksi — es tevi mīlu, bet viņa atbildēs: un kas par to? No Varjas varēja visu sagaidīt. Un viņa jau tāpat visu saprot.

—    Vai tu saproti, Rudā? — viņš jautāja.

—   Ko? — viņa vientiesīgi atbildēja.

Tad viņš saspieda viņas plaukstu locītavas. Volodja nekādi nespēja atradināties no šiem skolnieciski puiciskajiem jokiem — raustīt viņu aiz bizēm, griezt rokas. Bet tagad nekas neiznāca — mazie cīniņi bija beigušies. Zēluma un maiguma jūtas bija daudz stiprākas par to zēnisko, kas vēl bija viņā saglabājies.

—   Tātad tu neko nesaproti?

—    Neko, — seju slēpdama, atbildēja Varvara.

-=Tad piesargies! — Volodja cietsirdīgi sacīja un neveikli pievilka Varvaru sev klāt, piespiezdams viņu ar muguru pie palodzes.

Auksts vējš sitās viņam vaigā un šalkoja pilādža zaros aiz atvērtā loga, bet viņš no tā neko nemanīja, viņš nejuta, ka Varja, rokas atbrīvojusi, cenšas viņu atgrūst; viņš atguvās tikai tad, kad pamanīja Varjas delnu, ko viņa pašā pēdējā bridī veikli aizlika priekšā savām sārtajām lūpām.

—   Tā! — viņa sacīja.

—          Ļoti muļķīgi! — vēl aizvien aizelsies, dusmīgs norūca Volodja.

—          Tev jāatzīstas man mīlestībā! — matus sakārtodama, nopietni un bez smaida pavēlēja Varvara. — Saproti? Gan mikrobiem, gan Pastēram un Koham tev laika cik uziet, tikai Stepanovai — nav! Nebaidies — es nesmiešos.

—    Vai jāpiedāvā roka un sirds?

—    Sirds — jā, bet bez rokas — iztikšu!

—   Tātad tu nenāksi pie manis par sievu?

—   Tā ir mana darīšana!

—   Es domāju, ka tas jau izlemts.

—   Kā tad tā? — Varvara brīnījās.

—    Pavisam vienkārši: mēs apprecēsimies.

—    Tavā brīvajā laikā, vai ne, Volodja?

Viņš klusēja un mirkšķināja acis: sirds krūtīs vēl aizvien dauzījās. Bet Varja, augstu elkoņus izslējusi, uzsprauda pakausī matus, lai izskatītos kā pieaugusi sieviete.

—    Es tevi ļoti mīlu, Varja! — Volodja sacīja.

—    Kā biedru? — viņa viltīgi jautāja.

Volodja drusku apjuka.

—    Arī kā biedru.

—    Brīvajā laikā?

1 — Ko tu galu galā gribi? Torni no ziloņkaula?

—           Arī tornis nebūtu slikti! — Varja piekāpīgi piekrita. — Bet vēl labāk — būdiņa ezera malā. Mēs tur dzīvotu divi vien, un apkārt ganītos balti balti jēriņi. Mēs paņemtu līdzi arī pārkristīto Kranci…

Viņas acis valšķīgi mirdzēja.

—           Tu briesmīgi baidies kļūt sentimentāls, Vova, — viņa sacīja, — briesmīgi. Pat vairāk kā no nāves… Bet tas ir bēdīgi. Kamēr griezi man rokas vai raustīji aiz bizēm, tikmēr vēl bija kāda nekāda romantika, bet tagad «īsi un skaidri», kā mēdz izteikties mūsu Zeņa: vai nāksi pie manis par sievu? Ak tu Vova, Vova! Reizēm man liekas, ka esmu par tevi daudz vecāka.

—    Nesaprotu — kas manī ir tik slikts!

—          Tu jau neesi slikts. Tu esi pat labs. Protams, tikai brīvajā laikā.

Uz viņu neskatīdamās, Varja ar plaukstu norausa drupatas no galda, un Volodja vēlreiz nodomāja, cik Varja visu pareizi saprot un cik loģiski domā. Kas tas par brīnumu — jaunība? Vēl pavisam meitenīte, bet jau prot saskatīt smieklīgo un nejēdzīgo, prot. ar vārdiem sodīt, prot atrast vārīgo vietu.

Un šodien Varja viņam kārtīgi sadeva.

Viņš sabozās kā ezis.

Bet vēlāk Varja viņu uzslavēja:

—    No tevis iznāks tīri ciešams darbinieks.

—          Tik vien? Tīri ciešams? — viņš apvainojās. — Bet no tevis gan nekāda darbiniece neiznāks, šajā ziņā tu vari man ticēt.

—    Katrs šinī grēka pasaulē nav ģēnijs.

—    Tas ir banāli.

—    Bet pārmest man parastību — vai tas nav banāli?

—    Liecies mierā, man apnicisl — Volodja pavēlēja.

—    Zini, kas vēl tevī slikts, — it kā viņu nedzirdēdama, Varja sacīja, — zini? Tu esi nesaudzīgs! Ai, cik tu esi nesaudzīgs, Vova, kāds tu esi mocītājs. Ar prātu to nevar izskaidrot, bet tu vai nu neieredzi, vai dievini.

—    Tevi es dievinu, — dusmīgi norūca Volodja, — sevišķi, kad tu neturi garas runas …

Ar nagiem skrapšķinādams, virtuvē ienāca KrancisErnss, palumslījās ap Volodjas kājām un nolikās gulēt. Varvara nodeklamēja, kā vienmēr, ne visai pareizi:

Dzeršu vīnu, un kamīnā sprēgās guns, Būtu laikam sev jānopērk suns …

Viņa dusmojās, uz vaigiem viņai dega sarkani plankumi.

—    Tu zini, kāpēc es tev esmu vajadzīga? — Varja pēc brītiņa jautāja. — Zini? Es, Vovik, protu klausīties tavus murgus nevis tad, kad man interesanti, bet tad, kad tev gribas izrunāties, kad tev vajadzīgs, lai tevi uzklausītu. Zinu tavu vērtību un zinu savējo. Protams, viss, kas attiecas uz tevi, ir interesantāks un svarīgāks. Bet viss, kas notiek ar mani, nav ne svarīgs, ne interesants. Tas, kas patīk man, — katrā ziņā ir muļķīgs. Vai tu teiksi — «nē»? Ja gribi zināt, vakar es vienā grāmatā izlasīju trāpīgus vārdus, izlasīju un iegaumēju: «Viņu attiecībās iestājies rudens.» Tas ir par mums.

—    Un tomēr tu vēl esi gluži maza meitenīte! — Volodja aiz pārākuma apziņas žēlīgi piebilda.

Bet tieši to nevajadzēja sacīt. Varvara apvainojās, aizgāja un pat durvis aizcirta. Volodja palika viens ar savām skumjajām domām un vārgo Kranci. Un viņam par godu jāteic, — kā nākas, sadeva sev par savu vienaldzību, trulumu, nekaunību, par nolādēto egoismu un pat par zemiskumu pret krustmāti Aglaju. Volodja sev uzbruka ar daudz asākiem vārdiem, nekā viņam nupat bija uzbrukusi Varvara. Viņš cieši apņēmās darīt galu šai cūcībai. Bet vai tad Volodja bija vainīgs, ka tikmēr, kamēr sevi strostēja, viņā klusītēm, it kā čukstus sāka rosīties kādreiz nejauši prātā ienākušās domas par slimību klasifikāciju, par cilvēka organisma ķīmisko norišu traucējumiem, un viņš slepus kā zaglis, pats no sevis kaunēdamies, paņēma no plaukta Gamalejas grāmatu — tikai tālab vien, lai vēlreiz pārlasītu kādu interesantu teikumu. Tikai vienu, lai atsvaidzinātu atmiņā tā ideju, lai pārbaudītu . ..

Bet tūdaļ ievajadzējās rokasgrāmatas, un, tīri dabiski, viņš nedzirdēja, ka Aglaja Petrovna ar savu atslēgu atver durvis, ienāk viņa cellē un jautā:

—   Vai ēdīsim pusdienas, dumiķi?

—    M-m! — viņš norūca, rokasgrāmatu šķirstīdams.

—    Vai Varvara sen aizgāja?

—    Ko?

Un, tikai pie Postņikova iedams, Volodja atcerējās, ka atkal nav neko krustmātei pajautājis.

ES — DZERU!

Cik savāds bija tas, ko viņš te ieraudzīja, cik maz līdzīgs gaidītajam. Viņš bija iztēlojies, ka Ivans Dmitrijevičs ari mājās ir bargs askēts, ka viņš dzīvo drūmā istabiņā, kur atrodas vienīgi gulta, galds, soliņš un grāmatas, kuru, pēc Volodjas domām, Postņikovam jābūt ļoti daudz. «Protams, piedāvās tēju,» Volodja sprieda, «es labāk atteikšos!»

Durvis atvēra Poluņins, aizsējies priekšautu — visparastāko priekšautu, kādu lietoja Varvara, pa māju saimniekodama. Bet Gaņičevs bija aptinis ap vēderu dvieli, arī kāds nepazīstams, plecīgs un ļoti iededzis cilvēks, kas pēc sejas drusku atgādināja kalmiku un nēsāja kreklu ar cieti iestīvinātu apkaklīti, stāvēja, ar rupju, platu dvieli apjozies. Visiem trim rokas bija aplipušas ar miltiem, bet Gaņičevam — arī seja. «Ko viņi dara?» Volodja uz brīdi pat izbijās, bet viņu tūlīt piesēdināja pie milzīga virtuves galda, uz kura tika gatavoti pelmeņi. Postņikovs, mīklu ar veltni veltnēdams, pamāja Volodjam ar galvu, Poluņins sacīja: «Lūdzu, Ustimenko, iepazīstieties ar Nikolaju Jevgeņjeviču,» — bet saulē iedegušais vīrs,

Volodju uzmanīgi ar skatienu aptaustījis, okādams, vārdus kā pupas bērdams, sacīja:

—    Ļoti patīkami, sveicināts, es esmu Bogoslovskis.,.

Volodja sasprindzināja atmiņu un atcerējās — šo uzvārdu viņš ne vienreiz vien bija dzirdējis gan no Poluņina, gan no Postņikova, arī pilsētā bieži pieminēja Bogoslovski —; tas bija galvenais ārsts Melnkraujas slimnīcā un vadīja tur ķirurģisko nodalu. Par šo lauciniecisko dakteri ar noskūto pakausi stāstīja daudz interesanta, un Volodja ar ziņkāri vēroja šo «dieva izredzēto» ārstu, kā par Bogoslovski reiz bija izteicies ar uzslavām skopais Provs Jakovjevičs.

Saruna starp trim vīriešiem turpinājās.

—    Vēl pēdējais, — Poluņins sacīja, — vairāk es jums neuzmākšos, citādi jūs sāksiet dusmoties. Medicīnas vēsturē, ja jau mēs esam sākuši par to runāt, ir tikai viens godīgs cilvēks, un viņu sauc par Laiku. Vai tā nav?

Bogoslovskis tikko manāmi pasmaidīja:

—    Skat, kāds gudrinieks! Tikai viens! Tu, Prov JakovJevič, vienmēr aizsapņojies — tikai viens visā medicīnas vēsturē.

—    Runa taču nav par subjektīvo godīgumu, bet par citu, par objektīvo.

Poluņins veikli uzmeta dažus skaisti izveidotus pelmeņus uz miltiem nokaisītas cepešpannas un deva padomu:

—    Tu, Nikolaj Jevgeņjevič, padomā pats ar savu galvu. Visgodīgākie atklājēji ir maldījušies un savus maldus aizstāvējuši, un visgodīgākie cilvēki, arī maldīdamies, pretojušies tagad neapšaubāmām patiesībām. Es jau kuro gadu dzīvoju un visu laiku domāju .. .

—    Gadi nedara gudrāku, tikai vecāku, nelielies! — Postņikovs piezīmēja. — Zinu pats pēc sevis.

Viņš nolika veltni un ar saviem garajiem pirkstiem prasmīgi lipināja pelmeņus. Bet Volodjam tie neiznāca — vai nu pildījums līda ārā caur ieplīsušo mīklu, vai arī miklas malas nesalipa kopā. Tomēr neviens to neievēroja vai arī izlikās neievērojam.

Odens uz plīts jau vārījās, Poluņins pieteicās uzklāt galdu un pasauca Volodju sev līdz uz istabu.

—    Pelmeņus Postņikovs gatavo nepārspējamus, — sacīja Provs Jakovļevičs, šķīvjus uz galda likdams. — To3 var ēst dažādi, bet šeit būs vistīrākā klasika. Bez plieka nības, bez eklektikas, pelmeņi bez kādiem izskaistināju miem. Vai jūs degvīnu dzerat?

—          Dzeru! — sameloja Volodja ar mazliet pārspīlētu bravūru.

—    Un protat?

—    Kas tur ko neprast?

—   Tā vis nesakiet!

Ņemdams no mazās bufetes šķīvjus, glāzītes, bļodas, dakšiņas un nažus, Volodja pamazām aplūkoja visu istabu. Droši vien te kādreiz bijis Joti mājīgi, bet tagad viss izskatījās mazliet, mazliet nolaists, pamests. It kā saimniekam negribētos uz šejieni nākt, it kā viņš tikai šodien būtu atbraucis vai arī taisītos aizbraukt. Paklājs bija sagriezies šķībi, portjera ar pārplēstu oderi karājās tikai pie viena loga, galdautu vajadzēja izņemt no kofera. Grāmatas gulēja gan uz grīdas, gan uz skapja, gan uz palodzēm. Spuldze nedega. Bet uz rakstāmgalda laiski staipījās kaķis, viens no tiem, ko sauc par «plušķiem», viņam šeit viss bija atļauts, un istabā oda pēc kaķa.

—           Pelmeņi mums kļuvuši par tradīciju, — Poluņins sacīja, aizpīpodams papirosu, — vienreiz gadā, viņa dzimšanas dienā. Postņikovs ir atraitnis, mēs nākam bez sievām, viss kā pie vecpuišiem. Noteikti piemin Olgu.

—    Kas tā par Olgu?

—   Olga Mihailovna? Viņa nelaiķe sieva, paskatieties.

Volodja pacēla galvu, un viņa skatiens it kā satikās

ar piemdīgas sievietes možajām, smejošajām un jaunajām acīm; sievietes seju apņēma kupli un droši vien ļoti mīksti mati. Viņai bija savāda — pirmsrevolūcijas laika frizūra, kā likās Volodjam, un rokā viņa turēja sletoskopu.

—    Arī ārste?

—   Jā. Un ļoti laba.

—    Bet no kā viņa nomira?

—           Inficējās, — resno papirosu enerģiski sūkdams, sacīja Poluņins. — Astoņpadsmitajā gadā. Kara hospitālī. Turpat arī nomira.

—    Kā tad tā? — Volodja jautāja.

Un pēkšņi viņš ieraudzīja Allas fotogrāfiju, tās pašas Allas, kas par sevi izteicās, ka viņai «patīkot čučēt».

Fotogrāfija bija ielikta glītā ādas rāmī ar vara apkalumiem stūros, un Alla skatījās izaicinoši, it kā sacīdama, ka šeit īstā saimniece ir viņa, nevis tā, kas astoņpadsmitajā gadā hospitālī nomirusi.

—    Nu jā, — Volodja sacīja, pārmaiņus skatīdamies gan uz Allas fotogrāfiju, gan uz Olgas Mihailovnas portretu,

—    nu jā, vai Ivans Dmitrijevičs mīlēja savu sievu?

—    Ļoti! — mierīgi un pārliecināti atbildēja Poluņins.

—    Un mīl un atceras arī tagad …

—   Kāpēc tad šeit ir Alla? — cietsirdīgi vaicāja Ustimenko. — Lūk — fotogrāfija.

—   Jau nosodījāt? — Poluņins drūmi iesmējās. — Jau paspējāt nosodīt? Jums būs smags raksturs, Ustinienko, ļoti smags. Ieteicu: esiet iecietīgāks pret cilvēkiem, sevišķi, ja tie ir īsti cilvēki. ..

Volodja gribēja atbildēt, bet nepaguva.

Ivans Dmitrijevičs ar kāju atgrūda durvis un ienesa milzīgu zupas bļodu. Pirms pelmeņiem visi, pret portretu pagriezušies, izdzēra pa pilnai glāzei auksta reteju degvīna. Neviens neko neteica: starp citu — nelaiķi bija pazinis tikai Poiuņins. Pelmeņi bija patiesi apbrīnojami — aromātiski, viegli, ļoti karsti. Piparus Postņikovs uzbēra katram atsevišķi un, priecīgi viesus cienādams, sacīja, ka viņam patikot «cienasts ar laipnu piedāvāšanu». Pēc reteju degvīna tika dzerts piparu degvīns, pēc piparu degvīna nāca uz upeņu lapām uzliets pīlādžu degvīns, pēc tam noslēpumainais «gudautka» — visu degvīnu «ģenerālgubernators», kā to stādīja priekšā Ivans Dmitrijevičs. Volodja uzreiz apskurba, piesarka, savicināja rokas, nosvieda nazi.

—   Dzeriet mazāk degvīna, ēdiet vairāk pelmeņu! — Poluņins deva padomu.

Viņš pats dzēra, ne ar vienu nesaskandinādams, viņam pie elkoņa stāvēja karafe «zvērkāvja», sev viņš degvīnu lēja nevis glāzītē, bet smagā zaļa stikla kausā.

—    Par jums, Prov Jakovļevič! — Ustimenko iesaucās.

—    Labāk pelmeņus! — ieteica Poluņins.

—    Neesmu nekāds puika!

—    Zināms, neviens to neapstrīd …

Garastāvoklis bija jautrs, pelmeņi garšīgi, balsis skaļas.

Volodju drusku mocīja sirdsapziņa par muļķīgo sarunu ar Poluņinu Allas fotogrāfijas dēļ. liesām — vai maz kas pasaulē notiek!

—    Man zirgu kūti… — Bogoslovskis stāstīja.

—   Vai tad jums ir zirgu kūts, nevis slimnīca? — Volodja jautāja.

—   Man pie slimnīcas ir palīgsaimniecība, — sausi paskaidroja Nikolajs Jevgeņjevičs.

«Oh, liekas esmu piedzēries!» bažīgi nodamāja Volodja un sāka dūšīgi ēst pelmeņus. «Galvenais klusēt!»

Kādu brīdi sarkanie šķīvji ar zilajiem kavalieriem, mājām, dzirnavām, laivām un suņiem peldēja viņam garām. Bet viņš sakoda zobus, un šķīvji ar zīmējumiem apstājās. «Galvenais — gribasspēks!» Volodja sev sacīja. Šķīvji atkal sāka peldēt: t-p-r!

Ak, cik patīkami! Cik viņi interesanti sarunājās, ja tikai viņš spētu uztvert visu sarunu, nevis atsevišķas frāzes.

—   Rimstieties! Katrs tīkls galu galā sastāv no caurumiem! — Poluņins pēkšņi sacīja.

«Cik labi sacīts!» Ustimenko no jauna pūlējās saņemties. «Un cik pareizi! Katrs tīkls sastāv no caurumiem. Tas Varjai patiks. Starp citu, viņa uz mani dusmīga.»

Ar milzīgu piepūli Volodja iedziļinājās viņu gudrajā sarunā. Viņi lagad vairs nerunāja par tīklu, bet par ķirurģiju.

—   Spasam taisnība, — Volodjam iepretī sēdēdams, Postņikovs skaļi domāja. — Spasam visos jautājumos taisnība …

«Kas tas par Spasu?» domāja apskurbušais Ustimenko un tik ātri nespēja apjēgt, ka runa ir par profesoru Spasokukocki.

—    Ķirurgs bieži vien neprot rīkoties ar instrumentiem, — Ivans Dmitri/evičs turpināja. — Es vēl tagad ar baudu noskalos, kā strādā namdaris, galdnieks, drēbnieks. Cik izveicīgi viņi rīkojas ar kaltu, zāģi vai adatu, cik katram no viņiem daudz mērķtiecīgu, precīzi aprēķinātu iemaņu, bet mēs? — Zināt, kā zēni zobojas par meitenēm: kā tu svied akmeni? — Pa sieviešu modei; tā arī mēs ar instrumentiem rīkojamies — pa sieviešu modei. Velns parāvis! Galdniekam vai drēbniekam ir darīšana ar dēli vai vadmalas gabalu, bet mums ar cilvēku dzīvībām . ..

—    Pareizi, pilnīgi piekrītu! — Volodja iesaucās. Un greizsirdīgi nodomāja: «Vai tiešām viņš par to pašu runa ari ar Allu?»

—    Ļoti priecājos, ka jūs piekrītat! — Postņikovs pamāja ar galvu. — Nikolaj Jevgeņjevič, uzlieciet jauneklim pelmeņus.

Volodja izēda vēl vienu pilnu šķīvi. «Jauneklis?» viņš nodomāja. «Ko tas nozīmē?»

—    Starp citu, — cenzdamies pārvarēt apskurbumu un runāt loģiski, Ustimenko teica, — ja atmiņa mani neviļ, tad tas ir profesora Spasokukocka lozungs: «Ne piliena asiņu uz ķiiurga rokām pēc trūces operācijas.» Vai ne tā?

—    Tieši tā! — apstiprināja Bogoslovskis, ar smejošām acīm uz Volodju skatīdamies. — Bet ko jūs ar to gribat teikt?

—    Tāpat pajautāju, — sacīja Volodja, stipri lūpas kustinādams. — Atļāvos uzdot jautājumu. Lūdzu, piedodiet! Laikam iejaucos nevietā? Un vēl pāris vārdu vai, pareizāk sakot, viens svarīgs, ārkārtīgi svarīgs jautājums: Sergeja Ivanoviča domas par zinātnisko darbu . ..

Neviens neatbildēja. Pie galda kļuva klusi un nepatīkami. Ustimenko atkal sakoda zobus. «Vai jūs domājat, ka esmu piedzēries? Tūlīt redzēsim, vai esmu vai neesmu pilnā!» Un, visus spēkus saņēmis, skaidri un skaļi katru vardu izrunādams, Volodja jautāja:

—   Vai tiesa, ka Sergejs Ivanovičs Spasokukockis esot teicis, ka tikai zinātniskā iniciatīva raksturo zinātnes darbinieka iespējas?

—    Tiesa gan! — uzmanīgi ieskatīdamies Volodjā ar skatienu, kas šoreiz nekādā ziņā nebija auksts, sacīja Postņikovs. — Spasokukockis vienmēr brīdinājis no savu zinātnisko darbu multiplikācijas, tas ir, no pļāpāšanas par vienu un to pašu, tikai zem dažādiem virsrakstiem.

—   Lieliski! — atkal vājuma pārņemts, sacīja Volodja.

Briesmīgais mirklis pagāja. Viņš izturēja. Tagad viņš

varēja aiziet un atsēsties uz dīvāna, lai it kā kaut ko pārdomātu.

—   Minka! — viņš moži uzsauca plušķainajam kaķim. — Sveiks, Minka!

Tad viņš aizvēra acis. Kaķis tūdaļ sāka viņam uz ceļiem murrāt. Volodja kavējās pārdomās diezgan ilgi, katrā ziņā pelmeņi jau sen bija novākti, un, kad viņš atgriezās pie galda, visi dzēra melnu kafiju, biezu kā darva.

—           Ak, ja jaunība zinātu, ja vecums varētu, — viņš izdzirda Postņikova vārdus.

—          Par ko jūs runājat? — Volodja gurdā balsī jautāja Bogoslovskim.

—    Aizsnaudāties?

—    Biju aizdomājies .. .

—           Mēs no pieredzes zinām, ka šie puiši, kam, pie galda sēžot, dvēsele kā atvērta grāmata, dzīvē nemaz tik labsirdīgi nav, — dusmīgi runāja Poluņins. — Un vispār, Fjodor Vladimirovič, tas pieder pie tiem pašiem jaukajiem izteicieniem, ka labsirdīgi cilvēki gandrīz vienmēr ir dzērāji, bet dzērāji katrā ziņā labsirdīgi cilvēki.

Volodja piebīdīja sev tuvāk lielu tasi kafijas un pastiepa roku pēc: konjaka.

—    Ustimenko, diezgan! — Poluņins pavēlēja.

—           Vai jūs domājat, ka esmu piedzēris? — Volodja draudīgi jautāja. — Tūlīt iemetīšu vēl vienu — un nekas nenotiks.

—           Notiks. Labāk sēdiet mierīgi! Jūs taču jau nosnaudāties?

—    Varbūt man labāk pavisam aiziet?

—          Pavisam nav vajadzīgs, bet pieaugušiem vidū nejaucieties.

Viņi atkal strīdējās par Zovtjaku, bet Volodjas klātienē neminēja viņa uzvārdu, droši vien aiz pedagoģiskiem apsvērumiem. Gaņičevs sadusmojās, atmeta ar roku, sacīja, ka Poluņinam muti neviens neaizbāzīs, un atnesa no Postņikova kaimiņiem ģitāru ar platu, raibu lentu.

—          Ņemiet, mācieties! — Provs Jakovļevičs sacīja Volodjam. — «Pie upes, pie tilta» — latīniski.

Tad klusi iedziedājās, ģitāru strinkšķinādams:

—    «Propter flumen, propter pontem . ..»

Pēc brītiņa Provs Jakovļevičs sāka stāstīt:

—           To visu dzirdēju no viņa paša, pilnīgi precīzi, tādi kā viņš ne no kā nekaunas … Viņš senāk bijis feldšeris. Viltīgs, velns, viltīgs, reti viltīgs . ..

—    Viltīgs, bet piedzimis drusku par vēlu, — Bogoslov-

skis viņu pārtrauca, sīki iesmiedamies. — Nav viņa īstais laiks.

Gaņičevs, stīgas strinkšķinādams, sacīja melanholiski kā melodeklamācijā:

—    Tādiem vienmēr ir īstais laiks, o, laiks vienmēr tādiem piemērots …

—    Klausieties taču, velns parāvis! — Poluņins iesaucās. — Kaut ko tādu katru dienu nedabū dzirdēt. Viņiem toreiz kara laikā kaut kur Voločinskas apkārtnē dzemdējusi štāba kapteiņa sieva, dzimusi cu Štakelberga und Valdeka. To es labi atceros, jo mūsu roklaiža un pakalpiņš šos «cu» un «und» izrunāja, aiz sajūsmas elpu aizturēdams. Viņa dzemdējusi, bet neviens ārsts šai nav bijis pa prātam, redziet, tie nepietiekami uzmanīgi pret viņu, pret šo «cu-und» un pret bebīti. Velna sievišķis notrenkājis denščikus, pat štāba kapteinis lūdzis baldriānu. Tad mūsu ērglim ienācis prātā parunāt ar jauno tēvu. «Es,» viņš teicis, «jūsu labdzimtība, visu izdarīšu uz to labāko, jūs ar mani būsiet ļoti apmierināts.» Viņš ieradies pie nedēļnieces. Zīmotnes un frenci viņam aizdevis kāds paziņa, ārsts. Tā mūsu darbonis, šis mūsu apgabala medicīnas dienesta zirgu kūts labākais zirgs, ieradies, nesdams sev līdzi zirgu ārstēšanas instrumentus — «aizliehētus no veterināra», protams, tie bija attiecīga gabarīta. Vēl viņš no sapieriem paņēmis busoli ar statīvu. Cu Štakelberga und Valdeka kundze bijusi ļoti pārsteigta un aizkustināta un uz visiem laikiem atguvusi ticību medicīnai pēc tam, kad analfabētiskais Hļestakovs viņu un viņas pēcteci izmērījis ar zirgu instrumentiem, pavērsis pret viņu busoli un pēc divām stundām uzstādījis diagnozi: «Viss labi, tikai bērns drusku nervozs, viņam nepieciešama sevišķa uzmanība, kas piefrontes apstākļos nav iespējama.» «Cu» aizbraukusi, atraisīdama rokas štāba kapteinim, kam bijis romāns ar žēlsirdīgo māsu, bet mūsu ērglis saņēmis simtnieku no madāmas un simtnieku no msjē. Pēc tam viņš nolēmis katrā ziņā studēt medicīnu, jo sapratis, ka ceļš uz zvaigznēm nav nemaz tik ērkšķains, kā teicis Seneka. Un sācis atsaukties uz savu izcelšanos. Ej nu sazini, vai biedrs tiešām cēlies no Donas ogļračiem vai arī, kā daži runā, no viltīgas tirgoņu dzimtas. Ej nu izpēti…

•— Izpētīsim! — stingri noteica Bogoslovskis.

—    Jā? — Gaņičevs brīnījās.

Ja ne tagad, tad vēlāk …

—           Rimstieties, Nikolaj Jevgeņjevič, — gurdi sacīja Postņikovs. — Viņš nebūt nav tas ļaunākais … Un galvenais, viņš ir mūžīgs. Tādi vienmēr bijuši un būs.

—           Kamēr jūs visi viņu lolosiet, — bargi un nelaipni atbildēja Bogoslovskis. — Bet, kad neviens vairs viņa vielā nestrādās, nerakstīs rakstus, neuzstādīs diagnozes ..,

Poluņins pacēla roku:

•— Vajag beigt! Iesim mājās! Citādi — sakausimies.

Uz ielas viņš uzaicināja:

—    Pastaigāsim vēl drusku. Vēl taču pavisam agrs, vai

ne?

Bogoslovskis un Gaņičevs atteicās, esot pārāk vēls, bet Volodja labprāt piekrita. Pūta auksts vējš, kā jau vēlā rudenī, zem kājām krakšķēja ledus. Poluņins uzvilka cepuri dziļi uz pieres un uzslēja mēteļa apkakli.

Astotā noda|a NAKTS SARUNA

Vai atceraties savu jautājumu Postņikovam, — negaidot vaicāja Poluņins, — par to, ka vienīgi zinātniskā iniciatīva raksturo zinātnes darbinieka iespējas? Atceraties vai dzērumā esat aizmirsis?

—    Protams, atceros! — Voiodja aizvainoti norūca.

—    Bet vai par Mstislavu Aleksandroviču Novinski esat dzirdējis?

Ustimenko par Novinski nezināja pilnīgi neko.

—    Tādā gadījumā iesim pie manis! — Poluņins stingi i pavēlēja. — Diezgan auksti. Varbūt iedzersim tēju?

Viņi pārgāja pāri Tirgus laukumam, aizsoļoja garām katedrālei un devās lejup pa Upmalas ielu. Te sētas mājā, netālu no upes kuģu stacijas, dzīvoja Poluņins. Durvis ar savu atslēgu atvēris, viņš ielaida Volodju sev pa priekšu siltajā un tumšajā priekšistabā, pagrieza slēdzi un atvēra kabineta durvis. Voiodja, ar plaukstu izpūrušās krēpes pieglaudis, apskatīja plauktus ar grāmatām, kartotēkas dzeltenās, lakotās kastītes un milzīgo rakstāmgaldu, kas bija apkrauts ar manuskriptiem; ieklausīdamies Poluņina smagajos soļos, kas skanēja no klusā dzīvokļa attālākajām istabām, viņš zaglīgi pagrieza Eriksona dzeltenā aparāta rokturi un nocēla klausuli.

—   Centrāle! — atbildēja telefoniste.

—          Lūdzu, seši-trīsdesmit septiņi, bez laika ierobežo

juma! — Volodja sacīja. Un, Varvaras miegaino balsi izdzirdis, pavēlēja: — Stepanova, neguli! Es drīz ieradīšos. Bet varbūt arī ne tik drīz. Gaidi. Ir par ko parunāt

Poluņina soļi skanēja tuvāk, sievietes balss caur saldam un omulīgām žāvām skaidroja:

—   Tēja ir kreisajā atvilktnē. Prov, bet marmelāde…

—    Šokolāde, marmelāde, — Poluņins norūca, — vēl nav divpadsmit, bet viņa jau guļ. .. Būtu parunājušies ….

—    Būtu parunājušies, būtu parunājušies, — zobgalīgi Provu Jakovļeviču atdarinādama, sacīja sieviete. — Divdesmit divus gadus neļauj man gulēt, būtu parunājušies …

Poluņins atgriezās, atsēdās dziļā, nobružātā ādas krēslā, pamāja ar galvu uz kartotēku.

—    Visinteresantākā nodarbošanās. Karā — vismodernākais ierocis, tāds, kas var izšķirt cīņas iznākumu. Ļoti svarīga sistematizācija. Pats izgudroju un tālab bez mēra lepojos. Esmu savācis anekdotes, visai pamācīgas, katrā ziņā — tikai tīru patiesību. Tātad vai vēlaties dzirdēt anekdoti par Novinski? Kamēr vēl tēja nav uzvārījusies. Ar vienu vārdu sakot…

Viņš pavilka kartotēkas kastīti, uz kuras bija rakstīts savāds vārds — «feldfēbelis», izņēma paciņu sīki aprakstītu kartiņu un sakārtoja tās vēdekļa veidā kā spēļu kārtis.

—    Vai Novinskis bija feldfēbelis? — Volodja jautāja.

—    Nekādā ziņā, — klusi iesmiedamies, atbildēja Poluņins. — Uz šīs kastītes uzrakstītais vārds «feldfēbelis» noz;mē Gribojedova «dabūsiet feldfēbeli Voltera vietā». Saprotat? Vai esat to «izņēmis», kā tagad labpatīk izteikties skolniekiem? Tātad Novinskis . ..

Atlaidies pret krēsla atzveltni, mazliet plakstus pievēris, kartotēkas kartiņas klakšķinādams un tajās neskatīdamies, Poluņins stāstīja: 1877. gadā pēc daudzkārtējiem ļaundabīgo audzēju pārpotēšanas mēģinājumiem Novinskis uzrakstīja disertāciju, kam bija nozīme visas pasaules mērogā. Disertācija saucās «Ļaundabīgo audzēju pārpolēšana (eksperimentāli pētījumi)». Vēl ilgus gadus šis darbs bija par pamatu eksperimentālās onkoloģijas attīstībai. Vēzis saņēma pirmo īsto triecienu.

—    Vai jūs to saprotat, Ustimenko?

—   Jā, saprotu, Prov Jakovļevič.

—    Bet vai jūs tagad varat iedomāties, ka šis cilvēks, kas nākotnē droši vien būtu k|uvis par lielu zinātnieku un īstu jaunatklājēju, «sakarā ar norīkojumu darbā 2. Donas kazaku pulkā, ģenerāladjutanta grāfa Lorisa-Meļņikova rīcībā» patiesi tika uz šo 2. pulku nosūtīts un zinātnē darboties vairs nevarēja?

—   Kā tad tā? — izbijies no Poluņina acu bezprātīgā niknuma, jautāja Volodja.

—    Pavisam vienkārši! — Provs Jakovļevičs iesaucās.

—    Pavisam vienkārši! Vai tad ārstam Novinskim nevajadzēja dienēt armijā sakarā ar visiem tiem nolādētajiem noteikumiem? Vai tad viņš savas nabadzības dēļ nebija palicis valstij parādā par tiesībām mācīties Ķirurģiskās medicīnas akadēmijā? Tāpēc atkalpo caram un tēvijai! Sākās papīru apmaiņa, sākās sarakstīšanās, un, kaut arī godīgi ļaudis ar visiem spēkiem cīnījās par Novinski, tomēr viņu aizsūtīja uz pašu pasaules malu. Pildi savus dienesta pienākumus, — pavēlēja ģenerālis-feldfēbelis, tāds kā Gribojedova fogts, un Krievijai bija jāatsakās no sava lielā dēla, onokoloģiju uz daudziem gadiem savažoja, bet pēc tam, pēc dienesta armijā, Novinskim nācās meklēt līdzekļus iztikai, darba vietu, kas dotu iespēju apgādāt ģimeni, — pa kuru laiku lai domā par eksperimentiem?

Poluņins atnesa tējkannu un kārbu ar marmelādi, piepildīja sev un Volodjam glāzes. Izdzisušo papirosu sūkdams un iemuti starp lūpām valstīdams, viņš ar acu kaktiņu pašķielēja uz kartiņām un nolasīja:

—    «Tika nozīmēts par veterinārārstu Sankt-Pēterburgā. Sakarā ar ieņemamo amatu Novinskim vajadzēja apskatīt galvaspilsētā ievestos kaujamos un vaislas lopus, kā arī zirgus un visus tos dzīvniekus, ko no galvaspilsētas izveda.» Tas būtībā ir viss.

—    Viņš nomira? — Volodja klusi jautāja.

—    Kā gan citādi! — Poluņins atbildēja ar rūgtu smaidu.

—    Katrā ziņā. Un tagad ir pavisam aizmirsts. Desmitajā gadā Nikolajs Nikolajevičs Petrovs par viņu vēl rakstīja, bet nesen iznāca ārzemnieka Blumentāla grāmata, un tur mūsu Novinskis nav minēts, bet toties ir ārzemnieki Hanau un Moro. Bet runa jau nav par to — runa ir par daudz neizlabojamāku lietu. Ar vienu feldfēbeļa spalvas vilcienu varbūt tika iznīcināta varena zinātnes ēra, tika pārtraukts dižena zinātnieka domu lidojums.

Provs Jakovļevičs nolika kartiņas atpakaļ, aizbīdīja atvilktni, pastaigāja pa kabinetu no viena kakta uz otru un sacīja, drūmi iesmiedamies:

—    Laba tēma interesantam rakstam ar apmēram šādu virsrakstu: «Uzmanīgāk, ģenerāļu kungi!»

Tad viņš negaidot jautāja:

—   Vai jums patika Bogoslovskis? — un, atbildi nesagaidījis, atkal ierunājās:

—    Apbrīnojams cilvēks. Drūmos un ļaunos brīžos padomā par viņu, un kļūst vieglāk. Tieši tādi kā Nikolajs Jevgeņjevičs pārveidos pasauli un ievedīs tajā īstu kārtību. Ceru, ka jums ar viņu iznāks sadarboties, paklausieties, noderēs…

Volodja izdzēra tējas glāzi līdz dibenam, galva tagad kļuva pavisam skaidra, viņš ar patiku klausījās Poluņina zemo, izlīdzināto balsi. Provs Jakovļevičs bija ticis pie sava jājamzirdziņa — viņš stāstīja par īstu cilvēku nedusmodamies, pats par saviem vārdiem priecādamies.

. . . Bogoslovskis atbrauca uz Melnkrauju kā gluži jauns ārsts kopā ar sievu ginekoloģi Kseniju Nikolajevnu un meitu Sašeņku. Slimnīcu toreiz vadīja Sutugins —• erceņģeļa Mihaila apvienības loceklis, melsimtnieks, kādreiz ar sirdi un dvēseli kalpojis muižniekiem Voicehovskiem un Melnkraujas tirgoņu aprindām; šī siltā kompānija bija viņu sūtījusi pat uz Pēterburgu ar petīciju Domei. Protams, Sutugins sagaidīja Bogoslovski ļoti naidīgi. «Ak boļševiks! Nu pagaršojiet, biedri boļševiciņ, mūsu Melnkraujas sālsmaizi.» No ārienes Sutugins izskatījās pēc angļa, pīpoja cigārus, nēsāja getras, jāja ar zirgu, ziemā peldējās āliņģī, bet slimnīcā — utis, aukstums, klozeti nedarbojas, Poluņinam, ko aizsūtījā uz turieni pārbaudīt apstākļus, jau toreiz bijis^pavisam skaidrs, ka Sutugins ir gluži atklāts sabotieris. Ārstēt viņš neārstēja, operēt neoperēja, tajos gadījumos, kad viņam nācās izsaukt ķirurgu no guberņas pilsētas, Sutugins medicīnas personālam uz visstingrāko aizliedza iet pie izoperētajiem. Sak, ne jau mēs operējam, ne mums jāatbild. Un vēl viņam bija tāds izLeiciens: «Jo sliktāk, jo labāk.»

Bogoslovski saticis, Sutugins tūdaļ jautājis, vai viņš neesot Akmeņaines katedrāles garīdznieka Jevgeņija Bogoslovska dēls. «Jā,» atbildējis Nikolajs Jevgeņjevičs, «esmu gan.» — «Kā tad jūs,» prašņājis Sutugins, «pārgājāt komunistu pusē? Laikam lai sevi šajos antikrista laikos paglābtu?» — «Nē,» atcirtis Bogoslovskis, «ne tālab. Bet gan lai pasargātu tautas veselības aizsardzību no tādiem neliešiem kā jūs!»

Un nu gāja vaļā.

Bogoslovskis strādā, bet pārangļotais Sutugins raksta par viņu ziņojumus. Gan guberņas komitejai, gan apriņķa komitejai, pat kara komisariātam aizraksta. Un, jo labāk strādā Nikolajs Jevgeņjevičs, jo vairāk viņam nedod mieru komisijas, pārbaudes, izsaukumi, dažādu ziņu pieprasījumi . ..

Un ziņojumi nav anonīmi, bet zināt tādi, ka ugunī nedeg. Visi ar sūtītāju adresēm, un visi sūtītāji — no Melnkraujas bijušās «labākās sabiedrības», visi Sutugina draugi.

Mūsu Nikolajs Jevgeņjevičs kļuva nervozs. Ziņojumi un tiem sekojošās revīzijas, pārbaudes un ziņu pieprasījumi, kā zināms, neveicina cilvēka darba spējas, bet darba daudz, pa naktīm jāizguļas, nevis jādomā rūgtas domas…

Reiz uz slimnīcu atbraucis KKP apriņķa komitejas sekretārs Komarecs. Arī Poluņins viņu pazinis. Tas agrak bijis Unčas plostnieks, rudmatains skaistulis un spēkavīrs, liels dziedātājs un pārgalvis. Ar viņu kopā atbraukusi pavisam jauna sieviete — toreizējā KKP guberņas komitejas darbiniece Aglaja Petrovna Ustimenko, — varbūt Volodjas radiniece?

—    Nē, tikai uzvārdi vienādi, — Volodja drūmi sacīja: krustmāti pilsētā daudzi pazina, un viņš negribēja būt ievērojamas sievietes radinieks.

—   Vai tas tiesa? Labi, tā ir jūsu darīšana!

Un Poluņins stāstīja tālāk.

Sasaucis kopā visus, kas toreiz strādāja Melnkraujas apriņķa slimnīcā, Komarecs lika priekšā parunāt par slimnīcas vajadzībām un perspektīvām; savādās arhitektūras dēļ vietējie iedzīvotāji slimnīcu sauca par «aeroplānu». Ieradās arī vairāki staigājoši slimnieki. Sarunas laikā atklājās daudz laba, ko bija paveicis Bogoslovskis. Tad piecēlās jauniņā Ustimenko un mierīgā balsī skaļi nolasīja visus ārsta Sutugina ziņojumus, ko viņš ar dažādiem parakstiem sūtījis gan uz Maskavu, gan uz prokuratūru, gan uz miliciju, gan uz Strādnieku un zemnieku inspekciju, gan u/ Valsts politpārvaldi, gan uz kara komisariātu. Kalpotāji un slimnieki sēdēja saduguši, visiem bija baigi: ļaudis jau pazina savu Bogoslovski, mīlēja viņu un šausminājās par Sutugina pagrimumu. Bet Sutugins visu laiku smaidīja nemierīgi, draudīgi un izbiedēti.

—   Kā tad ir, rakstniek? — Komarecs jautāja Sutuginam. — Vai jums liekas — esat rakstījis taisnību?

Vitāliju Viktoroviču Sutuginu padzina. Komarecs un Aglaja Petrovna pateica Bogoslovskim daudz labu vārdu, deva padomu aizmirst šo neģēlību un strādāt mierīgi. Beigās viņi vēlreiz apstaigāja visu slimnīcu. Tā bija izremontēta, centrālapkure darbojās, bet instrumentu trūka. Trūka arī veļas, segu un gultu. Toties slimnieku radās arvien vairāk un vairāk, šinī gadā pirmo reizi visā Melnkraujas «aeroplāna» pastāvēšanas laikā te bija izdarīts vairāk nekā divsimt operāciju.

—   Vajag domāt un domāt, — Komarecs sacīja, — bet palīdzēt mēs jums palīdzēsim katrā ziņā …

Kamēr Komarecs domāja, Nikolajs Jevgeņjevičs aizbrauca uz Sibircu stikla fabriku un noturēja tur mītiņu. Strādnieki nolēma ziedot vienas dienas algu jaunās slimnīcas iekārtošanai. Arī Rozas Luksemburgas kokapstrādāšanas rūpnīcas, ķieģeļfabrikas un Revolūcijas kareivju tvaika sudmalu strādnieki ziedoja vienas dienas algu. Strādnieki saprata, ko nozīmē sava slimnīca un kā vajag cienīt tādu ārstu kā Bogoslovskis.

Savācis septiņsimt četrdesmit četrus červoncus septiņus rubļus un deviņas kapeikas, Nikolajs Jevgeņjevičs iešuva naudu lupatiņā, bet lupatiņu Ksenija Nikolajevna ar rupjiem diegiem stingri piediedza pie vestes; tā galvenais ārsts devās uz Maskavu. Pa šo laiku Sutugins uzšņāpa sūdzību guberņas komitejai. Strādnieku kolektīvs it kā lūdza nepieļaut, ka no viņiem izmāna naudu «ārsts viltvārdis» Bogoslovskis. Apakšā bija lasāmi reālu personu paraksti: zāģētāja Artjuhova vietā ļoti līdzīgi parakstījās grāmatvedis Sidiļevs, viņš parakstījās arī elektriķa vietā, — slimnīcas grāmatvedībā atradās paraksti, ko varēja nokopēt. Dzirnavu meistara un dažu citu parakstus atveidot pacentās «rakstnieka» Vitālijā Viktoroviča sieva.

Kamēr veikli safabricēto viltus ziņojumu pārbaudīja un vēlreiz pārbaudīja un kamēr šo neģēlību pilnīgi noskaidroja, uz Maskavu tika nosūtīta telegramma, lai Bogoslovskis neko nepērkot, bet naudu iemaksājot apriņķa komitejas kontā. Jevgeņijs Nikolajevičs, kas vēl nebija neko nopircis, naudu nosūtīja uz apriņķa komiteju biedram Komarecam, bet pats sagādāja visu slimnīcai nepieciešamo uz pēcmaksu, adresēdams: «Biedram Komarecam Melnkraujas KKP apriņķa komitejā.» Visā atpakaļceļā galvenais ārsts ēda dzeltenus gurķus un sausu maizi.

Instrumenti un inventārs tika atsūtiti, un Komarecs, kas jau bija paguvis iedziļināties «rakstnieka» pēdējā daiļdarbā, lika samaksāt par pienākušajām mantām. Sutuginu beidzot arestēja, bet slimnīca pārvērtās līdz nepazīšanai.* Pie Bogoslovska nāca operēt vecas trūces, nepareizi saaugušus lūzumus, lūdza «izvilkt» šķembu, kas bija iestrēguši kopš kaujas pie Peremišjas vēl imperiālistiskajā karā, brauca no tāliem ciematiem un miestiem sievas ar grauzēju, dūrēju, spiedēju, žņaudzēju un citām noslēpumainām slimībām. Strādāt «aeroplāna klosterī» kļuva par goda lietu, Bogoslovska acis staroja. Smiedamies, lepnu skatienu jautri apkārt pamezdams, viņš sacīja:

— Ja vien prot izmantot visas Padomju valsts iekārtas* apslēptās iespējas, tad var panākt velns zina ko …

Zāģētājs Artjuhovs, cienījams un uzticams vīrs, vadīja īpašu trijotni, kuras mērķis bija palīdzēt slimnīcai. Sibircu stikla fabrikas saimnieciskais direktors, kurš arī bija šis trijotnes loceklis, nosūtīja slimnīcai izbrāķēto stikla produkciju. Ar trijotnes locekļa Holodkeviča starpniecību slimnīca saņēma no dzirnavām klijas.

Tagad Bogoslovskis varēja likt lietā savus citus talantus — saimnieciskumu, taupību, pieredzi zemkopībā un darbīgo mīlestību pret dāsno zemi un tās auglību. «Grāmata pa pastu» sūtīja uz Melnkraujas slimnīcu visus jaunākos izdevumus par lopkopību, cūku nobarošanu, dārzkopību un laukkopību. Uzcēluši pie slimnīcas veļas mazgātavu, Bogoslovskis un slimnīcas saimniecības vadītājs Pļemeņčuks atvēra Melnkraujā veļas pieņemšanas punktu. Sākumā apriņķa pilsētā par tādu jauninājumu brinījās, pēc tam nesa izmēģināt — varbūt mazgātavā veļu saēdina ar hloru. Bet nekas saēdināts netika. Par ienākūmiem, ko ieguva no mazgātavas, kura bija nosaukta skaistā vārdā — «Sniegpārsliņa», Bogoslovskis nopirka slimnīcai pirmo govi, un arī to nosauca par Sniegpārsliņu. Ar to viss sākās. Pēc trijiem gadiem slimnīcai jau piederēja savs ganāmpulks, slimnieki saņēma pienu, biezpienu un krējumu, cik tik uziet, medicīnas personālam bija tiesības pirkt palīgsaimniecībā produktus «personiskajām vajadzībām». No kaimiņu guberņas padomju saimniecības apaļīgais Pļemeņčuks atveda sivēnus. Nodibinājās ferma. Vēl pēc kāda laika katru nedēļu tika kauta cūka. Visu savu brīvo laiku Nikolajs Jevgeņjevičs, izrīkodams saimniecību, pavadīja kopā ar plaucējām, ar zirgkopjiem vai arī uz lauka. Vasarā viņam no sejas lobījās āda un pret vakaru krekls stipri oda pēc sviedriem; pārmaiņus ar medicīnas žurnāliem viņš lasīja literatūru par govju atnešanos, par skābbarības sagatavošanu, par vistkopibu. Pļemeņčuks žēli nopūtās:

—    Būtu labi ierikot sierotavu, Nikolaj Jevgeņjevič, tas nav nemaz tik sarežģīti, es šinī nozarē šo to saprotu. Varētu laist pārdošanā Limburgas sieru, bakšteinu un siera pastu kārbās. Tāds uzņēmums ienes skaistu naudiņu. Un skaties tikai, pēc laiciņa mēs varētu uzcelt jaunu, kulturālu morgu . . .

—    Jūs, Pļemeņčuk, pārāk aizraujaties ar komerciju, — atrunājās Nikolajs Jevgeņjevičs. — Man tas nepatīk …

Pēc kāda laiciņa saimniecības vadītājs briesmīgi apzagās. Atbraukušais advokāts viņu dedzīgi aizstāvēja un, uz Bogoslovski ar svina acīm skatīdamies, lika tiesai noprast, ka viņa aizstāvamais vainīgs tikai tajā ziņā, ka izpildījis sava galvenā ārsta rīkojumus. Tiesneši ne vienreiz vien apsauca advokātu, bet Nikolajs Jevgeņjevičs juta, ka viņš tomēr notraipīts ar dubļiem un apkaunots. Notiesātais Pļemeņčuks savā gala vārdā caur asarām (viņam vispār bija tieksme uz raudāšanu) sacīja, ka būtu palicis pavisam tīrs, ja slimnīcā nebūtu tādu «apstākļu».

Tiesa Pļemeņčukam piesprieda tikai trīs gadus, bet prokurors protestēja un panāca piecus gadus cietumsoda.

Taču palīgsaimniecību saka noķengāt. Nolādētais Pļemeņčuks uz ilgu laiku aptraipīja vajadzīgu, svarīgu un derīgu pasākumu. Bijušā saimniecības vadītāja sieva, kas strādāja apriņķa finansu nodaļā par mašīnrakstītāju, izplatīja visādas tenkas un nevalodas, ar kurām Nikolajs Jevgeņjevičs nespēja cīnīties. Un tagad bieži vien gadījās, ka slimnieki, auksto no ledus pagraba atnesto pienu dzerdami, savā starpā runāja: ja jau viņiem nekas netiekot liegts, tad kā gan zogot slimnīcas vadība, kā tirgojoties, kādus kapitālus raušot! Un pie tam vienmēr pieminēja jau pa pusei aizmirsto saimniecības vadītāju, pārdēvēdami viņu gan par bijušo galveno ārstu, gan par vietnieka sievu, gan par vecāko māsu. Un apriņķa izpildkomitejas priekšsēdētājs Vasiļčakovs, labsirdīgas un saticīgas dabas vīrs, reiz sacīja:

—    Vai tev, mīļais draugs Nikolaj Jevgeņjevič, nebūtu laiks ievest saimniecībā kārtību? Ļaudis kuļ visādas tenkas …

—    Kārtība jau sen ievesta, — galvenais ārsts atbildēja gurdā balsī. — Bet ļaudīm, kā zināms, muti neaizbāzīsi.

Atbrauca revīzijas; revidenti, brilles uzlikuši, rakājās pa grāmatām, stādīja aktus, divdomīgi rūca revizorisko «m» .. . Pieprasīja cirkulārus, uz kuru pamata Meinkraujas slimnīcā ierīkota palīgsaimniecība. Prasīja tautas komisariāta, republikas un guberņas iestāžu atļaujas. Slimniekiem pārdotā piena cenu nosauca par patvaļīgu un, vēl četras dienas nosēdējuši, paaugstināja to līdz divdesmit deviņām kapeikām.

—    Jūs taču esat ārsts, ķirurgs, — beigās sacija pēc skaita piektais galvenais revidents — vīrs ar izburbušu degunu un atkārušos lūpu, — kāpēc jums, dakterim, sasmērēt savu labo vārdu ar tādiem niekiem. Atdodiet visu padomju saimniecībai «Pirmais Maijs», noformēsim, nodots — saņemts, un beigta balle. Es savā ļņikā lasīju grāmaLu par dakteri Hāzi, viņš savu humāno darbu darīja boz visādām dravām, govju kūtīm, cūkām un vistām .. .

Bogoslovskis pacēla savu izmocīto galvu, un labi audzinātais, inteliģentais revidents dabūja dzirdēt trīsstāvu lamu vārdu fioritūru — zemniecisku, rupju, trāpīgu un niknu. Galvenais ārsts mēdza lamāties, lai atvieglotu dvēseli, un vārdi viņam nebija tālu jāmeklē. Revidentam lūpa atkārās vēl vairāk, izburbušais, paugurainais deguns piesarka.

—   Es pildu savus dienesta pienākumus, — revidents aizrādīja.

— Es arī! — Bogoslovskis atbildēja. — Pēdējā laikā jūs visi, velns parāvis, esat aizmirsuši, ka bez palīgsaimniecības man ir ari slimnīca, kur es esmu ne vien galvenais ārsts, bet vadu arī ķirurģijas nodaļu un daru visu, kas man pēc amata jādara …

Tanī pavasarī Bogoslovskim klājās pavisam grūti. Klusā Ksenija Nikolajevna, vīram nezinot, sasauca trijotni, kuras priekšsēdētājs bija vecais Artjuhovs. Tika uzrakstīta vēstule un savākti to ļaužu paraksti, ko operējis un ārstējis Nikolajs Jevgeņjevičs. Pēc ilgām pārdomām vēstuli nosūtīja personīgi Aglajai Petrovnai Ustimenko, kuru labi pazina gan pilsētā, gan guberņā, gan Sibircos, gan Melnkraujā. Domāja, ka atbrauks pati Ustimenko, bet viņa neatbrauca, ieradās mazs, plecīgs «Unčas Strādnieka» korespondents ar biezām brillēm. Neko iepriekš nenoskaidrojis, Bogoslovskis viņu noturēja par kārtējo revidentu un runāja ar viņu diezgan asi. Bet Štubs — tā sauca plecīgo guberņas laikraksta nodaļas vadītāju — neapvainojās. Apmeties Zemnieku namā, viņš vēsi un mierīgi darīja savu darbu. Ne patētiskā slimnieku vēstule, ne apmelojumu kalni neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Viņš bija atbraucis pēc taisnības. Rīkodamies pēc savas spirālveida sistēmas — no perifērijas uz centru — un Bogoslovski netraucēdams, Štubs restaurēja brīnišķīgo, cilvēcisko, vīrišķīgo un partejisko lauku ārsta darbu — dienu pa dienai, mēnesi pa mēnesim, gadu pa gadam. Viņš uzzināja, ka tad, kad Bogoslovskis aizgāja no sava tēva protohiereja Jevgeņija, bargais dieva kalps nolādēja savu vienīgo lolojumu no Akmeņaines baznīcas kanceles, uzzināja, ka pēc medicīnas institūta beigšanas Bogoslovskim bijusi iespēja dabūt darbu katedrā, bet viņš aizbraucis uz Saru ciematu, uzzināja arī tādus būtiskus sīkumus kā, piemēram, to, ka Nikolaja Jevgeņjeviča ģimene nekad no palīgsaimniecības nav saņēmusi neko — «ne pienu, ne medu, ne olas, ne biezpienu, ne cūkgaļu». Rūpīgais Štubs izdibināja, ka tagad slimnieki brauca uz Melnkrauju ne tikai no apriņķa, bet no visas guberņas un pat no ļoti tālām pilsētām. Uz šejieni ticis atvests kāds kropls zēns no Astrahaņas, kāds pavecs mērnieks atbraucis no Kalugas. Ķirurģijas nodaļas māsa Marija Nikolajevna, slimnīcas pediatrs — melnīgsnējais un enerģiskais Smuškevičs, sanitārs tēvocis Petja, galvenā ārsta vietnieks vecais Vinogradovs, veļas pārzine krustmāte Paņa un saimniecības vadītājs Rukavišņikovs — izklāstīja Štubam daudz interesanta.

Bet gudrā, glītā un izveicīgā ārste Aleksandra Vasiļjevna Petroviha pastāstīja Štubam par minerālūdeni, kas bija atklāts, rokot artēzisko aku. Par šo ūdeni zināja jau «rakstnieks» Sutugins; bijušā gubernatora arhīvā glabājās vecā blēža vēstule, tajā viņš pasludināja ūdeni par savu privātīpašumu, balstīdamies uz to, ka Voicehovsku kungi esot viņam uzdāvinājuši viņa atklāto avotu ar dziedniecisko ūdeni, ko viņš nosaucis par «Melnkraujas minerālūdeni». Bet to Štubs uzzināja vēlāk, pēc sarunas ar Petrovihu. Viņa pastāstīja žurnālistam ari to, ka Bogoslovskis aizvedis ūdens paraugus uz Maskavu, saņēmis tur analīžu rezultātus un ilgi mēģinājis pierunāt kādu vienaldzīgu cilvēku, lai tas dotu pavēli uzcelt pie slimnīcas mazu minerālūdens rūpnīcu. Bet šis cilvēks visu laiku žāvājies un runājis, ka pašlaik esot uznākusi īsta minerālūdeņu sērga, visi atrodot minerālūdeņus, tikai neesot zināms, kas tos dzeršot. Bez tam esot grūtības ar pudelēm. Spriežot pēc Bogoslovska rakstura, saruna esot beigusies ar trīsstāvu fioritūru no Bogoslovska puses, viņš atgriezies diezgan saniknots, sasaucis savu trijotni un pats uz savu roku ievilcis caurules, lai pievadītu minerālūdeni palātās, pārsiešanas istabā, virtuvē un staigājošiem slimniekiem — ēdamzālē. Saimniecības vadītājs Rukavišņikovs atvedis no pilsētas tievas skārda caurules, lai arī slimnīcas dārzu laistītu ar minerālūdeni. Zeme nekavējoties atdevusi to, ko saņēmusi kā aizdevumu: slimnīcas dārza auglība palielinājusies gandrīz divas reizes. Bogoslovskis uzcēlis siltumnīcu, slimnieki dabūjuši papilnam agrīnos dārzeņus: svaigus lokus, pētersīļus, dilles; pat svaigus gurķus ēduši jau tad, kad melnkraujieši vēl neesot par tiem sapņojuši.

Štubs sevišķi smējās un priecājās, uzzinājis no vecā Artjuhova, kas ārkārtīgi mīlēja Bogoslovski, par «kumēdiņiem, ko mūsu Nikolajs Jevgeņjevičs izstrādāja ar vietējo popu — neganto Jefimiju».

Pētera'un Pāvila dievnamam, ko pagājušā gadsimtā uzcēluši labības tirgotāji brāļi Žukovi, bija plašs parks, kas saplūda ar kapsētu, kurā glabāja sevišķi ievērojamus melnkraujiešus. Parks līdz pat šim laikam bija iemīļota apriņķa pilsētas pastaigu vieta, bet kapsēta panīka, tur nevienu vairs neapbedīja, tikai lieliskais čuguna žogs ar krustiem pastāvēja it kā pats par sevi, nevienam nevajadzīgs un gluži lieks. Bet nolādētajam «aeroplānam» liūka jebkāda iežogojuma. Dēju sētu taisīt Bogoslovskis negribēja, bet, lai uzceltu augstu žogu, kas apjoztu slimnīcu ar tās sakņu dārzu, augļu dārzu un saimniecības ēkām, nepietika naudas. Taču žoga trūkums bija stipri jūtams: kad slimnieki gāja pastaigāties, radinieki pienesa viņiem sālītas sēnes, rasolu, skābus kāpostus vai pat paštaisīta degvīna korlelīti.

Visu labi pārdomājis, Nikolajs Jevgeņjevičs uzvilka melno Maskavas braucienam pašūto uzvalku un devās pie vietējā popa — Jefimija tēva. Dakteris Bogoslovskis gāja pie niknā un ļaunā Melnkraujas popa kā uz darbu — katru vakaru un galu galā panāca baznīcas desmitnieka sasaukšanu. Uz desmitnieka sēdi viņš atveda savu trijotni ar Artjuhinu priekšgalā. Te Nikolajs Jevgeņjevičs parādīja savas dziļās zināšanas svētajos rakstos, evaņģēlijā, psalmos un citos garīgos sacerējumos. Sākās strīds — sākumā tīri pieklājīgs, tad sekoja asi vārdi, bet beidzot trīsstāvu fioritūra. Pamatodamies uz veiksmīgi izvēlētiem svēto rakstu citātiem, Bogoslovskis desmitniekam neapgāžami pierādīja, ka čuguna žogs jāpārved uz slimnīcu, jo cietēju sargāšana ir daudz svētīgāks darbs par tempļu greznošanu. Jefimijs strīdēdamies pazaudēja balsi, sākumā desmitnieka domas bija svārstīgas, tad tās dalījās, un beidzot astoņi cilvēki no desmit atbalstīja Bogoslovski. Pētera un Pāvila dievnama žogs ar slimnīcas personāla spēkiem un ar slimnīcas ratiem tika pārvests uz «aeroplānu» un tur sekmīgi uzsliets. Drīz vien Nikolajs Jevgeņjevičs izdarīja ļaunajam Jefimijam veiksmīgu trūces operāciju, un vecais pops, staigādams pa slimnīcas dārziem, kas bija apjozti ar baznīcas žogu, dzerdams minerālūdeni un brīnīdamies par lielisko gurķu, sīpolu, kāpostu un citu «dievam tīkamu augu» lielisko ražu, piesmakušā balsī mīlīgi dziedāja psalmus, nopūlās un beigu beigās atzinās Nikolajam Jevgeņjevičam, ka izturējies netaisni, viņu vēl nesen ar «nešpetniem vārdiem» nolamādams.

Štubs nodzīvoja Melnkraujā apmēram mēnesi. Slimnīcas kancelejā viņš no galvenā ārsla personiskās lietas izzaga Bogoslovska fotoattēlu. To viņš pārfotografēja un aizbrauca. Bet pēc nedēļas «Unčas Strādniekā» tika nodrukāts raksts ar Bogoslovska portretu; to lasīdama, Ksenija Nikolajevna raudāja un sacīja Sašeņkai:

—    Redzi, meitiņ, tēvam bijusi taisnība. Viņam ir grūti, bet viņam vienmēr taisnība. Un man ļoti gribētos, lai tu izaugtu tāda pati kā viņš.

Arī Sašeņka raudāja: viņa mīlēja tēvu, klusībā cieta, kad viņu pazemoja revidenti, un slepeni noklausījās izmocītā Nikolaja Jevgeņjeviča sarunas ar māti. Tagad visam tam bija pienācis gals. Kas ir šis Stubs? Kāpēc viņš visu zina? Kāpēc viņa rakstā viss taisnība? Kāds apbrīnojams cilvēks!

Tēvs todien atgriezās vēlu un bija pavisam savāds; apjucis un smieklīgs. Ksenija Nikolajevna izcepa melleņu pīrāgu, pašā vakarā atnāca vēl citi ārsti — Vinogradovs, Aleksandra Vasiļjevna Petroviha, Smuškevičs ar pudeli pašdarināta ābolu vīna, sanitārs tēvocis Petja Semočkins un ķirurģijas nodaļas māsa Marija Nikolajevna ar pašas gatavotu liķieri. Ieradās arī Artjuhovs. Dziedāja «Gaudeamus igitur», «Bridīšu, bridīšu garajos rudzos», «Acis naksnīgās, acis svelmainās» un «Kaiju», kā krīt kaija bez spēka un ezera niedrājos dzīvi tā beidz». Atjāja rudmatainais Komarecs, apskāva Bogoslovski, noskūpstīja, teica runu «visu vārdā» un atkal pazuda zvaigžņotajā, siltajā naktī.

—    Prese, kad tā atrodas sava uzdevuma augstumos, — sacīja melnīgsnējais un kalsenais ārsts Smuškevičs, — prese, kad tā apzinās savu atbildību un saprot savu misiju, prese .. .

—    Paklausieties, padejosim, — lūdza Ksenija Nikolajevna, — mēs ar Koļu labi dejojam, goda vārds! Gan mazurku, gan polku, gan valsi, gan krakovjaku, gan padespanu . . .

Bet Vinogradovs, kreklu atpogājis un ar roku spalvainās krūtis noglaudis, skaidroja Aleksandrai Vasiļjevnai:

—    Domāju, ka secinājums no mūsu strīda varētu būt tāds: taisi vai ieteic taisīt slimniekam tikai tādu operāciju, kādai tu piekristu pats, ja tas būtu nepieciešams, vai kādu tu atļautu izdarīt savam vistuvākajam cilvēkam.

—           Cik triviāli! — Aleksandra Vasiļjevna iesaucās. — To jau astoņpadsmitā gadsimtā teicis anglis Saidnems …

Viņai dega vaigi un gribējās dejot. Bet nebija ar ko. Smuškevičs vēl vienmēr runāja par presi…

—           Protams, arī es tais dzīrēs biju, medu dzēru, — nopūzdamies noteica Poluņins. — Patiesību sakot — ne jau dzīrēs, bet uz konsultāciju. Taču Bogoslovska un jūsu radinieces Aglajas Petrovnas uzvaru redzēju pats savām acīm. Bija izdarīts labs darbs.

—          Un ari tas jums tagad kartotēkā ierakstīts? — Volodja jautāja.

—           Nē. Šeit, šajās dzeltenajās kastītēs, ir tikai mirušie. Tie, Ustimenko, ir zārciņi. Bet viss dzīvais pieder jums. Kad sāksiet praktizēt, mēģiniet būt tāds kā Bogoslovskis.

Kaut kur tālāk dzīvoklī pulkstenis nosita vienu, Volodja piecēlās. Poluņins pavadīja viņu līdz vārtiņiem, uz šķiršanos novēlēdams:

—          Domājiet. Tas palīdz. Tikai neaizraujieties ar to pārāk. Cilvēks dzīvo uz zemes, lai darbotos.

Kamēr viņš aizgāja pie Varvaras, bija jau pavisam vēls. Galu galā arī viņam vajadzēja izrunāties.

—          Stāstīsi? — Varvara jautāja, kājas zem sevis pavilkdama.

—    Jā. Vai tu nedusmojies, Rudā?

Viņa nedusmojās. Vai tad viņa maz prata uz viņu nopietni dusmoties?

—          Tu esi ļoti jauka, bet es, protams, īsts sivēns! — Volodja sacīja. — Bet saproti, Rudā, cilvēks dzīvo uz zemes, lai darbotos!

Apjucis viņš piebilda:

—   Tie nav mani vārdi, to teica Poluņins…

—          Labi, stāsti visu! — Varvara pavēlēja. — Tikai pēc kārtas, man nepatīk saraustīt. Tātad tu aizgāji pie Postņikova uz pelmeņiem. Tu iegāji iekšā …

—          Iegāju, — sāka stāstīt Volodja. — Iegāju un ķēros pie pelmeņu taisīšanas ..,

«MELNKRAUJAS AEROPLANS»

Tieši pirms došanās praksē Volodja Desmitās Oktobra gadadienas parkā satika Provu Poluņinu. Baltajā estrādes gliemežnīcā taures pūta kara orķestris, jau ziedēja ceriņi, gados vecāki pilsoņi staigāja čičunčā uzvalkos, dziļajās, tumšajās debesīs silti mirgoja zvaigznes. Arī Varjas roka bija silta.

—    Ustimenko! — iesaucās Poluņins.

Volodja cieši saspieda Varjas elkoni, likdams noprast, ka tūlīt noliks kaut kas interesants un nozīmīgs. Bet Varvara uz vietas pazina, ka milzīgais vīrietis ir Volodjas leģendārais profesors Poluņins.

—    Izturies tā, it kā tu būtu ļoti gudra! — deva padomu Volodja un sausi sasveicinājās: — Sveicināti, Prov Jakovļevič!

Jo vairāk Volodja pieķērās Poluņinam un Postņikovam, jo cildenāks Volodjam likās viņu raksturs, jo apbrīnojamāka viņu morālā seja, jo rezervētāk viņš pret tiem izturējās: citādi vēl iedomāsies, ka viņš ir tāds pats iztapīgs pielīdējs kā Miša Šervuds vai, vēl ļaunāk, ka viņš uzbāžas ar savu draudzību.

—    Vai braucat projām?

—   Jā, braucu.

—    Dzirdēju, ka pie Bogoslovska uz Melnkrauju? (Poluņins ļoti labi zināja, ka Volodja brauc tieši pie Bogoslovska.)

—   Jā, uz turieni.

—    Priecājos. Pie Bogoslovska ir ko pamācīties ne tikai studentam, bet arī ārstam un pat ļoti labam. Bet jūs taču viņu pazīstat?

Volodja mazliet nosarka, atceroties rudens pelmeņus un to, cik stipri viņš toreiz piedzērās.

—    Jūs varētu mani iepazīstināt ar savu ceļabiedreni! — Poluņins mainīja sarunas tēmu.

—    Var ja! — sacīja Varvara, pastiepdama savu plato, vienmēr silto plaukstu. Viņa skatījās uz milzīgo Poluņinu tieši no apakšas uz augšu, pat galvu atmezdama.

—    Pasēdēsim, paelposim svaigu gaisu, — ieteica Provs Jakovļevičs. — Šodien ārkārtīgi smacīgi, nekur nevar no tveices glābties …

Zem plānā krekla auduma smagi cilājās viņa platās krūtis, skatiens bija skumji saspringts, bet, tīksmi aizpīpojis resnu papirosu un dziji dūmus ievilcis, Poluņins ierunājās:

—    Savādas sagadīšanās pēc es nupat domāju par jūsu n.ikotni un arī par Bogoslovski, kaut gan mēs par viou jau diezgan daudz runājām. Lūgšu jums tikai vienu, Ustimenko, — kad būsiet pie Nikolaja Jevgeņjeviča, mācieties, pievērsiet uzmanību tādām lietām: pirmkārt, nav šaubu, ka labu ķirurgu vairāk raksturo tas, ko viņš neoperē, nekā tas, ko viņš operē . ..

—   Brīnišķīgi! — Varja iesaucās.

—   Es arī tāpat domāju, — Poluņins pamāja ar galvu, — jo, — viņš turpināja, — operācija, pats par sevi saprotams, lielākā vai mazākā mērā ir tehnikas jautājums, bet atturēšanās no tās — komplicēta domu procesa, visstingrākās paškritikas un visprecīzākās novērošanas rezultāts.

—   Nesaprotu! — Varja sacīja un sarauca pieri.

—   Nerunā! — Volodja pačukstēja.

—    Otrkārt, jums, pie Bogoslovska strādājot, derētu ievērot, — Poluņins, domās iegrimis, sacīja, — ārsta personības ietekmi uz slimniekiem. Saprotiet, kas par joku! Gadās tādi slimnieki, kas atzīst ārstu par ārstu tikai tad, ja viņš ir profesors. Bet pilnīgi iespējams būt par profesoru un neprast ārstēt…

—    Tā kā jūsu Zovtjaks, kurš mēdz iesmaržot savu pliko pakausi, vai ne, Volodja? — Varvara jautāja.

Provs Jakovļevičs tikko manāmi pasmaidīja, bet Volodja viegli iegrūda Varvarai sānos ar elkoni, lai viņa nejauktos sarunā.

—    Un neprast ārstēt, — atkārtoja Poluņins. — Bet, kas attiecas uz mani, domājiet, ko gribat, taču tā nav nekāda ķecerība, ka šis ar termometru un stetoskopu apbruņotais lauku ārsts manai sirdij daudz tuvāks gan sava asā prāta, gan novērošanas spēju, gan domas skaidrības, gan — galvenais — savas cilvēcības dēļ. Jā, jā, rentgens, laboratorija — tas viss ir labi un pareizi, bet cilvēkam gribas uzticēties vairāk nekā tehnikai. Un mūsu darbs ir cilvēcisks, tas noteikti jāatceras. Šinī ziņā lieciet vērā, kā strādā Bogoslovskis, padomājiet par viņa darba idejisko būtību. Viņš ir idejisks ārsts, garīgi stiprs, cīņās norūdījies. Viņš

piegriež vērību ne tikai tehnikai un zinātnei, bet galvenokārt ārsta personībai; pie viņa strādā vienkārši un tanī pašā laikā apbrīnojami ārsti. Bet vislabākie ārsti ir tie, kas sevī apvieno gan zināšanas, gan tehniku, gan personiskās īpašības. Audziniet, tur strādādams, savu raksturu, attīstiet sevī to mūsu patieso lepnumu, kas licis vācietim Sveningeram izmisuma brīdī pie slimnieka gultas izsaukties: «Jūs nekad nepiedzīvosiet, ka visi mani līdzekļi būs izsmelti!» Un man liekas — šinī gadījumā nevis ārstniecības līdzekļi, bet šis izsauciens, šis dvēseles spēks piecēla slimnieku no nāves gultas.

—   Es jums piekrītu, — Varvara sacīja, — pilnīgi piekrītu!

—    Ļoti patīkami, ka piekrītat, — Poluņins pieklājīgi pamāja ar galvu. — Vai jūs arī studējat medicīnu?

—   Nē. Es nodarbojos ar mākslu. Bez tam mācos tehnikumā …

—   Tātad ar mākslu jūs nodarbojaties mājās?

—   Nē, studijā.

—    Ak studijā? Un ar ko tad — ar skulptūru vai glezniecību?

—    Nē, ar teātri, Prov Jakovļevič.

—    Acīm redzot, esat nolēmusi kļūt par aktrisi?

—   Jā. Mūs māca Esfira Grigorjevna Meščerjakova.

—   Vai tad viņu sauc — Esfira? Viņa taču ir Jevdokija, un uzvārdi viņai divi Meščerjakova-Pruska.

Varja pamāja ar galvu. Par spīti simpātijām pret Meščerjakovu, viņai vienmēr bija drusku neērti šo divu uzvārdu un vārdu deļ.

—    Veciem aktieriem ir savāds paradums, — Poluņins sacīja, — ar jaunajiem tā nav. Bet vecajiem katrā ziņā ir divi uzvārdi, pie tam labskanīgi. Atceros, pie manis vienā palātā gulēja kāds vecs aktieris — Vronskis-Holundo un bijušais kramplauzis, ugunsdrošu skapju uzlaušanas speciālists. Tas visu laiku par Holundo smējās: «Man,» viņš teica, «ir seši uzvārdi: Skurins-Borovikovs-Zunders-Prentkovskis-Ivanovs-Kasis, bet man no tiem vismaz tika savs labums…» Tā, tā, bet ko gan šī Meščerjakova var iemācīt?

—    Kā? — Varvara brīnījās. — Viņai ir aprīnojama tehnika.

—   Bet kā aktrise viņa taču nav apdāvināta? Jūs man, Iudzu, piedodiet, es runāju kā pilnīgs profāns, bet, manujii.it, mākslu var mācīties tikai pie talantīgiem ļaudīm? Ārstam, kas māca mediķus, bez tehnikas jābūt arī zināmām spējām . ..

—   Meščerjakovai ir ļoti izsmalcināts un īpatnējs talants, šinī ziņā jums nav taisnība, — Varvara sacīja.

Bet, kas attiecas uz tehniku, tad viņu par lo uzslavējis pats Glama.

—    Ak Glama? — raksturīgi iesmiedamies, brīnījās Poluņins. — Nu, ja jau Glama, tad, protams, tad man nav ko strīdēties. Tikai nevar zināt, vai Glama patiešām slavējis? Un vai pats galvenais ir uzslavas? Piemēram, mūsu Gaņičevs — Ustimenko skolotājs — ļoti bieži bargi un pat apvainojoši lamāts, bet Gaņičevs paliek Gaņičevs, un neko vīnam nepadarīsi. Tā ir . . .

Un, pie Volodjas vi^na griezdamies, Provs Jakovļevičs sacīja:

—    Tātad priecājieties, ka jūs braucat tieši pie Bogoslovska. Nododiet viņam sveicienus un vislabākos novēlējumus. Kad kuģis atiet?

—    Naktī. Pulksten trijos.

—    Līdz rudenim! 2ēl, ka jūs maz pie viņa dabūsiet pastrādāt. Es kaut kur lasīju, ka ari profesoram, pirms viņu pielaižot pie studentiem, vajagot pajautāt: vai tu, zinātnes spīdekli, esi kaut vienu gadiņu nostrādājis par lauku ārstu? . . .

Viņš iesmējās, pastiepa roku.

—    Līdz pirmajam septembrim! Uz redzēšanos nākamā aktrisei Kā Čehovs rakstīja savai sievai? «Manu mīļo aktrisīt!» Bet, starp citu, Antons Pavlovičs bija lielisks ārsts un šī vārda vislabākajā nozīmē — «lauku ārsts».

Varja un Volodja piecēlās. Un tikai Melnkraujā Volodja no Varjas vēstules uzzināja, ka tieši šinī naktī, uz tā paša sola, kur viņi bija sēdējuši trijatā, Provs Jakovļevičs aizvēris savas acis uz mūžu. Viņam bija ļoti slima sirds, viņš nekad, kā nākas, neārstējās un nomira vienā mirklī ar neizpīpētu papirosu rokā. Varbūt tas bija tas pats papiross, ko viņš ar tādu labpatiku pīpēja viņu klātienē, varbūt orķestris vēl vienmēr spēlēja «Dzimtenes ilgas», varbūt viņi ar Varvaru nebija nekur tālu aizgājuši, un Poluņins, sāpēm uznākot, bija viņus saucis. Viss varēja būt. Bet neviens to nezināja un tagad nekad neuzzinās.

Uz kuģi Volodju pavadīja tikai Varvara, krustmāte Aglaja bija rajonā. No mantām Ustimenko paņēma sev līdzi pāri stipru juhtādas zābaku, brezenta lietusmēteli, kas bija ciets kā koks, divus sējumus Nikolaja Ivanoviča Pirogova darbu un vēl vienu paku ar grāmatām. Bez tam viņam bija sainītis ar siļķēm, ko lika nopirkt vectēvs Mefodijs, apgalvodams, ka Melnkraujā siļķes esot grūti dabūt. Bija arī veļa, piepūšams gumijas spilvens, aploksnes ar Varjas rakstīto adresi — «Skaistajā ielā 6 — 5 b. Varvarai Rodionovnai Stepanovai», maza Varjas fotogrāfija — kāda amatiera darbs un tēva attēls no pilsoņu kara laikiem — tēvs pavisam jauns, ļoti vienkāršs, braši stāv pie lidmašīnas «sopvičs» un smaida — sak, redziet, ļaudis, kāds es esmu vesels un krietns, paskatieties uz mani!

Pičs jau bija aizbraucis, Ogurcovs arī. Varja drebinājās, nakts bija vēsa, bet viņai uz Volodjas aizbraukšanu bija pašūta jauna, balta kleita bez piedurknēm. Varjai gribējās, lai Volodja atcerētos viņu tādu — neparastu, apbrīnojamu. Bet Volodja viņas jauno kleitu pat nepamanīja, tik ļoti viņš bija aizņemts ar domām par savu rītdienu.

—   Ej, jaunatne, vācieties nost no ceļa! — uzsauca matrozis, lielu saini stiepdams.

Kuģa iekšienē drebēja mašīna, kāpnes šūpojās, borts berzās gar piestātni.

—    Apskauj mani, — Varvara lūdza, — man ir auksti.

—    Ko vēl neizdomāsi! — Volodja sacīja.

Tad Varvara pati ielīda viņam padusē un iekārtojās tā, ka atradās zem viņa svārkiem. Tik tuvu viņi vēl nekad nebija stāvējuši, un Volodja ar priecīgu izbrīnu skatījās Varvaras šķelmīgajās un laimīgajās acīs. No viņas matiem dvesmoja jauka un svaiga upes smarža, viņas sirds pukstēja pavisam līdzās, plauksta dusēja viņa rokā. Volodja nolaida biezās skropstas, piekļāva vaigu pie viņas kuplajiem matiem un sacīja neskanīgā balsī:

—    Rudā! Es taču tevi mīlu.

—    Mīli, mīli, — Varvara atbildēja, cīnīdamās ar laimīgajām asarām, kas viņai pēkšņi sariesās acīs. — Bet visu laiku domā tikai par Pavlovu, par Sečenovu, par to, kāpēc cilvēks dzīvo, par Hercenu. Tūlīt būs trešais zvans, noskūpsti mani…

Volodja noskūpstīja viņas cieši sakļautās no asarām miklās lūpas.

—    Ne jau tā, — viņa sacīja, — tā skūpsta miroņus, noskūpsti kaislīgi!

Volodja sadusmojās, cieši piespieda zobus pie Varvaras lupām, tās pavērās, spēcīgais, jaunais augums pieplaka viņam cieši klāt. Kaut kur virs viņiem iekaucās kuģa sirēna.

—    Nav nekas sevišķs! — atbrīvojusies no viņa stiprajām rokām, sacīja Varvara. — Bet grāmatā es lasīju, ka skūpsti esot spīvi.

—    Muļķe! — viņš apvainojās.

Traps viņam zem kājām sakustējās. Volodja lēca, tvaikonītis «Unčanskas varonis» lēnām aizslīdēja uz platās upes kuģu ceļa pusi. Gandrīz visu nakti Ustimenko nosēdēja uz klāja, murminādams: «Rudā, es taču tevi mīlu, mīlu, mīlu!» Un ar skumjām atcerējās stundas, ko viņi būtu varējuši pavadīt kopā, bet pavadīja katrs par sevi, atcerējās savas muļķīgās asprātības, zobgalības, savu stulbo, ironisko toni un Varvaras acis, kas vienmēr bija pavērtas pretī viņa skatienam, Varvaras gatavību jebkurā dienas vai nakts laikā satikties ar viņu, viņas mīļo smieklīgumu, viņas centību, kad viņš stundām no vietas skaidroja viņai to, kas nodarbināja pašu un nevarēja interesēt Varvaru. «Mīļā, mīļā, par visiem mīļākā rudā Varja!» viņš domāja, uzgrūzdamies miegainajiem klāja pasažieriem un nedzirdēdams īgnos vārdus, kas tika veltīti viņam. «Mīļā, es esmu muļķis, nekauņa, nenozīmīgs puteklis.»

Pret rītu Volodju pieveica miegs, pēc tam viņš ieēda maizi ar vārītu desu, padzēra no klāja rezervuāra siltu ūdeni, gribēja vēl padomāt par Varvaru, bet nepaguva: kuģītis, ar lāpstiņām plakšķinādams un sirēnu pūzdams, pieturēja pie Melnkraujas piestātnes . ..

—   Sveiks, Ustimenko! — Volodjam uzsauca Bogoslovskis, iededzis saulē vēl vairāk nekā toreiz rudenī. — Vai nepazināt?

Ģērbies daudzreiz mazgātā un izbalējušā no kokvilnas auduma šūtā krievu kreklā, rupjā auduma bikses zābakos sabāzis, viņš stāvēja, pātagu rokā turēdams. Gan krekls, gan pakausī atstumtā naģene viņam piestāvēja daudz labāk nekā tūka svārki un ciešā apkaklīte tur, Postņikova istabā.

—    Vai jūs brauksiet projām? — Volodja jautāja, domādams, ka Nikolajs Jevgeņjevičs grib tikt uz trapa, un pat pagāja nost no ceļa.

—    Nē, kur nu. Atnācu jums pretī.

Viņus grūstīja ar lādēm, groziem, maisiem, bet ļoti daudzi braucēji sveicināja Bogoslovski. Volodja skatījās uz galveno ārstu ar izbrīnu. Tas taču kaut kas nedzirdēts — nākt pretī studentam praktikantam. Ja stāstītu institūtā — neviens neticētu.

—    Savā laika, — it kā uz Volodjas domām atbildēdams, ierunājās Bogoslovskis, — es atbraucu tāpat kā jūs, bet tikai jau ar diplomu. Zirgus man pretī neatsūtīja, vecītis eseris, starp citu, labs ārsts, sagaidīja mani gaužām nelaipni. Bet braukt vajadzēja divas dienas. Zināt, uz ilgu laiku rūgtums palika …

Mundrs, pelēki ābolains zirdziņš vilka atsperu ratus pret kalnu, no piestātnes uz pilsētu. Bogoslovskis sēdēja blakus Volodjam uz ērta atsperu sēdekļa, veikli vadīja zirgu, atņēma sveicienus pa labi un kreisi:

—    Labdien, Marija Vladimirovna, labdien Akinfič, sveiks, Petruņka, labdien, Lizaveta Nikolajevna!

Tievo papirosu ar mēli no viena mutes kaktiņa uz otru pārbīdīdams, viņš stāstīja zemnieciskā, smalkā balsī:

—    Sameklējām jums istabu ar pilnu pansiju, diezgan lēti, saimniece — ļoti jauka vecenīte, uzvārdā Daune, latviete, apbrīnojama dārzkope, es no viņas iemācījos daudz derīga. Pienu saņemsiet no slimnīcas. Tas jums, pilsētniekam, noteikti jādzer ļoti daudz, līdz nelabumam, jo jūsu organisms vēl aug un attīstās. Pienu mēs pārdodam par pašizmaksu — divdesmit deviņas kapeikas litrā. Sveika, Anna Semjonovna, lai jums labi klājas! Paskatieties, kolēģi, tā ir Pētera un Pāvila katedrāle, par to es jums pastāstīšu atsevišķi. Darba jums būs ārkārtīgi daudz, tāpēc piegrieziet vērību uzturam. Labdien, Semjon Trifonovič! Jāklausa, kolēģi, būs tikai mani, es esmu vienvaldības aizstāvis, tās bards un visdedzīgākais pielūdzējs. Demo-, krātiskais centrālisms ir laba lieta .. .

Pelēki ābolainā zirga mugura kļuva tumša no sviedriem, Bogoslovskis ar pātagu veikli aizdzina dundurus, ierunājās par šāgada ražu. Volodja slepus paskatījās uz Nikolaja Jevgeņjeviča rokām — vai tikai tas nav acu māns, vai tad ii tādi ķirurgi? Runā raiti, enerģiski, skatiens neparasti viltīgs, piemin kaut kādu pienu par pašizmaksu, vada zirgu, it kā būtu piedzimis par kučieri! Bet rokas, ak kungs, kādas rokas, milzīgas, platas, spēcīgas, ar rudiem vasaras raibumiem klātas, māns dievs, ko var iesākt ar ladām rokām! Un atkal, vai nu Volodjas domas nolasīdams, vai ari viņa skalienu pamanījis, savādais ārsts sacīja:

—    No dabas es turklāt esmu kreilis, mans dārgais kolēģi. Ja iedzimtu nepilnību izmanto mērķtiecīgi un saprātīgi — rezultāti var būt visai noderīgi. Kreisā roka man palīdzēja, gan pret Kolčaku cīnoties, gan arī ķirurģijā. Diemžēl nav neviena, kam savu pieredzi atstāt. Ja jums ir kāds pazīstams students kreilis, atsūtiet pie manis, es no viņa iztaisīšu priekšzīmīgu ķirurgu . . .

Viņi brauca garām laukiem. Zilajās, tveicīgajās debesīs smalkās balsīs dziedāja cīru|i. Krekls uz Bogoslovska pleciem kļuva mikls, gaiss spīvi smaržoja pēc zirga sviedriem, putekļaina ceļa, ādas, darvas.

—    Rau, var jau redzēt mūsu «aeroplānu», — Bogoslovskis sacīja, piemiedzis acis kā kučieris, ar pātagas kātu tālumā rādīdams. — Bijušie Voicehovsku kungu īpašumi. Imperiālistiskā kara laikā šie krievu patrioti nevarēja izdomāt neko labāku kā uzcelt pie savas muižas hospitāli sagūstītiem virsniekiem, austriešiem. Kāds austriešu barons, arhitekts, uzbūvēja šo briesmīgo celtni. ..

Volodja, acis ieplētis, skatījās uz ieleju. Starp slaikiem bērziem un liepām gaužām muļķīgi un uzmācīgi plētās aeroplāna veidā uzceltā ēka ar spārniem, fizelāžu un asti. Un pēkšņi Volodja tik skaidri atcerējās nakti Poluņina kabinetā un viņa stāstu par Bogoslovski, it kā tas būtu noticis vēl vakar.

—    Vai jūs dzerat? — Bogoslovskis negaidot jautāja.

—    Kā to saprast? — mokoši nosarkdams, atbildēja Volodja.

—    Nu — degvīnu. Jūs taču pie mūsu iepazīšanās pamatīgi piemetāties un ar to atstājāt uz mani nepatīkamu iespaidu.

—   Tas man gadījās tikai vienreiz mūžā, — Volodja sacīja nomāktā balsī. — Droši vien nezināju, cik varu turēt, vai pietiekami neuzkodu.

—    Psiholoģijā neiedziļināsimies, — Bogoslovskis viņu pārtrauca. — Labāk paskatieties uz mūsu saimniecību, no šīs nogāzes viss kā uz delnas. Bet mums visu laiku jācieš stulbā barona fantāzijas dēļ…

Zirgu prasmīgi pa stāvo nogāzi lejup vadīdams, viņš ar pātagas kātu rādīja Volodjam slimnīcas saimniecības ēku izvietojumu, palīgsaimniecību, piena fermu, sakņu dārzus, ciematu . ..

Ceļmalā klaigāja bērnu bars, draiskoja ar kucēnu. Bija klusa pēcpusdienas stunda. Te jau it visi retie pretimnācēji sveicināja Bogoslovski. Apturējis zirgu pie baltas, tīras mājiņas ar skārda jumtu, Bogoslovskis atlaida savam bērim sedulkas siksnu, atvēra mājīgi čīkstošos vārtus un sacīja kādam, kas atradās dziļāk dārzā:

—   Berta Ernestovna, lūdzu, ņemiet savā gādībā. Vladimirs, bet tēva vārdā…

—   Vienkārši Volodja.

—    Nē, nav vis vienkārši, — stingri, pat bargi sacīja Bogoslovskis. — Jūs visi sauks tikai vārdā un tēva vārdā. Un, ja mūsu vecā ķirurģijas māsa Marija Nikolajevna uzrunās jūs vienkārši par Volodju, jums viņai jāaizrāda. Sapratāt?

—   Sapratu.

—    Labi! Tātad Vladimirs . ..

—    Afanasjevičs Ustimenko.

—    Pilnā vārdā Vladimirs Afanasjevičs Ustimenko. Ļoti jauki. Bet tagad iesim paskatīsim, kā jūs dzīvosiet…

Vecā Daune mazliet izbijusies gāja pa priekšu, atvēra vienas durvis, otras un ielaida īrnieku sev pa priekšu viņa istabā. Smaržoja pēc svaigi mazgātām grīdām un pēc nupat ceptas maizes, zemajos atvērtajos logos caurvējā trīsēja savads, lieliem, sārtiem ziediem ziedošs tītenis. Tūlīt uzradās spoži noberzts, skaļi sprauslojošs patvāris ar iespiestiem sāniem, ķimeņmaizītes un caurspīdīgs trauciņš ar neparastu rabarberu ievārījumu.

—    Nu, ķā ir? — Bogoslovskis stingri noprasīja.

—    Lieliski! — atbildēja Volodja.

— Naudu samaksājiet Bertai Ernestovnai mēnesi uz priekšu, — Nikolajs Jevgeņjevičs turpināja tikpat stingri. — Un iedodiet ari par pienu — viņa jums atnesīs. Blakšu un citu dzīvnieku šeit nav, galvoju. Bet tagad atsēdīsimies un iedzersim tēju, esmu Šodien noguris, operēju un naktī nedabūju izgulēties — divas reizes izsauca uz slimnīcu.

Viņš atsēdās, ar milzīgu, ļoti tīru kabatdrānu noslaucīja seju un kaklu, ar savām veiklajām rokām sagatavoja tēju un ielēja Volodjam vājāku, bet pats sev ļoti stipru. Viņa saulē iedegusi seja ar platajiem vaigu kauliem un augsto pieri bija domīga, pašlaik tā izskatījās skaista — īsta krievu zemnieka seja, morāliski un fiziski ļoti vesela cilvēka seja.

Ari Volodja nerunāja, viņš priecājās par klusumu, vēju, garšīgo tēju un Bogoslovska tuvumu, ne bez lepnuma domādams: «Kāds brīnišķīgs cilvēks sēž man blakus, sēž un nesteidzas. Tātad arī manī viņš atrod kaut ko interesantu?»

FIORITURAS

Izdzēris otru krūzīti un vēlreiz ar kabatdrānu noslaucījies, Bogoslovskis, uz Volodju neskatīdamies, diezgan drūmi ierunājās:

—    Man jūs, Vladimir Afanasjevič, jābrīdina sakarā ar vienu lietu. Jūs esat pievilcīgs puisis, gados vēl jauns. Kas attiecas uz mīlestību un iemīlēšanos, uz visdziļākajām jūtām un pārdzīvojumiem, kas ar laiku noved mūs visus līdz dzimtsarakstu nodaļai vai kā to sauc, tā ir jūsu personiskā darīšana. Bet ja jūs, kolēģi, sāksiet man slimnīcā lakstoties ar personālu …

Un piepeši, gluži negaidot Bogoslovskis parastā, drūmā un pat vienmulīgā balsī nobēra tik sulīgu un izteiksmīgu lamu vārdu fioritūru, ka Volodja pat paskatījās apkārt — vai tuvumā nav vecā Daune.

—    Tātad, kā jau teicu, — atkal inteliģenta cilvēka valodā turpināja Nikolajs Jevgeņjevičs, — es to nekādā ziņā necietīšu, līdzko pamanīšu, bet pamanīt es pamanīšu katrā ziņā, tūlīt uz vietas padzīšu un pat ratus līdz piestātnei nedošu. Tieši šinī sakarībā mūsu slimnīca iesaukta par «Bogoslovska aeroplānu, klosteri». Tātad esat brīdināts?

—   Esmu.

—   Brīdināju jūs tāpēc, ka viens precedents jau bija. Bet tagad parunāsim par mūsu darbu.

Vēlāk, jau brieduma gados, atceroties šo divas stundas garo sarunu, Vladimiram Afanasjevičam Ustimenko, kas nebija no gļēvajiem, izspiedās uz pieres «baiļu sviedri». Dzerdams piekto krūzi tējas, skatīdamies uz Volodju ar vērīgu, maigi caururbjošu skatienu, Bogoslovskis apbēra viņu ar negaidītu jautājumu krusu, iztaustīja viņa zināšanas, nikni un negaidīti uzbruka, piespieda šaubīties par savu atbilžu pareizību, pārjautāja un pie tam smējās, mulsināja nabaga Volodju ar savu nolādēto «bet pieņemsim, ka dotajiem simptomiem pievienojas . . .», tā ka Volodja otrās stundas beigās bija gluži bāls un juta to nelabumu, ko jūt iesācēji alpīnisti vai lidot nepieraduši pasažieri.

—    Nogurāt? — Nikolajs Jevgeņjevičs jautāja.

—    Tā kā drusku nelabi, — Volodja atzinās.

—    Tāpēc, ka jūs pa mūsu sarunas laiku notiesājāt veselu trauciņu ievārījuma, — Bogoslovskis piezīmēja. — Tur bija ne mazāk par mārciņu. Uzdzeriet tēju .. . Aizskalojiet …

«Kā tad — ievārījums!» Volodja dusmīgs nodomāja. «Padoma tikai, noveļ vainu uz ievārījumu. Izlikās tik simpātisks! Velns, ne cilvēks!»

Patiesi, Volodjam šķita, ka šinī ķirurgā, kreilī ar lielajiem vaigu kauliem, slēpjas kaut kas velnišķīgs — gan viņa apmierinātajā sprauslošanā, gan tajos skatienos, ko viņš no sāniem slepus uzmeta Volodjam. Bet nelielajā kaujā bija uzvarējis Ustimenko, to viņš sajuta un saprata. Pirmā cīņa ar Bogoslovski bija vārdu cīņa, priekšā stāvēja darbs. Un Volodja pagrozīja galvu, nojauzdams tos pārbaudījumus, ko viņam gatavo liktenis Melnkraujas slimnīcas galvenā ārsta biedra Nikolaja Jevgeņjeviča Bogoslovska personā.

Bet tas, uz palodzes uzsēdies, izjautāja Bertu, ar ko viņa domājot ēdināt jauno dakteri šodien pusdienās, un deva viņai padomus, kā piespiest dakteri Vladimiru Afanasjeviču, labu dakteri, gudru, kaut arī jaunu dakteri, dzert vairāk piena, lai uzlabotu savu ar mācībām iedragāto veselību .. .

«Dakteris!» Volodja nodomāja. «Viņš mani sauc par dakteri! Es vēl nekas neesmu, bet viņš jau sauc mani par dakteri!»

Un atkal Volodju pārņēma lepnības gars, uz īsu brīdi, uz gluži īsu brītiņu.

—    Līdz rītam, — Bogoslovskis diezgan noslēpumaini noteica, — ierodieties astoņos, tad paskatīsimies!

Ko nozīmē šis «paskatīsimies»?

—    Pateicos par uzmanību! — Volodja sausi atbildēja. Viņš arī bija viltīgs kā lapsa, viņu uz mušpapīra nenoķers. «Labi, paskatīsimies,» viņš sev sacīja, staigādams pa čīkstošajiem grīdas dēļiem, «paskatīsimies, vai tiešām esmu jums tik nederīgs!»

Viņu bija pārņēmušas savādas jūtas: šis cilvēks viņu gan sajūsmināja, gan briesmīgi saniknoja. Bet sajūsmas bija daudz vairāk.

«Es nekādā ziņā neapēdu veselu mārciņu ievārījuma!» dusmojās Volodja. «Tur jau no sākuma bija pavisam maz.» Viņam atkal gribējās ēst, nelabums bija pārgājis, tikai domājot par rītdienu, kļuva mazliet baigi. Priecīgi un baigi reizē. «Labi, pagaidīsim!» Volodja domāja. «Arī tu, biedri Bogoslovski, par ķirurgu nepiedzim i. Arī tu biji tāds pats kā es!»

Briesmīgi saēdies piena zupu un biezpiena plācenīšus ar krējumu, kā arī tīru krējumu un tīru biezpienu un medu, dakteris Ustimenko izgāja dārzā, solīdāka izskata pēc nolika sev blakus N. I. Pirogova pirmo sējumu, pakošJāja zīmuli un sāka rakstīt Varvarai mīlestības vēstuli. Caur dārzu, svilpē pūzdams, izskrēja mazs, gaišmatains zēns, Berta viņu nikni sarāja:

—   T-š-š, Cēzar, t-š-š, dakteris strādā!

Cēzars, kas, acīm redzot, mazgadības dēļ vēl bikšeles nevalkāja, izbijies pašķielēja uz Volodju un iemuka jāņogu krūmos, no kurienes vēl ilgi skanēja lapu švīkoņa un smalka krekšķināšana. Bet Volodja rakstīja un rakstīja. Viņam pašam pat prātā nebija ienācis, ka viņš jau tik sen un tik stipri mīl Varvaru. Kaut gan viņam aiz pašreizējās sajūsmas viss likās mazliet nozīmīgāks, neparastāks, savā ziņā pat lielāks, nekā bija patiesībā. Gan šis dārzs, gan galds, uz kura viņš rakstīja, gan Bertas meita vai mazmeita — slaika, spēcīga, plecīga latviete, gan siltā krēsla, gan tas, ka rīt jāierodas galvenā ārsta kabinetā, — viss šķita neparasti, brīnumaini, pirmo reizi mūžā .,.

—    «Mēs, sarkanā kavalērija, un par mums…» dziedaja Volodja.

Bet viņa zīmulis slīdēja pa papīru.

«Saproti, Rudā,» Volodja rakstīja, aizmirsis, ka iepriekšējais vēstules teikums runāja vienīgi par mīlestību, «saproti, varbūt viņš mani no šejienes rīt padzīs, šis mocītājs, bet es neiešu projām. Man jāstrādā ar viņu kopā un jāizdibina, kur slēpjas šī cilvēka spēks. Bez tam, zini, kad kādreiz nākotnē pie manis atbrauks jauns ārsts…»

Padomājis Volodja ar treknu svītru nosvītroja «jauns ārsts» un uzrakstīja «students». «Kad pie manis pēc ceturtā kursa atbrauks praksē students, es sagaidīšu viņu tā, kā mani sagaidīja šeit…»

Visu vakaru viņš rakstīja pārsteidzošas muļķības. Un vēl ilgi pēc tam brīnījās, kā Varja varējusi orientēties šajā jūtu, domu, draudu, nekaunības un pārbīļa haosā. Pirms vakariņām dakteris Ustimenko aizskrēja uz Unčas pieteku Janču, plati rokas vēzēdams, izpeldējās gaišajā mēnesnīcā, apģērbās, patvarstīja pa zāli kādu neredzamu zvēriņu un cienīgi atgriezās mājās. Gulta viņam jau bija uztaisīta, mājās čirkstēja circenis, vajadzēja koncentrēties, «atskaitīties», kā izteicās Varvara, bet Volodja nepaguva — aizmiga, tikko galva pieskārās pie spilvena, un kā nosists nogulēja līdz sešiem no rīta.

Apgaitas laikā Bogoslovskis stādīja Volodju priekšā slimnīcas personālam.

—    Vladimirs Afanasjevičs Ustimenko, students praktikants, — viņš sacīja neizteiksmīgā balsī.

Volodja muļķīgi paklanījās, briesmīgi nosarka un paslēpās gaitenī aiz skapja. Apgaita ilga divas stundas. Pēc tam notika saruna ar ārstiem. Ustimenko nevarēja saprast, par ko ir runa, bet vienu iegaumēja uz visiem laikiem: ar Nikolaju Jevgeņjeviču jokus taisīt nevar. Nelīdzēja ne melnīgsnējās, glītās ārstes asaras, ne nožēlas pilnās vaimanas.

—    Es jūs padzenu, — skaidri un pat svinīgi paziņoja Bogoslovskis, — pie tam došu jums sliktu raksturojumu.

Varat žēloties, kam gribat, bet pazīstamais patvaļnieks, Melnkraujas slimnīcas galvenais ārsts, popa dēls, kulaks — un kā tur vēl visādi pieņemts par mani ziņojumos rakstīt, ne no kā nenobīsies. Tā arī pasakiet. Ar to mēs beigsim. Vladimir Afanasjevič, kur jūs esat?

—    Šeit! — Volodja atbildēja mazliet nomāktā balsī.

—    Iesim uz operāciju zāli. Jūs man asistēsiet.

Gaitenī Bogoslovskis aizkavējās. Sācis mazgāt rokas,

Volodja ievēroja līdzās mazgājamam traukam tādus kā divriteņa seglus, ar celi piebīdīja tos sev tuvāk un apsēdās.

—    Oho! — viņam aiz muguras noteica sausnējā operāciju māsa Marija Nikolajevna, kas izskatījās pēc mocekles no svētbildes.

Bet Volodja nepiegrieza šim «oho» nekādas vērības; viņš ērti sēdēja un svilpodams mazgājās pēc visiem zinātnes noteikumiem.

—    Svilpo arīdzan! — ienākdams sacīja Nikolajs Jevgeņjevičs. Un piebilda: — Jūs, mīļais, esat par jaunu, lai mazgājoties sēdētu. — Tātad uz to bija attiecies ironiskais «oho».

Volodja uzlēca kājās, Bogoslovskis norūca:

—    Mazgājieties vien, ko nu vairs …

Un, piespiedis otra mazgājamā trauka pedāli, sāka pedantiski mazgāt savas ar rudām spalvām apaugušās, milzīgās ķetnas. Volodja pašķielēja uz viņa pusi: Nikolajs Jevgeņjevičs, pieri saraucis, domāja.

Pulksten divos pēc pusdienas operāciju diena beidzās. Volodjam trīcēja ceļi, no sasprindzinājuma dūra deniņos, krekls bija pielipis pie muguras. Bet Bogoslovskis izskatījās pavisam žirgts, it kā nemaz nebūtu sācis.strādāt. Un mazgādamies dziedāja:

Ai, spīdi, spīdi, mana zvaigzne, Vien tevi tumsā meklē skats, Vien tu man laipni pretī plaiksni, Man citas nebūs vairs nekad . ..

Neviens vārds par to, kā Volodja strādājis, netika teikts. Varbūt šis ārsts, kas izskatījās pēc mežaiņa, bija Volodju aizmirsis?

Kārtīgi dvieli salocījis, Bogoslovskis negaidot jautāja:

—    Vai jūs zināt, ko mēs ar jums nupat operējām?

—   Vai tad tā nebija kuņģa-zarnas anastomoze?

—    Es nerunāju par to. Tas bija Sidiļevs, mūsu slimnīcas bijušais grāmatvedis. Viņš, zināt, visu laiku palīdzēja Sutuginam rakstīt par mani sūdzības, četrpadsmit sūdzību uz visdažādākajām vietām. Beidzot večuku aizvāca uz Aizupi, un tagad šī likteņa ironija. Sidileva sieva pilnīgi pārliecināta, ka es viņas vīru tīšām nomaitāšu, vēl no rīta viņa to visiem mūsējiem oficiāli paziņojusi. Bet man, pitms sākām viņam dot narkozi, atklāti atzīšos, bija ļoti nepatīkami. Vecais skatās uz mani, un es pēc viņa acīm redzu: no visas tiesas domā, ka pienākusi asinsatriebības stunda. Ak dievs, kāda nejēdzība!

Bogoslovskim pat seja noraustījās, un tajā parādījās sarūgtinājuma izteiksme.

—   Kāpēc viņš to visu rakstīja? — Volodja klusām jautāja.

—   Vai tad viņš viens? — Nikolajs Jevgeņjevičs brīnījās. — Salīdzinājumā ar citiem viņš tīrais bērns, eņģelītis. Tādas lietas te bija pavisam parastas.

Izgājuši cauri priekšnamam un vēl vienam gaitenītim, viņi, kā Volodjam likās, nonāca arhitekta fon Štaubes fantastiskās celtnes astē. Aiz apaļajiem līdz galam atvērtajiem logiem šalkoja bērzi. Slimnieku kopēja, Bogoslovski ieraudzījusi, piecēlās, viņš tai strupi pamāja ar galvu. Arī Volodja mierīgi pamāja, nenojauzdams kaunu, kas jau draudīgi kā negaiss savilkās pār viņa nelaimīgo galvu.

Nikolajs Jevgeņjevičs atsēdās uz ķeblīša, kas bija nokrāsots ar emaljas krāsu, paņēma dzīslaino, dzelteno, smago slimnieka roku, skaitīja pulsu. Slimības vēsture atradās turpat uz naktsgaldiņa. Ustimenko varēja kaut ar acu kaktiņu uz to pašķielēt, un tad viss būtu iznācis citādi, bet iedzimtais godīgums neļāva viņam tā darīt.

—    Jegorov! — Bogoslovskis pasauca.

—    Jūs velti saucat, — slimnieku kopēja sacīja, — kopš viņu atveda, viņš, Nikolaj Jevgeņjevič, jūtas ļoti slikti…

—    Paskatieties, — Bogoslovskis pavēlēja Volodjam. — Izmeklējiet un padomājiet.

Slimnieku kopēja pakalpīgi palīdzēja Volodjam apskatīt veidojumu, ko viņš noturēja par karbunkulu. Viss šķita nepārprotami skaidrs. Vai tiešām Bogoslovskim bija vērts rādīt Ustimenko tādu elemetāru gadījumu?

—    Nu? — pēc brītiņa jautāja Bogoslovskis.

—    Vajag operēt, — Volodja atbildēja.

—          Vai jūs esat pārliecināts? Ņemiet vērā, ka Jegorovs strādā velteņu artelī.

Ak, viņam nevajadzēja palaist gar ausīm šo piezīmi par velteņiem. Bet jaunība ir strauja un viegli aizvainojama. «Kads sakars ar šo gadījumu velteņiem?» viņam iešāvās prātā. «Jūs dzenat jokus, dakter Bogoslovski!»

—           Katrā ziņā jāoperē, — Ustimenko sausi noteica. — Paskatieties pats — kāds pietūkums. Un visparējais stāvoklis smags. Tāds karbunkuls uz kakla vdr novest pie meningīta . ..

Bogoslovska mazliet iešķībās, tatāriskās acis skatījās uz «Volodju aizvien nelaipnāk un nelaipnāk.

—    Nu? — viņš jautāja. — Kā jūs operēsiet?

—           Krustveida griezums līdz veselajiem audiem, ādas lēveru atpreparēšana, pats par sevi saprotams, atmirušo audu atdalīšana, sastrutojuma atvēršana, plaša dobuma drenāža …

Piepeši slimnieku kopēja žēli nopūtās.

—          Vai izdalījumu bakterioloģisko analīzi jūs neliksiet izdarīt? — dzedrā, mierīgā balsī vaicāja Bogoslovskis. —1 Ko? Var taču notikt nelabojama kļūda.

Slimnieks, vārgi iekunkstējies, pagrozījās.

—          Paņemiet slimības vēsturi, daķter Ustimenko, — bez kāda sarkasma, bet uzsvērdams vārdu «dakter», sacīja Nikolajs Jevgeņjevičs.

Un, pagriezies pret slimnieku kopēju, lika viņai kaut kur aiziet — to Volodja dzirdēja kā pa sapņiem, tomēr saprata: Bogoslovskis viņu saudzē.

SIBĪRIJAS MĒRIS

«Pustula maligna — Sibīrijas mēris,» izlasīja Volodja. Sviedru lāsītes izspiedās viņam uz pieres. Un te, slimības vēsturē, viņš ieraudzīja, ka teiciens par velteņu arteli Klaidas miestā pasvītrots ar sarkanu.

—    Nu? — Bogoslovskis atkal jautāja.

Volodja ilgi neuzdrošinājās paskatīties uz Nikolaju Jevgeņjeviču, bet, kad paskatījās, tad redzēja, ka viņa sejas

izteiksme nemaz nav uzvaroša, drīzāk gan skumja un nomākta.

—    Vajag, mans mīļais, būt uzmanīgākam, — Bogoslovskis runāja it kā no liela tāluma. — Arī uzmanība prasa piepūli. Mēs taču šeit ienācām caur priekšnamu, virs kura bija pieskrūvēts dēlītis ar uzrakstu: «Izolators». Izgājām vēl cauri diviem gaitenīšiem un atkal bija dēlītis: «Ieeja izolatorā». Bez tam es jums aizrādīju, ka Jegorovs strādā pie velteņu gatavošanas, tātad saskaras ar dzīvnieku vilnu, kas var būt inficēta. . . Bet jūs tomēr ieteicāt griezt! Esat gan mudīgi griezēji! Griešana šinī gadījumā kategoriski kontrindicēta . . .

—    Tagad es . . . — nočukstēja Volodja.

—    Kategoriski kontrindicēta, — dzelžainā, neapstrī-» dami stingrā balsī atkārtoja Nikolajs Jevgeņjevičs un, draudēdams Volodjam ar pirkstu, trešo reizi noteica: — Kategoriski kontrindicēta griešana, zondēšana, tamponēšana un citas manipulācijas, jo primārā perēkļa traumatizācija var veicināt ko?

—   Baciļu iekļūšanu asinīs, — Ustimenko atviegloti piebilda, — kas savukārt rada smagu septisku stāvokli…

Bogoslovskis iesmējās.

—    Paijpuisīt! Ar ko slimnieku ārstēt?

Volodja nosauca serumu, ieteica intravenozas salvarsāna injekcijas. Bogoslovskis atkal par kaut ko domāja — spraigi un drūmi.

Atgriezās slimnieku kopēja. Tikai tagad Volodja ievēroja, ka viņa izgāja pa vienām, bet ienāca pa otrām durvīm, — tātad te vajag būt vēl vienai izejai un vēl vienam priekšnamam. Tā arī bija. Priekšnamā viņi abi rūpīgi nomazgāja rokas un atstāja savus uzsvārčus.

—    Tagad dabūsiet no manis ne visai vieglu uzdevumu, — dārzā izgājis un ar nopūtu gurdi uz soliņa atsēzdamies, sacīja Bogoslovskis. — Šodien ir sestdiena, rīt Klaidas miestā tirgus. Nepieciešams šo vietu izsludināt par infekcijas apdraudētu, izdarīt visus nepieciešamos pasākumus un kopā ar veterināro kontroli dezinficēt nolādēto velteņu arteli. Infekcijas perēklis, Vladimir Afanasjevič, jāiznīcina. Jegorovs ir jau trešais Sibīrijas mēra slimnieks, kas nācis no turienes. Mums jau bija divi letāli gadījumi — viena zarnu, otra plaušu forma. No mūsu

epidemioloģes man nācās šķirties (Volodja atcerējās rīta vizīti) — viņa ir vārgs sievišķis, bez gribasspēka, bailīga, pļāpīga. Man pašam nav laika braukt — jāoperē, un vispār pašlaik nevar slimnīcu pamest. Jums jāizsludina karantīna, tirgum jāuzliek «veto», uz vietas viss pamatīgi jānoskaidro un jāpasargā ļaudis no saslimšanas ar Sibīrijas mēri. Iesim, es jums uzrakstīšu dokumentus, kā arī atzīmēšu to cilvēku uzvārdus, kas jums var noderēt, un vēl šo to . . .

Kamēr Nikolajs Jevgeņjevičs rakstīja, Volodja diezgan drudžaini rakājās pa bibliotēku, kas atradās blakus galvenā ārsta kabinetam. Vispār viss, kas attiecās uz profilaksi, viņam bija zināms.

Vēlreiz pārlasījis, kā pārbaudīt izejvielas pēc Askoli metodes, viņš bija pilnīgi sagatavojies braukšanai.

Pagalmā ūsains sanitārs krāva ratos salmu pinumos ietītas tvertnes, šļūtenes, pudeles, nez kāpēc ugunsdzēsēju ķeksi un divus cirvjus.

—    Uz šo cilvēku varat pilnīgi paļauties, — Bogoslovskis sacīja, logā skatīdamies. — Esmu ar viņu ilgus gadus strādājis plecu pie pleca, pazīstu viņu un ticu viņam. Klausiet viņa padomus. Tāpat brīdinu: turienes darbonis Gorškovs — īsts maitasgabals, žultīgs, ļauns un zaglīgs. Es tur vēl visu nesaprotu, par velti jau viņš nepūlēsies …

Nebija pagājusi ne stunda, kad Ustimenko, izsalcis, noguris, nikns un lepns, iesēdās ratos, kam priekšā bija aizjūgts tas pats pelēkais, dābolainais zirgs, kas vakar viņu atveda uz Melnkrauju. Bija bezvēja diena, tveicīga, it kā uz lietu. Sanitārs — tēvocis Petja, kam bija veca zaldāta seja ar kviešu krāsas ūsām, — cienīgi turēdams grožus, uzsauca slimnīcas vārtsargam:

—    Ei, Fomočkin, attaisi vārtus!

Zirgs tūlīt uzsāka rāmu riksi. Volodja čaukstināja laikrakstu. Dumpinieki no jauna uzbruka Bilbao. «Nesodīts fašistu aviācijas terors, mierīgo iedzīvotāju masveida iznīcināšana,» Ustimenko lasīja. ««Junkersi» jau iznīcinājuši basku svēto pilsētu Gerniku un tagad grib pārvērst Bilbao par jaunu, lielu Gerniku.»

Volodja cieši sakoda zobus.

«Kur tu atrodies, tēv? Vai esi dzīvs? Droši vien tev tur ļoti grūti? No kaujas uz kauju, no lidojuma uz lidojumu?

Tu taču nevari sēdēt kafejnīcā, kad pasaulē notiek tādas lietas?»

Izrādījās, ka sanitārs tēvocis Petja ir runīgs cilvēks. Tiklīdz viņi bija aiz slimnīcas žoga, viņš tūdaļ sāka stāstīt un pārtrauca runāšanu tikai tālab, lai aizpīpētu smaržīgu, paštaisītu smēķi — ar tabakai piejauktu amoliņu.

—    Mūsu Nikolajs Jevgeņjevičs ir sevišķs cilvēks, — tēvocis Petja runāja tādā balsī, it kā Volodja taisītos ko iebilst. — Un mēs, jaunākais medicīnas personāls, kas ar viņu esam sastrādājušies, mēs vienīgie protam viņa spējas, kā pieklājas, novērtēt un ne par ko neļausim viņam ļaunu nodarīt. Jūs esat jauns ārsts, atbraucāt — aizbrauksiet, mēs tādus esam diezgan redzējuši un zinām, kāda kuram vērts, bet viņš ir mūsējais. Medicīna vēl visu nejaudā, bet to, ko jaudā, to arī Nikolajs Jevgeņjevičs pieprot. Jūs esat jauns ārsts, mēs tādus pavadām uz kuģi, bieži gadās .. .

—    Kāds sakars tam ar manu jaunību? — Ustimenko beidzot apvainojās. — Un uz kuģi jums, protams, būs mani jāpavada, es taču neesmu ārsts, bet students, man vēl institūts jāpabeidz.

—    Mēs jūsu darīšanās nejaucamies, — tādā pašā rāmā balsī turpināja tēvocis Petja, — bet mēs redzam: padzīvo pie Nikolaja Jevgeņjeviča, pamācās, viņam pat lāgā paldies nepasaka un — aiziet. Mēs, jaunākais medicīnas personāls, visu redzam. Zināms, klusējām, mums jau neviens neprasa, bet redzēt — nē, neaizliegsi! Un, kad notiek partijas sapulce, sakām savu vārdu. Vai tu esi partijas biedrs?

—    Komjaunietis.

—   Tātad bezpartejiskais. Par partijas noslēpumiem nerunāsim. Par ko slēgtās sapulcēs spriežam, tas lai paliek. Par to neviens lai nejautā.

Volodja nopūtās. Viņi brauca ilgi, tēvocis Petja runāja bez mitas. Bija neciešami karsti un smacīgi. Tveicē trīsošā gaisa apņemtās mājas aiz gravām nebija skaidri -saskatāmas, rietumos jau ducināja pērkons, no turienes kāpa negaisa mākonis.

—    Vai tas ir Klaidu miests? — Ustimenko jautāja.

—   Jā! — sanitārs atbildēja, atglauzdams kviešu krāsas ūsas. — Ķēpa būs ar to Matveju.

—    Kas las Matvejs tāds ir?

—          Tas pats Gorškovs, priekšsēdētājs. Jādomā, tagad pirms tirgus jau no rīta pietempies.

Gorškovs tiešām bija iemetis. Viņš sēdēja uz paviļas un dresēja kraupjainu šuneli ar noļukušām ausim:

—    Si-si, Tobik! PucI! Sēdi! Guli!

Skatiens viņam bija smags, kā svina pieliets. Tepat aiz stūra uz laukuma klaudzēja āmuri — tur tika celts karuselis. Līdzās teltij, pie kuras piesita uzrakstu: «Uzkožamie, vīni un citi izstrādājumi», komandēja kooperācijas darbinieks kuplām krēpēm un resnu skaustu. Brašs milicis par kaut ko rāja «privāto sektoru» — vecenīti ar saulgriežu sēklu grozu.

Jauna, apaļa sieviete iznesa Gorškovam nokrcjotu pienu, viņš ar saviem garajiem pirkstiem izvilka no piena mušu, papūta, padzēra, paskatījās uz Volodju.

—    Vai pie manis?

—          Ja jūs esat Gorškovs, tad pie jums, — kā vienmēr pret piedzērušiem pretīgumu juzdams, sacīja Volodja.

—    No rūpkombināta?

—          Nē. Jūsu arteli konstatēti trīs saslimšanas.gadījumi ar Sibīrijas mēri …

—           Atkal vecā dziesma, — Gorškovs nopūtās. — Vienu dieva tā kunga činkstuli padzinu, otrs klāt. Tobik, puči!

Tobiks apostīja Volodjas zābakus un apgūlās.

—           Tirgus rit nenotiks! — Volodja sacīja skaidri un stingri. — Vajag nolikt ļaudis sardzē ap ciematu. Tūlit sāksim jūsu arteļa dezinfekciju, mums jādezinficē izejvielas. Bez tam …

—    Nekas nebūs, — Gorškovs atbildēja.

—    Ko tas nozīmē — nebūs?

—           Pavisam vienkārši. Nebūs — un viss. Mums ir pieņemts lēmums — darbnīcas kā slimības avotu un izplatītāju nodedzināt. Petroleja, skaidas un mucas ar ūdeni jau atvestas. Babičev! — viņš pēkšņi uzsauca brašajam milicim.

Tas pienāca, ar smalkajiem ševro zābakiem mīkstus soļus likdams.

—    Izlemts nodedzināt?

— Jā, — ar eļļainām acīm Volodjā skatīdamies, atbildēja Babičevs.

—    Bet viņi aizliedz tirgu.

Milicis teatrāli iesmējās, pazibinādams ļoti baltus, skaistus zobus.

—    Sērgas avots jāiznīcina ar visām saknēm, — viņš sacīja. — Ja jau tiek sadedzināti dzīvnieku līķi, kā tad var atstāt nesadedzinātu vilnu un gatavo produkciju, kas satur baktērijas! Mēs te neesam gluži neizglītoti vientiesīši, mēs zinām .. .

Viņš pamirkšķināja Ustimenko ar aci un piebilda pa zilbēm:

—    Mēs kon-sul-tē-jā-mies …

—    Pie kā?

—    Pie tā, pie kā jākonsultējas.

—    Paklau, Babičev, — iznākdams Volodjam priekšā, bargi ierunājās tēvocis Petja. — Tu mums netaisi pekstiņus. Es tevi pazīstu, un tu pazīsti mani…

Viņi nomērīja viens otru ar acīm, un Babičevs it kā sašļuka.

—    Ar ko jūs konsultējāties?

—    Priekšsēdētājs konsultējās, — Babičevs pamāja ar galvu uz Gorškova pusi. — Es ne ar vienu neesmu runājis.

Viņš ar saviem mīkstajiem zābakiem pakāpās drusku atpakaļ.

—    Pagaidi, — pavēlēja tēvocis Petja. — Vai jums ir bijusi noliktavu inventarizācija par pašreizējo periodu? Vai akts sastādīts?

Volodja ieplēta muti kā bērns un skatījās uz Gorškovu. Tikai tagad Ustimenko sāka saprast, kas par lietu. Gorškovs aplaizīja lūpas, piecēlās, atkal apsēdās, pēc tam iebrēcās:

—    Vai tev prāts arī ir, ūsainais velns? Kā es varu teitan laist ļaudis iekšā, kur jūsu baktērijas lēktin lēkā? Iekodīs revizoram baktērija, kas būs vainīgs? Atkal Gorškovs? Vai arī — ja jūs tur iesiet iekšā, saķersiet sērgu, kam jāatbild? Man? Es teitan nevienu dzīvu dvēseli neielaižu. Visu ar mūsu pārvaldes štempeli biedra Babičeva klātienē aizštempelēju. Muša tur neielido, kur nu vēl cilvēks.

Babičevs, aizvien vairāk atpakaļ kāpdamies, bija nonācis jau pie paša laukuma. Tēvocis Petja pavadīja viņu ar mierīgu, pat vienaldzīgu skatienu, pēc tam pamirkšķināja ar aci Volodjam un zīmīgi noteica:

—    Labi, mēs esam mazi ļautiņi, mums tas nav jāizšķir. Es ar tevi pasēdēšu te vēsumā, atpūtīšos, bet Vladimirs Afanasjevičs aizbrauks pēc dedzināšanas instrukcijas. Jādedzina nevis kaut kā, bet zinātniski, lai būtu nevis vienkārša dedzināšana, bet pilnīga dezinfekcija «normalis».

Tēvoča Petjas zinātniskā leksika pilnīgi pārliecināja piedzērušo Gorškovu. Tumšbrūno muti plātīdams, viņš dziedāja kādu spalgu un jautru dziesmu, bet tēvocis Petja pa to laiku iečukstēja Volodjam:

—    Te ož pēc kriminālkodeksa un juridiska procesa. Re, kā medicīna apsagriežas. Es esmu vecs vilks, tūdaļ apķēru, kas par lietu, un ar to normalis trāpīju naglai uz galvas . . .

Aiz vītoliem un aiz pamatīgi uzceltās, pavisam jaunās priekšsēdētāja mājas ierūcās pērkons. Tveice kļuva gluži nepanesama, tuvojās sauss, putekļains, baisms negaiss.

—    Sēdieties ratos, — tēvocis Petja čukstēja, — laidiet aulekšos pa Veco traktu pāri tiltam līdz karaspēka nometnei. Līdzko pa labi ieraudzīsiet teltis un slitas — apstājieties. Jautājiet pēc kara ārsta biedra Jegora Stepanoviča Kudimova. Un ar kavalēristiem — tūlīt šurp. Citādi Gorškovs visas savas tukšās noliktavas nosvilinās, un tad ej nu sameklē, uz kurieni Sibīrijas mēris aizmucis. Un preces par daudziem tūkstošiem rubļu būs jāuzskata par pazudušām. Lai karavīri aizjāj pēc prokurora vai izmeklētāja un arī pēc milicijas, mums Melnkraujā ir kavalērija ienaidniekam par biedinājumu.

—    Ka tik jūs te nenosit, tēvoci Petja! — čukstus brīdināja Volodja.

Laukumā tika izmēģināts karuselis, Gorškovs, rīkli atplētis, auroja:

Ak, ne irbenes, ne avenītes, Ak, draudziņ mi[ais, ak …

Jaunā sieva iznesa degvīnu, uz šķīvja uzgrieztu siļķi un redīsiņus. Gorškovs uzsauca:

—   Šļūc šurp, medicīna, iztaisīsim dezinfekciju normalis, iemetīsim, zibenim zibinot, pazīlēsim …

Tēvocis Petja atsēdās, atmeta uz sāniem varenās ūsas, paņēma lielajā rokā degvīna glāzi. Volodja vēlreiz uz viņu atskatījās un, nemākulīgi grožus satvēris, paļāvīgi sacīja savam labajam zirgam:

—    Nū, kā tevi sauc! Brauksim!

Rati aizdārdēja pāri laukumam, tēvocis Petja jautāja:

—    Paklau, Matvej, kur Babičevs palika?

—    Aizkātoja dienesta pienākumus pildīt.

—    Skat, kā! — saskandinādams ar Gorškovu, sacīja tēvocis Petja. <— Ir gan viņam dienests. Līdzzinātājs.

—    Kādā ziņā?

Semočkinam patika asas sarunas un riskantas situācijas. Un pašlaik viņš jutās tā, it kā šūpotos šūpotnēs.

—    Kāda ziņā? Tādā ziņā, pilsoni Matvej Pavlovič Gorškov. Zināma būšana — zaglis ir nevis tas, kas zog, bet tas, kas zagļus atbalsta.

Atkal kā dzeltena, taisna šautra tepat līdzās tiltam noplaiksnīja zibens. Gorškovs iztrūkās, izšļakstināja degvīnu. Pelēkais zirdziņš, ko nemākulīgi vadīja Volodja, uz brīdi saslējās pakaļkājās, pēc tam, ausis noskurinajis, sāka aulekšot. Ustimenko nogāzās ratos guļus, aptina grožus ap roku un cauri pērkona dārdiem kliedza:

—   Tpr-pr, zirdziņ, t-š-š, trakais . ..

Kaut zinātu šī pelēkā dābolaiņa vārdu, kaut varētu uzsaukt viņam, kā uzsauc suņiem, — Dūksi, Bobi, Kranci!

Tālāk viss gāja juku jukām: miegainais Kudimovs, kas bija nolicies pēc pusdienas nosnausties, nerimtais, skaļi dārdošais pērkons, gari stieptā mundrā komanda: «Zirgos!», biezais dzelteno putekļu mākonis uz trakta, saskaņotā solī rikšojošie kavalēristi, sanitārie rati, seglos sēdošais Kudimovs, melnā aidiniekā auļojošais eskadrona komandieris ar zilganu, gludi noskūtu seju un kuprainu degunu, atgriešanās pie tēvoča Petjas, kas bija jau krietni iereibis, bet sveiks un vesels. Un atkal zibens bez lietus, klusums, svelme, miliči zirgos, tvertnes ar petroleju pie aizzīmogotajām velteņu arteļa ēkām, aurojoši vīri — vilnas irdinātāji un citi speciālisti, — ļoti aizvainoti par visu notiekošo, lauznis, ar ko milicis atlauž aizzīmogoto atslēgu, Gorškova draudi:

—    Jūs atbildēsiet! At-bil-dē-siet! Dezinfekcija!

Un uzjautrinātais Kudimovs, viņa piemiegtās acis, viņa smiekli.

—    Paskatieties, Ustimeriko, pilnīgi tukša noliktava. Visu nozaguši, nelieši, visu aizveduši. Nē, tur vēl kaut kadi mēsli izsvaidīti — kilogrami desmit. . . Bet gatavā produkcija? Kur velteņi? Pēc dokumentiem jābūt vairak par četrtūkstoš pāriem. Vai tā ir, prokuror?

No gatavās produkcijas neatrada nevienu pāri. Gorškovu un Babičevu uz vietas apcietināja. Kopā ar prokuroru atbrauca operatīvais pilnvarotais — neizdibināms cilvēks ar lielu revolveri pie sāniem. Deguns viņam bija kā pīlei, acis, kā Volodjam likās, caururbjošas, viņa leksika Ustimenko atgādināja bērnību, kad viņš lasīja KonanDoilu.

—    Palūgšu nesabojāt pirkstu nospiedumus, — sacīja operatīvais pilnvarotais. — Palūgšu neizmīt noziedznieku zabaku atstātās pēdas .. .

Kļuva gluži tumšs, visi staigāja ar lukturiem «sikspārnis»; bija neparasti noslēpumaini un baigi kā bērnu dienās. Volodja griezās pie prokurora, jauna cilvēka ar ādas naģeni un pelēku pusmēteli:

Mums noteikti nepieciešams nekavējoties uzzināt, kur palikušas izejvielas un gatavie velteņi. Sibīrijas mēra sporas ir ļoti izturīgas. Saprotiet, biedri, tās iet bojā tikai pēc desmit minūšu vārīšanas. Sauss karstums pie simt divdesmit grādiem nogalina sporas tikai pēc vienas līdz divām stundām …

—    Tas plunduris taču galīgi pilnā, es no viņa pašlaik nevaru nekā izspiest! — prokurors atbildēja. — Piesūcies līdz nesamaņai, pats redzat. ..

Vīri visapkārt trokšņoja, prasīja, lai priekšsēdētāju tiesā publiski. Platacainais Babičevs sievišķīgi raudāja, ar mazu kabatdrāniņu asaras slaucīdams. Tēvocis Petja sarunājās ar kavalēristiem, skaidroja viņiem, ka Sibīrijas mēris bīstams ne vien dzīvniekiem, bet arī cilvēkiem.

Jau naktī Gorškovs atģidās, saprata, ka arestēts, un tūlīt aizgūtnēm visā atzinās. Preci aizvakar naktī aizveduši divi veci Aizupes lupatnieki. Aizveduši ar smagajām mašīnām. Visa nauda vēl neaizskarta, biedrs prokurors varot to ieskaitīt Padomju valsts īpašumā, nauda atrodoties veca slaucenē zem naglām. Prokurors, atsēdies pie galda, slaucīja nosvīdušo seju un ņēmās skaitīt naudu — ar bandroli aplīmētās bankas paciņās. Pārskaitītos rubļus viņš lika savā naģenē, kļūdījās, skaitīja atkal no gala. Babičevs, kaktā sēdēdams, iesaucās:

—    Arī manā dzīvoklī ir vēl divi tūkstoši divi simti rubļu. Par šo nelikumību pieļaušanu. Lūdzu, atzīmējiet, pilsoni prokuror, ka es labprātīgi atzinos…

Viss bija ārkārtīgi interesanti… Tā kā Kudimovs aizjāja, tad karantīnas sardzes izvietošanu komandēja Volodja. Viņš ļoti pieklājīgi izskaidroja katram sarkanarmietim viņa uzdevumu — nekādā ziņā nelaist zemniekus uz tirgu, šeit karantīna, tas nav nekāds joks. Sarkanarmieši seglos snauda, Volodjas dedzīgās runas bija mazliet par plašām un garām. Bet viņš to nemanīja. Viņš bija aizmirsis vēl nesen kādā brošūrā lasītos vārdus par Sibīrijas mēri: «šo slimību nevajag pārvērtēt». Viņam bija tāda sajūta, ka jācīnās vismaz tikpat nikni kā ar melno mēri.

Gaismai austot, divi miliči aizveda uz Melnkrauju apcietinātos un naudu, prokurors, operatīvais pilnvarotais, kam nebija sava transporta, un tēvocis Petja iesēdās slimnīcas ratos, viņus pavadīja seši jātnieki. Operatīvais pilnvarotais, atradis Volodjā dedzīgu klausītāju, stāstīja par visādiem briesmīgiem noziegumiem, kurus viņš pats it kā esot atklājis. Uz tādiem stāstiem viņš bija liels meistars, viņam ļoti patika pazoboties un pajokot. Volodjas acis aiz biezajām skropstām mirdzēja, tādam klausītājam patīkami stāstīt, sevišķi, ja nāk miegs. Prokurors krāca, tēvocis Petja pīpoja un nopūtās. Aizupē vajadzēja ierasties arī milicijai.

—   Ka tik neiznāk lērums! — sacīja operatīvais pilnvarotais.

—   Vai jūs domājat — šaušana? — piesardzīgi jautāja Ustimenko.

Izejvielas un velteņus viņi atrada tikai otrā dienā pret vakaru un nevis Aizupē, bet kādā Mālaines viensētā. Vēl divas diennaktis Volodja un tēvocis Petja tikpat kā negulēja. Vini caurcaurēm piesūcās ar hlora smaku, sastrīdējās ar Aizupes veterinārārstu, nez kur nozaudēja slimnīcas šļūteni un tikai otrdienas vakarā atgriezās Melnkraujas slimnīcā. Nomazgājies upē, pārģērbies un putekļainās matu lēšķes izsukājis, Volodja kā uzvarētājs gāja pie Bogoslovska ar ziņojumu. Nikolajs Jevgeņjevičs uzmanīgi noklausījās, pēc tam jautāja:

—    Bet kā Klaidu miestā ar noliktavām un darbnīcām? Tā arī atstājāt? Bez kādas dezinfekcijas?

Ustimenko klusēja, par šiem tukšajiem šķūņiem viņš bija aizmirsis. Par tiem viņam nebija pat prātā ienācis. Pēdu dzīšana bija tik aizraujoša, mirdzēja zibeņi, tumsā sprausloja kavalērijas eskorta zirgi, un tik interesanti bija klausīties prokurorā, tik svarīgi sameklēt nolaupītos velteņus un izejvielas …

—    Ka jūs, vēl, patiesību sakot, zēns, to aizmirsāt — nav brīnums, es uz jums arī pārāk nepaļāvos, bet, ka tāds piedzīvojis sanitārs kā Semočkins var būt tik neaptēsts, — tas jau ir velns zina kas! — bargi noteica Nikolajs Jevgeņjevičs un lika tūlīt uz vietas pamodināt tēvoci Petju.

—    Pie visa vainīgs esmu vienīgi es, — Volodja gribēja paskaidrot, bet Bogoslovskis viņu strupi pārtrauca:

—    Stāviet klusu!

Pēc minūtēm četrdesmit viņi brauca atpakaļ uz Klaidu miestu. Nakts bija zvaigžņota, karsta, klusa. Tēvocis Petja Semočkins skaļi žāvājās, dūkanbērā ķēvīte skrēja vienmērīgā riksī, atsperes miegaini čīkstēja. Volodja klusēja, jo baidījās, ka, līdzko viņš ierunāsies, tēvocis Petja sados viņam, kā nākas. Bet izrādījās, ka tēvocis Petja noskaņots ļoti miermīlīgi.

—    Es jau jums teicu, Vladimir Afanasjevič, ka mūsu Nikolajs Jevgeņjevičs ir sevišķs cilvēks. Redz cauri trīs aršīnas biezai zemes kārtai. Zvērīgs cilvēks. Toties tagad jūs vairs nekļūdīsieties. Un es arī esmu vainīgs. Iemetu ar to garnadzi vairāk, nekā vajag, un aizmirsu savu tiešo uzdevumu …

Viņš vēlreiz nožāvājās, pēc tam domīgi sacīja:

—    Tā mūsu padomju veselības aizsardzība cīnās ar nolādētā carisma mantojumu. Nikolajam Jevgeņjevičam taisnība.

Devītā nodaļa kolĒĢis

ATkal nebija nekādu uzslavu. Viņu pat neatcerējās. Viņš sēdēja savā parastajā vietā aiz dzeltenā, pulētā skapja, saules stari spīdēja Volodjam tieši sejā, tātad izrādījās, ka viss, kas noticis pa šīm dienām, — pēdu dzīšana un meklēšana, kavalēristi un varonīgais izmeklētājs, piedzērušais Gorškovs un zibeņi — ir tīrie nieki, kam nav vērts veltīt nekādu vērību. Zināms, Volodja jutās aizvainots, bet ko darīt? Piecelties un izstāstīt visiem, cik tas bijis grūti un pat baigi? Izstāstīt, cik viņš un tēvocis Petja Semočkins dūšīgi turējušies? Nē, to viņš nevarēja. Un pēc kāda laiciņa, slimnīcas rāmi lietišķā dzīves ritma aizrauts, aizmirsa notikumus Klaidu miestā.

No rīta Bogoslovskis lika viņam sagatavot uz operāciju Romānu Karpoviču Čuhņinu no piektās palātas. Dūšīgais Romka, kā šo puisi sauca citi slimnieki, baidījās un, slēpdams sev un slimnīcas personālam savas bailes, mocīja slimnieku kopējas, māsu, palātas kaimiņus un biklo ārsti Ņinu Sergejevnu, kuras pieri sedza sīkas matu cirtas. Pats nepatīkamākais bija tas, ka Romka Čuhņins, salasījies populārzinātniskas medicīnas brošūras,' nekaunīgi apgalvoja: šeit, Melnkraujas slimnīcā, visi ārsti esot muļķi un no «mūsdienu medicīnas sasniegumiem» atpalikuši, neizglītoti pūšļotāji. Ļauns, nosvīdis, resno mūli saviebis, viņš

ložņāja pa slimnīcas gaiteņiem, visur kaut ko izošņāja, izzināja, sagrozīja un ar baudu tenkoja:

—    Nesen šie vienu večukiņu pa nakti klusītiņām aizvilkuši uz līķu kambari. Nepareiza diagnoze! Viņus visus vajadzētu sodīt, bez žēlastības sodīt, blēži, huligāni, nevis ārsti. Arī meiteni nozūmējuši — kļūdījušies, un gaiss ielicis sirdī. Uz trešo palātu aiznesa skābekļa spilvenu — kāpēc? Ari tur kādu pacientu mirdina . . .

Par ēdienu viņš lamājās, par māsu Soņu runāja neķītras jēlības, mēģinaja palātas biedrus pārliecināt, ka no šejienes viņi tiks projām tikai ar kājām pa priekšu.

—    Jūs nemaz neizmantojat lizīnus, es atvainojos par izteicienu — ārstēšanu ar urīnu, — viņš sacīja pārsteigtajam Volodjam. — Un vispār, biedri sanitār, vai kas jūs tāds esat, man ir pazemināts hemoglobīna daudzums un nepietiekams eritrocītu skaits, vajag steidzīgi kaut ko darīt, bet jūs nozīmējat operāciju.

—    Vai jūs esat mediķis? — Volodja brīnījās.

—    Nē, vienkārši — padomju inteliģents, — aiz pārākuma apziņas iesmiedamies, sacīja Romka. — Mēs anamnēzē orientējamies un vēl šo to sajēdzam.

Viņš skatījās uz Volodju nekaunīgi un nicinoši. Palātā atskanēja smiekli. Padzīvojis vīrs, kas grūti cieta pēc sarežģīta stilba kaula lūzuma, nokrekšķinājās un deva padomu:

—    Jums, biedri, derētu šo susļiku no šejienes padzīt ar spērienu pa dibenu. Viņa dē) nemaz vairs nav miera. Mūsu pacietībai arī ir savs mērs, — ja ne — mēs paši viņu kā zirgu zagli tiesāsim, un tad iznāks nelāga . . .

Romka nopūtās.

—    Ir gan apstākļi. Kaut atbrauktu padomju veselības aizsardzības tautas komisārs, paskatītos, papriecātos.

Tad viņš čukstus piebilda:

—    Slimnīcā vismaz divdesmit pieci procenti simulantu. Tagad parunāsim par manu kuņģa un zarnu traktu: nav kārtībā. Dariet, kā gribat, bet es operācijai nepiekrītu.

Volodja aizsūtīja sanitāri pēc Bogoslovska. Kamēr viņa meklēja Nikolaju Jevgeņjeviču, Romka ņirgājās par Volodju: gan par viņa acīm redzamo jaunību, gan par viņa garajām skropstām, gan par to, ka Volodja sarka.

Volodjam bija briesmīgi grūti, kaut gan viņš izlikās, ka visu laiž gar ausīm.

—    Paklausieties, Čuhņin, — Bogoslovskis sacīja, pie Romkas gultas atsēzdamies. — Jūs atnācāt uz slimnīcu pats un lūdzāt, lai jums izlabo seju, jo tā, pēc jūsu vārdiem, esot izkropļota, neizpaužamu, varonīgu pienākumu pildot. Nekā neizpaužama, kā es noskaidroju, tur nav. Tikai iedzeršana un parasta kaušanās dzērumā…

Bogoslovskis tīšām runāja skaļi, visa palāta dzirdēja viņa vārdus.

—    Jūsu piedalīšanās šādā kautiņā sevišķi pretīga, jo jūs esat diezgan daudz lasījis, strādājat par grāmatvedi, staigājat ar kaklasaiti un platmali un augstprātīgi runājat ar tiem cilvēkiem, kas platmali un kaklasaiti nevalkā. Jūs pats uzbrukāt no aizmugures, un es, dūru cīņas nekādā ziņā neaizstāvēdams, uzskatu, ka šinī gadījumā sods bijis taisnīgs. Jums sakropļoja ausi, un jūsu vēlēšanās izlabot savu izskatu — gluži saprotama. Bet, kas atliecas ūz jūsu izturēšanos slimnīcā' tā ir neciešama. Šodien mēs jūs neoperēsim, toties piektdien — vai nu mēs jūs izoperēsim, vai arī tanī pašā dienā izrakstīsim. Bet, ja jūs neuzvedīsieties pieklājīgi, tad izrakstīsim šodien… Iesim, Vladimir Afanasjevič!

Gaitenī viņš sacīja Volodjam:

—    Mūsu darbs, Vladimir Afanasjevič, grūts un ļoti nepateicīgs. Darbu sākdams, domāju, ka mēs, ārsti, atdodami tam visus savus spēkus un spējas un, pats par sevi saprotams, strādādami godīgi, tikpat pilnā mērā saņemam pretī labus vārdus, sirsnīgus rokas spiedienus un citas sentimentalitātes, kas dzīvi padara priecīgāku. Tomēr patiesībā nav ne uz to pusi. Viltus ziņojumu sacerētājs Sidiļevs, kuru mēs ar jums izglābām no diezgan smaga stāvokļa, tagad, aizmirsis savas toreizējās bailes, dusmojas, ka viņam «izgriezts daudz vairāk, nekā nepieciešams»"— kā viņš šodien izteicās. Bet viņa cienītā man nesen uzbrēca, ka es «būtu varējis vairāk pacensties sava bijušā darbinieka labā». Un tas viss jānoklausās, jo galu galā nevar taču saukt miliciju. Ceturlajā palātā, piemēram, guļ Aza Arkadjevna Ļadova, inteliģenta sieviete, atbildīga darbinieka sieva. Bez lielīšanās varu teikt, ka mēs,viņu izglābām no ļoti bīstamiem sarežģījumiem. Protams, viņai grūti. Bet ko jūs domājat? Mani un biklo Ņinu Sergejevnu viņa nesauc citādi kā par bendēm, sadistiem un pat par mazohistiem, sanitārei sviež ar krūzītēm, bet viņas dzīvesbiedrs, kārtīgs cilvēks, labs ģimenes galva un mīlošs vīrs, kā mēdz teikt, skatās uz mums kā uz zvēriem. Un ne tikai skatās, bet runā arī, un mums gribot negribot jānoklausās. Bet tas vēl nekas! Nesen mūsu labsirdīgajam Vinogradovam viena mīloša māte uzbruka ar koku. Es to visu jums stāstu ar tādu nolūku, lai jūs, uz savas profesijas sliekšņa atrazdamies, necerētu ne uz aizkustināto tuvinieku asarām, ne uz rokas spiedieniem, ne uz lauku puķu pušķiem, ko saplūkušas pateicīgu, mazu bērnu rociņas. It sevišķi tajos gadījumos, kad medicīna ir bezspēcīga. Tad esiet uz visu gatavs. Un izturieties mierīgi pret izsaukumiem uz prokuratūru, neapvainojieties. Mīlošu tuvinieku sirds ir ārkārtīgi atriebīga, un gadās, ka jūs, kas esat darījis vairāk, nekā spēj cilvēks ar viņa aprobežotajām zināšanām, tiekat pataisīts par noziedznieku, kaut arī par nesodītu, tomēr par «aizdomās turētu». Tas, bez šaubām, nav viegli. Zināms, gadās arī citādi — personīgas pateicības vēstules un pat uz laikrakstu redakcijām, — ļoti aizkustinoši, jauki, taisni vai jāraud. Bet ņemiet vērā, ka pateicības mēs saņemam visbiežāk tad, kad mums laimējies vai kad mums palīdzējusi daba, jo mūsu pateicīgais pacients nav ārsts un nesaprot to, kas zināms mums. Piemēram, Provs Jakovļevičs, mans krietnais biedrs un jūsu skolotājs, bieži atkārto šādus Gandija vārdus, kas, pēc manām domām, ir ļoti patiesi: «Es pazīstu tikai vienu tirānu, un tas ir klusā sirdsapziņas balss …»

Bogoslovskis nopūtās, iedzēra no smagas glāzes gāzētu ūdeni un atkal, it kā Volodjas domas nolasīdams, sacīja:

— Starp citu, mēs velti ignorējam sirdsapziņu, godu, godprātību, uzskatīdami, ka šie vārdi nav no mūsu leksikas. Tie ir mūsu un tikai mūsu, jo kapitālistiskā pasaulē ārsts reizēm izdara operāciju ne tālab, ka šī operācija būtu vajadzīga, bet gan tālab, ka slimnieks ir bagāts un no viņa var «izspiest» sterliņu mārciņas, frankus vai dolārus. Pie viņiem slaveni zinātnieki pelna naudu, ieteikdami patentētus ārstniecības līdzekļus. Viņi paši tos arī reklamē. Bet mēs strādājam goda, sirdsapziņas un godprātības pasaulē, un ar tiem, kas šo «kluso sirdsapziņas balsi» sevī apslāpē, vajag cīnīties kā ar visu, kas mums naidīgs, jo, piemēram, tāds Zovtjaks, kas ticis par …

Te Rogoslovskis paskatījās uz Volodju, atcerējās, ka Žovtjaks ir kā nekā Volodjas profesors, smieklīgi apjuka, sapinās, nošņācās un noteica;

—    Labi, iesim, kolēģi, operēt, mums šodien nebūs viegla diena!

«Kolēģi»!

«Mums» — bija teicis šis masīvais, plecīgais, saulē iedegušais, lieliskais cilvēks. Un visu laiku, kamēr Bogoslovskis operēja, bet Volodja vai nu deva narkozi, vai pārlēja asinis, vai ievadīja fizioloģisko šķīdumu, vai skaitīja pulsu, viņam ausīs skanēja šis vārds «mums», pateikts bez kadas afektācijas, dobjā zemnieka balsī. Viņš bija atzīts, pieņemts par savējo, par palīgu, kaut arī par maznozīmīgu, tomēr par tādu, kuram var uzticēt savas rūgtās pārdomas, ko nesaka katram nejaušam garāmgājējam …

Priekšoperāciju istabā pulkstenis nosita vienu, kad Nikolajs Jevgeņjevičs aizpīpoja tievu papirosu, to pincetē turēdams. Volodja mazgāja rokas noguris, nosvīdis, no vēl vienmēr nepierastās ētera smakas slāpdams. Vecais ārsts Vinogradovs sprieda:

—    Apakšstilba varikozās čūlas — tas vienkārši ir dieva sods, — viņš runāja, ne pie viena negriezdamies. — Es, Nikolaj Jevgeņjevič, atceros tādu gadījumu …

Sinī brīdī atvērās durvis, saimniecības vadītājs Rukavišņikovs, enerģisks un veselīgs vīrs, labsirdīgs un nesatricināmi mierīgs, sacīja:

—    Tā, Nikolaj Jevgeņjevič, pļaujmašīnu sataisījām, Vahramajevs un Antoška to tūlīt izmēģinās. Tā sakot — pārbaudīs. Rau — mašīna, mūsu skaistule …

PJaujmašīna, spilgtās krāsās nokrāsota, slīdēja gar slimnīcas žogu. Volodja no pļaujmašīnām neko nesaprata, bet Bogoslovskis dusmīgi sacīja:

—   Nesaprotu, kāpēc tur sēž Antoška. Viņš taču vienmēr kaut ko salauž. Lieciet, lai Antoška vācas no mašīnas projām . ..

Volodjam nāca smiekli: viņš redzēja, ka Nikolajam Jevgeņjevičam pašam briesmīgi gribas aizskriet pie savas pļaujmašīnas, bet viņš nedrīkstēja, jo vajadzēja izdarīt vēl vienu — pašu grūtāko un ilgāko operāciju. Šķirnes

ērzelis padomju saimniecībā «Darba karogs» bija iespēris ar pakavu pa vēderu zirgkopim — pavecam vīram Bobiševam, kuru nupat ieveda slimnīcā. So zirgkopi Nikolajs Jevgeņjevičs pazina un mīlēja, tāpat kā daudzus sava apvidus cilvēkus — labus strādniekus un darbiniekus ar lielu dzīves pieredzi. Un, sāpīgi saviebies (lai cik savādi, Bogoslovskis par spīti savai lielajai pieredzei nebija notrulinājies), Nikolajs Jevgeņjevičs sacīja:

—    Baidos, ka būs plīsusi liesa; ievērojiet, Vladimir Afanasjevič: bālums pastiprinās, asinsspiediens krīt, āda kļūst auksta. Un nelabums, visu laiku viņam nelabi… Nu, sāksim …

Izveicīgi, spēcīgi un skaisti Bogoslovskis atvēra vēdera dobumu un rāmā balsī stāstīja par liesas plīsumiem. Marija Nikolajevna veikli padeva instrumentus, tikai paretam metāliski nošķindēja Nikolaja Jevgeņjeviča nomestās šķēres, pincetes, zondes, skalpeli, un smagi elsoja Bobiševs.

—    Kāds pulss? — reizēm iejautajās Bogoslovskis.

Ustimenko atbildēja paklusi, pieskaņodamies tonim, kas

valdīja Melnkraujas slimnīcas operāciju zālē. Resnais Vinogradovs sēca. Priekšoperāciju istabā pulkstenis nosita divi, pēc tam — pustrīs. Trijos trīsdesmit divās minūtēs Bobiševu aizveda. Nikolajs Jevgeņjevičs atlaidās uz soliņa un, dažas sekundes nekustīgi pasēdējis, sacīja:

—   Vai tiešām veco neizglābām?

Šinī brīdī viņš ieraudzīja pļaujmašīnu, kas tuvojās slimnīcas čuguna žogam.

—    Antoška! — aiz dusmām pietvīkdams, iesaucās Bogoslovskis. — Antoška viens pats! Velni tādi, sātani, salauzīs man mašīnu, kur tad es ņemšu citu?

Viņš skriešus metās ārā no slimnīcas, pa ceļam dusmīgi norāva uzsvārci un masku, atvēra vārtiņus un, smieklīgi rokas vicinādams, plati muti atplētis, kliedza uz cekulaino, bezbailīgo un gaišmataino Antošku. Pa operāciju zāles logu Volodja redzēja, kā Nikolajs Jevgeņjevičs pats iesēžas savas mijās pļaujmašīnas sēdeklī, kā viņš brauc tālāk un kā blakus skrien Antoška, bet no kaut kurienes iznirušais garkājainais sanitārs Vahramejevs piespiež rokas pie krūtīm kā lūgšanā un dedzīgi met krustus.

—    Ak kungs, kāds apbrīnojams cilvēks! — sacīja Ņina Sergejevna, kura ari stāvēja pie loga blakus Volodjam. — Viņš taču nupat bija gandrīz pie ģīboņa! Vai jūs ievērojāt, Ustimenko?

—    Pasarg' dievs, kā plānprātīgs, — maigi sacīja ķirurģijas māsa. — Varu jums uzticēt noslēpumu — vakar viņš pats kopā ar Vahramejevu līdz pusnaktij laboja pļaujmašīnu.

Pēc divdesmit minūtēm, kad Volodja izgāja no slimnīcas, Bogoslovskis, izmeties apakškreklā, kuru krustoja bikšu lences, kliedza Vahramejevam: — Vai es neteicu, ka vārpstu vajag pievilkt stingrāk? Bet ko tu?

Balto cepurīti Nikolajs Jevgeņjevičs bija aizmirsis uz noskūtā pakauša, un, uz vienas auss atbīdīta, tā izskatījās pārgalvīgi un smieklīgi, visos slimnīcas logos, augļu un sakņu dārzā smaidīja Bogoslovska slimnieki, bet viņš, iesāņus sagriezies, tuvojās garkājainajam «mehāniķim» un, vairs nedusmodamies, bēdīgi jautāja:

—   Kur tagad lai nem ritenīti? Kur? Vai izgriezt no lava Antoškas?

—    Grieziet vien, — raudādams sacīja Antoška. — Grieziet, ja esmu vainīgs. Pats ielikāt vārpstu nepareizā vietā, bet tagad uzbrūkat man. Vienmēr vainīgs Antoška, esmu gan es nelaimes putns, ej kaut kārties . . .

—    Es tev radīšu kārties! — Bogoslovskis ierēcās.

Divi dūšīgi slimnīcas zirgi aizvilka pļaujmašīnu uz remontdarbnīcu, Nikolajs Jevgeņjevičs uzmeta uz pleciem vecos, uz otru pusi pāršūtos svārkus un devās uz kanceleju parakstīt papīrus. Stāvēdams palātā, kur pēc operācijas bija ievietots Bobiševs, Volodja pa logu redzēja, kā Bogoslovskis parunā ar dārznieku Jefimu Markoviču, kā padraud ar pirkstu sirds slimniekam Pauškinam, kas kāri smēķē milzīgu, paštaisītu smēķi un kā, pagalmam pāri pārgājis, ieiet «aeroplāna» kreisajā spārnā.

SVEIKA, MĪĻĀ DZĪVE!

Pie palātas durvīm klusi raudāja Bobiševa meita — piemīlīga, apjukusi sieviete. Varēja dzirdēt, kā krustmāte Klaša mierina:

—   Nezaudē cerības, meitiņ! Viņam viegla roka, dzīvinoša spēka pilna. Kaut arī bezdievis, neviens pops viņam līdzi netiek. Pops tikai vīraku kvēpina, bet viņš cilvēkiem kalpo. Paļaujies, meitiņ, ceri!

«Kalpot, nevis vīraku kūpināt,» Volodja domās priecīgi un cieši apņēmās. «Cik krustmāte Klaša pareizi pateica, ( ik apbrīnojami pareizi.»

Aiz durvīm saruna noklusa, ienāca Nikolajs Jevgeņjevičs un sacīja Volodjam, kas piecēlās kājās: «Sēdiet,» — pats viņš apsēdās uz otra soliņa. Viņa uzmanīgās, mazliet šķībās acis cieši skatījās Bobiševa bālajā sejā, skatījās ilgi, vērīgi, mierīgi.

—    Cilvēks ar lielisku, savdabīgu prātu un humora izjūtu, — viņš klusi sacīja, — īsts krievu raksturs, esmu kopā ar viņu pavadījis ļoti jaukus brīžus. Un vispār jums derētu zināt, ka mūsu rajonā ir ļoti daudz lielisku cilvēku. Nesen pilsētā viens mans kursa biedrs, kas tagad kļuvis par doktoru un profesoru un sarakstījis vairākus rakstus par vispārējām lēmām, ļoti cienīga, nevainojama un impozanta izskata vīrs, man jautāja: «Tu droši vien garlaikojies, Nikolaj, un klusībā dzer alutiņu?» Apbrīnojami: pagājis jau tik daudz padomju varas gadu, daudz kas mainījies, tādi sapņi piepildījušies, bet normāls profesors vēl vienmēr, domādams par mums, atceras kādreiz lasīto Antona Cehova stāstu «Sestā palāta», un viņam liekas, ka mēs katrā ziņā garlaikojamies un dzeram alu. Nu un vakarā es aizbraucu pie sava kursa biedra, biju pagodināts ar ielūgumu uz suareju, kā viņš izteicās (ņemiet vērā, ka pastāv arī tādi vārdi, kaut vai nelegāli). Nu un ko jūs domājat? Spēlē vintu.

—    Ko tas nozīmē? — Volodja nesaprata.

—    Ir tāda sarežģīta spēle — vints. Spēlē kaislīgi, aizrautīgi, pilnīgi savā nodarbībā iegrimuši. Un pa visu vakaru neviena prātīga vārda, nevienas domas. Velns parāvis, nodomāju, kāpēc es uz šejieni atnācu, putnu biedēklis tāds? Profesors, doktors, daudzu darbu autors. Ne velti mēdz sacīt: «Viss ir, kas vajadzīgs viņa slavai, nav tikai viņa paša — mūsu slavai.» Kāpēc viņš ir profesors? Nē, es domāju, neiespējami, esmu kļūdījies, neesmu pareizi sapratis. Uzsāku ar savu kursa biedru sarunu par ķirurģisko endokrinoloģiju, bet viņš, iedomājieties tikai, tēviš-

ķlgi uzsit man uz pleca un saka: «Tagad mēs atpūšamies, bet, ja vēlies, atbrauc uz klīniku, varēsi tur patērzēt ar manu asistentu.» Pats par sevi saprotams, uz klīniku es nebraucu …

Nikolajs Jevgeņjevičs labsirdīgi un klusi nosmējās, parunāja gaitenī ar Bobiševa meitu un devās uz ambulanci.

Naktī Volodja dežurēja slimnīcā kopā ar Kseniju Nikolajevnu Bogoslovsku un kopā ar viņu pieņēma ļoti grūtas dzemdības. Tieva, slaika, uz uzspraustajām matu pīnēm ārsta cepurīti uzmaukusi, ar blāvu sārtumu vaigos, ar maigi stingru skatienu, pavisam jauniņa, gandrīz vai studente — Ksenija Nikolajevna strādādama visu laiku mācīja Volodju, taču tādā tonī, it kā ar viņu nerunātu piedzīvojusi ārste, bet tikai kursa biedrene, kolēģe, kas zina vairāk par viņu.

Dzemdētāja kliedza piesmakušā, izmocītā balsī, dzemdību zālē bija karsts, Ksenija Nikolajevna deva padomu:

—    Spiediet, mīļā, spiediet, dzemdēt — tas ir smags darbs, bet pēc tam jums būs prieks ieraudzīt sava darba iznākumu — meitu vai dēlu . . .

Viņa runāja līdzīgi Nikolajam Jevgeņjevičam, un ari Volodja gribēja iemācīties tā runāt.

—    Dzemdējiet dēlu …

—   Es gribu meitu, — skaļi raudādama, sacīja nākamā māte, — visi zēni ir huligāni, kaimiņu Motjka nesen šāva ar loku uz mūsu gotiņu . ..

Viņa atkal sāka kliegt, Ksenija Nikolajevna noliecās pār viņu, maigi mierināja, pierunāja. Volodju mocīja līdzjūtība, viņš rauca pieri, pats mēģināja spiesties, vecā akušiere ievēroja, iesmējās:

—    Vai jūs arī, Vladimir Afanasjevič? Interesanti gan, visi praktikanti, lai palīdzētu, katrā ziņā paši mēģina spiesties. Savādi ļaudis esat jūs, jaunie!

Uz rīta pusi vecmāte, saņēmusi bērnu aiz kājām, iesita ar lielo, sarkano roku viņam pa dibenu, paklausījās kliegšanu un sacīja:

—   Huligānu piedzemdēji, šaus gan ar loku, gan ar kaķeni …

Volodja palīdzēja Ksenijai Nikolajevnai uzlikt šuves; vaska drāna, palagi, bļodas — viss bija noplūdīs ar asinīm, dzemdētāja gulēja nekustīgi, viņas vaigi un piere k|uva biedējoši zilgani. Volodja gribēja pārbaudīt pulsu — loku klāja lipīgi sāpju sviedri.

— Sāksim pārliešanu! — Ksenija Nikolajevna pavēlēja. — Paceliet ampulu drusku augstāk. Tā, tā …

Viņi pārlēja piecsimt kubikcentimetru. Gaismai svīstot, masa atnesa aparātu fizioloģiskā šķīduma ievadīšanai. Neko lāgā neapjēgdams, Volodja darīja to, ko lika Ksenija Nikolajevna. «Nāve,» viņš domāja, «nāve! Ko vēl mēs varētu iesākt? Kāpēc mēs nesasaucam visus ārstus, kāpēc nesūtām pēc Bogoslovska?»

Šķindēja stikls, mierīgi rīkojās snaidrā Ksenija Nikolajevna, — vai tiešām viņa vēl neko nesaprata?

Bet nesapratējs bija viņš pats. Un, kad kļuva pavisam gaišs, Volodja ieraudzīja, ka jaunās mātes vaigi metas sārtāki. Sievietes atvērtās acis vēl bija aizmiglotas, viņa vēl neko lāgā neapjēdza, tomēr tā nebija nāve, tās nebija beigas, bet dzīve, sākums …

Kaut kur tālu, toties ļoti spalgi brēca zīdaiņi, bija jau diena, aukles nesa mātēm numurētos zēnus un meitenes, drīz arī šī māte ieliks no piena uztūkošo, tumšo krūts galu sava pirmdzimtā mutītē. Un aizmirsīs, ka gribējusi meitu, apmīļos dēlu, dziedās viņam naivu šūpļa dziesmiņu un stāstīs citiem, cik viņš ir neparasti gudrs … Volodjas acu priekšā šonakt bija notikuši divi brīnumi: sieviete, kas pēc visiem vecās dzemdniecības kanoniem nevarēja dzemdēt un palikt dzīva, dzemdēja un palika dzīva, un bērns, kas pēc tiem pašiem kanoniem nevarēja piedzimt dzīvs, piedzima dzīvs. Un visu to bija paveikuši ļaudis, daudz tādu ļaužu, kas droši vien nespēlēja vintu, nerīkoja suarejas un necentās tikt pie zinātniskiem grādiem tikai tāpēc, lai trekni paēstu, mīksti gulētu un vienaldzīgi paietu garām tautas ciešanām …

Sečenovs, Gubarevs, Fjodorovs, Kadjans, Djakonovs, Londons, Bogomoļecs, Spasokukockis — Volodja pašlaik tikai ar grūtībām atcerējās viņu sejas. «Kāpēc mēs par viņiem tik maz zinām?» viņš domāja ar aizvainojumu un rūgtumu. Visu šo nakti viņi bija stāvējuši šeit klāt, piedalījušies kaujā, uzvarējuši nāvi, pašu nāvi, bet par viņiem rakstīts tikai mācību grāmatā un arī tad ļoti maz un ļoti skopi. «Nāves uzvarētāji!» — tā vajadzētu nosaukt nodaļu par viņiem un par tādiem kā viņi.

—          Ko jūs tur čukstat? — Ksenija Nikolajevna jautāja. — Čukst un čukst. Ejiet izgulieties.

—    Uz redzēšanos! — viņš sacīja.

—          Uz redzēšanos, Vladimir Afanasjevič, — viņa nez kāpēc atbildēja ar smaidu.

Māsa turēja dvieli, Ksenija Nikolajevna mazgāja rokas. Volodja vēl vienmēr stāvēja.

Viņš nespēja tā aiziet. Šī nakts bija pārāk gara, šajās stundās viņš bija ļoti daudz sapratis, viņa sirds bija kvēlu pateicības jūtu pārpilna.

—          Vai bija ļoti bīstami? — viņš jautāja, pamādams ar galvu uz dzemdību zāles pusi.

—    Sarežģīti.

—    Vai ļoti sarežģīti?

Ksenija Nikolajevna drusku pasmaidīja.

—   Laikam gan.

—    Bet tagad?

—    Jūs taču pats redzat…

Viņam sen jau vajadzētu aiziet. Kāpēc viņš te kavējas? Viņam jau pateica «uz redzēšanos!». Velns ar ārā, kāpēc viņš, muļķis, neiet projām . ..

—          Ja es varu jums ko palīdzēt, lūdzu, pasauciet mani, — pats no sevis kautrēdamies, drūmi sacīja Volodja.

Viņa pamāja ar galvu. Viņam gribējās noskūpstīt viņas roku, kas izskatījās tik vāra, zilu vēnu caurausta, tik sīciņa, tik brīnišķīga. Bet to viņš, protams, neuzdrošinājās. Un, atmuguriski atpakaļ kāpdamies, nezinādams, kur likt savas garās rokas un izmītās sandalēs ieautās garās kājas, Volodja virzījās uz durvīm. Bet uz lieveņa apstājās un sastinga: slimnīcas dārzā jau aizgūtnēm čivināja putni, rasa bija nožuvusi, bet ziedi vēl smaržoja tikpat skurbinoši un stipri kā naktī. Un milzīga, resna, labsirdīgi dūcoša kamene atsitās Volodjam pret vaigu un aizlidoja tālāk kārtot savas neatliekamās kameņu lietas.

«Dzīve!» juzdams, ka viņam aizžņaudzas kakls, nodomāja Volodja. «Mīļā, grūtā, īstā dzīve! Esi sveicināta! Redzi, es tev palīdzu, dzīve! Vēl es ļoti maz protu, vēl es tev esmu tikai izsūtāmais zēns, bet būšu, noteikti būšu tāds kā viņi. Un tev būs mani jāciena, mīļā dzīve.»

Šajā rītā viņš apciemoja arī Bobiševu. Sirmgalvis ar neizpratni paskatījās uz jauno, bālo ārstu un sūdzējās par sāpēm. Volodja pārbaudīja pulsu, nopūtās. Sāpes! Kāds .uūeklīgs vārds. Tu taču esi dzīv«, mīļais, vecais Bobišev. Tu esi dzīvs un droši vien vēl ilgi dzīvosi. Bet uz slimnīcu levi atveda gandrīz mirušu.

Taču Bobiševs no tā neko nesaprata. Un kas tur par brīnumu: viņš taču nezināja, no kādas krāces viņu izvilkuši šejienes ārsti. Tagad viņam sāpēja un viņš dusmojās. Un būtu smieklīgi viņam teikt, lai priecājas par dzīvi.

Pusi dienas Volodja nogulēja. Vecās Daunes mājā visi staigāja uz pirkstgaliem.

— T-š-š! — šņāca vecā Daune. — T-šš-š, nolādētie velni. Dakteris guļ! Ņemšu koku un jūs visus nositīšu, un nekāds dakteris jūs neizārstēs. T-š! Cēzar, liec nost savu stabuli!

«Stabuli,» Volodja dzirdēja pusmiegā. «Cēzars pūš stabuli. Re, kā!»

KUR SLĒPJAS LAIME?

Kamēr Volodja apēda savas bagātīgās brokastis, večiņa atnesa vēstuli no Varjas. Viņš sāka lasīt, kumosu košļādams, un pēkšņi biezpiena plācenītis iestrēdza rīklē, Volodja to izspļāva. Miris Provs Jakovļevičs Poluņins. Miris. Kā tas var būt? Kā? Nē, tā droši vien ir kaut kāda kļūda, kaut kāda uzvārdu sakrišana, un viss tūlīt noskaidrosies.

Nepaēdis, sandalei šļūkot nost no kājas (viņš bija aizmirsis aizsprādzēt siksniņu un vilka zoli pa zemi), Volodja skrēja uz slimnīcu. Kancelejā uz galda gulēja avīze «Unčas Strādnieks». Sečenova institūts ar dziļām sērām paziņoja, ka pēkšņā nāvē miris profesors un doktors, un izteica līdzjūtību nelaiķa ģimenei. Laikrakstā bija iespiests arī ar melnu apmali apjozts nekrologs un stipri svešāds nelaiķa fotoattēls. «Profesors P. J. Poluņins bija …» Volodja lasīja caur asarām, kas aizmigloja acis.

Ak kungs, cik svešas Provam Jakovļevičam bija šīs garlaicīgās, gaudenās, vienmulīgās rindiņas, kāds viņš, pēc nekrologa spriežot, likās birokrāts, ko gan viņš pats sacītu, ja lasītu par sevi šīs pārspīlētās, pelēcīgās, bezjēdzīgās muļķības! Un kālab tur bija tādi vārdi kā «uzmanība», «sirds siltums», «neaizmirstamais tēls», vārdi, kas

Provam Jakov|evičam vienmēr likās dāmiski, — viņš mēdza teikt: «Pasargājiet mani no dāmiskām sentimontalitātēm, ar tiem, kas mani lamā, es pats tikšu galā …»

—    Miris, — drebošām lūpām sacīja Volodja, saticis Nikolaju Jevgeņjeviču. — Poluņins miris…

—    Es zinu, — Bogoslovskis atbildēja, — šodien izlasīju avīzē.

Un, lielo roku dūrē sažņaudzis, aiz sāpēm un sirdēstiem seju saviebis, ierunājās:

—    Muļķīgi, ārkārtīgi muļķīgi! Kā viņš drīkstēja, kādas viņam bija tiesības izturēties pret sevi ar tik ciniski atklātu nevērību un, burtiski, spļaut uz savu veselību. Es viņam teicu, Prov, beidz muļķoties, ko tu ar sevi dari. Pastāvīgi tabaka, trekns ēdiens, pīrāgi, augas naktis pie rakstāmgalda, kafija, degvīns, tēja … Jūs nemaz nezināt, kā viņš pavadīja savu atvaļinājumu. Aizbrauc līdz Unčas Lielajām krācēm, nopērk tur laiviņu un viens pats laižas pa straumi uz leju. Vai jūs varat iedomāties? Viens. Es reiz redzēju no krasta, uz Rauduļa akmens stāvēdams, līcart vai neticat — auksti drebuļi pa muguru skrēja. Bet pēc tam ugunskurs, zivju zupa, tabaka, mūžīgās pārdomas, meklējumi, garīgs sasprindzinājums, cietsirdība pašam pret sevi, neiedomājams prasīgums, nepārtraukta piepūle, nevienas sekundes iekšēja miera. Liekas, ko vēl cilvēkam vajadzētu. Doktors, profesors, aicinājumi uz galvaspilsētu, bet viņš — tikai pasmejas: «Kas nu es par profesoru, krauklis, nevis profesors! Katra cilvēka vērtība, manu brālīt, atkarīga no tā, cik viņš patiesi radījis, mīnus viņa godkārība. Profesors! Bet cik daudz zinātnes vēsturē tādu cilvēku, kas savas dzīves laikā tika turēti par diletantiem un nevarēja dabūt profesūru, bet pēc viņu nāves simtiem profesoru pārtiek no tā, ka popularizē viņu domas un turklāt netalantīgi! Iedomājies — profesors!»

Brīdi klusējis, Bogoslovskis domīgi sacīja:

—    Priekš sešiem gadiem nolēma atzīmēt viņa piecdesmit gadu jubileju. Ak kungs, kādu viņš tad sacēla traci. Tā arī nekas neiznāca. «Ir nekrietni,» viņš teica, «sēdēt krēslā un klausīties pašam par sevi kapa runas. Sāks uzskaitīt manus darbus, bet man trīs ceturtdaļas muļķību, vai tad man vajadzētu no jubilāra krēsla piecelties un noturēt runu par savām kļūdām? Un kā lai man nebūtu kļūdu, ja visa medicīna ir cilvēces kļūdu vēsture?» Runa nu ar tādu cilvēku! Turklāt vēl nogāza mani uz paklāja un jautāja: «Dzīvību vai nāvi, izvēlies.» Bet tagad . ..

Viņi bridi klusēja. Nikolajs Jevgeņjevičs sāpīgi nopūtās un atkal ierunājās:

—    Milzīgs, neatgūstams zaudējums. Bez tam viņš vienmēr bija patiess un atklāts. Ne tikai pret draugiem, bet arī pats pret sevi. Dižens raksturs, viņā viss bija plašs, ar ar vērienu. Bet, kad man nācās viņam sacīt banālos vārdus, lai viņš sevi saudzē, Poluņins atbildēja: «Tā man ir interesantāk, Koļa.» Un, rau, nomira pēkšņi, vienā mirklī. Starp citu, tieši tādu nāvi viņš vēlējās. Uzreiz — bez mikstūrām, pilieniem, pulveriem un konsīlijiem …

Nikolajam Jevgeņjevičam nodrebēja zods, viņš izsaucās smalkā balsī:

—    Bet varbūt viņam taisnība? Varbūt tiešām interesantāk dzīvot tā, kā dzīvoja viņš? Varbūt viņam tā bija pareizāk? Ir tādi raksturi, kas nespēj, nevēlas un galu galā neprot sevi saudzēt. . .

Viņš alkaini pīpoja savu tievo, lēto papirosu, dziļi vilka dūmus, cieši spieda rokas — dūri pret dūri — un jautāja:

—    Kāpēc cilvēks dzīvo?

Volodja ar skumju izbrīnu paskatījās uz Nikolaju Jevgeņjeviču. «Vai tiešām šis vecais vīrs (Volodjam viņa vecumā Bogoslovskis jau likās vecs), vai tiešām šis dakteris par spīti tam, ko jau izdarījis un ko dara, vēl uzdod sev šādu jautājumu …»

—   Atbildiet — kāpēc? — Nikolajs Jevgeņjevičs dusmīgs jautāja. — Vai tiešām jūs par to neesat domājis?

—    Esmu …

—    Liekas, Koroļenko sacījis, ka cilvēks radīts laimei, — Bogoslovskis turpināja, — laimei, kā putns lidojumam. Skaisti, bet pārāk abstrakti. Šo pašu laimi saprot un sapratīs dažādi. Piemēram, Poluņins un tas mans kursa biedrs, kurš pašlaik dzīvo pa Maskavu cepuri kuldams un par kuru es laikam jums stāstīju. Kurš no viņiem laimīgāks? Vienmēr un ar visu neapmierinātais Provs Jakovļevičs vai vinta spēlmanis Dmitrijs Borisovičs? Dumpinieks un grāvējs Poluņins vai nevienam, izņemot viņu pašu, nevajadzīgu disertāciju sacerētājs Dmitrijs Borisovičs? Kur ir laime — vintā vai laiviņā, ko svaida mūsu mežonīgās krāces un ko vadīja mūsu Poluņins? Poluņina riskantajās hipotēzēs vai nevienam nekaitīgu un nevienam nevajadzīgu dogmu atgremošanā? Poluņina traģiskajā bezpalīdzības sajūtā un mēģinājumos sacelties pret šo bezpalīdzību vai padevīgajā bezpalīdzības atzīšanā, pie tam sevi ar liekām pārdomām neapgrūtinot? Bet tautai ir gudra paruna: «Dzīvs, bet nav pat miroņa vērts». Vai tur neslēpjas dziļa patiesība? Garā stiprie vēl senās Romas laikos apgalvoja, ka vislielākā nelaime — zaudēt dzīves jēgu eksistences dēļ. Kā to saprast? Droši vien var izjust īstu, pat dziļu laimi, guļot, pieņemsim, karstās smiltīs pie jūras un klausoties viļņu šalkoņā. Bet vai tādu pašu laimi neizjūt telēns, kas, asti izslējis, spriņģo pa zaļu pļavu? Gan pirmā, gan otrā ir eksistences laime, un ar šo laimi iztiek daudzi tā saucamie cilvēki, bet tādā gadījumā, atļaujiet jautāt, kāpēc tad viņi ir cilvēki — dabas valdnieki? Vīrieša un sievietes mīlestība daudzus gadsimtus tiek poētiski salīdzināta ar baložu mīlestību: dūdo kā balodīši, skūpstās kā balodīši un citas tamlīdzīgas banalitātes, nez kā sacildinātas. Bet es nevēlos, ka mani salīdzina ar balodi. Tā teikt par padzīvojušu vīrieti ir ne vien smieklīgi, bet arī ārkārtīgi muļķīgi. Un tādiem ļaudīm kā Poluņins baložu laime nav panesama. Ja tu esi cilvēks, tad tev par maz ar fizisko labsajūtu jūras krastā, par maz ar baložu mieru (bez tam ņemiet vērā, ka baloži ir diedelnieki un liekēži un tālab nez kāpēc patīk cilvēkam) — tev par maz ar visu to, tev noteikti nepieciešams traukties uz priekšu, cīnīties, iespiesties līdz šim neizdibinātās zinātnes jomās, just, ka esi vajadzīgs ne tikai sev vien un ne tikai saviem bērniem (sabiedrībai ar to nepietiek), tev nepieciešams piedalīties kopējā darbā, kopējā radošā darbā …

—    Vai laime ir cīņā?

—    Cīņā? — Nikolajs Jevgeņjevičs uz brīdi iegrima domās. — Jā, protams, cīņā. Ja mēs par cilvēku spriežam šī vārda labākajā nozīmē, par cilvēku nevis kā par patērētāju, bet kā par radītāju, tad, zināms, laime ir cīņā… Iesim, laiks operēt…

Visu vakaru Volodja strādāja ambulancē un uzņemšanas nodaļā, un, lai darīja ko darīdams, viņu nepameta viena doma: «Bet Poluņina vairs nav! Nav un nekad nebūs! Viņš ir miris, viņš nekad vairs neiesmiesies savā skaļajā basā.

neienāks platiem, spēcīgiem soļiem auditorijā un drūmi nesarauks savu augsto, vasaras raibumiem klāto pieri. Provs Jakovļevičs ir miris.»

Uz īsu brīdi uzņemšanas nodaļā ieradies, Bogoslovskis sacīja: — Turklāt apbrīnojami, ka tādām personībām kā Poluņins trūkst godkārības. Viņam nekā nav žēl, nekur viņš neraksta, neparakstās un neuzdrukā savas firmas zīmi: gatavojis tāds un tāds. Atrod jaunu simptomu un nekliedz: skatieties, ļautiņi, Poluņina simptoms. Viņam uz to nospļauties, viņam plaša daba, viņa saimniecība nepārskatāma. Bet pēc tādām personībām zinātnē noteikti kaut kas mainās uzreiz, lēcienveidīgi, — tas ir ļoti interesanti, vai ne, Vladimir Afanasjevič?

Tikai naktī Volodja izlasīja Varjas vēstuli līdz galam un nez kuro reizi nobrīnījās par savu Varvaru: kā viņa vienmēr visu saprata un nekad neteica neviena lukša, lieka vārda; par Poluņina apbedīšanu, uz kuru viņa bija aizgājusi un nolikusi «no Volodjas» puķu pušķi, viņa stāstīja bez kādas pļāpāšanas un čalošanas. «Ko gan citu es būtu varējusi darīt?» Varja jautāja. «Zināms, pie ziediem nekādu lentu nepiesēju,» Varja rakstīja, «bet, tavu pušķi nolikdama, nočukstēju: tas jums no Volodjas, no jūsu skolnieka, no Ustimenko. Bet, bez šaubām, tik klusi, ka neviens neko nedzirdēja.»

Darba kļuva ar katru dienu vairāk. Diezgan drīz Volodjas vienmēr plaši un zinātkāri atvērtās acis, viņa gatavība palīdzēt, cieņas pilnā atklātība, ar kādu viņš uzdeva jautājumus Vinogradovam, Ņinai Sergejevnai un Ksenijai Nikolajevnai, vēlēšanās nevis tikt ievērotam, bet būt kaut cik derīgam un dedzība uzzināt un uzkrāt zināšanas, ko visi praktikantā Ustimenko ātri vien ievēroja, padarīja viņu par neaizstājamu palīgu un tuvu cilvēku. Pat bargā operāciju māsa bieži sauca Volodju pie sevis, lai iemācītu viņam to īpašo veiklību, ar kuru viņa rīkojās savā sarežģītajā un ļoti atbildīgajā saimniecībā. Teorētiski viņš zināja visu, ko viņam mācīja Marija Nikolajevna, bet vienmēr priecīgi brīnījās par viņas izveicību, darba ātrumu un precizitāti.

— Skatieties, es sagatavoju komplektu, — viņa sacīja, instrumentus šķindinādama, — ielieku tos sterilizatorā, bet pati, kā redzat, laiku nezaudēdama, eju pie mazgājamā trauka un mazgāju rokas «asistēšanai pie operācijas». Sekojiet uzmanīgi, neizlaidiet neko: pienāks laiks, un jums pašam vajadzēs dresēt citus, nerauciet pieri, tieši tā — dresēt. Tālāk. Es uzvelku sterilu uzsvārci, komplektu no sterilizatora izņem sanitāre, es apsedzu to ar dvieli, komplekts jāuzliek uz instrumentu galdiņa pa kreisi… Sekojiet uzmanīgi, mācieties taupīt laiku, jūsu priekšā ir paraugs — augstākās klases māsa, kas pilnīgi cienīga strādāt kopā ar tādu ķirurgu kā Nikolajs Jevgeņjevičs …

Prozektūrā Volodja neizlaida nevienu sekciju. Kopā ar Ņinu Sergejevnu viņš brauca mājas vizītēs uz Laukmales un Strēlnieku ciematiem. Četras reizes noteica pareizu diagnozi — akūts apendicīts, nieru kolika, vējbakas un ateroma. Viņš ārstēja divus slimniekus, un vizītes laikā viņu uzslavēja Vinogradovs; to dzirdēdams, Bogoslovskis noteica «hm». Romkam Cuhņinam Volodja izgrieza rētas pie auss, tiesa — Nikolaja Jevgeņjeviča vadībā; tagad medicīnas zinātājs no piektās palātas runāja ar Volodju pieglaimīgā balsī. Ustimenko izdarīja vēl dažas sīkas operācijas, bet slimnīcā, par spīti Bogoslovska stingrajam aizliegumam, visi viņu sauca par «mūsu Volodju», par «Volodju» vai par «dakteri Volodju». Volodja izturējās cienīgi, smieklīgās situācijās pat nepasmaidīja, runāja aprauti un pēkšņi ne no šā, ne no tā sacīja:

—    Es jūs ļoti lūdzu . ..

Bet lūgt nemaz nebija vajadzīgs. Vajadzēja īsi pavēlēt. Un nevajadzēja atskatīties uz to, kam tika dota pavēle. Bet Volodja atskatījās un pat atvainojās.

Gadījās arī pārpratumi. Kādreiz sieva, kurai viņš ambulancē ārstēja mastītu, gaidīja viņu uz soliņa pie slimnīcas durvīm un, pastiepusi jaunu, tīru groziņu, teica:

—   Še, Volodja, medus kāre. Saēdies iabi dūšīgi. Tu esi gaužām labs, paldies tev, dēliņ, izārstēji mani. Te būs arī svaigi gurķīši un tomātiņi, un saldi rutkiņi. Ed vesels!

—    Kam tas domāts? — Volodja nesaprata, groziņu rokā turēdams.

—   Tev, tev, Vladimir Afanasjevič, atnesu tev par pateicību.

—   Ko jūs, Antonova, vai prātu esat zaudējusi? — pietvīkdams jautāja Ustimenko.

Sieva atmeta ar roku un ātri devās uz slitu blakus ambulancei. Volodja brītiņu pastāvēja, tad, savās izmītajās sandalēs šļūkdams, dzinās pakaļ Antonovai.

—   Kā jūs uzdrīkstaties! — viņš kliedza, pieskriedams pie ratiem. — Es neatļaušu, es jūs tiesā …

Un vēl ilgi pēc tam viņam bija kauns pašam no savām muļķīgajām klaigām un draudiem, viņš jutās neērti, atcerēdamies Anlonovas labsirdīgo, izbiedēto seju. Citreiz viltīgs vīrelis, kam bija šķība mute un iesauka Kazuslaucējs, slepeni palūdza Volodjam sešus rubļus.

—    Kādai vajadzībai? — Volodja jautāja.

—   Bet kas šodien ir? — vaicāja Kazuslaucējs.

—    Piektdiena.

—   Es tev, dārgais biedri, mūsu jaukais dakterīt, jautāju, kāda šodien vārda diena.

Par vārda dienām Volodja neko nezināja, viņam nebija laika ilgi runāt, un naudu Kazuslaucējs dabūja. Vakarā šis nolādētais kuģu piestātnes noliktavas pārzinis bija piedzēries kā maiss. Bogoslovskis izdarīja stingru aptauju, un noskaidrojās, ka vainīgais bija Volodja. Kazuslaucējs zvērēja, ka nepieciešamo naudu vārda dienas svinībām viņam iedevis dakteris Ustimenko. Volodja dabūja pamatīgu brāzienu.

—    Tu, lūdzams, piedod, — vēlāk Kazuslaucējs viņam sacīja. — Galvenais man tikpat kā ar nazi pie rīkles — saki, kas tev deva. Esmu atklāts cilvēks, cienu Nikolaju Jevgeņjeviču un vaļsirdīgi par tevi pastāstīju …

Ambulancē, vizītēs un pārsiešanas istabā Bogoslovskis mācīja Volodju:

—    Vācietis Bīrs savā laikā teicis ļoti rupji, bet pareizi: «No biežas operēšanas prāts notrulinās.» Vispirms vajag padomāt, kā cilvēku izārstēt, nevis kādu operāciju ieteikt. Operācijai jābūt kategoriski nepieciešamai.

Kādā citā reizē Bogoslovskis sacīja:

—    Paklausieties, kāpēc jūs ar slimnieku it kā apspriežaties? Saprotiet taču, slims cilvēks ir vājš, apjucis, no ciešanām noguris, viņu vajag vadīt, bet jūs rīkojat nez kādu lordu palātu.

Reiz, ievērojis, ka Volodja, paguris no karstuma un smacīgā gaisa, sēž ambulancē, uz krēsla atgāzies, Bogoslovskis iedzēla:

—    Vai esat slims?

—   Nē, Joti karsts …

—    Karsts? — cauri saules iedegumam pietvīkdams, Bogoslovskis iebrēcās. — Ejiet mājās, ja esat tā izvārījies. Ārsts nedrīkst būt kā vārīta gaļa, viņam jābūt enerģiskam un stipram cilvēkam, lai tādam būtu patīkami pakļauties. Jums jābūt morālā ziņā stipriniekam, jums jābūt leģendai, teiksmai, nevis auzu ķīselim. Slimniekam jājūt vēlēšanās atveseļoties savam lieliskajam ārstam par prieku. Jums slimnieks jāārstē ne tikai ar nazi, fizioterapiju vai mikstūrām, bet arī ar savu personību. Ejiet mājās un nāciet, kad būsiet kā cilvēks.

—    Es nevaru būt leģenda! — Volodja drūmi atbildēja. — Esmu tikai Ustimenko.

—    Izpeldieties Unčā un nāciet atpakaļ. Sapratāt?

—    Sapratu! — Volodja bija ļoti aizvainots.

Nākamajā dienā Bogoslovskis jautāja:

—    Vai evaņģēliju kādreiz esat lasījis?

—    Nē! — Volodja sabozies atbildēja.

—    Bet es, kā jau popa dēls, protams, esmu lasījis. Ari par jums tur stāv rakstīts.

—    Par mani? — brīnījās Volodja.

—    Lūkas evaņģēlijā sacīts: «Nelaime, ja visi jums tikai labu saka.» Sapratāt? Turklāt atcerieties to, ka man pašam operēt ir daudz vienkāršāk un vieglāk nekā stāvēt jums blakus ar korncangām. Tālab par maniem aizrādījumiem neapvainojieties, jo tos neteikt arī ir daudz vienkāršāk un vieglāk. Tātad nokaunieties par saviem vakardienas vārdiem, ka jūs neesat leģenda, bet Ustimenko. Es gribu, lai jūs kādreiz kļūtu par leģendu.

Bogoslovskis aizgāja. Volodja izdzēra divas glāzes dziedinošā minerālūdens un nodomāja: «Man vēl nekad nav bijis tik riebīgi kā tagad. Fakts! To pat Varjai nevar izstāstīt. Kaut gan par leģendu — to varētu.»

Naktīs Volodja lielāko tiesu dežurēja kopā ar Vinogradovu. Vecais ārsts bieži vien divpadsmitos uzklāja sev ordinatoru istabā uz dīvāna guļvietu, nomazgājās dušā un, omulīgi pukstēdams, likās gulēt. Bet Ustimenko staigāja pa palātām, uzmanīja, lai negulētu dežurējošās māsas un sanitāres, lai slimnieki pēc pusnakts nespēlētu gaitenī šahu, lai netraucētu cits citu ar vēlām sarunām. Katru nakti viņš noteikti divas trīs reizes modināja Vinogradovu:

—    Savčenko klepo!

—    Ko? — dusmīgi jautāja Vinogradovs.

—          Savčenko trešajā palātā klepo. Viņu vakar operēja, baidos, ka …

Vinogradovs padevīgi apģērbās un žāvādamies un stenēdams gāja uz trešo palātu. Savčenko vairs neklepoja, bija aizmidzis. Vinogradovs palika stāvam gaitenī, sataisīja satrauktu seju, klausījās.

—    Ko jūs? — jautāja apjukušais Volodja.

—    Klausos.

—    Ko, Konstantin Ivanovič?

—    Vai kāds nenošķaudīsies!

Volodja šķībi un žēli pasmaidīja.

—          Ja šķaudīs, tūlīt mani pamodiniet, — Vinogradovs sacīja aiziedams. — Es atnākšu un pateikšu — uz veselību! Tas taču nepieciešams, vai ne?

—          He-he! — māksloti iesmējās Volodja, pats sevi nicinādams par šo muļķīgo ķiķināšanu. Bet ko lai viņš iesāk ar savu nolādēto pienākuma apziņu!

Ceturto reizi dežurējot, Vinogradovs aizliedza Ustimenko sevi modināt. Modināt drīkstēja tikai ar māsas Angelinas Modestovnas — pavecas, klusas gardegunes atļauju.

—           Es, mīļais, esmu vārgs cilvēks, man katrā ziņā nepieciešams izgulēties, — Vinogradovs sacīja. — Piedodiet, bet es nupat saskaitīju — vienpadsmit reizes jūs mani uzmodinājāt gluži velti. , .

—    Bet ja nu … — iesāka Volodja.

—          Ejiet pie velna! — Vinogradovs deva laipnu padomu. — Man drīz būs sešdesmit gadu, vai jūs to saprotat?

Un viņš omulīgi rīkojās uz naktsguļu smiedamies, kaut ko pie sevis rūkdams, tāds kā pieredzējis un gudrs lācis. Pēc tam apgūlies tīksmi, gari nožāvājās un teica:

—           Es zinu, ko jūs tagad domājat: droši vien nosodāt mani. Bet es jums, jaunekli, dodu padomu — nevajag. Mēs, vecie ārsti, neesam slikti ļaudis, lielāko tiesu godīgi, krietni un daudz pieredzējuši. Daudz, oh, cik daudz …

Volodja klusēdams klausījās.

—    Carisma gados, ko jūs par laimi neesat pieredzējis, mums visiem klājās ārkārtīgi grūti, it sevišķi tiem, kam bija savas idejas un domas. Jaunos praktiķus, kam piederēja sava ekipāža un kas vēlējās iedzīvoties, es, protams, pie šīm aprindām nepieskaitu. Es, dārgais, līdz revolūcijai jau vairāk nekā desmit gadu biju zemstē nostrādājis un labi pazinu lauku dzīvi. Jūs tagad uz mani skatāties un domājat: ir gan egoists tas Konstantīns Ivanovičs, par sevi vien domā, sevi vien saudzē. Jāsaudzē ir, vecums jau klat. Gribas vēl papriecāties, pa mauriņu pastaigāt, gribas padzīvot tā, kā dzīvoju tagad, — mani ciena, ar mani rēķinās, es mūsu pusē neesmu visnotaļ pats pēdējais cilvēks un, ja labi padomā, ne bez iemesla! Esmu diezgan strādājis, savu maizi par velti neēdu, un visi to labi zina. Bet agrāk, mans dārgais jaunekli, mūsu dienests bija briesmu pilns. Sešdesmit septiņi procenti zemstes ārstu mira no lipīgām slimībām. Sešdesmit septiņi! Skaitlis tā nekas. Un mēs, zinādami, kas mūs sagaida, tomēr braucām uz sādžu, uz nomali un strādājām, sevi netaupīdami. Un nomale toreiz bija tāda, kādu tagad neatrast, tagad nav vairs tādas, izskausta. Bet kādos apstākļos tolaik bija jāstrādā? Profesors Sikorskis aprēķinājis, ka vairāk nekā desmit procentu no visiem zemstes ārstiem izdarījuši pašnāvību. Vairāk nekā desmit procentu! Kas iznāk? No simt mirušajiem sešdesmit septiņi mira, inficējušies no slimniekiem, bet desmit izdarīja pašnāvību. Redziet, kada krievu dzīves aina! Nomācoša, saudzīgi izsakoties. Esmu noguris, mīļais jaunekli, tāpēc, ja vien ir iespēja, gribas pagulēt. Nenosodāt?

—   Es nemaz nenosodu.

—    Melojat, nosodāt. Bet tā jau ir jaunības daļa — visus nosodīt un tiesāt. Taču mēs neesam no tādiem večiem. Mēs savu dzīvi nodzīvojām tā, ka nekā sevišķa nav, ko jūsu priekšā nožēlot. Sapratāt, kundziņ? Dievs ar jums!

Volodja klusītēm izgāja no ordinatoru istabas, uzkāpa pa vītņu kāpnēm, atsēdās uz soliņa solārijā, kas bija ierīkots uz «aeroplāna» plakanā jumta. Tālajās, bezgala augstajās, pilnīgi melnajās debesīs silti un satraukti mirgoja zvaigznes. Varbūt tās redzēja arī tēvs tur Spānijā un Varja pilsētā, un krustmāte Aglaja kaut kur kāda

ciema kolhoznieku namā, un Gaņičevs, un Pičs, un Rodions Mefodijevičs uz sava kuģa komandtiltiņa …

Cieši ar rokām ceļgalu aptvēris, viņš atmeta galvu un ilgi sēdēja viens vasaras nakts klusumā. Viņa sirds pukstēja rāmi un mierīgi, prāts bija neparasti možs, domas asas, skaidras un laimīgas. «Cilvēki ir lieliski,» Volodja domāja, «lieliskāki par visu. Kas par to, ka Zeņka Stepanovs tāds neģēlis. Un pie velna ar Dodiku un Valentinu Andrejevnu. Tauta jau nesastāv no viņiem. Tauta nav tāda. Tauta — tā ir Bobiševs un Vinogradovs, Bogoslovskis un viņa sieva, tēvocis Petja un drošsirdīgais izmeklētājs, tēvs un Varja, Gaņičevs un nelaiķis Poluņins. Ļoti svarīgi būt nepieciešamam, vajadzīgam, tādam, bez kura cilvēki — labi cilvēki nevar iztikt. Bet viss pārējais — nieki!»

No šejienes, no augšas, viņš izdzirda pie vārtiem zvanu — uzņemšanas nodaļā ieveda slimnieku. Droši vien — steidzama operācija. Ordinatoru istabā iedegas gaisma — tātad Angelina Modestovna uzmodinājusi Vinogradovu. Un tūlīt kļuva gaiši lielie operācijas zāles logu kvadrāti.

—   Grūts gadījums! — Vinogradovs sacīja, rokas mazgādams.

Par spīti bezcerīgajam stāvoklim Konstantīns Ivanovičs tomēr sāka cīņu. Ko visu viņi nedarīja šajās divās stundās! Vinogradova uzsvārcis kļuva slapjš no sviedriem, Angelina Modestovna divreiz sterilizēja instrumentus. Arī Volodjas ar masku aizsietā seja bija vienos sviedros. Bet viņi neko nespēja palīdzēt. Viņi tikai drusku attalināja pēdējo brīdi, taču uzvarēja nāve. Sis skaistais cilvēks ar augsto, tīro pieri, ar plato, lēnām nobālošo torsu, ar spēcīgo, stingri sakniebto muti, ar muskuļainajām rokām nomira uz operāciju galda.

—   Viss? — Vinogradovs jautāja.

—    Viss, — Volodja sacīja un nolika mirušā atdziestošo roku uz galda blakus viņa torsam kā nedzīvu lietu.

Konstantins Ivanovičs norāva no mutes masku.

—    Velns ar ārā, — viņš sacīja, vēl aizvien ar elpas trūkumu cīnīdamies. — Četras lodes un pie tam tādās vietās. Bet bija varens cilvēks …

Viņš ar nožēlu paskatījās nekustīgajā sejā un devās uz

durvīm. Soņa iepilināja viņam baldriānu ar maijpuķīti. Vinogradovs izdzēra pilienus kā degvīnu, nosēcās un dusmīgi norūca:

—           Kaut kas traks. Šaut uz veselu, jaunu cilvēku, ko? Viņš vēl gadus piecdesmit varētu dzīvot cepuri kuldams …

—          Kā tas varēja notikt? — Volodja pēc brītiņa jautāja, jau ordinatoru istabā iegājis.

—           Viņa nemīlēja savu vīru, bet mīlēja šo puisi, — sacīja Konstantins Ivanovičs. — Bet vīrs mīlēja savu sievu un nogalināja sāncensi…

Vinogradovs nopūtās un plaši atvēra logu. Līdz Volodjam atlidoja aizturēts kunksts.

—           Tā ir viņa, — Vinogradovs sacīja. — Ejiet, Vladimir Afanasjevič, palīdziet. Viņai ir slikti.

Volodja piegāja pie soliņa. Tur jau rīkojās Angelina Modestovna un Soņa.

—          Mans dievs, mans dievs, — Volodja izdzirda zemu, sirdi plosošu balsi. — Mans dievs, mans dievs, kāpēc? Kāpēc gan? Laidiet mani, tūlīt laidiet.. .

—    Laidiet! — Volodja pavēlēja.

Viņš pats palīdzēja sievietei aiziet līdz palātai, kurā bija novietots mirušais. Pie sliekšņa viņa nokrita uz ceļiem un rāpoja pie viņa, pie sava mīļotā cilvēka, rokas uz priekšu izstiepusi un čukstēdama:

—    Piedod, piedod, piedod, piedod, piedod …

Pēc tam viņa klusītēm sauca:

—    Igor!

Un vel klusāk:

—    Igor!

Visa viņas seja trīsēja, kad viņa paskatījās uz Volodju.

—    Neko nevar darīt? Itin neko?

Viņš klusēja. Mirušā seja bija kļuvusi pavisam bāla. Un tikai nakts vējš tikko manāmi plivināja viņa rudos, it kā dzīvos matus.

—           Jūs viņu te noslepkavojāt, nelieši! — sieviete sacīja. — Es atvedu viņu dzīvu. Jūs viņu nogalinājāt, maitas! Tu sivēn, tu zeņķi, kā tu drīkstēji pie viņa mācīties? Kā? Mācīties pie nevarīga cilvēka? Atbildi!

—          Kā jums nav kauna! — Volodja sacīja. — Kā jūs varat…

Angelina Modestovna, Soņa un sanitārs Ņefedovs aizstājās Volodjam priekšā. Citādi viņa droši vien būtu saskrāpējusi Volodjam seju.

—   Ejiet projām, — pavēlēja Soņa. — Ejiet projām, Vladimir Afanasjevič, jums nav ar viņu ko izskaidroties …

Un viņš aizgāja nomākts, nomocījies, nelaimīgs. Atvēris ordinatoru istabas durvis, Volodja saklausīja Vinogradova vienmērīgo elpu un izgāja slimnīcas dārzā. Bet arī tur varēja dzirdēt, kā kliedza šī sieviete:

—   Slepkavas! Nolādētie slepkavas! Tikai jūs, jūs, jūs!

Pat sapnī Volodja redzēja viņas seju — pārgrieztu,

naida pārņemtu, ar putām uz lūpām. Kāpēc viņa tā neieredzēja ārstus? Vai viņi varēja atdzīvināt mironi? Vai viņi varēja izdarīt brīnumu?

Nākamajā dienā viņam bija jābrauc projām. Bogoslovskis uzrakstīja un aizzīmogoja vēstuli, ko Volodjam iesniegt institūtā, un pavadīja savu praktikantu uz kuģu piestātni. Bija mitrs, smidzināja lietus, zemi, netīri pelēki mākoņi slīdēja gar Pētera un Pāvila katedrāles kupoliem. Tāpat kā tajā dienā, kad Volodja atbrauca, Nikolajs Jevgeņjevičs visu laiku sasveicinājās un, savas gudrās tatāra acis piemiedzis, runāja:

—    Nepiegrieziet tam vērību. Nesen «Izvestijā» lasīju, ka Ribinskā ārsts Nikojskis ne tikai izlamāts, bet sakropļots. Ivanovovozņesenskā kāds Feoktistovs aplējis ar slāpekļskābi ārstu Vihmani. Ārste Narcisova likusi gandrīz nosista. Sveicināti, Sergej Semjonovič! Kalugā trīs morfinisti sarīkojuši slimnīcā grautiņu. Labdien, labdien, Aleksej Petrovič! Bet saprotiet, Vladimir Afanasjevič, ka šādu atgadījumu mums tagad daudz mazāk nekā pirms revolūcijas. Astoņreiz mazāk. Saprotat? Paies vēl daži gadi, un tas tiks pilnīgi un uz visiem laikiem aizmirsts, izzudīs kā ļauns, riebīgs murgs.

Viņš paspieda Volodjam roku un gāja uz saviem ratiem, kūkumu uzmetis, mugurā vecs lietusmētelis, galvā naģene ar pogu. Tad pēkšņi pagriezās atpakaļ, izaicinoši paskatījās uz Ustimenko un jautāja:

—    Paklausieties, Vladimir Afanasjevič, var gadīties, ka es došos no šejienes projām uz ļoti tālām zemēm. Tas nenotiks ne šodien, ne rīt. Vai negribat braukt līdzi?

—    Bet kā tad Melnkrauja?

—    Paliks, kur bijusi, — iesmiedamies atbildēja Bogoslovskis. — Seit, es jums teikšu atklāti, tālāk nav kurp iet. Bet man patīk cīnīties, pārvarēt grūtības, plēsties, sākt visu no paša gala. Nu — vai brauksiet?

—    Braukšu! — noteikti un stingri, pateicīgi un priecīgi sacīja Volodja. — Un vispār piedodiet man, un paldies jums.

—    Tikai pagaidām lai tas paliek noslēpums! — Bogoslovskis sacīja. — Bet tas būs interesants pasākums, ļoti interesants! Ja dievs būs vēlējis, dabūsim kārtīgi pamocīties.

Tagad viņš aizgāja pavisam. Un bija patīkami noskatīties, cik veikli, jauneklīgi un mundri viņš paņem grožus, piebiksta Pelēcim ar pātagu un neatskatīdamies, kā vienmēr savās domās iegrimis, brauc atpakaļ uz slimnīcu.

«Uz redzēšanos, dārgais cilvēk!» Volodja nodomāja, skumji skatīdamies uz to pusi, kur bija aizbraukuši rati. «Uz redzēšanos, labais cilvēk! Paldies jums visiem par visu! Un ari par pēdējiem vārdiem. Varbūt es neesmu gluži zemē metams, ja viņš mani aicināja doties līdzi tāda grūtā uzdevumā. Un ir taču ļoti svarīgi uzzināt, ka citi tevi netur par galīgu nejēgu!»

Desmitā nodaļa DODIKS UN VIIŅJA LAULENE

Bija pagājis ne vairāk par pusotra mēneša, bet viņš bija tā pārvērties, ka Varvara iesaucās «ai Volodja» tikai tad, kad Ustimenko, šis garais, plecīgais, ar melniem bārdas rugājiem apaugušais vīrietis saburzītā brezenta lietusmēteli, cietos zābakos, kailu galvu, jau labu brīdi bija nostāvējis viņas priekšā.

—    Ai Volodja! — Varvara sacīja laimīga un pārsteigta.

Vēl vienmēr smidzināja lietus, rudens bija agrs un

drēgns. Varjas seju klāja lāsītes, Volodjas garās skropstas, lietusmētelis un kailā galva — viss bija gluži slapjš. Ak dievs, cik viņš milzīgs — šis Volodja.

—    Grāmatas salijušas, pie velna! — Volodja sacīja.

—          Nu sveiks! — iesaucās Varja, pagrūzdama sāņus grāmatu sainīti. Šis sainītis traucēja viņai apskaut Volodjas plecus, pievilkt viņu sev klāt un noskūpstīt. Bet viņa vienmēr rīkojās pēc sava prāta un noskūpstīja Volodju.

—          Tu smaržo pēc slimnīcas! — Varja sacīja. — Pēc tavām vēstulēm spriežot, tu tagad esi īsts ārsts, vai ne? Nesmaidi tik augstprātīgi, atbildi…

—           Ko lai atbild? — Volodja jautāja. — Esmu normāls diletants, nekas vairāk. Katrā ziņā — pie manis ārstēties neieteicu.

—    Bet Jevgeņijs atgriezās ļoti pašapzinīgs . ..

Viņi kāpa augšā pa kuģu piestātnes lēzenajām kāpnēm.

Lietus vēl aizvien smidzināja, gar ceļu tecēja duļķaini strautiņi. Varvara runāja bez pārtraukuma, Volodja skatījās uz viņu un brīnījās, senāk viņa nebija tik pļāpīga. Varbūt kaut kas noticis?

—           Vai no turienes sen nav bijušas vēstules? — Volodja jautāja.

—          No turienes? Nē! — viņa sacīja. — Nav nevienas, sen nav bijis. Vai tu lasīji vakardienas avīzi? Kā šī lieliskā brigāde forsējusi Ebro. Tēlmaņa baterija .,.

—    Ko tu tā tarkšķi? — Volodja jautāja.

Varvara soļoja, no viņa novērsusies. Volodja cieši saņēma viņu aiz pleca un pagrieza pret sevi. Protams, viņa raudaja.

—    Vai viņš ievainots? — Volodja jautāja.

—          Nē, — stingri sacīja Varja. — Tavs tēvs nav ievainots, bet manējais — dzīvs.

Viņš nepievērsa uzmanību šai savādajai frāzei.

—          Tad nav ko pinkšķēt! — Volodja bargi noteica. — Tu bez manis esi izlaidusies …

—   Jā, — Varvara piekrita. — Nervi netur .,.

—    Kas tev par nerviem, meitenīt. Taisni jāsmejas …

Viņi pagaidām gāja pie Stepanoviem, krustmāte Aglaja

bija teikusi, ka tikai rīt atgriezīšoties no Tišinskas rajona. Jevgeņijs vāļājas pa dīvānu, arī viņš bija pārbraucis no praķses. Bet garastāvoklis viņam bija nomākts.

—           Es degu zilām ugunīm! — viņš sacīja, kad Varja bija izgājusi. — Un nav neviena, kam padomu paprasīt. Muļķīga situācija. Saproti, viņa man patīk gan kā biedrs, gan kā sieviete, tomēr precēties — tā ir tāda lieta, kas labi jāapdomā. Bet viņai tēvs dekāns, ja viņa kaut ko izpļāpās, tad man, nabaga zēnam, beigas …

Volodja klausījās sadrūmis.

—          Tādās lietās es neesmu nekāds padomdevējs, — viņš, brītiņu klusējis, sacīja. — Bet vispār tu esi rīkojies nekrietni.

—          Atradies svētais! Pagaidi vien — gan mana māšele tavas svētulības dēļ uzliks tev ragus, tad tu kodīsi pirkstos. Fizioloģija paliek fizioloģija.

Volodja gribēja dusmoties, bet nespēja. «Tas ir tāpat kā piedzimt par gaišmati vai bruneti,» viņš nodomāja. «Cilvēks taču nav vainīgs, ka viņam tumši mati. Tā arī 7.eņka, — nekas nelīdz pret šo kailo, trulo egoismu, pret šo banālismu, pret šīm dzīves patiesībām, kurām viņš nešaubīgi tic.»

Uz apaja galdiņa, lai visi atnācēji redzētu, gulēja atsauksmes par J. R. Stepanova lektora darbību. Volodja pāršķirstīja dažāda izmēra izziņas — visas zīmogotas, dažas bija rakstītas uz otrā pusē apdrukātām blankām, citas uz skolas burtnīcu vai uz bloknota lapām. 2eņas lekcijas tika ļoti slavētas, viņš bija lasījis gan par vēža profilaksi, gan par personisko higiēnu, gan par anaerobām infekcijām, gan par cīņu ar rozi, gan par bērnu norūdīšanu.

«Biedra lektora minētās optimistiskās perspektīvas …» Volodja lasīja vienā no atsauksmēm.

—          Visā visumā — katru dienu pa lekcijai? — Volodja jautāja.

—           Nemaz nebrīnies, bija arī pa divām. Vai tu maz zini, kā padomju ļaudis pēc zinātnes izslāpuši? … Esmu, mīļais, nomocījies kā suns.

—    Bet ko tu darīji slimnīcā?

—          Tā! — Jevgeņijs nenoteikti noņurdēja. — Nodarbības ar jaunāko medicīnas personālu, pārrunas ar slimniekiem palātās, citi sabiedriski pasākumi…

—    Tātad nostrādāji savu praksi kā mutes bajārs!

Apbrīnojami, kā Jevgeņijs prata neapvainoties un visu

nepatīkamo laist gar ausīm!

—          Puisīt, puisīt, — viņš tikai noteica, — tu, mans gaišumiņ, nezini, kas ir dzīve.

No pagalma, priecīgi ķepas klaudzinādams, ieskrēja Krancis, kas bija Varvaras maizē krietni apvēlies; spalva viņam tagad laistījās, acis valgi spīdē ja.

—    Erns! — Varvara sacīja. — Neaiztiec! Guli, Ernsl

Bijušais trīskrāsainais Krancis nogūlās, tad atnesa Var-

jas kurpi, pēc tam pēc pavēles rēja. «Vēl gluži meitene!» Volodja domāja, skatīdamies uz Varvaru ar pārākuma apziņas pilnu veca vīra skatienu.

—           U-u, mans labais! — Varja sacīja Krancim. — Es tevi tūlīt apēdīšu! — Un viņa patiesi iekoda Krancim ausī.

—    Trako māja! — Jevgeņijs žēlojās.

Staigādams pa istabu un kurpes pa zemi vilkdams, viņš slavēja profesoru Zovtjaku. Pēc viņa vārdiem iznāca, ka Genadijs Tarasovičs ir «lādzīgs večuks», «simpātisks večuks», «gudrs večuks», «mūsu večuks». Turklāt izrādījās, ka Volodja noskaņojis kursu pret Zovtjaku. Jāciena vecums, dzīves pieredze, sirmgalvja labā un atsaucīgā sirds.

—    Kad tu ar viņu tā sadraudzējies? — Volodja jautāja.

—          Viņam tur Zaijmiščā ir vasarnīca, — Jevgeņijs atbildēja. — Mēs ar viņu braucām makšķerēt zivis un vispār labi sapratāmies.

—    Turpini vien tādā pašā garā! — Volodja iesmējās.

—   Jūs viens ar otru ļoti saderat.

—    Muļķības!

—          Kāpēc muļķības? Redzēsi — viņš sāks tevi izcelt. Iraidas tēvam tas neērti, bet Genadijam Tarasovičam vajag kādu, uz kā balstīties. Arī Mišu Šervudu sev piebiedrosiet — viņš gan nav tev pārinieks — pārāk gudrs . ..

Žeņķa smieklīgi kā zaķis noraustīja degunu un ar savu neatvairāmo atklātību atzinās:

—           Kāpēc ne! Tā, starp citu, ir ideja! Šervuds ir spējīgs puisis, pat talantīgs, Tarasičs uz viņu var droši balstīties …

No tirgus atnāca vectēvs Mefodijs un plaši stāstīja par cenām un par to, ka, lien kaut no ādas ārā, nevar dabūt teļa aknas. Burkānu vairāk, nekā vajag, bet kāda velna pēc viņam burkāni?

—          Vai mēs kādi zaķi, vai? — vectēvs Mefodijs dusmojās. — Re, soma pilna, bet akniņu nav nevienā novietnē, nevienā vezumā.

—          Dārgais vectētiņ, — Jevgeņijs sacīja. — Vai pirms revolūcijas tu, zemnieks būdams, bieži ēdi gaļu? Droši vien uz ziemsvētkiem un lieldienām . ..

Vectēvs apjuka.

—          Nu redzi, — Žeņa pamācīgi sacīja. — Mums, protams, ir trūkumi, ir neapmierinātas vajadzības, sevišķi tirdzniecībā, bet tālab visu nopelt — tas neiet… Tirgus tenkas — mietpilsonība, sīkmanība …

—    Es taču akniņas gribēju jums, — Mefodijs sacīja.

—    Ne jau sev. Kas tad man? Varvarai vienmēr aknas dikti garšo …

—          Liec vectēvu mierā, — Varja sacīja. — Ko tu viņam piesienies?

Viņa sūdzējās Volodjam:

—    Kā vakar atgriezās, tā visu laiku mūs māca.

Var ja atsēdās blakus Volodjam, paņēma viņa roku ieskatījās acīs.

—           Saproti, — Varja sacīja, — šodien ir mammas Dodika dzimšanas diena. Tas ir muļķīgi, bet viņi apvainosies, ja mēs neaiziesim. Esam jau iepriekš ielūgti un tā tālāk. Tev jānāk mums līdzi.

—           Jā, jā, — Jevgeņijs labsirdīgi piekrita. — Pārcietīsim to visi kopā. Ēšana tur vienmēr tā nekas, protams, garlaicīgi, bet mutere paliek mutere, ko lai dara. Nomazgājies, pārģērbies, un aizkāpsim. Mēs kā nekā esam jaunatne, dzīves ziedi, vajag izdaiļot viņu mietpilsonisko sabiedrību …

—          Tavs koferis ir gaitenī pie vannas istabas, — Varja sacīja.

Žeņķa cieši aizvēra aiz Volodjas durvis.

—    Vai tu viņam neko neteiksi?

—    Nē, es nevaru!

—    Varbūt pateikt man?

—          Nemaisies. Neviens cits to nevar pateikt, izņemot tēvu.

—    Bet ja tu visu laiku pinkšķēsi …

—   Tā nav tava darīšana!

Jevgeņijs paraustīja plecus.

—           Katrā ziņā nepieciešams, lai Volodja vairāk būtu pie mums, — viņš deva padomu. — Cilvēkos ir vieglāk. Bet fakts kā tāds — krist cīņā ar fašistiem, pie tam vēl tā kā Afanasijs Petrovičs …

—    Klusē!

Volodja izņēma no kofera pāri tīras veļas, ko bija izmazgājusi un salāpījusi vēl vecā Daune, aizzīmogotu bandroli, zeķes, kaklasaiti, ko tā arī nebija nācies uzsiet prakses laikā, un pelēku kreklu — tā saucamo «nāvi mazgātājām». Ar skumjām viņš paskatījās uz grāmatu saini, kas bija pārsiets ar virvīti. Melnkraujā viņš nebija izlasījis ne rindas.

Žeņķa iznāca gaitenī, ieraudzīja aizzīmogoto bandroli un sacīja:

—           Oho! Varu iedomāties, kas tur rakstīts. Attaisīsim uzmanīgi, tu varēsi teikt, ka zīmogi paši salūzuši. Izlasīsim, traki interesanti!

—    Noliec, kur paņēmi! — Volodja pavēlēja.

—    Tu esi tomēr pamatīgi ar slimnīcas smaku piesūcies, — Jevgeņijs sacīja. — Un nopircis neesi itin neko! Bet es turienes lauku veikalā dabūju zem letes lielisku drēbi uzvalkam. Sarīkoju tur pasākumu — nolasīju lekciju, protams, bez maksas, tēma: «Laulības higiēna», izklāstīju labi pikanti, un viss kārtībā. Piektais kurss, jāapģērbjas solīdāk…

Volodja pacietīgi klusēja: viņš nolēma vairs ar Jevgeņiju nepīties. Tik un tā — vārdi atsitas kā pret sienu …

Vannas istabā Volodja noskuvās, atgrieza dušu un nesteigdamies ar labpatiku mazgājās, tāpat kā tēvs. Viņš Volodjam bija iemācījis sakult ar sūkli putas, mazgāties «mazā» un «lielā» ūdenī, noskaloties vienu un otru reizi, pārbaudīt matu tīrību pēc gurkstēšanas. Kādreiz senāk viņi bija kopā gājuši uz pirti un tur ilgi ņēmušies: aiz labsajūtas sēkdami, pērušies uz lāvas, dzēruši kvasu un sākuši atkal visu no gala. Droši vien arī Spānijā tēvs būs sameklējis pirti. Tādu no marmora, ar kariatīdiem un sārtiem, spārnainiem amoriem …

—    Vai tu vēl ilgi mazgāsies? — Jevgeņijs jautāja.

Varja sasēja Volodjam kaklasaiti — viņš tādās lietās

bija pilnīgs nemākulis — un saglauda matus ar suku. Jevgeņijs uzšļāca sev no pulverizatora odekolonu, Volodja pasniedza Varjai lietusmēteli.

—    Mēs pusdienas mājā neēdīsim! — sauca Zeņa.

—    Raudāt neiešu, — vectēvs atbildēja no virtuves, čaukstinādams žurnāla «Ogoņok» lapas. Viņam Joti patika skatīties bildes. — Interesanti, kā jūs tur pacienās. Vakar redzēju viņu Paņku tirgū: šī saka — iedeva nieka naudu, bet grib, lai uztaisu pusdienas veselai rotai. ..

Iraida un dažas Volodjam svešas izkrāsojušās sievietes jau sēdēja aukstajā un drēgnajā Valentinas Andrejevnas terasē. Iraida lika uz galdauta dzeltenas ozola un kjavu lapas — zem katriem galda rīkiem un zem katras degvīna glāzītes vajadzēja būt tādai «dzīvai» salvetei.

—    A, lauku ārsts atbraucis, — sacīja Valentina Andrejevna un pastiepa roku skūpstam, bet Volodja roku neskūpstīja, tikai stingri pakratīja. — Kā veicās? Vai visu ko ārstējāt?

—   Jā, visu! — Volodja atbildēja rupjā balsi.

Dodika vēl nebija, viņš bija aizņemts kaut kādās motosacīkstēs. Pagalmā, pie ķēdes piesiets, kvankšķēja Dodika medību suns. Valentinas Andrejevnas draudzene Lusi Mihailovna, uzacis uz augšu saraukusi, runāja:

—    Ak dārgā, lūdzu, nestrīdieties ar mani, priekšlaicīgas grumbas — tās ir jūsu nevērības sekas pret sevi. Piemēram, smiekli. Paskatieties, kā es smejos. Noapaļoju mutes dobumu un smejos hu-hu-hu, — Lusi Mihailovna parādīja. — Smiešanās akla laikā muskuļu sistēma neatslābst…

Volodja skatījās uz Lusi Mihailovnu, acis ieplētis. Varja viņam viegli iebikstīja sānos.

Jevgeņijs staigāja pa verandu, pīpoja papirosu un dusmīgi sarunājās ar Iraidu. Bet nekaunīgais, resnais punduris Makavejenko, kā parasti, stāstīja izkrāsotajām viešņām savas anekdotes un zviedza pats pirmais.

Atnāca vēl kāds Volodjam nepazīstams vīrs un sieva. Viņam bija lauvas seja, bet viņa tik skaļi čaukstināja savu zīda tērpu, it kā visu laiku nikni čukstētu.

—    Kas tie tādi? — gribējās zināt Volodjam.

—    Tā ir mūsu pilsētas ievērojamākā šuvēja, — Varja paskaidroja. — Viņu sauc tāpat kā pirms revolūcijas — Ļisa kundze. Bet tas ir viņas vīrs, viņa ņem vīru sev līdzi ciemos.

—    Zinātne ir pierādījusi, — turpināja dzeltenīgā un savītusi Lusi Mihailovna, — ka priekšlaicīgas grumbas rodas arī no nepareiza sejas daļas stāvokļa miega procesa laikā. Ja sevi arī miegā kontrolē, tad var izbēgt no priekšlaicīgas novīšanas . ..

Viņa pamanīja sev pievērsto Volodjas ciešo skatienu un, «mutes dobumu noapaļojusi», pasmaidīja:

—    Vai nav tiesa, jaunais dakter?

—    Nezinu, mēs par to neesam mācījušies, — Volodja sacīja nekaunīgā balsī, — un kā var kontrolēt sevi miegā?

—    Hu-hu-hu! — Lusi Mihailovna iesmējās. — Pat ļoti viegli. Vispār, biedri, mēs pārāk maz vērības piegriežam pašmasāžai, tas ir, grumbu, krunku un ļenganas muskulatūras izdauzīšanai.

—   Man tūlīt būs jāvemj! — Varja pačukstēja Volodjam. — Cik briesmīgi viņa runā par šo izdauzīšanu …

Bet Lusi Mihailovna nebija apturama.

—    Pašmasāža ir mans jājamais zirdziņš, mana alfa un omega, mana pēdējā mīlestība, — viņa runāja. — Tātad ar labo roku vajag izdauzīt grumbas labajā sejas pusē, bet ar kreiso — kreisajā. Ļenganos audus zem acīm izdauza ar pirkstu galiem. Kas attiecas uz zemzoda krokām un maisiņiem, tad ar tiem jācīnās, dauzot ar delnas mugurpusi…

Pelageja ienesa ļoti daudz salātu — no kartupeļiem, burkāniem, sarkanajām bietītēm, zaļām lapām un lokiem, — visi tie bija sakrauti skaistās vāzēs. Maziņais, nekaunīgais Makavejenko sacīja, gaisu ostīdams:

—          Jaunlaulātiem vienmēr saknes! Zaļbarība! Gan veselīgi, gan lēti, gan gaumīgi. Tikai es jau brīdināju: man garšo gaļa!

Ar automobili atbrauca Dodiks un uzgrieza patafonu, kam vāka iekšpusē bija suņa attēls.

Rokas jums kā vīraks smaržīgas, Bet zem skropstām skumjas dus, Un jūs nevaldzina vairs nekas…

—    Paklausieties, — Jevgeņijs paklusu sacīja Dodikam,

—    tā taču ir cūcība, patafonu jūs esat mums vienkārši nospēris. Kamēr es biju praksē, jūs ieradāties pie vectēva…

—   Ak, liecieties mierā, sīkstuli! — Dodiks sacīja.

Viņš bija noskuvies, nopūderējies, ar taisnu angļu pīpi

zobos, ar bedrīti zodā, tik tīrs un kārtīgs, ka varēja ienākt prātā — vai tikai viņš nav starptautisks zaglis.

Ciemiņi dzēra degvīnu, madeiru, portvīnu, alu un šartrēzi. Valentina Andrejevna spieda pirkstu galus pie deniņiem un sūdzējās Jevgeņijam:

—          Vai tiešām zinātne nevar uzveikt parastu migrēnu? Trešo dienu jāmokās! Trešo dienu!

Zvērinātā advokāta Gogoļeva laulene arī vienmēr sūdzējās par migrēnu un spieda pirkstus pie deniņiem.

—    Iedzer degvīnu, mamma, — Jevgeņijs sacīja.

—    Asinsvadi paplašināsies, un migrēna pāries.

—          Vai tiešām? — acis ieplētusi, jautāja Valentina Andrejevna.

Viņa dzēra gan degvīnu, gan alu, gan madeiru.

—           Ak nē, nē, ko jūs, — otrā galda galā runāja Lusi Mihailovna. — Vajag atšķirt taukainas sejas kopšanu no sausas sejas kopšanas. Tas ir — elementāri. Tāpat kā ziest piņņainu seju ar krēmiem un ziedēm ir pilnīga tumsonība …

—    Volodja, neizvalbi tā acis! — žēli lūdza Varvara.

—   Labāk neklausies. Neko nevajag īpaši pasvītrot…

—    Es nemaz nepasvītroju, — Volodja sacīja.

—    Nē, pasvītro gan! — Varvara iesaucās. — Iedzer drusku degvīnu.

—    Tas ir vienkārši smieklīgi, — Dodiks sacīja, sēdēdams galda galā, ar pudelēm un puķu pušķiem apkrauts.

—    Vienkārši smieklīgi. Sacīkšu braucējs lietus laikā nevar neņemt vērā …

—    Urā! — ierēcās nekaunīgais Makavejenko. — Liekas, es atradu salātos vērša gaļas cīpslu. Bet Lisa kundzei, starp citu, ir speciāla apkalpošana un speciāli ēdieni. Viņai pasniedz cāļa gaļas salātus. Urā, viesmīlīgajiem jaunlaulātiem!

Ļisa kundze iesita Makavejenko pa roku, bet pats lauvai līdzīgais Ļiss pielēja sev pilnu tējas glāzi ar lipīgu liķieri.

—    Sakiet; Ļisa kundze, — vai tiesa, ka modelis «figaro» atkal būšot modē? — Iraida jautāja.

—   Viss, bērniņ, atkarīgs no lietišķiem apsvērumiem, — Ļisa kundze atbildēja.

—    Bravo, bravo! — sasita plaukstas Valentina Andrejevna. — Tiešām, viss atkarīgs no lietišķiem apsvērumiem. Bet tagad mēs dzersim! Mums ir svētki! Ģimenes svētki!

Valentina Andrejevna bija laimīga: vīns viņai iesita galvā, galds likās gluži tāds kā senāk zvērinātajam advokātam Gogoļevam, apkārt ēda un dzēra pieklājīgi cilvēki, neviens nerunāja par kuģiem, par lielgabaliem, par manevriem, par nolidotajām stundām, neviens aizsmakušā balsī nedziedāja par Budjonnija kavalēriju.

Tad Paņa atnesa katram pa tasītei buljona ar pīrāgu, pēc tam pasniedza mazas kotletītes ar zaļajiem zirnīšiem un lielas, ārkārtīgi treknas, sapļekušas tortes.

—    Tās ir no Makavejenko, — Varja pačukstēja Volodjam. — Viņš ir galvenais priekšnieks par tortēm un kūkām. Mamma teica, ka viņu laikam drīz ietupināšot — viņš pārāk daudz zogot.

Viesi vēl nebija paēduši, kad Valentinai Andrejevnai kļuva slikti. Jevgeņijs ar Iraidu pazuda, Varvara un Volodja aizveda Valentinu Andrejevnu uz guļamistabu, kur auga kaktusi un karājās kaktusa portrets.

Dodiks pavadīja sievu ar skatienu, izdauzīja pīpi pret papēdi un sacīja Makavejenko:

—    Iekritu kā circenis pelnos. Te nu ir tie ģimenes dzīves jaukumi. Un nekur ne soli, tūlīt sacel brēku, ka viņa slima, bet es dauzoties apkārt…

—    Iedzersim! — Makavejenko aicināja.

—    Iedzersim! — Dodiks piekrita.

Pie viņiem piesēdās Lusi Mihailovna un vēl kāda apvītuši dāma, ko sauca par Bebu. Bebai bija īsi apgriezti un ar ūdeņradi izbalināti mati, sasprogoti sīkās jēra sprodziņās. Viņas sārtie pleci bija atkailināti.

—    Nu, vecenes, — sacīja nekaunīgais Makavejenko, — vai pacīnīsimies vēl ar grumbām? Dzirdēju, ka skaistulēm pēc piecdesmit gadiem Joti palīdzot maska no rudzu miltiem. Nosmērē ģīmi — un darīts!

•— Jūs neesat džentlmenis! — Beba iesaucās. — Vajag būt pieklājīgam . ..

—    Bet es, starp citu, par džentlmeni nemaz netaisos, — Makavejenko pavēstīja. — Es strādāju tirdzniecībā, bērniņ, tur valda džungļu likums.

Viņš viegli iekoda Bebai kailajā plcčā.

—   Ham-ham. Bail?

Dodiks uzgrieza patafonu, uzlūdza Bebas jauniņo māsu Kuku. Makavejenko uzlūdza Bebu. Sulīga, gandrīz vai trekna balss dziedāja:

Gurdā vakara saule Jūrā laidās uz dusu, Un tu atzinies klusu, Ka mīlas nav.

Volodja sēdēja Dodika kabinetā un dusmīgi šķirstīja grāmatas, bet Valentina Andrejevna, gultā garšļaukus izstiepusies, turēja meitas roku un žēlojās:

—    Tu, meitiņ, pat iedomāties nevari, cik ar viņu sarežģīti. Viņš grib, lai man būtu savas intereses un vārda tiešajā nozīmē piespieda mani — viņš taču ir gribas cilvēks, tu ievēroji, cik viņam attīstīts apakšžoklis, — vārda tiešajā nozīmē viņš mani piespieda iestāties šūšanas un piegriešanas kursos. Un runa nav tikai par manām interesēm, runa ir par naudu. Viņš gluži traks, viņš grib radīt man pastāvīgu komfortu — dzīves skaistumu, viņš saka man «maziņā», viņam patīk saukt mani par «maziņo», par «gaismiņu», par «bebi», viņš saka: tev ir gaume, tu vari kļūt par labāko šuvēju pilsētā. Nē, viņš nedomā, ka man pašai būtu jāšuj, es došu tikai norādījumus… Piemēram, mūsu kleitas, tā saucamās puspieguļošās, — tā taču ir nejēdzība. Pilnīgi bez kādas līnijas. Neviens neprot izveidot gurnu pusaploci! Bet piedurkņu izgriezuma nostepēšana? Mēs ar Bebu mācāmies pie Ļisa kundzes . . .

—   Varja! — drūmi sauca Volodja no blakus istabas.

—   Tūlīt! — Varvara atbildēja.

—    Vai tas ir Volodja? — Valentīna Andrejevna jautāja.

Varja pamāja ar galvu.

—    Kāds viņš tomēr lamza, — sacīja Valenlina Andrejevna, — sēž kā slotas kātu norijis, nekāda šarma. Bet vīrietim šarms ir pats galvenais. Es tagad lasu Dostojevski. Kņazs Miškins taču bija idiots, bet kāds šarms …

—    Mamma, nerunā par to, ko tu nesaproti, — Varja žēli lūdza.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    Nerunā par Miškinu, es tevi lūdzu!

—    Tu esi rupja, meitiņ, tu izturies rupji pret savu māmiņu . . .

—     Nerunā par Miškinu, tev nav brīv! — Varvara iesaucās.

Un izskrēja no istabas.

—    Varvara! — noskanēja viņai pakaļ. — Kā tev nav kauna, Varvara!

—    Iesim projām! — Varja iečukstēja Volodjam.

Ļisa kundzes vīrs, piedzēries kā maiss, gulēja, palicis zem lauvas sejas savas milzīgās, spalvainās ķepas. Pafi Ļisa kundze dejoja ar Dodiku. No patafona vēl vienmēr skanēja samtainā balss, kas dziedāja par gurdo sauli. Baltais Dodika suns, kas nebija pie tādas dzīves pieradis, žvadzināja ķēdi un žēli gaudoja. Makavejenko, sēdēdams uz galda malas, sacīja runu Bebas māsai Kūkai:

—     Tikai tad dzīvei ir jēga, ja no tās ņem visu, neatliekot savu vēlēšanos piepildi ne uz minūti, ne uz sekundi! Klausieties labi uzmanīgi — kā saka odesieši. Esmu materiālists un neticu paradīzes svētlaimei pēc nāves. Nāciet šurp, jaunais cilvēk! — viņš iesaucās, ieraudzījis Volodju.

— Nāciet labi ātri! Skrieniet, ko kājas nes! Es redzu, jūs man nepiekrītat. Viņš man nepiekrīt, vai ne, Kukucīt? Nu un tad? Es ņemu no dzīves visu, ko gribu, jo neesmu ideālists kā dažs labs …

—    Iesim taču, Volodja! — Varvara sacīja.

—          Kāpēc tu mani uz šejieni atvilki? — Ustimenko jautāja.

TĒVS MIRIS

Vēl vienmēr smidzināja lietus.

Divatā, rokās saķērušies, viņi gāja uz kino. Pirms mākslas filmas rādīja hroniku par notikumiem Spānijā. Vācieši, Tēlmaņa bataljona karavīri, dziedāja «Karmanjolu», dumpinieku tanki uzbruka Haramai, tarkšķēja «erlikoni», Segovijas tilta apvidū iesoļoja brīvprātīgie. Un melnie, milzīgie «junkersi» bombardēja skaisto Madridi.

—   Beidz vienreiz pinkšķēt! — Volodja sadusmojās.

—          Es nevaru, nevaru, nevaru! — aizelsusies izdvesa Varja.

Mākslas filmu viņi līdz galam nenoskatījās: tajā jau no paša sākuma viss bija pārāk gludens un salkans. Mūzika savā z.iņā atgādināja «gurdo sauli», un galvenais varonis bija līdzīgs Dodikam — tāds pats, ar pīpīti un ar bedrīti zodā. Tikai šeit viņš nesaucās Dodiks, bet biedrs celtniecības priekšnieks.

—   Man pēkšņi kļuva smagi! — Varja sūdzējās.

—   Kā tā? — Volodja brīnījās.

Viņa cieši saspieda Volodjas roku.

Mājā uz dīvāna mazas ar biezu abažūru segtas spuldzītes gaismā sēdēja Jevgeņijs un Iraida, par kaut ko ļoti neapmierināti.

—          Varat mūs apsveikt, — Zeņa sacīja ironiskā balsī (viņš tagad Iraidas tuvumā nez kāpēc vienmēr runāja ironiski), — mēs pieņemam apsveikumus …

—   Ar ko jāapsveic? — Varvara jautāja.

—          Ar to, ka mēs nolēmām noformēt savas attiecības kā likumīgu laulību.

—          Jā, — savas ķēdītes un medajas šķindinādama, apliecināja Iraida.

—    Jautājums izlemts pozitīvi, kā izsakās birokrāti…

Un viņa iesmējās ne visai priecīgi.

—     Vēlam jums to pašu, — soļodams pa istabu, sacīji Jevgeņijs. — Kamēr vēl nav par vēlu. Tā tomēr patīkamāk …

—    Par ko tu runā? — Var ja nesaprata.

—     Par to, manu dārgo māsiņ, ka laulībā man patīk apzināta brīvība, nevis vispār pieņemta nepieciešamība. Mēs, redzi, esam nonākuši līdz nepieciešamībai…

—     Muļķis, — Varja sacīja. — Idiots, lops, neģēlis, kretīns …

—     Nelamājies, — 2eņa lūdza, — tev tagad viegli lamāties, bet kā mums ar Idu ap dūšu? Labāk pastāsti — ko teica mutere? Vai tiesa, ka viņa taisoties kļūt par ievērojamu šuvēju?

Noklausījies Varjas atbildi, viņš pamāja ar galvu.

—     Labas šuvējas vispār pelna lielu naudu. Mēs ar viņu kopā nedzīvojam, kas mums par dalu, pat ja uzodīs finansu inspektors. Taču cerams, kāds rublītis arī man no šī pasākuma atlēks …

—     Ak kungs! — Varvara iesaucās. — Nekad neesmu redzējusi neģēli tik tīrā, kristāliskā veidā.

—      Kāpēc tad es esmu neģēlis? — Jevgeņijs brīnījās. — Vai es bērnus ēdu, vai? Man ar visiem ir labas attiecības, man nav ienaidnieku, bet par sevi taču jādomā? Vai varbūt tavs Volodja par mani padomās? Vai varbūt tu materiāli palīdzēsi precētajam brālim? Vai varbūt tēvs mani ar dzīvu naudu apbērs? Nu labi, kaut ko atmetīs manas nākamās sievas sencis, biedrs dekāns. Bel ne jau nez ko. Mana stipendija, Idas stipendija. Lieliski! Bet bērns? Aukle, gultiņa, autiņi un viss cits? Un tas taču nav uz vienu gadu, tu saproti? Mēs abi ar viņu pašlaik sēdējām un rēķinājām. Ko es saņemšu tūlīt pēc institūta beigšanas? Cik, rubļos pārrēķinot?

Viņš novilka svārkus, uzkāra uz krēsla atzveltnes, piebīdīja tuvāk papīru ar cipariem un jautāja:

—    Kādas ir mūsu izejas pozīcijas?

—    Es iešu, Varja! — sacīja Volodja pieceldamies.

—    Ej! — viņa atbildēja gurdā balsī.

Kāda šodien bija mokoša, netīra, gara diena. Un galu galā viņa Volodjas acīs saskatīja nosodījumu, viņa turklāt

vēl tika vainota. Viņš nekad viņai nepalīdzēja — šis Volodja, viņš tikai ar pretīgumu novērsās — sak, nav jau mana darīšana, lieciet mani mierā, kas man par daļu gar jūsu ķildām.

Volodja, uz Varvaru nepaskatījies, uzģērba savu lietusmēteli, paņēma čemodānu un grāmatu saini. Viņam piemita apbrīnojama prasme neatskatīties! Vēlēdamies vēl kaut reizi uz Varju palūkoties un juzdams, cik viņai tagad grūti un vientulīgi, viņš, pat ar galvu nepamājis, aizcirta durvis. Vienmēr viņš palika pats par sevi — šis cilvēks! Un tagad, protams, ilgi nerādīsies .. .

Gaismai austot, atbrauca Aglaja, kājās augsti zābaki, mugurā brezenta lietusmētelis ar jostu, galvā lakats. Volodjam likās — viņa, tāpat kā Varvara, kaut ko zina un kaut ko no viņa slēpj. Pa šiem pusotriem mēnešiem krustmāte bija novājējusi, šķita, ka ap viņas sārtajām lūpām būtu ievilkušās rūgtas krokas, acis mirdzēja skumji, un viņai bija radusies jauna maniere — viņa visu laiku kaut ko uz galda kārtoja — gan sērkociņus, gan tējkaroti, gan sālnīcu vai arī piecēlās un novietoja taisnāk pie sienas pakārtās fotogrāfijas. Bet viņas skaistums bija uzziedējis vēl košāk. Brīnums, kā vīrieši nezaudēja galvas Aglajas dēl.

—    Cik tu, krustmāt, esi nervoza! — žēlojās Volodja. — Ne minūti nevari mierā nosēdēt. Kā jau liela priekšniece.

—    Ko nu mels! — viņa izklaidīgi atbildēja.

—   Tu esi kļuvusi daudz skaistāka. Tu esi īsta skaistule.

—    Kam tad mans skaistums vajadzīgs? Labāk pastāsti par sevi, nav vērts tukšus salmus kult. Par Bogoslovski, par slimnīcu, par visu. Vai operēji arī?

Volodja sāka stāstīt, bet aprāvās, krusmāte neklausījās.

—    Kas ar tevi ir? viņš jautāja.

—    Runā vien, nekas. Vienkārši esmu drusku nogurusi.

—    Prātu var zaudēt! — Volodja apvainojās. — Varvarai nervi, tev nogurums, visi tādi jocīgi . ..

Bet krustmāte arī to nedzirdēja. Viņa domāja savu domu, it kā Volodjas nemaz nebūtu istabā. Un viņas lūpas neskanīgi kustējās. Tad viņš visu saprata, bet labu laiku neuzdrošinājās jautāt — bija tik baismi. Beidzot viņš nobālējis izdvesa:

—    Tēvs kritis?

Aglaja klusēdama pamāja ar galvu.

—    Nogalināts? — kājās uzlēkdams, iekliedzās Volodja.

—    Jā, viņš kritis, — rāmā balsi neskanīgi atbildēja krustmāte Aglaja. — Viņa lidmašīna aizdegusies gaisa kaujā pie Madrides.

—    Un tēvs miris?

—   Jā, Volodja, tavs tēvs miris.

*— Viņš miris no apdeguma?

—    Nezinu, Volodja, bet Afanasijs ir miris un apbedīts.

—   Vai tas ir pilnīgi skaidrs? Pilnīgi? — pār galdu pieliecies tuvāk krustmātei, Volodja čukstus jautāja. — Viss taisnība?

Krustmāte, tikko lūpas pavērdama, neskanīgi atbildēja: «Jā.» Pa viņas vaigiem ritēja asaras, viņa tās neaizturēja. Volodja stāvēja kā sastindzis. Vēl vakar viņš bija iztēlojies, kā tēvs meklē pirti ar kariatīdiem un lidojošiem eņģeļiem. Bet tēvs jau bija miris. Arī avīzes par Spāniju Volodja bija lasījis jau pēc tēva nāves.

—    Kur tad viņš aprakts? Tur? Spānijā?

—   Viņš kritis par viņu brīvību. Viņi ari to apglabājuši, — krustmāte klusu atbildēja. — Viņš, saproti. ..

Tālāk runāt Aglajai nebija spēka, kaut arī viņa vēl mēģināja. Krustmāte košļāja uz pleciem uzmestā adītā lakata bārkstis un bieži purināja galvu, droši vien lai pārstātu raudāt, bet asaras ritēja un ritēja pa viņas vaigiem. Tad Aglajai pēkšņi sāka trūkt elpas. Volodja aizdedzināja spirta lampiņu, novārīja šļirci un injicēja viņai kamparu.

—    Tagad tev vajag … — iesāka Aglaja, bet nepabeidza teikumu. Viņa gribēja teikt, ka Volodjam vajag būt tādam, kāds bija Afanasijs Petrovičs, bet saprata, ka nekādi vārdi nav vajadzīgi, ka Volodja ir pieaudzis vīrietis, kas visu saprot pats. Viņa tikai noteica: «Volodja mīļais,» — un pieglauda vaigu pie viņa krūtīm.

Volodja šinī brīdī bija daudz stiprāks par Aglaju. Viņš glāstīja viņas melnos matus, klusēja un skatījās, kā logā svīst gaisma. Šinī drēgnajā, miglainajā, briesmīgajā rītā viņi neko vairs nerunāja. Nebija vērts mocīt vienam otru ar liekiem vārdiem.

—          Vai tu iesi projām? — krustmāte jautāja, kad no

zvanīja jau vakarā uzvilktais modinātājs un Volodja saka taisīties.

— Jā, uz institūtu! — viņš nepagriezdamies atbildēja.

Laikam krustmāte bija vienīgais cilvēks pasaulē, kuram nevajadzēja paskaidrot, kāpēc viņš iet uz institūtu. Viņa pati visu saprata. Viņa saprata, ka no šīs dienas Volodjas dzīve kļūs citāda, ne tāda kā senāk, no ārpuses it kā nekas nemainīsies, bet būtībā, pašos pamatos, viss būs citādi. Viņam jāpārņem stafete. Šinīs dienās Aglaja nez kāpēc dažu labu reizi bija pie sevis čukstus izrunājusi vārdu — «stafete». Harkovas smagā ormaņa dēls, ukrainis, lidotājs Afanasijs Ustimenko nevarēja krist kaujā par spāņu tautas brīvību tā, lai viņa dzīvei nebūtu nekāda turpinājuma. Un, pārstājusi raudāt, viņa ar vērīgu skatienu nolūkojās, kā ģērbjas Volodja. Arī viņai pašai vajadzēja iet uz darbu. Un viņi izgāja no mājas kopā, vienā laikā, nesdami vienu bēdu nastu, par kuru vēl nebija iespējams runāt.

«Mans tēvs ir miris!» tagad nāksies sacīt Volodjam.

Miris. Vienkārši miris! Ļaudis taču mirst no slimībām. Cilvēks dzīvo, dzīvo, pēc tam noliekas gultā un aizver acis uz mūžu, savu tuvinieku, radu un draugu apraudāts.

SPĪDZINĀTĀJS UN MOCĪTĀJS

—    Nu, vecais, kā klājas jaunībā? — institūta gaitenī viņam jautāja Jevgeņijs. Viņš skatījās uz Volodju ar līdzjūtību.

Volodja neko neatbildēja. Viņš ar neizpratni raudzījās apaļajā, labsirdīgajā, sārtajā Zeņas sejā. Zinādams, kas noticis ar Afanasiju Petroviču, Žeņa bija vakar rēķinājis naudu, kas sastādīs jaunlaulāto budžetu.

—    Ko tu tā blenz? — Zeņa jautāja.

Pičs stingri paspieda Volodjam roku. Droši vien Zeņa bija kursa biedriem visu izstāstījis, jo viņi skatījās uz Volodju tā savādi. Un katrs centās pateikt Volodjam kaut ko sevišķi uzmundrinošu, katrs, izņemot Piču. Bet Pičs runāja par praksi. Viņam esot laimējies, viņš ticis loti labā, mazā slimnīciņā. Pičs pastāstīja pat kaut ko smieklīgu, un Volodja pasmaidīja. Vispār viņš nebija ne bāls, ne izklaidīgs, ne traģisks, kādam nāktos būt krituša varoņa dēlam, lo arī pateica savām draudzenēm studente Alla Seršņeva.

—   Viņš vispār nav nekāds emocionālais cilvēks! — atbildēja Ņusja, tā pati, kam Gaņičevs bija ieteicis mācīties par stenogrāfisti. — Viņam piemīt kaut kāda cietsirdība …

—    Viņš par sevi pārāk augstās domās, — Svetlana Samohina savieba krāsotās lūpiņas. — Vēl mēs dabūsim viņa dēļ paraudāt.

Visām trim draudzenēm pat prātā neienāca, cik gudrus, tālredzīgus un pavisam savam prātiņam neatbilstošus vārdus bija pateikusi Svetlana.

Bet Miša Šervuds, sarunu noslēdzot, piebilda:

—    Viņš ir spīdzinātājs, mocītājs un, atvainojiet, ka tik asi izsakos, tā saucamais kretīns. Es negribētu būt viņa pakļautais, nē, ne par kādu naudu!

Tagad Volodja vairs neapcēla sliņķus un slaistus, neķircināja modes dāmu Svetlanu, neatgaiņājās no Jevgeņija sīkajām nelietībām. Viņam pat prātā nenāca žēlot eksāmenā izkritušos, lai šiem nelaimes putniem būtu kādi iemesli būdami.

—    Triekt ratā! — viņš sacīja institūta komjauniešu sapulcē. — Triekt ratā, lai neapkauno ārsta vārdu, ko viņiem piešķirs. Nekādu piekāpību, nekādu aizbildināšanu, nekādu liberālismu. Lai iet pie velna, pietiek auklēties ar šiem memmes dēliņiem un papiņa meitiņām. Tieši no viņiem, no tiem, ko mēs tik cītīgi cenšamies izvilkt, vēlāk izveidojas vesela armija, kas negrib braukt uz laukiem. Viņi uzplijas tautas komisāra vietniekam ar visādām rekomendācijām, ar izziņām par vāju veselību, viņi deldē bikses dažādos nevajadzīgos zinātniskos institūtos, lai tikai nebūtu jāstrādā īsts darbs …

Tāds viņš stāvēja uz tribīnes institūta aktu zālē — izstīdzējis, ar zēniskām sprodziņām pie deniņiem, zem uzacīm nikni un spīvi mirgoja acu dzīles. Un pret viņa teikto nebija ko iebilst — ar šo cilvēku tagad lepojās viss institūts, par viņu runāja kā par nākamo slavenību, viņam nevarēja atcirst kaut ko tādu kā: «Paskaties pats uz sevi.» Sinī grūtajā rudenī viņa kalsnā seja iekrita un novājēja vēl vairāk. Skatiens kļuva vēl vērīgāks un asāks, zobgalības vēl dzēlīgākas, kad viņš laida darbā šo ieroci. Un vēl vairāk laika viņš pavadīja prozektūrā pie Gaņičeva, pūlēdamies apgūt vēl nezināmo, noskaidrot sev to, kas bija palicis neskaidrs, lai tad dotos kaujā, ar vispusīgām zināšanām apbruņots.

—    Bet studenti jūs, Volodja, neieredz, — reiz viņam sacīja Gaņičevs.

Ustimenko uzasināja skalpeli uz galodas, padomāja un atbildēja:

—    Lai cik tas bēdīgi, bet galvenokārt mīl mazprasīgos. Tādus, ko sauc par «saviem puikām». Bet man liekas — šie «savi puikas» ir diezgan kaitīgi kukaiņi. Sākumā, iedzēris degvīnu, tāds «savs puika» uzvelk «Bez mīlas — tā jaunībai jāaiziet bojā», bet pēc tam, lai varētu iedzert un padziedāt, sāk piemēroties, sāk darīt nelietības un pārvēršas par ļaundabīgu audzēju cilvēces organismā . ..

—   Jūs lietojat stiprus izteicienus, — Gaņičevs konstatēja. — Jūs pārņēmis niknums.

—    Es kļūstu niknāks, jūs — labsirdīgāks, — turpinādams līķa augšstilba fascijas preparēšanu, sacīja Volodja. — Vispār man liekas — mūsu valstij tās grūtajā dzīvē labsirži maz palīdz. Piemēram, kāpēc ielikāt jūsu nicinātajam Jevgeņijam Stepanovam apmierinošu atzīmi? Vai jūs palūdza Genadijs Tarasovičs? Vai varbūt dekāns? Labi, jūs esat labsirdīgs, bet, izrādās, tikai sevis labad. Tādas jūsu labsirdības dēļ daži studenti izturas ironiski pret institūtu, pret zinātni, pret taisnīgumu … Bet jūs negribat sabojāt attiecības ar dekānu un ar Zovtjaku, es neesmu nekāds puika, saprotu . . .

—    Paklausieties, vai jūs saprotat arī to, ka es esmu jūsu profesors? — noskaities jautāja Gaņičevs. Un klusībā nodomāja: «Velna milti, viņš taču saka taisnību un nebaidās! Kāpēc nebaidās?»

Viņi vēl ilgi strādāja klusēdami. Gaņičevam bija slikts garastāvoklis, Volodja drūmi rauca pieri. Beidzot Fjodors Vladimirovičs neizturēja un sacīja:

—    Jūs te uzbrūkat Stepanovam, bet esmu pārliecināts, ka viņam pašam acīs neko tādu nesakāt. Vai tas no jūsu viedokļa ir biedriski? — un paskatījās uz Volodju, uz viņa noliekto galvu, uz lielajām, jau prasmīgajām un veiklajām rokām.

—   To jūs man velti pārmetat, — padomājis atbildēja Ustimenko. — Pats man nupat teicāt, ka biedri mani neieredzot. Mūsos vēl vienmēr mājo šī stulbā bezatbildība — mācāmies citu, nevis sevis dēļ. Špikeri, visādas blēņas. To sauc par biedriskumu! Protams, mani neieredz, bet kas tad es būtu, ja, piemēram, Stepanovs uzskatītu mani par savu draugu? Tad labāk pakārties. Esmu viņam vienmēr atklāts ienaidnieks, viņš to zina un savukārt nevar ciest mani ne acu galā. Manuprāt, tikai tā var dzīvot, citādi velns zina kur iekulsies. Bet vai tad itin visi mani neieredz? Piemēram, Ogurcovs, Pičs un vēl daži — tie ir mani draugi …

Volodjas balss skanēja mazliet skumji, un Gaņičevs mainīja sarunas tematu.

—   Vai pēc institūta beigšanas nevēlaties palikt manā katedrā? — viņš jautāja un pēc skatiena, ko viņam uzmeta Volodja, saprata, kāda būs atbilde.

—    Bet kāpēc?

—    Ak kāpēc? — Fjodors Vladimirovičs pat apjuka. — Mana katedra …

—   Nepalikšu. Negribu būt katedras piedēklis, bet gan ārsts. Sākšu tāpat kā visi — kā nelaiķis Provs Jakovļevičs, Postņikovs, Vinogradovs, Bogoslovskis… Es arī gribu tāpat …

Gaņičevam ap sirdi bija smagi, mokoši un nemierīgi, gribējās, lai Volodja domā par viņu labāk, un tāpēc viņš sacīja:

—    Visi nesāka vienādi. Es, piemēram, sāku pavisam citādi. Gribat, iziesim ārā, es jums pastāstīšu.

Volodja apsedza līķi ar palagu, Gaņičevs nolika savus preparātus, izstaipījās, nožāvājās.

—    Es sāku ļoti interesanti, — profesors stāstīja. — Iedomājieties, pametu filoloģijas fakultātes ceturto kursu …

Viņi iegāja parkā, atsēdās uz soliņa, Gaņičevs burzīja resnajos pirkstos papirosu, aizpīpēja . . .

To gan Volodja nebūtu varējis iedomāties, ka Gaņičevs mācījies filoloģijas fakultātē, rakstījis dzejoļus un ritmizēto prozu, pēc tam iestājies glezniecības un tēlniecības skolā, tad konservatorijā …

—   Kad tad jūs pievērsāties medicīnai? — Volodja jautāja.

—   Divdesmit deviņu gadu vecumā, mans mīļais, — Gaņičevs sacīja. — Pametu visu: gan skulptūru, gan fūgu komponēšanu, gan saldenos vārsmojumus kosmiskajā stilā un pat savu sirds dāmu, kas ticēja maniem gigantiskajiem talantiem. Un tas viss ugunsdzēsēja Oresta Leopoldoviča Skripņuka dēļ. Pilsoņu kara laikā, kā jums labi zināms, manā dārgajā Kijevā bieži iebruka visādi Skoropadski, Petļuras, vācieši un tamlīdzīgi sirotāji. Visi iekarotāji katrā ziņā dūšīgi šāva uz pilsētu ar lielgabaliem, šāva nežēlīgi un dedzināja mūsu skaisto Kijevu. Jāpiebilst, ka es tolaik dzīvoju blakus mazai ugunsdzēsēju vienībai un bieži vien ar vislielāko ziņkāri noskatījos, kā, dzelzs riteņiem dārdot, mūsu ugunsdzēsēju komanda, kas sastāvēja tikai no vecīšiem, ar izkāmējušiem zirgiem auļo dzēst milzīgos, liesmojošos ugunsgrēkus. Lielgabali dārd, bet mani varonīgi^ vecīši Skripņuka vadībā — starp citu, viņš briesmīgi lamājās un viņam patika iedzert, — vara ķiverēm zibot, drāžas, ka prieks skatīties. Viss brūk un jūk kā pie pasaules gala, bet viņi, mani vecīši, ņemiet vērā, vairs nevienam priekšniekam nepakļauti, jo pilsētā tajos laikos nebija nekādas varas, viņi — brauc. Tas mani ļoti ieinteresēja. Bet Skripņuks man paskaidroja: «Varbūt nemākulības pēc kaut kur nevar bērniņu no liesmām izvilkt vai arī pietrūkst padoma, lai izglābtu kādu, kam kājas amputētas. Protams, labuma maz, tomēr tas ir kaut kas derīgs, nevis tukša laika nosišana.»

Gaņičeva balss savādi aizlūza, Volodjam pat likās — profesors raud.

—    Vēlāk manu Skripņuku nosita degošs baļķis, — klusi sacīja Fjodors Vladimirovičs. — Apbrīnojami, kā vecajai krievu inteliģencei patika izsmiet profesijas. Pažarnieks un nevis ugunsdzēsējs noteikti lakstojas ar ķēķa meitu un katrā ziņā ar ķēķa meitu, nevis ar virēju. Mans vecītis jaunībā arī gāja pie ķēķa meitām, nebija nekāds nejēga sirdslietās, bet cik cilvēciska sirds viņā liesmoja, ja es, jau pieaudzis vīrietis, pie tam izlutināts — mani vecāki bija bagāti ļaudis un neko man neliedza, — ja es visu savu dzīvi sāku no gala. Jo uz visiem laikiem iegaumēju vienkāršo, bet ar uzskatāmu piemēru pierādīto patiesību par derīgumu un tukšu laika nosišanu.

—   Tātad redziet! — drūmi ar apslēptu mājienu noteica Volodja.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — sadusmojās Gaņičevs.

—   Domāju par derīgumu un tukšu laika nosišanu. Iznāk, ka tomēr esat aizmirsis …

—    Paklausieties, Ustimenko, — sevi apvaldīdams, sacīja Gaņičevs, — kāpēc jūs mani visu laiku nosodāt? Izmantodams to, ka es pret jums labi izturos, jūs man uzstādāt pilnīgi nereālas prasības. Galu galā Stepanovs zināja priekšmetu apmierinoši un …

—    Es neko nenosodu, — Volodja viņu pārtrauca skumjā balsī, — es tikai visu laiku domāju, saprotiet, Fjodor Vladimirovič, domāju un domāju, un nolēmu, ka jādzīvo tā, kā dzīvo Bogoslovskis, un daudzējādā ziņā, bet ne pilnīgi tā, kā dzīvoja Provs Jakovļevičs. Un neko nedrīkst darīt tikai pa pusei, citādi var sevi pazaudēt! Jūs, lūdzu, uz mani nedusmojieties, man pašam nav viegli, bet tikai kāpēc jūs teicāt, ka Stepanovs zinājis priekšmetu apmierinoši? Ko gan jūs pats domājat par savu zinātni, par patanatomiju, ja jums diezgan ar apmierinoši?

—    Zināt ko? — jau gluži trakās dusmās iesaucās Gaņičevs.— Jūs man vienkārši esat apnicis! Es nevēlos klausīties morāles sprediķus no puikas mutes! Ar labu nakti!

ESMU NO TEVIS NOGURUSI

Viņš piecēlās un aizgāja, bet Volodja devās meklēt Varvaru, lai apsūdzētu viņai pats sevi. Varju viņš tagad redzēja reti, viņu mazliet nomāca Volodjas spraigā garīgā dzīve, stingrā balss un dzēlīgā ironija, kas vērsās pret studiju un Esfiru Jevdokiju Mcščerjakovu-Prusku. Varja taču nespēja justies mūžīgi vainīga Afanasija Petroviča nāvē, bet viņai likās, it kā Volodja tai pārmestu, ka viņa ir dzīva, priecājas, smejas, iet uz mēģinājumiem, peldas Unčā, skrien ar slidām.

Ko viņš grib no Varjas?

Ko prasa viņa acu stingrais skatiens, kas Varvarai bija tikpat mīļš kā senāk?

Kāpēc tikai darbs un pienākums ir godbijības cienīgi? Pašlaik viņa vēl bija mājās, bet taisījās iet uz mēģinājumu.

— Kā sviežas? — Jevgeņijs jautāja.

—    Nupat runāju par tevi ar Gaņičevu, — Volodja atbildēja. — Es viņu ilgi pārliecināju, ka likt tev apmierinošu atzīmi patanatomijā nav pareizi.

—    Protams, nav pareizi! — 2eņa piekrita. — Biju iekalis uz teicami.

—    Patanatomiju tu nezini, — Volodja iebilda. — Tevi vajadzēja izgāzt, nevis pakļauties Tarasiča un citu ietekmei …

—    Vai tu esi prātu izkūkojis? — Jevgeņijs jautāja.

Uz ielas Varja sacīja Volodjam, ka viņš kļūst nepanesami smaga rakstura cilvēks — īsts sektants no pašsadedzināšanās sektas. Un 2eņkam taisnība, saruna ar Gaņičevu nav biedriska rīcība.

Volodja neapvainojās, tikai nobrīnījās un nesaudzīgi atbildēja:

—    Ko tu, Varja, runā? Vai tad prasīgums ir kaut kas nelabs? Velti tu sauc mani par sektantu, pie tam vēl no pašsadedzināšanās sektas.

—    Tu vienkārši esi mocītājs.

—   Tas ir Zeņkas viedoklis.

—    Ne tikai Žeņkas!

—    Jo labāk, — Volodja ļauni sacīja. — Jums visiem jau vienādi uzskati. Atceries, kā resnais Makavejenko uz terases sprediķoja par dzīves jēgu? Tas ir jūsu kopējais viedoklis. Cerams, ka ar laiku sekos aizkustinoša apvienošanās — Zeņka, tu, spekulants Dodiks un viņu draudzene, kas specializējusies pašmasāžā. Visi jūs esat viena banda.

—    Ko? — viņa iekliedzās. — Vai tu esi pie pilna prāta?

—    Jā, pie pilna! — cietsirdīgi atbildēja Volodja. — Dzīvē viss zemiskais sākas no maziem kompromisiem. No pavisam niecīgiem. No «tādiņiem», kā tu izteicies, kad biji skolniece. Bet tālāk pa augšupejošu vai lejupejošu līkni — kā tev labāk patīk, — tu, Jevgeņijs, Gaņičevs, tava māmiņa, Dodiks . . .

Viņš vairs neapjēdza, ko runā. Viņš vairs nevaldīja pār sevi. Viņš taču bija atnācis pie Varjas pēc palīdzības, pēc atbalsta, bet viņa pievienojās Volodjas ienaidniekiem.

—    Vispār esmu no tevis nogurusi, — beidzot sacīja Varvara. — Piedod, esmu ļoti nogurusi. Arī no tavām rupjībām. Bez tam man ir apnikuši sprediķotāji, vidējā izglītība man jau ir, un es zinu, ka Volga ietek Kaspijas jūrā.

Bet tu, Vova, esi pārāk tīriņš. Ej savu ceļu, dod gaismu citiem, pats sadegdams, bet es iešu pa savu taciņu. Dzīvo sveiks un audz liels!

Viņa pašņaukāja degunu, tik žēl viņai bija sevis un tik žēl Volodjas, — viņš, acīm redzot, pat nesaprata, par ko viņa runā. Un arī viņa pati lāgā neizprata savas jūtas, viņa apvainojās, un Volodjam vajadzēja lūgt no viņas piedošanu, bet viņš tikai mirkšķināja savas muļķīgi garās skropstas un klusēja. Klusēja tā, kā to prata tikai viņš, bet pēc tam apgriezās un gāja uz bibliotēku, ne reizi atpakaļ neatskatīdamies.

«Nu labi!» viņa nolēma. «Tu man vēl padancosi!»

Auksts vējš pūta viņai sejā, viņa gaidīja — vai tiešām viņš neatskatīsies? Ko tas galu galā nozīmē? Vai Volodja viņu mīl vai nemīl? Vai jau aizmirsis savu trako vēstuli no Melnkraujas slimnīcas? Viņš skatās uz viņu kā svešinieks, neko nejautā, bet, kad viņa aiziet ciemos, — viņš mācās kopā ar Piču! Vai arī nav mājās vai arī guļ ar savām grāmatām rokā. Ko tas galu galā nozīmē?

«Ja viņš atskatīsies, tad viss mūsu dzīvē būs ļoti labi!» bezcerīgi zīlēja Varvara. «Bet ja nu ne?»

Viņš neatskatījās.

Volodja soļoja augšup pa Kalnu ielu uz savu bibliotēku. Viņa veco, izdilušo mētelīti purināja vējš, viena ausaines auss brīvi mētājās.

Pats tuvākais, viņas sirdij pats mīļākais cilvēks — šis muļķis ar garajām rokām aizgaja tikai tālab, ka viņi bija sastrīdējušies par nez kādiem kompromisiem. Kas tie par kompromisiem?

Saukt?

Skriet pakaļ?

Apturēt, lai tas maksātu ko maksādams, un paskaidrot to, ko nesaprot tik daudz cilvēku: ja mīl, tad nedrīkst strīdēties par niekiem, nedrīkst apvainoties, dusmoties! Sīku sarūgtinājumu dēļ ļaudis pazaudē cits citu, pēc tam šie nieki pārvēršas par sniega lavīnu — un ar to cilvēks vairs nevar tikt galā!

Vajag viņu tūlīt apturēt, apturēt šinī pašā brīdī, pasaukt atpakaļ!

Bet viņa nespēja.

Viņa tikko dzirdami sacīja:

—   Volodja, tu nedrīksti aiziet!

Bet viņš nedzirdēja.

Tad, dusmīgi un lepni izslējusies, Varja gāja uz savu Sčepkina studiju, uz kārtējās spiegu lugas mēģinājumu. Pēdējā laikā viņai lika tēlot viltīgas, ar aizdusu sirgstošas, pavecas spiedzes. Bet, kad Varja apgalvoja, ka viņai tādas lomas nav pa spēkam, Meščerjakova-Pruska, garos pirkstus knakšķinādama, sacīja savā rāmajā, vienmēr gurdajā balsī:

—   Ak mana dārgā, vai jūs patiesi nesaprotat, ka spēju attīstīšanai pirmām kārtām nepieciešams treniņš. Jā, jā, treniņš kvadrātā un pat kubā.

«Ja jau treniņš, tad treniņš!» vienaldzīgi nodomāja Varvara, iznāca no kulisēm, uz kurām bija uzgleznots sēru vītols, un ierunājās:

—   Tātad, biedri Platonov, pareizāk, Platonova kungs, ja jūs mani nodosiet, jums jāmirst! Bet, ja uzspridzināsiet turbīnu, jūs gaida čeku grāmatiņa, naksnīgās Monmartras ugunis, Montekarlo zaļie galdi, pelnīta atpūta Alpos, mīlestība …

—   Stepanova, kāpēc jūs raudat? — Meščerjakova-Pruska jautāja.

—    Tāpat vien! — Varvara atbildēja. — Tikpat nevajadzīgi, cik nevajadzīgs ir jūsu otrais uzvārds — Pruska. Un kāpēc — Pruska? Kāpēc tieši Pruska? Lūdzu, te jums būs loma, es aizeju. Pie velna!

Viņa nolēca no mazās, zemās kluba skatuves un nesteigdamās, lepni galvu pacēlusi, gāja uz durvīm. Tikai tad Meščerjakova-Pruska attapās un iebrēcās tirgus sievas balsī: _

—   Ara! Nekauņa! Es jūs izslēdzu! Vācieties ratā un uz visiem laikiem!

—    Kāpēc jūs tā brēcat? — jautāja Boriss Gubins. — Vai jums te ir kapitālistiska privāta antreprīze? Te taču ir apvienotā studentu teātra studija, un mēs nevienam neļausim …

Pēc tam Gubins panāca Varvaru.

—   Nekas, viņa tagad pārdomās savas pātagas un nūjas metodes, — viņš sacīja Varvarai. — Mēs, paldies dievam, neesam bērni. Pieliek.

Varja neteica nekā.

—    Vai tev kādas nepatikšanas? — Boriss jautāja.

Varvara neko neatbildēja. Gubins vēl kādu brīdi gāja

klusēdams, pēc tam atvadījās, bet nenogriezās pa savu ielu. Viņš jau sen bija bezcerīgi iemīlējies Varvarā: no tās dienas, kad Volodja uzlika žņaugu sabrauktajam ganu zēnam. Bet viņš aizvien atcerējās, ka Volodja ir spējīgāks un labāks par viņu. Un viņus netraucēja. Bet šodien viņš varen sadūšojās un jautāja:

—    Vai sastrīdējies ar Vladimiru?

—           Tev, starp citu, gar to nav nekādas daļas! — Varja sacīja. — Esi atsveicinājies, un vācies mājās. Man pavadoņi nav vajadzīgi.

Cik šausmīgi.reizēm runāja Varvara: «Vācies!» Kāpēc?

Vienpadsmitā nodaļa SKAN TAURE

krēslas stundu viņi pavadīja virtuvē pie galda, kas par godu Rodiona Mefodijeviča atbraukšanai bija apklāts ar sārtu, bārkstainu galdautu. Bija uzliktas ari salvetes — tik stipri iecietinātas, ka likās kā no skārda taisītas. Parunāja mazliet par salvetēm, — vectēvs smagi nopūtās; viņš nekādi nespēja tikt galā ar cieti, viena šķira, pēc viņa vārdiem, bija par «šerpu», otra — par «švaku».

—    Liecies mierā, tēt, — sacīja Rodions Mefodijevičs. — Kāda velna pēc mums vajadzīgas iecietinātas salvetes!

—    Kā citiem, tā arī mums, — pacēlis uz augšu mezglaino pirkstu, atbildēja Mefodijs. — Tava bijušā laulene ēd ar cietinātām, un tev nedrīkst būt sliktāk. Citādi sāks trīt mēli — netiek apkopts mans nelaimīgais bijušais vīrs. Kāpēc tas vajadzīgs?

Vectēvs jau šorīt no rīta bija iedzēris degvīnu un tagad iemeta pa malciņam «kunga dūšas uzturēšanai», — dažas reizes gadā viņš ļāva vaļu «dzeršanas velnam», kā to sauca Varvara. Viņš sēdēja jaunā uzvalkā, ko dēls bija nopircis Ļeņingradā, un ēda, stipri pār galdu pārliecies un kaklu tālu uz priekšu izstiepis, lai kāda drupata no mutes nenokristu uz jaunajiem svārkiem.

—   Vai līksmojaties? — Jevgeņijs jautāja, virtuvē ieiedams.

—    Atpūšamies, — Rodions Mefodijevičs atbildēja.

—    Būtu pasaucis Iraidu un pasēdējis ar mums kopā.

—          Nevar, pap, mēs esam ielūgti tādos ciemos, kur nedrīkst nokavēt.

Viņš uzmanīgi caur pieri aplūkoja patēvu: tas domīgi ripināja pirkstos tukšu glāzīti. Rodions Mefodijevičs šodien bija krietni dzēris, bet nemaz nereiba, tikai bieži nopūtās, aizdomājās un brīžam svilpoja kādu maršu. Bija tā savādi skatīties uz viņu svītrainā matroža kreklā, — viņš taču kaut pirmo vakaru būtu varējis pasēdēt svārkos ar diviem jauniem, spožiem ordeņiem. Bet viņš sēž un ripinaglāzi.

—    Ka klajas mātei? — tevs negaidot jautāja.

—           Kā tev lai saka, — Jevgeņijs atbildēja. — Tagad viņa ir labākā šuvēja pilsētā. Dodiks viņu pat teātrī iekārtoja, viņa izstudējusi kostīmu vēsturi un ģērbj tur visādus Ludvikus un Ferdinandus.

—    Iznāk tāds kā privātuzņēmums?

Jevgeņijs izstaipījās un nožāvājās.

—           Kāpēc privātuzņēmums? Es taču tev teicu — viņa strādā teātrī un tiek tur ļoti cienīta. Dodiks jau nav nekāds muļķis! Privātuzņēmumam uzreiz uzkristu finansu inspektors un būtu visādi sarežģījumi…

—           Tā, saprotu, — Stepanovs pamāja ar galvu. Viņš vienmēr sacīja, ka saprot, ja pilnīgi neko nesaprata.

—    Bet kā tu kulies?

2eņa slinki atbildēja, ka viņš drīz būšot ārsts, ka par precībām ar Iraidu nevarot sūdzēties, ka dzīve vispār ritot normāli un ka Iraidas tēvs visā visumā garantējis Jevgeņijam iespēju palikt pie institūta.

—          Tātad no tevis izkūņojies zinātnieks? — Stepanovs jautāja.

—           Zinātnieks ne zinātnieks, bet mums ir studentu zinātniskais pulciņš, un mēs strādājām pie dažām tēmām. Viens darbs mums iespiests vēstīs.

—    Kuram no jums?

—    Mums, visiem pulciņa dalībniekiem kopā.

—    Cik jūsu tur ir?

—    Sešpadsmit.

—    Tātad kolektīvs, — Rodions Mefodijevičs sacīja.

—   Saprotu. Senāk bija vai nu Cingers, vai Kiseļevs, vai

Mendelejevs, bet jūs esat sešpadsmit. Vai Volodja ari kopā ar jums pūlējās?

Jevgeņijs nolaida plakstus, lai tēvs nepamanītu trakās dusmas, kas bija viņu pārņēmušas. Ko gribēja šis bezkaunīgais mocītājs? Ko viņš piesējās? Kas tās par zākājošām intonācijām? Nu labi — viņš atgriezies no Spānijas, viņš tur karojis, apglabājis draugus, bet tas taču ir viņa dienests, viņa uzdevums, viņa pienākums. Ja būtu sūtīts Jevgeņijs Stepanovs, viņš ari būtu braucis. Un būtu braucis k.itrs students. Vai tad viņi nav padomju ļaudis?

—          Tātad viss kārtībā? — Rodions Mefodijevičs jautāja Zeņam.

—   Pilnīgi! — 2eņa atbildēja mazliet izaicinoši.

—   Tad jau labi…

—           Es arī domāju, ka slikti nav. Esmu izvēlējies specialitāti — kļūšu par administratoru. Nikolajs Ivanovičš Pirogovs māca, ka ārstam kara laikā vispirms jābūt administratoram. Sinī nozarē pie mums, papa, nav visai spoži…

—   Vai administratoru nozarē? — Stepanovs jautāja.

—    Manuprāt, tieši tur mums viss, kā nākas. Priekšnieku pietiek, bet strādnieku …

Jevgeņijs paņēma no šķīvja gabaliņu siera, nokoda kumosu un nopūtās.

—   Tas nav nemaz tik vienkārši. . .

Sinī brīdī kā par laimi iezvanījās tālrunis un radās iespēja aiziet. Vectēvs un Rodions Mefodijevičs palika pie galda divatā. Gaitenī Jevgeņijs sacīja Iraidai:

—          Šis biedrs mani traku pataisīs. Viņš vēl vienmēr iestrēdzis savos divdesmitajos gados, bet mēs tagad dzīvojam citā laikmetā … Cits laiks un citas dziesmas. Un vispār …

Viņš atmeta ar roku.

—    Viņam tomēr tāds izmocīts izskats, — Iraida nopūtās.

—    Vajadzētu organizēt konsiliju, paaicināt papu, Genadiju Tarasoviču. Ak kungs, es pilnīgi galvu pazaudēšu šā suņa dēļ, — viņa sadusmojās, redzēdama, ka Krancis iznāk no virtuves. — Taisni smieklīgi — bērns un turpat šis kvankšķis . . .

—    Labi, ģērbies, nokavēsim, — pavēlēja Jevgeņijs.

—    Un sasukā matus, kā nākas, tev tādas pinkas nemaz nepiestāv. Rotu vajadzētu mazāk, kāpēc pievērst sev uz

manību, mēs taču esam vienkārši jaunieši, padomju studenti, tev pastāvīgi tāds paradums — ciemos ejot, apģērbties briesmīgi uzkrītoši…

—    Ak, liecies mierā! — Iraida iekunkstējās.

Virtuvē varēja dzirdēt, kā noklaudz durvis. Inteliģentā

aukle, ko bija pieņēmuši tāpēc, ka viņai uzvārds fon Herca, bet vārds un tēva vārds Paulīna Hugovna, dziedāja mazajam Stepanova mazdēlam vācu šūpļadziesmu. Gaitenī stāvēja Hugovnas lielā lāde, un sirmgalve grasījās Juročkam novēlēt visu savu dīvaino mantojumu, no kura tikai daļa glabājoties šeit lādē aiz atslēgas.

—    Kā tu ar viņu sadzīvo, tēt? — jautāja Rodions Mefodijevičs, nogriezdams sev gabalu pīrāga.

—    Kas tur ko nesadzīvot? Kā parasti, — vectēvs Mefodijs atbildēja. — Viņa man — nekauņa Foņka, vecais suns, bet es viņai savukārt — nevīža vai tā, kā sādžā saka …

—    Skaidri un gaiši?

—    Bet kā tad citādi?

—    Tātad garlaicīgi jums nav?

Vectēvs padomāja un atbildēja izsmeļoši:

—    Kāpēc lai būtu garlaicīgi? Jāpaēdina Varvara, jāpiekopj māja, jāgatavo, uz tirgu arī jāiet, malka jāsagādā. Hugovna tikai ar muti brauc, bet labuma — nekāda. Zeņka ar Iraidu atnāk — izsalkuši, kur lai iestrebj kāpostus? Pie vectēva! Vai vēl pa mēriņam neizmetīsim?

—    Lai iet!

Rodions Mefodijevičs ielēja aukstu degvīnu; vectēvs uzmanīgi paņēma glāzīti, paturēja to sarepējušajā rokā un jautāja neparasti saldā balsī:

—    Kālab šitas tik smeķīgs, nevar vien atdzerties? Ko? Mefodijevič?

Tagad viņš sauca dēlu tēva vārdā, tā viņam likās pieklājigāk. Vectēva acis priecīgi spīdēja, viņš jau bija krietni iesilis un kārtīgi iekodis, tagad viņš, pats ar sevi apmierināts, sēdēja pie galda, ko bija klājis par godu Rodiona Mefodijeviča atbraukšanai, uz šķīvjiem bija sakrauti pīrāgi, cepti pēc Aglajas receptes, gaļa un uz pannas sačurkstinātas, sārtas desas. Arī gurķi bija garšīgi, un starp citiem ēdieniem skaisti izdalījās sarkanie skābētie kāposti.

Viss bija «gods godam», ka mēdza izteikties ieskurbušais vectēvs.

—    Tātad esi pārbraucis ar apbalvojumu, — viņš sacīja, ūsas un bārdu braucīdams. — Ar valdības ordeņiem, ar augstām atzinībām. Protams, apsveicam. Bet kur tu biji, dēliņ mīļais?

—    Kur biju, tēt, tur vairs neesmu.

—    Tu mani apvaino, Mefodijevič. Es protu noslēpumus glabāt.

—    Izteiktu vārdu nenoķersi, — Stepanovs sacīja. — Tavus noslēpumus zina visa mūsu Skaistā iela.

Vectēvs mazliet apjucis aizsteidzās pie plīts, tur cepeškrāsnī it kā esot pārcepies poļu ēdiens — bigoss. Un, pannu izvilcis, sacīja:

—    Paklau, Mefodijevič, mums vajadzētu savest kārtībā rēķinus. Esmu diezgan daudz tavas naudas no saimniecības atlicinājis, kad būs naudas pieņemšana?

Rodions Mefodijevičs atbildēja, ka nekad. Viņš izklaidīgi atlauza no pīrāga mazus gabaliņus un ēda, skatīdamies sev iepretī sienā.

—    Kā tad tā — nekad? — vectēvs apvainojās. Viņš ilgi un cenlīgi bija krājis naudu: tirgū kaulējies, meklējis lētāku malku, pats mazgājis palagus un dvieļus, berzis pat grīdas, ja Varvarai nebija laika, bet te pēkšņi — «nekad». — Nē, Mefodijevič, — sirmgalvis sadusmojās, — tā neies cauri. Es tev saimniecībā neesmu nasta, cenšos pēc iespējas labāk, es tev katru mīļu dieniņu ar Varjas palīdzību uzrakstu atskaiti, bet tu — «nekad».

—    Kā sodu par rēķiniem un atskaitēm es atlikumu atdodu tev kažokam, — Rodions Mefodijevičs stingri sacīja. — Aiziesim rīt uz veikalu un nopirksim tev kažoku un kažokādas cepuri.

Vectēvs padomāja un atbildēja:

—    To nevar darīt. Hugovna nepārdzīvos.

—    Ja nepārdzīvos'— apglabāsim.

—    Nē, nevar! — vectēvs atkārtoja. — Ja jau tā, labāk pirksim Varvarai. Es te netālu vienā veikalā redzēju varen lepnu.

—    Gan arī Varjai nopirksim, tikai bez tavas naudas, bet tu kažoku tik un tā dabūsi.

—          Kam man tāds? Varju gan vajadzētu uzpucēt. Mei

tene pašā ziedā, iet ļaudīs. Pūru arī derētu sagādāt — segu, spilvenu, visu, kas nepieciešams…

Rodions Mefodijevičs saviebās, viņam vienmēr bija nepatīkami domāt par to, ka Varja izies pie vīra.

—    Labi, man apnicis! — viņš sacīja. — Labāk iedzersim, godinot nelaiķa Afanasija piemiņu . ..

Gaitenī noskanēja garš zvans, Hugovna, kas bija turpat pie durvīm, negāja atvērt. Rodions Mefodijevičs atšāva aizbīdni, ieraudzīja Volodju un turpat kāpņu laukumiņā apskāva viņu. Aizmugurē stāvēja Aglaja un Varja.

—    Es, tēt, izvilku viņu no laboratorijas, — Varja sacīja. — Nebrīnies, ka no viņa nāk tik savāda smaka …

Rodions Mefodijevičs noskūpstīja arī Aglaju. Vectēvs veikli lika galdā tīrus šķīvjus un glāzes, uzlēja uz retēja saknēm, upeņu pumpuriem un sarkanajiem pipariem degvīnu.

—    Sēdieties, — sacīja Rodions Mefodijevičs, — uzdzersim, atceroties Afanasiju, pēc tam visu izstāstīšu.

Ar savu tetovēto līdz elkonim kailo roku viņš pacēla glāzi, kādu brīdi paturēja un paklusā balsī sacīja:

—    Atcerēsimies komunistu, ukraini, tavu tēvu, Vladimir, tavu brāli, Aglaja, un manu draugu Afanasiju Petroviču Ustimenko, kritušu varoņa nāvē, cīnoties par spāņu tautas brīvību. Lai vieglas viņiem Madrides smiltis .. .

Vectēvs pārmeta krustu, visi izdzēra klusēdami. Volodjam ēdot pīrāgs iestrēdza kaklā. Hugovna atkal sāka dziedāt savu šūpļadziesmu. Rodions Mefodijevičs aizpīpoja, viņa skatiens kļuva smags un drūms.

—    Vārdu sakot, — viņš ierunājās, — Madridei tuvojās septiņi «junkersi», ķīļa veidā izkārtojušies, — es pats to redzēju. Pārējo neredzēju, dzirdēju no citiem. «Junkersi» ir trīsmotorīgas, smagas mašīnas, piloti tajos vācieši, fašisti. Afanasijs viens pats sāka kauju. Droši vien viņam bija ļoti grūti, kamēr citi iedarbināja motorus, kamēr pacēlās gaisā. Šinī reizē «junkersi» bumbas uz Madridi nenometa. Divas mašīnas Afanasijs notrieca, abas tika sadragātas. Pēc tam …

Rodions Mefodijevičs dziļi ievilka elpu un sacīja klusi, bet skaidri un saprotami:

—    Pēc tam viņa mašīna aizdegās. Viņš gribēja liesmu nodzēst. Un sadega. Sadega mūsu Afanasijs Petrovičs

gaisā virs Madrides. Viņu apglabāja turpat Madridē, ļaužu bija vairāki tūkstoši, mātes nesa bērnus uz rokām, viņu pavadīja gan lidotāji, gan tankisti, gan kājnieki. Ka viņš krievs — to saprata visi. Zārku nesa nevis kā pie mums, bet stāvus, vaļēju. Bija tāds iespaids, it kā Afanasijs soļotu ar visiem spāniešiem kopā. Viņa seju uguns bija skārusi maz, tikai mati nosviluši… Dziedāja «Internacionāli». Dziedāja arī spāņu dziesmas un «Varšavjanku», kapsētā trīs reizes nodārdēja salūts. Uz kapa uzlikts balts akmens …

Volodja skatījās uz Stepanovu ar stingu skatienu. Aglaja klusi raudāja, Varvara, ar pirkstiem asaras slaucīdama, aizgriezās uz loga pusi. Vectēvs Mefodijs klausījās sabozies, sadrūmis.

— Man bija fotogrāfijas, — Rodions Mefodijevičs turpināja, — no tām vajadzēja šķirties. Bija šādas tādas piezīmes un vēstule no tēva tev, Vladimir, viņš to uzrakstīja katram gadījumam, — nekas pāri nepalika . .. Bet pamēģināšu pēc atmiņas atstāstīt. Pēdējā laikā Afanasijs bieži sacīja spāņiem tādus vārdus: «Esi noguris — saslienies, zūd spēki — saņemies, esi aizmirsis — atceries: revolūcija nav beigusies.» Brīvajos brīžos mēs ar viņu lasījām lordu Džordžu Gordonu Baironu, kurš mums bija tuvs arī tālab, ka daudz darījis Grieķijas labā. Un dažas rindas Afanasijs bieži atkārtoja smiedamies, it kā pa jokam, bet patiesībā pavisam nopietni. Es drusku atceros:.

Miegs dzi|ais iztraucēts — vai drīkstu gulēt es? Māc ļaudis tirāni — vai stāvēt nomalē? Laiks druvu pļaut — vai izkapti prom mest? Dzeļ asi dzeloņi — es nesnaužu, nē, nē, Man katru dienu ausīs taure skan, Tai atbild sirds …

Reizēm viņš mēdza jautāt: «Vai taure skan, Rodion?> Bet es viņam atbildēju: «Skan! Sevišķi no tava cienasta, kad tu cel galdā zaļās olīvas, tintes zivi viņas pašas mērcē un vēl citus spāņu gardumus.» Tā. Vairāk man nav ko stāstīt.

Rodions Mefodijevičs rūpīgi izpīpēja papirosu un labu brīdi klusēja, kā viņš to mēdza darīt, nelikdamies ne zinis par saviem ciemiņiem: droši vien viņš, domās iegrimis, atcerējās Spānijā atstātos kapus un dzīvos biedrus, kas vēl aizvien smaka franču nometnēs aiz dzeloņstieplēm, un tās sievietes melnajās, slēgtajās kleitās, kas, piespiedušas pie krūtīm mirušos bērnus, gulēja uz Kordovas provinces Ramblas ciema putekļainā laukuma. Kopā ar nelaiķi Afanasiju Rodions Mefodijevičs bija raudzījies uz šīm «akmeņiem nomētātajām» antifašistu sievām. Tad viņi abi bija saskatījušies, saprazdami: kaut kas jauns, kaut kas vēl nepieredzēti cietsirdīgs tuvojas bezrūpīgi dejojošai pasaulei. Šim vēl recekļaini nenoteiktajam, vēl izplūdušajam, vēl biezā krēslā slēptajam nekavējoties un ar visiem spēkiem jāstājas pretī, citādi vieglprātīgā pasaule, kas domā tikai par šodienu, pasaule, kas trallina dziesmiņas un smiedamās lasa feļetonus par saviem prezidentiem un ministriem, pasaule, kas prasa maizi un izklaidēšanos, — ļoti drīz, pavisam drīz pārvērtīsies kūpošu drupu kaudzēs, par kurām, uzvaroši dārdēdami, lidos milzīgi bumbvedēji ar kāškrustiem uz fizelāžām.

—    Ir sācies! — toreiz teica Rodions Mefodijevičs.

—    Iet vaļā pilnā sparā! — Afanasijs atbildēja.

—    Bija vēl tāds gadījums, — ierunājās Stepanovs, skatīdamies uz Volodju ar savām vērīgajām, vēsajām acīm … — Mēs ar tavu tēvu braucām caur Ramblas ciemu. Tur visas antifašistu sievas līdz ar bērniem un pat ar zīdaiņiem bija sadzītas uz laukuma un putekļos gaišā dienas laikā nomētātas ar akmeņiem. Viņas nostājās cita citai līdzās, apskāvās, bet uz viņām svieda ar bruģa akmeņiem, — lūk, tādiem…

—    Vai tad to varēja tā atstāt? — viņš jautāja. — Pat mēs ar Afanasiju, ne atbildīgi darbinieki, ne valstsvīri, sapratām — tas nepaies garam, tas ir sācies, tas iet vaļā pilnā spēkā. Un tikai tālab, ka, pēc viņu domām, nevar pastāvēt divas pasaules un divas sistēmas, bet gan jābūt vienai vienīgai sistēmai, kuru viņu zaldāti tiem pasniegs uz paplātes. Tur viņi izdarīja mēģinājumu — sak, paskatīsimies, vai zemeslode apvienosies pret mums vai ne? Ja neapvienosies — sagatavosimies un sāksim, jo, ja viņi tur neapvienojas, tad nekur un nekad neapvienosies, bet viņam, tas ir, Hitleram, tas tikai vajadzīgs, lai neviens nekur ne ar ko neapvienotos, tad viņš varēs nožņaugt katru atsevišķi. Vai tu saprati?

—    Sapratu! — Volodja sacīja.

—    Iedzer degvīnu, — deva padomu Rodions Mefodijevičs. — Man šodien sakarā ar atbraukšanu tāda sajukusi diena, visu laiku dzeru. Taisni brīnums, cik daudz laika pagājis, bet es ne reizi neesmu, kā nākas, izgulējies . ..

Viņš nemierīgi paskatījās apkārt, un visi ievēroja, cik viņš izmocījies — šis stiprais, sāļajos jūras vējos ārdētais cilvēks, šis vienmēr mierīgais, visās dzīves likstās smejošais, gludi skūtais, muskuļainais Stepanovs, — patiesi, «Baltijas slava, vētras albatross», kā viņš mēdza jokot, atceroties dažas neveiklas pilsoņu kara vārsmas.

—    Vai tu neesi saaukstējies, tēt? — klusi jautāja Varja.

Rodions Mefodijevičs viņu, ar vienu roku apskāvis,

cieši piekļāva sev klāt un drūmi sacīja:

—    Esmu vesels, meitiņ, pilnīgi vesels, tikai drusku noguris, un mani nomāc drūmas domas. Piemēram, mēs visu laiku ceram, ka fašisms paies mums garām, kā paiet pērkona negaisi. Bet tas nevar garām paiet — es jau sen, vēl pirms Spānijas notikumiem, uzmanīgi vēroju un domāju. Kāpēc gan vācu lidotājs Hugo Elceners ieradās ASV ar savu «DR-3 Friedrichshafen»? Lai ietekmētu amerikāņus morāliski — sak, redziet, cik mēs esam vareni. Kālab vācu tvaikonis «Brēmene» izcīnīja zilo lentu un tieši Ņujorkas ostā nevis savā dzimtenē? Atkal lai iebiedētu amerikāņus. Gan lidotāji, gan bokseri, gan filmas — visi demonstrē vācu spēku, vācu uzvaru, vācu pārākumu, vācu dūri. Bet viņi tur Eiropā un aiz okeāna tikai dejo, tikai lēkā . .. vientieši. .. Tēlmanis cietumā — ko tas nozīmē? «Tūkstošgadu impērija» — ko tas nozīmē? Vācu delegācija atstājusi Zenēvu — kāpēc? Tagad Londonā nodibināta «Angļuvācu draudzības biedrība», starp angļiem tiek izplatītas Hitlera idejas, par priekšsēdētāju iecelts lords Mauntempls, bet viņš ir britu ķīmiskās rūpniecības dūzis .. . Č'emberlens ir vai nu lupata, vai uzpirkts, vai vispār stulbenis. Manuprāt, zemeslodei nav uz ko paļauties, izņemot mūs.

—   Tātad būs karš? — Varvara jautāja.

—    Nāks lieli notikumi, — pret Aglaju pagriezies, sasīja Stepanovs, — un mūsu uzdevums turēt tautu un it sevišķi jaunatni mobilizācijas gatavībā. Tu, Aglaja Petrovna, vadīdama izglītības darbu, ņem vērā manus padomus. Kara komisariāti ar šo darbu galā netiks, ja mēs paši savu jaunatni ideoloģiski nenorūdīsim. Mēs vēl esam diezgan vieglprātīgi, mēs nenovērtējam pretinieka spēkus, bet es no savas pieredzes zinu — mūsu uzdevums nebūs viegls. Varbūt uzdzersim, lai galu galā izdotos uzveikt to, ko es esmu redzējis, bet ar ko jūs par laimi pagaidām neesat saskārušies.

—    Ko tad? — acis mirkšķinādams, jautāja vectēvs.

—    Ienaidnieku, vectēv! — bez smaida atbildēja Stepanovs.

—    Kā tie citi, tā es ar, — noteica vectēvs, kuram bija kauns ļaut vaļu «dzeršanas velnam» Varvaras klātiene. Tad viņš griezās pie Aglajas. — Vai tu pie tējas liec mežrozes? Iznāk makten brangi. .. Lēti, un smaržo kā tīrs siens.

—    Tējai, vectēv, nav jāsmaržo pēc siena, — iebilda Rodions Mefodijevičs. — Bet, ja gribi, lai iznāk lēti, uzlej verdošu ūdeni uz siena — un beigta balle . ..

—    Uz siena, uz siena, — izsmejoši atkārtoja vectēvs, — izteiktu vārdu nenoķersi. Man arī ir sava skaidra saprašana. Spānijā tu, Mefodijevič, biji. Ir tāda zeme — Spānija. Radio katru dienu par to stāsta. Pat dzejolis sacerēts, Varja to bija dabūjusi: «Tāds Granādas pagasts Spānijā ir». Vai nav tiesa?

Un, uzvaroši apkārt paskatījies, vectēvs pēkšņi iedziedājās vienmulīgā, sievietiskā balsī:

Ja es toreiz būtu jautusi,

Ja es toreiz skaidri zinātu, Kādu sūru un grūtu likteni

Es, par sievu kļūdama, uzņemšos…

Viņam šķita: ja cilvēki sēž pie galda — iedzer un ieēd, tad saimniekam jārūpējas, lai būtu jautri, un pirmajam jāuzsāk dziesma. Bet inteliģentā Hugovna piedauzīja ar savu sauso dūri pie sienas, un no dziedāšanas nekas neiznāca.

—    Tas Jurka viņiem ir briesmīgi nervozs puika, — Varvara sacīja. — Pie viņa nāk profesors Persijaņinovs, tas nekādi nevar saprast — kāpēc puika tik nervozs.

—          Tas nu gan ir profesors! — vectēvs sacīja. — Kā ieronas, tā tūlīt Jegoram pakalu bučo. Ak, kāds jūs esat labiņš, ak, kāds jūs esat paijpuisītis! Un naudu šitam profesoram grūž veselus piecdesmit rubļus, es par pussimtu ne to vien darītu …

—       Ko tu runā, vectēv! — Varvara nepiekrita. — Profesors Persijaņinovs ir liela slavenība, viņš strādā pie jums institūtā, vai ne, Volodja?

—       Strādāja, bet nu vairs ne, — Ustimenko sacīja, — nav nekas sevišķs, viņu mīl mātes, jo viņš ar visām runā tā, it kā viņu bērns būtu vienīgais visā pasaulē …

—    Tātad augstvērtīgs bērns? — Stepanovs jautāja.

Varja skumji piezīmēja:

—      Viņš ir tik cienīgs, vienmēr jautrs, vienmēr pajoko …

Bet Volodja, savās domās iegrimis, neko vairs nedzirdēja. Un visu šo garo un grūto vakaru pēkšņi it kā kaut kur pazuda un pēc tam apjucis jautāja:

—    Ko? Vai jūs man kaut ko sacījāt?

Rodions Mefodijevičs gāja viņus pavadīt. Varvara ar vectēvu palika mazgāt traukus. Stepanovs paskatījās uz meitu, pēc tam uz Volodju, bet neko neteica. Kad viņi bija jau uz kāpnēm, pretī nāca Boriss Gubins — skaists, spēcīgs, mugurā labs mētelis, kas bija atpogāts vaļā, galvā mīksta platmale.

—       Sveicināti, vai Varja mājās? — Boriss nez kāpēc jautāja Volodjam.

—      Mājā, — Ustimenko vienaldzīgi atbildēja, un Rodions Mefodijevičs atkal uz viņu paskatījās.

—    Kas tas par puisi? — jautāja Stepanovs.

—       A, tas ir Boriss Gubins. Vai tad jūs nepazināt? Viņš tagad mūsu pilsētā ievērojama persona. Raksta dzejoļus, avīzes drukā viņa recenzijas, bet, ja ar viņu kopā iesi pa ielu, tad bieži dzirdēsi: skat — Gubins. Labs puisis un spējīgs. Varvara viņu ļoti slavē, apgalvo, ka ar viņu esot viegli, nemokot kā dažs labs.

—    Jādomā, ka tas mocītājs esi tu?

—    Iespējams! — negribīgi atbildēja Volodja.

Viņš gaja pa priekšu, drūmās domās iegrimis, dziļi rokas kabatās sabāzis. Aglaja un Rodions Mefodijevičs, aiz muguras soļodami, par kaut ko klusu sarunājās.

DAŽAS IZMAIŅAS

No šī vakara Stepanovs gandrīz katru dienu nāca pie Volodjas — tā Volodja sākumā domāja, bet pēc tam ar skumju izbrīnu saprata, ka Rodions Mefodijevičs nebūt nenāk pie viņa, bet pie krustmātes Aglajas. Viņš ilgi viņai vienai kaut ko stāstīja, bet Aglaja klausījās, atbalstījusi skaisto galvu rokās un skatīdamās vienā punktā — uz vecu galda lampu, ko sedza izšūts drēbes abažūrs. Rodions Mefodijevičs jūrnieka formas svārkos ar zelta nošuvēm uz piedurknēm, saulē sārti brūns iededzis, ar sirmiem deniņiem un tumšām, biezām uzacīm staigāja pa krustmātes istabu no viena gala uz otru un stāstīja smiedamies, neko nejautādams. Volodja labi zināja, cik viegli un patīkami viņai stāstīt. Un kādu vakaru viņš izdzirda, ka pirmo reizi mūžā Aglaja dzied nevis sev, bet otram cilvēkam. Droši vien viņi nebija manījuši, ka noklaudz dzīvokļa durvis un ka viņš ienāk; Volodja atsēdās uz vannas malas un, dvieli rokās turēdams, klausījās. Aglaja dziedāja klusi, bet tik vienkārši un atklāti, ar tik patiesu un klusu sirsnību, kā dzied vienīgi krievu sievietes:

Ko tu, naksniņa, tāda bēdīga, Nav nevienas tev, naksniņ, zvaigznītes! Kā man sagaidīt gaismu ataustam, Kā man īsināt rudens melnumu? Nav ne tētiņa, nav ne māmiņas, Tikai mīļotais vien vēl palicis, Bet pat viņam sirds nesāp manis dēļ, Bet pat viņa nav manā tuvumā …

Krustmāte pabeidza dziesmu, Volodja tūlīt ar sparu atgrieza krānu, ūdens, skali šjakstēdams, tecēja vannā. Bet durvis aizšaut viņš nepaspēja, Aglaja jaunā, skaistā tērpā iznāca priekšnamā un jautāja, acīm laimīgi starojot:

—    Vai sen atnāci?

—    Dzirdēju, kā tu dziedāji! — viņš drūmi atbildēja.

—    Nenosodi! — viņa lūdza. — Nenosodi, zēn …

Volodja skatījās uz viņu ar izbrīnu. Viņš vēl nekad nebija redzējis Aglaju tādu. Par krustmāti sacīja, ka viņa esot skaista, arī viņš pats bija to ievērojis. Bet tik brīnišķīgu, starojošu, vieglu, pavisam citādu viņš krustmāti nebūtu varējis pat iedomāties.

Ūdens guldzot plūda iezilganajā vannā; Volodja stāvēja vājš, lāpstiņas izspiedušās, kājās īsās biksītes, nenoskuvies, bet Aglaja, ar karstu roku viņa elkoni turēdama, runāja straujā, maigā, tikko dzirdamā balsī:

—       Es jau sen viņu mīlēju, ļoti sen. Bet tad tas bija smagi gan viņam, gan man. Bet tagad esmu laimīga, manu puisīt, pavisam laimīga. Padomā pats, Griša krita divdesmit pirmajā gadā, un tu tāpat agri vai vēlu no manis aiziesi, viņš tagad ir viens, kāpēc mums — viņam un man — vienam otru pazaudēt? Es pēc tavām acīm redzu, ka tu nosodi, bet kālab?

—       Es nenosodu, — skatīdamies krustmātes starojošajās acīs, atbildēja Volodja. — Bet vienkārši. .. jūs visi mani pametat… Gan Varja, gan tu, gan Pičs. Tikai nepamet mani, krustmāt, — viņš lūdza. — Kā es viens iztikšu? Grūti tomēr vienam …

Vanna pēkšņi gāja pāri, Volodjam paslīdēja kāja uz grīdas flīzēm, no istabas iznāca Rodions Mefodijevičs un žēlojās:

—   Visi mani pametuši, kaut vai raudi!

—       Redzi! — Aglaja pamāja ar galvu uz Stepanova pusi. — Ko lai es iesāku?

Pie vakariņām Volodja viņus pratināja, bet Rodions Mefodijevičs un Aglaja labprāt un pat ar prieku visā atzinās.

—  Tātad jūs sarakstījāties? — Volodja jautāja.

—       Kā gan citādi? — krustmāte sacīja. — Ar to tu maizi neapsmērēsi, tas ir siers, bet sviests stāv sviesta traukā.

—   Un, kad tu brauci uz Ļeņingradu, jūs satikāties?

—       Jā, satikāmies, — Rodions Mefodijevičs sacīja. — Bijām gan Ermitāžā, gan Krievu muzejā, gan Izaka katedrālē uzkāpām.

—  Jūsu gados?

—   Nekauņa! — krustmāte sacīja.

—   Un arī par Spāniju tu zināji?

—       Par Spāniju nezināju, bet nojautu, — Stepanovam tēju liedama, sacīja Aglaja. — No Rodiona Mefodijeviča puses nebija visai prātīgi slēpt man šo braucienu.

—   Man negribējās, ka tu lieki uztrauktos.

—       Kā tagad būs? — Volodja jautāja. — Es personīgi esmu pret to, ka jūs pārceltos …

—  Kas jums ar Varju noticis? — Rodions Mefodijevičs jautāja.

—  Nekas, — Volodja atteica. — Vienkārši viņai laikam taisnība, ka man smags raksturs. Kas man dzīvē liekas mujķīgs un sīks — to es arī pasaku. Un iznāk, ka esmu tirāns. Viņa sauc mani pat par despotu. Starp citu, Varja par mani jaunāka, un viņai, protams, viss liekas citādi. Es nenosodu, Rodion Mefodijevič, es tikai nevaru tā kā viņa.

—   Nemelo, tu nosodi! — Stepanovs sacīja. — Vispār tu velti viņu nosodi. Pazaudēsi, otru tādu nedabūsi. Netaisos tevi izprecināt, es tevi, kā lai to saka . . . cienu, tāpēc arī iesaku: esi pret cilvēku prasīgs, bet ar mēru . . .

—   Es prasu, lai katrs būtu tāds kā mans kritušais tēvs, — pēkšņi nobālējis, sacīja Volodja. — Un es pats vispirms. Un visi. Citādi es nevaru.

Rodions Mefodijevičs paskatījās uz Aglaju, pēc tam uz Volodju.

—   Vai driģenes esi saēdies?

—   Nē! — Ustimenko sacīja. — Nekādas driģenes es, Rodion Mefodijevič, neesmu saēdies. Tomēr domāju, — viņš pēkšņi izdzirda, ka runā tāpat kā nelaiķis Provs Jakovļevičs Poluņins, — tomēr atļaujos domāt, ka cilvēka dzīves jēga pastāv visaugstākajā prasīgumā pret sevi, tādā prasīgumā, kāds bija manam tēvam, kad viņš viens devās pretī septiņiem «junkersiem». Viņš taču negāja upurēties, vai ne? Bet viņš izpildīja ne tikai savu pienākumu. Viņš toreiz, tajās sekundēs, viens pats uzņēmās atbildību par pasaules revolūcijas likteni .. .

—  Neuztraucies tik Joti! — krustmāte sacīja. — Gluži bāls…

—   Es nemaz neuztraucos. Es tikai vienmēr domāju, ja visi būtu tādi kā mans tēvs, tad varbūt kara vairs nebūtu, un vēzi mēs prastu ārstēt tāpat kā ārstējam iesnas vai grēmas un tuberkulozi jau būtu aizmirsuši. Bet lielākā daļa prāto tikai par savu personīgo labumu, nemaz nesaprazdami, ka sabiedriskais labums kļūs par personisko, bet tādos grandiozos apmēros, kādi šiem indivīdiem pat sapņos nerādās …

Viņš vienā paņēmienā izdzēra atdzisušo tēju un, garās skropstas mirkšķinādams, lūdza:

—       Lūdzu, piedodiet man. Tomēr reizēm ir ļoti grūti. Šodien institūtā viens kretīns nosauca mani par nodevēju, kam nav nekādas jēgas par biedriskumu, tāpēc, ka es atteicos lūgt Gaņičevu, lai viņš šo subjektu pāreksaminē. Grūti … Bet es atteicos tāpēc, ka skaidri zinu — šis tipiņš noteikti paliks pilsētā un pie tam vēl komandēs, bet zināšanu viņam maz, galva grūta, domāšana aprobežota .. .

—  Vai tu runā par Jevgeņiju? — Stepanovs jautāja.

—       Iešu gulēt! — uz jautājumu neatbildēdams, Volodja sacīja. — Esmu noguris.

Cieši aiz sevis durvis aizvēris, viņš piezvanīja Vecītim uz kopmītni. Pičs pienāca pie tālruņa dusmīgs.

—   Vai labi būt precētam? — jautāja Volodja.

—   Ej pie velna! — Vecītis atbildēja.

—       Liec aiz auss, laimīgais jaunlaulātais, ja tu rīt atkal neatnāksi pie manis mācīties, tad mūsu draudzība būs pagalam uz visiem laikiem. Ogurcovs jau man lika noprast, ka aizstās tevi.

—   Tā tava darīšana.

—  Vai būsi rīt?

—       Būšu jau, būšu! — Pičs sacīja un, brītiņu klusējis, piemetināja: — Tiesa kas tiesa, tev smags raksturs, Volodja!

—       Ņem par labu, kāds nu ir! — Ustimenko modri atbildēja.

Bet Rodions Mefodijevičs, šinī pašā laikā pa Aglajas istabu ar papirosu rokā staigādams, runāja par to, ka Volodjam, bez šaubām, taisnība, tikai viņš pašlaik, kā mēdz teikt, «cērt pāri strīpai», kaut gan nevis pēc būtības, bet pēc formas.

—       Tādi reizēm sev lodi pierē iešauj! — Aglaja drūmi sacīja.

—   Tādi — nekādi! — mierīgi atbildēja Stepanovs.

Pavadījusi Rodionu Mefodijeviču, Aglaja nometa jauno

tērpu, apģērbās siltāk, paklausījās, cik mierīgi elpo Volodja, un viena izgāja uz ielas. Vēl kursēja autobusi, viņa veikli ielēca devītajā — «Stacija — Gravas» un, domās iegrimusi, aizbrauca līdz laukumam.

… Tajos laikos tur stāvēja ormaņu rinda, no kāpņu telpām dvesmoja ādas un darvas smaka, bet aiz apžogotā dārza, kura vietā tagad ierīkots apļveida parks, senāk bija stacijas tirgus — tur tirgojās ar ceptām spēķēm, zivīm, paštaisītām desām, svaigi skābētiem gurķiem, dzeltenu kandžu. Rau, kur laukums, rau, kur bijušā pilsētasgalvas Kņazeva mūra nams un, rau, kur koka mājiņa ar piebūvi un terasi, ar slēģiem un bērzu pie vārtiem. Kā bērzs izaudzis un sakuplojis, cik jauki, ka tas saglabājies un ka tam pumpuri jau piebrieduši, par spīti vēlajam un aukstajam pavasarim!

Pēkšņi Aglaja juta, ka viņai acīs sariešas asaras: tur pie tā bērza blakus mājiņai ar terasi guberņas čekas priekšsēdētājs Kondratjevs — Griša Kondratjevs, aizbraukdams uz Maskavu, sacīja viņai, ka tad, kad viņš pēc dažām dienām atgriezīšoties — vai viņa gribot vai negribot — būšot «klusas kāzas». Viņš toreiz teica tieši šos savādos vārdus: «klusas kāzas» un negribīgi paskaidroja:

—  Vispār pārcelsies pie manis pavisam. Bet ielūgt ļaudis — kāda tur jēga! Dzers, sauks «rūgts». Tu būsi mana sieva, — kas citiem tur par daļu? Vai pārcelsies?

Viņa pamāja ar galvu.

—   Pārcelsies! — viņš vēlreiz atkārtoja. — Pārcelsies, un sāksim dzīvi. — Bet tikai uz jaunu, komunistisku morāli pamatojoties. Bez briesmīgajiem pagātnes aizspriedumiem. Laulība ir mīlestība, bez mīlestības nav laulības, bet tikai liekulīga, buržuāziska izlikšanās. Līdz pat tā saucamajām prieka mājām.

—  Kas tās par prieka mājām? — jautāja jauniņā Aglaja.

—   To es tev paskaidrošu, kad atbraukšu, — stingri atbildēja guberņas čekas priekšsēdētājs Kondratjevs. — Klausies tālāk. Nemīlēsi vairs mani — nebaidies. Sāksi jaunu dzīvi ar citu biedru. Protams, man tas nebūs patīkams pārsteigums. Bet mūsu jaunajā sabiedrībā mīlestībā jābūt vienlīdzīgām tiesībām. Arī līdzcietību laulībā tā neatzīs. Tādas ir manas domas, un tā sacīja arī biedrs Holodiļins, politiskās izglītības nodaļas lektors. Vai tu viņa lekciju nedzirdēji?

—   Nē, — Aglaja vainīgi atbildēja, — mums bija apmācības šaušanā no ložmetēja.

—   Atbraucis es krietni pamazgāšu galvu jūsu militārās mācības pasniedzējam, — Kondratjevs sacīja, — mūžīgi traucē politiskās izglītības darbu. Tagad tālāk …

Viņi ilgi stāvēja pie bērza — viņš ar ādas jaku uz rokas, ar mauzeri dzeltenā maksti pie sāniem, viņa kleitā, kas bija šūta no marles. Tā bija Aglajas vislabākā, vislepnākā, visskaistākā kleita. Viņa pati bija nokrāsojusi marli spilgti zilā krāsā, iecietinājusi un piešuvusi mazu, baltu apkaklīti. Un iznāca tāds tērps, ka viņa pat kautrējās ar to ļaudīs rādīties, — droši vien tas bija greznākais tērps visā pilsētā. Bet Kondratjevs skatījās uz Aglaju Ustimenko pārsteigts un laimīgs, šūpoja galvu un runāja:

—   Ko tu neteiksi! Kas tā par drēbi?

Vilciens aizbrauca, bet Grišas Kondratjeva atgriešanās dienā Aglaja ilgi peldējās siltajā Unčā, peldējās un domāja: nu tava jaunība beigusies, Aglaj, diezgan esi ķircinājusies, tagad tu visu mūžu būsi precēta sieva. Nevis sieva, bet pilsone, tomēr precēta …

Tveicīgā pirmsnegaisa mijkrēslī viņa sasēja savu sainīti un atnāca pie Kondratjeva uz šo mājiņu ar terasi. Grigorijs Romanovičs viņu gaidīja, stāvēdams istabas vidū, cieši ar jostu sajozies, kareivja blūzē ģērbies. Viss bija tīri uzkopts, pie sienas no portreta skatījās Kārlis Markss, uz naktsgaldiņa blakus šaurai gultai stāvēja grāmatu kaudzīte, uz inkrustācijām greznotā kāršu galdiņa sprakstēja svece. Kondratjeva acis bija plaši ieplestas, un visu viņu īso kopdzīves laiku tās skatījās uz Aglaju kā uz brīnumu. Viņa netika redzējusi vīru nošautu, pati toreiz slimoja ar tīfu, un tā viņš palika atmiņā tāds kā tobrīd — stāv un skatās, bikls un kluss, un var dzirdēt, kā rūc pērkons — visu laiku rūc un rūc, bet iespert nekādi nespēj.

—   Tagad paklausies par mūsu abu turpmāko dzīvi, — mazliet aizgriezies, lai neredzētu Aglajas bērnišķīgi atklāto seju, Kondratjevs ierunājās. — Es strādāju smagu darbu, man visādi ļaudis pūlas pielabināties, lai apietu bargos revolūcijas likumus. Ne no viena nekad nepieņem nekādas dāvanas, Agaša, nekādā ziņā! Bez tam guberņas čekai ir vaļēja operatīvā ekipāža ar diviem zirgiem. Zirgi tā nekas, barojam, lai būtu izskats. Personiskām vajadzībām nelietojam, braucam tikai steidzamās, oficiālās darīšanās. Ja es tevi ieraudzīšu sēžam šajā mūsu ekipāžā — izsēdināšu, lai tas notiktu kur notikdams.

Tad viņš jautāja:

—   Vai tev nav līdzi kas ēdams?

Savu «kluso kāzu» vakarā viņi grauza cieto Aglajas maizi un uzdzēra pienu. Bet pusgadu vēlāk pēc biedra Kondratjeva atbrauca «operatīvā» ekipāža — čekisti devās uz kādu apriņķi ķert slepkavu, izvarotāju un bandītu, bijušo baronu Tadi. No šī brauciena Griša Kondratjevs neatgriezās: rotmistra Tades atdjutants pēdējā izšķirošā sadursmē uzspridzināja pats sevi un guberņas čekas priekšsēdētāju ar granātu.

Pēc izsitumu tīfa pārslimošanas Aglaja bija kļuvusi par atraitni. Par piemiņu no vīra Aglajai izsniedza viņa personisko mauzeri un, Kondratjevu godinot, atraitni aizsūtīja mācīties. Toreiz no šīs mājiņas ar bērzu pie vārtiem viņa aizbrauca uz brīnumaino Maskavu. Un vairāk nekad netika šeit atgriezusies.

—   Kā man dzīvot? — viņa klusi jautāja, atspiedusies ar plecu pret bērza stumbru. — Kā?

Iztēlē viņa nespēja atšķirt — Grišas seju no Rodiona Mefodijeviča sejas. Un toreizējais īsais, laimīgais laiks saplūda ar tagadējo. Vai viņa vainīga pret Kondratjevu? Kā to uzzināt? No kā? Kas atbildēs?

Stacijā viņa no tālruņa automāta piezvanīja Stepanovam. Rodions Mefodijevičs, it kā būtu gaidījis, tūlīt aizsmakušā balsī atbildēja:

—   Stepanovs klausās.

—   Brauksim, kad vēlies, — klusu sacīja Aglaja. —Varu dabūt atvaļinājumu kaut vai no sestdienas.

—   Klausos! — nopietni un nesteigdamies atbildēja Stepanovs. — Viss būs sagatavots.

Pakāris klausuli, viņš atgriezās ēdamistabā, kur nikni mācījās Varvara, aizpīpēja papirosu, pastaigāja šurp un turp un paziņoja:

—   Es aizbraucu, Varja.

—   Aha, — viņa atbildēja.

—   Es nebraukšu viens.

—  Ar Aglaju Petrovnu? — skatienu no ģeoloģijas grāmatas nepaceldama, Varvara jautāja.

—   Jā.

Varja nolika gramatu pie malas, piecēlās, piegāja tēvam cieši klāt, apskāva viņa kaklu un trīsreiz sirsnīgi noskūpstīja uz vaiga. Bet sestdien viņi visi — Varvara, Volodja, Jevgeņijs, Iraida un Boriss Gubins — pavadīja Aglaju un

Rodionu Mefodijeviču uz Sočiem. Vakars bija pavasarīgs, jau pavisam silts, mikls un tumšs. Gaiši brūnā starptautiskā vagona logs bija atvērts; vāzē uz galdiņa, ko sedza iecietinata salvete, stāvēja sīkas, koši dzeltenas mimozas. Un blakus mimozām atradās šampanieša pudele.

—   Ja grib ceļot, tad tikai starptautiskajā, — Jevgeņijs sacīja, ar alkatīgu ziņkāri lūkodamies iekšā pa logu, — paskatieties, biedri, cik šeit viss racionāli un ērti. Nē, buržuji prata dzīvot. . .

Rodions Mefodijevičs, it kā jaunāks kļuvis, labi pašūtos, tumši zilos formas svārkos ar zeltu uz piedurknēm, smalku, elegantu cimdu rokā uzvilcis, stāvēja uz perona; Aglaja deva pamācības, izliekusies pa mazās, ar paklājiem, pārvalkiem, varu un krislālu pieblīvētās kupejas logu:

—   Katru dienu tev noteikti jāēd kaut kas silts, dzirdi, Vladimir? Neesi slinks, saproti: tev tas nepieciešams, tu esi vājš, noguris, nervozs, tu maz guli, un turklāt nāk valsts eksāmeni. Bez tam tev nepietiek ar to, ka pats mācies, tu pastāvīgi kādam palīdzi. Vajag ēst zupu, dzirdi? Kaimiņiene Sļepņeva tev visu pirks un gatavos, bet neaizmirsti to un nepiebāz vēderu vienīgi ar sausu maizi. Dzirdi?

—  Tu, Varvara, varētu viņu uzraudzīt! — Stepanovs čukstus sacīja.

—   Vladimir, tu katru dienu vari nākt pusdienās pie manis! — piedāvāja Gubins. — Manai mātei dzīves praktiskā puse ļoti labi organizēta . . .

—   Viņš taču var nākt arī pie mums! — augstsirdīgi sacīja Jevgeņijs. — Iemaksās savu tiesu — un darīts …

Varvara, lūpas kodīdama, klusēja: viņa šim cilvēkam ir trešajā vai pat piektajā vietā. Vispirms zinātne, tad institūts, pēc tam domas, idejas, grāmatas — viss, ko vien vēlies, bet tikai tad, kad nekā cita nav ko darīt, — viņa. Brīvajos brīžos aiz gara laika vai arī tad, kad nav neviena, kas klausītos viņa spriedelēšanu.

Boriss Gubins paņēma Varvaru zem elkoņa, un viņa roku neatvilka: lai Volodja redz. Bet viņš arī to neredzēja. Viņš atkal stāvēja, domās iegrimis, it kā pats par sevi. Par ko viņš pašlaik domā? Par kaut kādu aklo zarnu?

—   Mēs vēl paspēsim uz kino! — čukstus sacīja Boriss.

—   Labi! — viņa pamāja ar galvu.

—       Tad nu palieciet sveiki, mīļie! — saspringtā balsī sacīja Rodions Mefodijevičs. — No Melnās jūras braukšu tieši pie savējiem uz Baltiju.

—   Aha! — Varja atbildēja.

Tālsatiksmes vilciens lēnām sakustējās un uzsāka savu garo ceju. Volodja, nevienu negaidīdams, gāja pa peronu uz izeju, aiz kuras bija laukums.

—   Es uz kino neiešu! — Varvara sacīja.

—   Kur tad? — Boriss gādīgi jautāja.

—   Neiešu nekur! Esmu nogurusi.

—   Varbūt dzersim pie tevis tēju?

—   Ari tēju nedzersim. Es taču teicu, ka esmu nogurusi.

Bet Jevgeņijs skaidroja Iraidai:

—       Ja gudri un prasmīgi apvieno personiskās intereses ar sabiedriskajām, ja neuzvedas kā naivs ideālists, ja nedzen velnu, neslinko un netūjājas, bet prot orientēties apstākļos, tad mašīna, starptautiskais vagons, palmas un silta jūra var kļūt par tādu pašu ikdienas parādību kā mūsu ikrīta auzu tume, vai ne, manu saulīt? Starp citu, vai tev neliekas, ka tu mazliet nolaidies? Redzi, var taču īstajā brīdī pasmaidīt, var izturēties laipnāk, ģērbties elegantāk. Aizbrauc pie muteres, mīļi aprunājies, viņa pāršūs tavu vasaras mēteli par garu žaketi. Tas tagad modē …

—   Man sāp galva, — Iraida sacīja.

—       Tev, manu saulīt, vienmēr kaut kas sāp, — naidīgā balsī, bet klusām — varētu likties pat maigi atbildēja Jevgeņijs. — Bet vispār tu esi vesela, ēstgriba tev laba, un viss pilnīgi normāli. Vienkārši vajag saņemt sevi rokās.

Šinī brīdī tālsatiksmes vilciens pabrauca garām KapeJuhu stacijai. Rodions Mefodijevičs stāvēja gaitenī un, cepuri noņēmis, ar baltu kabatdrānu rūpīgi slaucīja pieri. Pavadone, veikli parvērsdama kupejas dīvānu par gultu, jautāja:

—       Varbūt pilsonīte vēlas pārmainīt vietu, blakus kupejā arī brauc dāma?

—       Nē, pilsonīte paliks tepat, pie sava vira! — stingri, bez smaida atbildēja Stepanovs. — Bet «dāma» kaimiņu kupejā brauks viena. Bez tam dāmas un pilsones — tie

ir dažādi jēdzieni. Vai jūs tā nedomājat, biedrene pavadone?

Pavadone paskatījās Stepanovam sejā, ieraudzīja viņa zobgalīgās acis, ordeņus uz krūtīm, zeltu uz piedurknēm — un apjuka. Bet viņš mīļi lūdza:

—  Vai nevarētu dabūt tēju, dārgā saimniec?

Aglaja sēdēja uz krēsla kupejas stūrī, tāpat kā mājās atbalstījusi galvu rokās, viņa bija ļoti bāla un smaidīja.. Logā pūta silts, mikls vējš, kas smaržoja pēc laukiem, pēc agra pavasara un rūgtiem lokomotīves dūmiem. Uz galda šūpojās dzeltenas mimozas.

—        Kas vēlas sviestmaizes, pīrāgus, alkoholiskus un bezalkoholiskus dzērienus? — gaitenī jautāja skadra balss.

—       Tā, — Rodions Mefodijevičs sacīja, atsēdies uz dīvāna malas, laimīgi, maigi un dziļi Aglajas tumšajās, noslēpumainajās acīs skatīdamies.

—   Ko tas nozīmē — tā? — viņa jautāja.

Viņš klusēja.

—       Tā, tādā veidā, — Aglaja zobojās. — Beidz no sevis kautrēties. Nebaidies no vārdiem. Ir tāds vārds «mīlestība». Tu mīli mani, es taču saprotu. Mēs vairs neesam jauni, mēs zinām, kāda vārdiem vērtība. Saki man, ka mīli mani…

—       Ka mīli mani, — savā dobjajā balsī kā apburts atkārtoja Rodions Mefodijevičs.

—   Saki: es tevi mīlu.

—        Es tevi mīlu, Agaša, — viņš sacīja. — Es taču toreiz nezināju, ko tas nozīmē. Bet pat Spānijā, līdzko satiku Afanasiju, tā runāju par tevi. Viņš saprata. Viņš sacīja: appreci viņu, ar citu tu tagad nemūžam neapprecēsies.

—       Vai tad tu esi mani apprecējis? — Aglaja jautāja iesmiedamās.

—   Es nesaprotu!

— Vai tu man esi teicis, lai eju pie tevis par sievu?

—   Vai tiešām neesmu? — viņš brīnījās.

—       Es tev, Rodion, vārdu pa vārdam atkārtošu, ko tu man esi sacījis. Tu teici: «Aglaja, es braukšu uz Sočiem, brauksim kopā, jā?» Bet pēc tam piebildi: «Tādā veidā.» Tā, mīļais, par precēšanos es uzzināju tikai no tavas sarunas ar pavadoni…

Viņa veikli piecēlās, atsēdās viņam blakus, pabāza roku zem viņa elkoņa un, seju pie viņa pleca pieglaudusi, sūdzējās:

—  Tu esi slikts runātājs.

—       Tā ir! — viņš piekrita. — Tikai tu neņem ļaunā, Agaša. Neteiksim, ka man būtu bail no cilvēkiem, kas lieli runātāji, bet man ar viņiem neērti. Nelaiķim Afanasijam bija vēl viena laba īpašība: viņš prata klusēt. Bet tā ir izcila prasme — klusēt, lai lieki vārdi nepaspruktu. Arī tu proti klusēt.

—   Kā tu domā, vai mēs abi visu mūžu klusēsim?

—       Nē, — stingri, mierīgi un maigi sacīja Rodions Mefodijevičs. — Mēs savu dzīvi nodzīvosim, kā cilvēkiem nākas. Gan redzēsi.

Aglaja vēl ciešāk pieglauda sev klāt viņa elkoni.

—   Par ko tu domā? — viņš pēkšņi jautāja.

—       Esmu laimīga, — viņa vainīgi atbildēja, — tikai drusku bail, tu aizbrauksi jūrā …

—   Bet tu pārcelsies uz Kronštati vai Oranienbauinu …

—       Nē, nepārcelšos, — Aglaja sacīja. — Es esmu vajadzīga šeit. Tur es tikai iekārtotos darbā. Tas neiet, Rodion. Bet šeit es tevi vienmēr gaidīšu. Vienmēr. Vai tu zini, ko tas nozīmē, ja tevi vienmēr gaida?

—   Nē, nezinu.

—   Redzi nu. Tagad uzzināsi.

Viņa iegrima domās. Rodions Mefodijevičs jautāja, par ko viņa domā.

—       Par Volodju, — Aglaja Petrovna sacīja. — Kā viņš viens jūtas? —

JŪS ESAT SAVĀDI ĻAUDIS!

Bet Volodja nemaz nebija viens. Pie viņa sēdēja Pičs un Ogurcovs — nomākti un uztraukti. Pirms stundas viņu abu acu priekšā bija miris pilsētas ātrās palīdzības ārsts Antons Romanovičs Mikešins, tas pats, ar kuru kopā Volodja brauca sniegt ātro palīdzību aizpagājušā vasarā Pičs ar Ogurcovu bija dežurējuši otrajā terapijas nodaļā, kad uzņemšanas nodaļā ieveda Mikešinu. Viņš vēl bija pie samaņas, pazina abus studentus, pat drusku pajokoja,

sak, pieveica gan mani, bet palātā viņam kļuva sliktāk, un mijkrēslī šis krietnais ārsts nomira. Arī Pičs un Ogurcovs bija strādājuši kopā ar Mikešinu, un viņi abi vēl līdz šim nespēja atjēgties — viss notika tik negaidīti, bezjēdzīgi un ātri.

—   Vajag ievietot avīzē paziņojumu. — Volodja sacīja, — viņu pazina visa pilsēta, cik daudziem ļaudīm viņš nav palīdzējis! Vai ne, Pič?

Bet izrādījās, ka paziņojumu nodrukāt nav nemaz tik vienkārši. Pirmkārt, bija jau vēls un istaba, kurā tika pieņemti paziņojumi, — slēgta. Un, otrkārt, «Unčas Strādnieka» redakcijas sekretārs — krievu kreklā tērpies cilvēks, kas turēja rokā lielas grieznes un nez kāpēc bija ļoti jautrs, — sacīja studentiem, ka apgabala avīze nevarot ziņot par visām miršanām, tāpat kā nevarot iepriecināt savus lasītājus ar ziņām par visiem pasaulē nākušajiem pilsoņiem. To sacīdams, viņš iesmējās.

—   Iztiksim šoreiz bez asprātībām! — drūmi noteica Pičs. — Mēs neesam te atnākuši jokus dzīt.

—   Bet es no dabas esmu optimists! — sekretārs paskaidroja. — Un bez tam mēs visi esam mirstīgi. Tātad, dārgie biedri, es jums neko nevaru palīdzēt.

Nācās gaidīt redaktoru. Sekretārs pļāpāja pa tālruni, aizgāja, atnāca, lasīja vēl nenožuvušu avīzes sleju, dzēra tēju ar sviestmaizi, studenti sēdēja uz cieta dīvāniņa, klusēja. Beidzot jau pavisam vēlu ieradās redaktors — tas pats, kura parakstu Volodja redzēja katru dienu: «Atbildīgais redaktors M. S. Kušeļevs».

—   Lūdzu, es klausos, — sacīja M. S. Kušeļevs, kad trīs studenti nostājās viņa milzīgā galda priekšā.

Bet noklausījies pašūpoja pinkaino galvu un sacīja:

—   Nevaru jums, biedri, neko palīdzēt. Man ļoti žēl, bet nelaiķi Mikešinu nepazīstu. Un nekad neesmu pazinis.

—   Mikešins ir izglābis dzīvību simtiem, ja ne tūkstošiem cilvēku, — bargi un skaļi sacīja Volodja. — Mikešinu pazīst visa pilsēta, ļoti slikti, ka jūs, avīzes redaktors, viņu nepazināt. Bet tā ir jūsu darīšana — mums vajadzīgs paziņojums.

—   Paziņojuma nebūs! — M. S. Kušeļevs atbildēja, iegrimdams tādas pašas nenožuvušas slejas lasīšanā, kādu nupat bija lasījis redakcijas sekretārs. — Lūdzu, biedri, ļaujiet man koncentrēties — man jādrukā oficiāls materiāls …

Nācās braukt uz māju pie dekāna Pavēla Sergejeviča, pēc tam uz klīniku pie Postņikova, pa dzīvokļiem — pie Gaņičeva un citiem profesoriem un vispēdīgi pie Zovtjaka. Genadijs Tarasovičs viens pats sēdēja lielā ēdamistabā, no melhiora trauka ēda kairinoši smaržojošu ēdienu, uzdzēra minerālūdeni un lasīja ārzemju žurnālu ar nosaukumu «Porcelāns un Fajanss». Uz galda patālāk no ēdiena Volodja ievēroja dažas noputējušas, acīm redzot, nupat no papīra iztītas figūriņas, ieplīsušu krūzīti, šķību šķīvi un krūku.

—   A, mūsu maiņa! — Žovtjaks iesaucās. — Ļoti priecājos, ļoti priecājos, sveicu jaunos biedrus, labdien, dārgie, apsēdieties …

Apsedzis ēdienu ar spožu vāciņu, viņš izvilka no gredzena salveti, noslaucīja lūpas un ierunājās pašapmierinātā, labsirdīgā tenorā:

—   Atnācāt tieši vienā no maniem retajiem vaļas brīžiem. Tāpat kā visiem, arī man, jūsu profesoram, ir savas vājības. Šodien bija laimīga diena, šis tas gadījās pa ķērienam — atstiepu uz savu midzeni. Es krāju vecu porcelānu un fajansu.

—   Ko? — nesaprata Pičs, kas tādos jautājumos bija īsts profāns.

—  Ļoti vienkārši, kolēģi. Kolekcionēju aiz tīras mākslas mīlestības. Citi, piemēram, krāj pastmarkas, sērkociņkastītes, gleznas, bronzu, naudu …

—   Jūs runājat par tiem, kas krāj mantu? — Pičs atkal nesaprata.

—   Nē, māns dārgais, es runāju par nevainīgu, cēlu, platonisku kaislību — kolekcionāri krāj nevis naudu, bet monētas. Es savukārt krāju porcelānu un fajansu, mani interesē skaista forma, grācija un vecmeistaru dabiskums … Piemēram, šī figūriņa …

Ar saviem resnajiem pirkstiem Žovtjaks paņēma no galda mazu, noputējušu, sen nemazgātu figūriņu, uzpūta elpu, paskatījās uz to ar laimīgām acīm un sacīja:

—   Meisenes ražojums, astoņpadsmitā gadsimta vidus. Redzat? Divi amoriņi tur svečturi. Vienam amoriņam drusku nodauzīta rociņa, bet tas nekas, tiešām tīrais nieks.

Toties kas par pozām, ko? Vai nav dabiski? Redzat, cik nemāksloti?

—   Jā, ir gan nemāksloti! — saspringtā balsī sacīja Ogurcovs.

—   Bet šis ir imperatora porcelāna fabrikā taisīts smaržu flakoniņš. Uz tā uzgleznotas neaizmirstulītes, unikāls eksemplārs …

Viņš vēl ilgi būtu rādījis savus šodienas ieguvumus, ja vien Pičs neizvilktu no kabatas nekrologu un nepastieplu to Genadijam Tarasovičam. Žovtjaks tūdaļ kļuva īgns, kodīja lūpas, šaubījās.

—   Galu galā kāpēc tik svinīgi? Vai nepietiktu vienkārši ar paziņojumu, ko? Mikešins, Mikešins… — viņš sacīja, pūlēdamies atcerēties, bet, acīm redzot, tā arī neatcerējās, kas tas Mikešins tāds bijis, un jautāja: — Kur man jāparakstās? Vai pēdējam? Pēc docentiem?

—   Varam arī kā pirmais! — Pičs bargi sacīja. — Te pirms Pavēla Sergejeviča jūsu parakstam pilnīgi pietiks vietas. Tikai rakstiet sīkiem burtiem, tipogrāfija tik un tā visus uzvārdus saliks ar vienu šriftu.

—   Tas tiesa! — Žovtjaks piekrita un mēģināja iespiest savu uzvārdu kā pirmo. Un viņš pierakstīja arī savu amata pakāpi — profesors. Bet pēc tam vēlreiz izlasīja nekrologu, pamanīdams tajā dažas «pārmērības».

Kamēr Genadijs Tarasovičs lasīja un rakstīja, Pičs, Volodja un Ogurcovs apskatīja ēdamistabu, kas bija piekrauta ar bronzu, kristālu, skapjiem un skapīšiem, kur aiz stikla durvīm glabājas profesora «tīrās kaislības objekti» — šķīvji, servīzes, ganiņi, senlaicīgas gaiši zila porcelāna vāzes, bļodas, lielākas un mazākas tasītes, gan zeltītas, gan zilās, gan sārtas. Starp skapjiem stāvēja krēsli un dīvāni, apvilkti ar vecu brokātu, bet pie sienām karājās eļļas krāsās darinātas gleznas zelta rāmjos — tajās bija attēlotas resnas, kailas sievietes, mūks ar sarkanu seju un zilgmē lidojoši eņģeli…

—   Tā, — sacīja Genadijs Tarasovičs, — es izsvītroju vārdu «neaizstājams», pietiek vienkārši ar «zaudējums». Būs solīdāk . ..

Pičs pamāja ar galvu. Uz ielas viņš dusmīgi piebilda:

—   Ir gan laba kaislībiņa, sarausis mantu par daudziem tūkstošiem. Atceros, rekvizējām mantu vienam budzim, viņš turēja sešpadsmit govju, bet viņa laulene man skaidroja, ka viņš «govis taisni dievina». Ir gan doktors!

Ogurcovs nepiekrita.

—   Nav tiesa, Pič! Viņš tikai nav atradis savu īsto vietu. Es Maskavā redzēju tādu veikalu — tas laikam saucas par antīku priekšmetu tirgotavu. Viņam vajadzētu strādāt tur, tas būtu viņa īstas aicinājums . . .

—   Vai valsts interesēs? — Pičs jautāja. — Tu vēl esi naivs puika. Tādu pilsoņu kaislības saistītas galvenokārt ar savu kabatu, šinī ziņā vari man ticēt. Krāj nebaltai dienai, jo dzīve viņu biedē. Jūt, ka nestāv savā īstajā vietā, tāpēc arī uztraucas.

Nekrologu ar «ievērojamu vīru» parakstiem redaktors M. S. Kušeļevs nodrukāja.

Antonu Romanoviču apbedīja siltā, gluži vasarīgā rītā. Pavadītāju sanāca trīsdesmit četrdesmit, bet līdz kāpieni aizgāja ne vairāk par desmit. Miša Šervuds, Svetlana, Alla Šeršņeva un Nus ja bija tikai pie šķirsta iznešanas, Jevge ņijs nogāja pusceļu un aizbrauca ar tramvaju atpakaļ uz pilsētu. Pūta maigs, mierīgs vējiņš, čīkstēja veco, balto līķratu riteņu asis, arī zirgi bija veci, ar nobrāztām kā jām. Blakus Volodjam soļoja ātrās palīdzības bārdainais kučieris Sņimščikovs, dusmīgi stāstīdams:

—  Tagad es strādāju «Zirgu transportā», mūsu ātrā palīdzība pilnīgi pārgājusi uz mašīnām. Zināms, brauc knaši, bet bieži vien iestieg. To sauc par buksēšanu. Man domāt, būtu mūsu nelaiķis braukājis ar ratiem — būtu sveiks un vesels. Bet automobilī gaiss saindēts, tā biedrs Mikešins ātri nolika karoti…

Volodja neklausījās, viņš skatījās uz Antona Romanoviča atraitni, kas soļoja aiz zārka, — sirma, vājiņa sieviete ar īsi apgrieztiem matiem, viņa neraudāja, bet gāja, taisni izslējusies, pat barga. Tomēr pie tikko aizbērtās kapu kopiņas viņai pēkšņi uznāca vājums, kājas sagrīļojās un viņa klusi, bez vaida sabruka, uz mutes iekrizdama drēgnajās smiltīs. Studenti metās pie viņas, taču Postņikovs viņus valdonīgi atturēja:

—   Lai paguļ. Nevajag tagad traucēt.

Ogurcovs aizgriezies šņaukājās, kaprači, rupjās balsīs sarunādamies, savāca lāpstas un virves un taisījās iet projām. Kāds no viņiem sacīja:

—  Vajag vēl uzbērt, biedri pilsoņi, zeme mums smaga…

Atkal iestājās klusums, tikai augstu bērzā tikko saplaukušajā lapotnē jautri un draiski dziedāja kāds putniņš. Drusku tālāk pastaigājās Pičs, pīpēja, rauca pieri.

—   Nu labi, dzīvojiet veseli! — sacīja kučieris Sņimščikovs. — Savs laiks, kā teikt, strādāšanai, savs atpūtai. Iešu iemetīšu kādu glāzīti, aizgājēju pieminot, — un uz darbu.

Pēc tam kad Mikešina atraitne bija iesēdināta ormaņa ratos, Postņikovs, Volodja, Pičs un Ogurcovs vēl pastaigāja pa kapsētu. Uz Prova Jakovļeviča Poluņina kapa tagad gulēja smaga granīta plāksne, bet kājgalī auga tieva, snaidra papele. Bija arī soliņš, uz kura viņi visi trīs atsēdās, pa šīm dienām noguruši un izmocījušies. Postņikovs aizgāja pie savas sievas kapa.

—   Nav rakstīts, ka profesors, — Pičs sacīja, plāksni apskatīdams. — Atceries, Uslimenko, viņš smējās, ka Vācijā esot medicīnas slepenpadomnieka tituls?

—   Atceros, — Volodja atbildēja. — Es visu par viņu atceros. Atceros, kā viņš pēkšņi nez kāpēc noskaitās un sacīja, ka cilvēks varot būt profesors un pie tam neprast ārstēt…

—   Paklausieties, kas tas ir — nāve? — negaidot skarbi jautāja Ogurcovs. — Vai tiešām …

—   Taisni tā — tiešām! — atcirta Pičs.

Postņikovs atgriezās tikai pēc laba laika bēdīgs, kluss, noslaucīja ar kabatdrānu pieri un ūsas un atsēdās blakus Volodjam.

—  Kāpēc tā, — Ustimenko jautāja, — sakiet, Ivan Dmitrijevič? Kāpēc neviens neatnāca uz apbedīšanu. Mēs taču zinām, kas par ārstu bija Antons Romanovičs un cik viņš daudz laba darījis . ..

Postņikovs klusēja, burzīja pirkstos papirosu, tad ielika to dzintara iemutī un atbildēja nesteigdamies, domīgi:

—   Tie, pie kuriem atbrauc ātrās palīdzības rati, gandrīz nekad neinteresējas par ārsta uzvārdu, varbūt tikai tad, ja grib par ārstu sūdzēties, kas, protams, uz mūsu planētas atgadās. Bet, ja viss kārtībā, ja viss rit normāli, tad sakiet, lūdzu, kāpēc jāzina tā cilvēka uzvārds, kurš kaut ko «iešpricējis» vai «iepilinājis pilienus», vai kaut ko «pārgriezis». Toties visi pazīst Cingishanu, gandrīz tikpat labi pazīst Giljotenu, kas zinātniski nopamatojis giljotinēšanu, un Antuānu Luī, kas pie līķiem eksperimentējis, kā vislabāk nocirst galvu uz nāvi notiesātajiem. Pazīsi ari visu laiku un visu tautu lielāko blēdi Taleiranu, pazīst Fušē, Grišku Rasputinu, interesējas par Rotšildiem, cariem un cariņiem, par provokatoru Azefu, bet Mikešins — nu bija tāds briļļainis un tagad vairs nav.

Volodjam tuvu piegājis un bargi acīs paskatījies, Postņikovs piebilda ar nopūtu:

—  Tā ir, Ustimenko.

—   Nē, tā nav! — pēkšņi un skarbi iesaucās Pičs. — Es jums nepiekritu, Ivan Dmitrijevič. Tā, protams, ir bijis, bet tā nedrīkst būt! Ne tāpēc mēs esam iekarojuši varu, ne tāpēc pastāv brīnišķīgie vārdi par proletariāta diktatūru, ne tāpēc mēs, boļševiki, vadām presi, lai visi šie pabiras saindētu cilvēku apziņu. Ticat vai neticat, bet es dodu jums vārdu: pienāks laiks, pie tam drīz vien, patiesībā tas jau ir klāt, kad tādi kā Mikešins kļūs par tautas varoņiem. Visi to vēl nesaprot, bet sapratīs, mēs piespiedīsim saprast, bet jūs neuztraucieties …

Viņš pārtrauca savu runu tikpat pēkšņi, kā bija sācis, un apjucis noklepojās. Ogurcovs un Volodja klusēja. Bet Postņikovs piepeši neparasti priecīgā balsī atbildēja:

—   Ak boļševiki, boļševiki, kas jūs gan esat par apbrīnojamiem ļaudīm. Jūs noteikti īstenosiet visu labo.

—   Nevis īstenosim, bet jau īstenojam! — drūmi atbildēja Pičs. — Un esam jau daudz ko īstenojuši. Bet, kas vēl priekšā, ko esam iecerējuši nākotnē, to neviens nav pat sapņos redzējis.

—   Grūti jums! — Postņikovs sacīja.

—   Tik un tā — nesūdzamies. Bet būtu daudz vieglāk, ja inteliģence pati izraidītu no sava vidus tādus profesorus kā, piemēram, jūsu Genadijs Tarasovičs. Būtu nesalīdzināmi vieglāk.

Pičs savilka uz augšu savu nodriskāto zābaku stulmus un, no sāniem uz Ivanu Dmitrijeviču paskatījies, jautāja:

—   Vai jūs neapvainojāties? Es runāju no visas sirds.

Divpadsmitā nodaĻa zvĒrests

Viss beidzās pavisam dīvaini, gandrīz vai aizskaroši. Rektoru droši vien izsauca pie priekšniecības vai arī viņam bija apnicis sēdēt prezidijā, jo viņš uzdeva vadīt vakaru dekānam, un tad lūdza vārdu Genadijs Tarasovičs Zovtjaks. Viņš runāja ilgi un salkani, atkal salīdzināja savu iemīļoto 1911. gadu ar šodienu, pēc tam uzskaitīja «mūsu institūta audzēkņus, kas kļuvuši par zinātniekiem», tad nosauca pasniedzējus un aizmirsa nosaukt Poluņinu. No zāles atskanēja saucieni:

—   Bet Provs Jakovļevičs?

—   Nosauciet Poluņinu!

—   Godināsim Poluņina piemiņu!

—   Es pieminēju tikai tos, kas strādā šobrīd, — taisnojās Zovtjaks. — Kas attiecas uz profesoru Poluņinu, tad es labprāt uzaicināšu godināt viņa gaišo piemiņu pieceļoties.

«Labprāt» izklausījās divdomīgi, aktu zāli pāršalca balsu duna. Genadijs Tarasovičs, sataisījis šim gadījumam piemērotu sejas izteiksmi, klusēdams nostāvēja nepieciešamo laiku. Pēc tam viņš liekulīgi bēdīgā balsī noteica:

—   Lūdzu sēsties!

Visi apsēdās. Zovtjaks runāja vēl minūtes desmit un aizgāja, šķidru aplausu pavadīts. Dekāns, Iraidas tēvs, nosvepstēja, ka laiks beigt. Rektors vēl vienmēr neatgriezās,

bet viņš bija gudrs cilvēks, un viņa klātienē, protams, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Pat diplomus dekāns izsniedza ar steigu, sagrozīdams uzvārdus, jokodamies, kaut gan cilvēka dzīvē ir tādi brīži, kad jokiem nav vielas. Sie joki pat Jevgeņijā radīja sašutumu. Starp citu, ar Iraidas tēvu viņam bija savi rēķini.

—       Ar šo atjaujiet mūsu svinīgo sēdi slēgt, — nošļupstēja Pavels Sergejevičs. — Tagad dodieties dzīvē, jaunie ļaudis!.

—       M-jā, — Ogurcovs sacīja, pakausi berzēdams. — Pēteris Pirmais ir teicis: ja dienēt, tad dienēt un nešļupstēt, bet, ja šļupstēt, tad nedienēt. Tātad viss?

—       Kāpēc viss? — Ustimenko drūmi iebilda. — Tas tikai sākums!

Aktu zāle kļuva tukša. Apkopēja krustmāte Sima, solus grūstīdama, sāka ar asu slotu berzt grīdu. Pičs sēdēja uz palodzes, šķirstīdams vecu, nobružātu piezīmju burtnīcu.

—       Atradu, — viņš sacīja, — tā kā ar mums apgājās tik cūcīgi, mēs paši dosim zvērestu.

Ņusja tūdaļ izbijās. Viņa bija kārtīga meitene un ļoti necieta nesaprotamus vārdus, asas frāzes, negaidītu rīcību.

—       Skat, kādi jaunumi! — uzacis uzrāvusi, viņa brīnījās. — Kas vēl par zvērestu?

Pičs padomāja, nopūtās, jautāja:

—       Vai tev pat zvērēt bail, Ņusja? Vai tu domā, ka mēs esam kādi masoņi?

Ņusja, drošs paliek drošs, atmeta ar roku un izgāja no aktu zāles. Noklaudzēja viņas papēdīši, uzdvesmoja dārgās smaržas, un Ņusja pazuda, slavēdama sevi par to, ka viņa, kā vienmēr, rīkojusies tik gudri.

—       Man te jau sen burtnīcā ierakstīts, — teica Vecītis. — Ja priekšniecībai neienāca prātā, izdarīsim to paši. Protams, teksts novecojis, bet kaut kas tur tomēr ir.

Nolēcis no palodzes, viņš pavēlēja stingrā, valdonīgā balsī:

—        Jums būs jāatkārto, ko es teikšu. Redziet, dārgie kolēģi, tas ir sens «fakultātes zvērests», runā, ka to esot atzinis par labu pats vectēvs Hipokrats. Atkārtojiet!

Un Pičs sāka lasīt:

—   «Ar dziļu pateicību pieņemdams ārsta tiesības, ko man dāvā zinātne, un saprazdams lielo atbildību, kuru man uzliek šis amats …»

—       «… šis amats!» — skali, aizkustinātās balsīs atkārtoja visi seši jaunie ārsti.

—        «… dodu solījumu visu savu mūžu nekādā veidā neaptraipīt tās amata brālības godu, kurā šodien iestājos …»

Pičam — vecītim Pičam, pašam rūdītākajam cilvēkam visā kursā, pēkšņi kaut kas iestrēdza kaklā, viņš norausa asaru un atdeva lapu Ogurcovam. Bet krustmāte Sima, kuras naidu pret studentiem pazina visā institūtā, sita viņiem pa kājām ar slotu un bārās:

—   Ejiet projām, cik reižu būs jāsaka …

—  Skic! — saniknotā balsī uzbrēca Vecītis.

Bet noskaņojums bija izjaukts, Hipokrata zvērestu nevienam vairs negribējās lasīt.

—       Labi, viss! — Pičs sacīja. — Uzskatīsim šo gadījumu par izbeigtu. Izaugšu liels, atcerēšos mūsu skaisto un aizkustinošo izlaidumu. Būtu Poluņins dzīvs, viņš gan tiem sadotu.

—       Ko teicis biedrs Majakovskis par svilpienu ar trīs pirkstiem? — Ogurcovs jautāja.

—       Turklāt vēl ar slotu pa kājām sit! — sērīgi sacīja Vecītis. — Es neesmu nekāds suņa aste, esmu ārsts ar diplomu, gribat — parādīšu?

Uz kāpnēm visiem uznāca smiekli.

Uz parku Volodja aizgāja viens. Ne jau tāpēc, lai atvadītos no klīnikas korpusa — viņš nebija sentimentāls, viņam gribējās drusku pasēdēt un atgūties. Pa šīm dienām Volodja bija ļoti noguris. Bet, līdzko bija nogriezies pa kļavu aleju, tā uzdūrās Gaņičevam. Paiet garām bija neiespējami, bet runāt nemaz negribējās, it sevišķi tāpēc, ka Volodja gaužām labi zināja, par ko runās patanatoms.

—   Vai diplomu saņēmāt?

—   Jā, saņēmu.

—   Vai bija skaisti?

—   Kā pasakā, — skumji teica Volodja.

—       To pie mums institūtā prot! — Gaņičevs piekrita. — Iespļaut dvēselē jaunā ārsta dzīves visievērojamākā dienā — uz to viņi ir meistari.

—   Bet jūs? — Volodja pēkšņi kļuva rupjš.

—  Ko tad es?

—      Kāpēc jūs tur nebijāt? No jums baidās un jūs ciena. Jūsu klātienē nevienam dvēselē neiespļautu. Kāpēc jūs sēžat šēit uz soliņa?

—       Paklausieties, Ustimenko! — Gaņičevs sadusmojās. — Vai jūs saprotat, ko runājat? Esmu vecs cilvēks, jūtos noguris, tur tik smacīgi…

—       Poluņins par spīti savai slimajai sirdij noteikti būtu tur bijis, — Volodja rupji pārtrauca Gaņičevu. — Bet par vecumu un nogurumu, piedodiet, man nepatīkami klausīties, Fjodor Vladimirovič. Atcerieties, Poluņins teica, ka lielākais zinātnes, progresa, civilizācijas un ārstu amata ienaidnieks ir — neuzņēmība. Bet tagad jūs, Poluņina draugs, sludināt šo neuzņēmību. Ak, ko tur …

Viņš atmeta ar roku.

—       Labi, velns jūs rāvis, — vainīgā, bet arī sarūgtinātā balsī teica Gaņičevs. — Jaunatne ir nežēlīga …

—   Vai jums žēlastība vajadzīga? Vai nav par agru?

Tagad viņi skatījās viens otram acīs.

—       Jūsu ugunsdzēsējs, vecais Skripņuks, par kuru jūs man tik aizkustinoši stāstījāt, — Volodja teica, — žēlastību droši vien neprasīja. Bet es nerunāju par to, — viņš sacīja ar skumjām un sāpēm balsī, — ticiet man, neapvainojieties, es gribēju teikt ko citu: kāpēc tik daudz cilvēku kritizē citus, dusmojas uz citiem, bet paši sēž uz soliņa, kad vajadzētu cīnīties ar to, ko viņi kritizē un uz ko dusmojas? Paskaidrojiet man!

Viņš skumji un cieši skatījās Gaņičevam acīs. Un Fjodors Vladimirovičs neizturēja, novērsās.

—       Galu galā jums taisnība, — Gaņičevs piekāpīgi sacīja, — ne jau gluži, bet savā ziņā. Starp citu, es jūs neapturēju tāpēc, lai uzzinātu jūsu domas par mani. Man vajag atbildi: vai paliksiet manā katedrā?

—   Protams, ne!

—       Lieliski! Bet, ja Poluņins būtu dzīvs, vai jūs pie viņa paliktu?

—       Arī pie viņa es nepaliktu, — padomājis atbildēja Ustimenko. — Varbūt pēc gadiem pieciem pie viņa atbrauktu …

—   Būtu tik labs un atbrauktu?

—   Jā, būtu tik labs.

—   Bet kāpēc?

—   Gan jūs pats, gan viņš mūs tā mācījāt.

—   Mūs! — Gaņičevs iesaucās. — «Jūs» plašākā nozīmē, nevis jūs personīgi.

—   Sergejs Ivanovičs Spasokukockis savā laikā bija zemstes ārsts, — ierunājās Volodja, dusmīgi vārdus izgrūzdams, — jūs pats mums par viņu stāstījāt. Un pats pierādījāt, ka viņa zinātnisko ieceru dziļi praktiskās saknes līdz pat mūsu dienām saistītas ar tiem laikiem, kad viņš strādāja par zemstes ārstu. Tieši jūs mums stāstījāt par Spasokukocka zinātnisko interešu daudzveidību, par problēmu izpratnes dziļumu, ak, ko es jums jūsu paša vārdus atkārtoju …

—   Zinātne, — vienmulīgā balsī ierunājās Gaņičevs, bet Volodja viņā neklausījās — viņš saprata: Fjodors Vladimirovičs vēl viņam labu, bet arī meklē sev skolnieku. Tomēr viņš, Ustimenko, negribēja nevienam būt par skolnieku, viņš gribēja darīt savu darbu.

Un neklausīdamies viņš gaidīja, kamēr beigs runāt Gaņičevs, baudīja klusumu, priecājās par to, ka pašlaik nekur nav jāsteidzas, priecājās par silto, varavīkšņaino un smaržīgo saules mirdzumu, priecājās par smieklīgu un kauslīgu plikgalvi zvirbuli, kas sāniski uzbruka veselam baram savu brāļu.

—   Un tas viss tālab, lai pēc tam izlūgtos no jums tēmu disertācijai? — Ustimenko jautāja, kad Gaņičevs bija beidzis savu runu.

—   Bet jūs taču neizlūgsieties? Jūs pats sameklēsiet!

—   Kāpēc man meklēt, Fjodor Vladimirovič, ja nejūtu nekādu iekšēju nepieciešamību to darīt? Skeleta ekstenzijai Spasokukockis pats konstruēja skavas ar spārngriežņu skrūvēm no slidām un ar spieķiem no klavieru stīgām. Nezinu, vai tas ir vai nav zinātniski, bet uz to viņu pamudināja dzīves nepieciešamība, nevis vēlēšanās iegūt grādu. Tāpat arī roku mazgāšana ar ožamo spirtu, mīkstās kuņģa knaibles un galu galā asins pārliešanas jautājumi. Tas, kas tiek darīts viņa vadībā, izriet no klīnikas vajadzībām, bet šī klīnika vienmēr saistīta ar viņa jaunību, ar zemstes slimnīcu. Vai tā nav? Un, piemēram, Pirogovs? Visiem zināms, cik bargi viņš izturējās pret izmocītām disertācijām un zinātniekiem-homunkuliem. Toties Rudņevs ļoti laipni un labvēlīgi. Es personīgi esmu par Pirogovu. Nav vērts mākslīgi savairot zinātnes darbiniekus. Tas iznāk gan dārgi, gan kaitē zinātnei, gan darbu kavē. Tā es personīgi domāju, tādi ir mani uzskati.

—       Bet kas jūs tāds esat, lai domātu vai nedomātu, lai runātu par saviem personīgiem uzskatiem, — Gaņičevs sacīja, pavisam noskaities un uztraucies. — Kas jūs tāds esat, paskaidrojiet mani

—   Diplomēts ārsts.

—  Ļoti pašapzinīgi, Ustimenko.

—       Bet kālab man būtu jāizturas tā, it kā pašapziņas trūkums manam darbam labāk derētu? Aizbraukšu uz kādu nomali, uz kādu nostūri, un būšu tik bikls un kautrīgs, ka ar sanitāro aviāciju saukšu pie katra slimnieka konsultantu. Tā?

Gaņičevs izstaipījās, nožāvājās, nopūtās:

—   Ak kungs!

—   Es jūs nogurdināju? — Volodja līdzjūtīgi jautāja.

—       Nē, nenogurdinājāt, bet viss iznāk neparasti muļķīgi. Jūs taču esat apdāvināts cilvēks …

—       Es to jau zinu! — Volodja iesaucās. — Es par to nemaz nešaubos, citādi būtu pametis institūtu, jo gan jūs, gan Poluņins, gan Postņikovs mācījāt mūs, ka ārstam jābūt ne tikai mācītam, bet arī apdāvinātam. Un es gribu būt ārsts …

—       Labi, vācieties, — Gaņičevs sacīja, — es jūs tik un tā piespiedīšu pa komjaunatnes līniju .,.

Un viņš to patiešām mēģināja.

UZ NOMAĻIEM!

Tikai pēc vairāku dienu neatlaidīgām cīņām Volodjam izdevās dabūt nozīmējumu uz Nomaļu ciematu, divi simti kilometru no dzelzceļa.

—       Turklāt pāri upei būs ar prāmi jāceļas! — ar labpatiku pareģoja Gaņičevs.

—   Nekas, pārcelsimies! — Volodja atbildēja. Viņam bija tīri patīkami, ka viņa dēļ institūtā izcēlies

tāds jandāliņš. Ari Pičs pieteicās darbā tālā lauku slimnīcā, Ogurcovs aizbrauca uz Akmeņaini, bet, daudzi vēl mētājās apkārt, gāja pie priekšniecības, steidzās ar vēstulēm uz Maskavu.

Apgabala kartē Volodja savu Nomaļu ciematu neatrada. Braukt vajadzēja pēc nedēļas. Krustmāte Aglaja uzklausīja Volodjas vēsti par viņa nākotni bez kādas sajūsmas.

—  Tu brauksi? — viņa jautāja.

—   Braukšu.

—   Bet tur taču nav slimnīcas?

—   Ir ambulance. Slimnīcu uzcelšu.

—   Pats?

—   Jā.

—   Vai jūs celt mācīja?

—       Bet vai tevi, bijušo veļas mazgātāju, mācīja valsti vadīt?

—  Nu, valsti es nevadu . . .

—       Arī man pašam ar savām rokām nebūs jāceļ. Vadīšu celtniecību un došu norādījumus.

Aglaja nopūtās.

Volodja uz viņu bargi paskatījās — nebija vērts ar viņu strīdēties.

«Kā man patīk šīs runas, ka jaunatnei tagad vairs nav ideālu!» Aglaja nodomāja un, vēlreiz nopūtusies, gāja pirkt Volodjam garos zābakus, puskažoku, kažokādas cepuri, velteņus. Bet Volodja it kā atžilbis šausminājās. «Kā būs ar Varju? Ko tagad darīt? Tas taču nozīmē iztikt pavisam bez viņas? Tagad, kad katru brīdi vajadzētu viņas padoma, tagad, kad viss jāsāk no paša sākuma? Ko darīt?» viņš prātoja apjucis un bēdīgs un, mājās mieru neatrazdams, aizskrēja pie Stepanoviem.

—       Okei! — viņam sacīja Jevgeņijs, durvis atvērdams. — Nāciet iekšā, Herr Professor. Pastāstīšu jums dažus dikti simpātiskus jaunumiņus. ..

Sakarā ar karsto laiku Jevgeņijs nēsāja īsas bikšeles, ko viņam no īpaša auduma bija pašuvusi māmiņa, Valentīna Andrejevna. Sīs bikšeles sauca nevis par bikšelēm, bet par «šortiem», tāpat kā savu putekļu mēteli Jevgeņijs nez kāpēc sauca par «plēvi». Viņa matus sedza tīkliņš, un tagad viņš kūpināja pīpi, ko bija dāvinājis Dodiks, ar kuru Jevgeņijam pēc vairākām lielām sadursmēm bija

nodibinājušās mazliet ironiskas, bet itin draudzīgas attiecības.

Ari Varvara bija mājās; uz dīvāna atgūlusies, viņa lasīja dzejoļus. Uz vāka ar zelta burtiem bija rakstīts «Antoloģija»; vectēvs Mefodijs gatavoja okrošku.

—  Tieši uz pusdienām, — viņš divdomīgi sacīja. — Iestrēbsi okrošku, bērniņ . . .

—   Kas tev kaiš? — Volodja jautāja Varvarai.

—   Bet kā tu domā? — viņa dusmīgi atbildēja un izgāja no istabas.

—   Tā, dārgais draugs! — ar plaukstām sev pa ciskām sizdams, Jevgeņijs sacīja. — Ja mana mīļā Iraida nebūtu mani vasarnīcas un bērna dēļ atstājusi vienu, es droši vien pavisam prātā sajuktu …

Viņš noslēpumani uz Volodju paskatījās.

—   Kas tev par jaunumiem? — vienaldzīgi jautāja Ustimenko.

—   Gan man, Herr Doktor, gan tev .. .

Viss viņa izskats pauda apmierinātību ar sevi, ar saviem šortiem, ar savām īsajām, spēcīgajām kājām, ar savu mazliet paresno, tomēr muskuļaino ķermeni, ar savu pašsajūtu, veselību, nākotni, ar okrošku, ko tūlīt ēdīs.

—  Tātad uz Nomaļiem mēs nebraucam.

—   Kā tad tā?

—   Pavisam vienkārši, Vladimir Afanasjevič. Pilsētas veselības aizsardzības nodaļa nosūtījusi attiecīgajām organizācijām pieprasījumu pēc diviem speciālistiem, minot tos vārdā; tu strādāsi par ordinatoru Parīzes Komūnas vārdā nosauktajā pirmajā pilsētas slimnīcā, bet es par sanitāro ārstu pilsētas veselības aizsardzības aparātā. Kā tev patīk?

Volodja drūmi klusēja.

Nočīkstēja durvis, uz sliekšņa stāvēja Varvara tīrā, baltā kleitā.

—   «Nekas uz viņa augstās pieres nevienam nebija salasāms», — Jevgeņijs nodeklamēja. — Tu izskaties pat tāds kā neapmierināts, biedri nākamo ordinator? Vai tu varbūt domā, ka par Spānijas brīvību varoņu nāvē krituša cilvēka dēlam būtu jābrauc uz Nomaļiem, bet Ņusjai, Svetlanai, Allai un mūsu kārtīgajam Mišām jāiekārtojas pilsētā?

Volodja sēdēja, galvu nodūris, uz Jevgeņiju neskatīdamies. Bet tas zaudēja savaldīšanos, kļuva skajš, sāka pat klaigāt.

—   Man un Varvarai nav patīkami par šo tēmu runāt, — Jevgeņijs sacīja, — patiesībā tas ir pat nepiedienīgi, bet ar tādiem kā tevi citādi nevar: iedomājies tikai, svētā nevainība, tajos Nomaļos pat kluba neesot, vai tas tiesa?

—   Jā! — Volodja pamāja ar galvu.

—   Un kultūras nams un dramatiskais pulciņš, un lugu uzdevumi? Vai tādas lietas tur ir, vai arī, tavu ambulanci izņemot, tur nav nekā cita, uz ko cerēt?

—  Viņš droši vien nav pat painteresējies! — Varvara iesaucās. — Kālab šim lielajam cilvēkam jāzina tādi sīkumi?

-TPalūkojies, pēc kā viņa izskatās! — Jevgeņijs sacīja un uzlika roku Varvarai uz pleca. — Palūkojies uzmanīgāk! Tavu akmens sirdi ne ar ko neaizkustinās, tev viss vienalga, tu domā tikai par sevi, par savu «dvēseles dzīvi», kā tevi patētiski cenšas attaisnot Varvara, bet mani tu nepiemānīsi. Ja tev šinī pasaulē ir darbs un aicinājums, tad arī viņai ir savs darbs un savs aicinājums. Egoisms ir svēta lieta, bet tikai tiktāl, ciktāl šis egoisms neiet pāri līķiem. Bet tu, kā saprotu, neesi nekāds naivais. Tu būtībā esi pats gudrākais mūsu kursā un tikai no izskata tāds jēriņš. Un tavs cēlsirdīgais brauciens uz Nomaļiem — tas ir sākums karjerai, jā, jā, neboli uz mani acis, tas ir «lauku daktera» lielā ceļa sākums. Tu gribi sākt no pašas apakšas, nezaudēdams laiku, lai kaut kā iekārtotos pilsētā, tu nodzīvosi tur pāris gadiņu, toties atgriezīsies kā liels vīrs un tūlīt tiksi uz augšu. Bet Varvara tanī nomalē pa šiem diviem gadiem aizies bojā . .. Viņas …

—   Liecies mierā! — Volodja lūdza.

—  Viņas talants aizies bojā! — Jevgeņijs iesaucās. — Un kas par to visu atbildēs? Kas? Puškins? Vai tiešām tu nesaproti, kādu noziegumu dari savu egoistisko uzskatu un apsvērumu vārdā? Vai tiešām …

—   Labi, pietiek, — Ustimenko sacīja pieceldamies, ar greizu, mākslotu smaidu uz Varvaru skatīdamies. — Es jau sen sacīju, ka jūs visi esat viena ģimene — gan jūsu Valentīna Andrejevna, gan jūsu Dodiks, gan tu, gan Jevgeņijs. Nelietis 2eņa ir nelietis vēl tālab, ka it visos cilvēkos

saskata apslēptu nelietību. Tu šodien lietoji vārdu «karjera», lai tas paliek uz tavas sirdsapziņas, bet tu, tu, Varja, kā tu varēji klusēt?

Volodjas lūpas bērnišķīgi nodrebēja, bet viņš tūlīt savaldījās un ierunājās klusā, negaidīti mierīgā balsī:

—   Es tev tūlīt pateikšu, kāpēc tu klusēji. Tu neatbildēji savam brālukam tāpēc, ka arī pali dvēseles dziļumos domā tāpat. Bet,ja tu tā domā, tad kāpēc es tev esmu vajadzīgs? Kāpēc tev vajadzīgs tāds nelietis un divkosis, kas izplānojis savu dzīvi saskaņā ar karjeristiskiem apsvērumiem? Gribi ar mani dalīties nelieša dzīvē? Gribi dalīties ar nelieti viņa ciešanās? Bet es, Varja, neesmu tas, par ko tu mani turi. Un tu nevari to nesaprast. Tu arī saproti, tikai Jevgeņijs ir stiprāks, tava māte ir stiprāka; šobrīd tu man tici un saproti mani, es taču to redzu, bet pēc neilga laiciņa viņi tev visu izskaidros no sava viedokja, un no ārpuses viss liksies Joti ticami, tikai tas nebūs par mani un par citiem tādiem kā es, tas būs par 2eņu. Bet jūs visi domājat, ka pasaule pilna ar tādiem kā 2eņa. Nav tiesa! Neraudi, Varvar, asaras tagad ir gluži liekas, es tevi nekādā ziņā neapvainoju, runāju to, ko domāju: šī saruna, zināms, ir pēdējā, un jums abiem jāzina, ko es domāju. Varbūt arī nedomāju. Varbūt tā domāt nevajag. Droši vien nevajag. Vispār nav nekādas jēgas runāt par sevi, attaisnoties, pierādīt. Vēlreiz atkārtoju — skaidrs tikai viens, ja tu, Varja, viņam piekriti un klusēji…

—   Es nepiekritu, — Varja sacīja. — Es tikai domāju, ka…

—   Bet man arī tas liekas par daudz! — Ustimenko atbildēja. — Savu ģeoloģiju tu esi pametusi novārtā, tu mācies tikai formāli — tātad esi pazaudējusi dzīves jēgu, tu klausi, ko tev saka kretīni, kas tev čukst ausī par tavu šķietamo talantu, bet talanta, Varja, tev nav, ir tikai zināmas atdarināšanas spējas, ar tām pietiek mazām mājas viesībām, nevis dzīvei, darbam, pienākumam …

—   Nesaprotu, kāpēc tev jāklausās tādas nejēdzības, — Jevgeņijs jautāja, aizpīpēdams pīpi, ko bija dāvājis Dodiks. — Tas taču galu galā ir apvainojums!

— Tas ir ļoti drūmi, — Varjai cieši klāt pieiedams, gandrīz čukstus sacīja Volodja. — Tas ir ļoti drūmi, un man

laikam vēl nekad mūžā nav bijis tik smagas dienas, bet neko nevar darīt. Uz redzēšanos!

—      Uz redzēšanos! — atbildēja Varvara, acis uz viņu paceldama. Bet viņš tīšām vairījās viņas skatiena, jo bija grūti noraudzīties uz šīm sāpēm Varjas bērnišķīgajās acīs.

Vectēvs izliecās pa virtuves durvīm un lika uzklāt galdu «priekš okroškas».

—   Nu tad okei! — Jevgeņijs nosauca pakal Volodjam.

—   Neģēlis! — Varvara caur zobiem pateica brālim.

Volodju viņa panāca, kad tas jau kāpa tramvajā. Viņš

šķiet nemaz nebrīnījās, viņas balsi izdzirdis. Sliežu salaidumos un pagriezienos tramvaju mētāja un kratīja. Volodja runāja, lūkodamies garām Varvaras mazajai ausij ar auskaru:

—       Tu aizbrauksi uz Maskavu vai uz kādu citu lielu pilsētu, varbūt iestāsies teātra institūtā, iemirdzēsies rampas ugunis, tev pasniegs ziedus, vai kā tur vēl pieņemts. Par laimi izrādīsies, ka man nav taisnība. Un, ja tā, — kāpēc tad tev vajag Nomaļus? Galvenais, kāpēc mēs pašlaik nevaram saprasties — mums ir dažādi dzīves uzskati, un, kaut gan bija laiks, kad tu mani it kā saprati, tā patiesībā nebija nekāda saprašana, tā vienkārši bija bērnišķīga saprašanas tēlošana. Vai tā nav?

—   Volodja! — viņa iesaucās.

—       Sveika, Varja! — viņš atbildēja. — Sveika! Ja būs brīvs brīdis — atraksti. Es atbildēšu. Bet vairāk mums nav vērts rīkot šo mirušo pieminēšanu …

Viņš izlēca no ejoša tramvaja, paskrēja dažus soļus līdzi vagonam un pēkšņi aizgriezās. Tāds viņš bija — novērsās pat tajos gadījumos, kad viņam nebija taisnība.

«Droši vien man tagad vajadzētu piedzerties!» Volodja nodomāja, ieraudzījis izkārtni ar pudeli un alus kausu.

«Vai sākt pīpēt!» Bet, trulu bēdu mākts, viņš tūdaļ šīs domas aizmirsa.

PALIEC SVEIKA, VARJA!

Vairākas dienas viņš nekur negāja, vā]ājās pa savu celli, domāja, naktīs nevarēja aizmigt. Divas reizes viņš pagrieza tālruņa kloķi, lai piezvanītu Varjai, tomēr nepiezvanīja. Bet reiz tveicīgā dienasvidū viņam atnesa bandroli ar pieciem zīmogiem, tā bija no Maskavas, no tautas komisariāta. Par bandroles saņemšanu vajadzēja divas reizes parakstīties un nevis ar zīmuli, bet ar tinti.

Aploksnē atradās liels papīrs, tajā bija teikts, ka Vladimiram Afanasjevičam Ustimenko nekavējoties jāierodas Maskavā Tautas veselības aizsardzības komisariātā pie biedra Usoļceva. Pie lielās papīra lapas bija pielikta Bogoslovska zīmīte. Nikolajs Jevgeņjevičs rakstīja, ka «sakarā ar mūsu norunu» viņš rekomendējot Volodju biedram Usoļcevam kā derīgu tam atbildīgajam, svarīgajam un interesantajam darbam, par kuru viņi, tas ir, Volodja un Nikolajs Jevgeņjevičs, «runājuši Melnkraujas piestātnē». Zīmīte bija rakstīta jau šī gada devītajā maijā.

Pievakarē Volodju apciemoja Postņikovs un Gaņičevs. Aglaja Petrovna krāva koferī Volodjas mantas. Volodja rakājās pa grāmatām.

—   Uz kurieni viņš pošas? — viltīgi acis piemiedzis, jautāja Fjodors Vladimirovičs.

—   Redziet, kādu papīru saņēmu, — Ustimenko atbildēja, rādīdams tautas komisariāta vēstuli. — Nevaru saprast, kas par lietu.

—   Lieta vienkārša, — atteica Ivans Dmitrijevičs. — Ārzemes.

—   Kādas ārzemes? — Aglaja sasita rokas. — Zēns vēl pavisam nepieredzējis, bet jau …

—  Zēns nepieredzējis, toties saprātīgs! — Postņikovs sacīja, ūsas braucīdams. — Uz viņu var pajauties. Un viņu rekomendējuši trīs cilvēki — Bogoslovskis, kas tur jau strādā, Gaņičevs un es, kas domā, ka no jūsu brāļadēla ar laiku iznāks krietns ķirurgs. Usojcevs, kas parakstījis vēstuli, kādreiz bija mūsu skolnieks un reizēm griežas pie mums pēc padoma … Ceru, ka viss skaidrs.

—   Kas tās par ārzemēm? — Volodja jautāja.

—   Katrā ziņā ne jau Parīze, — Gaņičevs atbildēja. — Domājams — Āzija, turklāt tāda vieta, kur darbs grūts. Vai tas jūs apmierina?

Uz šķiršanos viņi dzēra šampanieti. Volodja bija gan skumjš, gan izklaidīgs, Postņikovs klusēja, Gaņičevs, Volodjam roku sniegdams, sacīja: — Laimīgu ceja vēju!

Atrakstiet, kā klājas. Un ticiet, mīļais, man no sirds žēl, ka jūs nepalikāt pie manis.

Vagonā Aglaja iekāpa kopā ar Volodju.

—   Izgulies pa ceļam labi krietni, — viņa lūdza, — tu esi pavisam nomocījies, tāds kā svētais no svētbildes, nevis kā cilvēks.

Volodja nogulēja vairāk nekā diennakti. Pēc tam apēda visas sviestmaizes, ko bija sataisījusi krustmāte, bulciņu ar marcipānu, četras vārītas olas un no jauna likās uz auss, viņš izgulēja visu neizgulēto miegu un neredzēja nekādus sapņus, bet, pilnīgi pamodies, nejuta arī nekāda prieka. Kaut kas ļoti dārgs, ļoti svarīgs un ārkārtīgi nozīmīgs bija pazudis uz visiem laikiem.

Maskavā viņš stacijā noskuvās, nogrieza matus, pie zēna — zābakspodrinātāja notīrīja kurpes, nopirka paciņu papirosu un brauca pie biedra Usoļceva. Viņu pieņēma tūlīt. Bijušais Gaņičeva skolnieks bija masīvs cilvēks, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, ar vienkāršu un parupju kareivja seju, īsiem, ar mašīnu apcirptiem matiem, rupja auduma kreklu mugurā.

—   Mēs gribam sūtīt jūs pāri robežai, uz N. republiku,— Usoļcevs sacīja, ātri un nelaipni Volodjas seju ar skatienu aptaustīdams. — Ceram, ka jūs attaisnosiet jums parādīto uzticību un pieliksiet visus spēkus, lai vēlāk jūs tur atcerētos tikai ar labu. Gan jūs, gan arī to zemi, kur jūs esat guvis izglītību un noformējies kā pilsonis …

Usoļcevs lietoja oficiālas frāzes, bet runājot viņa balss nemaz nebija oficiāla un acis iemirdzējās pārsteidzoši jautri.

—   Vai jums nav kāds smēķis? — viņš pēkšņi jautāja.

Volodja atcerējās, ka viņam ir paciņa papirosu, bet atbildēja, ka nesmēķējot: bija nepatīkami domāt, ka nopircis jaapirosus, lai izpatiktu priekšniecībai.

—   Ārzemes nav tādas, kā mēs tās iedomājamies, — Usoļcevs turpināja. — Kokteiļholus jūs tur neatradīsiet, kinoteātrus — diez vai, bet šamaņu un visādu starptautisku salašņu — cik uziet. Dzīve būs ļoti grūta, arī darbs — smags. Palīgus, kas veiktu jaunākā medicīnas personāla darbu, jūs nedabūsiet, kamēr nepierādīsiet, ka ārstējat labāk par šamaņiem un kamēr turienes biedri paši nevēlēsies jums palīdzēt un nebūs pie jums izmācījušies. —

Viņš skatījās uz Volodju uzmanīgi, acis mirkšķinādams,

gaidīja.

—   Vai izlēmāt?

—   Jā, izlēmu.

—   Ko tad jūs izlēmāt?

—   Es braukšu.

—   Vai nenobīsieties? Nerakstīsiet mammai un papam — dabūjiet mani no šejienes projām? Padomājiet, jūs tak esat ļoti jauns.

—   Man nav ne mātes, ne tēva, — Volodja sausi atbildēja. — Bet mana jaunība nav vērā ņemama, esmu ārsts, un pārējam nav nozīmes.

—   Tādā gadījumā sāciet kārtot dokumentus! — Usoļcevs sacīja. — Līguma termiņš — trīs gadi.

Dokumentus Volodja kārtoja diezgan ilgi, bet vēl daudz vairāk laika, enerģijas un spēka viņam vajadzēja, lai sagādātu sev visas šim grūtajam ceļam nepieciešamās mantas. Bet, kad ķirurģijas instrumenti, medikamenti, grāmatas un drēbes bija nopirkti, tad saiņu sanāca tik daudz, ka Volodja vairs nevarēja pagrozīties savā istabā. Viņš bija apmeties nupat kā uzceltajā komfortablajā viesnīcā «Maskava».

Krustmāte Aglaja atbrauca izvadīt brāļadēlu uz ārzemēm, bet no Kronštates it kā gluži nejauši ieradās Rodions Mefodijevičs. Tagad viņš jau bija pirmā ranga kapteinis, bezbēdīgi žēlojās, ka esot aizņemts dienu un nakti, un lūdza Volodju, lai pierunājot stūrgalvīgo krustmāti pārcelties uz brīnum skaisto pilsētu Ļeņingradu vai uz Rambovu — Oranienbaumu, ja viņai bail uz salas dzīvot. Aglaja tikai smējās, un Volodja pamanīja, kā viņa slepus skūpsta vīra sirmos deniņus. Stepanovs bija atvedis Volodjam dāvanu — radiouztvērēju un vairākas sausās anodbaterijas, lai varētu klausīties raidījumus tur, kur nav elektrības.

—   Tas tev ļoti noderēs, — Rodions Mefodijevičs runāja, mācīdams Volodju, kā jārīkojas ar uztvērēju. — Tur tālumā, brālīt, šito mantiņu tev vajadzēs kā ēst…

Volodjam bija drusku skumji un mazliet žēl sevis, bet gan šīs skumjas, gan žēlums pilnīgi nogrima milzīgajā, neparastajā atbildības sajūtā, kas viņu pārņēma, līdzko viņš iedomājās, kā pārbrauks pāri robežai un kā strādās ārzemēs — svešos, nezināmos un droši vien ļoti grūtos apstākļos. Kļuva pat baigi, iedomājoties, kāda vientulība gaida viņu tur, aiz robežas, bet viņš dzina šis domas prom no sevis, — Bogoslovskis taču uz viņu paļaujas, kāpēc tad lai viņš pats sev neticētu?

— Būtu labāk pastaigājuši pa Maskavu, — Volodja večuka tonī sacīja krustmātei un Stepanovam, — ko jūs te pie manis nīkstat?

Bet Rodions Mefodijevičs un krustmāte nekur negāja. Izdzēris pudeli narzāna, Stepanovs nosvieda savus skaistos formas svārkus, ko rotāja plata zelta uzšuve, un, vienā matroža kreklā izmeties, brīdi it kā spēlēdamies, savilka un atlaida muskuļus, viņš ļoti kaunējās no tetovējumiem uz rokām — no šīm čūskām, tīģeriem, saraustītajām ķēdēm un ziliem burtiem ierakstītajiem lozungiem, tad, apskatījis Volodjas «saimniecību», kā viņš to sauca, padomāja un, ar apbrīnojamu izveicību visu sašķirojis, sāka iesaiņot personiskās un valsts mantas. Bet krustmāte turpat uz vietas apšuva kastes, koferus un saiņus ar maisa audumu. Strādādami viņi abi, vīrs un sieva, dziedāja kādu jocīgu dziesmiņu, ko Volodja nebija dzirdējis, un šī jaunā dziesmiņa liecināja, ka viņiem jau ir sava — īpaša dzīve, ko Volodja vairs nepazīst.

Vispirms smalki un ātri iedziedājās Rodions Mefodijevičs:

Tur, kur beidzas ciema sētas, Notiek lietas neredzētas — Pēkšņi mežā klusajā Taures pūst sāk tra-ta-tā …

Bet krustmāte, galvu atmetusi, acīm valšķīgi starojot, uztvēra piedziedājumu:

Dur-dum-dum, dur-dum-dum, Dur-dum-dum, ah, dur-dum-dum!

Viņa tīšu prātu dziedāja zemā balsī, reizē mīlīgi un vaicājoši, bet Rodions Mefodijevičs vilka labi augstu kā vectēvs Mefodijs, «dzeršanas velnu» vaļā palaidis:

Nodārd bungu riba asa, Huzāri uz ciemu drasē, Katrs varens ūsainis, Pulkam priekšā taures viz,..

Un, ar saviem mazajiem, baltajiem zobiem rupjo diegu pārkodusi, Aglaja atkal iedziedājās:

Dur-dura-dum, dur-dum-dum, Dur-dum-dum, ah, dur-dum-dum!

Slepanovs turpināja:

Komandierus mājās saliek, Zaldātiņiem kūlis paliek, Rijā, labību kur kuļ, Taurētāji tumsā gul., >

Volodja smaidīdams klausījās.

Dur-dum-dum, dur-dum-dum, Dur-dum-dum, ah, dur-dum-dum!

—  Vai nav braši? — Stepanovs jautāja.

—   Kur jūs to iemācījāties? — Volodja brīnījās.

—  Tur, Vladimir, kur jūra, viļņi un vējš, — nosarkdama atbildēja Aglaja. — Paši iemācījāmies . ..

Pusdienas viņi ēda lielā, jaunā, pustukšā restorānā. Kaut gan apmeklētāju bija stipri maz, viesmīlis ilgi nenāca, Rodions Mefodijevičs pietvīka un dusmojās. Vecākais oficiants, kam bija apbrīnojami nekaunīga seja, biezas purslas un iecietināta apkaklīte, paziņoja, ka pašlaik esot liels intūristu pieplūdums un ka «a» virtuve (to teikdams, viņš parādīja ar resnu rādītājpirkstu) netiekot ar darbu galā, bet «b» virtuve (pie šiem vārdiem viņš pacēla tikpat resnu zeltnesi) pirmām kārtām apkalpojot intūristus. Runādams viņš paklanījās kāda tukla kunga mugurai, ko sedza pūkdzijas svārki.

—  Tad būtu uzlikuši uzrakstu, ka padomju pilsoņi tiek apkalpoti pēc ārzemniekiem! — Stepanovs sacīja. — Tieši tā: pēc ārzemniekiem!

Bet Aglaja ar savu plaukstu noglauda viņa smulgo roku, viņš samirkšķināja acis un tūdaļ kļuva jautrāks.

—   Vai tu kādreiz esi padomājusi par to, kas ir dvēseles verdzība? — viņš jautāja sievai, un viņi abi iegrima sarunā, it kā Volodju aizmirsuši. Bet viņš strēbā savu rasoļņiku un domāja par Varju, par to, ka arī viņi būtu varējuši sēdēt šeit divatā un runāt par dažādām lietām, pēc tam kopā braukt uz grūto, aizraujošo un noslēpumaino darbu, kas gaida viņu.

Uz estrādes rindā uznāca sadrūmuši muzikanti un sāka stumdīt krēslus, kāds no vadošajiem, kurš laikam spēlēja pirmo vijoli, nopietni, skaļi un priekšnieciski nošņauca degunu.

—  Vēl vienu konjaku! — pasūtīja pūkdzijas svārkos ģērbtais ārzemnieks.

—   Droši vien tas viss, Rodion, — it kā no tālienes līdz Volodjam atplūda krustmātes balss. — Starp citu, tu dusmās vienmēr kļūsti ārkārtīgi netaisns …

Volodja apēda kotleti, nožāvājās un teica:

—   Paklausieties, arī es te sēžu. Jūs abi esat atbraukuši no dažādām pilsētām, lai mani pavadītu, un tūlīt to pilnīgi aizmirstat. Tā taču nav labi!

Stacijā Stepanovs un Aglaja nostāvēja līdz pat vilciena atiešanai. Krustmātei mugurā bija balts putekļu mētelis, uz pleciem uzmests zīda lakatiņš, viņas tumšajos matos jauki mirgoja neparasta ķemme — viņai reizēm patika tādas čigānu rotas. Rodions Mefodijevičs turējās ļoti stalti un, kad vilciens sakustējās, pielika roku pie cepures naga gluži kā parādē.

Volodja vēl ilgi skatījās, kā Aglaja skrēja pa peronu, izgrūstīdama uz visām pusēm pavadītājus, roku augstu virs galvas pacēlusi. Spoža elektrisko spuldžu gaisma apmirdzēja viņas uz augšu pavērsto saulē iedegušo seju ar mazliet izvirzītajiem vaigu kauliem un spožu asaru pilnajām acīm …

Bet tad krustmāte pazuda burzmā, vējš sparīgi iebrāzās vagona gaitenī, raustīja aizkariņus. Maskavas ugunis trauca atpakaļ, aiz muguras palika pilsēta, kas sūtīja Volodju — Vladimiru Afanasjeviču, ārstu V. A. Ustimenko darbā aiz robežas.

VOLODJA IERADIES ĀRZEMĒS!

Pēc sešu dienu brauciena Volodja apauga ar durstīgu bārdu. Viņš tīšām neskuvās, kaut gan bārdas nazis viņam bija, un kupejas kaimiņš — padzīvojis karavīrs, plikgalvis — ne vienreiz vien piedāvāja savējo. Robežu pārbraucot, taču jāizskatās cienīgākam!

Bet uz robežas ārsta Ustimenko ārieni neviens nepētīja. Robežsargi pārbaudīja dokumentus, muitas ierēdņi — saiņus un koferus. Bija melna, vējaina un auksta nakts. Kaut kur netālu rēca un dārdēja kalnu upīte. Volodja dzēra no lielas bieza stikla glāzes stipru tēju un gaidīja. Vilciens, koši dzeltenas, siltas ugunis omulīgi mirdzinādams, vēl vienmēr stāvēja pie Medvežatnojes stacijas perona. Pa restorāna zāli staigāja mazs, briļļains japānis ar ļoti gudru, grumbainu sejiņu, liela auguma sarkanmataini angļi un kopā ar viņiem skaista, stalta, stipri izkrāsojusies sieviete.

Noskanēja trešais zvans, gari nosvilpās vecākais konduktors. Zemi tricinādams, smagais sastāvs slīdēja caur lietainās nakts tumsu uz arku, kas atdalīja divas valstis. Volodja izdzēra tēju un samaksāja par to ar pēdējo padomju naudu. Pēc brītiņa ieradās četri cilvēki, zemu palocījās Volodjam un sakrāva viņa mantas smagajā mašīnā. Sie ļaudis nerunāja krieviski, tie jau bija «ārzemnieki». Beidzot, kad viss bija sakrauts, pārklāts ar brezentu un sasiets ar virvēm, robežsargs ar trim kubikiem uz zīmotnēm paspieda Volodjam roku un sacīja Rjazaņas izloksnē:

—   Laimīgu ceļu, biedri dakter!

—   Labu veselību! — Volodja atbildēja tāpat kā reizēm Rodions Mefodijevičs. Smagā mašīna lēnām sakustējās un pēc minūtēm piecpadsmit apstājās. Pretējās puses robežsargi, ļaudis ar petrolejas lukturiem, vaska drānas lietusmēteļos, cepurēs ar platu nagu, ilgi pārbaudīja Volodjas dokumentus, muitas ierēdņi iztaustīja un izgrozīja saiņus. Volodja snauda. Šķita, ka kalnu upe rēktu taisni virs galvas. Droši vien bija pagājis krietns laiks, iekams robežsargu virsnieks, pavisam citādi nekā mūsu karavīri divus pirkstus pie cepures pielicis, ziņkāri apskatīja padomju ārstu, atņirdza retos, no smēķēšanas dzeltenos zobus un divas reizes pamāja ar lukturi. Šoferis iededza mašīnas prožektorus, smagā barjera krakšķēdama lēnām cēlās uz augšu drēgnajā gaisā. Mašīna, gurdi savu veco ķermeni drebinādama, it kā negribīgi rāpās caur miklo bezzvaigžņu tumsu kalnup. Uz rīta pusi kļuva auksti, pievakarē gaiss iesila. Volodjas ceļabiedri gulēja kravas kastē, spēlēja kādu nesaprotamu spēli un atpūtas vietās ēda pusjēlu aitas gaļu, plēsdami to ar zobiem. Otrā ceļojuma dienā Ustimenko ieraudzīja, ka virs līkloču ceļa majestātiski lido ērglis, liels kā lidmašīna. Pēc tam naktī mašīna pārbrauca pāri izžuvušas upes gultnei, iestiga biezos dubļos un atkal izķepurojās uz ceļa. Kopā ar citiem Volodja stūma buksējošo mašīnu uz priekšu, lika zem riepām dēJus, raka zemi un grūda atpakaj strupo radiatoru. Un iemācījās kliegt tāpat kā tie, kas brauca ar viņu kopā:

— Ehe-he hop! Hop ž!

Gaismai austot, viņi pabrauca garām lielai nomadu nometnei. No jurtām cēlās dūmi, labu laiku smagajai mašīnai pa priekšu skrēja zirgi ar mežonīgām krēpēm, vējā plīvojošām, garām astēm un ugunīgām acīm. Otrajā apmetnē Volodja strēba savādu, rūgteni sāļu, bet loti gardu viru ar treknu aitas gaļu, trešajā — dzēra tēju. Viņu uzmanīgi apskatīja Jaudis, kam bija plati vaigu kauli, daži aptaustīja un uzslavēja stipros juhtādas zābakus. Volodja nevienam nesmaidīja un neklanījās, neglāstīja galvu bērniem un neizrunāja ne vārda no tiem, ko bija paguvis iemācīties. Viņam likās — pieglaimoties tautai ir ļoti pazemojoši. Volodja bija ārkārtīgi noslēgts, pat bargāks nekā parasti. Viņš uzmanīgi klausījās un vēroja, paturēdams prātā, kā viņi ēd, kā dzer, kā sasveicinās, kā pateicas. Viņš meklēja īpašības, kuru dēļ jāciena šī zeme un tās ļaudis, viņš pūlējās izprast tautas raksturu, tās galvenās īpatnības. Pagaidām tas bija grūti, pat neiespējami, bet viens viņam kļuva skaidrs: visas šīs no misionāriem un inteliģentiem nākušās pļāpas par «lielajiem bērniem» ir meli. Pret šiem mazrunīgajiem, viesmīlīgajiem un skarbajiem ļaudīm jāizturas kā pret līdzīgiem: mierīgi, nopietni, godbijīgi.

Trešās ceļojuma dienas beigās, jurtā atpūzdamies uz voiloka gabala, Volodja ieraudzīja šamaņus. Viņi stāvēja netālu, aplūkoja krievu ārstu un sarunājās savā starpā. Stepes vakara vējš šūpoja viņu buramos piederumus — pie jostas piekārtās dzeņu ādas, sausās saknes, lāču ķepas un berkutu nagus. Un vecākā šamaņa netīrajās, it kā nospeķotajās bungās visu laiku melodiski džinkstēja kāds zvārgulītis.

«Tie ir mani ienaidnieki,» Volodja nodomāja. «Ar viņiem man būs jācīnās.»

—  Pi-ra-mi-don! — pēkšņi sacīja jaunākais šamanis un paklanījās Volodjam.

—  Ko? — Ustimenko nesaprata, tik neparasti skanēja šis vārds šeit, starp nomadiem stepes vējā.

—   Pi-ra-mi-don! — šamanis atkārtoja un, saviebis seju sāpīgā grimasē, pielika plaukstu pie deniņiem. — Piramidon!

Pamājis ar galvu, Volodja piegāja pie smagās mašīnas. Nācās meklēt diezgan ilgi, kamēr viņam izdevās izvilkt no cinkotas kastes kārbiņu ar tabletēm. Volodja sameklēja arī aptiekas tūtiņu. Turpat vējā, plušķainam sunim žēli gaudojot, viņš uzrakstīja latīniski: Pyramidoni 0,3. Šamanis zemu palocījās, tūlīt iebāza mutē divas tabletes un kaut ko gari skaidroja šoferim. Pēc tam šoferis teica, ka šamanis neiesākot Volodjam sēdēt uz voiloka gabala, jo uz voiloka sēžot mazais šamanis, bet lielajam šamanim, šamaņu vecākajam, vajagot sēdēt tikai uz baltas ķēves ādas. Tas, kas sēžot uz baltās ādas, nopelnot daudz vairāk nekā tas, kas samierinoties ar voiloku. Tā šamanis pateicās Volodjam par piramidonu.

. . . Viņi pārnakšņoja stepē pie upītes, ko sauca par Kzirlahaa. Rītausmā Volodja redzēja milzīgus aitu barus, ganu ugunskuru dūmus, redzēja miglā tītu tālu kalnu masīvu.

Nedaudz vēlāk viņi izbrauca uz neparasta ceļa, ko sedza saplaisājušas akmens plāksnes. Līdzās ceļam, it kā snaudā iegrimis, slējās no akmens izcirsts, mazs, pelēks, vientuļš punduris ar lielām ausīm, bezlūpainu muti un iekritušām, šķībām, mazām actiņām.

—   Čingishans! — šoferis sacīja Volodjam.

Ar zīmēm viņš paskaidroja, ka arī šo ceļu cēluši Čingishana ļaudis — ne jau tagad, bet ļoti ļoti sen.

Volodja pamāja ar galvu — viņam pēkšņi ienāca prātā Postņikovs un viņa vārdi par to, cik ilgi cilvēce atceras visādus čingishanus.

Pretī trauca kalnu kraujas — stāvas, varenas, augstas. Virs sniegotajām cepurēm dūmoja mākoņi. Volodja zināja — šodien viņi tiks pāri kalnu grēdai un iebrauks galvaspilsētā.

Trīspadsmitā nodaĻa CEĻŠ UZ KHARU

Nakti Ustimenko pavadīja viesnīcā, numurā ar vannu, lielu logu un elektrisko ventilatoru. Pamodies Volodja ilgi nesaprata, kur atrodas, kas tā par pilsētu, kāpēc viņi te ieradušies.

Tautas veselības aizsardzības departamentā viņu pieņēma kalsens ierēdnis ar zelta acenēm, aiz kurām zibēja uzmanīgas, gudras, nepatīkamas, tumšas actiņas. Ierēdņa runa plūda raiti, tulks, smagnējs vīrs, kas nēsāja virs svārkiem virsvalku, runāja īsām, aprautām frāzēm: — Departamenta priekšsēdētāja kungs izsaka savu nožēlu. Krievu ārstam būs grūts ceļš un grūts darbs. Ļoti grūts. Pārāk grūts. Milzīgi grūts. Mūsu vispārējai nožēlai nav robežu. Četrsimt kilometru jāšus vai arī ziemā ar kamanām pa upes gultni. Turklāt liels sals. Slikti. Vasarā ar zirgu caur taigu un pāri kalniem pa Mednieku pāreju.

Ierēdnis paklanījās, caur viņa kaulainajiem, mezglainajiem pirkstiem veikli slīdēja lūgšanu krelles, baltas kā piens.

— Pavasarī un rudenī pārvietoties neiespējami! — tulks sacīja. — Upes pārplūst, purvi nav izbrienami. Tā ir, jā? Caur Mednieku pāreju netikt, Khara tāla vieta, tā ir, jā? Kharā nekad nav bijis ārsta. Krievu ārstam būs daudz darba …

Atkal plūda ierēdņa rāmā valoda, atkal viņš kustināja

savas pergamenta lūpas, bet tulks nepaguva teikto pārtulkot. Valdonīga roka atgrūda durvis, ienāca gadus trīsdesmit vecs cilvēks platā svīterī, garos brideņos, ar skarbu izteiksmi agrīnu grumbu izvagotajā, drūmajā sejā.

Nopurinājis cigaretes pelnus uz grīdas, nepievērsdams nekādu vērību ierēdnim un tulkam, kas iztapīgi klanījās, viņš atsēdās un ierunājās klusā, patīkamā, aizsmakušā balsī:

—   Sveicināts, biedri! Viņi jūs droši vien biedē, jā? Bet jūs nebaidieties, biedri. Esmu mācījies lielajā Maskavā, zinu, ka jums, biedri, nav ko bīties …

Viņš ar manāmu labpatiku izrunāja vārdu «biedrs» un bieži uz īsu mirkli pieskārās Volodjas elkonim.

—  Sarežģīti — tas tiesa, grūti — arī tiesa, bet ne briesmīgi. Kaut gan varbūt arī mazliet briesmīgi, tikai ne jums, kas esat uzvarējuši tādā revolūcijā …

Tulks ieklepojās, cilvēks svīterī pēkšņi sadusmojās:

—   Jūs varat iet, lūdzu, man jūs neesat vajadzīgs, bet departamenta inspektora kungs pasēdēs tāpat. Varat iet pavisam.

Tulks zemu paklanījās, piespieda rokas pie krūtīm, bet projām negāja. Kalsnējais ierēdnis vēl aizvien stāvēja kājās. Pa plato, plaši atvērto logu lija saules staru straume, no platās ielas atplūda kamieļu laisko solu dipoņa, spalgie dzinēju saucieni un kamieļu zvārgulīšu melodiskā šķinda. Biezās uzacis raukdams un skatīdamies tieši sev priekšā — uz spožo saulstaru plūsmu, cilvēks svīterī sacīja: -

—   Senāk mums šeit, galvaspilsētā, bija uz visu valsti viens ārsts. Vēlāk mēs, biedri, algojām kādu ārzemju leģiona feldšeri, tas bija krāpnieks, avantūrists, spiegs un nelietis. Viņš, viņa kalpi un miesassargi, zirgos jādami, ar vinčeslriem apbruņojušies, pārdeva zāles pret visām slimībām par sabuļu un vāveru ādiņām. Par baku potēšanu bija jāmaksā viens sabulis. Viņa ļaudis, biedri, piesavinājās un laupīja visu, kas vien gadījās pa ķērienam, jā, un to sauca par honorāru. Maskavā man mācīja, ka ir samaņu medicīna un lamu medicīna, bet par tādu medicīnu Krievijā nezināja. Bet mūsu tauta, biedri, zina. Šis Morisons atveda opiju, atveda morfiju, un viņa ļaudis kliedza, ka lielais dziednieks pārdodot laimīgus sapņus. Viens laimīgais sapnis maksāja trīs sabuļus, jā, biedri, bet divi laimīgi sapņi — piecus sabuļus. Morisons bija briesmīgāks par šamani, briesmīgāks par pašu briesmīgāko lamu, Morisons sacīja, ka viņš esot dziednieks, bet mūsu tautai viņš bija nāve, biedri, jā. Viņš noveda pie tā, ka tauta tagad ārstējas pie šamaņiem un lamām, bet pēc laimīgiem sap ņiem iet pie krievu ārstiem. Bet krievu biedri nedod laimīgus sapņus, tas ir labi, vai nav tiesa? Viņi neņem sabu ļus un vāveres, neņem neko. Mūsu varenais kaimiņš ir nesavtīgs, viņš vienīgais ir nesavtīgs, un viņa ļaudis — nesavtīgi, un viņi māca būt nesavtīgiem, biedri, un katrs jūsu cilvēks mūs sagatavo mūsu nākotnei, jā? Mūsu varenais kaimiņš palīdz mums cīņā ar nezināšanu, biedri, ar tumsonību, ar slimībām. Un mēs …

Cilvēks svīterī aizpīpēja otru cigareti, kādu brītiņu klusēja, it kā aizmirsis, par ko nupat runājis, pēc tam tik ļoti iekaisa, ka zem viņa dzeltenīgās ādas parādījās sarkani plankumi:

—   Bet mums grūti tikt galā pašiem ar sevi, vai jūs saprotat? Mēs esam dažādi; man šķiet, biedri, to var tūlīt manīt. Ne visi skatās uz to pusi, uz kuru būtu jāskatās. Daži, kam tas izdevīgi, skatās uz turieni, uz kurieni aizbrauca nelietis no ārzemju leģiona, jā. Bet, jo vairāk mūsu tauta, biedri, redz jūsu labos darbus, jo vērīgāk viņa skatās uz jūsu pusi. Es jums pateicu ļoti maz, biedri, bet jūs sapratāt, jā?

—   Jā, es sapratu! — Ustimenko atbildēja.

—   Vēl: cīnīties ar lamu medicīnu un šamaņiem nav nemaz tik vienkārši, bet nav arī neiespējami, biedri. Droši vien tev nāksies ilgi gaidīt, bet tas nepieciešams. Reizēm varbūt būs bīstami. Bet biedrs nedrīkst izbīties, jo, ja tu izbīsies, tad lamas, šamaņi un citi viņiem līdzīgi būs ļoti priecīgi, tā ir, jā, biedri, vai tu saprati?

—  Sapratu! — Ustimenko stingri atbildēja. — Kur es varētu satikt dakteri Bogoslovski?

—   Dakteri Bogoslovski? — pārjautāja cilvēks svīterī un pirmo reizi pa visu sarunas laiku priecīgi un plati pasmaidīja. — Dakteri Bogoslovski redz visa mūsu zeme, visi mūsu ļaudis, visas jurtas, bet viņš nevar būt departamentā, nē, viņš vienmēr strādā, jā, viņš visu laiku jāj un

strādā. Viņš apmeklē visus ārstus, viņš palīdz visiem un loti daudz dara. Mēs ieradīsimies arī pie tevis, ne tik drīz, bet mēs ieradīsimies, jā?

—   Lūdzu! — Volodja sacīja. — Vēl pēdējais jautājums: kam man jānodod medikamenti?

—   Medikamentus pieņems departamenta ierēdnis, — pieceldamies atbildēja cilvēks svīterī. — Ja būs nepieciešamība, rakstiet man uz šejieni. Mani sauc Tod-Zins. Rakstiet krieviski visu, kas rakstāms. Tod-Zins. Vai atcerēsieties?

Viņš pastiepa Ustimenko spēcīgu, slaidu, karstu, stipri sausu roku. Departamenta inspektors trīs reizes paklanījās daudz zemāk, kā nāktos. Tulks, atpakaļ kāpdamies, atvēra Volodjam durvis.

Līdz vēlam vakaram Volodja nodeva medikamentus, un viņu pamodināja, jau gaismai austot. Viesnīcas pagalmā pavadoņi, savā starpā bārdamies, krāva mantas uz maziem, stipriem nastu nesējiem zirdziņiem. Spļaudījās noplucis kamielis, vairāki netīri cilvēki, kam bija noskūtas galvas, uz ceļiem tupēdami, spēlēja kauliņus, mazs večuks čukstus piedāvāja Volodjam stienī sakausētu zeltu, — viss patiešām bija kā sapnī. ..

Kad karavāna taisījās doties projām, ieradās Tod-Zins. Viņam mugurā bija nobružāta ādas jaka, pie gurna karājās pistole; pavadoņi, viņu ieraudzījuši, goddevīgi sastinga. Tik tikko lēca dzedra saule, gaiss bija dzidrs, klusumā Tod-Zins sacīja pavadoņiem īsu uzrunu, pie tam dažas reizes uz Volodjas pusi ar galvu pamādams. Arī pavadoņi katru reizi paskatījās uz Volodju.

—  Tagad paliec sveiks, biedri! — sacīja Tod-Zins, kad Volodja ielēca seglos.

Tod-Zins skatījās no apakšas uz augšu Volodjas acīs ar savu gaišo, skaidro, uzmudinošo, avota ūdenim līdzīgo skatienu. Karavāna lēni aizsoļoja garām Tod-Zinam, un Volodjam nez kāpēc ienāca prātā karaspēka parāde Pirmajā Maijā.

Četrsimt kilometru viņi nojāja sešās dienās. Otrā dienā Volodja sēdēja seglos iesāņus, trešajā — gulēja plakaniski uz vēdera. «Briesmīgi — nē, biedri, bet grūti — jā,» viņš atcerējās Tod-Zina balsi. Pavadoņi labsirdīgi pasmējās, deva kaut kādus padomus, ko Ustimenko nesaprata,

atpūtās biežāk, nekā būtu nepieciešams. Bez tam mocīja nolādētie knišļi. Zem moskītu tīkla bija smacīgi, pie ugunskura Volodja neprata sēdēt tajā pusē, uz kuru no slapjajiem zariem plūda dūmi, viņa sakostā seja nejauki uzpampa. Est pusjēlo gaļu viņam bija pretīgi, viņš tikai dzēra no pudeles ūdeni un klusu pie sevis lamājās.

Kalnu pārejā viens zirgs nogāzās aizā, un Ustimenko ar šausmām nodomāja, ka pazaudējis autoklāvu un tagad nebūs kur sterilizēt instrumentus. Bojā aizgāja arī pudeles ar ožamo spirtu un ērts pārnesams operāciju galds.

LIELAIS ĀRSTS

Sestajā dienā pret vakaru Ustimenko ieraudzīja Kharas ciemata jurtas un mājas, te viņam vajadzēja organizēt savu ambulanci un stacionāru. Pēkšņi viņu pārņēma neizprotams biklums. Kā viņš te tiks galā? Pirmais ārsts! Mulsi un satraukti viņš skatījās uz zemajām ēkām, kas bija plaši izmētātas zem smagiem, ar lietus lāsēm pierietējušiem mākoņiem, klausījās niknu, plušķainu suņu aizsmakušās rejās, skatījas uz Kharas iedzīvotājiem, kas savukārt ar godbijīgu izbrīnu aplūkoja garo karavānu un krievu ārstu, par kura atbraukšanu, no zirgiem nenokāpdami, skaļi paziņoja pavadoņi.

—  Jūs savā priekšā redzat visprasmīgāko dziednieku un ārstu! — viņi skaļi kliedza dažādās balsīs. — Priecājieties!

—   Priecājieties un skatieties uz viņu!

—  Redziet, cik daudz derīgu zāļu viņš atvedis. Un visas šīs zāles viņš dos cietējiem, nevienu neaizmirsdams un nevienam nenodarīdams pāri!

—   Ejiet pie lielā dziednieka, visi slimie!

—   Visi klibie!

—  Visi kurlie!

—  Visi aklie!

—  Nav lādas slimības, ko lielais ārsts nespētu dziedināt.

Ak dievs, ja Volodja Ustimenko, kas tikko turējās savos augstajos seglos, zinātu, ko kliedza pavadoņi, ja tikai viņš zinātu! Bet kā viņš to varēja zināt? Viņš taču nesa

prata, ka šie puiši, ar kuriem kopā bija ēdis, gulējis, strādājis un klusējis, jau paguvuši novērtēt viņa dvēseles spēku, vienkāršību, drošsirdību, tāpat Volodja neko nezināja par Tod-2ina rīkojumu, ka Volodjas ierašanās Khara pienācīgi jāpavēstī. Tod-2ins bija tāds cilvēks, kura rīkojums tika izpildīts, lai notiktu kas notikdams. Ja paziņot, tad paziņot! Un pavadoņi pieteica Volodju ne sliktāk, kā pieteiktu kādu slavenu lamu …

Krēsloja, lija lietus . . .

Karavāna, spiezdamās cauri biezai ziņkārīgo burzmai, aizkļuva līdz laukumam.

Uz laukuma viņi apstājās. Volodjas ērzelis sāka maigi košļāt vecākā pavadoņa ķēves kumbru. Apkārt zem aukstajām lietus šaltīm nekustīgi un nerunīgi sala ļaužu drūzma; cilvēki neizpratnē vērtējoši aplūkoja Volodju, viņa vateni, zābakus, uz muguras pakārto bisi, seglus, iemauktus, ērzeli …

—   Apsveicu ar atbraukšanu, — caur pūli spraukdamies, enerģiski ar varenu un stipru plecu ļaudis pie malas pastumdams, klanīdamies un priecīgi acis zibinādams, Volodjam sacīja kāds vīrs, kas bija bārdains un sprogains kā čigāns un nēsāja mēteļsvārkus kā Ostrovska lugu varoņi. — Jāj man līdzi, dakter, lūdzu uz sālsmaizi, gaidām dārgo ciemiņu … Ko skaties uz mani tik aizdomīgi, mans uzvārds Markelovs, esam vecticībnieki, ne no jums uz šejieni atbēgām, bet no cara — velns viņu atrāvis . . .

Volodja ar papēžiem pieskārās pie kūpošā kamieļa sāniem, karavāna sakustējās un sekoja viņam. Stalta, skaista, platacaina jaunava tiešām gaidīja Ustimenko ar sālsmaizi, un, zemu palocījusies, pasniedza ar dvieli pārklātu šķīvi, uz kura bija klaips un sālnīca. Nezinādams, ko darīt, savas biezās skropstas mirkšķinādams un muļķīgi smaidīdams, Volodja runāja:

—   Ko jūs! Kāpēc tas vajadzīgs? Kāpēc?

Bet Markelovs, aiz muguras stāvēdams, uzstāja:

—   Ņemiet vien, nedrīkst atteikties, ņemiet un meitu noskūpstiet!

Volodja noskūpstīja Pelagejas Markelovas stingro vaigu, sacīja mājas saimniekam, ka «tādas rūpes pilnīgi liekas», un paskatījās apkārt, savus pavadoņus meklēdams. Viņi visi sēdēja seglos un noguruši smaidīja.

—   Es, biedri Markelov, neesmu viens, bet ar draugiem …

—   Nekas, paēdināsim, visiem pietiks, — atsaucās Jegors Fomičs, — tikai, mans mīļais, neļaunojies, viņiem cita ticība, viņi ir pagāni, istabā nelaidīšu.

Lielās, bagātās, ar skārda jumtu klātās mājas priekšnamā Volodja ar steigu noģērba virsdrēbes un sasveicinājās, tad apjucis ļāvās «apsēdināšanas ceremonijai» un pēc sešu dienu jāšanas sāniski uz viena gurna piesēdās pie galda, kas bija apkrauts ar sālītu un skābētu, ceptu un vārītu, ar pīrāgiem un cepumiem, ar degvīniem un liķieriem; sākumā viņš nesaprata Markelova vārdus par «citai ticībai piederīgiem», bet, izdzēris pirmo glāzīti dedzinoši rūgtā viskija «Baltais zirgs», brīnījās: pie galda sēdēja tikai Markelovs, viņa kuplā sieva, meita un bikls pārdevējs. Taču, pamanījis Ustimenko jautājošo skatienu, Jegors Fomičs labsirdīgi atbildēja:

—  Tavus ceļabiedrus ari ēdinām, pāri nedarām, saprotam, bet tu, māmulīt, paskaties tikai, kādu dievs mums labu sābri atsūtījis: pat par pavadoņiem viņam sirds sāp, kaut arī tie ir tikai mežoņi. . .

Uz galda, cienastam pa vidu, gaiši dega liela pilsētnieciska Pēterburgas lampa (S.-Pēterburga — Volodja izlasīja uz sudraba statīva). Ēdiens bija līdz pretīgumam trekns, bet ēdēji visam vēl lika klāt sviestu, lēja virsū kausētus taukus, skrandžus un krējumu. Pie logiem plīvoja aizkariņi — zīda vai varbūt brokāta, Volodja to neprata atšķirt, — uz sienām un tepiķiem, kas sedza sienas, karājās ģimenes fotogrāfijas, visraibākā tepiķa vidū Volodja ieraudzīja pavisam diletantisku gleznas «Volgas plašumi» reprodukciju zelta ietvarā.

—   Dzīvojam, nesūkstāmies, — no lielās ēšanas svīzdams, sparīgi spēcīgos žokļus kustinādams, gan gabalu pīrāga, gan ceptu zivi, gan biezu pankūku nogaršodams, runāja saimnieks. — Un nesūkstījās ne mūsu vectēvi, ne tēvi. Zināms, māc skumjas pēc Krievijas, bet arī pie šitiem mežoņiem esam pieraduši, mēs viņiem tikpat kā īstenie tēvi, viņi mūs bijā kā bērni, grēks gausties. Par šejieni nemaz nav ko runāt, arī galvaspilsētā mūs visi pazīst, mēs viņiem esam labdari, viņi no mums, no mūsu šķiras, gūst lielu peļņu, no sava kapitāla mēs maksājam nodokļus un bez mānīšanās, jo dzīvot melos, bez šaubām, ir grēks …

Volodja ēda klusēdams un skatījās apkārt, acis ieplētis. Vai viņš senāk varēja iedomāties, ka tāda var būt īstenība — šie aizkariņi, tepiķi, vecmodīgais gramofons ar tauri, pie sienām pakārtās no stobra lādējamās vectēvu bises. Un turpat uz galdiņa, ko sedza tamborēts galdautiņš, pats modernākais fotoaparāts ar Ceisa optiku, galdiņam līdzās lieliska, jauna Zauera bise, virs dīvāna — divas automātiskās šautenes, un vēl augstāk greznā ietvarā ielikts portrets — sirmgalvis, kura pretīgais ģīmis atgādināja Grišku Rasputinu.

—   Ar ko jūs nodarbojaties? — Ustimenko beidzot jautāja.

—   Mēs, vai? Mēs, dārgo ciemiņ, nodarbojamies ar kažokādu tirdzniecību, mūsu uzņēmums, ko senāk sauca «Markelovs un dēli», visās malās plaši pazīstams, pat aiz robežas, Savienotajās Valstīs, tirgojamies arī ar Lielbritāniju, ar Japānas ādu tirgotājiem, gods godam, esam sasnieguši lielu apgrozību. Nesen pie mums bija brāļu Guricu firmas vecākais uzpircējs, dzīvoja šeit, abi gājām medīt, pērāmies manā pirtī, labu partiju sabuļu aizveda…

Pelageja, no Volodjas skatienu neatraudama, plūkāja senlaicīgā lakata bārkstis, nenorija ne kumosiņa, tikai reizēm pielika pie lūpām krūzi ar aukstu, putainu kvasu.

Pēc vakariņām Jegors Fomičs noskaitīja īsu lūgšanu, noslaucījās dvielī, noņēma no naglas naģeni, aizdedza lukturi un devās līdzi Volodjam, lai parādītu, kur jāierīko slimnīca un ambulance. Ustimenko, pilnīgi neko no šīm savādajām «ārzemēm» nesaprazdams, viņam padevīgi sekoja. Markelova pagalmā drēgnajā tumsā viņus abus aplenca pavadoņi un soļoja līdzi pa žļurkstošajiem dubļiem uz šķirbainu, no kārtīm saslietu šķūnīti. Šķūnīša durvis atvērās ar dvēseli plosošu čīkstoņu, tumšajā kaktā pīkstēdamas metās bēgt treknas žurkas. Markelovs, lukturi augstu pacēlis, sacīja:

—   Šeit! Šiem mežoņiem tāpat par labu. Nav vērts par viņiem rūpēties, nav vērts viņu dēļ strādāt. Kad sāksies sals, ieliksi krāsnīti, man ir viena no čuguna, tiesa, nav vairs jauna, bet viņiem labāku nevajag. Dzīvot varēsi pie manis jumtistabiņā, ēst arī. Manā maizē, kā pats redzēji, labi atkopsies. Tas tak krievu ēdiens, ne tāds kā šejienes ļautiņiem.

Pēkšņi pavadoņi sāka runāt — ātri un stūrgalvīgi. Pats vājākais no viņiem, Volodja sauca to pie sevis par Juru, paraustīja Markelovu aiz piedurknes, panāca uz priekšu un centās arī Volodjam ieskaidrot kaut ko, kas, acīm redzot, bija ļoti svarīgs.

—   Ej projām, mērkaķi, — smaidīdams atmeta ar roku Jegors Fomičs, bet Volodja ievēroja, ka smaids bija tāds nedrošs.

—   Ko viņš saka? — Ustimenko jautāja.

—  Nieki, muld, ka neko nevar saprast, — vēlreiz atmeta ar roku Markelovs.

Bet tagad pavadoņi klaigāja cits caur citu skaļi un dusmīgi. Tas, ko Volodja pie sevis sauca par Juru, satvēra viņu aiz vateņa malas, vilka uz šķūņa durvīm, žļakstošajā nakts tumsā. Pūta brāzmains vējš, dobji pakšķēja nerimta lītņa. Markelovs aizsmakušā balsī kliedza uz pavadoņiem, tie neapklusa, aizvien biežāk, aizvien uzstājīgāk Ustimenko ausīs skanēja pazīstamais vārds — Tod-2ins. Acīm redzot, viņi zināja kaut. ko, kam bija sakars ar Tod-2inu, un ko nezināja Volodja un ko nez kādu iemeslu dēļ negribēja zināt Markelovs.

Ar elektrisko lukturīti sev ceļu apgaismodams, viņš paklausīgi gāja līdzi Juram, neņemdams vērā Markelova brīdinošos saucienus. Viņiem sekoja pārējie pavadoņi, ceļu nemeklēdams, soļoja saniknotais Jegors Fomičs.

Un pēkšņi Volodja visu saprata: pavadoņi pieveda viņu pie mājas, kas patiesi bija pilnīgi derīga gan ambulancei, gan mazam stacionāram. Tā bija gara, kārtīgi celta ēka ar paprāviem logiem, ar parādes durvīm un papildu ieeju, ar virtuvi un diviem šķūņiem.

.— Tod-Žins! — Jura sacīja, bargi un uzvaroši skatīdamies uz Markelovu un Volodju. — Tod-2ins!

—  Viņi muld niekus, Vladimir Afanasjevič, mežonīga tauta, īsti pērtiķi, — Markelovs atbildēja, pūlēdamies saglabat mieru. — Dievs apžēlojies, kauns klausīties — veselu faktoriju atdot slimnīcai un pie tam — kam?

—   Vai tā ir faktorija?

—   Jā, te bija vēl viens kažokādu tirgotājs, es viņu saņēmu aiz dziesmas, — savas čigāniskās, asinīm pielijušās acis baismi blisinādams, ātri un bez kautrēšanās ierunājās Markelovs. — Bija tāds iznirelis no šejieniešiem, bāzās, kur neklājas, kļuva tik iedomīgs, ka, rau, uzcēla sev pili. Tagad atkal kā tas nopērtais suns atpakaļ aizdzīts. Dzīvo savā tāšu būdā . ..

—   Kam pašlaik pieder faktorija? — Volodja drūmi jautāja.

—   Pagaidām nevienam, bet būs mana! — izaicinošā balsī sacīja Markelovs. — Esmu to noskatījis, bet mums, Markeloviem, tāds raksturs, ko noskatām, to paņemam. Varbūt esmu par to pat naudu iemaksājis — to taču neviens nezina.

—   Bet Tod-Zins norādījis, ka tieši šinī ēkā jāierīko slimnīca.

—   Lai ņem, ja viņam ir juridisks pirkšanas akts.

—   Ko darīt?

—   Dari tā, kā teicu, ciemiņ dārgais, — taisi slimnīcu šķūnītī. Apsolu — palīdzēšu. Faktoriju, manu balodīt, nekādi nevaru atdot. Privātīpašums pie mums, paldies dievam, nav atcelts, nē …

—   Nezinu, — uzacis raukdams, teica Volodja, — nezinu, Jegor Fomič. Privātīpašums uz mani neattiecas, bet domāju, ja esat kaut ko iemaksājis, tad Tautas veselības aizsardzības departaments jums šo iemaksu atdos. Starp citu, vienojieties jūs pats ar personu, kas šīs lietas kārto, es esmu tikai ārsts — vienīgi ārsts un tālab uz šejieni atbraucu. Mēs tūdaļ tur izkrausim mantas, bet pārējais — jūsu ziņā.

—   Tu neesi vēl lāgā atbraucis un tūdaļ jau pret mani?

—   Man neesat vajadzīgs jūs, bet slimnīca.

—   Slimnīca? Bet, jaunais kungs, vai tad te var kaut ko jēdzīgu bez Markelova izdarīt? Varbūt, ja tu man palūgtu, es ar savu raksturu visu faktoriju tavai iestādei uzdaviņātu. Varbūt man jau sen gribas izdarīt ko labu? Un varbūt tu arī no manis algu saņemtu, ja apsolītos manu ģimeni ārstēt . ..

—  Zināt ko, Markelova kungs? — Volodja sacīja. — Lieciet mani mierā. Man nav vajadzīga ne jūsu labdarība, ne jūsu nožēlojamā alga. Lūdzu, ejiet! Par pacienāšanu pateicos. Nē, labāk sakiet — cik man jums jāmaksā?

Un, iegrūdis roku savu netīro, ar māliem apkaltušo bikšu kabatā, viņš izvilka maciņu, kas bija pirkts vēl Maskavā.

—   Cik esmu jums parādā?

—   Esi gan tu, puis, ātras dabas, — klusi iesmiedamies, sacīja Markelovs. — Kā uguns! Pih-pih — un gatavs. Tā nevajag. Bet man tādi patīk. Iekārtojies manā Taktorijā, juties kā mājās. Un gaidi — kazi — pats Markelovs pie tevis ārstēties atnāks. Nezaudē cerības!

Viņš stipri uzsita Volodjam pa plecu, paraustīja Juru aiz īsā deguna, iebukņīja vēl vienam pavadonim ar ceļgalu un aizgāja gluži kā draugs labā garastāvoklī. ..

Telpā kļuva klusi.

Klusi un tumši.

Volodja atkal aizdedzināja savu lukturīti, paskatījās apkārt, paklausījās, kā pa jumtu bungo lietus, un ar zīmēm izskaidroja, lai nes saiņus šurp, \iz faktoriju. Bet jau pēc divām dienām vietējie Kharas namdari un galdnieki aizpildīja pagrīdi, lāpīja no laika zoba ietrunējušo, melno grīdu, ielikdami vietām jaunus, baltus dēļus, podnieks iemūrēja krāsni, klibs, izmanīgs večuks laboja durvju atslēgas un viras un cepeškrāsni. Šķūni saveda lielu daudzumu malkas: ziemas šeit bija bargas, saltas un sniegainas. Bot priekšnamā Volodja, no galvas līdz kājām ar krāsu nosmērējies, nemākulīgi kā bērns zīmēja uz skārda cilvēciņus — slimniekus, kas nāca uz šo ēku. Viens atbalstījās uz spieķa, otrs nesa skalos iešinētu roku, trešo veda ar briedi. Volodja uzzīmēja arī sevi — viņš baltā uzsvārcī stāvēja uz lieveņa un smaidīja, līdz ausīm muti pavēris. Smaidu nebija no kā nozīmēt, tālab Volodja uzvilka muti pusmēness veidā — pari visai sejai. Kamēr viņš zīmēja, neviens nestrādāja — visi skatījās un brīnījās. Un tomēr viņš neuzdrīkstējās pielikt šo izkārtni virs savas slimnīcas un ambulances parādes durvīm.

Pāris reižu atnāca Markelovs ar lielu, pinkainu suni. Pastāvēja, paskatījās, Volodju ieraudzījis, pacēla naģeni un svilpodams devās tālāk.

Līdz septītajam novembrim Volodja pabeidza visus remonta un iekārtošanas darbus savā pirmajā īstajā slimnīcā ar ambulanci, operāciju istabu, personīgo dzīvojamo istabu, virtuvi, noliktavu un citām nepieciešamajām telpam. Tagad viņam bija arī tulks — lokans, izveicīgs, vienmēr vienādi jautrs šejienietis Madi-Danzi, bija arī virēja — veca un ārkārtīgi bikla ķīniete, diezin kā nokļuvusi šeit jau pagājušajā gadsimtā, Danzi viņu pavisam nopietni sauca par «madāmu», bija arī žēlsirdīgais brālis — tas pats Danzi.

Sestā novembra vakarā Volodja sasauca visu savu «štatu» karsti izkurinātajā virtuvē, atvēra pudeli portvīna «Masandra», lika skaisti uzklāt galdu un salēja vīnu krūzītēs. Pie' sienas vienmērīgi un skaļi tikšķēja no Maskavas atvestais sienas pulkstenis.

—   Priekš daudziem gadiem šinī dienā, — Volodja sacīja, — manā dzimtenē strādnieki un zemnieki Ļeņina vadībā uz visiem laikiem gāza kapitālistu un muižnieku varu. Iedzersim par darba tautu, kas to veikusi.

Danzi pārtulkoja, madāmai acīs pēkšņi ieriesās laimīgas asaras.

—   Kas viņai notika? — Volodja jautāja, maigi saņēmis vecenītes grumbaino, vistas kājai līdzīgo roku. Madāma sāka raudāt vēl stiprāk.

—   Kazin par kādiem niekiem viņš raud, jā? — Danzi sacīja. — Viņš droši vien kaut ko atcerējās, jā? Viņš arī bija jauns, viņam arī bija bērni, vīrs, jā? Bet tagad viņš viens, un, ja tu, dakter Ustimenko, nebūtu mani paklausījis un viņu paņēmis, viņš te aizietu bojā, jā? Viņš grib strādnieku un zemnieku varu.

—  Un tu negribi? — Volodja jautāja un tūdaļ izbijās, ka nodarbojas ar propagandu un aģitāciju.

Vecenīte vēl aizvien raudāja. «Šeit nav bīstami, bet sarežģīti,» bija sacījis Tod-Žins. Tad, rau, ko nozīmē «sarežģīti», — domāja Volodja, portvīna glāzi uz galda grozīdams. Ko tur, pie velna! Viņš te visiem parādīs, kāds ir cilvēks, ko atsūtījusi strādnieku un zemnieku valsts. Viņi redzēs. Un arī tauta redzēs — drosmīgie un klusie taigas mednieki, nomadi ar saulē iedegušajām sejām, zvejnieki ar apsaldētajām rokām — viņi visi redzēs. Un tad viņi sapratīs, kas ir — Markelovi! Sapratīs, ja līdz šim nav vēl sapratuši.

—  Ar labu nakti! — Ustimenko teica pieceldamies.

No rīta pie viņa istabā ienāca Danzi un teica, ka uz lieveņa sēžot lama un sēdēšot augu dienu, lai kāds slimnieks neatnāktu uz slimnīcu.

—   Vai tu viņu nolīgi? — Volodja jautāja.

—   Es? — Danzi brīnījās.

Visu dienu lielām pārslām sniga slapjš sniegs, un lama nekustīgi sēdēja uz slimnīcas lieveņa. Pusdienas laikā līdzjūtīgā madāma iznesa viņam siltu ēdienu. Volodja noskaitās un sabāra savu «štatu». Lama ēda par valsts naudu vārīto slimnīcas zupu un sarunājās ar Markelovu, kas, uz spieķa atbalstījies, stāvēja patālāk un ar savām nolādētajām čigāna acīm skatījās uz bijušās faktorijas ēkām. Ja padomā, tad tas tiešām bija velns zina kas .. .

Kad sāka krēslot, Danzi, tiesa, diezgan bikli sacīja, ka lama gribot ienākt, lai pieklājīgi aprunātos, viņš esot kārtīgs cilvēks yn turklāt vēl slims. Volodja domās nospļāvās un ielaida lamu istabā, kas saucās par «uzņemšanas nodalu». Danzi dziji klanījās lamam, bet lama, nepiegriezdams žēlsirdīgajam brālim nekādu vērību, klanījās Volodjam Ustimenko. Uz galdiņa, kas bija apsegts ar baltu vaska drānu, svečturī dega svece. Cieši aiztaisītos nekrāsotos skapīšos glabājās zāles, — lama to nojauta, viņš alkatīgi pārlaida acis pār aiztaisītajām durtiņām, paostīja glāzē ielikto vati, pataustīja ar pirkstiem koka lāpstiņas, rūgti un ilgi nopūtās.

—   Nu? — Volodja jautāja.

Danzi, ar baso pēdu otru baso kāju kasīdams, ātri izjautāja lamu, arī lama atbildēja ātri, pīkstīgā balsī. Lamas vajadzība bija īsa un vienkārša: ja Volodja maksāšot viņam mēnešalgu, tad viņš, lama, neatrunāšot slimniekus nākt uz Volodjas slimnīcu. Tas viss. Lielu algu viņš neprasot, bet lai to maksātu bez nokavēšanas un novilcināšanas. Vēl vairāk, lama pat būtu ar mieru sūtīt pie Volodjas tos slimniekus, ar kuriem viņš un citi lamas netiekot galā.

Volodja drūmi klausījas un atcerējās, kā Bogoslovskis viņam bija stāstījis par zemstes ārstu pašnāvībām. Tad viņš pacēla galvu un paskatījās uz sievišķīgo, pilnīgi nopietno, bezbārdaino un mujķīgo lamas seju. Danzi vēl kaut ko klāstīja, un Volodjam uznāca smiekli.

—   Labi, lai vācas ratā! — Volodja sacīja. Ar spēku aizcirtis vienas un pēc tam otras durvis, viņš ieslēdzās savā

istabā ar šauru gultiņu pie sienas, ar karsti sakurinātu krāsni, ar mazu galdiņu pie loga, ar Varjas, tēva un krustmātes Aglajas fotogrāfijām . .. Tā sākās šī grūta, muļķīgā un tukšā ziema.

GRŪTI LIELAJAM ĀRSTAM

Naktī sals sakāpa līdz trīsdesmit grādiem; kaktos parādījās sidrabaina sarma, bijušās faktorijas baļķi krakšķēja, bet dzīvsudrabs termometrā ārā pie sienas slīdēja aizvien zemāk.

Madi-Danzi negribīgi iekurināja visas slimnīcas lielās krāsnis.

Viņš kurināja ilgi, krāsnis bija septiņas, Madi-Danzi nogura; tumšajās palātās vienmulīgi blāvoja tukšās gultas ar tīru veļu, segām un pārklājiem.

—   Vai vairāk nevajag kurināt, jā? — Danzi jautāja.

—   Vajag.

—   Nevajag!

—       Tu darīsi tā, kā es likšu, Madi-Danzi, — Ustimenko strupi noteica. — Citādi es tevi padzīšu. Ar mani nekādi joki nebūs — atceries to.

—       Vai rīt atnāks slimnieki? — Danzi jautāja. — Daudz slimnieku? Vai man jākurina visas krāsnis viņiem, jā?

«Valoda cilvēkam dota, lai noslēptu savas domas!» Volodja atcerējās kādu izteicienu un aizgāja uz savu istabu.

Nākamajā dienā termometrs rādīja trīsdesmit trīs grādus zem nulles. Nebija neviena slimnieka.

—   Vēl kurināt krāsnis? — Danzi jautāja.

—   Jā!

—   Visas krāsnis?

—   Jā, visas!

—  Vai slimnieki atnāks?

Ustimenko neatbildēja.

Madāma izvārīja ēdienu trīs slimniekiem. Bet pat šo trīs nebija. Uz iekārtoto silto, tīro slimnīcu neviens nenāca. No rīta Volodja apvilka uzsvārci un gaidīdams divas stundas staigāja šurp un turp pa uzņemšanas nodaļu. Viņiem taču vajadzēja ierasties!

Bet viņu nebija.

Viņi slimoja savās jurtās, raktuvju zemnīcās, tāšu būdiņās, kas saucās «alaček». Viņi tur mira, šamaņu gaudošanā klausīdamies, zvārgulainām bungām dārdot un žvadzot, prātu izdzīvojušajam lamam murminot, sievai un bērniem vaimanājot. Viņi mira no slimībām, ar ko Volodja būtu ticis galā, bet viņš — vesels, jauns, stiprs — mētājās te no kakta kaktā un kāpēc?

Madi-Danzi stāstīja ar pārākuma smaidu uz lūpām:

—   Vakar pie mums uz slimnīcu neatnāca Sagan-ools, jā? Es saku: «Aiziešu un atvedīšu krievu ārstu, viņš tevi izārstēs!» Sagan-ools nevar parunāt, viņa vietā atbild šamanis Sarma: «Lai tavu dakteri dvēsele pamet.» Šodien Sagan-ools nomira, es iegāju, blakus nelaiķim sēž Sarma un stāv trauks ar kausētu sviestu. Samanis noliek vēl tabaku un prosu, pielej krūzi kandžas, pavēl: «Tu nomiri! Te tev būs visas dāvanas, ej!» Kāda tauta, kāda tumša tauta, neko nesaprot, jā?

Volodja klausījās, pieri saraucis: viņu ne tikai neaicināja, — ja viņš atnāktu, viņu pat iekšā nelaistu! Kas to visu dara? Kāpēc? Ļaudis taču iet bojā, iet bojā ļaudis.

Bet Danzi stāstīja ironiski un jautri:

—   Atnesa zārku — bluķi. Ar labu, stipru zirgu astru virvi piesēja pie tā nelaiķi, lai viņš nenorautos, noplēsa jurtai no ārpuses voiloku, izvilka bluķi ārā pa šo caurumu, mironim nedrīkst ierādīt durvis, jo citādi atgriezīsies, būs slikti, jā, un aizveda kalnos, nevis taisni, bet tā, tā, tā …

Viņš ar roku parādīja, kā, līkloču jādami, aizveduši nelaiķi kalnos, kā tur pametuši un piesardzīgi, lai jauktu pēdas, atgriezušies mājās.

—   Bez ceļa, jā! — Danzi sacīja. — Pa ceļu Sagan-ools var atgriezties, būs slikti, tāpēc tā dara, bet tu, dakter Volodja, sēdi te … Tu droši vien pats esi vainīgs, kāpēc nelāgi ar lamu runāji, ko? Tagad mūs visus drīz padzīs: gan tevi, gan madāmu, gan mani. Madāma nobeigsies, viņa ir veca, tu aizbrauksi tālu prom — dzīvosi pārticis, bet es? Seit algas nav, no viņa algu nedabūt, kā es dzīvošu, ko?

Danzi, sevi žēlodams, sāka pat raudāt…

No rītiem Volodja vingroja — sākumā desmit minūtes, tad piecpadsmit. Līdz brokastīm, uzvilcis veco svīteri un dūraiņus, skaldīja malku. Sasalušās pagales plīsa ar troksni. Nikni un ilgi, kļūdams no dusmām gluži traks, Volodja dzina ķīli sveķainajās siekstās; elsdams un lādēdamies sita ar smago cirvi, kamēr panāca savu. Pēc tam brokastoja un ilgi sēdēja uz soliņa. Rijīgās krāsns mutē omulīgi sprēgāja resnas pagales. Skatīdamies uz plēnējošām, sārtām oglēm, Ustimenko domās izdarīja drosmīgas un tehniskā ziņā apbrīnojamas operācijas jebkuros apstakļos, kā mācīja Bogoslovskis un Postņikovs. Pa šo laiku viņš bija bezgala daudz izlasījis. Teorētiski Volodja droši vien prata un varēja visu. Bet slimnieki pie viņa nenāca, slimnīca stāvēja tukša, ar katru dienu briesmīgāk Volodjas dvēseli nomāca dīkdienība, neko nedarīdams, viņš bija viens ar savām domām, pūlējās veltīgi, operēja iztēlē, ārstēja sapņos.

«Tas nav ķirurgs, bet džigits!» viņš reiz lasīja par kādu pārāk enerģisku griezēju. O, cik Volodja būtu uzmanīgs, apdomīgs, cik viņš pamatīgi visu apsvērtu, ja tikai ierastos ilgi gaidītais slimnieks. Ar kādu iejutību viņš izturētos pret cilvēku, kas uzticējis viņam savu dzīvību. Džigits! Nē, viņš nekad nekļūtu par džigitu pie operāciju galda.

Kā par spīti viņam rakstīja gan Postņikovs, gan Gaņičevs, gan Pičs, gan Ogurcovs.

Ivans Dmitrijevičs atcerējās gadījumus no savas senās prakses laukos, Pičs lielījās, ka esot ļoti daudz darba, Ogurcovs kaismi šaubījās par saviem spēkiem, Gaņičevs brīdināja Volodju, lai Ustimenko par ātru nesākot vispārināt savu pieredzi, «tagad ir tāda bīstama mode,» rakstīja Fjodors Vladimirovičs, «viens uzraksta darbu, lai pierādītu pasaulei, ka izdarīts jaunatklājums, otrs — lai nodrošinātu sev prioritāti, trešais — lai atgādinātu cilvēcei par N. pilsētiņā dzīvojošo Pjotru Ivanoviču Dobčinsku, bet ceturtais, un tādu ir ļoti daudz, — lai iegūtu «zinātnes darbinieka stāžu»».

Volodja atbildēja īsi, sausi un noslēpumaini: lai domā, ko grib.

Uz ziemassvētkiem viņu ielūdza ciemos Markelovs. Ustimenko negāja, muļķīgi aizbildinadamies, ka esot aizņemts. Tad Jegors Fomičs ieradās pats — ar pomādi cirtas saziedis, iecietinātā virskreklā, smaržīgs, jautri ironisks, pat labsirdīgs.

—  Oh, ir gan tev daudz darba, vanadziņ, — viņš runāja, tukšo palātu durvis pavērdams, — ārstē gan tu ļautiņus, esi gan mums liels darbonis. Visas krāsnis izkurinātas, visas gultas uzklātas, no virtuves nāk kāpostu smarža, bet mūsu mežoņi nenāk un nenāk. Un negaidi, dakter, negaidi, balodīt, negaidi, vientiesīti, viņi nenāks. Viņiem sava medicīna, viņi iztiek ar to.

Kā saimnieks trešajā palātā atsēdies un tālu uz priekšu garās kājas izstiepis, viņš sūdzējās:

—  Rau, kur paliek mūsu nodokļi, mūsu sūri grūti nopelnītā naudiņa. Jums, vējagrābšļiem. Mēs pūlamies, brienam pa tundru, pa taigu, pa visām dieva aizmirstām malu maliņām, tirgojamies, civilizējam, bet ko jūs? Vai jums kāda bēda? Sliņķiem, slaistiem un mežoņiem siltas palātas ierīkojāt. Nav labi, nē, nav labi…

Markelovs sēdēja ilgi, šķirstīja Volodjas grāmatas, pēc tam ar dūri pabakstīja viņa matraci:

—  Cieta guļa! Uzdāvināšu pēli, jā, dakter?

Madi-Danzi pie durvīm priecīgi ķiķināja, berzēja rokas,

klanījās.

—  Tātad nenāksi? — Markelovs jautāja. — Lai notiek pēc tava prāta. Es tevi lūdzu no visas sirds, bet dari, kā zini.

Palicis viens, Volodja piesēdās rakstīt vēstuli Bogoslovskim. Zobus sakodis, lieliem malkiem no krūzes aukstu ūdeni dzerdams, viņš rakstīja līdz vieniem naktī. Vēstule bija pilna niknuma, sarūgtinājuma, aizvainojuma un pārmetumu. Kāpēc Bogoslovskis viņu uz šejieni atsaucis? Vai gribēdams izrādīt viņam savu labvēlību? Viņam nav nepieciešama nekāda labvēlība, viņš ir patstāvīgs cilvēks un turklāt tāds cilvēks, kas neļaus tērēt valsts naudu bez kādas vajadzības, lai uzturētu štatu, kurinātu telpas un gatavotu ēdienu. Varbūt tā ir ņirgāšanās, ko organizējuši tie labējo elementi — noijonu un baju radinieki, kas vēl sēž valdībā? Vai varbūt viņš, Ustimenko, šeit nepieciešams birokrātiskai atskaitei, ka Kharā atvērts stacionārs un darbojas ambulance? Starp citu, viņš katru mēnesi ziņo par sava tā saucamā darba rezultātiem, un neviens par to neliekas ne zinis, pilnīgi neviens. īsi sakot, viņš nav ar mieru ēst maizi par velti, nav ar mieru te kvernēt un lēnām nonīkt. Viņš prasa, lai viņu atsauc. Un, ja viņš neraksta pietiekami diplomātiski, tad . lai atvaino un tomēr ņem vērā teikto . ..

Vēstule aizņēma četras lappuses, un Volodja to nepārlasīja. Lai notiek kas notikdams. Tā vairs ilgāk nevarēja turpināties.

TPebruārī viņš saņēma Jaungada apsveikumu no dārgā Zeņas Stepanova. Atklātne bija jautra, mundra, ar asprātībām, ar skaidru vēlēšanos dzīvot pasaulē bez nedraugiem. «Izrādās, ka tu esi gudrāks par mums visiem, lauku dakter, idejisko ārst,» Jevgeņijs rakstīja. «Nomāji pārvērtās par ārzemēm. Tālab no manas mutes runā skaudība: tam jābūt interesanti — visādas karavānu apmetnes, muedzini, austrumu garšvielas, skaistules aiz parandžām, saki, ko gribi, bet eksotika paliek eksotika. Droši vien, tiklīdz sāk krēslot, tu uzvelc fraku un dodies uz kādu nakts klubu, vai ne, viltniek?»

Ko Ustimenko uz to varēja atbildēt?

Starp citu, Jevgeņijs ģeogrāfijā nekad nebija diez kāds stiprais.

Tikai negribējās domāt, ka arī Varvara tur Volodju «gudrāku par visiem» un tic, ka viņš, frakā tērpies, iet «uz nakts klubu».

Radio Volodja klausījās reti, viņam nez kāpēc bija neērti, kad pāri tūkstošiem kilometru līdz viņam atskanēja mierīgā diktora balss: «Runā Maskava.» It kā no turienes jautātu: ko tu te dari, brālīti balto? Tev ir silti, gaiši, un vējš nevelk? Mēs taču sūtījām tevi strādāt, bet tu? Tev kādi sarežģījumi? Kādas objektīvas grūtības, biedri ārst?

Četrpadsmitā nodaļa kĀ klĀjas jŪsu LOPIEM?

Vakaros viņš lasīja. Un nevis dusmojās uz izlasīto, bet lielāko tiesu brīnījās. Bija jocīgi un pat neērti lasīt par cilvēku, kas bezgala ilgi, daudzu lappušu apjomā, Alpu kūrvietā, revolucionārajā Pēterburgā, pie Donas, Kaļedina karaspēkā un Maskavā nekādi nespēja izprast — kas ir padomju vara, vai tā viņam der vai neder. Šis cilvēks mīlēja, izmīlēja, domāja, gan lietum līstot, gan labā laikā (visi meteoroloģiskie apstākļi un smaržas bija sīki un precīzi aprakstīti: tiešām, siens mitrā laikā smaržoja tieši tā, un saule īslaicīgā pavasara lietū arī spīdēja tieši tā), viņš šāva, bēga, slēpās, brauca vagonos, ceļoja ar kuģiem, atkal ostīja visādas smalkas smaržas, priecādamies par rudens peizāžas dažādajām krāsu niansēm, un galu galā atzina padomju varu, bet ar iebildumiem.

«Ir gan tips!» Volodja brīnījās, biezo sējumu aizvērdams, kur pēdējā lappusē bija daudznozīmīgi teikts, ka tās tikai «diloģijas beigas. Nākamā grāmata, ko Volodja lasīja, bija ar zemtekstiem. Tajā varonis padomju varu atzina, bet ar labpatiku saskatīja un atzīmēja dažādas kapitālisma paliekas. Viņš ņirgājās par tām diezgan indīgi, bet neko nedarīja, pat ne muļķības ne, ko atļāvās, piemēram, Pjērs Bezuhovs, kas tīšām palika franču ieņemtajā Maskavā; gluži otrādi, šis varonis tikai vēroja un prātoja, ka

dzīve nav nemaz «tik vienkārša». Un tiešām romāns bija uzrakstīts tik sarežģīti, ka Volodja nespēja saprast šo sacerējumu, ko par deviņiem rubļiem divdesmit kapeikām bija nopircis Maskavā, un nolika cietos vākos iesieto grāmatu vēlākam laikam. Lasot trešo darbu, kur autors ļoti pamatīgi un sīki aprakstīja zagļa likteni Pēterburgā pēc revolūcijas, Volodja pilnīgi zaudēja pacietību: zaglis aplaupīja ļaudis un visu laiku spriedelēja, un visi citi arī spriedelēja, pie tam ārkārtīgi muļķīgi un gari; beigu beigas zaglis pakārās, bet ne jau pavisam, un, to izlasījis, Volodja pameta beletrisliku un atgriezās pie aizsāktā sējuma par «kļūdām un sarežģījumiem pie ķirurģiskām operācijām».

Tieši tad, kad viņš lasīja šo grāmatu, notika kaut kas tāds, kas līdz pamatiem pārvērta viņa dzīvi Kharā. Acis izvalbījis, kurpēm šļūkot nost no kājām, uzrāvis apakšbikses, pie kurām karājās saitītes (Volodja paspēja ievērot, ka apakšbikses ir no slimnīcas inventāra, ar zīmogu apzīmogotas), pie viņa istaba ielidoja Madi-Danzi un ne tikai iesaucās, bet iespiedzās:

—   Slimnieki! Divi! Ātrāk, jā?

Volodja atgrūda ķeblīti, saskaitīja līdz desmit, lai nomierinātos un neizturētos pārāk muļķīgi, uzģērba uzsvārci, uzlika cepurīti un izgāja gaitenī. Pie durvīm apledojuši, tērpušies lāstekām klātos kažokos — dohās, virs kurām bija uzvilkti svārki — «hurme», ar apsarmojušām ādas untām kājās klusēdami stāvēja divi nepazīstami cilvēki. Vājajā gaismā, ko izstaroja Danzi rokās drebošā petrolejas lampiņa, Volodja lika, lai slimnieki izģērbjas un nāk uz uzņemšanas nodaļu, bet par atbildi izdzirda aizturētus smieklus. Sie apvaldītie, raksturīgie smiekli atsauca kaut ko atmiņā, bet tūdaļ viņš to aizmirsa.

—   Atļaujiet! — Volodja sacīja.

—   Ko tur atļaut vai neatļaut, — atkal atskanēja padobja, laucinieciska, jautra balss, un tagad Volodja nešaubīgi pazina Nikolaju Jevgeņjeviču Bogoslovski, kas lēni noņēma no galvas ādas ausaini un tanī pašā laikā atbrīvojās no sava apledojušā apģērba. — Ko tur atļaut vai neatjaut, — viņš runāja, Volodjas roku spiezdams un apskatīdams viņu mazliet pa gabalu — uzmanīgi, stingri un ar mīlestību. — Būtu vismaz pazinis biedru Tod-2inu, nav

jau tik sen, kopš viņu redzējāt, nevarējāt vēl aizmirst. Dodiet labāk degvīnu, mēs iekritām lāsmenī, oh, šī aulekšošana pa ledu un lāsmeņiem, pa lāsmeņiem un ledu un atkal velns zina kur, oh, šie visziņi, šie ceļveži. ..

Vārdi bira kā pupas, un Volodjam pēkšņi likās — viņš nekad un nekur nav no Melnkraujas aizbraucis, tūlīt viss būs labi, mierīgi, droši. Bet Bogoslovskis jau ielūkojās tukšajās palātās, šūpoja galvu, dūšīgi berzēja rokas un runāja, uz Tod-Zinu atskatīdamies:

—   Tukšs, tukšs, patiešām, tukšs, nevienas dzīvas dvēselītes . . .

Pabāza galvu madāma, sasita roķeles, aiztipināja gatavot svinīgas vakariņas. Danzi jau bija atnesis flaneļa halātus, tīru, sausu veļu, zeķes, čības, viņš vairākas reizes paklanījās Ustimenko priekšā. Redzēdams, kā ar dakteri Volodju sasveicinājās Tod-Zins, viņš noprata, ka slimnīcu neslēgs, viņu, Madi-Danzi, nepadzīs, algu viņš saņems tāpat ka līdz šim.

—  Vai degvīns ir? — Bogoslovskis jautāja.

—  Tikai spirts! — Volodja vainīgi atbildēja.

—   Vēl labāk! Jums gatavo ķīniete? Lieliski! Nē, spirtu vajag lietot tīru, uzdzerot virsū ūdeni. Ko? Pārāk stiprs? Zināms, zināms, bet jūs taču lieliski protat dzert, varat izturēt, cik uziet, un nekad nenoreibstat, vai atceraties pelmeņus pie Postņikova?

—   Atceros! — laimīgi acis mirkšķinādams, atbildēja Volodja. — Es visu atceros, Nikolaj Jevgeņjevič. Tātad jūs saņēmāt manu vēstuli?

—   Par vēstuli un par darbu runāsim rīt. Pašlaik mēs esam tikai viesi, pie tam izmirkuši viesi, pārsaluši un ļoti noguruši. Dodiet rīkojumu, lai mums sataisa gultas, un arī pats liecieties uz auss, bet rīt no rīta sāksim strādāt. ..

—  Vai jūs nedusmojaties uz mani vēstules dēļ?

—   Sevis dēļ — ne. Bet jūsu dēļ — dusmojos. Mazliet sievišķīga vēstule, mīļais, mazliet histēriska. Bet gan jau rīt . . .

—  Tomēr kāpēc jums liekas — sievišķīga?

Bogoslovskis padomāja, pievilka sev tuvāk tēju un sacīja:

—  Labi, pateikšu dažus vārdus jau šodien. Redziet, dārgais jaunekli, mūsu boļševiku partijā vēl pirms revolūci

jas bija diezgan daudz ārstu. Vai jūs nekad neesat padomājis, kālab ārsti stājās partijā tajos grūtajos gados? Kā jums šķiet? Es personīgi domāju tā — ārsti partijā stājās, saprazdami, ka medicīnas darbam Krievijā bez revolūcijas, bez valsts iekārtas maiņas, bez kapitālistu, muižnieku un budžu varas iznīcināšanas nav nekādas jēgas. Katrs domājošs dakteris redzēja, ka viņa personiskās pūles, tāpat kā simtiem godīgu cilvēku pūles, pie tādas valsts iekārtas kā monarhistiskā impērija neko nedod un neko nevar dot. Mēs visi jau sen esam pārliecināti, ka nākotne pieder profilaktiskai, no slimībām pasargājošai medicīnai. Bet pie velna — kā gan profilaktiskā medicīna varēja pastāvēt tajos laikos, kad pats ģeniālākais organizators Pirogovs neko vai gandrīz neko nevarēja izdarīt. Tātad viss atkarīgs no sistēmas. Jūs no partijas biedru ģimenes, no Padomju valsts, no strādnieku un zemnieku valsts, nonācāt te, kur apstākļi pavisam citi, un … tā, šķiet, apjukāt. Aiz savas jaunības nepamanījāt progresīvo, kas te dzimst, aiz lepnības nerakstījāt tūlīt, piemēram, biedram Tod-2inam…

—  Vajadzēja tūlīt man rakstīt, jā! — Tod-2ins sacīja pasausi. — Es būtu sapratis un atbraucis …

—  Bet pie manis jūs griezāties tad, kad bijāt jau dusmās iekaisis, — Bogoslovskis turpināja. — Rakstījāt, neņemdams vērā apstākļus un sociālo iekārtu sabiedrībā, kas ārstus nav pazinusi.

—   Mazliet pazīst! — bargi iebilda Tod-2ins. — Pazīst ārstu, kas nebija no Padomju Savienības, jā.. .

—   Vēl jo vairāk. Apstākļi nav vienkārši, pat Tautas veselības aizsardzības departamentā — spēki dažādi. Ko gan jūs iedomājāties, atbrauksiet — un būs kā pie mums Padomju Savienībā: līdzko kādas nekārtības, tūlīt var griezties pie rajona komitejas sekretāra vai pie saninspekcijas, vai — vēl augstāk — apgabalā? Vajag, mīļais, saprast, ka šīs metodes pastāv tikai pie mums, kur valsts ne tikai palīdz veselības aizsardzībai, bet arī atbild par katra sava pilsoņa veselību un dzīvību, tālab ka mūsu valsts ir darbaļaužu valsts, nevis kapitālistu valsts, kur neliela saujiņa ekspluatatoru izmanto savā labā pārējo pilsoņu darbu. Iesim labāk gulēt, Vladimir Afanasjevič, liecieties pie

miera, jo no rītdienas jūsu brīvdienas uz visiem laikiem beigsies…

Volodja aizgāja uz savu istabu, atsēdās uz gultas, noāva kājas. Vispār Bogoslovskis viņam nupat bija sadevis, kā nākas. Bet vai taisnīgi?

—   Labs cilvēks! — šinī pašā laikā sacīja Tod-2ins.

—   Tīrs kā tas, jā?

—   Kā stikls?

—   Nē, labāks. Ir tāds …

—   Kā kristāls …

—  Kā kristāls. Grūti viņam bija, jā, biedri Bogoslovski! Man vajadzēja atbraukt ātrāk. Tūlīt . . .

—   Labs zēns, — Bogoslovskis domīgi sacīja, — tomēr vēl zēns. Nav rūdījuma. Nesaprot, ko nozīmē «dzīves cīņa». Iesim apskatīt viņa slimnīciņu . . .

Madi-Danzi nesa lampu, madāma tipināja aiz muguras.

—   Plaisas baļķos aizsmērējis ar malu, prātīgi darīts, — Bogoslovskis sacīja. — Aizbāzis ar vilnu un pēc tam aizziedis ar māliem. Ievērojiet, aukstumu nemaz nejūt. Un gultiņas izvietojis ar aprēķinu, pārdomāti, ak tu nabadziņš. Naktsgaldiņi tādi paši kā pie manis Melnkraujā — ar plauktiņu, iegaumējis konstruķciju, viltnieks tāds. Droši vien rasējumu taisījis. Bet tagad paskatīsimies operāciju istabā … Nē, padomājiet tikai, kādu viņš ierīci autoklāva vietā sameistarojis, redzat? Parastie cinkotie spaiņi, divkārši skārda vāki, viss ļoti prātīgi un pat asprātīgi, sterilizācija ar tvaiku. Redziet, iekšējā vāka atvere nesakrīt ar ārējo. Skaidrs. Sterilizē uz plīts, pēc tam sešas stundas dzesē, vai saprotat?

—   Ne gluži! — Tod-2ins atzinās.

—   Sešas stundas ir tas laika sprīdis, — iejaucās Danzi,

—   sešas stundas ir laika sprīdis, kurā no sporām, kas palikušas dzīvas pie pirmās vārīšanas, atkal rodas baktērijas, jā?

—   Vai to jums macīja viņš? — Bogoslovskis stingri jautāja.

—   Jā, —Danzi izbijās, — katru dienu divas stundas, — viņš mudīgi ierunājās, — pēc tam jāpieliek klāt ogļskābes sāls, viena daļa ogļskābes sāls uz tūkstoš daļām ūdens, un vēl pusstundu javāra, tā ir, jā? Bet neviens neatnāca, — viņš piebilda sadrūmušā balsī. — Varu pastāstīt vēl par …

—   Nevajag. Ziķeris! — Bogoslovskis uzslavēja.

—  Tātad pareizi? — jautāja Tod-2ins.

—   Iesim gulēt! — nolēma Nikolajs Jevgeņjevičs.

Kad Volodja pamodās, Tod-2ins bija jau aizgājis. Bogoslovskis dzēra tēju, plašajā gaitenī pie galdiņa sēdēdams.

Madi-Danzi stāvēja pie sienas, mīlīgi skatīdamies uz Nikolaju Jevgeņjeviču, — viņš vispār prata mīlīgi skatīties uz tiem ļaudīm, ko uzskatīja par priekšniecību.

—  Vakar nevarējāt ilgi aizmigt? — Bogoslovskis jautāja.

Viņš, tāpat kā senāk, vienmēr visu uzminēja.

—   Jā.

—   Vai es jūs aizvainoju?

—   Nē, bet. . .

—   Redziet nu, tūlīt «bet». Jūs taču neko neesat darījis, lai pie jums straumēm plūstu slimnieki. Šeit, biedri, jābūt aktīvistam, cīnītājam, karavīram, nevis kaut kādam dieva izredzētajam, kas sēž pie jūras un gaida labu ceļa vēju. Rau, piemēram, Mongušā no slimniekiem nevar ne atkauties, par spīti lamu un šamaņu pūlēm; Badaņā mēs ceļam otru slimnīcas korpusu, tur Meļņikovs tūlīt saprata sava darba milzīgo politisko nozīmi, ne vien, kā mēs mēdzam teikt, «humāno», «cilvēcisko» … Te ne tikai jādara labu, te, Vladimir Afanasjevič, tauta jāpiespiež ticēt ārstam, bet tas ir liels un grūts uzdevums . . .

Viņš apklusa, dzēra maziem malciņiem tēju, aizpīpēja papirosu . . .

—   Savā laikā pa šo zemi diezgan izplosījušies visādi starptautiski neģēļi, saukdami sevi par ārstiem. Vai jūs to zināt?

—   Mazliet zinu.

—   Visādi komersanti, biznesmeņi, uzpircēji, avantūristi — visi šie lielceļa laupītāji bija ar savu sasodīto ožu uzoduši, ka šejienes briežu audzētāji, lopkopji, zvejnieki, arāji un citi darba cilvēki nez kāpēc tic baku potēšanas lietderībai, varbūt tautu bija smagi piemeklējušas epidēmijas — grūti tagad izskaidrot, bet viņi ticēja. Un starptautiskie blēži to izmantoja, sagādāja detrītu un par katru poti ņēma, «cik vien lēti iespējams», — tikai vienu aitu. Potēja pārdevēji, vēl tīrie puišeļi, un, protams, nevienam nebija nekādas daļas, vai detrīts ir svaigs, bet, kāds tas nonāk līdz šejienei no lielajam Eiropas pilsētām, to jūs pats varat iedomāties. Tīri dabiski, pie tāda vēriena komerciāliem darījumiem pat šī nederīgā detrīta visiem nepietika. Atšķaidīja to ar glicerīnu vai arī potēšanai lietoja tīru glicerīnu. Par vienu darba dienu un vienu stikla pudelīti ar glicerīnu tāds misters vai msjē, vienalga kurš, nopelnīja ap trīssimt aitu. Bet pats interesantākais tas, ka instrumentu, ar ko tika izdarīts griezums, nekad nedezinficēja, iedomājieties tikai — nekadTālab līdz ar viltus baku potēšanu tika izplatīts sifiliss, pie tam tādos apmēros, ko nemaz nav iespējams aprēķināt. . .

—   Vai tas tiešām taisnība? — sāpīgi seju saviebis, Ustimenko jautāja.

—   Tur jau tā lieta, ka taisnība. Tāds bezgodis kolonizators — vienalga, vai tas ir katolis, protestants vai budists — atzīst tikai vienu dievu — Makarku, ko vēlāk nosauca par Naudu. Bet šejienes iedzīvotājs viņam, kolonizatoram, — svešinieks, mežonis, iedzimtais, kas radīts, lai viņu, kolonizatoru, padarītu bagātu. Un mēs ar jums, Vladimir Afanasjevič, lai tas būtu cik savādi būdams, esam spiesti uzņemties atbildību par noziegumiem, ko izdarījuši ceļojošie Naudas bruņinieki, mums jāpiespiež šejienes iedzīvotāji saskatīt mūsos tos, kas mēs patiesi esam. Mūsu un jūsu uzdevums ir grūts, bet godpilns. Padomju un — godīgs, padomju un — krietns, padomju — un atsaucīgs, padomju — un taisnīgs, padomju — un pašaizliedzīgs — šiem jēdzieniem ar mūsu darba starpniecību te jākļūst par sinonīmiem, vai jūs mani saprotat, Vladimir Afanasjevič?

Laikam nekad vēl Volodja nebija redzējis Bogoslovski tik satrauktu, tādas kaismes pārņemtu. Un atkal, tapat kā Melnkraujā, Volodja apskauda Nikolaju Jevgeņjeviču, viņa iekšējo, dvēselisko, morālisko spēku, apskauda Bogoslovska domu plašumu un noteiktību, apskauda viņa dzīvi — viņa kalpošanu savam uzdevumam, pie tam neizjūtot to kā uzupurēšanos, bet atdodot sevi darbam priecīgi, līksmi un nedalīti. Tik brīnišķīgs ķirurgs un gandrīz nemaz neoperē! Kāpēc? Tāpēc, ka aizņemts ar daudz vajadzīgāku darbu, ar visvajadzīgāko, un šī darba nepieciešamība, tā sabiedriskā nozīmība viņam atlīdzina par iemīļoto ķirurģiju, no kuras viņš uz laiku atteicies.

Viņi vēl nebija izdzēruši tēju, kad atgriezās Tod-2ins, jautrs, ar viltīgi mirdzošām acīm. Nometis apsarmojušo dobu, viņš atsēdās pie loga tā, ka saules stari krita tieši sejā, un iegrima domās, tasi rokā turēdams.

«Cik savādi!» Volodja pēkšņi brīnījās. «Viņam taču ērgļa acis — viņš skatās saulē.»

—  Nu? — Bogoslovskis jautāja.

—   Tūlīt iesim, tūlīt! — Tod-2ins sacīja. — Lai nāk arī Madi-Danzi. — Viņš iesmējās. — Daudzi baidās, ka šeit viņiem «atņems gadus» — tā viņi sauc nāvi, un to viņiem iečukst lamas un iečukst šamaņi, bet mums jāpierāda, ka šeit viņiem ne tikai «neatņems gadus», bet izārstēs, jā? Lai biedrs, — viņš griezās pie Volodjas, — ķeras pie sava darba . . .

Tod-2ins atkal iegrima domās, skatīdamies uz balto, auksto, mirdzošo sauli. Šorīt Volodja malku neskaldīja, nevingroja, nelasīja, nesēdēja savā pieņemšanas nodaļā. Šinī aukstajā, vējainajā rītā viņš neaicināts devās uz Kharu, lai slimos ļaudis piespiestu ārstēties. Kopā ar viņu pa gurkstošo sniegu brida Bogoslovskis, Tod-2ins un vēl trīs šejienieši, Tod-2ina paziņas. Svilinošs, auksts vējš brāzās Volodjam sejā, auroja jurtās, kurās viņi iegriezās, klāja pār jurtu nomīdīto klonu nesildošu ugunskuru kvēpainos dūmus. Blakus guļbaļķu mājiņām un sniega kupenās ieputinātām būdām blēja laidaros sadzītās nosalušās kazas, aitas un auni. Putenī, pēc iespējas tālāk no Tod2ina acīm, slēpās Volodjas mocītāji — lamas un šamaņi. Rēja izsalkušie, niknie suņi. Kaut kur mijkrēslī nozibsnīja Markelova acis kā zaļganas vilka uguntiņas. Markelovs gāja, ģērbies milzīgā dohā, atspiezdamies pret nūju, ar ārstiem un Tod-2inu sasveicinājās laipni, uzsauca aizsmakušā balsī, kāpēc neatnākot pie viņa paciemoties. Tod2ins apstājās, lai, kā to prasa tradīcija, pieklājīgi parunātu.

—   Kā klājas jūsu lopiem, un vai viņi veseli? — viņš jautāja. Tā šeit bija pieņemts sākt sarunu.

—   Maniem lopiem klājas labi, — Markelovs atbildēja. — Bet vai jūsējie veseli?

—   Arī mani lopi veseli, jā, — Tod-2ins attrauca. — Bet vai jūsu piederīgie arī veseli, jā?

Kad ceremonija beidzās, Tod-2ins, ar savām ērgļa acīm

Markelova nolādētajās vilka acis skatīdamies un katru vārdu skaidri izrunādams, sacīja:

—           Jūs nedabūsiet faktoriju, kurā ierīkota slimnīca. Tā, atvainojiet, nav jūsu, jūs, atvainojiet, esat zaglis, jā, jūs gribējāt to nozagt, vai nav tiesa, jā, bet pirkšanas akta jums nav . . .

—           Mēs maksājam nodokļus, nesam civilizāciju, — ierēcās Markelovs, bet Tod-2ins viņu pārtrauca.

—           Viss būs tieši tā, kā teicu, — viņš sacīja, — jūs saņemsiet pienācīgu papīru. Tagad es novēlēšu jūsu lopiem labu pārziemošanu un labu barību . ..

—          Tāpat jūsējiem, — muguru uzgriezdams, norūca Markelovs.

Volodja neizturēja un iespurdzās, Tod-2ins uz viņu stingri paskatījās.

Kā pieklājas, sasveicinājušies, viņi iegāja jurtā. Acīs koda dūmi, arī te sākumā runa bija par lopu veselību un tikai pēc tam par pašiem saimniekiem. Par viņu veselību jautāt bija pilnīgi lieki: saimnieks stāvēja turpat līdzās, elektriskie lukturīši spīdēja spoži, briesmīga sifilitiska čūla bija saēdusi šī nelielā, plecīgā un, acīm redzot, ļoti stiprā cilvēka apakšlūpu un zodu.

—   Sadzīves sifiliss, jā? — Tod-2ins jautāja.

—   Jādomā! — Bogoslovskis atbildēja.

Tod-2ins runāja ar jurtas saimnieku savā valodā. Saimnieka sieva lēnām notupās uz grīdas, kas bija izklāta ar voiloku, lauzīja rokas, vaimanāja. Tod-2ins tam nepiegrieza nekādu vērību. Saimnieks vērīgi skatījās uz Tod2inu, sieva pierāpoja pie Volodjas, piespieda viņa roku sev pie sejas, iegaudojās skaļāk. Tod-2ins visu laiku runaja, ne mirkli neapklusdams, reizēm pamādams ar galvu uz Ustimenko un Bogoslovska pusi.

—          Kol-Zals un viņa nāks uz slimnīcu, biedri, — Tod2ins sacīja Volodjam. — Tu viņus izārstēsi, jā?

Volodja pamāja ar galvu: ar šo slimības formu viņš prata cīnīties.

—    Kad izārstēsi?

—   Drīz.

—   Cik drīz?

—   Divu mēnešu pieliks ar uzvijām.

—   Un čūlas nebūs?

—    Čūlas nebūs. Bet pēc tam vēl ilgi būs jānāk ārstēties.

—   Ja čūlas nebūs, viņš kļūs par tavu labāko aģitatoru, biedri, jā.

Un Tod-Žins atkal apspriedās ar jurtas saimnieku. Sieva vairs nevaimanāja, viņa klausījās. Danzi klusām pārtulkoja Volodjam, ka viņi apspriežoties par to, kas pieskatīs lopus. Tod-2ins apsolīja sarunāt ar kaimiņiem.

Otras jurtas saimnieks pazina Madi-Danzi. Šo padzīvojušo cilvēku ar iekritušām acīm un pelēku cietēja seju sauca par Sain-Beleku. Viņš jau sen vairs nespēja kustēties un bija pavisam izputējis, pie paša dārgākā šejienes dziednieka — lamas Ujas ārstēdamies. Viņu ārstēja arī šamaņi, bet tā, lai neuzzinātu viegli aizvainojamais lama. Pēc Sain-Beleka vārdiem, viņu dziedinot ļoti labi, sevišķi Uja. Sain-Beleks katru dienu dzerot svētītu lāča žulti un liekot skudru novārījuma kompreses. Ja nebūtu gudrā Ujas mākslas, viņš jau sen būtu «zaudējis gadus».

Tod-2ins iededza savu gaišo elektrisko lukturīti, Bogoslovskis apsēdas uz voiloka, viņa veiklās rokas tūlīt atrada to, ko lama sauca par «aza sodību», tas ir, «velna sodību», — par ļaundabīgu putu satecējumu.

—   Cirkšņa trūce, — Nikolajs Jevgeņjevičs sacīja savā lietišķajā laucinieka balsī. — Jāoperē.

—    Vai viņš nenomirs? — Tod-2ins jautāja.

—   Cerams, ka ne.

Sain-Beleku, viņa ģimenes vaimanu pavadītu, ar nestuvēm aiznesa uz slimnīcu. Danzi aizskrēja pa priekšu, lai sagatavotu vannu un brīdinātu madāmu, kas varēja izbīties, ieraudzīdama, ka slimnīca kļūst par slimnīcu. Starp citu, arī pats Danzi mazliet baidījās no gaidāmajiem nolikumiem. Krāsnis kurināt — nav ļaudis ārstēt, bet te vēl tāds vārds kā «operācija».

Tod-2ina acis bija pilnīgi neizdibināmas, kad viņš vienam vai otram cilvēkam pavēlēja iet pie biedra daktera. Bet viņam klausīja. Viņam nevarēja runāt pretī. Viņš neņēma vērā nekādus iebildumus. Un skatījās tieši acīs, tieši un bargi.

Vēl vienā jurtā viņi atrada krietni iebiedētu vectēvu, kurš gandrīz neko nedzirdēja. Bogoslovskis viltīgi iesmējās un teica, ka rīt vai parīt atdošot vectēvam Abatajam dzirdi. Volodja tūlīt noprata, kas par lietu, bet klusēja. Viņam bija jautri, tik jautri kā bērnībā. Protams, tas, ko viņi — Bogoslovskis, Volodja un arī Tod-2ins šodien darīja, nebija gluži solīdi, bet tas bija sākums — lielisks sakums, par panākumiem nevarēja būt šaubu. Vectēvs uzģērba dohu un pats gaja uz slimnīcu. Tod-2ins smiedamies paskaidroja, ka vedekla nedodot Abatajam iespēju ārstēties pat pie visneievērojamākā šamaņa, bet te viņam pēkšņi apsolot, ka pēc vienas vai divām dienām viss būs kārtībā.

RAU, KA VAJAG STRĀDĀT!

Vakarā Volodja pirmo reizi gāja vizītē. Slimnieki gulēja gultās, vannā nomazgāti, drūmi un nobijušies. Madāma nolika katram trauciņu ar saldu kondensēto pienu, bet neviens neko neēda. Viltīgais lama Uja bija pārskrējis pār ceļu vectēvam Abatajam un iekliedzis viņam ausī, ka viņš, Uja, droši zinot — slimnīcā šodien pat visus noindēšot ar briesmīgu indi — «mgnu».

—    Kāpēc? — vectēvs Abatajs brīnījās.

—   Viņiem vajadzīga svaiga cilvēka gaļa! — lama, acis nepamirkšķinādams, iebrēcās. — Viņi ārstē savas brūces, likdami tām klāt labu cilvēka gaļu. Un viņi cilvēka gaļu arī kaltē.

Vectēvs Abatajs būtu gājis atpakaļ uz jurtu, bet, kā par nelaimi, satika Tod-2inu ar ārstiem. Protams, večuks biedriski izstāstīja citiem slimniekiem «gudrību», ko bija dzirdējis no lamas, un tagad visi bija uztraukušies.

Bet pēc vakariņām gulētāji redzēja notiekam brīnumu. Kas gan Kharā nepazina veco, labsirdīgo, resno Opaiju! Un kas nezināja, ka viņa kuru katru brīdi «zaudēs gadus», jo viņa smaka nost. Viņa kļuva zila, skrāpēja ar pirkstiem zemi, acis izspiedās uz āru, un lama Uja gāja viņai apkārt ar līkumu, jo bija paņēmis no vecenītes četrus zirgus, bet Opaija nejutās ne par mata liesu labāk. Taču tagad viņai tūlīt kļuva vieglāk. Viņai tikai iedūra ar adatu, un nelabums uz vietas pārgāja. Gaitenī gulēdama, viņa patiesi būtu «zaudējusi gadus», bet atnāca jaunais dakteris ar stikla rīku, no kura laukā rēgojās adata, iedūra labajai

Opaijai, viņa, drošs paliek drošs, iespiedzās, bet pēc tam sāka smaidīt. Viņa smaidīja aizvien platāk, līdz pat ausīm, bet, diezgan izsmīdījusies un izelpojusies, ierunājās. Ne Bogoslovskis, ne Volodja nesaprata, ko runāja vecā Opaija, bet bija skaidrs — tagad šeit slimnīcā sāksies cita, pavisam cita dzīve.

—    Tomēr tas mazliet atgādina šarlatānismu! — Volodja sacīja Bogoslovskim. — Nu labi — bronhiālā astma, adrenalīns, bet tas …

—    Klusējiet, — Bogoslovskis sacīja.

Notika kaut kas interesants. Nepārtraukti tarkšķēdama, večiņa piecēlās, paķēra vectēva Abataja trauciņu ar kondensēto pienu. Viņas seja pašlaik bija ļoti dusmīga. Visi vīriešu palātā skatījās uz viņu ar šausmām. Tad vecā Opaija izlaizīja trauciņu un, uzvaroši acis zibinādama, izgāja no slimnīcas. Vectēvam Abatajam madāma atnesa citu trauku, pilnu līdz malām, jo viņš gandrīz apraudājās, kad Tod-2ins kaunināja viņu, ka vectēvs izplatījis tenkas par indi un cilvēka gaļu.

—    Rīt mēs izdarīsim dažus nelielus brīnumus, — Bogoslovskis sacīja, omulīgi smiedamies, — vēlāk jums, dārgais Vladimir Afanasjevič, nāksies strādāt bez brīnumiem. Bet darba netrūks — par to es galvoju …

Tod-2ins stavēja gaitenī pie tumšā, aizsalušā loga un pīpēja savas cigaretes. Pēkšņi viņš pagriezās pret Bogoslovski un sacīja skadrā, spraigā, zema balsī:

—    Es tev gribu pateikties, biedri, jā, pateikties par prieku, par to, ka tu esi priecīgs. Ne jau es tev pateicos, tev pateicas mūsu tauta, pateicas, jā, kaut gan vēl nesaprot, bet sapratīs. Arī tev, biedri, — viņš griezās pie Volodjas, un Volodja ar izbrīnu, ar prieku un ar mīlestību vēroja, ka ērgļa acīs ieriesušās asaras, — arī tev paldies, ka tu saproti un vēl izdarīsi un būsi. . .

Viņš novērsās un aizgāja labi tālu, līdz pašam gaiteņa galam, bet Volodja un Bogoslovskis vēl ilgi sēdēja klusēdami.

—    Labi, — Bogoslovskis beidzot noteica, — rīts gudrāks par vakaru. Lieciet, lai jūsu Sančo Pansa ķeras pie sterilizācijas rītdienas operācijām. Sāksim operēt labi agri. . .

—    Kuru pirmo?

—    Manuprāt, pirmo ņemsim trūci…

—    Bet ja pirms operāciju sākšanas es izskalotu vectēvam Abatajam sēra korķus, — kā jums šķiet, Nikolaj Jevgeņjevič? Viņš uzreiz labāk dzirdēs, palātās garastāvoklis uzlabosies vēl vairāk.

Bogoslovskis iesmējās:

—    Labi, pamēģiniet!

Septiņos no rīta Volodja izsauca Abataju uz uzņemšanas nodaļu. Nikolajs Jevgeņjevičs vēl gulēja. Danzi, gluži pelēks no darba (viņš visu nakti bija noņēmies ar biksiem — sterilizējis), svinīgi stāvēja, baltu uzsvārci uzvilcis un cepurīti uzlicis, — saki, ko gribi, — ārsts kas ārsts. Uz galdiņa ar zilām liesmām dega spirta lampiņas. Bet uz Volodju večuks sākumā pat paskatīties neuzdrošinājās — tik dižens šķita šis krievs: uzsvārcis, cepurīte, bet uz pieres apaļš, mirdzošs, ārkārtīgi skaists spogulis, piestiprināts pie galvas laikam vecajam Abatajam par godu. Ja to redzētu vedekla, tad gan viņa vecīti cienītu.

—   Kā jūtas jūsu lopi? — Abatajs pieklājīgi ierunājās.

Danzi pārtulkoja, ka krievu ārsta lopi jūtoties lieliski.

Bet kā jūtas vectēva Abataja lopi?

Te Abatajs sastostījās. Teikt, ka arī viņa lopi labi jūtas, bija bīstami — pēkšņi krievs iedomāsies un prasīs samaksu tāpat kā šamanis vai lama. Bet ar ko lai maksā? Tomēr pateikt skaļi, ka viņam nekādu lopu nav, večuks uzskatīja par pazemojumu. Tālab tikai pieklājīgi ieklepojās. Viņu-uz āķa nenoķers! Neviens tagad nevarēs piesieties, ka vectēvam Abatajam ir lopi.

—    Labi! — Volodja sacīja. — Sāksim!

Vectēvs atsēdās uz soliņa, ap kaklu viņam tika aptīts dvielis. Lielais krievu ārsts ar knaiblēm veikli izņēma no spoža katliņa brīnumdarītāju stienīti, un drīz vien vectēva Abataja ausī kļuva silti un patīkami, tik patīkami, ka večuks pat acis piemiedza. Pēc tam kļuva silti arī otrā ausī. Bet spirta lampiņas vēl vienmēr dega, tās izskatījās kā upuru uguns, tikai daudz skaistākas, un pats ievērojamākais Padomju Šamanis visu laiku mirdzināja savu spoguli, droši vien atgaiņādams no vectēva ļaunos garus: velnus — «azu» un «kai-bin-ku».

Vectēvu nomāca tikai tas, ka neviens neredz, kā viņu dziedē krievu ārsts. Tā neprot neviens lama, neviens šamanis! Ja krievs drusku palēkātu un paskandinātu bungas ar zvārguļiem, tad varbūt citi slimnieki pamostos un atnāktu paskatīties.

—    Vai bungas nesitīs? — vectēvs jautāja Danzi.

—          Stāvi klusu, vectēv, stāvi klusu, — Danzi bargi atbildēja.

—          Būtu kaut drusku pabungojuši, — raudulīgi lūdza vectēvs. — Drusku, drusku. Es nošaušu vāveri, atnesīšu.

—    Netraucē dakteri, vectēv!

—   Sabuli atnesīšu.

—    Es teicu — nepļāpā!

Pēkšņi vectēvs saprata, ka dzird daudz labāk nekā līdz šim. Danzi taču nekliedza, viņš runāja un pie tam paklusi, bet vectēvs dzirdēja visus viņa vārdus.

—    Oi! — vectēvs iesaucās. — Es dzirdu! Oi!

Volodja uzmanīgi un lietišķi kaut ko darīja otrā

ausī. Un, kad viņš izvilka vati, vectēvs dzirdēja vēl labāk.

Madi-Danzi svinīgi pārtulkoja:

—           Rīt, kad biedrs krievu ārsts un es tevi vēl paārstēsim, tu dzirdēsi tik labi kā vesels bērns. Ej, vectēv. Atpūties!

Volodja noņēma no galvas savu skaisto spoguli, un vectēvs kļuva pavisam lepns: tātad spogulis tiešām bijis uzlikts tikai viņa dēļ. Danzi nodzēsa spirta lampiņas: tātad arī spirta lampiņas degušas Abataja dēļ. Ko tu neteiksi! Nē, zināms, tāda apbrīnojama ārstēšana nevarēja būt par velti, un vectēvs brīdināja:

—    Es esmu nabaga cilvēks!

—   Tas mūs neinteresē! — sacīja cienīgais Danzi.

—    Nevarēšu nekādi atlīdzināt.

—          Varēsi dakterim palocīties, vairāk nekas no tevis netiks prasīts.

Abatajs nosēcās un paklanījās. Pēc tam viss viņam sāka ņirbēt — ja jau klanīties, tad klanīties, vai tad žēl? Un viņš klanījās tikmēr, kamēr Volodja nesatvēra viņu aiz pleca un neuzsauca, ka viņš to nevarot ciest. Večuks nopūtās, skatīdamies uz Volodjas pietvīkušo un dusmīgo seju. Droši vien tomēr prasīs zirgu vai briedīti, vai aitas. Un droši vien tūlīt izdzīs no slimnīcas. Bet vectēvu neviens nekur nedzina. Gluži otrādi, viņam pasniedza brokastis — garšīgu biezputru, maizītes ar kaut ko lipīgu un saldu un tēju ar pienu. Bet kaimiņi, pamodušies no miega, tīšām iztaujāja vectēvu klusā balsī, un viņš nesteigdamies svinīgi atbildēja. Lai pamokās, neteiks visu uzreiz, pamazām .. .

Deviņos Nikolajs Jevgeņjevičs sāka mazgāt rokas. Gan viņš, gan Ustimenko, gan Danzi bija tērpušies Volodjas izdomātos un madāmas pašūtos garos vaska drānas svārkos, virs kuriem tika uzvilkti mitrie uzsvārči. Sterilizējot pēc Volodjas metodes, uzsvārči un viss pārējais, kas nepieciešams operācijai, iznāca mitrs.

—    Operēsiet jūs, — Bogoslovskis sacīja. — Es šoreiz būšu gan asistents, gan operāciju māsa.

Sain-Beleks gulēja uz operāciju galda izbijies kā zaķis, raustīja degunu un kurnēdams žēlojās Madi-Danzi:

—     Kāpēc dakteris nav pieskrūvējis sev pie galvas apajo spoguli? Kāpēc man par godu nav iedegtas zaļās ugunis? Vai es esmu sliktāks par vectēvu Abataju? Vectēvs Abalajs ir nabags, staigā ar ubaga tarbu, bet es, ja vien gribu, varu dakteriem ari aunus uzdāvināt. Saki, lai pieskrūvē spogu)us!

Trūce bija abpusēja, loti liela un, protams, iesprūdusi. Volodja stāvēja domādams. Bogoslovskis izdarīja vietējo anestēziju.

—    Kā būtu labāk? — viņš jautāja.

—    Pēc Spasokukocka.

—    Pats par sevi saprotams, — Bogoslovskis pasmaidīja.

—    Ir tikai viens dievs, un Muhameds viņa pravietis.

—    Kā citādi? — Volodja izaicinoši atbildēja. — Man Spasokukockis ir īsts brīnums gan kā klīnicists, gan kā ķirurgs, gan vienkārši kā ārsts-praktiķis.

Viņš paņēma no Bogoslovska rokām skalpeli un pārgrieza ādu pirksta platumā virs cirkšņa rievas. K)uva redzama ārējā slīpā vēdera muskuļa aponevroze. Asinis ieraudzījis, Madi-Danzi vārgi iekunkstējās un sāka kāpties atpakaļ uz durvīm.

—    Atpakaļ savā vietā! — Bogoslovskis viņam pavēlēja.

—   Vai jūs dzirdat?

Volodja pārgrieza zemādas audus un Kupera fasciju. Nikolajs Jevgeņjevičs asistēja klusēdams, nedeva nekādus norādījumus, tikai vērīgi skatījās. Asinis viņš nosusināja ātri un neparasti veikli. Sain-Beleks reizēm iestenējās, reizēm ierunājās, bet tūlīt aizmirsa, ko sacījis …

—    Vēl līdz šim atceros frāzi no mācību grāmatas, — teica Nikolajs Jevgeņjevičs. — «Uzliek uz apanevrozes vidusdaļas kā vienu svārku malu uz otras un piešuj pie tās».

—    «Un piešuj pie tās», — Volodja atkārtoja, uzmanīgi savilkdams ligatūras. Viņš saprata, ka operācija izdevusies labi, un juta priecīgu satraukumu.

Bet tieši tālab vajadzēja turēties «savos rāmjos», kā teica Varvara. Līdzās tādam ķirurgam kā Bogoslovskis bija smieklīgi justies ka sava darba meistaram.

— .Jums ir ķēriens! — Nikolajs Jevgeņjevičs viņu tomēr uzslavēja.

—   Jūsu klātienē nav ko baidīties! — Volodja atklāti atbildēja, kad viņi abi mazgāja rokas nākamajai operācijai.

—    Ko tur baidīties, — Bogoslovskis norūca un paņēma korncangas.

Viņi operēja vēl diezgan pajaunu sievieti, ko sauca par Kuk-Bostu; viņa jau labu laiku nevarēja paiet, vēders bija kļuvis briesmīgi liels, lama Uja pareģoja, ka viņa pavisam drīz «zaudēšot gadus». Bogoslovskis domāja, ka viņai ir milzīga cista. Volodja pārgrieza vēderplēvi līdz simfīzei un ar resnu troakaru pārdūra cistas priekšējo sienu. Tūlīt pie galda noliktajā emaljētajā spainī sāka plūst šķidrums — litrs pēc litra. Tomēr par spīti piesardzībai KukBosta gandrīz nomira no šoka. Kamēr Bogoslovskis darīja visu, kas tādos gadījumos jādara, nolādētais Madi-Danzi izlavījās no operāciju istabas un stāstīja visiem, ka KukBosta «zaudējusi gadus» . ..

Volodja tikmēr caur atveri vēdera sienā izvilka cistu ārā un nogrieza. Bogoslovskis pasniedza adatu, Ustimenko sašuva griezumu ar ketgutu. Kuk-Bosta tagad elpoja vienmērīgi, dziļi un mierīgi.

—    Ziķeris! — Nikolajs Jevgeņjevičs sacīja.

—    Jūsu skolnieks! — Volodja atbildēja.

Divatā viņi aiznesa Kuk-Bostu uz palātu un ielika gultā. Šajās darba un uzvaru dienās viņiem nācās būt arī sanitāriem.

Gaitenī tērgāja slimnieki: Madi-Danzi samelojies, skat, cik labi izskatās Kuk-Bosta, cik mierīgi elpo, lielā vēdera vairs nav, nē, dižie padomju ārsti arī viņai nav «atņēmuši gadus».

Nomazgājies (šodien viņi visu bija beiguši — tā viņiem likās) Bogoslovskis aizpīpēja tievu papirosu. .Volodja stāvēja līdzās un domāja.

—    Kāds gudrs ārsts apgalvo, — Bogoslovskis sacīja, — ka sievietes esot daudz drosmīgākas par vīriešiem. Zināms, vīrieši ir drosmīgi karalaukā, bet tur katra lode netrapa pierē, viena otra ieskrien krūmos. Bet uz operāciju gaida noteikti gaida nazis, no tā nekur neizbēgsi…

Nesdams uz paplātes tēju, no mugurpuses pienāca Danzi.

—    Rau — kur drosulis, — Bogoslovskis iesmējās. — Tas ir cilvēks, uz ko var pilnīgi paļauties, vai ne, Vladimir Afanasjevič?

Danzi pasmaidīja, paklanījās.

—    Vēl viens tāds gadījums, un jums nāksies dzīt savu palīgu ratā, Vladimir Afanasjevič, — Bogoslovskis sacīja nopietni, skaļi un skaidri. — Pretīgi skatīties, vīrs kā ozols, bet bailīgs kā zaķis. Turklāt saceļ paniku slimnīcā. Nejēdzība. Aizbēg no operāciju istabas un sapļāpā, ka KukBosta mirusi. ..

—   Viņa tobrīd bija mirusi! — Madi-Danzi diezgan pamatoti iebilda.

—    Bet tagad ir dzīva! — sūkdams izdzisušo papirosu, sacīja Nikolajs Jevgeņjevičs. — Vārdu sakot, lai tas vairs neatkārtotos.

Viņš nepaguva izpīpēt papirosu, kad Tod-2ins ar vainīgu sejas izteiksmi atveda vēl divus slimniekus: jaunu atraitni Tušu ar apendicltu (viņa bija sestajā grūtniecības mēnesī) un vēl vienu sievieti ar mastītu. Tuša atradās ļoti smagā stāvoklī, un Bogoslovskis, uz Ustimenko pašķielējis, ķērās pie operācijas pats, Tuša murgoja. Viņa bija pavisam jauniņa — sešpadsmit gadu veca atraitne; šoreiz cīņa gāja par divām dzīvībām vienlaikus, un tā bija smaga: aklās zarnas piedēkli apņēma plaši saaugumi, un, kad Bogoslovskis to atrada, izrādījās, ka apendiks jau perforējis. Nikolajs Jevgeņjevičs pat galvu pašūpoja un nopūtās. Bija sagaidāms dabiskais aborts, par to liecināja visas pazīmes, arī Tušas organisma pretestība bija tāda, ka radās šaubas, vai šī meitenīgā māte spēs tikt galā ar peritonītu.

Sievieti ar mastītu un slimnieku Kun-Čen-Dodzibu, ko

mocīja kākslis, atstāja uz rītu. Mazgādamies Bogoslovskis

sacīja:

—           Vai mēs šo Tušu neizglābsim? Ko? 2ēl, velns parāvis, bet ko lai dara?

Tušu ievietoja atsevišķā palātā. Pagaidām pie viņas dežurēja Danzi, naktī pie slimās pārmaiņus sēdēja Bogoslovskis un Volodja. Kad viņi ar Tod-2inu pusdienoja, Volodjas istabā pabāza galvu vectēvs Abatajs un izklāstīja savu nodomu, uz Tod-2inu skatīdamies. Lai atlīdzinātu par ārstēšanu, večuks piedāvājās strādāt slimnīcā par kurinātāju. Madi-Danzi tagad ievērojams vīrs, tāpat kā dakteris (Tod-2ins tikko manāmi pasmaidīja), — viņš visu laiku aizņemts, bet krāsnis taču jākurina? Jākurina. Telpas ar slotu jāizslauka? 2ināms, līdz šim vectēvs Abatajs nekad nav slaucījis, bet šo mākslu viņš ar savu apķērību, saprātu un izveicīgajām rokām kaut kā iemācīsies. Viņš varētu arī virtuvē palīdzēt — tādu strādnieku visā Kharā nesameklēs — par sevi runāja pazemīgais vectēvs, — vai zināt, cik viņš gudrs? Tas nekas, ka nav vairs nekāds jaunais. Toties viņš zina daudz jauku pasaku, ko var stāstīt slimniekiem. Piemēram, par gudro putnu Siškišu, kā tas lapsu piemānījis, vai par veco Tečikeju, kā viņš dabūjis maku, tik lielu kā kamieļa kakls, vai par viltīgo un nelietīgo lāci, kas . ..

—           Labi, — Tod-2ins sacīja, — es aprunāšos ar biedru dakteri. Pagaidi.

Volodja klausījās Tod-2inu klusēdams un tad atbildēja:

—           Kā jums liekas pareizi, tā darīsim. Man taču ļaudis būs vajadzīgi.

Tod-2ins pagriezās pret vecīti.

—    Vai es palikšu? — Abatajs jautāja.

—    Tu paliksi.

—    Kas es būšu?

—           Tu būsi liels vīrs! — Tod-2ins svinīgi sacīja. — Tev būs daudz grūtu un godpilnu uzdevumu.

—          Vai es būšu činavnieks? — jautāja Abatajs, kurš kopš šīs dienas vairs ne par ko nebrīnījās.

—    Nē, vectētiņ, tu būsi sētnieks.

—    Ceru, ka tas ir tikpat cienījams amats.

—           O nē, — bez smaida atbildēja Tod-2ins. — Tas ir daudz lielāks gods nekā būt par činavnieku.

Abatajs aizgāja, novēlējis veselību savu labdaru lopiem un ģimenēm. Palātā viņš atlaidās gultā, ar abām rokām nobraucīja iekritušo vēderu un sacīja, ka drīz viņš, vectēvs Abatajs, būšot tik resns, ka neviens nespēšot atrast vārdus, lai izteiktu savu apbrīnu un sajūsmu. Tas tāpēc, paskaidroja Abatajs, ka krievi un pats Tod-2ins lūdzis viņu palikt un strādāt slimnīcā. Un amats viņam būšot grūtāks nekā jebkuram činavniekam.

—    Melo, ka ausis kust! — iekunkstēdamies sacīja SainBeleks. — Kam vajadzīgs tāds ubags? Ja jau nepieciešams činavnieks, tad lai ņem mani.

Ap pusnakti Tuša dzemdēja nedzīvu bērniņu. Volodja pamodināja Nikolaju Jevgeņjeviču. Sākās cīņa par pašas Tušas dzīvību. «Viņai nav neviena piederīgā,» Tod-2ins par viņu sacīja, «būtu labi, ja izdotos panākt, lai viņa «nezaudē gadus». Viņai tikai sešpadsmit. . .»

Bet viņai pat ciest nebija pa spēkam.

Un tomēr jaunā sieviete Tuša izdzīvoja. Volodjam tā bija smaga, neparasti smaga nakts, arī diena pēc tam bija Joti grūta — ar divām sarežģītām operācijām, pagāja vēl viena nakts, kad viņš nedabūja īsti aizmigt. Tikai pa brītiņam. Vienīgi rītausmā — ledainajā rītausmā pēc otrās nakts jaunajai sievietei Tušai kļuva vieglāk. Fizioloģiskais šķīdums, glukoze un intravenozas pilienu injekcijas viņu atgrieza atpakaļ no tā sliekšņa, uz kura viņa jau stāvēja. Gan termofori, ar kuriem Volodja šajās naktīs skraidīja no madāmas uz mazo trešo palātu, gan tas, ka viņi abi ar Bogoslovski pacēla pussēdus kā spaivu viegliņo Tušu, gan zonde — izglāba slimnieci. Vēl pēc vienas dienas viņa jau spēja raudāt par savu zaudēto pirmdzimto, bet pēc tam iedzēra pienu un aizmiga. Volodja stāvēja pie viņas un skatījās, kā viņa elpo. Un līdzās viņam — plecu pie pleca — stāvēja Tod-2ins un arī skatījās. Skatījās ar savām bezbailīgajām, skaudrajām, nekustīgajām ērgļa acīm, kas nebaidās no saules.

—   Viņa strādās pie tevis slimnīcā, biedri, jā, — sacīja Tod-2ins. — Viņa ir gudra un izveicīga meitene, jā. Es pazinu viņas vīru, labs vīrs, viņš nomira tāpēc, ka tevis, biedri, te vēl nebija. Viņu veda ar zirgu ļoti tālu, un viņš neizturēja, bet pie sekcijas noskaidrojās, ka viņu izārstēt

būtu pavisam vienkārši. Viņš šeit bija pirmais mūsu partijas biedrs, jā.

Kad Tuša pamodās, Tod-2ins viens pats sēdēja uz soliņa pie viņas gultas. Viņa paskatījās uz to ar izbrīnu. Viņš paklusu ierunājās:

—           Te slimnīcā tev «saglabājagadus», Tuš. Tu tagad esi viena, Tuš. Bet, ja tu šeit paliksi, tu nebūsi viena. Cilvēkam jādara labi darbi. Tu darīsi tos šeit. Vēlāk, ar laiku, ja tu būsi šī lielā goda cienīga, mēs sūtīsim tevi mācīties uz pilsētu, uz Maskavu. Tu vēl esi gluži jauniņa, tu vari izmācīties par ārsti, par cilvēku, kas dāvā ļaudīm gadus. Tavs vīrs cerēja, ka brauks mācīties kopā ar tevi. Tev jāizpilda viņa vēlēšanās.

—   Jā, — Tuša sacīja.

—    Vai tu visu saprati?

—    Jā.

—    Bet kāpēc tu raudi?

—          Es, Tod-2in, raudu tāpēc, ka nomira gan mans vīrs, gan mans pirmdzimtais.

—          Neraudi, Tuš. Viņi nomira tāpēc, ka pagaidām mēs vēl dzīvojam mežonīgu, atpalicīgu dzīvi. Tev bija apendicīts. Tas sācies nevis tagad, bet jau senāk. Vēl toreiz, kad apmeklēju jūs pagājušā ziemā. Ja mums tad būtu bijis ārsts, tu saglabātu savu pirmdzimto un savu vīru. Vai saprati mani?

—    Jā!

—   Ardievu, Tuš!

—    Ardievu, Tod-2in!

Tajā dienā Bogoslovskis un Tod-2ins aizbrauca. Volodjam roku spiezdams, Bogoslovskis sacīja:

—          Uz redzēšanos, Vladimir Afanasjevič. Man bija priek§ jūs apciemot. Domāju, ka mēs vēl tiksimies. Ja jums nav iebildumu, lai es būtu kur būdams, katrā ziņā ņemšu jūs līdz . . .

Padomajis viņš stingri piebilda:

—    Uz jums var paļauties, tā man šķiet.

Volodja stāvēja, koši pietvīcis: acīm redzot, viņš tiešām ir tīri labs ārsts, ja jau Bogoslovskis viņam saka tādus vārdus. Bet Tod-2ins lūdza:

—           Uzticies Tušai visās vietās un lietās. Viņa tev labi palīdzēs, jā. Un vecā Opaija — arī viņa vēl var palīdzēt.

Daudzi var palīdzēt, ja vien atrod ceļu uz viņu sirdīm.

Jā?

— Jā! — Volodja sacīja.

Viņi aizbrauca, un Ustimenko palika viens pats ar savu slimnīcu un saviem slimniekiem. Un ar savu augošo slavu. Ak, cik viņam šinī vakarā bija baigi!

ATKAL VIENS

Tagad vectēvs Abatajs tiešām dzirdēja tikpat labi kā jaunībā, un Kharas ciemats nebeidza cildināt šo mazo brīnumu. Visi kurlie ne tikai no Kharas, bet arī no tālām nomadu apmetnēm centās nokļūt pie Ustimenko. Bet, kad viņš sacīja, ka nevar vienu vai otru izārstēt, viņi neticēja, piedāvāja «pateicību» — briedi, aitu vai zirgu, kāds ļoti vecs večuks, atraitnis, piesolīja pat «gluži labu kamieli», — šis vecais taisījās precēties, bet kurlam apņemt sievu bija drusku neērti. Arī vectēvs Abatajs, kas cieši licēja Volodjas medicīnas visvarenībai, teica:

— Jūs viņu par maz lūdzāt. Vajag labi palūgties, ilgi ilgi, vajag raudāt, klanīties līdz pat zemei. Viņš ir dižens šamanis!

Ar kurlajiem Volodjam neveicās.

Toties Kuk-Bosta, no kuras viņi ar Bogoslovski bija novilkuši trīs spaiņus ūdens, labsirdīgā, resnā Opaija un izveicīgā Tuša visur cildināja padomju ārstu Volodju, krievu slimnīcu un krievu jaunos, «ne tādus kā tie» cilvēkus. «Ne tādi kā tie» — nozīmēja, ne tādi kā Markelovi. No Markelova te baidījās un viņu ienīda; kāpēc — Volodja lāgā nezināja.

Jegoru Fomiču Volodja satika bieži, iedams mājas vizītēs uz tālajam Kharas jurtām. Markelovs vērīgi skatījās uz Volodju, sasveicinājās pieklājīgi, pēc tam ilgi pavadīja ar nelaipnu, čigānisku skatienu. Reiz Volodjam šķita, ka Markelovs grib viņam kaut ko teikt, un viņš apstājās. Bet Markelovs gāja tālāk, atspiezdamies pret savu resno bozi un pievilkdams kāju.

Kopš tā laika, kad Volodju sāk saukt pie slimniekiem, lamas Ujas un samaņa Ogu stāvoklis kļuva ļoti nedrošs. Viltīgais lama pat Kharu pameta. Bet Ogu palika un tīšām staigāja pa Kharu visā savā ietērpā, kas bija domāts svinīgām ceremonijām, viņam likās — tā viņš izskatās ietekmīgāks un baismīgāks. Bet vectēvs Abatajs sameloja: viņš esot dzirdējis no dižajiem krievu ārstiem, ka Ogu tīšām uzbūris slimības daudziem ļaudīm, piemēram, KukBostai par to, ka viņa neesot devusi tam vienu aunu, Ogu stāvoklis kļuva pavisam Jauns. Viņš tagad bija tikai ļauns burvis, nevis dziednieks, taču ļaunie burvji ļaudīm nepavisam nav vajadzīgi, ja nu vienīgi, lai pieburtu kādam nelaimi, bet no tādiem ienākumiem pat zvirbulis nevar iztikt, kur nu vēl Ogu, kas dzēra degvīnu un bez gaļas neprata pusdienot.

—    Nolādētajam Ogu tagad klājas pavisam bēdīgi! — vectēvs Abatajs nopūtās.

Pat bērneļi kliedza šamanim nopakaļus visādus piedauzīgus vārdus, kad viņš klaiņoja starp jurtām, savus zvārguļus šķindinādams, galvā uzlicis augstu cepuri, uz kuras ar dzīslām bija izšūts pretīgs cilvēka vieplis; pie viņa ar lentām apvītās nūjas karājās trīs maisiņi: viens ar «debesu akmeni», otrs ar «zemes akmeni», bet trešais ar barību šiem «dzīvajiem» akmeņiem.

—    Atdod mūsu aitas, suns! — šamanim uzsauca viens knēvelis.

—    Neuzdrīksties iet gar mūsu jurtu! — ķerkstēja otrs.

—    Mēs no tevis nebaidāmies! — kliedza trešais, bet tie bija tīrie meli. Viņi visi no šamaņa baidījās un vēl kā!

Šamanim Ogu vajadzēja tikai pagriezt savu šauro seju, sataisīt baismu grimasi, pakratīt spieķi ar lentām, un tūlīt visi drošuļi kaukdami aizmuka kur kurais, bet pēc tam ilgi drebēja un čukstēja buramvārdus pret nolādētā burvja ļaunajām acīm: ja viņš noburs, tev vēderā sakrāsies trīs spaiņi ūdens kā Kuk-Bostai — pēc tam griez un pumpē ārā, bet tas, oho, cik sāpīgi!

Ko darīt Volodjam bija pārpārēm, bet tagad viņš nekaunējās, klausījās tālo Maskavu, — viņš strādāja savu darbu un laikam ciešami. Vispār pareizi, ka viņu uz šejieni atsūtīja. Droši vien arī Pičs un Ogurcovs tiktu galā, bet Svetlana un Nusja — diez vai. ..

Reiz, Maskavu paklausījies, viņš uzgrieza Vīni, lai dzirdētu mūziku, apgūlās un aizvēra acis. Bet tūdaļ pietrūkās gultā sēdus, mūzikas vietā runāja Austrijas kanclers Šušnigs, kas nupat bija pārbraucis no Hitlera rezidences — Berhtesgādenas.

Dzirdamība bija ļoti laba, un ap pusnakti Volodja visu saprata: fašists Zeiss-Inkvarts paziņoja, ka nomainījis bijušo kancleru un lūdzis Hitleru sūtīt uz Austriju savu karaspēku. Valšus vairs neraidīja, Šūberla nepabeigtās simfonijas vietā, ko Volodja senāk bija tik bieži klausījies, iedārdējās kara orķestris — un beidzot kaut kādas skārda rīkles norēca nacistu dziesmu par Horstu Veseli. Tā sākās tas, no kā bija brīdinājis tēvs, teikdams, ka «jūsu zinātnes attīstību aizkavēs kari», tas, par ko runāja arī Rodions Mefodijevičs.

Volodja vēlreiz pagrozīja uztvērēja pogas.

Visas radiostacijas raidīja mūziku. «Dejo!» Ustimenko rūgti nodomāja. «Dejo gan Parīze, gan Londona, gan Roma … Ak, ja tagad varētu parunāt ar krustmāti, kaut pusstundu, kaut stundu …»

Viņš gribēja likties pie miera, bet pieklaudzināja madāma — no raktuvēm bija atvests apdedzis zēns…

Tagad naktīs bieži vien nemaz neiznāca gulēt.

Ar pirmajiem siltajiem vējiem no Kharas pazuda samanīs Ogu. Ļaudis runāja, ka pirms aiziešanas taigā viņš ilgi būries slimnīcas priekšā, un kharieši baidījās, ka slimnīca «iegrims zemē» vai nomirs dakteris Volodja, vai izcelsies ugunsgrēks. Bet laiks gāja, un nekas nenotika.

Kol-Zala nelabā čūla bija jau gandrīz pavisam sadzijusi. Tagad, kad Kharas iedzīvotāji redzēja savā jurtā pārnākušo Kol-Zalu un saprata, ka šo slimību var ārstēt, no pacientiem vairs nebija glābiņa. Arī citu slimnieku bija diezgan. Gultas stāvēja pat gaitenī, lielajā priekšnamā un mazajā gaitenītī, kas veda uz virtuvi pie madāmas. Pat divi nāves gadījumi nevienu neatbaidīja. Volodja nežēloja laiku un izskaidroja slimniekiem, ka šie divi nelaimīgie pārāk ilgi ielaiduši savas kaites — tur vairs nevarēja līdzēt nekāda zinātne.

— Vajag nākt pie manis savlaicīgi, — viņš stingri sacīja, — tad neviens «gadus nezaudēs».

Bet ne velti saka, ka ķirurgs mirst līdz ar katru savu pacientu. Arī Volodja pārdzīvoja to, viens pats līķus secēdams. Viņš nebija vainīgs šajās nāvēs, bet vai viņš bija darījis visu, lai glābtu jauno ganu, kas tika atvests ar smagu peritonītu, un padzīvojušo mednieku, ko bija saplosījis lācis, «Viņi abi nomira pēc operācijas — tātad operācijas sekas.» Mednieks bija vienpadsmit dienas nogulējis jurtā, pirms radinieki nogādāja viņu slimnīcā. Un tomēr šī nolādētā frāze: pēc operācijas — tātad sekas.

Mirušos pēc paraduma aizveda ar zirgiem kalnos. Volodja nespēja skatīties acīs tuviniekiem. «Svetlana, Zeņka Stepanovs!» viņš atcerējās institūta biedrus un biedrenes. «Miša Šervuds! Ordinatori, nākamie zinātnes spīdekji, parazīti, rijas, kā jums klājas?» Un, mokpilnajā bezmiega naktī savā šaurajā gultiņā vārtīdamies, sapņoja: «Nekas, kad satiksimies, es jums visu pateikšu, nekauņasl»

«Vispār,» kā mēdza teikt Jevgeņijs Stepanovs, Volodja ārkārtīgi nogura, nogura tik ļoti, ka pēc darba dienas nespēja aizmigt. No rīta un vakarā viņš pieņēma ambulancē un netika ar pienākumiem galā. Pēc tam apgaita, ordinācijas, izsaukumi. Vai viņš varēja neiet, ja viņu sauca pie slimnieka? Un divas reizes nedēļā operācijas. Operācijas bez palīgiem, bez operāciju māsas, bez asistentiem. Bailīgo Danzi taču nevarēja uzskatīt par kaut ko palīgam līdzīgu? Ak, kas tās bija par mokām, kas tā bija par katorgu, cik daudz spēka prasīja šīs operācijas, par kādu burvju mākslinieku kļuva Volodja, ej kaut uz cirku uzstāties. Un kā viņš iemācījās turēties, kā neļāva vāju pats saviem nerviem, kas, izrādās, bija arī viņam. . .

«Tu pārpūlēsies, mans mīļais puisīt!» viņam rakstīja Aglaja. «Tu neizturēsi. Paņem atvaļinājumu, aizbrauksim uz Melno jūru!»

Volodja skumji pasmaidīja. Vai viņi tur, Padomju Savienībā, spēj reāli saprast šejienes apstākļus? Pat tādi gudri cilvēki kā krustmāte un Rodions Mefodijevičs. Kam lai viņš atstāj slimnīcu? Pamest tagad to, kas radīts ar tādām pūlēm, — nozīmētu šo pasākumu izpostīt, no jauna modināt neuzticību, no jauna atstāt ieņemtās pozīcijas. Tomēr Rodions Mefodijevičs saprata. «Tavs tēvs par tevi priecātos,» Stepanovs rakstīja Volodjam, «vari man ticēt. Un, ja padomā, tad tu esi pārņēmis Afanasija Petroviča stafeti un rīkojies tā, kā viņš rīkojās tur, kur mēs abi bijām. Tomēr saudzē sevi, šinī ziņā Aglajai taisnība.»

Piemīlīgo sievieti, ko sauca par Tušu, Volodja sāka pamazām pieradināt pie operāciju māsas darba. Tie bija grūti pienākumi, bet Tuša tā centās, tik ļoti gribēja iemācīties, tik rūgti raudāja, ja Volodja viņai pēkšņi uzkliedza, tā skatījās viņam acīs, vēlēdamies uzminēt viņa domas, lai izpildītu vēl neizteiktu pavēli, ka ar laiku viņš vairs uz Tušu nedusmojās, tikai laipni runāja:

— Nevajag uztraukties, Tuš, un viss ies kā pa diegu.

Tuša bija ļoti apķērīga, kustējās viegli un ātri, viņas veiklās, mazās, brūnganās rociņas priecīgi un lietpratīgi veica to, kas vajadzīgs slimniekiem un operācijai — darbam, ko viņa vēl pašlaik mācījās. Slimnieki vienmēr sauca Tušu, bez viņas būtu grūti iztikt, pašu smagāko, nepatīkamāko, netīrāko darbu viņa sāka un pabeidza tā, it kā tas nebūtu darbs, bet pie viņas negaidīti atnākusi laime.

Tuša mācīja Volodjam savas tautas valodu. Un mācīja ar prieku, dzīvi un jautri, mirdzinādama tumšās acis, kuru zīlītes apņēma zeltaina maliņa, un smaidā pavērusi "mazo, sārto muti.

Uz pavasara pusi Ustimenko, kaut arī ar grūtībām, tomēr saprata gan medniekus, gan lopkopjus, gan zemkopjus (tos šeit sauca par «zemes dzirdītājiem», jo viņi ierīkoja arikus) un ne vien saprata, bet arī pats drusku runāja pašu galveno, to, bez kā grūti iztikt. Tagad viņš vairs nesmaidīja, uz tradicionālo sveicienu atbildēdams, ka vina lopi veseli, un pats uzdeva šo jautājumu, ko prasīja gadsimtu vecā pieklājība. Bet Tuša, bikli acis nolaidusi, izlaboja, ja viņš šā vai tā kļūdījās.

Madi-Danzi neieredzēja Tušu, bet slēpa to, domādams, ka Volodjam vajadzīga sieviete, jo viņa ir skaista un jauna, bet Volodja — skaists un jauns vīrietis. Reizēm viņš ievēroja, kā Tuša skatās uz Volodju, kādu dievināšanu izstaro viņas acis, tāpat arī ievēroja, ka Volodja Tušas klātienē bez iemesla sarkst, un Danzi nevarēja saprast, kāpēc Tuša vēl aizvien neguļ pie daktera. Tomēr viņu tas pārāk neinteresēja. Daudz nepatīkamāk, ka Tušai tagad bija lielāka teikšana nekā Danzi, un pat vectēvs Abatajs mēģināja dot Madi-Danzi kaut kādus rīkojumus. Vispār viņi — Abatajs un Tuša — nostājās starp dakteri un Danzi, neļaudami viņam būt Kharas ievērojamākajam vīram un daktera visvajadzīgākajam cilvēkam.

Tomēr viņus uzveikt Madi-Danzi nespēja.

Madāma ļoti mīlēja Tušu, un vectēvs Abatajs arī bija viņu pusē — Danzi viens pats nespēja cīnīties ar trim un pacietīgi gaidīja, kad no galvaspilsētas atbrauks «viņš» un Danzi izstāstīs «viņam», ka šie visi trīs ir boļševiki. Tieši tā Danzi «viņam» sacīs: «Boļševiki!» Viņus visus trīs padzīs. Kas notiks pēc tam — par to Madi-Danzi galvu nelauzīja.

Vakaros, kad slimnīcā kļuva klusāk, Volodja domāja par Varvaru smeldzīgi, maigi un ilgi. Deniņos karsti pulsēja asinis, seja dega, gribējās iesaukties: «Varvara!» — varbūt viņa pēkšņi atsauksies, varbūt pēkšņi pienāks klāt un jautās tāpat kā senāk: «Kas ir, Volodja?»

Bet neviens nepienāca. Ustimenko ciešāk sakoda zobus, pievilka sev tuvāk medicīnas grāmatu. Tomēr Varvaras tēls nepazuda, no tā tik viegli nevarēja tikt vaļā. Volodja papurināja galvu, nolamājās, pavēlēja sev domāt par Varvaru visļaunāko. Lai dara, ko grib! Viņam sava dzīve, viņai sava! Katram savs ceļš. Viņai — ugunis, ziedi, valša virpulis, skūpsti, bet pēc tam tas, ko Zeņka sauc par «fizioloģiju». Volodjam uz pieres izspiedās sviedri, rokas drebēja, trūka elpas, viņš atvēra vēdlodziņu, pēc tam atkal atsēdās pie galda. Viņam nebija viegli piespiest sevi iedziļināties grāmatā, tomēr viņš lasīja, viņam bija jālasa.

Tod-2ins izrakstīja visiem saviem ārstiem gan grāmatas, gan žurnālus dažādās valodās, Volodjam tas ļoti palīdzēja — viņam taču nebija iespējams apmeklēt klīnikas, konferences un zinātniskās sēdes, viņš varēja tikai lasīt. Strādāt, lasīt, domāt.

Un rakstīt vēstules.

Tagad viņš Bogoslovskim rakstīja labprāt, bieži un daudz. Tās bija savādas vēstules. Lielāko tiesu Volodja prasīja padomus, bet reizēm sacerēja ko līdzīgu runām, programmām vai referātiem. Tā, piemēram, viņš reiz izteicās Nikolajam Jevgeņjevičam, cik nepareizi uzņemt jauniešus augstākajās mācību iestādēs tieši no skolas sola. «Piemēram,» Volodja rakstīja, «ja mūsu Ņusjas un Svet lanas būtu pastrādājušas par sanitārēm vai medicīnas māsām trīs, četrus, piecus gadus, tad šīs jaunkundzītes saprastu, vai viņas grib būt par ārstēm vai tikai vēlas uz valsts rēķina iegūt augstāko izglītību. Vai man nav taisnība?»

Bogoslovskis atbildēja uz katru vēstuli strīdēdamies, bet savus uzskatus neuzspiezdams. Par «Ņusjām un Svetlanām» viņš Volodjam nepiekrita, atbildēdams, ka šinī ziņo katrā atsevišķā gadījumā jārīkojas citādi. «Piemēram, jums,» Bogoslovskis rakstīja, «nebūtu nekādas jēgas izšķiest savus labākos gadus, strādājot par sanitāru, jūs tāpat zinājāt, ko gribat, vai ne? Uzdrīkstos domāl, ka arī man nebūtu bijis nekādas jēgas vairākus gadus nokalpot par žēlsirdīgo brāli.»

Tieši šajās dienās, kad Volodja mocījās ar grūtām pārdomām par savu darbu, šajās noguruma dienās, kad viņš bija sevišķi nikns uz visiem «līdējiem un lišķiem», kas dzīvo, kā Majakovskis rakstījis, ērti un jauki, pēkšņi pienāca vēstule no Varjas. Ar savu toni, ar ļoti labo un pat mazliet iesmaržoto papīru, ar cieto aploksni un jokiem Varjas vēstule tūlīt aizvainoja Volodju. Varja rakstīja, ka ar mokām pabeigusi «pretīgo» ģeoloģijas tehnikumu, ka tagad viņai esot brīvas rokas un, kaut gan Rodions Mefodijevičs to neparko negribot saprast, viņa esot galīgi un negrozāmi nolēmusi ziedot savu mūžu teātrim. Droši vien ne vēlāk kā šoruden, bet varbūt pat jau ātrāk viņa pārcelšoties uz Maskavu un iestāšoties teātra studijā, kādā — Volodja nevarēja salasīt. Vēl viņa rakstīja, ka viņi droši vien redzēšoties vecumā, kad Volodja būšot kādas Maskavas klīnikas slavenība, jo viņš taču visu mūžu nebraukāšot pa ārzemēm, visi ievērojamie profesori galu galā atgriežoties dzimtenē. Lai tad viņš sameklējot Varju — necilu aktrisīti — kaut kur Maskavā un nekautrējoties kopā ar viņu atcerēties muļķīgo bērnību …

Volodja divreiz izlasīja vēstuli un sēdās rakstīt atbildi.

Laikam vēl nekad savā mūžā viņš nebija rakstījis tik gari, tik cietsirdīgi un nepārsūdzami. Viņš negribēja būt cietsirdīgs, tas iznāca pats no sevis. Viņš stāstīja viņai par savu dzīvi šeit, un tas, kā viņš dzīvoja, izskanēja kā pārmetums viņai un visiem tādiem kā viņa. Viņš tā arī rakstīja — nevis tu, bet jūs: jūs visi; tādi kā tu; jūs — Jevgeņiji, Svetlanas, Ņusjas, Varvaras! Jūs iedomājaties, ka es vakarā ietērpjos frakā, vai ne? Tad palasiet, kā es dzīvoju! Tā bija lepna cietsirdība, viņš nežēlojās, viņš prasīja, lai visi strādātu tāpat, un pukojās par dezertieriem, izsmēja tos, apveltīja viņus ar pašiem pēdējiem vārdiem. Viņš rakstīja Varjai arī par savu nākamo operāciju māsu

Tušu, rakstīja, ka viņi visi kopā neesot Tušas mazā pirksliņa vērti, rakstīja par operācijām, ko izdara viens pats, par ziemas puteņiem, par šamaņiem, par piecdesmit grādu stipru, spelgonīgu salu, par Tod-2inu, par savām raizēm tolaik, kad pie viņa nenāca neviens slimnieks, rakstīja par to, ka esot laimīgs par spīti tam, ka Varja viņu nodevusi.

«Tu nodevi mani, es nebaidos no šī vārda,» viņš rakstīja, «tu būtu varējusi atbraukt uz šejieni un kjūt man par uzticamu palīgu tajā varbūt neievērojamajā, bet nepieciešamajā darbā, ko es strādāju. Tu dotu narkozi un asistētu, tu būtu mana sieva un biedrs, bet tagad — tu gaidi savus muļķīgos ziedus un uguņus. Tici man, pasaulē to nav, ir tikai apmierinājums ar savu darbu. Kas tu šobrīd esi? Ģeoloģe? Nē! Aktrise? Ne tik! Kā tu vari mierīgi dzīvot un pat jokot, turklāt komjaunatnes nozīmi nēsādama. Izstājies no komjaunatnes, sevis meklētāja!»

Velns zina kas tā bija par vēstuli, bet viņš to nepārlasīja. Volodjam pašlaik klājās ļoti grūti, kaut gan viņš rakstīja, ka esot pilnīgi laimīgs. Pārāk garas bija naktis, kad Volodja domāja par rītdienas operācijām; pārāk liela, gandrīz nepanesama atbildība par cilvēka dzīvību, kas viņam uzticēta; pārāk smagas viņa domas par pienākumu, par gribas brīvību, par savu uzdevumu zemes virsū, par tiesībām «sēdēt» šeit, kad Sarkanā Armija uzbruka Mannerheima līnijai.

Divas reizes viņš rakstīja Bogoslovskim, prasīdams sūtīt viņu, Volodju, uz fronti, un divas reizes Nikolajs Jevgeņjevičs sausi atbildēja, ka pilnīgi saprotot viņu, bet nevarot iikvidēt Kharas slimnīcu.

Pavasara vakaros Volodjam uzmācās skumjas, pēkšņi tik ļoti iegribējās aiziet uz teātri — uz lielu, skaistu, svētku noskaņas pilnu teātri un katrā ziņā kopā ar Varju. Lai viņa tarkšķētu savus mīļos niekus, bet viņš atbildētu: «Pārstāj kult tukšus salmus.» Gribējās, lai nebūtu slimnīcas smakas, lai būtu plata, gaiša iela, slapja no lietus, lai būtu peļķes, kurās atmirdz matētās elektriskās spuldzes, lai nevajadzētu naktī trūkties augšā no miega, kad pie durvīm klaudzina Tuša. «Atveda ļoti smagu, jā, tūlīt viņš «zaudēs gadus», jā.» Bet arī tam Volodja tika pāri, ar grūtībām, tomēr lika. Viņš pavēlēja sev nedomāt par to, par ko nedrīkst domāt.

Piecpadsmitā nodaļa BURVIS

Martā, kad ziema zaudēja savu skaudrumu, dienas kļuva saulainākas un sals vairs nebija tik spelgonīgs, Kharā ieradās Volodjas palīgs — jauns, ļoti jauks puisis ar apaļīgām lūpām — Vaseņka Belovs, ārsts no Ļeņingradas. Viņš, tāpat kā Bogoslovskis un Tod-2ins, bija izpeldējies lāsmenī un pa ceļam redzējis baru izsalkušu vilku. Vasja atveda sev līdz labu bisi («tā, zināt, man no tēva»), daudz patronu čaulīšu, pulveri, skrotis, makšķerauklas, āķus, lādējamo iesmu un medicīnas rokasgrāmatu. Viņam bija arī pudele ar konjaku un fotoattēls — «zināt, vienkārši bērnības draudzene», un pīpe, ko viņš pīpēja, «zināt, tāpat aiz gara laika». Uz Volodju Vaseņka skatījās no apakšas uz augšu, pret slimniekiem izturējās godbijīgi, par Tušu izteicās, ka viņā redzot to «nacionālo apziņu, kas mostas tautas masās», Volodja runāja ar Vaseņku visu pieredzējuša un visu zinoša sirmgalvja gurdajā tonī. Jā, citādi pret šo dakteri ar apaļīgajām lūpām izturēties nevarēja. Viņš visu laiku uzdeva jautājumus:

—  Sakāt, Vladimir Afanasjevič, — vai tīģeri te ir?

—  Man personīgi nav bijis gods tos satikt.

—  Bet tipi?

—  Pavaicājiet vectēvam Abatajam.

—   Bet indīgās čūskas? Un piedodiet, ja tās ir, tad kādas tieši un kā jūs cīnāties pret čūsku indi?

—   Par čūskām es, Vasja, neesmu dzirdējis, — Volodjo sacīja, bet, Bogoslovski atcerējies, izlaboja: — Piedodiet, Vasilij? …

—   Ivanovič, — apjucis nočukstēja Vasja.

—   Vasilij Ivanovič. Es neesmu par čūskām dzirdējis, un pret to indi cīnīties man nav nācies.

—   2ēl. Es speciāli atvedu monogrāfiju «Indīgās čūskas».

—   Šinī ziņā es nekā nevaru palīdzēt.

—    Bet vai vispār kaut kādi neparasti gadījumi ir bijuši?

—   Šeit, Vasilij Ivanovič, viss ir neparasts.

—   Nē, es domāju citā nozīmē, Vladimir Afanasjevič. Redziet, man ir jaunatnes laikraksta korespondenta apliecība, un man gribētos, protams, ja jums nebūtu iebildumu, reizēm uzrakstīt kādas piezīmes, kādu aprakstu, vispār pastāstīt par mūsu ikdienu …

—    Rakstiet, cik jums tīk. Tikai tā, lai tas netraucētu jūsu tiešos pienākumus, jo to jums šeit būs papilnam . ..

Viņi abi dzīvoja vienā istabā. Vakaros Vasja vai nu sacerēja vienmēr vienu un to pašu aprakstu «N. slimnīcas ikdiena», vai rakstīja garu garās vēstules. Reiz Volodjas rokās nejauši nonāca lapiņa, ko viņš izlasīja: «… nojams, kolosāls cilvēks. Viņa dzelzs griba un zinātniskā intuīcija, viņa idejiskā uzticība savam darbam dod man tiesības domāt, mana tālā mīlestība, ka V. A. Ustimenko ir tieši tas raksturs, kas man būtu jāņem par pamatu …»

Tālāk Volodja nelasīja. Viņam pēkšņi kļuva neērti, it kā viņš būtu Vasju piemānījis. Bet viņš taču nebija mānījis!

Vasja sadraudzējās arī ar Abataju. Vecais tagad drusku prata krieviski, Tuša viņiem abiem palīdzēja, un Vasja ilgi klausījās naivās, bet ļoti jautrās vectēva pasakas un pierakstīja, lai izmantotu savā nākamajā «brošūrā» par Kbaras slimnīcu.

Darba, tāpat kā senāk, bija ļoti daudz, bet līdz ar Belova atbraukšanu Volodjam kļuva krietni vien vieglāk, un Ustimenko to labprāt gandrīz katru dienu sacīja Vasjam, kurš smieklīgi sarka, kasīja pakausi un atbildēja:

—   Tas taču .. . Jūs mani pārslavēsiet, Vladimir Afanasjevič … Ja nebūtu jūs …

Un Vasja strādāja vēl centīgāk, vēl enerģiskāk, vēl vairāk. No uzslavas viņš kļuva labaks, bet no katras, pat visnevainīgākās piezīmes uz ilgu laiku saduga, sadrūma, un viņa dzīvās, vienmēr jautrās acis apdzisa.

Tagad Ustimenko varēja kaut uz neilgu laiku atstāt savu slimnīcu. Viņš aizjāja uz Určunskas raktuvēm un izmeklēja tur visus slimos un veselos — tas bija ilgs, piņķerīgs, bet nepieciešams darbs. Viņš pabija pie Ostjubes zvejniekiem, ieradās daudzās Džišči klejotāju apmetnēs. Viņu parasti pavadīja Madi-Danzi, saiņos bija daži nepieciešamie instrumenti, medikamenti, telts, guļamie maisi. Un Volodjam bija tīkami jāt pa gandrīz nesaskatāmu teku taigā vai gar akmeņaino Taahao krauju; lejā brāzmoja nevaldāmas krāces, bet no augšas stipri un vienmērīgi sildīja pavasara mīlīgā saule: viņam bija tīkami redzēt trokšņaino un līksmo satraukumu visā nomadu apmetnē; pretī izskrēja bērnu bars, bet aiz viņiem cienīgi un mierīgi nāca savu vērtību zinošie vīri — tēvi un vectēvi, laipni klanījās sievietes, un katrs saimnieks un katra saimniece sauca tieši savā jurtā uz pusdienām, uz vakariņām vai tāpat — lai pieklājīgi parunātos; viņam bija tīkami uzdot parasto pieklājības jautājumu par lopu veselību un saņemt tādu pašu pretjautājumu — smieklu dziricstelītēm jautātāja acīs zibot, jo visi zināja: krievu dakterim nav lopu, bet kā citādi lai uzsāk sarunu?

Jā, šajās jurtās, pie šiem pavardiem, raktuvju barakās un zvejnieku apmetnēs gadījās gan utis, gan trahoma, gan sifiliss. Gadījās briesmīgi skati, tādas ainas, no kurām Volodjam, var teikt, pieradušam cilvēkam, kļuva nelabi. Uzsvārča piedurknes uzrotījis un savas lielās rokas nomazgājis, viņš darīja visu, kas bija viņa spēkos, bet pēc tam iecēla slimnieku nestuvēs, kas bija īpašā veidā pie diviem zirgiem piestiprinātas, un nosūtīja uz Savu slimnīcu, iedodams līdzi zīmīti Vasjam. Slimnīca vienmēr bija pārpildīta, tā bija īsta slimnīca, no turienes ļaudis iznāca ārā veseli, un aizvien tālāk un tālāk no apmetnes uz apmetni pārsviedās valodas par to, kāds apbrīnojams, neredzēts ārsts dzīvo Kharā. Un klejotāji aizvien mazāk un mazāk ticēja šamaņiem un lamām, kas aizvien dziļāk un dziļāk paslēpās taigā un tundrā. Un tur, tālu projām no Kharas, viņu naids pret Volodju, pret viņa slimnīcu, pret jauno dakteri Vasju, pret Tušu, kas strādāja kopā ar šiem krieviem, un pat pret vectēvu Abataju kļuva aizvien lielāks un negantāks.

Tomēr Volodjam pagaidām no tā visa nebija ne silts, ne auksts. Lamas un šamaņi vairs viņu netraucēja, un viņš tos aizmirsa, tāpat kā Markelovu. Viņš bija pārāk aizņemts, pārāk daudz un koncentrēti strādāja, lai atcerētos to vai tos, kas pašlaik bija no viņa redzesloka pazuduši.

Reiz rudenī — septembrī viņu uzmodināja, gaismai austot. No atsūtītā zēna nesakarīgā stāsta viņš saprata tikai to, ka noticis kaut kas nelabs un ka vajag palīdzēt ļaudīm, kas atrodas tālu no šejienes, cik tālu — to izmocītais un izbiedētais puika neprata pateikt.

Madi-Danzi apsegloja zirgus, atstiepa saiņus. Rīts bija dzedrs, Volodja drebinājās un žāvājās, nekādi nevarēdams pilnīgi pamosties. Ap pusdienas laiku noskaidrojās, ka ceļš ir vairāk nekā simt kilometru garš, bet, cik īsti, zēns nezināja, ka ievainoto ir trīs un ka viens no ievainotajiem jau droši vien būs «zaudējis gadus», bet abi pārējie varbūt palīdzību sagaidīs.

Ceļš bija grūts, sākumā gar krastu, tur Volodja bija jau jājis, bet pēc tam, lai iznāktu taisnāk, cauri taigai. Zari sitās sejā, plēsa drēbes, zirgi elsa, viņiem aiz noguruma cilājās sāni. Uz pļaviņas netālu no Džemču, šo apmetni Volodja kādreiz bija apmeklējis, viņi satika kādus desmit jātniekus: pēc lentām, kas bija iepītas zirgu krēpēs un astēs, Ustimenko saprata, ka cietušie jau apriebti. Danzi satraukti runāja ar veci, kas nelaipni skatījās uz Volodju; no sarunas varēja noprast, ka tur — pie ievainotajiem — rīkojas no Kharas aizbēgušais šamanis Ogu. Zēns bija devies pēc daktera patvaļīgi, aizbēdzis, vecis viņam tagad draudēja ar bargu sodu.

Tikai krēslā Volodja, Danzi un zēns, ko sauca par Lamzi, nonāca pie augsta, ar ciedriem apauguša pakalna netālu no straujās upes Taahao. Kalna aizvēja pusē dega seši ugunskuri, krēslā uz dūmojošo liesmu fona cilvēku figūras likās milzīgas. Apmēram pussimts jātnieku aizkrustoja Volodjam ceļu un nogaidoši apstājās. Visiem, pat zēniem, bija bises. Droši vien sadzērušies kandžu, — teica Danzi un deva padomu jāt projām, kamēr nekas ļauns nav noticis.

—    Viņi ir ļoti piedzērušies, jā, — Madi-Danzi sacīja, — būs slikti, pavisam slikti!

Volodja nokāpa no zirga, pasvieda pavadu Danzi; platus soļus sperdams, gāja tieši uz jātniekiem. Viņi neatkāpās un nedeva ceļu, medību ieroču stobri truli skatījās Volodjam sejā. Juzdams, cik viņam baismi, bet zinādams, ka citādi rīkoties nevar, viņš atgrūda no sevis zirga purnu, ar plecu pabīdīja sāņus kādā jātnieka kāpšļus, izlamājās un kāpa kalnā. Aiz muguras, mazliet iesāņus, no bailēm šņukstēdams un cenzdamies būt pēc iespējas tuvāk dakterim, tecēja Lamzi — viņa tēvs jau droši vien «zaudējis gadus»…

Starp dūmojošiem ugunskuriem gulēja divi cilvēki, bet viens sēdēja, ar koka žāklēm zem padusēm atbalstīts. Viņa acis mokoši un skumji skatījās tālumā. Ļoti iespējams, ka viņš vairs neko neredzēja, jo nepazina pats savu dēlu. Blakus Lamzi tēvam sēdēja šamanis Ogu, un Volodjam pēkšņi pārgāja visas bailes, līdzko viņš saprata, kas tur notiek.

Līdzās mirējam bija salikts viss, kas viņam varētu būt vajadzīgs tajā tālajā dzīvē, nākamajā pēc kārtas, — kā mēdza izteikties Danzi; tur stāvēja gan tabaka, gan sērkociņi, gan kandža, gan gaļa, gan pāris jaunu apavu, gan pletne. Viņu izvadīja vēl dzīvu, un Volodja ar savu parādīšanos un savu iejaukšanos pārkāpa nāves likumu, ko šamanis Ogu bija jau pasludinājis. Nāves likuma izpildīšanu apsargāja jātnieki, kuriem šamanis bija teicis: ja Lamzi tēvs paliks dzīvs, tad jāmirst Ogu, viņš vairs nevarēs turpināt dzīvi kā šamanis.

—    Viss tev ir, viss labi sagatavots, nekas nav aizmirsts, dodies ceļā, ej projām, tev vairs nav gadu, — runāja šamanis Ogu, Volodju vēl neredzēdams un nedzirdēdams viņa soļus, jo ugunskurā sprēgāja kritalas — Ej, nevilcinies…

—    Vācies prom no šejienes, pesteli! — Volodja iesaucās.

Ogu lēnām atskatījās, ieraudzīja Volodjas zābakus un piecēlās. Viņš piecēlās, bet tas nebija vairs tas Ogu, kas slapstījās no Volodjas Kharā, tas bija cits — diezgan nekaunīgs taigas saimnieks, turklāt vēl piedzēris un ar nazi rokā, ar lielu nazi, ar kuru viņš nupat bija griezis gaļu Lamzi tēva tālajam ceļam. Un tagad viņš turēja nazi

gatavu dūrienam — ar asmeni uz augšu, lai iedurtu ienīstajam krievu ārstam vēderā un pēc tam nazi pagrieztu, — Ogu zināja, kā jānogalina, kaut gan nezināja, kā jāārstē.

Dažus mirkļus viņi stāvēja viens otram iepretī ugunskuru gaismā, kas apmirdzēja viņu sejas. Samaņa kreisajā rokā džinkstēja bungas ar zvārguļiem. Uz viņa augstās cepures bija izšūts pretīgs cilvēka vieplis. Samanis Ogu atradās šeit, lai izpildītu nāves likumu, — un viņš aizstāvēja nāvi, bet Volodja bija ieradies, lai atdotu cilvēkam dzīvību, — un viņš aizstāvēja dzīvību, aizstāvēja to, pēkšņi pilnīgi pats sevi aizmirsdams. Un, satvēris šamani virs elkoņa, viņš ar otru roku tik cieši saspieda Ogu delnu, ka pestelis izsvieda nazi un atsprāga atpakaļ tumsā aiz ugunskura, kaut ko no turienes spiegdams un bungas ar zvārguļiem šķindinādams.

Bet Volodja noliecās par Lamzi tēvu.

Bez šaubām, nāve bija tuvu, bet ar to vēl varēja cīnīties.

Nometis vateni, Ustimenko ķērās pie darba, bet abi pārējie mednieki, kas gulēja pie ugunskuriem kunkstēdami un vaidēdami, stāstīja viņam, kā viss bija noticis. Viņš klausījās pa ausu galam, bet dažas atsevišķas frāzes nonāca līdz apziņai — par izdevīgām medībām un par to, kā pietrūcis patronu un kā taigas velniem — Zumbram un Kuram, kas neieredz medniekus, izdevies pārskriet pār ceļu Lamzi tēvam — labākajam no labākajiem medniekiem. Sprāgusi patrona, sprāgusi tanī brīdī, kad Lamzi tēvs to pielādējis. Viņi visi sēdējuši ļoti tuvu kopā, Lamzi tēvs bijis noliecies pār patronu, un viss lādiņš iesities viņam krūtīs.

— Uzmanies! — zaķēna balsī iespiedzās Lamzi, un tanī pašā brīdī Volodja izdzirda sev aiz muguras sausu knakšķi.

Viņš pagriezās.

Soļus desmit no viņa pavisam balts, turēdams rokā divstobreni, stāvēja šamanis Ogu. Viņš bija nospiedis abus gaiļus, bet Lamzi tēva divstobrene nebija pielādēta. Tikai tālab Volodja «saglabāja gadus» — taigā prot šaut, un šamanis Ogu nebūtu kļūdījies.

Volodja gribēja pieiet pie samaņa, bet Ogu nometa ieroci un uz ceļiem līda pie Ustimenko. Viņš rāpoja un klanījās, rāpoja un lieca seju pie zemes. Tagad viņš mek-

lēja aizsardzību pie cilvēka, ko bija gribējis nogalināt. Tikai Ustimenko varēja glābt viņu — nāves likumu pārkāpušo, viņu, kas bija taisījies šaut no mugurpuses. Un, Volodjas zābaku apskāvis, viņš piekļāva pie tā vaigu un sāka lūgties gaudodams un kunkstēdams …

—    Ņemiet! Dzirdat? — Ustimenko uzkliedza. — Ņemiet bisi un pielādējiet to — stāviet man aiz muguras sardzē, jo man jāstrādā. Ņem tu, Lamzi. Varbūt tavs tēvs vēl «nezaudēs gadus». Es nevaru ārstēt, ja uz mani no mugurpuses šauj. Lai šamanis vācas pie velna!

Volodja bija loti dusmīgs, un atkal viņam nez kāpēc ienāca prātā Ņusja Jolkina un Svetlana.

Zēns Lamzi ielādēja stobros divas patronas un nostājās aiz Volodjas. Jātnieki, no zirgiem nokāpuši, cits pēc cita pienāca tuvāk, lai paskatītos uz cilvēku, par kuru Ogu stastīja, ka tas nemākot ārstēt, bet tikai nogalināt — divus savā slimnīcā nogalinājis un pēc tam vēl līķus apsmējis — uzšķērdis mirušo miesas, lai nozagtu un piesavinātos labās, veselās mednieku sirdis.

Bet Ustimenko neko neredzēja. Viņš strādāja: nevienmērīgajā, sārtajā dziestošo ugunskuru gaismā Volodja apskatīja brūci, no kuras nāca nepanesama puvuma smaka. Brūce atradās pa labi no krūšu kaula, tās malās audi bija atnjiruši, izejas atveri Volodja neredzēja.

—    Kuru dienu viņš jau sēž ār šīm nolādētajām siekstām padusē? — Ustimenko jautāja.

—   Piekto! — Madi-Danzi pakalpīgi atbildēja. — Jā, piekto. Viņi nesaprot, viņiem nav saprašanas, muļķi, jā . ..

Turpinādams brūces izmeklēšanu, Volodja lika Danzi atnest instrumentus, iemest ugunskurā labi daudz žagaru un sagatavot visu, lai pirms operācijas varētu nomazgāt rokas.

Šamanis Ogu jau bija paspējis brūcēs sabāzt vilka slienās un kausētos vāveres taukos samērcētus «dziedinošus» lapsas ādas gabalus. Vajadzēja operēt nekavējoties, bet Lamzi tēvam trūka elpas, līdzko viņu nolika uz muguras. Nebija neviena, kas dotu narkozi.

Volodja pielēja puskrūzes spirta un, atšķaidījis ar ūdeni, pielika pie Lamzi tēva sasprēgušajām lūpām.

—    Dzer, draugs! — Ustimenko sacīja skaļi un stipri. — Tu esi dzīvs, tu neesi «zaudējis gadus». Izdzer visu

uzreiz, un tev kļūs labāk. Dzirdi, draugs? Nedomā par slimību, nepadodies tai, un drīz tu atkal iesi uz medībām.

Ciešanu aizmāktās acis lēnām atvērās.

—    Dzer! — Ustimenko pavēlēja.

Un, kad Lamzi tēvs atvieglots nopūtās, Volodja iešpricēja viņam morfiju.

Viņš sāka izmeklēt brūci pie gaismas, ko deva dūmaini un karsti liesmojošie ugunskuri. Apkārt kā nekustīga siena, kas atdalīja viņu no smilkstošā un kaucošā Ogu, stāvēja mednieki. Lamzi tēvs gārdzoši elpoja, pie Volodjas pleca drebēja un šņukstēja zēns. Ciedru zarotnē šalkoja vējš, tālu lejā čaloja Taahao nemierīgie ūdeņi. Abi pārējie ievainotie, uzslējušies sēdus un aizmirsuši paši savas ciešanas, skatījās uz Volodjas rokām, uz mirdzošo pinceti, uz bargo, dusmīgo, saspringto krievu ārsta seju.

Brūce bija apmēram vienpadsmit centimetru dziļa; to ar pirkstu pārbaudīdams, Volodja pašā dibenā sataustīja rupjas skrotis, dziedinošās ādas piciņas un voiloka prapi. To visu viņš izvilka ārā.

Kādu minūti atpūties, Volodja tamponēja brūci un, uzlicis tai mitru pārsēju, piecēlās kājās. Lamzi tēvs elpoja vienmērīgi, pulss vēl bija vājš, bet daudz labāks nekā iepriekš. Ne mazāk par stundu vajadzēja veltīt abiem pārējiem medniekiem. Arī pie viņiem bija darbojies nolādētais šamanis Ogu. Bez tam tie bija apdeguši.

Kad Volodja piecēlās, viņam sirds pukstēja paātrināti, sānos dūra un kājās smeldza. Milzīgie ugunskuri liesmoja tikpat dūmaini un karsti kā iepriekš. Mednieki, ģērbušies savos īsajos briežādas kažociņos, kailām galvām, brūngani dzeltenām sejām stāvēja ka mūris — viņi nebija gaidījuši, ka dakteris tik pēkšņi un strauji pagriezīsies pret viņiem.

—    Nu? — Ustimenko jautāja valodā, ko viņi saprata.

—    Nu? Kāpēc jūs sagaidījāt mani kā ienaidnieku? Ko sliktu es jums esmu nodarījis? Jūsu šamanis Ogu taču gribēja mani nošaut, un jās to redzējāt, bet neviens no jums pirkstu nepakustināja.

—    Mēs neuzdrīkstējāmies! — sacīja kāda rupja balss.

—    Mēs tobrīd baidījāmies no šamaņa. Viņš varēja mūs visus iznīcināt.

—         Viņš neko nevar! — Ustimenko sacīja. — Viņš ir

gļēvs muļķis! Viņš nestrādā kā jūs, viņš tikai izmanto citus, bet jūs no viņa baidāties.

—    Nē, — otrs mednieks sacīja. — Tagad ne. Tagad mēs viņu nogalināsim.

—   Tas gan nenotiks! — Volodja iesaucās. — Viņš netiks nogalināts, jūs dzirdat? Es to jums neļaušu!

No rīta visus trīs ievainotos aiznesa uz plostu, kas pa nakti bija atdzīts šurp no apmetnes. Šamanis Ogu tik ilgi rāpoja Volodjam priekšā, kamēr viņš lika arī šamanim sēsties uz plosta, bet iepriekš Ogu bija jāiemet Taahao straumē sava augstā cepure, bungas ar zvārgulīšiem un zizlis ar dzīvajiem akmeņiem. Šamanis skaļi iegaudojās, mednieki iesmējās. Volodja stāvēja uz plosta ar sakniebtām lūpām, iekritušiem vaigiem, nenoskuvies.

—    Piedod man! — brēca Ogu.

—   Tu brauksi man līdz tā, kā es teicu, vai arī paliksi tepat, — Ustimenko sacīja. — Saprati, Ogu?

Un Ogu drebēdams un kaukdams iemeta Taahao varenajā straumē visas savas šamaņa amata goda zīmes. Lai tas liktos cik savādi likdamies, viņš tomēr ticēja savai cepurei, savām bungām ar zvārguļiem un zizlim. Ticēja un, kod cepuri sašūpoja viļņi, uz mūžu samierinājās. Tikai vaicāja Volodjam:

—    Ko es tagad iesākšu? No kā es pārtikšu?

—   Tu nāksi pie manis uz slimnīcu un skaldīsi malku. Par to tu dabūsi paēst.

—    Bet es nemāku malku skaldīt! — Ogu apvainojās.

Volodja paraustīja plecus. Pa ceļam viņš ne ar vienu

nerunāja, jo jutās sarūgtināts un ļoti aizvainots. Ilgus gadus viņš atcerējās, kā aiz muguras sausi noknakšķēja bises gaiļi. Plostu vadīja vecs šejienietis — Hidžiks, ievainotie slinki sarunājās savā starpā, vēroja, kā plosts izbaida pīles un zosis, kā no krasta uzspurdz mednis. Pret vakaru viņi izdzirda krāču dārdoņu: Lamzi tēvs, izbijušais šamanis Ogu un divi pārējie ievainotie sākumā uzlīda augsi ak — uz ietaises, kas atgodināja platu guļamo lāvu, pēc tam, pametuši tur Lamzi tēvu vienu pašu, nokāpa lejā, lai iesviestu krācē upuri — naudu un sausiņus ar sāli.

—    Turieties! — Hidžiks pavēlēja.

Plosts stipri sasvērās, priekšgals iegrima ūdenī, pakaļgals saslējās uz augšu, nošņirkstējis uz akmeņiem.

Putojošs, rēcošs ūdens valnis aizbrāzās garām, plostu svaidīja gan pa labi, gan pa kreisi, krāce palika aiz muguras. Lamzi tēvs strupi jautāja, vai iesviests straumē viņa upuris — veca kapara patronas čaula. Pēc tam, smagi elpodams, griezās pie Volodjas:

—    Vai izārstēsi mani, jā, dakter?

Volodja nopūtās, pasmaidīja: vai tad var dusmoties uz ļaudīm, kas met krācei upurus?

Novembrī Volodja rezecēja Lamzi tēvam krūšu kaula sekvestri, zem kura bija iestrēgusi metāla poga un divas skrotis. Un novembrī pie Volodjas uz slimnīcu atnāca Markelova meita, kas lūdza aiziet pie smagi saslimušā tēva.

—    Kas viņam kaiš? — Ustimenko jautāja.

—    Vai tad viņš saka? — Pelageja drūmi atbildēja. — Griež zobus — un viss. Un degvīnu dzer līdz nesamaņai. Izkrities, neguļ nevienu nakti.

—    Vai mani sauc viņš vai jūs?

—    Es! — galvu nodūrusi, sacīja meitene.

KUR SLĒPJAS DZĪVES JĒGA?

Uz vakara pusi, paņēmis elektrisko lukturīti, stetoskopu un dažas tabletes lumināla, Volodja devās pie Markeloviem. Ierējās niknie ķēdes suņi, uz lieveņa izskrēja iebiedētais pārdevējs un žēlā balsī aicināja:

—    Lūdzu, nāciet iekšā! Jūs gaida! Pelageja Jegorovna ļoti gaida, lūdzu . . .

Priekšnama dvesmoja ciprešu, vīraka un vēl kāda cita pretīgi salda smaka. Pelageja, neparasti uzposusies, zīdus čaukstinādama, gredzenus un dārgu spraudi mirdzinādama, čukstus sacīja:

—    Vai jūs pie viņa, jā? Lūdzu! Esiet tik labs, izpalīdziet. Izliecieties, ka gājāt garām un iegriežaties. Nejauši, tāpat bez nolūka vai varbūt godu parādīt. Viņš jūs jau sen gaida, bieži par jums runā, tikai, piedodiet, ne kā par ārstu, bet kā par … Saprotiet…

Volodja paraustīja plecus, pieklaudzināja; atbildi nesadzirdējis, iegāja. Pa plašo, zemo, karsti sakurināto istabu, galvu noliecis, sirmo bārdu kā āzis skurinādams, rokas aiz muguras salicis, šurpu turpu staigāja Markelovs garos, melnos mēteļsvārkos, viņš, bridi pa brīdim nopūzdamies, kaut ko murmināja sev zem deguna. Volodju viņš tūdaļ nepamanīja, bet, kad pamanīja, — nebrīnījās, tikai jautāja:

—    Jūs? Kālab tieku tā pagodināts, biedri daktera kungs?

Markelova balsī Volodja saklausīja kaut ko ņirdzīgi neīstu. Viņa vēl nesen pārdrošās acis tagad skatījās kaut arī nekaunīgi, tomēr satraukti, piesardzīgi un bailīgi.

—    Vai ieradāties darīšanās? Vai tāpat — kā sābrs? Un ko jums no Markelova vajag?

—    Tāpat vien, gāju garām un ienācu, — Volodja atbildēja, uzmanīgi Markelovu vērodams. — Neesam laikam vairāk kā gadu tikušies, domāju — jāapciemo, vai nav sasirdzis .. .

Jegors Fomičs iesmējās.

—    Nolēmāt Markelovu ārstēt? Pārāk daudz goda tev tādam zīdainim, brālīt. Markelovs jūs visus pārdzīvos, jā!

Volodja klusēja. Vecais uzmanīgi un satraukti pētīja viņa vēja appūsto seju, spēcīgo, stūrgalvīgo zodu un ar skatienu meklēja viņa acis.

—    Gāji garām un ienāci? Nav tiesa, dakter, izliecies. Paška ievilinājusi, neviens cits. Vai ne? Tu klusē? Tomēr priecājos, ka atnāci, pasēdēsim, iedzersim. Man ir marsamarsala — kaut kas sevišķs. Tomēr maršala — tas tāds sieviešu dzēriens. Mēs abi iemetīsim konjaku. Vai dzersi ar mani?

—    Dzeršu.

—    Kas es tāds esmu — tavs šķiras ienaidnieks un ekspluatators? Ko tu blenz? Es zinu, es, brālīt, visu zinu, es tagad esmu izrakstījis un lasu divas jūsu avīzes. — Pa istabu staigādams, viņš atrāva vaļā pie gredzentiņiem piekārtu gaiši zilu aizkariņu — aiz tā atradās vāji apgaismota lūgšanu telpa ar lasāmo galdiņu; līdzās galdiņam gulēja nekārtīgi sasviestas senlaicīgas grāmatas teļādas sējumos, turpat vāļājās arī jauni žurnāli un kaudze laikrakstu. Dusmīgi papīru čaukstinādams, Markelovs iznesa no lūgšanu telpas dažus «Pravdas» un «Izvestijas» numurus, pakratīja Volodjam pie deguna.

—          Redzi, lasu. Kas man to var liegt? Kolhozi, plāns, piecgade, sovhozi, ordeņi strādniekiem par panākumiem darbā. Bet kā lai es dzīvoju? «Ar internacionāli tad katrs atdzimt sāks»? Tie vārdi arī man zināmi! Bet kur lai es palieku? Atpakaļ tumsas valstībā, aitas cirpt?

—    Kādas aitas? — Volodja nesaprata.

—    Tas tāds figurāls izteiciens, no svētajiem rakstiem. Nozīmē — ciešāk piežmiegt iedzimto — tā, lai sula no viņa tecētu. Viņi — mūsu barotāji, mēs — viņu labdari. Saprati?

Markelova acis skatījās Jauni un smeldzīgi, ar sirmo bārdu apņemtā sarkanā mute sašķiebās, seja raustījās it kā aiz sāpēm. Avīzes nosviedis, viņš piegāja pie durvīm, pasauca Pelageju, uzmanīgi viņu aplūkoja, iesmējās:

—    Uzpucējusies, govs tāda. Pastāvīgi staigā nošļurusi, bet tagad zīdā un zeltā. Kādēļ? Vai daktera dēj? Viņš jau tevi par sievu neņems, tu viņam neesi vajadzīga, viņu aiz robežām gaida sieviete, biedrene, nevis vecās dzīves albira!

Pelageja lēnām nosarka un nodūra galvu aizvien zemāk un zemāk, ar pirkstiem satraukti šalles bārkstis plucinādama.

—     Atnes mums konjaku — martelu, — tur ir, še, atslēgas, tikai neaizmirsti aizslēgt., citādi māmiņa visu iztemps, — viņš atkal pasmējās, uz Volodju skatīdamies. — Viņa mums — alkoholisma palieka, dzer, lai būtu jautrāk. Atnes arī skābus gurķus. Citi dzer martelu ar citronu, bet mēs, tumsoņi, ar gurķi. Pameklē kaut ko treknāku, kaut ko sulīgāku mūsu skolotajam ciemiņam — biedram dakterim, re, kāds viņš vājiņš. Kusties mudīgāk, par daudz gaļas esi saēdusies, koloniju maizē dzīvodama, eksplualatore tāda. «Varmācības pasaule,» — viņš piemetināja, pašķielēdams uz Volodju ar savām mulsajām, izmocītajām acīm. — Ej!

. Meita, vecmodīgi paklanījusies, klusi aizgāja. Markelovs paņēma no veca, nobružāta, ar tepiķi apsista krēsla aizsāktu pudeli, kāri iedzēra, kaklu pie mutes pielicis, un jautāja:

—     Saki — kā lai dzīvo? Mani vectēvi uz šejieni atbēga no cara tētiņa, viņi mani mācīja pēc savas saprašanas, jautāja: «Teic, brāl, — kas pēc nāves nav par pīšļiem pārvērties?» Es mundri atbildēju: «Dievmāte nav pēc nāves par pīšjiem pārvērtusies, bet dzīva debesīs uznesta!» Vēl jautāja tādu gudrību: «Kādas radības, dēliņ, Noasa šķirstā nebija?» Es atteicu: «Zivis, jebšu tās arīdzan ūdenī var dzīvot un svabadi elpot.» Kas tur slikts? Mācīja arī, ka man jābūt par šejieniešiem pārākam, jo citādi kāds atbraucējs, kāds cittautis, varot izrādīties stiprāks par mani un izmantot šejienes ļautiņus vairāk nekā es. Vecāki mācīja man, ka ilkņi jātur asi, jo cilvēks cilvēkam vilks. Bet tad ieradās vecticībnieku kanoniste un murmināja par tikumīgu dzīvi: par lēnprātību, apdomību, atturību, līdzjūtību, mīlestību pret līdzcilvēkiem, izpalīdzību. Tiec nu gudrs, — kā savienot — ilkņus ar mīlestību pret līdzcilvēkiem? Kā savienot žēlsirdību ar mācību par kandžas dzīšanu iedzimtajiem —sev tikpat kā par velti, bet viņiem — par baltu naudu? Kā savienot nesavtību un māku padarīt sabuli tumšāku — «apdūmot», lai varētu noplēst trīskāršu cenu? Mācīja būt lēnprātīgam un savaldīgam un tanī pašā laikā pa klusam nožmiegt taigā kādu pagānu, kādu citai ticībai piederīgu, ja viņš nepiekāpjas ar labu. Mācīja, ka mums viss atļauts, jo mēs piederam pie vecās, pie pareizās ticības, tālab elles ugunīs mums necepties. Lai citi met krustu ar diviem pirkstiem un ar trim pirkstiem, mēs — svētās trīsvienības sargātie, mēs — praviešu kristītie, tālab mums viss tiks piedots. Es visu labi iegaumēju, kaut gan šajās mācībās man daudz kas bija pretīgs, šejieniešu asinis pats neesmu izlējis, man tādas lietas riebj, bet mani mirušie vecāki izlējuši krietni vien, un tās tagad brēc pēc atriebes. Un no tā es jūtos tāds kā apsēsts. Vai ir tāda slimība?

—    Nezinu, neesmu dzirdējis! — Volodja sacīja.

—    Dzirdēsi! — Markelovs apsolīja.

Paplāti rokās turēdama, ienāca Pelageja. Jegors Fomičs paņēma pudeli, ar plaukstu veikli izsita aizbāzni, pazibināja acis uz meitu, bet projām nedzina, lika apsēsties un pazemīgi klausīties.

—    Ko domājies — vienā zīdā! Paklausies, biedri dakter. Tāds kā apsēsts, jā?

Pelageja salēja konjaku lielās, zaļās stikla glāzēs, pasniedza Volodjam. Viņš pielika pie lūpām, vecais Markelovs izmeta savu glāzi līdz dibenam un kraukšķinādams uzkoda skābētu gurķi.

—    Kā apsēsts! — Jegors Fomičs atkārtoja. — Nedod mieru doma: kālab, piemēram, cilvēks dzīvo?

Volodjam kļuva loti nepatīkami: likās — Markelovs kaitina viņu, ņirgājas par viņu dzērumā, viņa — Volodjas domas atkārtodams.

—    Vai kapitāla vairošanai? — Jegors Fomičs jautāja. — Nu labi, esam no tēviem mantojuši. Bet kāpēc vajadzīgs tāds kapitāls? Meitai? Pieņemsim! Bet ja nu viņa, muļķīte, nesajēdz, ko ar to iesākt? Ko tad? Rau, pieņemsim, es esmu sācis ālēties vai, jūsu valodā izsakoties, tā kā jūsu avīzēs raksta, esmu sācis trunēt. Bet kāpēc lai es neālētos, ja nekam citam nav jēgas? Labi, aizsūtīšu vēl kādu naudas summu uz banku, vēl vienu, divus vai trīs pagānus, kas citai ticībai pieder, veikli un pat pasmiedamies nožmiegšu, bet kālab? Es varbūt runāju nesaprotami, tumsonīgi un nesakarīgi, bet tu paklausies vien, ja reiz esi atnācis …

—    Es arī klausos.

—    Tā, tā … Tev, dakter, jāsaprot, ka arī tādas slimības ir, kas nav ne vēderā, ne krūtīs, bet kaut kur dzijāk. Tiec tad galā . ..

Viņš ielēja vēl, izdzēra, noslaucīja muti, bargi ierunājās:

—    Esmu visu mūžu nelietībā dzīvojis, ieņemts neķītrībā, maucībā, netiklībā. Nav pie kā turēties, ceļu esmu pazaudējis, taustos kā akls. Sieva man, brālīt, muļķe, tikai gaļa un tauki, bet cilvēka nav. Žēl Paškas, meitene iet bojā …

—    Nevajag, tēt! — Pelageja lūdza.

—    Ja nevajag, tad nevajag.

Markelovs brīdi domāja, konjaku sīkiem malciņiem dzerdams. Volodja klusēja, pazīstamā lampa bez abažūra žilbināja acis …

—    Nogaršojiet pīrāgu! — dziļāk istabā ierunājās Pelageja.

Volodja paņēma pīrāgu.

—    Jā, viņas man žēl,— Markelovs domīgi atkārtoja. — Bet uz visu citu — nospļauties. Pašam man maz atlicis, ko dzīvot, diezgan daudz gadu uz muguras, bet ceļu atrast nevaru. Es taču esmu šejienietis, kharietis. Te ir mana kapsēta, te mūsu ģimenes kapliča, karakteri mums visiem stipri; kapliča celta no Krievzemes ķieģeļiem, vedām daudzus tūkstošus kilometru, lai būtu sava atdusas vieta. Manu slaveno dzimtu te pazīst, no mums baidās katrs iedzimto vecis un katrs smurgulis puika. Rau, cik esmu kļuvis lēnprātīgs, tomēr no manis vēl aizvien bīstas. Bīstas, saproti? Bet tevi pazīst — un nebīstas. Pazīst simtiem kilometru tālumā — un nebaidās ne druskas. Mēs abi esam krievi. Saki — kāpēc tāda starpība?

Iešņukstējies viņš iztukšoja vēl pusglāzi, salīgi sabožas un sacīja:

—    Un dāvanas no manis nepieņem — baidās pieņemt, domā, ka tās kādas lamatas. Netic manai labdarībai. Bet varbūt es tiešām esmu kļuvis labāks? Ko?

Markelovs čukstēja rūgti un nikni:

—    Toreiz tevi šamaņi gribēja nogalināt, tā man stāstīja. Muļķis tāds, kā labad tu riskē ar savu dzīvību? Es vismaz zinu par ko — par zeltu. Bet tu? Vai tev varbūt par to maksā milzīgu algu? Kāds apbalvojums tevi gaida par šejienes katorgu? Ko? Es varu šodien vai rīt — kad vien iegribēsies — aizbraukt uz Kaliforniju jebšu uz mūžīgo pilsētu Romu, man viss iespējams. Bet tev? Pat sievietes tev, muļķītim, nav, un šņabi tu nedzer. Es šeit dzīvoju gadu gadiem. Nesen redzēju pats savām acīm: kad tu kāpi pa taciņu augšup, tev metās virsū nikns suns, un, skat, meitietis, Sain-Beleka sieva, to suni ar mietu no tevis atgaiņāja. Bet es? Kas no manis suni atgaiņās? Saki — ko darīt, kad cilvēks staigā kā apsēsts? Atbildi man, vecim, tu, biedrs, — kāpēc cilvēks dzīvo?

—    Lai strādātu! — drūmi un tikko dzirdami sacīja Volodja.

—    Ko?

—    Lai strādātu.

—    Bet kāpēc jāstrādā? Un vai tad es neesmu strādājis? Vai tad es sēdēju, rokas salicis? Tev, kucēnam, pat sapņos nav rādījies, kādus mēs līkumus metām pa taigu un pa šejienes staignajiem purviem, kādas bija naksniņas un kur mēs nakšņojām, kādi vilki mums uzglūnēja, kā šejienieši uz manu tēvu kā uz lāci ar sprāgstošu lodi šāva. Vai kaušanās nav darbs?

—    Nē, tas nav darbs. Jūs nestrādājāt, bet rausāt naudu.

—    Tātad pašlabums?

—   Jā, pašlabums.

—    Un vai man vairs nav glābiņa no šīs maldīšanās?

—    Vai jūs man jautājat kā ārstam?

—          Liecies mierā ar savu ārstēšanu, man, par to klausoties, jāsmejas. Es tev jautāju kā krievu cilvēkam .. .

—           Mēs abi esam krievi, bet dažādi krievi, — cieši uz Markelovu skatīdamies, teica Volodja. — Es esmu padomju krievs, bet jūs tikai pēc tautības krievs, bijušais krievs, krievs tikai pēc ķieģeļu kapličas, nevis pēc cilvēcības. Tagad krievs ir gluži citāds nekā senāk, uz tagadējo krievu darba cilvēks nekad ar sprāgstošu lodi nešaus. Tālab jūs baidāties, bet es ne …

Markelovs, acīm redzot, neklausījās.

—           Labi, — viņš sacīja nelaipni. — Kam vīraku kvēpina, tas arī klanās. Saki man vienu: varbūt ziedot savus līdzekļus slimnīcas celšanai? Varbūt tad es kļūšu tikpat labs kā tu, biedra kungs?

—          Tie līdzekļi nav jūsu. Un ziedot to, kas salaupīts, — muļķīgi.

Jegors Fomičs nebrīnījās, tikai pienāca tuvāk un jautāja:

—           Bet vai piedot šamanim Ogu nav muļķīgi? Viņš gribēja tev sprāgstošu lodi ribās ietriekt, bet tu viņu tagad uzturi? Vajadzēja turpat pakārt pie zara vai papēžus šim kuņas dēlam uz ugunskura pacepināt, tad uz laiku laikiem atcerētos…

—          Ogu nav vainīgs, — Volodja dzedri sacīja, — vainīgs esat jūs.

—           Atkal es? Dzirdi, Paška, arī šeit es tas vainīgais. Ko? Veikli, dakter, makten veikli. Kādā ziņā es, mans dārgais draugs, esmu vainīgs?

—    Jūs jau pats zināt: simtiem gadu …

—           Pietiek tukšus salmus kult, — Markelovs pārtrauca. — Es tavā vietā uzrakstīju, kam vajadzīgs un ko vajadzīgs, — ietupinās tavu šamani kārtīgā ķurķī.

—    Es neļaušu.

—    Nejausi? — brīnījās Markelovs.

—    Nekādā ziņā neļaušu!

-— Kā kristietis?

—    Reliģijai šeit nav nekādas nozīmes.

—      Nu tad velns tevi rāvis. Uz šķiršanos gribu vēl pajautāt: kāds darbs jāstrādā, lai cilvēka dzīvei būtu jēga?

—      Ikviens, kas ļaudīm derīgs, — Volodja atbildēja tikpat drūmi un Jauni kā iepriekš. — Vienalga kāds.

—    Ļaudis ir mēsli!

—      Tad mums nav ko laiku tērēt! — Volodja teica pieceldamies. — Manuprāt, Jegor Fomič, tikai ļoti slikts cilvēks var nosaukt ļaudis par mēsliem . ..

—      Es jau arī esmu slikts! — iesmiedamies atbildēja Markelovs un nokliedza Volodjam nopakaļus:

—    Ienāc kādreiz, pamāci mani, tumsoni.

—     Nenākšu! — Volodja atteica. — Smagi ar jums. Un veltīgi. . .

Viņi vēlreiz paskatījās viens uz otru — Markelovs apjucis, bet Volodja mierīgi un skumji.

Uz lieveņa, smalklietiņā stāvēdams, drebinājās pārdevējs.

—    Vai drīz? — viņš čukstus jautāja Volodjam.

—    Ko — drīz?

—      Nevar vairs izturēt. Plēšas par katru nieku, pavisam jēgu zaudējuši … Viņiem pats īstais laiks iet pie miera, nav nemaz iespējams visu jums, daktera kungs, izstāstīt . ..

Volodja aizdedza lukturi un gāja uz savu slimnīcu. Vaseņka Belovs, tīrā gultā gulēdams, pats tīrs nomazgājies, omulīgi un aizrautīgi lasīja kaut kādus sentimentālus dzejolīšus.

—     Oša dzemdēja bez jums, — viņš sacīja, — tikai nesen tikām galā. Varens puika.

Nomazgājies, uzsvārci apģērbis, Volodja iegāja pie Ošas. Viņa vēl snauda, dzemdību istabu pašlaik tīrīja; vectēvs Abatajs, degošas malkas gaismā pie krāsns gaitenī tupēdams uz ceļiem, spēlēja kauliņus ar slimo mednieku Kuri. Ceturtajā palātā iekunkstējās šodien operētais desmit gadu vecais zēns Khems. Volodja pasēdēja pie viņa, saskaitīja pulsu, pataustīja — vai kāja silta. Kāja bija silta, tātad zēns Khems nekļūs par invalīdu. Izgājis no ceturtās palātas, viņš ieraudzīja Tušu, ar spulgām acīm, viegla, tieviņa — viņa veikli un ātri nāca viņam pretī.

—     Kā būs ar Maskavu? — Volodja jautāja. — Brauksiet, Tuš?

—   Nē! — skatīdamās viņam sejā, viņa priecīgi atbildēja.

—    Kāpēc?

—    Es vēl pārāk maz zinu, jā, — viņa sacīja. — Tur par mani smiesies. Braukšu vēlāk. Kad jūs teiksiet: brauc, Tuš, laiks! Tā jā?

Bet viņš nespēja paskatīties viņai acīs, tik loti tās mirdzēja, un tik bezgala maiga un silta bija šī gaisma.

MELNA NĀVE

Pavasarī ielika pamatus otram korpusam. Pamatu likšanas dienā atbrauca vēl viena ārste — Sofija Ivanovna, gados vecāka, nopietna, gausa. Vispirms, turklāt ļoti kategoriskā formā nupat atbraukusi Sofija Ivanovna pieprasīja padzīt no slimnīcas šamani Ogu.

—    Savādi gan! — Sofija Ivanovna iesaucās. — Bijušais priesteris jeb, kā viņus šeit sauc, šamanis skalda malku virtuvei. Es pati redzēju. Kaut kas traks! Un ne tikai virtuvei, bet arī palātām. Ļoti ļoti savādi.

—    Viņš taču slimnīcā ar buršanu nenoņemas, — Ustimenko drūmi iebilda. — Un šis cilvēks vairs nav šamanis. Viņam nav ne bungu ar zvārguļiem, ne zižļa …

—    Savādi gan! Kulta kalps ir un paliek kulta kalps — ar buramo zizli vai bez tā. Bez tam man zināms, ka viņš izdarījis pret jums teraktu.

—    Kādu aktu?

—    Terora aktu. Bet jūs izrādījāt mīkstčaulību un inteliģenta labsirdību, nenododams neģēli tiesai. Uz šķiras ienaidnieka izlēcieniem vajag atbildēt stingri, saprotat?

—    Viņš nav šķiras ienaidnieks, bet nelaimīgs, nomaldījies cilvēks, — Volodja skadri sacīja. — Un jūs neesat tā, kas varētu mani mācīt, jūs te esat tikai dažas dienas, bet es …

•— Tā jūs reaģējat uz kritiku? — iesmējās Soldatjenkova. — Ko tur, tā jau man likās: pašapmierinātība, snaušana uz lauriem, savstarpēja slavināšana …

Apbrīnojami, šai sievietei bija uz visu gatava atbilde: viņai bija vienkārši dzīvot šajā pasaulē!

—    Vārdu sakot, Ogu te ir strādājis un strādās! — Volodja sacīja pieceldamies. — Ja tas jums nav pa prātam — rakstiet Tod-2inam, viņš par šo gadījumu zina. Izbeigsim šo sarunu. Ko jūs vēl uzskatāt par šķirai svešu elementu?

Sofija Ivanovna nopūtās.

—    Jāpaskatās. Protams, ne jau viss šeit slikti, ir arī savi panākumi, ir arī mūsējie, mums uzticami cilvēki.

Soldatjenkova strādāja centīgi, daudz un vienmulīgi. Pēc viņas domām, slimības vēstures tika rakstītas pārāk īsi un vispār ar atskaitēm nebija nekādas kārtības. Un Sofija Ivanovna līdz «pamatiem» pārmainīja šo stāvokli. Viņa rakstīja gari, sīki, pamatīgi, rakstīja gan rītā, gan dienā, gan vakarā, pirksti un pat vaigi viņai allaž bija nosmērēti ar tinti, viņa rauca pierīti un nopūtās.

—    Metodikā vēl daudz kas jāuzlabo, biedri galvenais ārst, daudz, loti daudz. Savādi gan, ka viss tā aizlaists, ļoti savādi. Es pagaidām tikai novēroju, bet vēlāk mēs apspriedīsimies, parunāsim pavisam atklāti, bez saudzības, bez reveransiem . . .

Reiz klusā, vēlā vakarā pie Volodjas atnāca Pelageja Markelova. Acis viņai bija no raudāšanas aiztūkušas, viņa labu laiku nevarēja pateikt ne vārda, pēc tam lūdza:

—    Pieņemiet mani, daktera kungs, darbā. Es visu protu, nenožēlosiet…

—    Kā uz to skatīsies tēvs?

—    Kas viņam ko skatīties! — Pelageja dusmīgi atbildēja. — Vai tad viņš tagad ir kā cilvēks? Pavisam jēgu zaudējis, dzer no rīta līdz vakaram, lasa grāmatas bez kādas saprašanas un lamājas …

—    Viņš taču jums neļaus strādāt!

—    Es dzīvotu slimnīcā. Kādā kaktiņā, kur vien man liktu. Visu dzīvi atdotu. Pieņemiet mani darbā, daktera kungs, citādi es tiešām pakāršos, grēks uz jums kritīs. Pieņemiet!

Un viņa nometās uz ceļiem.

—    Rimstieties! — Ustimenko iesaucās. — Dzirdat? Tūdaļ rimstieties.. .

Ar sarakstu rokā ienāca Sofija Ivanovna, painteresējās, kas gan te notiek. Volodja paskaidroja. Cītīgi pieri saraukusi, daktere jautāja:

—   Ak Markelovs, jā? Šejienes Rokfellers! Esmu dzirdējusi, kā tad, kā tad …

Pagriezies pret Pelageju, Volodja pavēlēja:

—      Rīt ierodielies darbā. No rīta. Bet brīdinu — darba 'būs daudz, jāstrādā smagi, baltrocītes mums nav vajadzīgas …

Kad durvis aiz meitenes aizvērās, Volodja sacīja:

—    Dodiet sarakstu.

Parakstījies viņš nopūtās, pastaigāja pa istabu, paskatījās tumšajā lodziņā bez aizkariem, ieslēdza raidītāju. Jau kopš mēneša viņš gaidīja jaunas baterijas, vecās bija galīgi izlietotas. Ēterā jaucās skaņas, viņš ilgi nevarēja uztvert Maskavu, tad pēkšņi izdzirda kādu slāvu raidstaciju un sastinga: Hitlers iebrucis Padomju Savienībā. Tur plosījās karš, milzīga kauja, cilvēces vēsturē vēl nepieredzēta cīņa.

Dziedādams, virsvalka piedurknes uz augšu uzrotījis, ienāca Vasja. Volodja uzkliedza viņam, lai apklust. Ieskrēja Soldatjenkova nobālusi, apjukusi. Aiz viņas gaitenī rēgojās Tuša, Danzi, vecais Abatajs. Pamazām Volodja saprata: divdesmit otrajā jūnijā, trijos trīsdesmit fašisti sākuši uzbrukumu milzīgā frontē — no Melnās līdz Baltijas jūrai. Tagad feldmaršals fon Boks, Guderians, Strauss un Bots lauzās uz pierobežas pilsētām, bet, uz kādām, to nevarēja saprast.

Bet pēc tam orķestris atskaņoja tango, ēterā sākās burkšķēšana un svilpšana, Vasja sacīja:

—    Neiespējami! Provokācija! Murgi!

Gaismai austot, Volodja nosūtīja telegrammu Tod-2inam ar lūgumu iecelt par galveno ārstu Vasju Belovu. Atbilde pienāca pēc kādām pāris stundām, un Ustimenko saprata, ka var braukt uz Padomju Savienību — it sevišķi tāpēc, ka Bogoslovskis jau bija aizlidojis uz Maskavu.

Karavāna no Kharas gatavojās ceļā rīt, to Volodjam skumji pavēstīja Tuša. Un piedāvāja, ka palīdzēs sataisīties.

—    Kas man ko taisīties? — Volodja atbildēja. — Jāsakravā mugursoma — tā visa mana taisīšanās. Ejiet, Tuš, arī bez manis jums darba papilnam.

Tuša aizgāja.

Ustimenko mēģināja uztvert kaut ko ēterā, bet izdzirda

tikai kāda fašista — Hitlera satelīta rejošo klaigāšanu, neko nesaprata un uztvērēju izslēdza. «Labi!» Volodja sevi mierināja. «Nav ko uztraukties! Vēlākais, pēc mēneša būšu frontē. Tikai nevajag nervozēt!»

Šinī brīdī viņš ieraudzīja Madi-Danzi bālo seju. Izrādās, ka tas bija ilgi stāvējis durvīs; viņa apakšžoklis drebēja, j un, kad viņš mēģināja runāt, balss bija gluži neskanīga. ,

—    Es nekā nesaprotu! — Ustimenko dusmojās.

—    Melns karogs virs jurtas, — izdvesa Madi-Danzi. — Tarabaganu slimība drīz atnāks līdz Kharai. Pa Džavaniliru jau staigā melnā nāve. Ej, biedri dakter, ej, es nelaidu veci iekšā, viņš atnesa briesmīgu vēsti un pats lemts j nāvei. Būs tāpat kā priekš daudziem gadiem, kad Kharā visi apmira, pat pavisam maziņi bērniņi, apmira visi, kas laikus neaizbēga.

Par tarabaganu slimību jeb melno nāvi šeit sauca mēri. Pēdējā Joti smagā epidēmija bija piemeklējusi Kharu sešpadsmitajā gadā. Volodja dažu labu reizi bija dzirdējis no veciem šejieniešiem, kā toreiz aizbēdzis provinces pārvaldnieks, kā ļaudis pārņēmusi panika un neviens nav novācis līķus … ;

Vecs, bezzobains, izmocījies plikgalvis ar iekritušiem vaigiem tupēja uz ceļiem pie slimnīcas lieveņa un stāstīja ī vectēvam Abatajam, Ogu, Sofijai Ivanovnai un dakterim Vasjam par tarabaganu slimību. Tuša tulkoja.

Šajā pavasarī starp tarabaganu — kažokādas zvēriņu mednieķiem paklīdušas baumas, ka par tarabagana ādiņu uzpircēji faktori jās maksāšot piecas sešas reizes vairāk nekā iepriekšējos gados. Šīs baumas cēlušās ārpus kordona, tās atnesuši mednieki no Pesba — Saules zemes gubernatora rezidences. Tarabagana ādiņu tagad krāsojot un apstrādājot tā, ka par vienu zvēriņu plēšot ballu naudu. Protams, medniekiem gribējies labi nopelnīt. Un viņi sākuši ķert visus tarabaganus, pat tos, kas klusē, kaut gan zināms — ja tarabagans klusē, tad viņu nedrīkst aiztikt — viņš slims. Vesels tarabagans murrā: «Nebaidies, nebaidies!» — arī tas visiem zināms …

Vecis iedzēra ūdeni no baltas emaljētas krūzes, aizpīpēja pīpi.

—   Lai pastāsta, ko pats redzējis! — Ustimenko pavēlēja.

Bet vecis nesteidzās. Nepietika ar to vien, ka mednieki

nogalinājuši slimos tarabaganus, viņi turklāt ēduši to gaļu. Pirmais saslimis Mung-Vo jaunākais brālis. Viņi abi — gan jaunākais, gan vecākais — labi pratuši likt cilpas virs tarabaganu alām un bijuši veikli šāvēji. Jaunākais Mung-Vo stepē saslimis un tur nomiris. Vecākais viņu apglabājis.

—    Buboņu forma! — Soldatjenkova sacīja.

—    Paglabājis un vēl ilgi medījis, viņam veicies, — tulkoja Tuša. — Bet pēc dažām dienām ļaudis redzējuši, kā viņš iet uz savu apmetni, grīļodamies kā piedzēris. Ja cilvēks tā grīļojas, tad viņam droši vien ir tarabaganu slimība, un viņam pavisam drīz būs «jāzaudē gadi».

—    Vecākais saslima ar plaušu formu — tā tas parasti notiek, — paskaidroja Sofija Ivanovna. — Tādos gadījumos vajag izvest sanitārās izglītības darbu ar iedzīvotāju aktīvu.

—    Aktīvs, pasīvs! — dusmīgi norūca dakteris Vasja.

Večuks stāstīja tālāk: vecākais Mung-Vo pat nevarējis

ieiet jurtā, tikai paguvis pavēlēt, lai uz kārts virs jurtas uzvelkot melnu karogu, lupatu, — ļaudis stepē zina: ja virs jurtas melna lupata — tad tur nāve. Un nevienam nav brīv jurtai tuvoties.

—    Pajautājiet pilsonim: vai viņš bijis kontaktā ar slimajiem? — Sofija Ivanovna pavēlēja Tušai.

Tuša nesaprata.

—    Vai viņš tikai melno karogu redzējis vai pats bijis tur, tajā jurtā? — Vasja paskaidroja.

Vecītis iesmējās: nē, viņš esot diezgan gudrs, tarabaganu slimībai viņš pat tuvumā neejot. Toreiz, priekš daudz gadiem, viņam apmiruši visi tuvinieki, un viņš labi zinot, kas tā par sērgu.

No rīta vecākais Mung-Vo sācis spļaut asinis. Bet pēc dažām dienām jau virs visas apmetnes plīvojušas melnas lupatas — tarabaganu slimība ielauzusies Džavanilirā. Večuks apseglojis ērzeli un atjājis uz šejieni, pie diženā padomju šamaņa. Par viņu stāstot visādus labus stāstus. Ja krievu šamanis tiešām esot tik varens, kā melšot ļaudis, — lai palīdzot. Bet, ja ne, — lai tūlīt pasakot, un viņu vairs netraucēšot.

—    Gribi vizināties — velc kamaniņas! — piebilda Sofija Ivanovna un iegāja atpakaļ slimnīcā.

Volodja lika, lai Tuša pārtulko vecītim, ka viņš pats pagaidām neko nevarot izdarīt, bet pacentīšoties izsaukt daudz ārstu, veselu vienību, un viņi katrā ziņā palīdzēšot. Un, pavēlējis Vasjam un Tušai vecīti izolēt, devās pie Kharas provinces pārvaldnieka — Zdabas.

Pārvaldnieks pieņēma Ustimenko nelaipni. Pavisam tuvu gāja robeža, aiz kuras valdīja Saules zemes gubernators. Ja Hitlers aprīs Krieviju, Saules zeme okupēs Kharu, un tad pārvaldniekam būs jāatbild par savām attiecībām ar padomju ārstu. Tālab Zdaba Volodju nelūdza pat atsēsties. Bet, izdzirdīs par tarabaganu slimību, pārvaldnieks tūlīt pārvērtās. Viņš pavēlēja, lai Volodjam pasniedz tēju un lika savam sekretāram nekavējoties pa tālruni savienoties ar Veselības aizsardzības departamentu. Departamentā neviens neatbildēja un Volodja, izmantodams gadījumu, deva padomu zvanīt Tod-Zinam uz māju.

Par laimi Tod-Zins paņēma klausuli, un Volodja pats viņam pastāstīja par visu, kas noticis Džavaniliras rajonā. Klausulē knakšķēja un šņāca. Tod-Zins klusēja.

—    Griezieties pēc palīdzības pie Epidēmiju apkarošanas pārvaldes Maskavā, — Volodja sacīja. — Jums palīdzēs.

—    Karš! — noteica Tod-Zins.

—    Palīdzēs! — Volodja atkārtoja. — Katrā ziņā palīdzēs. Es galvoju, dzirdat, biedri Tod-Zin? Tur strādā gudri cilvēki, viņi saprot, kāda nelaime piemeklējusi jūsu republiku — viņi noteikti palīdzēs.

—   Labi, jā, — domīgi un lēni ierunājās Tod-Zins un lika iedot klausuli pārvaldniekam.

Pēc ceturtdaļstundas pārvaldnieks pavēlēja divīzijas komandierim — sausnējam un sirmam virsniekam — izvietot kordonus, lai neviens neieietu un neiznāktu no Džavaniliras rajona. Virsnieks sasita papēžus un klausījās klusēdams, roku pie baltās, ar sudrabu rotātās cepures garā naga pielicis. Bet pa šo laiku pārvaldnieka mājas dibenpagalmā jau krāva mantas gan uz kamieļiem, gan zirgiem, gan arī arbās, raudāja sievietes — meitas, vedeklas, pati pārvaldnieka sieva: bija briesmīgi bēgt kalnos no šejienes — no pils ar sešām istabām, nerēķinot nemaz divas pagalmā uzceltās ziemas jurtas .. .

Naktī Volodja saņēma telegrammu — garu, uz vairākām blankām. Tod-Zins ziņoja, ka Maskava sūtot palī

dzību, lidmašīnas ar medikamentiem, medicīnas iekārtu un ārstiem jau izlidojušas. Ekspedīciju vadot profesors Barinovs. Pats Tod-Zins ar darba partijas CK sekretāru atlidošot rīt. Tālāk nāca instrukcijas un padomi Volodjam, ko Barinovs bija devis no lidmašīnas borta.

Lasīdams un vēlreiz pārlasīdams zibens telegrammu, Ustimenko dzirdēja, kā blakus istabā Sofija Ivanovna mācīja Tušu apģērbt aizsargtērpu pret mēri.

—    Jā, zināms, tas ir garlaicīgi, — Soldatjenkova runāja savā gausajā balsī. — Bet personiskajai profilaksei mūsu cīņā ļoti liela nozīme. Nav nekāda varonība inficēties ar mēri un nomirt savas pašas nolaidības dēļ. Sākumā uzvelk kombinezonu, redzat? Bikšu lentītes vajag sasiet labi cieši …

—    Lai netiklu klāt blusas? — Tuša smalkā balsliņā jautāja.

—    Grauzēju blusas pēc savu saimnieku nāves pamet viņu līkus un mājokļus, — Soldatjenkova runāja kā no grāmatas. — Tā saucamās klejojošās blusas labprāt pāriet dzīvot pie cilvēkiem .. . Tagad paskatieties, biedrene Tuša, kapuces apakšējo malu vajag paslēpt zem kombinezona apkakles. Un beidzot respirators. Spraugas abpus deguna aizpilda ar vates piciņām …

Volodja izgāja gaitenī, klusu pieklaudzināja pie Soldatjenkovas durvīm. Gan Sofija Ivanovna, gan Tuša stāvēja istabas vidū, tērpušās pretmēra kombinezonos.

—    Ko tas nozīmē? — Ustimenko jautāja.

—    Es taču pēc specialitātes esmu epidemioloģe, — Sofija Ivanovna sacīja. — Man radās doma, ka mums ai Tušu vajag aizbraukt uz turieni, izdarīt sekcijas, noskaidrot slimības formu. Sniegt palīdzību. Apģērbi un mikroskops mums ir, lizola, karbola un sublimāta netrūkst. Zi nāms — jūs esat galvenais ārsts, bet es domāju …

—    Brauciet! — Ustimenko sacīja.

—    Droši vien vajadzīga komandējuma apliecība? — Soldatjenkova jautāja.

—    Nē, Sofija Ivanovna, nevajag. Tur nebūs kam to uzrādīt.

—    Cik mežonīgi, — Soldatjenkova paraustīja plecus — īsti viduslaiki. Feodālisms. Es biju nodomājusi

apspriesties ar sanitāro aktīvu, vispār iecerēju veselu rindu pasākumu .. .

Pa durvīm pabāza galvu miegainais Vasja un jautāja:

—    Varbūt man arī braukt līdz?

—    Kāpēc? — Soldatjenkova jautāja. — Ar secēto līķu apbedīšanu mēs tiksim galā divas vien. Arī apģērbi mums tikai divi. Turklāt slimnīcu pamest likteņa varā mums nav tiesību. Un vispār tas nebūtu mērķtiecīgi. Vienmēr jārīkojas mērķtiecīgi, bet bez jēgas rīkoties nevajag. Es, zināms, šeit neatgriezīšos, iekāms šī nelaime nebūs beigusies. Mūs meklēt jums droši vien nāksies Mung-Vo dzīves vietas rajonā . . .

Pirms aizbraukšanas Soldatjenkova atnesa Volodjam vēstuli un sacīja:

—    Ja ar mani kaut kas notiks, lūdzu, aizsūtiet to manai meitai. Viņa man vienīgā. Viņas tēvs mūs pameta, viņam tagad cita ģimene, mēs ar Nusju esam vienas. Bet tas nekas! Laulībai jābūt dibinatai uz savstarpējas mīlestības, ja tās nav, tad nav arī laulības. Uz redzēšanos, Vladimir Afanasjevič!

Un viņas devās ceļā — maziņā, vājiņā, melnīgsnējā Tuša un smagnējā Sofija Ivanovna, — viņas devās ceļā jāšus, aiz viņām rindā soļoja nastu nesēji zirgi ar teltīm, hidropultu, lāpstām, medikamentiem un pārtiku īpašos, hermētiski noslēgtos traukos. Šķiroties Soldatjenkova sacīja:

—    Lūdzu, Vladimir Afanasjevič, parūpējieties par to, ko jūs saucat par birokrātismu. Es tikai nupat, nupat mazliet ievedu kārtību, bet, rau, nācās steidzīgi pamest…

—    Nu? — Volodja jautaja Vasjam, kad mazā karavāna pazuda no skatiena.

—    Nekad nebūtu domājis! — iesaucās dakteris Vasja.

TAVS UZDEVUMS

Vakara pusē Kharas iedzīvotāji ieraudzīja pirmo lidmašīnu, kas ļoti līdzinājās tai mašīnai, ar kuru kādreiz uz savu dzimto pilsētu atlidoja Volodjas tēvs Afanasijs Petrovičs. Aerodroma te nebija, un lidmašīna ilgi meklēja, kur nosēsties, motors rūca, kā Volodjam likās, satraukti un vaicājoši, vairākas reizes mašīna nolaidās zemei pavisam tuvu, pēc tam no jauna uzņēma augstumu.

Beidzot viņi piezemējās.

Lidmašīnā viņi bija trīs — strupdegunis pilots, pavisam jauniņš, ar saulē izbalojušu matu cekulu uz pieres, TodZins un darba partijas CK sekretārs — liela auguma, apmēram piecdesmit gadu vecs cilvēks īsi apcirptiem matiem. Provinces pārvaldniekam sekretārs roku nedeva, pasauca viņu sāņus un runāja klusi un ārkārtīgi dusmīgi. Zdaba kaut ko pīkstēja, klanījās, Tod-Zins bargi sacīja Volodjam:

—    Tagad šis biedrs, CK sekretārs, pats šeit strādās. Viņš ir brīnišķīgs biedrs, viņi daudzus gadus turēja to koka sprostā važas iekaltu, jā. Tauta viņu labi pazīst, darbaļaudis viņam tic, bet lādi no viņa baidās. Lai!

CK sekretārs uzkāpa zirgā un kopā ar virsnieku aizjāja pārbaudīt kordonus. Lāpas gaismā Kharas iedzīvotāji augu nakti gatavoja lidlauku tām smagajām transporta lidmašīnām, kas gan pa dienu, gan pa zvaigžņoto nakti lidoja no Saratovas, lai apturētu melno nāvi. Cekulainais lidotājs Paša, rītam austot, ēda ceptu vistu, uzdzerdams aukstu pienu, un jautāja Volodjam:

—    Vai šis mēris ir ļoti lipīgs? Ko? Manuprāt, liela brēka — maza vilna. Man pašam bija šunelis — izlutināts, par Puļķu saucām, viņš arī saslima ar mēri, es pats viņu turēju uz rokām, tāpat māte un māsiņa, nekas nenotika! Neviens nesaslima. Bet māšele pārāk žēlsirdīga, viņa sunīti pat skūpstīja …

—    Tas ir cits mēris! — Volodja sacīja.

—    Ko nozīmē — cits? Mēris paliek mēris! — Paša papurināja cekulu. Pēc brītiņa viņš atkal jautāja:

—    Kāpēc man tā patīk grauzt kaulus? Vai tas nav atavisms, biedri dakter? Vai tam ir zinātnisks izskaidrojums?

Volodja vaicāja viņam par karu.

—    Pagaidām uzbrūk, — Paša sacīja. — Stipri uzbrūk! Protams, mēs uz laiku esam zaudējuši dažus apgabalus. Bet, zināt, es domāju — šis karš ir līdzīgs jūsu mērim, ne velti saka: brūnais mēris. Kamēr nepagūsim pienācīgi mobilizēties, viņš mūs grauzīs. Bet, līdzko pilnīgi izvērsīsimies, būs viss kārtībā! Galvenais — saglabāt mieru un skaidru sapratu. Mēris taču nevar aprit cilvēci! Ari fašisms nevar iznīcināt padomju varu.

Pēc brītiņa pienāca Tod-2ins, jautāja Volodjam, vai Maskavas ārstus sagaidīt ar goda sardzi, vai tas būšot piedienīgi un kas par to sacīts diplomātijas mācību grāmatās. Volodja nezināja. Lidotājs Paša arī nezināja, bet izteicās tādā garā, ka tas «nekaitēšot». CK sekretārs padomāja un sacīja, ka vajadzētu sagaidīt ar goda sardzi un orķestri, kas atskaņo «Internacionāli».

Sešos no rīta Volodja, kā bija norunāts, jāja uz ceļu krustojumu pie lielā, baltā akmens. Te jau stāvēja karantīnas sardze — republikas armijas karavīri ar karabīnēm rokā nelaida nevienu ārā no Džavaniliras rajona.

Tuša sēdēja seglos, gaidīja; viņas mazais, krēpjainais zirdziņš purināja galvu, atgaiņāja dundurus. Vējš pūta Volodjam mugurā, un viņam nevajadzēja kliegt, toties nabaga Tuša no piepūles pat piesarka.

—    Vajag lizola, — viņa kliedza, — ļoti daudz! Plaušu forma, jā! Daudz mirušo, daudz slimo, vajag paēdināt, viens vai divi ārsti netiks galā, liela epidēmija. Vajag vakcīnu, daudz vakcīnu . . .

Tušas melnie mati bija izjukuši, karantīnas sardzes kareivji skatījās uz jauno sievieti ar bailēm un sajūsmu.

—    Jūs esat ziķere, Tuš! — Volodja kliedza. — Drīz mēs visi iesim jums palīgā. No Krievijas jau lido ārsti, daudz ārstu, ļoti daudz! Pa gaisu, lidmašīnās! Vēl mazliet pacietieties, Tuš, dažas stundas!

—    Mēs pacietīsimies! — viņa sauca.

Un, nagaiku savicinājusi, aizaulekšoja uz jurtām, virs kuram plivinājās melnas lupatas.

Bet pa šo laiku Kharas lidlaukā jau nosēdās pirmā transporta lidmašīna. Uz mašīnas fizelāžas un uz spārniem bija sarkani krusti un PSRS pazīšanas zīmes. Divdesmit četri garnizona kareivji baltos svārkos, ko rotāja uzpleči ar sudraba burtiem, izslēja karabīnes — «godam sveikt». Kapelmeistars pamāja ar takts zizli, mazais orķestris spēlēja «Internacionāli». Volodjam sažņaudzās rīkle, laikam sevi lika manīt bezmiega naktis.

Skanot «Internacionālei», atvērās lidmašīnas durtiņas, bortmehāniķis izbāza ārā alumīnija kāpnītes. Tod-2ins un

CK sekretārs stāvēja nekustīgi, rokas pie cepures naga pielikuši.

Un, ja pār cara kalpu bariem Grus nikni dusmu pērkoni, Pār mums ar saviem purpurstariem Lies saule dzivib's uguni.. .

Krievu ārsti un ārstes, pavisam parasti ļaudis, tādi paši kā Voroņežā vai Ļebedjaņā, ģērbušies saburzītos svārkos, putekļu mēteļos, ar ceļasomām, portfeļiem, koferiem rokā dziedāja, nostājušies līdzās lidmašīnai. Viņi nezināja, kas ir goda sardze, vai, drīzāk, neaptvēra, ka viņus var sagaidīt ar goda sardzi. Un, kad sirms virsnieks, stingrus soļus sperdams un augstu kājas mezdams, veda savus kareivjus garām viesiem, tie pat uz brīdi samulsa, bet profesors Barinovs, noklausījies ziņojumu, pieklājīgi sacīja:

—    Pateicos jums! Ļoti priecājos!

Kareivji aizgāja, pavecs, paresns ārsts Sumilovs adītu vesti mugurā jautāja Volodjam:

—    Ko, vai šeit ir epidēmijas perēklis?

Otrs — jaunāks žēlojās:

—    Zināt, man laikam no lidošanas kļuvis nelabi.

Kāda jauniņa ārste sacīja dakterim Vasjam:

—    Ļoti gribētos karstu zupu. Maskavā es četras dienas nepaspēju paēst pusdienas, un lidmašīnā ēdināja tikai ar sausu. Vai šeit mūs ēdināt netaisās?

Ēdināt taisījās. Madāma pa nakti bija darījusi visu, kas viņas spēkos. Bet vectēvs Abatajs viņai palīdzēja, un bijušais šamanis Ogu mīcīja mīklu. Galdi bija nolikti tepat blakus lidlaukam. Klausīdamies Volodjā, Arkādijs Valentinovičs Barinovs ar labpatiku strēba karstu boršču. Un, skatīdamies no sāniem uz kalsno profesora seju, uz viņa vecmodīgo ķīļbārdiņu, uz salauzto aceņu kājiņu un uz krunciņām pie acīm, Volodja domāja par to, ka divdesmitajā gadsimtā nav bijis nevienas mēra epidēmijas, ar kuru nebūtu cīnījies šis mazais, sausnējais, stiegrainais sirmgalvis. Šo roku bija spiedis Gamaleja Odesā, Zabolotnijs Indijā un Mongolijā, šis vecītis bija pazinis Deminski, viņš bija ārstējis mēra slimniekus Mandžūrijā un Astrahaņas epidēmijas laikā pats gandrīz nomiris. Viņš bija strādājis mēra forta laboratorijā netālu no Kronštates, viņš bija pazinis ārstu Vižņikeviču un apbedījis to tāpat kā Šreiberu. Un viņš nepadevās. Par spīti saviem septiņdesmit gadiem Arkādijs Valentinovičs atkal gaja pret mēri . . .

—   Tā, tā! — Barinovs maja ar galvu, klausīdamies Volodjā. — Tā, saprotu, tā . ..

Kamēr ārstus, medicīnas māsas un sanitārus ēdināja, ieradās otra mašīna ar inventāru, pēc tam trešā. Tūkstošiem Kharas iedzīvotāju stāvēja lokā ap lidlauku, aiz cieņas pret neparastajiem viesiem sarunājas čukstus, un, tā kā sačukstējās visi, tad šķita, ka šalkotu vējš. Sačukstējās galvenokārt par Volodju. Tātad viņš bija tik varens cilvēks, ka viņam vajadzēja tikai iegribēt, un uz šejieni atlidoja šīs milzīgās mašīnas. Bet vecais šamanis Ogu spiedās no viena pie otra un šņāca:

—    Viņš var visu — lielais padomju dakteris Volodja! Ne velti es biju ar mieru viņam palīdzēt. Viņš mani ilgi lūdza, un es piekritu. Drīz es no viņa visu iemācīšos, ticiet man!

Vakarā Volodja un no Saratovas atbraukušie mēra speciālisti bija jau epidēmijas perēkļa centrā — Džavanilirā. Barinovs, Tod-2ins un Ustimenko jāja blakus, «trīs spēkavīri», kā iesmiedamies sacīja Arkādijs Valentinovičs. Bet aiz muguras klusēdami jāja citi ārsti, sanitāri, feldšeri, medicīnas māsas, dezinfektori ar visu savu milzīgo saimniecību — ar hidropultīm, respiratoriem, pudelēm, tvertnēm, un, kad Volodja atskatījās, viņam likās — kustas neuzvarama, disciplinēta, labi apbruņota, pieredzes bagāta armija.

Kādus trīssimt metrus no pirmā perēkļa, kad pret sārtajām saulrieta debesīm skaidri iezīmējās virs jurtām plīvojošās, ļaunu vēstošās melnās lupatas, Barinovs lika «apģērbties», un šis stieptais «Ap-ģēr-bties!» Volodjam atgādināja kara komandu. It kā — «Uzbrukumā!».

Ļaudis steidzās, āva kājās gumijas zābakus, vilka mugurā kombinezonus, sasēja lentītes, palīdzēja cits citam nopietni, klusēdami. Un šī disciplīna un miers šodien nez kuro reizi Volodjam lika domāt par armiju.

—    Eh-eh-eh, — pēkšņi palielījās Barinovs, — zināt, nekad nebūtu domājis, ka spēšu vēl seglos nosēdēt. Pat astes kauls no jāšanas nesāp, kā sāpēja reizēm jaunībā.

Stingri satvēris pavadu, viņš dusmīgi piebilda:

3C0

—   Bet boršču nevajadzēja pārēsties. Cik reižu esmu apņēmies — neēst tik daudz trekna . . .

Jurtas ar melnajām pie kārtīm piesietajām lupatām nāca arvien tuvāk un tuvāk: līdzās Volodjam, aizsmakušā balsī žēli maudama, skrēja neslaukta govs, Barinovs viņai sacīja:

—    Ej projām, gotiņ! Mēs taču neprotam slaukt!

Viņa balss caur respiratoru skanēja dobji.

Pie pirmās lielās jurtas stāvēja Sofija Ivanovna un Tuša. Viņas abas no noguruma tik tikko turējās kājās. Noklausījies Soldatjenkovas ziņojumu, Barinovs pavēlēja viņai un Tušai iet atpūsties, un atkal Volodja dzirdēja, ka civilais profesors komandē gluži kā ģenerālis. Pie ārstu nometnes celšanas jau bija ķēries daktera Lobova vienības «kvartīrmeistars». Nometne sastāvēja no telšu mājiņām, laboratorijām un noliktavām. Netālu zilgoja ezers un slējās skaistās Kikžubas klintis. Tomēr, kaut gan viss bija sagatavots naktsguļai, neviens no ārstiem, māsām un sanitāriem negāja pie miera. Apgaismodami tumšās, nedzīvās jurtas ar karbīda lampām un elektriskajiem lukturiem, ļaudis nesa ārā līķus, kārtoja un dezinficēja telpas, ēdināja un veldzēja slāpes slimniekiem, izklausīja tiem plaušas, sirdi, pārbaudīja pulsu, gaidīja Barinova un viņa vecākā palīga Šumilova rīkojumus. Mediķu baltie stāvi — ar respiratoriem, ar aizsargbrillēm un gumijas zābakiem — kustējās neveikli, bet nedzirdami: slimnieku kunksti un murmināšana jaucās ar klusajām, dobjajām ārstu balsīm, ar hidropultu šņākoņu, ar vienmulīgo lietus čaboņu — pēc pusnakts bija sācis līt.

Pretmēra apģērbos bija karsti, pār seju, muguru, pleciem ritēja lipīgi sviedri, pirkstaiņos iemauktās rokas ar pūlēm turēja šļirci, pat ar stetoskopu bija neērti rīkoties. Ustimenko juta, kā deniņos pulsē asinis, uz rīta pusi viņam sāka reibt galva, bet Barinovs turējās un kā gan tad varētu padoties viņš, Volodja?

Visu garo nakti viņi jāja no apmetnes uz apmetni, atšķīra veselos no slimajiem, mērīja temperatūru, vakcinēja, sadalīja jurtas — kur ierīkot izolatoru, kur vārīt ēdienu, kur nometināt veselos. Tod-2ins skarbi mācīja izmocītos, izbiedētos ļaudis; viņa balss skanēja ar neapšaubāmu spēku, viņam nekur nekad neviens nerunāja pretī.

Ceturtajā apmetnē, ko viņi «inspicēja» šajā bezmiega naktī, Volodja pats pirmais iegāja jurtā, kur gulēja tikai mirušie. Noliecies pār līķi, viņš elektriskā lukturīša gaismā ieraudzīja krampjos atņirgtus jaunus zobus, pārgrieztas acis, savilktas rokas. Piepeši nāves klusumā viņam ausīs ieskanējās it kā vārga, tikko saklausāma bērna raudāšana.

—    Klusu! — viņš pavēlēja sanitāriem, kas ar hidropultu aplaistīja mēmās jurtas grīdu.

Paspēris soli uz priekšu, viņš apstājās: mirusi māte bija apskāvusi un spieda pie krūtīm vēl dzīvu bērnu. Un bērns, līķa auksto roku apņemts, gurdi spārdījās un raudāja.

Ustimenko noliecās. Tod-2ins viņam palīdzēja, sanitārs paņēma bērnu, feldšere aiznesa to uz citu jurtu, kur tika iekārtots izolators.

Rīts atausa drēgns, nepanesami smacīgs, stepi aizplīvuroja lietus šķidrauts. Barinovs sēdēja zem brezenta nojumes, epidēmijas skartā rajona karti pētīdams. Līdzās radists uzstādīja rāciju, izsauca ekspedīcijas bāzi Kikžubu, ārstu Lobodu. Respirators karājās Barinovam uz krūtīm, aizsargbrilles viņš bija ielicis kabatā, kapuci atmetis uz muguras.

—    Nogurāt? — viņš jautāja Volodjam.

—    Nemaz! — Ustimenko mundri atbildēja.

No mugurpuses pienāca Tod-2ins, palīda zem brezenta nojumes un bargi sacīja:

—    Liela nelaime, jā, ko? Un kā to pārvarēt, biedri profesor, kā tikt galā?

Arkādijs Valentinovičs dziļi ievilka dūmu, nodzēsa papirosa galu un domīgi atbildēja:

—    Kā ārstam man jums, dārgo biedri, jāsaka: šo nelaimi, šīs briesmas var likvidēt tikai ar valsts iekārtas maiņu. Padomju Savienībā vairs nav mēra, tāpat kā nav baku un daudzu citu epidēmisku slimību. Bet vēl diezgan nesen, es pats to atceros, Krievijā katru gadu no bakām mira četrdesmit tūkstoši iedzīvotāju un ne mazāk par divsimt tūkstošiem kļuva par kropļiem — akli, kurli, vispār darba nespējīgi…

—    Es — Stricjuks! — radists priecīgi iebrēcās. — Es — Stricjuks! Biedri Loboda, dodiet mums divdesmit termometrus, emaljētus spaiņus, atsūtiet ķeksi un to ..,

Lūpas kustinādams, Stricjuks skatījās bloknotā, pēc tam, pret Volodju pagriezies, sacīja:

—    Nevar izrunāt, biedri dakter.

—    Fonendoskopu! — Volodja izlasīja un atkārtoja ebonīta caurulītē: — Fon-en-do-sko-pu!

Viņi no termosa iedzēra karstu kakao, ielēca seglos. Radists vēl aizvien auroja:

—    Vienu pāri bērnu krekliņu. Ak kungs, nē jau, bērnu! Bērniņu atradām! Māte mirusi, bet bērniņu paņēmām!

—   Stricjuk, nepiesārņojiet ēteru! — Barinovs pavēlēja, grožus satverdams.

Un pēkšņi viņi izdzirda dobju, tālu ložmetēju kārtu. — Ko tas nozīmē? — Volodja jautāja,

Tod-2ins piecēlās kāpšļos stāvus, klausījās. Notarkšķēja vēl dažas kārtas.

—    Te pavisam tuvu ir robeža — Berlīnes, Romas, Tokijas ass, — Tod-2ins sacīja. — Fašisms, jā. Jāsim!

Viņš iesita ar nagaiku zirgam, pieplaka pie segliem. Volodjam ausīs tūdaļ iekaucās vējš, zirgi pārgāja no rikšiem uz aulekšiem krākdami, it kā bez ceļa drāzdamies drēgnā bezdibenī. Viņi aulekšoja ne vairāk kā trīsdesmit minūtes, Volodja visu laiku atskatījās uz Barinovu. Beidzot viņi piejāja pie nogāzes un Ustimenko tūlīt ieraudzīja republikas robežsargus īsos lietusmēteļos, ieraudzīja trakojošu, dzeltenu, garu liesmu un izdzirda sev virs galvas rūcam lidmašīnas. Tās bija viņu lidmašīnas, iznīcinātāji ar divkrāsainiem apļiem uz spārniem un uz īsās, it kā nocirstās fizelāžas.

—    Nesaprotu! — neizpratnē sacīja Barinovs. — Vai tur izcēlies ugunsgrēks?

Volodja skatījās, tik tikko elpodams, pirkstus dūrēs sažņaudzis, acis nenovērsdams: tur aiz robežas, aiz republikas kordona imperatora karaspēks cīnījās ar mēra epidēmiju. Droši vien ar liesmu metējiem šaudami, viņi bija aizdedzinājuši pierobežas ciematu, un tagad ložmetējnieku vienības ar ložu kārtām nopļāva visus, kas centās izlauzties cauri liesmām. Ložmetēju un ložmetējnieku Volodja saskaitīja ļoti daudz, pēc tam viņš ieraudzīja arī liesmu metējus uz ratiņiem, ko vilka motocikli. Bet augstāk pakalnā stāvēja lielgabali — vesela baterija, un ieroču stobri truli vērsās pret degošo ciematu …

—    Neiespējami! — Arkādijs Valentinovičs sacīja.

—    Ko? Vai tiešām . . .

Viņš aprāvās pusvārdā. No liesmām izkūņojās daži sīciņi cilvēku stāvi, rokas pacēluši, viņi skrēja pa lietu, viņi bija izlauzušies, bija izglābušies …

Un tad vienlaikus notarkšķēja vairāki ložmetēji. Mazie, alvas zaldātiņiem līdzīgie kareivji haki krāsas mundieros, ar zemam laiviņām galvās notarkšķināja pavisam īsu ložmetēju kārtu, nav jau grūti nošaut pārbijušos, galīgi apjukušu cilvēku.

Tomēr viens vēl skrēja. Viņš pasitās sāņus, skrēja taisni, atkal pasitās pa kreisi. Viņš skrēja uz robežu. Viņš zināja — te viņu arestēs, ieliks izolatorā, bet nenogalinās. Te viņu nevar nogalināt!

Bet viņi to nogalināja vēl turpat.

Viņi deva garu ložmetēja kārtu, un cilvēks, vēlreiz sāņus pasities, sabruka.

Tad pēkšņi iestājās klusums, pēc tam ietarkšķējās motocikls ar liesmu metēju. Un dzeltenais, asais liesmu dzelonis skāra saļimušos maziņos, nekustīgos un jau mirušos cilvēkus. Volodja novērsās: viņam klabēja zobi, acis aizmiglojās. Bet ciemats vēl aizvien dega, smidzināja sīks lietutiņš, liesmas, tāpat kā iepriekš, krāca un stenēja, biezas dūmu grīstes lēnām plaka pie zemes, it kā baidīdamās augšup pacelties.

—    Paklausieties! — piepeši Barinovs sacīja Tod-2inam.

—  Pasakiet viņu sanitārās grupas komandierim, ka gribu ar viņiem parunāt. Es, profesors Barinovs, viņu zinātņu akadēmijas goda loceklis un visu to starptautisko konferenču dalībnieks, kurās piedalījušies arī viņi.

Tod-2ins piesauca sev klāt robežsargu virsnieku, virsnieks piegāja pie nolaistās barjeras, parunāja ar robežsargu no imperatora karaspēka. Kapteinis pielika roku pie cepures. Arī republikas robežsargs pielika roku pie cepures. Imperatora karaspēka kareivji, lai izvingrinātu kājas, pie saviem ložmetējiem lauzās un vēroja degošo ciematu, lidmašīnas bija aizlidojušas.

Divvietīgs motocikls, nokrāsots zaļš kā varde, bremzēm nočīkstot, apstājās pie barjeras; no piekabes izkāpa mazs, ļoti elegants virsnieks haki krāsas tērpā, ar biezam brillēm. augstu naģeni galvā, lakotos zābakos. Barinovs, zobus sakodis, piespieda papēžus pie zirga sāniem. Tod-Zins un Volodja viņam sekoja. Kad viņi piejāja, imperatora armijas ārsts beidza pīpēt cigareti. Izdzirdis Barinova vārdu ar visiem viņa grādiem un amatiem, ārsts pielika roku pie cepures, stipri plaukstu uz priekšu pagriezdams. Godbijīgi roku pie cepures naga turēdams, šis kara ārsts ziņoja, ka viņam bijis tas gods studēt profesora Barinova darbus gan Berlīnes laboratorijās, gan savas tēvijas eksperimentālas epidemioloģijas institūtā. Kas attiecoties uz pašreizējo speciālās mēra apkarošanas vienības darbu, tad, pats par sevi saprotams, šī aina atstājot nomācošu iespaidu, bet ko lai darot, ja pie mēra plaušu formas mirstība simtprocentīga? Zināms, pats racionālākais un humānākais esot izdedzināt epidēmijas skartos apvidus, it sevišķi tāpēc, ka slimība pašlaik esot skārusi tikai nepilnvērtīgu, deģenerējušos un vispār nederīgu tautību. Starp citu, šis jautājums neesot diskutējams, tāpat kā visas impērijas augstākā epidemioloģijas centra pavēles.

Un elegantais ārsts ar šaurajām ūsiņām virs plānās virslūpas sasita papēžus.

—    Pasakiet savai akadēmijai, ka es nevēlos būt par tās goda biedru! — ang]u valodā skaļi sacīja Barinovs. — Un pats atcerieties! Kad jūs sodīs, ja vien es būšu dzīvs, pats pieteikšos par apsūdzētāju. Un runāšu visu to ārstu vārdā, kas atdevuši savas dzīvības cīņā ar mēri! Man uz to ir tiesības. Sapratāt?

—    Sapratu! — nobālis, vēl aizvien roku pie cepures naga turēdams, atbildēja kara ārsts. — Bet diez vai profesors nodzīvos līdz tiesas dienai. Tādas sakāves rietumos, tāds fīrera karaspēka uzvaras gājiens!

Un, vēlreiz veikli papēžus sasitis, viņš iesēdās sava motocikla piekabē.

Kad viņi izjāja no gravas, Barinovs noslaucīja mitro seju ar kabatdrānu, nopūtas un sūdzējās:

—    Ļoti gribējās sadot viņam ar nagaiku. Pa purnu! Pagaidiet, nodzīvošu līdz tiesas dienai.

—    Katrā ziņā nodzīvosiet! — Volodja drūmi apsolīja.

Šajā dienā viņi apmeklēja vēl sešas apmetnes. Bet vakarā nometnē ieskanējās zvans, Barinovs sasauca «operatīvo sapulci». Tagad katru dienu notika tādas «operatīvās sapulces», un tās vienmēr atgādināja Volodjam grāmatās

aprakstītās kara padomes vai štāba apspriedes pirms izšķirošas kaujas.

Šajās ārstu «operatīvajās sapulcēs», tāpat kā kara padomēs, tika īsi un sausi ziņots par ienaidnieka spēkiem, par saviem zaudējumiem, tika uzskaitīti ieroči un munīcija — serums, vakcīnas, nometnes inventārs, transports. Uz galda gulēja karte, un karavadonis (tā ārsti viņu sauca: mūsu ģenerālis Barinovs) ilgi domāja, skatīdamies uz melni sasvītrotajiem kvadrātiem, — tur atradās ienaidnieks — mēris. Ģenerāļa teltī bija arī lauka telefons ar zumeru, radists nesa radiogrammas un mudīgi lika Arkadijam Valentinovičam priekšā. Un komisārs Tod-2ins pa tiešo vadu runāja ar republikas mēra apkarošanas komisijas priekšsēdētāju — ar Kharu, katru dienu ziņodams ārstu padomei:

—    Viss kārtībā. Ārpus perēkļa saslimšanas gadījumu nav, jā!

Ārsti satikās tikai «operatīvajās sapulcēs». Visu pārējo laiku krievu ārsti, māsas, feldšeri dienu un nakti cīnījās ar mēri, ar nolādēto «melno nāvi», ar «tarabaganu slimību», kas varēja aprīt šo mazo valstiņu, tās lopkopjus un arājus, tās medniekus un strādniekus, sirmgalvjus, jaunatni, bērnus, tās rītdienu.

Saviem ārstiem Barinovs pavēlēja gulēt piespiedu kārtā. Un stingri raudzījās, lai netiktu pārkāpts viņa sastādītais darba grafiks. Viņš bija devis pavēli izgulēties un labi paēst, izmocīts ārsts var pielaist briesmīgu, neizlabojamu kļūdu un inficēties ar mēri «aiz izklaidības», kā teica Arkādijs Valentinovičs.

—    Pareizi! — lidotājs Paša piekrita. — Arī pie mums aviācijā uz tādām nejēdzībām stingri skatās. Neesi nogulējis divsimt trīssimt minūšu — viegli vari nokūleņot lejā. Aizsnaudīsies mašīnā vai vispār apātija uznāks.

Paša ar savu aeroplānu (viņš mēdza teikt: aeroplāns, nevis lidmašīna) zemā lidojumā šķērsoja visu epidēmijas apdraudēto rajonu no austrumiem uz rietumiem un no ziemeļiem uz dienvidiem, apskatīdams apmetnes — vai kaut kur neplīvo melna lupata, vai ārsti nešauj raķetes, prasīdami palīdzību, vai pavardi kūp, vispār vai «viss kārtībā», kā izteicās enerģiskais, melnīgsnējais, aizsmakušais ārsts Loboda. Pļaujošā lidojumā Paša lidoja pāri to ļaužu galvām, kas iznīcināja tarabaganus, pamāja no augšas ar platgala cimdā tērptu roku — sak, turpiniet vien, esiet sveicināti, es tikai tā, garām braucot,_ painteresejos. Un stūrēja uz nometni, nomazgājās duša, paēda un atkal lidoja. Ārsti, feldšeri, māsas mērīja temperaturu visiem rajona iedzīvotājiem, injicēja slimniekiem serumu, vakcinēja veselos, sanitāri apraka mirušos; tālās apmetnēs, kur bija slimnieki, ieradās lauka virtuve ar karstu ēdienu, eda atlabušie slimnieki, ēda ārsti un arī tie, kas tika turēti izolatoros.

Barinovs bieži lidoja līdzi Pašam — profesoru izsauca radisti, — viņš konsultēja sarežģītos gadījumos. Un reiz viņš «operatīvajā sapulcē» sacīja:

—    Varu biedrus apsveikt! Tagad skaidrs, ka epidēmija lokalizēta, sāk iet mazumā, pēc dažām dienām mēs šeit būsim savu darbu veikuši.

Šinī naktī visi ārsti, kas atradās nometnē, pirmo reizi saldi izgulējās, nevis pēc pavēles, bet pēc pašu vēlēšanās. No rīta pie brokastīm Volodja saņēma radiogrammu no ārsta Vasjas, no Kharas. Tas histēriskos izteicienos pieprasīja, lai laižot viņu pie «īsta darba». Sofija Ivanovna sacīja:

—    Katram cilvēkam jādara savs darbs, tas ir viņa pienākums. Bet to, ko viņš nedara, paveic citi…

Volodja iesmējās. Tagad Sofija Ivanovna viņā vairs nekad neradīja īgnumu. Viņš zināja Soldatjenkovas īsto vērtību.

Piektdien nometni sāka nojaukt. Ustimenko nupat bija pārjājis no vizītes pa savam apmetnēm, no zirga nokāpjot, viņam kļuva slikti: viņš vairākas reizes sagrīļojās. Ārsts Loboda pienāca viņam tuvāk un piesardzīgi sacīja:

—    Laikam esat saaukstējies?

—    Iespējams! — Volodja sausi atbildēja.

Un pats, gurdi smaidīdams, gāja uz izolatoru. Viņš vairs nešaubījās, ka tas ir mēris. Dūra sānos, ejot viņš streipuļoja kā mēra slimnieks. Arī mēle izskatījās kā ar krītu nosmērēta.

Līdzko viņš apgūlās, ienāca Barinovs, uzsvārcī tērpies, bet bez respiratora.

—   Apģērbieties, kā nākas! — Ustimenko sacīja. — Citādi es sviedīšu jums ar soliņu.

—    Jūs mani nemāciet! — Barinovs uzbrēca.

—    Atkārtoju — sviedīšu ar soliņu. Man ir mēris.

Arkādijs Valcntinovičs izgāja ārā. Ustimenko izmērīja

temperatūru — termometrs rādija trīsdesmit astoņi, komats, seši. Atkal ieradās Barinovs un Loboda, respiratorus uzlikuši, viņiem aiz muguras rēgojās Tuša. Cik tas bija savādi — dzirdēt viņu dobjās balsis, bet pašam sēdēt bez aizsargbrillēm, bez kombinezona, bez respiratora . ..

Kamēr krēpas nesa uz laboratoriju, Volodja rakstīja vēstules. Viņam reiba galva, mute bija sausa, tik sausa, ka viņš nepārtraukti dzēra. Viņš rakstīja:

«Varja! Šī vēstule ir dezinficēta, tu nebaidies. Iznāca pavisam muļķīgi. Kad tu lasīsi šīs rindiņas, es jau būšu aprakts. Pašlaik esmu drusku paguris, mirt negribas, liekas arī muļķīgi, es tevi, Varja, mīlu un nekad neesmu pārstājis mīlēt. Saproti. . .»

Atkal ieradās Barinovs, sacīja skaļi un priecīgi:

—    Es uzskatu, kolēģi, ka tā ir krupozā pneimonija …

Volodja uzmanīgi ieskatījās Barinova acīs, ko sedza aizsargbrilles, un atbildēja:

—   Jūs taču pats stāstījāt, ka tā parasti mierinot saslimušos ārstus.

—    Liecieties guļus! — Barinovs pavēlēja.

Durvīs atkal stāvēja Tuša. Viņa bija atnesusi pastu — vēstules no Varjas un Aglajas. Varvara rakstīja no flotes. «Esmu flotē,» Volodja lasīja, tālāk atkal tika stāstīts par teātri. Bija arī daži vārcji par karu un par to, ka Volodjam ar viņa raksturu droši vien tagad grūti ārstēt visādus «bronhītus — apendicītus». Arī krustmāte Aglaja rakstīja par karu.

Volodja ieklepojās, asiņu krēpās nebija. Uz vakara pusi aiz loga parādījās lidotājs Paša — piespieda pie stikla zīmīti: «Man ir konjaks, varbūt iedzersi, dakter?» Ustimenko parādīja pigu un atgūlās gultā.

Otrā analīze, krāsota pēc Grama, arī nedeva nekādus rezultātus. Vajadzēja gaidīt.

Arā pie durvīm visu laiku sēdēja Tuša, viņš dzirdēja viņas savdabīgos, vieglos soļus, viņas čukstus. Dažas reizes pabāza galvu Soldatjenkova un jautāja Volodjam, it kā viņš būtu maziņš:

—    Nu? Kā mēs jūtamies? Vai mēs paēdām?

—   Mēs gribam, lai visi ietu ar savu uzmanību pie velna! — Volodja sacīja.

Viņš turēja rokā termometru. Trīsdesmit deviņi, komats, seši. Un nelabi, ārkārtīgi nelabi.

Naktī pie viņa gultas sēdēja ārsts Loboda. Volodja murgoja. Lobodu nomainīja resnais Šumilovs. Aiz gara laika viņš paņēma no galda Volodjas nepabeigto vēstuli krustmātei Aglajai un lasīja: «Briesmīgi žēl, ka neko nepaguvu izdarīt. Ja tu, krustmāt, redzētu šo lielo epidemiologu armiju, ja tu zinātu, kas tie par cilvēkiem! Piemēram, dakteris Šumilovs. Pēc izskata vienkārši resns bluķis, stāsta muļķīgas anekdotes, pats smejas pirmais …»

«Kā?!» apjuka un apvainojās Šumilovs. «Kad tad es smejos pirmais?»

Nolicis vēstuli uz galda, viņš pārbaudīja guļošajam Volodjam pulsu un pēkšņi ieraudzīja uz zoda un pie deguna raksturīgu bālu trijstūri.

—    Tuš! — viņš iesaucās. — Palīdziet!

Par abiem viņi noguldīja murgojošo Volodju uz muguras, un Šumilovs pacēla uz augšu Ustimenko kreklu.

—    Izsitumi! — viņš sacīja laimīgā balsī. — Vai redzat, Tuš? Un tas tiešām tiesa, ka es esmu resns bluķis! Ne vien bluķis, bet arī stulbenis. Pamodiniet tūlīt Barinovu! Nekavējoties!

Ar īsajiem pirkstiem viņš atsēja respiratora saites, noņēma acenes, atgrūda kapuci. Viņa resnā seja ar noļukušajiem vaigiem, karstumā atvilgusi, laimīgi staroja.

—    Skarlatīna! — viņš sacīja Barinovam. — Skarlatīniņa! Un kāda jauka, kāda raksturīga, kā no hrestomātijas, kā priekš studentiem! Kur mēs abi deram? Visu aizmirsuši? Viņš taču izņēma meitenīti no mirušās mātes rokām. Meitenītei ir skarlatīna. Ak kungs, kā mēs izgāzāmies. Paskatieties tikai uz izsitumiem — visa āda hiperemēta. Un uz sejas — skarlatīnas tauriņš, dari, ko gribi. Tā, biedri profesor …

—    M-jā, — Barinovs norūca. — Vai tad ģeķi par naudu jāpērk. Vajadzētu pamodināt Pašu, lai aizlido pēc seruma, mēs visu iztērējām meitenei. ..

Pašu pamodināja.

Pēc brītiņa Tuša klusiņām jautāja:

—    Viņam nav mēris, jā, biedri profesor?

—    Nē, dārgā, tā ir skarlatīna! — Sumilovs sacīja, un visa viņa seja izstaroja prieku. — Skarlatīniņa. Skarlatīnīte.

Barinovs vēl aizvien skatījās uz Volodju.

Tad viņš pēkšņi sacīja:

—    Zināt ko, Ipolit Zaharovič? Tur ēdamistabā ir šampanietis. Iesim izdzersim pudeli. Par mūsu maiņu! Par tādiem puišiem!

Viņi aizgāja, bet Tuša palika. Viņa ilgi klausījās, kā Volodja murgo, pēc tam paņēma viņa lielo, karsto roku un noskūpstīja …

No rīta visa profesora Barinova grupa aizbrauca uz Kharu. Tanī pašā dienā no Kharas lidlauka trīs kravas lidmašīnas pacēlās gaisā un, apmetušas virs pilsētas atvadu loku, uzņēma kursu uz Maskavu. Ekspedīcija aizlidoja negaidot, lija stiprs lietus. Ārstus pavadīja vienīgi TodZins.

—    Novietojiet viņus pēdējā jurtā, — šinī laikā murgoja Volodja. — Pašā pēdējā. Un ieeja aizliegta! Aizlieg-ta!

Otrajā oktobrī Ustimenko devās projām no Kharas. Rīta pusē viņš apstaigāja slimnīcu, atvadījās no slimniekiem, no vectēva Abataja, meklēja Tušu, bet nekur viņu neatrada. Pelageja Markelova mazgāja operāciju istabu, viņš sniedza tai roku, sacīdams:

—    Kā veicas darbs? Nekas?

—    Labi! — viņa atbildēja, kaunīgi acis nolaidusi. — Darbs veicas labi, bet Sofija Ivanovna …

—    Sofija Ivanovna ir lielisks cilvēks! — Volodja stingri sacīja. — Un īsts ārsts. Mēs neesam tie, kas varētu viņu nosodīt. Tā. Sveika, Pelageja Jegorovna!

Ar Vasju Belovu viņi apkampās un trīs reizes saskūpstījās.

—    Uz Jaungadu mēs fašistus lupatās sasitīsim! — sacīja jaunais galvenais ārsts. — Viņiem lielas grūtības ar benzīnu. Un sagaidāms sprādziens valsts iekšienē. Esmu par to domājis. Un jūs?

—    Es arī! — Ustimenko atbildēja ar smaidu.

Kad viņš runāja ar Vasju, viņam nez kāpēc gribējās smaidīt.

Pulksten deviņos viņš pievienojās karavānai, kurā bija septiņi jātnieki un daži nastu nesēji zirgi. Bija ļoti karsts, Kharu mocīja negaidīta rudens svelme. Madi-Danzi turēja ārstam Vasjam virs galvas lietussargu, Volodjam viņš vairs neveltīja nekādu uzmanību. Sofija Ivanovna cieši piekodināja, lai Volodja atsūtot no centra blankas un cauršujamās grāmatas. Volodjam gribējās viņu noskūpstīt, bet viņa dusmojās par jucekli ceturkšņa atskaitē, un pēdējais, ko viņš dzirdēja no Sofijas Ivanovnas, bija vārdi «savādi gan». Kas īsti — nebija svarīgi.

Slimnieki skatījās pa logiem, vectēvs Abatajs savilka sedulku siksnas, kārtoja saiņus un segliem pārliktās somas, komandēja, rīkoja. No tālienes caur pieri skatījās bijušais šamanis Ogu. Volodja piesauca viņu tuvāk, Ogu dusmojās:

—    Kālab darīji tik nelabi — zvārguļu bungas, cepuri, zizli ūdenī iesviedi, Taahao straumē. Nevaru burties, lai tev labs ceļš būtu, kālab tā, jā?

—    Iztikšu tāpat! — Volodja iesmējās. — Un nedoma vairs par tām grabažām. Satikšu Tod-2inu, pateikšu: Ogu tagad ir cilvēks. Tod-2ins pieņems tevi par sanitāru, bet, ja dzersi degvīnu, — dakteris Vasja tevi padzīs. Sveiks!

Viņš ielēca seglos un tikai tad pamanīja Tušu. Piespiedusies pie slimnīcas vārtiem, viņa ar drebošām lūpām uzsmaidīja Volodjam.

—    Es jums atrakstīšu, — Volodja sacīja, iespiedis ērzelim sānos papēžus un piejājis pie Tušas. — Es jums atrakstīšu garu vēstuli. Bet dakteris Vasja izlasīs. Jā?

—    Nē! — Tuša papurināja melnās matu pīnes. — Kamēr jūs atrakstīsiet, es jau pati būšu iemācījusies labi lasīt. Tas taču nebūs tik drīz? Jā?

Ar savu mazo roku viņa pieķērās pie kāpšļa, bet tūdaļ palaida to vaļā, jo, ja sieviete pieķeras pie kāpšļa, tad ta« nozīmē, ka zirgā sēž cilvēks, kas viņu mīl. Bet Volodja viņu nemīlēja.

—    Uz redzēšanos! — Volodja sacīja.

Karavāna sakustējās. Vectēvs Abatajs paskrēja gabaliņu līdzās Volodjas zirgam. Jo tālāk karavānas saceltais putekļu mākonis vēlās pār Kharu, jo vairāk ļaužu sastāja gar ceļu. Pazīstami un puspazīstami cilvēki soļoja blakus

Volodjam un sniedza viņam skābu sieru, kurš, kā zināms, dakterim garšoja.

—      Ņem kurutu! — viņam sauca. — Ņem, tu karā varēsi ēst kurutu!

—     Ņem arči! — viņam sauca un sniedza kaltētu biezpienu. — Arči nebojājas. Tu saglabāsi to līdz kara beigām un pēc kara mūs atcerēsies.

—      Ņem bištaku! — viņam sauca, sniegdami briežu siera ripas. — Ņem, dakter Volodja! Vai tu varbūt mani nepazīsti? Tu «saglabāji man gadus» vēl toreiz, kad mēs baidījāmies no tavas slimnīcas!

Viņš gan pazina, gan nepazina, smaidīja stingu, nedzīvu smaidu un ātri rija asaras. Putekļu mākonis kļuva aizvien biezāks, aizvien smagāks, neviens neredzēja un nevarēja redzēt, kā ārsts Volodja raud. Viņš laikam svīda; tiešām laiks ļoti karsts, un viņam mugurā bija cieši nostepēts vatenis.

—     Tu izglābi Kharu no melnās nāves! — viņam sauca. — Mēs nekad tevi neaizmirsīsim.

Nē, glābējs jau nebija viņš! Mēri nevar uzveikt viens cilvēks. Un Volodjas acīs sariesās asaras, bet nevis no aizkustinājuma, nē! Tās bija savādas, lepnas asaras. Tās bija laimes asaras, tās raudāja cilvēks, kas piederēja pie tās varenās zemes, kura var uzvarēt melno nāvi! Neuzvaramo melno nāvi, briesmīgo tarabaganu slimību, mēri! Un tagad Kharas iedzīvotāji pavadīja ne tikai ārstu IJstimenko, — viņi pavadīja draugu, brāli, strādnieku un zemnieku valsts, darbaļaužu valsts, prāta un taisnības valsts pilsoni.

—     Uzvari savus ienaidniekus! — viņam sauca no pūļa, kas drūzmējās ap karavānu.

—     Mēs uzvarēsim savus ienaidniekus! — it kā zvērēdams čukstēja Volodja un redzēja savā priekšā gan Barinovu, gan Lobodu, gan Sumilovu.

—    Lai tava tauta ir laimīga, jo viņa ir laimes cienīga!

—     Jā, viņa ir laimes cienīga! — Volodja atkārtoja un atcerējās lidotāju Pašu, Bogoslovski, krustmāti Aglaju.

—    Izārstē savus ievainotos tāpat, kā tu izārstēji mūs!

—    Izārstēšu! —Volodja zvērēja.

—    Atgriezies, dakter Volodja . ..

Zirgi krāca un baidījās, ļaužu sanāca aizvien vairāk un vairāk, bet, izjājot no Kharas, Volodja ieraudzīja Lamzi tēvu, kas līdz ar saviem medniekiem stāvēja uz ceļa.

Viņu bija daudz, kāds pussimts, un visi viņi turēja šautenes uz zirgu skausta, Volodju viņi sagaidīja ar salūtu — viņi izšāva gaisā vienreiz un otrreiz, bet pēc tam viņu lieliskie, maziņie, krēpjainie zirgi aizauļoja karavānai pa priekšu, lai arī citur — tālākās apmetnes sagatavotos pavadīt padomju dakteri Volodju.

Un apmetnes sagatavojās, Volodja Ustimenko lūkojās sejās, pūlēdamies atcerēties, kas bijis pie viņa uz pieņemšanu ambulancē, ko viņš izmeklējis jurtā, ko operējis, ko ārstējis slimnīcā.

Bet viņam bija grūti tos pazīt — tagad viņi visi smaidīja, bet toreiz, kad viņš ar tiem bija ticies, viņi cieta un mocījās. Tagad viņi atkal bija saulē iedeguši un atspirguši, bet, kad tos atveda pie viņa, tie bija bāli un vāji. Tagad viņi valdīja savus zirgus, bet toreiz vai nu gulēja, vai tika vesti zem rokas, vai nesti uz nestuvēm. Ka lai tagad pasaka, kuram no šiem jātniekiem viņš «saglabājis gadus»?

Būtībā tas nebija tik svarīgi. Svarīgs bija kaut kas cits — viņš šeit bija pildījis savu uzdevumu. Strādājis vienmēr ar visiem spēkiem. Un ļaudis to saprata. Varbūt varēja operēt labāk, nekā Volodja operēja, tomēr viņš šeit bija atnesis «zināmu» labumu.

«Zināmu!» Ustimenko domāja. «Niecīgu! Bet daktera Barinova ekspedīcija — vai tas tik maz? Es arī esmu tās daļiņa. Daļiņa no visa, daļiņa no savas zemes.»

Viņš skatījās tālumā, uz kalniem, uz to pusi, kur trakoja karš un kur viņu atkal gaidīja viņa uzdevums.

SATURS

Pirmā nodala………..

Dabas zinātnes……………………..

Tēvs atbraucis………………………

Skeletus nepārdod . . . Cilvēks var visu . . . .

Otrā no dala…………

Tifs…………………………………..

Dzīvesbiedri ………………………..

Meita…………………………………

Trešā nodaļa ………..

Sēnes ………………………………..

«Tēvi un dēli» . . . . Students……

Ceturtā nodaļa . . . .

Dāvanas …………………………….

Vectēvs………………………………

Pēc teātra……………………………

Piektā nodaļa ……….

Poluņins stāsta……………………..

Strīdi un nesaprašanās . . «Laiks neatturami trauc» .

Sestā nodaļa ………..

Šķiršanās……………………………

Mēs, karavīri sarkanie … Vecītis………..

Septītā nodaļa . . . .

Atrā palīdzība………………………

Pats profesors Zovtjaks . . Ivans Dmitrijevičs . . . . Mums katram savs ceļš . . Es — dzerul

Astotā nodaļa……….

Nakts saruna………………………..

«Melnkraujas aeroplans»

Fioritūras………………………

Sibīrijas mēris ….

Devītā nodala . . .

Kolēģis …………………………

Sveika, mīļā dzīve . . Kur slēpjas laime? . .

Desmitā nodaļa. . . Dodiks un viņa laulene .

Tēvs miris………………………

Spīdzinātājs un mocītājs Esmu no tevis nogurusi .

Vienpadsmitā nodaļa

Skan taure……………………..

Dažas izmaiņas . .. . . Jūs esat savādi ļaudis .

Divpadsmitā nodaļa

Zvērests…………………………

Uz Nomaļiem! …. Paliec sveika, Varjal . Volodja ieradies ārzemēsl

Trīspadsmitā nodaļa Ceļš uz Kharu ….

Lielais ārsts …………………..

Grūti lielajam ārstam .

Četrpadsmitā nodaļa Kā klājas jūsu lopiem? . Rau, kā vajag strādāti , Atkal viens

Piecpadsmitā nodaļa

Burvis…………………………..

Kur slēpjas dzīves jēga?

Melnā nāve…………………….

Tavs uzdevums , . .

Юрий Герман

ДЕЛО. КОТОРОМУ ТЫ СЛУЖИШЬ Роман

Советский писатель Москва—Ленинград 1965 Издательство «Лиссма» На латышском языке Художник X. Пурвинь

Redaktore i. Bērzkalne. Maksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore Dz. Reiga'se, Korektore T. Petersone. Nodota salikšanai 1967. g. 25. janvārī. Parakstīta iespiešanai I9G7. g. 1. aprīli. Papīra formāts 84X108/32. 11,95 tlz. iespiedi.; 19,58 uzsk. iespiedi.; 21,46 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 79 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20931-D37. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr, 48. K2

Content

Germans Jurijs Tavs uzdevums

Pirmā nodaļa DABAS ZINĀTNES

TĒVS ATBRAUCIS

SKELETUS NEPĀRDOD

CILVĒKS VAR VISU

Otrā nodaļa tĪfs

DZĪVESBIEDRI

MEITA

Trešā nodaļa SĒNES

«TĒVI UN DĒLI»

STUDENTS

CETURTĀ NODAĻA DĀVANAS

VECTĒVS

PĒC TEĀTRA

Piektā nodaļa POLUNINS STASTA

STRĪDI UN NESAPRAŠANAS

«LAIKS NEATTURAMI TRAUC…»

SESTĀ NODAĻA SĶIRSANAS

MES, KARAVĪRI SARKANIE …

VECĪTIS

SEPTĪTĀ NODAĻA ĀTRĀ PALĪDZĪBA

PATS PROFESORS ZOVTJAKS

IVANS DMITRIJEVICS

MUMS KATRAM SAVS CEĻŠ

ES — DZERU!

Astotā noda|a NAKTS SARUNA

«MELNKRAUJAS AEROPLANS»

FIORITURAS

SIBĪRIJAS MĒRIS

Devītā nodaļa kolĒĢis

SVEIKA, MĪĻĀ DZĪVE!

KUR SLĒPJAS LAIME?

Desmitā nodaļa DODIKS UN VIIŅJA LAULENE

TĒVS MIRIS

SPĪDZINĀTĀJS UN MOCĪTĀJS

ESMU NO TEVIS NOGURUSI

Vienpadsmitā nodaļa SKAN TAURE

JŪS ESAT SAVĀDI ĻAUDIS!

Divpadsmitā nodaĻa zvĒrests

UZ NOMAĻIEM!

PALIEC SVEIKA, VARJA!

VOLODJA IERADIES ĀRZEMĒS!

Trīspadsmitā nodaĻa CEĻŠ UZ KHARU

LIELAIS ĀRSTS

GRŪTI LIELAJAM ĀRSTAM

Četrpadsmitā nodaļa kĀ klĀjas jŪsu LOPIEM?

RAU, KA VAJAG STRĀDĀT!

ATKAL VIENS

Piecpadsmitā nodaļa BURVIS

KUR SLĒPJAS DZĪVES JĒGA?

MELNA NĀVE

TAVS UZDEVUMS

SATURS