Garins - Mihailovskis Nikolajs Georgijevičs

Tjomas bērnība

N. Garins-Mihailovskis

Tjomas bērnība

.

«TJOMAS BĒRNĪBA» UN ŠĀS GRAMATAS AUTORS

Grāmatas «Tjomas bērnība» autora īstais uzvārds ir Michailovskis; N. Garins — viņa literarais vārds.

Nikolajs Georgijevičs Garins-Michailovskis dzimis 1852. gadā Pēterburgā, bet savus bērnības un pusaudža gadus viņš pavadījis dienvidos — Odesā. Šeit viņš mācījās ģimnāzijā, no šejienes deviņpadsmit gadu vecumā pārcēlās uz Pēterburgu, kur pēc nedauziem gadiem beidza Satiksmes ceļu inženieru institutu.

N. Garins dedzīgi mīlēja savu profesiju un kā inženieris turpināja strādāt ari vēl tad, kad bija jau kļuvis par rakstnieku.

Pats būdams darba cilvēks, viņš vienmēr ar lielām simpātijām un līdzjūtību izturējās pret vienkāršiem un godīgiem darba rūķiem, kuru lielo nabadzību un drūmo dzīvi vecās Krievijas apstākļos viņš ļoti labi pazina.

Sava mūža pēdējos gados (Garins nomira 1906. gadā) viņš aktivi piedalījās progresivo avīžu un žurnālu organizēšanā, kur tika iespiesti revolucionaru-marksistu raksti, kā arī ar saviem personīgajiem līdzekļiem materiali atbalstīja strādnieku kustību. Neilgi pirms nāves viņš ar Alekseja Maksimoviča Gorkija starpniecību nodeva boļševiku partijas kasē vairākus tūkstošus no savas darba algas.

Garins stingri ticēja savas tautas gaišajai nākotnei. «Krievija ir laimīgākā, zeme!» viņš sacīja Gorkijam. «Cik daudz interesanta darba tajā! Cik daudz pasakainu iespējamību, vissarežģītāko uzdevumu. Nekad nevienu neesmu apskaudis, bet apskaužu nākotnes cilvēkus, tos, kas dzīvos trīsdesmit četrdesmit gadu pēc mums.»

Garins vienmēr rakstīja, par to, ko pats bija redzējis, pārdzīvojis, kam pats bijis dzīvē liecinieks. Labākie no viņa darbiem, patiesīgi tēiojot patvaldnieciskās Krievijas drūmās dzīves ainas, nosoda šo dzīvi un līdz ar to arī netaisnīgo sabiedrisko iekārtu, kas šo dzīvi radījusi.

Stāstā «Tjomas bērnība» rakstnieks attēlojis savu bērnību, viņš stāsta par savu ģimeni, skolu, kurā mācījies.

««Tjomas bērnībā» jūs lasīsiet daudz interesanta par manu dzīvi.

Tur nav ne mazākās izdomas, visu esmu stāstījis atklati, neko neslēpjot … bez izskaistināšanas,» sacīja Garins.

Bet, stāstot par savu bērnību, Garins pratis parādīt tipiskas, patiesas vecās muižnieku-ierēdņu ģimenes dzīves un pagājušā gadsimta sešdesmito gadu ģimnāzijās ainas.

Tā, kā dzīvoja un tika audzināts Tjoma, dzīvoja un tika audzināti daudzi cariskās Krievijas valdošo šķiru bērni.

Jau kopš agras bērnības Tjomam neatlaidīgi tika iedvesti divi vecās pasaules dzīves pamatlikumi: bailes, klanīšanās spēka un varas priekšā un nicīga izturēšanās pret vienkāršajiem darba cilvēkiem.

Dzīvojot dīkdienlgas kungu dzīves apstākļos, Tjoma gan slinkoja savas bērnības gados, gan gadījās arī, ka meloja un slikti uzvedās.

Taču atšķirībā no daudziem ciliem muižnieku bērniem viņš nebūt neauga kā pašapmierināts un truls zēns. Viņš no visas sirds gribēja būt labāks, nekā bija, pats cieta no apziņas par saviem trūkumiem, bija spējīgs cildeni just un darīt cildenus darbus.

Kādu drošsirdību un rakstura nelokāmību parāda Tjoma, izglābjot no nelaimes savu četrkājaino draugu — sētas suni Zučku!

Viņš ir pilns enerģijas, iniciativas, darba rosmes; viņš ir labs biedrs — viņa sirds vienmēr pavērta draudzībai. Arī šodien mūs saista visas šis īpašības, tās ir mums Tjomā simpātiskās.

Garins «Tjomas bērnībā» sava varoņa dzīvi tēlo ne tik vien mājā, mājas apstākjos, bet ari skolā.

Padomju skolēni, izlasījuši stāstā nodaļu par ģimnāziju, spilgti varēs iedomāties veco skolu, kur valdīja pastāvīgs naids starp skolas vadību un skolēniem, kur mācību stundas bieži vien modināja bērnos vienīgi nogurdinošas garlaicības jūtas.

Gramatu «Tjomas bērnība» autors nebija domājis bērniem. Tomēr drīz pēc tam, kad stāsts bija nācis klajā (1892. gadā), tas guva lielu atsaucību mazajos lasītājos.

Gariņa stāsts ir interesants ne tikai ar to, ka tas iepazīstina mūs ar • bijušo dzīvi. Tas saista lasītāju ar stāstījuma vienkāršību un sirsnību, ar to, ka pareizi atsegta bērnu jūtu pasaule un pārdzīvojumi, ar dedzīgo mīlestību uz dzimtās zemes dabu.

«Tjomas bērnība» ir viens no labākajiem pirmsrevolūcijas autobiogrāfiskajiem stāstiem, kas veltīti bērnībai.

I. Vorobjova

NEVEIKSMĪGĀ DIENA

Mazais, astoņus gadus vecais Tjoma stavēja, noliecies pie nolauzta zieda, un ar šausmām pārdomāja savu bezizejas stāvokli.

Bija pagājis pavisam īss bridis, kopš viņš, pamodies, padzēris teju, turklāt ar labu ēstgribu apēdis divus gabalus maizes ar sviestu, vārdu sakot, — pēc labākās sirdsapziņas izpildījis tam uzliktos pienākumus, visjautrākā, bezrūpīgākā garastavoklī cauri terasei bija izgājis dārzā. Tik labi bija dārzā!

Viņš bija gājis pa rūpīgi notīrītajiem dārza celiņiem, ieelpojot agra, tikko austošā vasaras rīta svaigumu, un jūsmīgi lūkojies visapkārt.

Pēkšņi viņa sirds no prieka un sajūsmas sāka strauji pukstēt . . . Tēva mīļotā puķe, ap kuru tas tik daudz bija noņēmies, beidzot uzziedējusi! Vēl vakar tētis to bija uzmanīgi aplūkojis un sacījis, ka agrak par nedēļu tā neuzziedēs. Kas tas par krāšņu, brīnišķīgu ziedu! Nekad neviens,-protams, neko līdzīgu nav redzējis. Tētis saka,ka Gotliba kungam (botāniskā dārza galvenajam dārzniekam) siekalas tecēs, to ieraugot. Bet vislielākā laime visā šajā lietā, protams, ir tā, ka neviens cits, bet tieši viņš, Tjoma, pirmais ieraudzījis, ka puķe uzziedējusi. Viņš ieskries ēdamistabā un pilnā balsī iesauksies:

—      Kuplā uzziedējusi!

Tētis pārtrauks tējas dzeršanu un ar garo pīpi rokā savā karavīra viemundierī tūliņ izies dārzā. Viņš, Tjoma, skries pa priekšu un nepārtraukti lūkosies atpakaļ: vai tētis priecājas?

Tētis, jādomā, tūliņ brauks pie Gotliba kunga, varbūt liks iejūgt Sirmo, kas nesen atvests no sādžas. Jeremejs (kučieris un reizē arī sētnieks), gara auguma vienāds, labsirdīgs un

slinks liohols*, saka, ka Sirmais skrienot tik ātri, ka visā pilsētā neviens zirgs to nenoskriešot. Jeremejs, protams, zina; viņš katru dienu jāj ar to uz dzirdītavu. Un tieši šodien pirmo reizi iejūgs Sirmo. Tas skries ātri ātri! Visi dzīsies tam pakaļ, bet kas tev deva! No Sirmā vairs nebūs ne miņas.

Bet ja nu pēkšņi tētis arī Tjomu ņem sev līdz? Kada laime! Tjomas mazā sirds ir sajūsmas pārpilna. Domājot, ka visa šī laime radusies no brīnišķīgā, tik negaidīti uzplaukušā zieda, Tjomā mostas maigas jūtas pret to.

Mī-ī-ļais! — viņš saka pietupdamies un sniedzas pie tā ar lūpām.

Tjoma ir pietupies tik neveikli, ka zaudē līdzsvaru, izstiepj rokas un …

Viss pagalam! Mans dievs, kā gan tas gadijās?! Varbūt var vēl labot? Tas taču notika tāpēc, ka viņš nenoturējās, pakrita. Ja viņš tikai mazlietiņ būtu, lūk, šeit atbalstījies ar roku, zieds būtu palicis vesels. Tas tikai viens mirklis, viena sekunde… Pag! .. . Bet laiks negaida. Tjoma jūt, ka viņu kāds it kā griež, it kā izrauj viņam tieši to, ko viņš grib noturēt, un aiznes uz saviem spārniem, aiznes notikušo faktu, atstājot Tjomu vienu ar šausmīgo apziņu, ka šis notikušais fakts vairs nav labojams.

Cik spēji, asi, ar kādu šausmīgu, nepielūdzamu, nesaudzīgu spēku viņš pēkšņi no visa tika atrauts!

Ko tas līdz, ka tik jautri dzied putniņi, ka cauri biezajai lapotnei spiežas saule un gaišiem, jautriem plankumiņiem rotājās uz mīkstās zemes, ka bezrūpīgs kukainītis lodā pa ziedlapiņu, tad apstājas, piepūšas, izpleš savus spārniņus. un gatavojas lidojumam pretī maigajai, dzidrajai dienai?

Ko tas līdz, ka atkal kādreiz mirdzēs tāds pats prieka pilns rīts, kuru viņš nesagandēs tā kā šodien? Tad būs cits zēns laimīgs, gudrs, apmierināts. Lai tiktu līdz tam otrajam, jāparkapj bezdibenis, kas šķir viņu no tā otrā, jāpārdzīvo kaut kas briesmīgs, šausmīgs. Ai, ko gan viņš dotu, lai laiks pēkšņi apstatos, lai vienmēr būtu šis svaigais, mirdzošais rīts, lai tētis

*   Hohols — nepareizs ukraiņu apzīmējums, kāds pēc revolūcijas vairs netiek lietots.

un māmiņa vienmer gulētu .. . Mans dievs, kadeļ viņš ir tik nelaimīgs? Kādēļ viņu vienmēr apdraud tik nepielūdzams liktenis? Kādēļ viņš vienmēr grib tikai labu, bet viss iznāk slikti un nekrietni? Ai, cik ļoti, cik dziļi viņš cenšas ieskatīties sevī, izprast tā iemeslus. Viņš grib to saprast, viņš būs stingrs un taisnīgs pret sevi … Viņš patiešām ir slikts zēns. Viņš ir vainīgs un viņam sava vaina jāizpērk. Viņš ir pelnījis sodu, un lai viņu soda. Ko darīt? Un viņš zina iemeslu, viņš to ir atradis! Pie visa vainojamas viņa nekrietnās, sliktās rokas! Viņš taču negribēja, rokas padarīja — vienmēr tikai rokas. Viņš aizies pie tēva un pasacīs tieši:

—    Tēt, kādēļ tev velti dusmoties? Es tagad labi zinu, kas vainīgs, — manas rokas. Nocērt tās, un es vienmēr būšu krietns, labs zēns. Es mīlu tevi un māmiņu, un visus mīlu, bet manas rokas dara tā, it kā es nevienu nemīlētu. Man ne drusciņ tās nav žēl.

Zēnam šķiet, ka viņa secinājumi ir tik pārliecinoši, tik vaļsirdīgi un skaidri, ka tiem jābūt iespaidīgiem.

Bet zieds joprojām guļ zemē nolauzts .. . Laiks steidzas .. . Parādīsies tēvs, kas ceļas agrāk par māti, ieraudzīs, visu uzreiz sapratīs, aizdomīgi paskatīsies uz dēlu un, ne vārda nebildis, ņems viņu aiz rokas un vedīs . .. Vedīs nevis cauri terasei, lai neuzmodinātu māti, bet pa galveno eju tieši savā kabinetā. Aizvērsies lielās durvis, un viņi ar tēvu paliks divi vien.

Ai, cik viņš ir briesmīgs, kāda viņam nelāga sejā! … Un kādēļ viņš klusē, neko nerunā? Kādēļ viņš pogā vaļā savu mundieri? Cik riebīga ir šī dzeltenā, šaurā siksniņa, kas redzama viņa zilo bikšu krokā. Tjoma stāv un kā apburts raugas šajā siksniņā. Bet kādēļ gan viņš stāv? Viņš ir brīvs, viņu neviens netur, viņš var aizbēgt. .. Nekur viņš neaizbēgs. Viņš mokoši skumji gaidīs. Tēvs nesteidzoties noņems šo pretīgo siksniņu, saliks divkārt, paskatīsies dēla, seja kļūs sarkana, un zēns izjutīs, ārkārtīgi spēcīgi izjutīs, ka viņam vistuvākais cilvēks var kļūt briesmīgs un svešs, ka pret cilvēku, kuru viņam vajadzētu un kuru viņš gribētu vienīgi mīlēt līdz dievināšanai, viņš var izjust tikai naidu un šausmas, un dzīvnieciskas bailes, kad tēva stilbi, starp kuriem būs iespiesta zēna galva, mīksti un silti pieskarsies viņa vaigiem.

Bāls, plaši ieplestām acīm mazais Tjoma stāvēja pie nolauzta zieda, un viņa acu priekšā spilgti tēlojās visas mokas, visas gaidāmās atmaksas šausmas. Viņa prāts tagad sasprindzināti meklēja izeju, — par katru cenu izeju.

Viņam likās, it kā pie tērases kaut kas iečabētos. Ātri, neko nepārdomājis, zēns apņēmīgi sper soli uz dobi, paķer ziedu un iesprauž to zemē blakus puķes saknēm. Kādēļ? Vai neskaidra cerība piemānīt? Novilcināt laiku, kamēr pamodīsies māte, izskaidrot viņai, kā tas viss notika, un tādējādi novērst priekšā stāvošo negaisu? Tjoma neko skaidri neaptver; pa kaklu pa galvu skriedams, it kā to vajātu visas raganas un burvji, par kuriem vakaros stāsta aukle, viņš bēg no nelaimīgās vietas garām tagad šausmīgajai terasei — terasei, kur viņš pēkšņi var ieraudzīt bargo tēvu, kas, protams, jau no viņa izskata vien tūlīt visu nopratīs.

Viņš skrien, un kājas to neapzinīgi nes tālāk no briesmām. Starp kokiem viņš redz palielu laukumiņu, kura vidū ierīkotas šūpoles un vingrošanas rīki, redz augstu, zajā krāsā nokrāsotu stabu riņķa šūpolēm, redz māsas, vācieti-bonni [1] . Viņš nemanīts pieliecies metas sānis, steidzīgi ielavās vīnogulājos, apiet apkārt lielajam mūra šķūnim, kura sienas atrodas dārza pusē, pārkāpj žogu, kas šķir dārzu no pagalma, un beidzot laimīgi sasniedz virtuvi.

Tikai šeit viņš brīvi uzelpo.

Piekvēpušajā, plašajā virtuvē ar zemiem griestiem, kura ierīkota pagraba stāvā un kuru no augšas apgaismo mazi lodziņi, viss ir mierīgi, viss rit savā parastajā gaitā.

Pavārs Akims netīrā baltā priekšautā, slinks gaišmatis no bijušajiem dzimtcilvēkiem, laiski gatavojas iekurt pavardu. Viņam negribas ķerties pie garlaicīgā, ikdienišķā darba, viņš vilcinās, virina plīts durtiņas, raugās cepeškrāsnī, vērīgi aplūko, it kā pirmo reizi redzētu, plīts riņķus, dusmīgi rūc, desmitiem reižu ņem tos nost un liek atkal atpakaļ. . .

Uz liela, nekrāsotā galda nekārtībā pamesti netīri šķīvji. Istabene Taņa, jauna meitene ar garu, vēl nesukātu matu pīni, steidzīgi apgrauž kādu aukstu vakarējo pusdienu kaulu. Jeremejs klusēdams kaktā noņemas ar iejūga siksnas galiem, visu laiku pielāgodams vienu galu pie otra, gatavodamies tos sašūt kopā ar šim nolūkam jau sagatavotu īlenu un piķotu diegu. Viņa sieva Nastasja, resna un netīra trauku mazgātāja, skaļi un dusmīgi pārmazgā šķīvjus, enerģiski tos izķerot no kūpošās, siltās vanniņas. Noslaucītie šķīvji ar troksni lido uz blakus stāvošā sola. Piedurknes Nastasjai ir atrotītas, roku veselīgā, baltā miesa pie katras kustības trīs, lūpas cieši sakniebtas, skatiens saspringts, un acis met dzirkstis.

Nastasjas un Jeremeja pēcnācējs — bakurētainais resnvēderis Joska, kas ir vienos gados ar Tjomu, sēž uz gultas malas, kustina kajas un uzplijas mātei, lai dod viņam grasīti.

—    Nedošu, nedošu, ko tu mani dīdi kā lietuvēns! — izmisīgi kliedz Nastasja un vēl ciešāk sakniebj lūpas, vēl enerģiskāk zibsnī ar acīm.

—    Ē-ē! — raudulīgi, vienmuļi dīc Joska. — Dod grasīti!

—   Vai liksies mierā, nelabais! Kaut tu izčibētu! Nastasja kliedz, it kā viņu kāds kautu.

Tjoma ar skaudību noraugās uz šīm vienkāršajām, nesarežģītajam attiecībām. Viņa, šķiet, gan kliedz, gan lamājas, bet Joskam no viņas nav bail. Ja arī māte gribēs viņam sist, un Joska labi zin, kad viņa to gribēs darrt, — viņš tad izrausies un izskries ārā. Ja māte metīsies tam pakaļ un nenoķērusi kliegs savā skaļajā balsī, tā kliegs, ka viņas vēders uz augšu vien paleksies: «Nāc šurp, tu velna bērns!» — tad «velna bērns» saprot, ka nav jāiet, tapec ka viņu sitīs, bet, tā kā tieši to viņš negrib, itad viņš neiet, bet arī neslēpjas, instinktivi juzdams, ka sevišķi kaitināt māti nevajag. Joska stāv kaut kur tālāk un izlikdamies laiski ņerkst, bet pats vērīgi seko katrai mātes kustībai; kājas viņam ieplestas, pats saliecies uz priekšu, katru mirkli gatavs laisties lapās.

Māte pastāvēs, pastāvēs, nolamās viņu vēlreiz par velna bērnu un atgriezīsies virtuvē. Joska slaistās, uzjautrinās, draiskojas, bet izsalkums spiež to beidzot atgriezties virtuve. Viņš pieies pie durvīm un mēģinās no jauna:

—    E—e!

Tas ir kas vidējs starp nekaunīgu prasību un lūgumu apžēlot, vidējs starp ņerkstēšanu un uzsaucienu.

—    Nāc tikai šurp, velna bērns tāds! — atskan no virtuves.

—    E—ē? — neatlaidīgāk un drošāk atkārto Joska.

Viss beidzas ar to, ka durvis ar troksni atveras, Joska vēja ātrumā metas tālāk, uz sliekšņa parādās bargā māte, turot rokā pirmo pagadījušos malkas pagali, kura tad arī lido pakaļ negantajam dēlam.

Joskam atliek tikai izvairīties no pagales, un pēc tam ceļu pie galda ar kungu ēdienu paliekām var uzskatīt par atbrīvotu.

Joska uzreiz maina savu kautrīgo izturēšanos un ar izdarīga cilvēka izskatu, kuram, nav laika tukšām formalitātēm, tieši un droši dodas pie galda.

Ja tomēr viņš pa ceļam dažreiz arī saņēma kādu vieglāku belzienu, tam viņš nepiegrieza vērību un, atcirzdams ar kādu spītīgu skaņu, līdzīgu «ū—ū!», enerģiski ķērās pie ēšanas.

—    Jeremej, iejūdz Bulanku! — no augšas sauc aukle.

-   Droškā!

—    Kas brauc? — Tjoma satraukts kliedz no apakšas.

—    Tētis un māmiņa uz pilsētu.

Tas ir vesels notikums.

—   Vai drīz brauks? — Tjoma jautā.

—    Ģērbjas.

Tjoma noprot, ka tēvs steidzas un tātad pirms aizbraukšanas dārzā neies, tādēļ līdz tam laikam, kamēr vecāki atgriezīsies, viņš ir brīvs no jebkāda soda. Viņš jūt pēkšņu gara pacilātību un aizrautīgi uzsauc:

—    Joska, rotaļāties!

Viņš atkal izskrien dārzā un tagad droši un pārliecinoši dodas pie māsām.

Rotaļāsimies! — viņš pieskrienot sauc. — Indiāņos?

Aiz jūtu pārpilnības Tjoma taisa ātru lēcienu māsu priekšā.

Kamēr māsas un bonne vecākās māsas Zinās vadībā apspriež viņa priekšlikumu, Tjoma jau skraida, meklēdams stopiem piemērotu materialu. Līdz žogam skriet ir pārāk tālu, gribas ātrāk, tūlīt. . . Tjoma paķer dažas klūgas, kas nezin kāpēc rēgojas laukā no mucas, izmēģina to lokanību, bet tās lūst, neder.

—    Tjoma! — atskan kopējs bļāviens.

Tjoma uz mirkli sastingst.

—    Tie ir tētiņa vīnogulāji! Ko tu esi izdarījis?

Bet Tjoma jau arī bez tā visu aptvēris; viņa apziņā brāzmaini pavīd nepieciešamība novilcināt laiku līdz aizbraukšanai, un viņš nevērīgi atkliedz:

—    Zinu jau, zinu, tētis lika izsviest — tie nav derīgi!

Un, lai būtu pārliecinošāk, viņš uzlasa salauztos vīnogulājus un ar Joskas palīdzību nes tos uz kūtspagalmu. Zina ar aizdomīgu skatienu to pavada, bet Tjoma savu lomu tēlo prasmīgi, iet lēni, nesteidzoties, līdz pašiem vārtiņiem. Bet aiz vārtiņiem tas ātri nosviež vīnogulājus; to pārņem izmisums. Viņš steidzīgi bēg, bēg no drūmajām domām par smago atrisinājumu, no mākoņiem, kas nezin no kurienes saskrājušies virs viņa galvas. Tikai viena, mokoši skaidra doma viņam ir prātā: kaut tēvs ar māti ātrāk aizbrauktu.

Jeremejs noraizējies stāv pie droškas, neziņā kasa muguru, drūmi skatās uz nemazgāto ekipāžu, uz piekaltušajiem dubļiem un galīgi apmulst, domājot par to, ko darīt tālāk: vai sākt mazgāt, iesmērēt vai jūgt tāpat. Tjoma uztraucas, rosās, stiepj sakas, skubina Jeremeju izvest zirgu, un Jeremejs, enerģiskā mudinājuma vadīts, beidzot sāk jūgt.

—    Tā ne, tā ne, kundzēn, — skaļi piezīmē flegmatiskais Jeremejs, kā nastu izjūtot šo rosīgo, straujo palīdzību.

Tjomam šķiet, ka laiks velkas neizturami gausi.

Beidzot ekipāžā gatava.

Jeremejs uzvelk savus garos buru audekla kučiera svārkus, kam liels tauku traips uz vēdera, uzliek galvā vaska drānas cepuri salauzītām malām, apsēžas uz bukas un sāk braukt, katrā ziņā aizķer vārtus, kas atdala kūtspagalmu no tīrā pagalma, un pieripo pie lieveņa.

Laiks velkas bezgala ilgi. Kādēļ gan viņi nenāk ārā? Bet ja nu pēkšņi nebrauc?! Tjoma pārdzīvo mokošus mirkļus. Te uzreiz galvenās durvis atveras, iznāk tēvs ar māti.

Tēvs, sirms, kā vienmēr saīdzis, baltos formas svārkos, par kaut ko noraizējies domā; māte tērpusies krinolinā*, melnos bezpirkstu diega cimdos, ar melnām, platām lentām greznota cepurē. No dārza izskrien masas. Māte aši tās pārkrusta un noskūpsta un pēkšņi iedomājas par Tjomu; masas meklē ar acīm, bet Tjoma ar Josku paslēpušies aiz stūra, un māsas saka mātei, ka Tjoma ir dārzā.

—    Esiet mīļas ar viņu!

Tjoma, kas bija nodomājis nerādīties, ar joni izskrien no paslēptuves un strauji metas pie mātes. Nebūtu bijis tēva, viņš tūlīt mātei visu izstāstītu. Bet tagad viņš tikai sevišķi dedzīgi to skūpsta.

—    Pietiek, pietiek! — maigi saka māte un neskaidri, nojauš, ka Tjomas sirdsapziņa nav gluži tīra.

Bet domas par aizmirstām atslēgām to izklaidē.

—    Atslēgas, atslēgas! — viņa sauc, un visi steidzīgi metas istabās pēc atslēgam.

Tēvs nievājoši, greizi noskatās dēla glāstos un domā, ka tada audzināšana galu galā viņa dēlu padarīs par pretīgu gjēK vuli. Viņš izgāž savas dusmas uz Jeremeju.

—    Bulankai atkal labā priekškāja slikti apkalta, — viņš saka.

Jeremejs noliecas pār buku un uzmanīgi noraugās Būlankas drusku paceltajā kājā.

Tjoma noraizējies tiem seko ar acīm. Jeremejs nokāsējas, il kā viņam būtu kaut kas kaklā ieķēries, un saka:

Droši vien būs klupuši.

Meli tēvu sanikno un satracina.

Stulbenis! — viņš saka kā šautin izšaudams.

Jeremejs enerģiski noklepojas, sagrozās uz bukas un klusē. Tjoma nesaprot, par ko tēvs rāj Jeremeju, un viņu pārņem skumjas.

*   Krinolins — plati svārki ar tērauda stīpiņām, kādus valkaja XIX g. s. vidū.

—    Tūļa, slaists! Te viscaur tik netīrs, ka pat apsēsties nevar.

Tjoma pārlaiž ātru skatienu ekipažai.

Jeremejs nesatricināmā mierā klusē. Tjoma redz, ka Jeremejam nav ko sacīt, ka taisnība ir tēvam, un, atviegloti uzelpodams, viņš jūtas apmierināts tēva dēļ.

Atslēgas atnestas, māte un tēvs sēž ekipāžā, Jeremejs saņēmis grožus, Nastasja stāv pie vārtiem.

—    Brauc! — tēvs pavēl.

Māte parkrusta bērnus un saka: «Nedraiskojies, Tjoma!» — un ekipāžā svinīgi izripo uz ielas. Kad tā nozūd skatienam, Tjoma pēkšņi izjūt tik milzīgu prieka uzplūdumu, ka viņam gribas palaist kaut ko tādu, lai visi, visi — ir māsas, ir bonne, ir Nastasja, ir Joska — mutes vien ieplestu. Viņš stāv, dažus mirkļus kaut ko piemērotu gudrodams, un, citu neko nevarēdams izdomāt, kā bulta izdrāžas uz ielas un šķērso ceļu kādai auļojošai ekipažai. Atskan vienbalsīgs, izmisuma pilns kliedziens:

—    Tjoma, Tjoma, kur tu skriesi?

—    Tjoma! — skan bonnes griezīgais sauciens un aizsniedz mātes dzirdīgās ausis.

No putekļu mākoņa pēkšņi sauc māte, kura visu sapratusi.

—    Tjoma, ej maj'as!

Tjoma, kas bija paspējis jau aizskriet līdz ceļa vidum, apstājas, ar abām rokām aizspiež muti, mirkli paliek uz vietas stāvot, pēc tam atri drāžas atpakaļ.

—    Vai gribi, es jāšu ar Sirmo tāpat kā Jeremejs? — Tjomas galvā pavīd jauna ideja, ar kuru viņš griežas pie Zinās.

—    Kā tad! Sirmais tevi nosviedīs! — nevērīgi saka Zina.

Tas ir pilnīgi pietiekoši, lai Tjomam rastos nepārvarama

Vēlēšanās realizēt savu plānu. Viņam strauji pukst sirds un sastingst, iedomājoties, cik ļoti visi būs pārsteigti, kad ieraudzīs viņu uz Sirmā muguras, un, brīdi nogaidījis, tas drudžaini kaut ko čukst Joskam. Viņi abi nemanot pazūd.

šķēršļu nav.

Tukšaja zirgu stalli var dzirdēt, kā skaļi un laiski ēd Sirmais. Drebošām rokām Tjoma steidzīgi atraisa pavadu. Skaistais Sirmis nevērīgi aposta mazo augumiņu un negribīgi velkas pakaļ Tjomam, kas to rauj ar visu spēku.

—   Nū-nū, — Tjoma satraukti to mudina, cenzdamies ar lupām taisīt tapat, kā Jeremejs to dara, kad tas ved zirgu laukā.

Bet no šas skaņas zirgs sabaidas, tas sprauslā, slej galvu gaisā un negrib nākt ārā pa staļļa zemajam durvīm.

—   Joska, padzen to no mugurpuses! — Tjoma kliedz.

Joska lien starp zirga kājām, bet šajā brīdī Tjoma viņam

uzsauc:

—    Ņem pātagu!

Saņēmis sitienu, Sirmais ka bulta izlido no staļļa un tikko neizraujas Tjomam no rokām.

Tjoma ir ieverojis, ka no patagas cirtiena Sirmais uzreiz sāk auļot, viņš pavēl Joskam no jauna uzšaut zirgam, tiklīdz viņš būs uzsēdies tam mugurā.

.Joskam tīrais prieks lieku reizi uzpliukšķināt zirgam.

Sirmais tiek svinīgi izvests no kūtspagalma tīrajā pagalmā un pievilkts pie tuvumā stāvošās ūdens vedamās mucas. Pēdējā mirklī Joskam atgriežas veselais saprāts.

—    Nokritīsiet, kundzēn! — viņš nedroši saka.

—    Nekas nebūs, — atbild Tjoma ar uztraukumā izkaltušu rīkli. — Tikai tu, kad es uzsēdīšos, labi stipri tam uzcērt, lai tas tūlīt sak auļot. Tad ir viegli sēdēt.

Uz mucas stāvēdams, Tjoma saņem pavadu, ar rokām atbalstās uz Sirma kakla un viegli uzlec tam mugurā.

—    Bērni, skatieties! — viņš kliedz, aizelsdamies no labsajūtas.

—   Ai, ai, skatieties! — mezdamās pie žoga, šausmās iespiedzas māsas.

—    Sit! — sajūsmā visu aizmirsdams, komandē Tjoma.

Joska no visa spēka uzšauj ar pātagu ērzelim. Zirgs ka

dzelts acumirklī saslienas, izdarot pirmo neapzinīgo lēcienu uz ielas pusi, kur tas ar purnu bija pagriezts, pēc tam apdo

mājies saceļas stāvus, izdara asu pagriezienu uz pakaļkājam un pilniem auļiem dražas atpakaļ stallī.

Tjomam, kas, tikai pateicoties brīnumam, pie šā manevra bija noturējies zirga mugurā, nebija laika prātot. Viņa priekša kutspagalma vārti; tas laikā paspēj pieliekt galvu, lai nesadauzītu to pret šķērskoku, un kā viesulis ielido kūtspagalmā.

Šeit viņa šausmīgais stāvoklis kļūst redzams ar nepielūdzamu skaidrību.

Desmit asu attālumā no sevis viņš redz staļļa augsto mūra sienu un mazās, tumšās, atvērtās durvis un saprot, ka nositīsies pret sienu, ja zirgs iedrāzīsies stallī. Pašaizsargāšanās instinkts desmitkārt pavairo viņa spēkus, cik spēdams tas savelk kreiso pavadu, zirgs pagriežas sānis, uzskrien saslietajai dīselei, klūp un ar joni krīt zemē, bet Tjoma lido tālāk un nokrīt garšļaukus pie pašas sienas uz siltās, mīkstās mēslu kaudzes. Zirgs strauji uzlec kājās un ieskrien stallī. Tjoma ari uzlec, aizslēdz staļļa durvis un atskatās.

Tagad, kad viss laimīgi beidzies, viņam gribas raudāt, bet vārtos viņš redz bonni, māsas un pēc viņu garajām sejām saprot, ka tās visu redzējušas. Tjoma saņemas, bet rokas viņam trīc, seja pārvērtusies, smaids iznāk nožēlojams, kā slimīgs vaibsts. Uz Tjomas galvas birst pārmetumu krusa, bet šajos pārmetumos viņš izjūt zināmu cieņu pret sevi, izbrīnu par pārgalvīgo drosmi un samierinās ar pārmetumiem. Neparastais maigums, ar kādu Tjoma saņem rājienus, visus nomierina.

—    Vai tu izbijies? — Zina to tincina. — Tu esi bāls ka krīts, iedzer ūdeni, saslapini galvu!

Tjomu svinīgi ved atkal pie mucas un slapina viņam galvu. Starp viņu, bonni un māsu nodibinās draudzīgas, miermīlīgas attiecības.

—    Tjoma, — Zina mīļi saka, — esi prātīgs zēns, savaldies! Tu taču pazīsti savu raksturu, tu redzi, tiklīdz tu ko sāc, vairs nevari sevi apvaldīt un pēc tam izdari ko tādu, par ko tu pats vēlāk neesi laimīgs.

Zina runā mīlīgi, maigi, — lūdz.

Tjomam tas patīk, viņš apzinās, ka māsas vārdi ir tīra patiesība, un saka:

—    Labi, es nedraiskošos.

Bet mazā Zina, kaut arī tikai vienu gadu vecāka par brāli, jau saprot, cik grūti tam nāksies turēt savu vārdu.

—    Zini, Tjoma, — viņa saka, cik iespējams, glaimīgāk, — vislabāk tu pats sev dod vārdu, ka nedraiskosies. Saki: mīlēdams tēti un māmiņu, es vairs nedraiskošos.

Tjoma viebjas.

—    Tev pašam, Tjoma, labāk! — Zina mēģina viņu pierunāt.

-  Tu taču vēl nekad neesi ticis cauri bez soda, kad atgriežas

tētis un māmiņa. Un pēkšņi šodien pārbrauks un uzzinās, ka tu esi bijis rātns!

Lūdzošais tonis Tjomu savaldzina.

Es ļoti mīlu tēti un māmiņu un apsolu vairs nedraiskoties.

—     Nu tu esi prātīgs zēns, — Zina saka. — Tikai,pielūko, Tjoma, — jau bargākā balsī turpina māsa, — tas būs grēks, ja piemānīsi.

—, Bet vai rotaļāties drīkst?

—    Visu to, ko freilene [2] sacīs, ka drīkst, to varēs, bet, ja' freilene teiks — nedrīkst, tas jau būs grēks.

Tjoma neticīgi skatās uz bonni un zobgalīgi jautā:

—    Tātad freilene ir svēta?

—    Redzi nu, tu jau runā muļķības! — Zina piezīmē.

—    Nu labi! Spēlēsim indiāņus! — Tjoma saka.

—    Nē, spēlēt indiāņus bez māmiņas ir bīstami, tu sāksi plosīties.

—    Bet es gribu spēlēt indiāņus! — Tjoma uzstāj, un viņa balsī ieskanas kapriza neiecietība.

—    Nu labi! Pajautā freilenei, tu taču apsolīji klausīt freileni, jo tu mīli tēti un māmiņu.

Zina nostājas tā, lai viņas seja būtu redzama tikai freilenei, bet Tjomam ne.

—    Freilen, vai pareizi, ka indiāņus nevajag spēlēt?

Tjoma tomēr redz, ka Zina rāda freilenei visādas grimases;

viņš smejas un kliedz:

—    Ei, tā nav brīv!

Viņš pieskrien pie freilenes, tver to aiz kleitas un cenšas pagriezt prom no māsas. Freilene smejas.

Zina enerģiski pieskrien pie brāļa un sauc: «Laid vaļā freileni!» — bet pati taja pašā laikā cenšas nostāties tā, lai freilene viņas seju redzētu, bet brālis ne.

Tjoma saprot šo manevru, skaļi smejas, tver māsu aiz kleitas un cenšas pievērst viņas seju sev.

—    Laid! — māsa izmisīgi kliedz un rauj savu kleitu.

Tjoma smejas vēl skaļāk un nelaiž vaļā māsas kleitu, bet

ar otru roku turas pie bonnes kleitas. Zina no visa spēka raujas ārā. Pēkšņi freilenes svārki pārplīst un viņa saniknota kliedz:

—    Dummer Knabe! [3]

Tjoma domā, ka neviens cits, izņemot tēvu un māti, nedrīkst viņu lamāt. Pārsteigts un apmulsis par lietas negaidīto iznākumu, bet reizē arī sašutis, viņš bez apdomāšanās atbild:

—    Tu pati!

—    Ach! — freijene iespiedzas.

—    Ko tu teici, Tjoma!? — pieskrien māsa. — Vai tu zini, ko tu par šito dabūsi?! Tūliņ lūdz piedošanu!

Bet prasība ir vājš ierocis cīņā ar Tjomu; viņš galīgi ietiepjas un atsakās lūgt piedošanu. Pierādījumi nelīdz.

—    Tātad tu negribi?! — draudīgi jautā Zina.

Tjomam bail, bet patmīlība ņem virsroku.

—    Tad darīsim tā: iesim visi no viņa prom, lai viņš paliek viens.

Visi, izņemot Josku, no Tjomas aiziet.

Māsa iet un nepārtraukti lūkojas atpakaļ: vai tikai Tjoma nenožēlo? Bet Tjoma nekādu jaušamu nožēlu neizrāda. Kaut arī māsa redz, ka Tjomam notikums kremt sirdi, tomēr tas, pēc

viņas domām, vēl ir par maz. Viņu kaitina Tjomas stūrgalvība. Viņa jūt, ka vēl tikai mazlietiņ — un Tjoma padosies. Zina ātri atgriežas, satver Josku aiz piedurknes un pavēloši saka:

—    Arī tu ej prom, lai viņš paliek gluži viens.

Neveiksmīgs gājiens.

Tjoma metas tai virsū, grūž tā, ka viņa nokrīt pie zemes, un pats kliedz:

—    Vācies pie velna!

Zina šausmīgi iebļaujas, pieceļas uz rokām, kadu brīdi viņa nevar pakliegt, jo tai sažņaudzies kakls. Viņa tikai konvulsivi valba acis.

Tjoma šausmās atkāpjas. Beidzot Zina no jauna izmisīgi iekliedzas, bet šoreiz Tjomam liekas, ka kliedziens nav pilnīgi dabisks, un viņš saka:

Izliecies, izliecies!

Zinu pieceļ un ved prom; viņa klibo. Tjoma uzmanīgi vēro un paliek mokošā neziņā, vai Zina patiešam klib(5 vai tikai izliekas.

Iesim, Joska! — viņš saka, apspiezdams nopūtu.

Bet Joska atbild, ka viņš baidās un ies uz virtuvi.

Joska, — Tjoma saka, — nebaidies, es pats visu izstās-, iīšu māmiņai.

Bet Joskas acīs Tjomas autoritatc ir iedragāta. Viņš klusē, un Tjoma jūt, ka Joska viņam netic. Tjoma tik grūtā brīdī nevar palikt bez drauga atbalsta.

Joska, viņš satraukts saka, — ja tu mani neatstāsi, <\s pēc brokastīm tev atnesīšu cukuru.

Tas ir pavisam kas cits.

—    Cik gabalus? — Joska nedroši prasa.

Divus, trīs, — Tjoma apsola.

Bet kur iesim?

Aiz kalniņa! — Tjoma atbild, izvēlēdamies visattālāko darza stūri.

Viņš saprot, ka Joska tagad nevēlētos sastapties ar jaunkundzēm.

Viņi apiet pagalmam ar likumu, pārrapjas pār žogu un iet pa visnomaļāko celiņu.

Tjoma ir satraukts un visdažādāko jūtu pārpilns.

—    Joska, — viņš saka, — cik tu esi laimīgs, ka tev nav māsu. Es gribētu, lai man nebūtu nevienas māsas. Ja viņas visas pēkšņi nomirtu, es ne drusku par viņām neraudātu. Zini ko: es palūgšu, lai tevi padara par manu brāli. Labi?!

—    Joska, — Tjoma turpina, — es tevi šausmīgi mīlu . .. tā mīlu, ka dari ar mani, ko gribi. . .

Tjoma saspringti domā, kā pierādīt Joskam savu mīlestību.

—    Ja gribi, ieroc mani zemē . .. vai arī, ja gribi, uzspļauj man!

Joska mulsi skatās uz Tjomu.

—    Spļauj . .. mīļais .. . mīļais, dargais! .. .

Tjoma metas Joskam ap kaklu, skūpsta to, apkampj un lūdzas, lai viņš spļauj.

Pēc ilgas svārstīšanās Joska uzmanīgi uzspļauj Tjomas krekla atlokam.

Krekla malu ar spļaudekļiem Tjoma paceļ pie sejas un izziež pa visu vaigu.

Joska pārsteigts un apmulsis skatās .. .

Tjoma pārliecinoši saka:

—    Redzi… redzi, kā es tevi mīlu!

Draugi pieiet pie kapsētas mūra, kas atdala maju no vecās, pamestās kapsētas.

.. — Joska, vai tu baidies no miroņiem? — Tjoma jautā.

—    Baidos, — saka Joska.

Tjoma gan būtu atzinis par labāku palielīties, ka viņš ne no kā nebaidās, tāpēc ka viņa tēvs ne no kā nebaidās, bet tik svarīgā brīdī viņš vaļsirdīgi atzīstas, ka arī baidās.

—      Kas gan tos nebīstas? — Joska izplūst daiļrunībā. •— Kaut vai pats lielākais ģenerālis te atnāktu, bet, kad miroņi

naktī izlīdīs no kapiem un sasēdīsies uz mūra sienām, tad arī tas aizlaidīsies. Kurš katrs aizbēgs. Gribot negribot bēgsi, kad tevi grābs aiz kājām un pleciem vai uzlēks tev virsū un ar kājām dauzīs, lai to nestu. Pielieksies tev un zobus atņirgs dažam puse no sejas izpuvusi, acu nav. Lai ari kāds pārdrošnieks būtu, katrs nobīsies! . ..

—    Artemij Nikolajič, brokastīs! — dārzā atskan istabenes Taņas jaunā, skanīgā balss.

Starp kokiem pavīd Taņas kleita.

—    Lūgtu brokastīs, — saka istabene un maigi apskauj Tjomu.

Taņa mīl Tjomu. Viņa tērpusies tīrā, gaišā katūna kleitā; no viņas dvesmo svaigums, biezā matu pīne tai kārtīgi sasukāta. Labsirdīgās, brūnās acis raugās jautri un sirsnīgi.

Viņa draudzīgi ved Tjomu aiz pleciem, noliecas tam pie auss un priecīgi čukst:

—    Vāciete raudāja!

Neskatoties uz to, ka vāciete bija miermīlīgas dabas cilvēks, kalpotāji viņu nemīlēja.

Tjoma atceras, ka sadursmēs ar bonni visa kalpu saime ir viņa sabiedrotie, — viņam tas ir patīkami, viņš jūtas pacilāts.

—   Viņa mani nosauca par muļķi. Vai tad viņa to drīkst?

—    Protams, nedrīkst! Jūsu tētis ir ģenerālis, bet kas tad šī? Salašņa tāda!. Kļuvusi iedomīga.

—    Pareizi. Bet, kad es māmiņai visu izstāstīšu, vai mani nesodīs?

Taņa negrib Tjomu sarūgtināt, viņa vēlreiz pieliecas un vēlreiz to noskūpsta, glāsta tā biezos, zeltainos matus.

Pie brokastu galda parastā aina: Tjoma gandrīz noko neēd. Viņa priekšā uz šķīvja ir kotlete, viņš greizi uz to nolūkojas un laiski knibina maizi. Tā kā ar viņu neviens nerunā, tad Taņa labprātīgi uzņemas pienākumu pierunāt Tjomu, lai tas ēd.

—    Ēdiet, Artemij Nikolajič!

Tjoma tikai rauc uzacis.

Ziņā niknums pret Tjomu cīnās ar vēlēšanos, lai viņš ēstu.

Viņa skatās logā un, nevienu tieši neuzrunādama, saka:

—    Liekas, ka māmiņa brauc!

-  Ēdiet ātrāk, Artemij Nikolajič, — Taņa nobijusies čukst.

Pirmajā mirklī Tjoma uzķeras uz makšķeres, tver dakšiņu, bet, pārliecinājies, ka trauksme neīsta, liek dakšiņu atpakaļ uz galda.

Zina atkal skatās logā un piezīmē:

—    Pēc brokastīm visiem, kas labi ēduši, dos saldo.

Saldo Tjoma grib, bet kotleti negrib.

Tjoma sāk gražoties. Viņš grib kotletei uzliet provanseļļii. Taņa cenšas pierunāt, ka kotleti ar eļļu neēd.

Bet viņam tieši tā gribas, un, tā kā viņam nedod trauciņu ar eļļu, viņš pats sniedzas pēc tā. Zina neiztur: viņa nevar ciest brāļa kaprizes, ātri pielec kājās, satver eļļas trauciņu uu tur to rokā zem galda.

Tjoma apsēžas savā vietā un izliekas, ka eļļu aizmirsis. Zina uzmanīgi viņu vēro un beidzot noliek trauciņu sev blakus uz galda. Bet Tjoma nogaida izdevīgu brīdi un vienā rāviena metas tam klāt. Zina ķer no otras puses, un trauciņš nolido uz grīdas, saplīstot smalkās druskās.

—    To tu izdarīji! — māsa kliedz.

—    Nē, tu!

—    Tevi dievs nosodīja par to, ka tu teti un māmiņu nemīli.

—    Nav itiesa, es mīlu! — kliedz Tjoma.

—    Lassen sie ihn! [4] — bonne saka un pieceļas no galda. Pēc viņas pieceļas visi, un sākas pastilas dalīšana. Kad

pienāk Tjomas kārta, bonne svārstās. Beidzot viņa nolauž mazāku daļu nekā citiem un klusēdama noliek to Tjomam priekšā. Tjoma sašutumā atgrūž savu daļu, un tā nolido uz grīdas.

—    Ļoti labi, — Zina saka. — Māmiņa visu dabūs zināt! Tjoma klusē un sāk staigāt pa istabu. Ziņai interesē, kāpēc

Tjoma šodien kā parasti tūliņ pēc brokastīm neskrien ārā. Sākumā viņa domā, ka Tjoma grib lūgt bonnei piedošanu, un sāk jau izmantot savas tiesības: viņa pierāda, ka tagad ir par vēlu, ka pēc tā nodarīts vēl tik daudz .. .

—    Taisies, ka tieci! — Tjoma viņu rupji pārtrauc.

—    Arī to māmiņa dabūs zināt! — Zina saka un paliek pilnīgā neizpratnē: kādēļ viņš neiet prom?

Tjoma stūrgalvīgi turpina staigāt pa istabu un beidzot panāk savu: visi aiziet, viņš paliek viens. Tajā paša mirklī viņš metas pie cukurtrauka un iebāž tajā roku . ..

Durvis atveras. Uz sliekšņa parādās bonne un Zina. Viņš nosviež cukurtrauku un pa kaklu pa galvu izskrien terasē.

Tagad viss pagalam! Tādu rīcību kā zādzību pat māte nepiedos.

Visai šai nelaimei pievienojas vēl negaiss. No visām debess pusēm virzās smagi, draudoši negaisa mākoņi; saule nozūd; pēkšņi satumst; gaisā smaržo pēc lietus. Apžilbinoši uzliesmo zibens, virs pašas galvas apdullinošiem grāvieniem nodārd pērkons. Uz mirkli viss apklust, it kā nogaidot paslēpjas. Kaut kas iešalcas — .tuvāk, tuvāk, un zemē nokrīt pirmās lielās, smagās lietus lāses. Pēc dažiem mirkļiem viss pārvēršas blīvā, pelēkā masā. Veselas upes gāžas no augšas. īsts dienvidu negaiss.

Gribot negribot jāskrien istabā, bet, ta kā Joskarn tur ieeja aizliegta, tad Tjomam jāpaliek vienam ar savām skumjajām domām.

Garlaicīgi. Bezgalīgi velkas laiks.

Tjoma apsēdās bērnu istabā uz loga un skumji lūkojās, kā pa rūtīm tecēja ūdens straumes, kā pamazām sētā sakrājās peļķes, kā pa duļķaino un netīro ūdens virsmu lēkāja pūslīši un burbulīši.

—   Artemij Nikolajič, vai ēst negribat? — Taņa jautāja, iestājusies durvīs.

Tjomam jau sen gribējās ēst, bet bija slinkums atiet no loga.

—    Labi, atnes šeit tikai maizi ar sviestu!

—    Bet kotleti?.

Tjoma noraidoši papurināja galvu.

Gaidot Tjoma turpināja raudzīties pa logu. Vai nu tāpēc, ka viņam negribējās palikt vienam ar savām domām, vai tāpēc, ka bija garlaicīgi un viņš prātoja, kā vēl varētu izklaidēties, vai arī, beidzot, aiz vispārcilvēciskām īpašībām — grūtā dzīves stundā atcerēties draugus, Tjoma pēkšņi iedomājās savu Zučku. Viņš atcerējās, ka visu laiku to nav redzējis. Zučka nekad nekur nemēdza projām iet.

Tjornam pēkšņi ienāca prātā noslēpumainie, naidīgie Akima mājieni, kurš nemīlēja Zučku tāpēc, ka tā viņam zaga produktus. Tjomas sirdī iezagās aizdomas. Viņš ātri nokāpa no palodzes, izskrēja cauri bērnu istabai, blakus istabai un devās lejā pa stāvajām kāpnēm, kas veda uz virtuvi. Šī eja Tjomam bija ļoti stingri aizliegta (izņemot vannas dienu), jo no kāpnēm varēja nokrist, bet tagad Tjomam par tādām lietam nebija laika domāt.

—    Kur 2učka, Akim? — Tjoma jautāja, ieejot virtuvē.

—    Kā lai es zinu? — Akiins atbildēja, sapurinādams savus sprogainos matus.

—    Vai tu neesi viņu nositis?

Kā tad, es nu iešu tāda plušķa dēļ rokas smērēt!

—    Vai tu nesacīji, ka viņu nositīsi?

—    Nu! Un jūs tūliņ noticējāt? Es tāpat vien, pajokoju.

Un, brīdi klusējis, Akims pavisam neviltota balsī ierunājās:

—    Droši vien guļ kaut kur no lietus paslēpusies. Vai tad jūs viņu šodien neesat redzējis?

—    Nē, neesmu redzējis.

—    Nezinu. Vai tad tīri nu kāds to būtu iekārojis, nozadzis?

Tjoma gandrīz jau pilnīgi noticēja Akimam, bet pēdējā varbūtība viņu atkal' samulsināja.

—    Kas tad šo zags? Kam gan tā vajadzīga? — viņš jautāja.

—    Nevienam, pieņemsim, — Akims piekrita. — Nekam nederīgs šunelis.

—   Nodievojies, ka neesi nositis! — un Tjoma ar acīm ieurbās Akimā.

—    Nu, ko jūs, kundzēn? Nu, dieva vārds, neesmu to nositis! Vai tad jūs man neticat?

Tjomam kļuva neveikli, un viņš pie sevis nosacīja:

—    Kur gan tā varēja palikt?

Un, tā kā atbilde nesekoja, tad Tjoma, vēlreiz paskatījies uz Akimu un visiem klātesošajiem, pie kam pamanīja, cik viltīgs skatiens bija Joskam, kurš, krāsns malai pārkāries, ziņkārīgi vēroja notiekošo, atgriezās augšā.

Viņš atkal apsēdās bērnu istaba uz loga un joprojām domāja, kur gan varēja palikt Zučka.

Viņa acu priekšā dzīvi tēlojās Zučka, klusā, rāmā Zučka, un, iedomājoties, ka tā varētu būt nosista, viņa sirdi pārņēma tads rūgtums, ka viņš neizturēja, atvēra logu un no visa spēka saka saukt:

—    Zučka, Zučka! Si,.si, si! Cui-cui, Cui-cui! Se, se, se!

Istabā iebrāzās lietus troksnis un ieplūda svaigs, drēgns gaiss. Zučka neatsaucās.

Visas šīs dienas neveiksmes, visas pārdzīvotās likstas, visas gaidāmās šausmas un mokas kā atmaksa par nodarīto aizvirzījās pēdējā plānā, salīdzinot ar jauno nelaimi — Zučkas nozušanu.

Doma, ka viņš vairs neredzēs savu sprogaino Zučku, neredzēs vairs, ka, viņam parādoties, tā žēli smilkstēs un līdīs pie tā uz vēdera, doma, ka Zučkas nemaz vairs nav šajā pasaulē, pildīja Tjomas sirdi ar izmisumu, un viņš turpināja skumji saukt:

—    Zučka! Zučka!

Viņa balss trīcēja un vibrēja, skanēja tik maigi un aizkustinoši, ka Zučkai vajadzētu uz to atsaukties.

Bet atbildes nebija.

Ko darīt? Nekavējoties jāuzmeklē.Zučka.

Ienāca Taņa un atnesa maizi.

—    Pagaidi, es tūlīt atnākšu.

Tjoma atkal nokāpa pa kāpnēm, kas veda uz virtuvi, uzmanīgi pagāja garām durvīm, pa šauro koridoru sasniedza izeju, īsu brīdi domīgs pastāvēja un izskrēja pagalmā.

Apskatījis kūtspagalmu, viņš ielūkojās visos Zučkas iemīļotajos stūrīšos, bet Zučkas nekur nebija. Pēdējā cerība! Viņš metās pie vārtiem, lai paraudzītos ķēdes suņa būdā. Bet pie pašiem vārtiem Tjoma izdzirdēja piebraucam ekipāžu un, pirms viņš paguva ko aptvert, tas tieši vaigā sastapās ar tēvu, kas taisīja vaļā vārtus. Tjoma, ko kājas nes, metās uz mājas pusi.

SODS

īsā izmeklēšana atklāja, pēc tēva ieskata, pilnīgi nepareizo dēla audzināšanas sistēmu. Var jau būt, ka meitenēm tā ir derīga, bet zēna un meitenes daba ir divas dažādas lietas. Viņš no pieredzes zina, kas ir zēns un ko viņam vajag. Sistēma?! Pēc šās sistēmas iznāks nekam nederīgs cilvēks, lupata, nelietis. Fakti jau redzami, bēdīgi fakti — sācis zagt. Ko vēl gaidīt? Publisku negodu? Tad jau labāk viņš pats to ar savām rokām nožņaugs. Zem šo argumentu smaguma māte piekāpjas, un vara uz laiku pāriet tēva rokās.

Kabineta durvis tiek cieši aizvērtas.

Zēns skumji, bezcerīgi palūkojas atpakaļ. Viņa kājas pilnīgi atsakās klausīt. Viņš mīņājas, lai nepakristu. Domas kā viesulis šausmīgā ātrumā joņo viņa galvā. Viņš visiem spēkiem cenšas atcerēties, ko bija gribējis sacīt tēvam, kad stāvēja pie nolauzta zieda. Jāpasteidzas. Viņš rij siekalas, lai apslapinātu izkaltušo rīkli, viņš grib runāt izjustā, pārliecinošā balsī.

—      Mīļo tēt, es izdomāju … es zinu, ka esmu vainīgs .. . Es izdomāju: nocērt man rokas! . ..

Bet, ak vai! Tas, kas likās tik labi un pārliecinoši tur, kad viņš stāvēja pie nolauztā zieda, šeit iznāk ļoti nepārliecinoši. Tjoma to jūt, un, lai pastiprinātu iespaidu, viņš papildina teikto ar jaunu, tikko galvā radušos domu:

—      Vai arī atdod mani laupītājiem!

—      Labi, — bargi saka tēvs un, beidzis nepieciešamo sagatavošanos, dodas pie dēla. — Atpogā bikses! …

Tas ir kaut kas jauns! Šausmas pārņem zēna dvēseli; viņa rokas trīcēdamas steigā tausta bikšeļu pogas; viņš izjūt tādu kā slimīgu sastingumu, mokoši meklē sevī, ko vēl varētu teikt, un beidzot baiļu un lūguma pilnā balsī ātri, nesakarīgi un dedzīgi saka:

—      Mans mīļais, dārgais tētiņ … Tētiņ! Tētiņ visu mīļais . .. Tētiņ, tētiņ, uzgaidi! Tētiņ! Ai, ai, ai! Aijaijai! …

Birst sitieni. Tjoma lokās, spiedz, tver sauso, dzīslaino roku, kaislīgi to skūpsta, lūdz. Bet blakus lūgšanām viņa dvēselē aug

ari kaut kas cits. Nevis skūpstīt, bet sist, kost viņam gribas šo pretīgo, riebīgo roku. Naids, mežonīgs, svelošs niknums viņu sagrābj.

Viņš neprātīgi raujas laukā, bet dzelžainās spīles to saspiež vēl ciešāk.

—    Riebīgais, nekrietnais, es tevi nemīlu! — viņš bezspēcīgās dusmās kliedz.

—    Iemīlēsi!

Tjoma ar zobiem nikni iekožas tēva rokā.

—    Ak tu čūskulēns!

Ar veiklu pagriezienu Tjoma jau atrodas uz dīvana un viņa galva spilvenā. Viena roka pietur, bet otra turpina mizot brēcošo Tjomu, kas cenšas izlocīties no sitieniem.

Dobji sitieni seko cits citam, iezīmējot rētu pēc rētas mazajā, jau zilganajā ķermenī.

Māte, ļoti bāla, viena sēž viesistabā un gaida iznākumu. Katrs bļāviens ieduras viņai pašā sirdī, katrs sitiens to plosa līdz dvēseles dziļumiem.

Ak! Kādēļ viņa atkal ļāva sevi pārliecināt, kādēļ bija saistījusi sevi ar solījumu neiejaukties un gaidīt?

Bet vai tad viņš drīkstēja ar tādu solījumu saistīt? Aizrāvies viņš pats var nemaz neapjēgt, kā sadauzīs zēnu! Mans dievs! Kas tas par gārdzienu?

Šausmas pilda mātes sirdi.

—            Pietiek, pietiek! — viņa kliedz, ielauzdamās kabinetā.

—   Pietiek! …

—    Papriecājies par savu zvērēnu! — tēvs rāda viņai pārkosto pirkstu.

Bet viņa šo pirkstu neredz. Ar šausmām tā raugās uz dīvānu, no kura šajā brīdī nokāpj izspūris, nožēlojams, aptašķījies zvērēns un, brīdi aizmirsts, ar zvēra instinktu manās uz izeju. Mokošas sāpes pārņem māti. Rūgtuma pilni ir vārdi, kad tā saka vīram:

—    Un tā ir audzināšana? Tā ir zēna dabas pazīšana? Pārvērst bērnu nožēlojamā idiotā, iznīcināt viņā cilvēcisko cieņu — tā ir audzināšana?

Viņu sagrābj niknums. Visas asinis saplūst sirdī. Viņas balss kā ass, smalks tērauds urbjas vīrā:

—    O, nožēlojamais audzinātāj! Kucēnus jums dresēt, bet nc cilvēkus audzināt!

—   Ārā! — tēvs rēc.

—    Jā, es iešu, — māte saka, apstājusies durvīs, — bet paziņoju, ka vispirms jūs pārkāpsiet manam līķim, iekams es jums vēlreiz atļaušu zēnu nopērt.

Aiz sašutuma un pārsteiguma tēvs nespēj atjēgties. Viņš tik drīz nenomierinās un vēl ilgi drūms staigā pa istabu, līdz beidzot apstājas pie loga, izklaidīgi lūkojas agrās krēslas aizplīvurotajā, pelēkajā tālē un sašutis čukst:

—    Nu, tad lai sievieši audzina puiku!

PIEDOŠANA

Šajā pašā laikā māte ieiet bērnu istabā, pamet ātru skatienu visapkārt, pārliecinās, ka Tjomas šeit nav, iet tālāk, pa ceļam pētoši ielūkojas pa atvērtajām durvīm mazajā istabiņā, pamana tajā Tjomas mazo augumiņu, kas guļ, seju dīvānā iespiedis, ieiet ēdamistabā, aptver guļamistabas durvis un tūlīt tās cieši aiz sevis aizver.

Palikusi viena, arī viņa pieiet pie loga, skatās, bet neredz satumsušo ielu. Domas viņas galvā joņo kā bišu spiets.

Lai Tjoma tā paguļ, lai dabū atgūties, tagad viņš jāatstāj pilnīgi savā nodabā .. . Veļu vajadzētu apmainīt… Ak mans dievs, mans dievs, kāda šausmīga kļūda! Kā viņa varēja to pieļaut? Kāda neģēlīga rīcība! It kā bērns būtu apzinīgs nelietis! Ka to nevar saprast, ka tad, kad viņš dara muļķības, palaidnības, viņš tās dara tikai tāpēc, ka neredz palaidnību slikto pusi. Atklāt viņam šo slikto pusi, bez šaubām, ne no sava, no pieauguša cilvēka viedokļa, bet no viņa, no bērna viedokļa, nevis sevi pārliecināt, bet viņu pārliecināt, aizskart patmīlību, atkal, protams, viņa, bērna patmīlību, viņa vājo pusi, prast to panākt — tāds būtu pareizas audzināšanas uzdevums.

Cik daudz laika vajadzēs, iekams viss atkal ieies parastajās sliedēs, iekams viņai atkal izdosies uztvert visus šos smalkos, nenotveramos pavedienus, kas to saista ar zēnu, pavedienus, ar kuriem viņa ievirza, tā sakot, šo dzīvo liesmu ikdienas dzīves rāmjos, ievirza, saudzējot gan rāmjus, gan liesmas spēku, kura ar laiku gaiši sasildīs to cilvēku dzīvi, kuri tai pieskarsies, par ko viņai kādreiz cilvēki silti pateiksies. Viņš, vīrs, bez šaubām, skatās no sava zaldāta disciplinas viedokļa, — viņu pašu tā audzināja, un arī viņš ir gatavs ar vienu rāvienu apcirst visus jaunā koka zariņus, nepadomājot, ka reizē ar tiem viņš cērt nākošās atvases …

Mazās Aņas aukle pabāž savu pēc krievu paraduma apsieto galvu.

—   Vai Artemijs Nikolajičs ir istabā? — māte jautā auklei.

—    Viņi sēž pie lodziņa.

—    Vai svece ir?

—    Izdzēsuši. Tāpat tumsā sēž.

—    Tu biji iegājusi pie viņa?

—    Iegāju … Kur nu! … Ak! … — bet aukle savaldās, zinadama, ka kundzei nepatīk gaudas.

—    Vai vairāk neviens nav bijis?

—    Taņa vēl bija … ēst nesa.

—    Ēda?

—    U — ū! Pasarg dievs, pat virsū neskatījās .. . visu dienu neēduši. Brokastīs ne kripatiņas mutē neņēma.

Aukle nopūšas un klusinātā balsī saka:

—   Veļu pārmainīt viņam vajadzētu un apmazgāt… Par to viņam droši vien vislielākais kauns.. .

—    Vai tu viņam par veļu sacīji?

—    Nē… kur nu! TikkD pieliecos, tā viņš, ačeku, ar pleciņu pagrūž mani .. . Varbūt Taņu paklausīs . ..

—   Nekas nav jāsaka .. . Neko neviens neievērojiet! … Saki, lai visiem, izņemot Aņu, ātrāk sagatavo abas vannas! … Pasauc bonni! Pielūko, nepievērst nekādu uzmanību!. . .

—    Varat būt mierīga! — līdzjūtīgā balsī saka aukle.

Ienāk freilene.

Viņai ļoti žēl, ka viss tā ir iznācis, bet ar zēnu neko nevarēja iesākt. ..

—   Šodien bērni iet vannā, — māte to sausi pārtrauc. — Divdesmit divi grādi.

—    Ļoti labi, kundze, — freilene saka un kniksē.

Viņa jūt, ka kundze ir neapmierināta, bet viņas sirdsapziņa ir tīra. Viņa nav vainīga: freilene Zina ir lieciniece, ka ar zēnu nebija iespējams tikt galā. Kundze klusē. Bonne zina, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka viņas attaisnojumi nav pieņemti.

Kaut arī viņa ļoti augstu vērtē savu vietu, tomēr sirdsapziņa viņai ir mierīga. Un savas nevainības apziņā viņa kautrīgi, bet ar aizvainotu pašlepnumu tver durvju rokturi.

—    Pasauciet Taņu!

—    Ļoti labi, kundze, — bonne atbild un jau aiz durvīm vēl kniksē.

Kundzes pēdējā balss noskaņā bonne saklausījusi kaut ko tādu, kas viņai atgriež cerību saglabāt savu vietu, un viņa atvieglotā balsī saka:

—    Taņa, ejiet pie lielmātes!

Taņa sakārtojas un ieiet guļamistabā.

Taņa vienmēr mazgāja Tjomu. Vasarā, tajās dienās, kad bērnus ar ziepēm nemazgāja, Tjomam bija atļauts pašam mazgāties, bez Taņas palīdzības, un tas Tjomam katru reizi sagādāja milzīgu prieku: viņš mazgājās viens tāpat kā tētis.

—   Ja Artemijs Nikolajevičs vēlēsies viens mazgāties, lai mazgājas. Pirms to vedīsi uz vannas istabu, noliec uz galda maizes gabalu — nevis nogrieztu, bet tāpat nolauztu, it kā tas būtu nejauši aizmirsts. Saprati?

Taņa jau sen bija visu sapratusi, tā jautri un laipni atbild:

—    Saprotu, kundze!

' — Mazgāsies visi; vispirms jaunkundzes, bet pēc tam Artemijs Nikolajevičs. Vanna lai būtu divdesmit divi grādi silta. Ej!

Bet tajā pašā brīdī māte no jauna pasauca Taņu un piebilda:

—   Taņa, pirms vedīsi Artemiju Nikolajeviču, nogriez lampas gaismu tā, lai būtu puskrēsla, un neved viņu caur bērnu

istabu, bet taisni caur meitas istabu … Un lai neviena tur nebūtu, kad viņš ies. Meitas istabā arī nogriez zemāk gaismu.

—    Klausos.

Mazgāšanās vienmēr ir notikums un vienmēr patīkams notikums. Bet šoreiz bērnu istabā maz jautrības. Bērni ir brāļa sodīšanas iespaidā, bet galvenais — nav Tjomas, kas parasti bija nemiera izraisītājs.,Bērni iet kaut kā gausi, mazgāšanas tāda kā neizdevusies, steidzīga, un pēc divdesmit minūtēm viņi jau baltās aubītēs rindiņā atgriežas bērnu istabā.

Maigās dienvidu nakts iespaidā Tjomas māte uztraukta staigā pa istabu.

Viņai piemītošā optimistiskā rakstura īpašības neļauj vairs domāt par esošo: tas tiks izlabots, kļūda neatkārtosies, un ar to pietiek.

Lai izklaidētos un ieelpotu svaigu gaisu, viņa iziet uz terasi.

Pa logu viņa redz gājienu, kas atgriežas no vannas istabas, un apstājas.

Pati pirmā iet Zina — ar lielām prasībām pret sevi un citiem, stingrs, dedzīgas gribas cilvēks. Meitene neizprotami, nelokāmi raugās ar savām kā dienvidu nakts melnajām acīm un it kā kaut kur tālu saskata kādu tikai viņai vienai jaušamu pasauli.

Lūk, klusā, nopietnā, slimīgā Nataša skatās ar savām domīgajām acīm, vērīgi meklējot un nojaušot tās.smalkās un netveramās skaņas, kas, pacietīgi un maigi krātas, ar laiku brīnišķīgi ieskanēsies tuviem cilvēkiem ka salda mīlas un ciešanu dziesma.

Tad nāk Maņa — dzidrs maija rīts, kas gatava visus sasildīt un apgaismot ar savām mirdzošajām actiņam.

Serjožiks — «dziļais filozofs», mazais Serjožiks, kas tikko sācis noskaņot savu sarežģīto, mazo mechanismu, kas tikko sācis mēģināt aizskart tā stīgas un, vērīgi ieklausīdamies šajās smalkajās, stieptajas izskaņās, neviļus saista pie sevis.

—    Ka-as ta-s? — viņš lēni, dziedoši jautā un tikpat lēni paceļ savu mazo pirkstiņu.

—    Zila debess, mans mīļais!

—    Ka-as ta-s?

—    Debess, manu drostaliņ, debess, mazulīt, nesasniedzama, zila debess, kurā cilvēki mūžīgi lūkojas, bet paši mūžīgi staiga pa zemi.

Bettur Aņa savā gultiņā piecēlusies pretī nācējiem — sīciņā Aņa, maziņā jautājuma zīmīte, ar siltām, jautrām actiņām.

Un, rau, meitas istabā pavīdēja viņas lutekļa blēņdara augums — kā uguns dzīvā, kā dzīvsudrabs kustīgā, nenosvērtā, mūžīgi satrauktā, uzbudinātā, jūtīgā, neapdomīgā dēla augums. Bet šajā jūtu chaosā mīt kvēla sirds.

Turpinādama staigāt, māte apgāja apkārt terasei un devās uz vannas istabu.

Gājienu bērnu istabā noslēdz mazais Serjožiks ieplestām rociņām, ar savām īsajām kājiņām jocīgi čapodams.

—    Bet tēta Tjomu tita, — viņš saka, nezin kāpēc atcerēdamies brāļa sodīšanu.

—    Css! — strauji pie viņa piesteidzās Zina, kura stingri ievēroja mātes nosacīto kārtību, ka nedrīkst runāt par sodiem, ko saņēmuši vainīgie.

Bet Serjožiks vēl ir pārlieku mazs. Viņš negrib zināt nekādus noteikumus un tādēļ uzsāk no jauna:

—    Bet tēta …

—    Klusē! — Zina tam aizspiež muti.

Serjožiks jau savelk seju parastajā grimasē, bet Zina sāk brālim ātri, dedzīgi kaut ko čukstēt ausī, norādot uz blakus istabas durvīm, kur sēž Tjoma. Serjožiks raugās ilgi un ar neuzticību, nevarēdams izlemt, vai šķirties no sataisītās grimases un izvilināt no tās jau sagatavoto bļāvienu, bet galu galā piekāpjas māsai, paklausa un ir ar mieru skatīties bildītes zooloģijas atlasā.

—    Artemij Nikolajič, lūgtu! — jautrā balsī saka Taņa, paverot mazās istabiņas durvis no meitas istabas puses.

Tjoma klusēdams pieceļas un kautrīgi paiet Taņai garam.

—   Viens vai kopā ar mani? — Taņa bezrūpīgi vaicā.

Viens, — ātri, izvairīgi atbild Tjoma un steidzas iziet cauri meitas istabai.

Viņš priecīgs par puskrēslu. Viņš atviegloti uzelpo, kad aiz sevis aizver vannas istabas durvis. Viņš ātri izģērbjas un kāpj vannā. Apmazgājies izkāpj laukā, ņem savu netīro vēju un sāk lo vannā skalot. Viņam šķiet, ja kāds uzzinātu, kas par lietu, viņš būtu vai nomiris aiz kauna. Labāk lai tā ir slapja. Beidzis mazgāt, Tjoma savīsta veļu un ar acīm meklē vietu, kur to iebāzt; beidzot viņš aizbāž vīstokli aiz vecas, nopulējušas kumodes. Nomierinājies iet apģērbties, un viņa skatiens atduras pret maizes gabalu, ko acīm redzot kāds aizmirsis. Zēns ar izsalkumu metas tam klāt, jo visu dienu neko nav ēdis. Bērns paliek bērns: viņš sēž uz soliņa, šūpo kājiņas un ar baudu ēd. Māte redz visu šo ainu un uztraukta atiet no loga. Viņa atvaira no sevis šās ainas iespaidu, jo jūt, ka tūlīt sāks raudāt. Viņa atsvaidzina seju, pagriežoties pretim maigajam dienvidu vējam, cenšas ne par ko nedomāt.

Beidzis ēst, Tjoma piecēlās un izgāja koridorā. Viņš piegāja pie kāpnēm, kas veda istabās, īsu brīdi apstājās, padomāja, pagāja pa koridoru tām garām un, izgājis uz lievenēm, nedroši pusbalsī pasauca:

—    Zučka, Zučka!

Viņš pagaidīja, paklausījās, ieelpoja olivkoka aromatu, pasniedzās pēc tā un, izgājis pagalmā, devās uz dārzu.

Baismīgi! Viņš iespieda seju starp diviem sētas spraišļiem un, savāda slimīga noguruma pārņemts, sastinga.

Nakts pēc vētras.

Sudrabainajā mēness mirdzumā dārzs izskatās teiksmains. Tālajās, zilajās debesīs izklaidus aizslīd pēdējie valgie mākoņi. Vējš it kā rotaļājas tukšajā izplatījumā starp dārzu un debesīm. No paugura domīgi lūkojas lapene. Bet ja nu pēkšņi miroņiem apnicis sēdēt uz mūra sienas un tie salīduši lapenē, un skatās no turienes uz Tjomu? Tik noslēpumaini baigi klusē taciņas. Koki šalc, it kā cits citam čukstētu: «Cik dārzā ir baismīgi!» Lūk, krūmos it kā pazibēja kaut kas melns: izskatījās pēc 2učkas! Bet varbūt Zučkas jau sen vairs nav? Cik smagi pēkšņi kļuva! Bet kas tur tāds balts rēgojas? Kāds nāk pa terasi.

—    Artemij Nikolajič, — saka Taņa, atverot vārtiņus un pieejot viņam klāt, — laiks iet gulēt.

Tjoma it kā pamostas.

Viņam nav iebildumu, viņš ir noguris, bet pirms gulētiešanas jāiet atsveicināties, jānovēl labu nakti mamiņai un tētim. Ai, kā negribas. Viņš drudžaini cieši saspieda ar rokām sētas margas un vēl ciešāk piekļāvās (tām ar seju.

—    Artemij Nikolajič, Tjomočka, mans mīļais kundziņ, — Taņa saka un skūpsta Tjomas rokas, — ejiet pie māmuļas! Ejiet, mans mīļais, dārgais, — viņa saka, to maigi atvelkot no sētas un vedot sev līdzi, pa ceļam apbērdama skūpstiem .. .

Viņš ir mātes guļamistabā.

Tikai svētbildes lampiņa, vāji apgaismodama priekšmetus, izplata savu nevienmērīgo, šaudīgo gaismu.

Viņš stāv uz paklāja. Māte sēž viņa priekšā atzveltnes krēslā un kaut ko tam stāsta. Tjoma kā pa sapņiem klausās mātes vārdos, tie vienaldzīgi aizslīd garām viņa ausij. Bet toties uz mazo Zinu, kas slepeni klausās aiz durvīm, mātes runa ar savu pārliecinošo spēku atstāj milzu iespaidu. Viņa vairs neiztur. Un, kad pēkšņi izdzird mātes vārdus: «Bet, ja tev nav žēl, tas nozīmē, ka tu nemīli māmiņu un tēti,» — tā ieskrien guļamistabā un dedzīgi iesāk:

—    Es viņam sacīju .. .

—    Nejaukā meitene, kā tu drīkstēji noklausīties?

Un, aiz rokas satverta, «nejaukā meitene» acumirklī nozūd aiz durvīm. Šī viņa mazās ienaidnieces izdzīšana atraisa Tjomu. Viņš atkal dzīvo ar visiem sava organisma nerviem. Visas dienas bēdas tēlojas viņa acu priekšā. Viņš dziļi izjūt ļaunumu, ko māsa itam sagādājusi. Viņu pārņem apvainojuma jūtas, ka neviens to nevēlas uzklausīt, ka visi pret viņu ir netaisni.

—    Visi uzklausa tikai Zinu … Visu dienu visi tikai man uzbrūk, mani neviens ne-emīl un neviens ne-cgrib u-uzklau-u … — Un, seju ar rokām aizklājis, Tjoma rūgti raud.

Ilgi raud Tjoma, bet rūgtums jau izzudis.

Viņš izstāstīja mātei skumjās dienas stāstu, ka viss liktenīgā kārtā bija norisinājies. Viņa acis no asarām satūkušas;

viņš nervozi ietrīcas un laiku pa laikam saraustīti iešņukstas. A\āte sēž kopā ar viņu uz dīvana, maigi glāsta tā biezos matus un saka viņam:

—    Nu, pietiek, pietiek… māmiņa vairs nedusmojas .. . māmiņa mīl savu zēnu .. . māmiņa zina, ka viņš būs labs, mīlēs, kad sapratīs vienu mazu, ļoti vienkāršu lietu. Un Tjoma to var jau tagad saprast. Tu redzi, cik daudz tev bēdu gadījies. Bet, kā tu domā, kāpēc? Es tev pateikšu: tāpēc, ka tu vēl esi maziņš gļēvulis.

Tjoma, kas bija gaidījis visādus apvainojumus, tikai ne šādu, ir šausmīgi pārsteigts un aizskarts par tādu negaidītu slēdzienu.

—    Jā, gļēvulis! Visu dienu tu baidījies patiesības, un tāpēc, ka tu tās baidījies, visas nelaimes arī radas. Tu nolauzi ziedu. Kāpēc tu nobijies? Vajadzēja iet un tūlīt pasacīt taisnību. Kaut ari tevi būtu sodījuši, itad, kā pats tagad redzi, nepateicis taisnību, no soda tomēr neizbēgi. Bet, ja tu būtu pateicis, tevi varbūt nemaz nebūtu sodījuši. Tētis ir stingrs, bet arī viņš pats var klupt, un katrs var klupt. Un, beidzot, ja tu no tēva baidījies, kādēļ nenāci pie manis?

—    Es gribēju sacīt, kad jūs sēdāties droškā …

Māte atcerējas un nožēloja, ka nebija ļāvusies aizdomām, kad tās toreiz bija radušās.

—    Kādēļ tu nesacīji?

Man bija bail no tētiņa .. .

—    Tu taču pats saki, ka baidījies, tātad — gļēvulis. Bet būt gļēvam un baidīties no patiesības ir kauns. No patiesības baidās slikti, ļauni cilvēki, bet labi cilvēki no patiesības nebaidās un ir ar mieru ne vien saņemt sodu par to, ka viņi runā taisnību, bet ir pat gatavi dzīvību atdot par taisnību . ..

Redzi, kad tu paaugsies un uzzināsi, kā senāk cilvēki ir dzīvojuši, uzzināsi, ka zemes virsū nemaz nebūtu iespējams dzīvot bez patiesības, kad tu ne vien nebaidīsies vairs no patiesības, bet iemīlēsi to tā, ka gribēsi taisnības labā mirt, tad tu būsi drosmīgs, labs, mīlošs zēns. Bet, sēžoties trakulīga zirga mugurā, tu parādīji citiem un pats pārliecinājies, ka vēl esi muļķa zēns, kurš pats nesaprot, ko dara, un nepavisam neparādīji, ka esi drošsirdīgs, tāpēc ka drošsirdīgs zina, ko dara, bet tu nezini. Kad tu zināji, ka tētis tevi sodīs, tu aizbēgi, bet drošsirdīgais tā nedara. Tētis ir bijis karā: viņš zināja, ka tur šausmīgi, bet tomēr gāja. Nu, pietiek, noskūpsti māmiņu un saki viņai, ka tu būsi labs zēns!

Tjoma klusēdams apskāva māti un paslēpa galvu viņai pie krūtīm.

VECĀ AKA

Nakts. Tjoma guļ nervozi un satraukti. Miegs brīžiem viegls, brīžiem smagu murgu pilns. Palaikam viņš satrūkstas. Sapnī viņam rādās, ka viņš guļ smilšainā jūras sēklī, tajā vietā, kur viņus ved peldēties, guļ jūras krastā un gaida, ka nupat nupat tam uzvelsies liels, auksts vilnis. Viņš redz šo caurspīdīgo, zaļo vilni, redz, kā tas pienāk pie krasta, kā viļņa galotnē sāk kūsāt baltas putas, kā tas pēkšņi it kā izaug, paceļas viņa priekšā kā augsta siena; stingumā un tīksmē viņš gaida tā šļakatas, tā auksto pieskārienu, gaida ierasto baudu, kad vilnis to sagrābs un kopā ar smalko, aso smilšu masu ar joni izsviedīs krastā; bet vēsuma vietā, tā dzīvinošā vēsuma, pēc kura tā alkst karsonī kaistošā Tjomas miesa, vilnis to apšļāc ar smacējošu tveici, uzveļas smagi un žņaudz .. . Vilnis atkal atplūst, viņam atkal ir viegli un labi, viņš atver acis un pieceļas gultā sēdus.

Naktslampiņas neskaidrā gaisma vāji apspīd četras bērnu gultiņas un piekto lielo, kura pašreiz sēž aukle vienā kreklā ar atrisušu bizi, sēž un samiegojusies šūpo mazo Aņu.

—    Aukle, kur ir Zučka? — Tjoma jautā.

—      Vī-ī, — atbild aukle, — Zučku kads izdzimtenis iesviedis vecajā akā. — Un, brīdi klusējusi, piebilst: — Būtu kaut vai

nositis vispirms, bet tā iesviedis, dzīvu … Stāsta, visu dienu smilkstējusi, nabadzīte …

Tjomas acu priekšā skaidri tēlojas dārza stūrī pamestā vecā aka, kas jau sen pārvērtusies par dažādu netīrumu izgāztuvi,

tēlojas glumais, šķidrais akas dibens, kuru kopa ar Josku tiem dažreiz patika apgaismot, metot tajā aizdedzinātu papīru.

—    Kas iemeta? — Tjoma jautā.

—    Kas? Vai tad to kāds sacīs!

Tjoma ar šausmām klausās aukles vārdos. Domas kā bišu spiets drūzmējas viņa galvā. Viņam rodas vesela virkne dažādu plānu, kā izglābt Zučku, no viena neticama nodoma viņš pāriet pie otra un nemanot atkal iemieg. It kā no grūdiena viņš no jauna pamostas pārtrauktā sapņa vidū, kurā tas visu laiku ar garu cilpu bija vilcis laukā Žučku. Bet Zučka vienmēr tikai rāvās nost, un viņš bija nolēmis pats līst tai pakaļ. Tjoma skaidri atceras, kā viņš bija piesējis virvi pie staba un, turoties pie virves, sācis uzmanīgi pa akas grodiem laisties lejup; viņš bija ticis jau līdz pusei, kad viņa kājas pēkšņi paslīdēja un viņš pa kaklu pa galvu krita smirdošajā akas dibenā. Viņš pamodās no šā kritiena un, kad atcerējās kritiena iespaidu, atkal nodrebēja.

Ar apbrīnojamu skaidrību sapnis vēl tēlojās viņa acu priekšā. Cauri logu aizvirtņiem lēni ausa agrs rīts.

Tjoma visā ķermenī sajuta savādu, slimīgu gurdenumu, bet, pārvarējis nespēku, nolēma nekavējoties izpildīt sapņa pirmo pusi. Viņš sāka ātri ģērbties. Galvā viņam iezagās bažas, ka tikai šis pasākums viņu atkal neievelk vakardienas nelaimēs, bet, nolēmis, ka pagaidām neko sliktu nedara, nomierinājies piegāja pie aukles gultas, pacēla uz grīdas guļošo kastīti ar sērkociņiem, paņēma tos sauju un iebāza sev kabatā, uz pirkstu galiem izgāja cauri bērnu istabai un iegāja ēdamistabā. Tā kā ēdamistabai uz terasi bija stikla durvis, tad šeit bija jau diezgan gaišs.

Ēdamistabā valdīja parastā rīta nekārtība: uz galda stavēja auksts patvāris, netīras glāzes, tases, uz galdauta mētājās maizes gabali, stāvēja auksta cepeša bļoda ar sasalušiem, baltiem taukiem.

Tjoma piegāja pie atsevišķi stāvoša galdiņa, uz kura atradās avīžu kaudze, uzmanīgi izvilka no vidus dažus numurus, uz pirkstgaliem piegāja pie stikla durvīm un klusi, lai nesaceltu troksni, pagrieza atslēgu, nospieda rokturi un izgāja uz terases.

Viņu apdvesa rīta ausmas svaigais valgums.

Diena tikko sākās. Pie bāli zilajām debesīm kā šķipsnas šur un tur karājās izspūruši, pūkaini mākoņi. Pār dārzu kā viegla dūmaka cēlās migla. Terase bija tukša, un tikai uz soliņa aizmirsts vientuļi vāļājās mātes lakats, kas Tjomam dzīvi atgādināja iepriekšējo vakaru ar visiem ta sarežģījumiem un patīkamajām, samierinošajām beigām.

Pa terases kāpnītēm viņš devās dārzā. Dārzā valdīja tāda pati vakardienas nekārtība kā ēdamistabā. Puķes, lietus pieliektas, ar salipušām, uz otru pusi apgrieztām lapām pieplacinātas pie netīrās zemes. Slapjie, dzeltenie celiņi stāstīja par vakardienas varenajām straumēm. Koki ar vējā noliekto lapotni tāpat arī palikuši, it kā ieslīguši saldā pirmsausmas miegā.

Tjoma gāja pa galveno aleju, tāpēc ka ratnīcā bija jāpaņem groži cilpai. Kas attiecas uz kārtīm, tad tās viņš nolēma izraut no lapenes.

Ejot garam liktenīgajai vietai, no kuras bija sākušās viņa vakardienas ciešanas, Tjoma ieraudzīja zemē guļošo ziedu. Vakardienas lietusgāzes to acīm redzot bija izskalojušas.

«Visu taču varēja uzvelt vakardienas lietum,» Tjoma prātoja un vienaldzīgi to nožēloja. Slimība ātri progresēja. Viņš juta karstumu ķermenī, galvā, vispārēju nogurumu, slimīgu vēlēšanos pakrist zālē, aizvērt acis un gulēt tā bez kustēšanās. Viņa kājas drebēja, palaikam viņš sarāvās, tāpēc ka viņam arvien likās, it kā tas kaut kur kristu. Reizēm pēkšņi atmiņā atausa kāds sīkums no pagātnes, ko viņš jau sen bija aizmirsis, un tagad tēlojās neticami skaidri. Tjoma atcerējās, ka pirms diviem gadiem tēvocis Griša viņam bija apsolījis uzdāvināt tādu zirdziņu, kas pats skries kā dzīvs.

Viņš ilgi sapņoja par šo zirdziņu un arvien gaidīja, kad tēvocis Griša viņam to atvedīs. Katru reizi, kad tēvocis atbrauca ciemā, Tjoma ar pētošu skatienu to aplūkoja, neuzdrošinādamies atgādināt solījumu. Pēc tam viņš pats par to aizmirsa, bet tagad atcerējās.

Pirmajā mirkli viņš notrīsēja no domas, ka varbūt tēvocis atcerēsies un atvedīs viņam apsolīto zirdziņu, bet pēc tam nodomāja, ka tagad viņam ir vienalga, tagad viņam šis zirdziņš vairs nav interesants. «Toreiz es biju maziņš,» Tjoma nodomāja.

Izrādījās, ka ratnīca ir .aizslēgta, bet Tjoma arī bez atslēgas zināja tajā ieeju: viņš pieplaka pie zemes un ielīda pa suņu izrakto durvju apakšu. Nokļuvis šķūnī, viņš paņēma divējus grožus un katram gadījumam paķēra vēl garu veļas virvi.

Ieraudzījis lukturi, viņš nodomāja, ka ērtāk būs aku apgaismot ar lukturi nekā ar papīru, jo degošais papīrs var uzkrist Zučkai un to apdedzināt. Izlīdis no šķūņa, Tjoma izvēlējās īsāko ceļu uz lapeni — tieši pāri mūra sienai, kas nodalīja kūtspagalmu no dārza. Lukturi viņš paņēma zobos, grožus aptina ap kaklu, virvi apsēja apkārt un rāpās uz mūra. Kāpšanā viņš bija meistars, bet šodien tam bija grūti rāpties: galvā dauzīja kā ar diviem veserīšiem, un viņš gandrīz nokrita. Uzrausies augšā, viņš, smagi elpojot, vienu mirkli apsēdās, pēc tam pārīt,'ira kājas un pieliecās, lai izraudzītos vietu, kur nolēkt. Viņš ieraudzīja zem sevis blīvus vīnogu krūmus un tikai tad atjēdzas, ka viņš samirks, ja ielēks salijušajās lapās. Viņš atskatījās, bet, lai nezaudētu laiku, nolēma lēkt. Ar acīm Tjoma tomēr izmeklēja klajāku vietu un nolēca tieši uz kailas zemes laukumiņa. Bet arī tas viņu nepasargāja no lāsēm, jo bija jālien cauri blīvi saaugušiem vīnogu krūmiem, un viņš iznāca uz laciņas pilnīgi slapjš. Šī aukstā pelde viņu acumirklī atsvaidzināja, un viņš jutās tik spirgts un vesels, ka laidās teciņus uz lapeni, veikli uzskrēja kalniņā, izrāva dažas visgarākās maikstes un lieliem soļiem pa kalna nogāzi gāja lejā. Šeit viņš atkal sajuta vājumu un pa kluso, aizaugušo taciņu gāja jau lēnām, cenšoties neskatīties uz pelēko kapsētas sienu.

Viņš zināja, ka tas nav taisnība, ko Joska stāstīja, bet tomēr viņam bija bail.

Tjoma gāja, skatīdamies tieši uz priekšu, un, jo vairāk viņš centās skatīties taisni, jo viņam kļuva baismīgāk.

Tagad viņš bija pārliecināts, ka miroņi sēž uz mūra un uzmanīgi viņu vēro. Tjoma juta, ka šermuļi viņam skrien pār muguru, it kā kas šausmīgs rāptos uz pleciem, un kāda auksta roka kā rotaļādamās no mugurpuses celtu viņa matus uz augšu. Tjoma neizturēja un, izdvesis kaut ko līdzīgu kliedzienam, sāka skriet, bet viņa paša balss skaņas to nomierināja.

Pamestā, vientuļā, vecā aka, kas atradās ar garu zāli aizaugušā, nomaļā vietā, mērķa tuvība, Zučka — tas viss novērsa viņa uzmanību no miroņiem. Viņš atkal kļuva možāks un, pieskrējis pie akas, pusbalsī pasauca:

—    Zučka, Zučka!

Tjoma sastinga, gaidot atbildi.

Sākumā viņš neko citu nedzirdēja kā .tikai savas sirds pukstus un veserīšu klauvējienus galvā. Bet tad kaut kur no tālienes, no apakšas, līdz viņam nokļuva garš, žēls vaids. No šā vaida Tjoinas sirds mokoši sažņaudzās un viņam izlauzās jauns, skaļš sauciens:

—    Zučka, Zučka!

Šoreiz Zučka, pazinusi sava saimnieka balsi, līksmi un žēli iesmilkstējās.

Tas, ka Zučka viņu pazina, Tjomu aizkustināja līdz asarām.

—   Mīļā Zučka! Mīļā, mīļā, es tevi tūlīt izvilkšu, — viņš tai sauca, it kā Zučka to saprastu.

Zučka atbildēja ar jaunu līksmu smilkstienu, un Tjomam šķita, ka tā viņu lūdz pasteigties izpildīt solījumu.

—    Tūlīt, Zučka, tūlīt, — Tjoma tai atbildēja un, apzinoties atbildību Zučkas priekša par pienākumu, kādu tas uzņēmies, sāka piepildīt savu sapni dzīvē.

Vispirms viņš nolēma noskaidrot apstākļus. Tjoma jutās žirgts un satraukts kā parasti. Slimību vairs nemanīja. Piesiet lukturi, aizdedzināt to un nolaist akā bija tikai vienas minūtes darbs. Pieliecies Tjoma sāka ielūkoties dziļumā. Lukturis vāji apgaismoja nomelnējušos akas grodus, arvien dziļāk un dziļāk izzūdot tumsā, un beidzot trīs asu dziļumā apgaismoja dibenu.

Bezgala dziļajā tumsā kā kādas tālas panoramas šaura, dziļa sprauga Tjomas acu priekšā spīdēja nekustīga, spoguļgluda, smirdoša virsma, no visam pusēm pussatrunējušu, apglumušu grodu ieskauta.

Nāves šausmas viņam dvesa pretī no šās tālās, vāji apgaismotās akas dibena briesmīgās, gludās virsmas. Viņš it kā sajuta šās virsmas pieskārienu un nodrebēja par savu Zučku. Ar sastingušu sirdi viņš kaktā pamanīja melnu, kustīgu punktu im tikai ar pūlēm pazina, labāk sakot, uzminēja, šajā nevarīgajā ķermenītī savu kādreiz mundro, jautro Zučku, kas tagad turējās uz groda izciļņa. Nedrīkstēja kavēties. Aiz bailēm, vai tikai Zučkai pietiks spēka tfk ilgi gaidīt, kamēr viņš visu sagatavos, Tjomas enerģija divkāršojas. Ātri viņš izvilka atpakaļ lukturi, bet, lai Zučka, atkal tumsā palikusi, nedomātu, ka viņš to pametis, Tjoma visā sagatavošanās laikā kliedza:

—    Zučka, Zučka, es esmu šeit!

Un viņš priecājās, kad Zučka tam vienmēr atbildēja ar to pašu jautro smilkstienu. Beidzot viss bija gatavs. Ar grožu palīdzību lukturis un divas kārtis ar šķērskoku apakšā, uz kura atradās cilpa, sāka lēni laisties akā.

Bet šis tik pamatīgi pārdomātais plāns Zučkas straujuma dēļ lika sabojāts un cieta negaidītu un neparedzētu neveiksmi.

Zučka acīm redzot bija sapratusi tikai idejas vienu pusi, un proti, ka nolaistās ierīces mērķis ir viņu glābt, un tādēļ, tikko tā viņu aizsniedza, Zučka mēģināja ar ķepām pieķerties aiz šķērskoka. Šīs pieskaršanās pietika, lai cilpa, mērķi nesasniegusi, noslīdētu, bet Zučka, līdzsvaru zaudējusi, nokristu dubļos. Izmisīgi smilkstot, viņa sāka ķepuroties, velti meklējot pamesto izcilni.

Doma, ka viņš Zučkas stāvokli pasliktinājis, ka Zučku vēl būtu varējuši izglābt, bet tagad viņš pats būs vainīgs, ja tā aizies bojā, ka viņš pats būs sagādājis nāvi savai mīlulei, liek Tjomam bez apdomāšanās izšķirties par sapņa otrās puses izpildīšanu — pašam nolaisties akā, jo plāns jau viņam ir gatavs.

Viņš piesien grožus pie viena balsta, kas satur šķērskoku, uti laižas akā. Viņš zina tikai vienu, ka nedrīkst kavēties ne mirkli.

Tjomu apdveš riebīga smirdoņa. Uz mirkli viņa dvēsele iezogas bailes, ka tikai viņš nenoslāpst, bet tad viņš atceras, ka 2učka tur sēž jau veselu diennakti; tas viņu nomierina, un viņš laižas dziļāk. Viņš uzmanīgi tausta ar kāju sev jaunu atbalstu un, atradis to, vispirms izmēģina, tad stingri atbalstās un nolaiž otru kāju. Nokļuvis līdz tai vietai, kur iestrēga iemestā kārts un lukturis, viņš nostiprina ciešāk lukturi, atraisa grožu galu un laižas dziļāk. Smirdoņa tomēr liek sevi just un no jauna viņu uztrauc un biedē. Tjoma sāk elpot caur muti. Rezultāts lielisks — smirdoņas nav, bailes pilnīgi izgaist. No apakšas arī labas vēstis; Žučka, notupusies atkal iepriekšējā vietā, nomierinājusies un, priecīgi smilkstēdama, izrāda līdzjūtību neprātīgajam pasākumam.

Zučkas miers un stingrā paļāvība pārņem arī zēnu, un viņš laimīgi sasniedz akas dibenu.

Starp Tjomu un Zučku notiek aizkustinoša draugu sastapšanās, kuri nebija cerējuši šajā pasaulē vairs redzēties. Viņš pieliecas, glāsta to, viņa laiza Tjomas pirkstus un, tā kā pieredze liek būt saprātīgai, nekustas no vietas, bet toties tik aizkustinoši, tik maigi smilkst, ka Tjoma gatavs apraudāties un jau aizmirsies konvulsivi caur degunu sāk ievilkt gaisu, kas nepieciešams pirmajam nejaušajam šņukstam, bet nelaba smaka to atskurbin'a un atgriež īstenībā.

Nezaudējot laiku, viņš, uzmanīgi ar zobiem turēdamies pie notašķītajiem grožiem, to brīvo galu apsien Zučkai apkārt un steidzīgi rāpjas augšā.

Bet augšā rāpties ir grūtāk nekā laisties lejā. Ir vajadzīgs gaiss, vajadzīgi spēki, bet kā viena, tā otra Tjomam jau ir maz. Viņš krampjaini pilnām plaušām ieelpo akas gaisu, raujas uz priekšu, un, jo vairāk viņš steidzas, jo spēki ātrāk to atstāj. Tjoma paceļ galvu, palūkojas augšā tālajās, dzidrajās debesīs, redz augstu virs galvas mazu, jautru putniņu, kas bezrūpīgi lēkā pa akas malu, un viņa sirds skumjās sažņaudzas: viņš jūt, ka līdz augšai neuzrāpsies. Viņu pārņem bailes. Mulsumā viņš apstājas, nezinādams, ko darīt: kliegt, raudāt, saukt māmiņu? Viņa sirdī iezogas bezspēka un vientulības jūtas un bojā ejas apziņa. Viņš skaidri redz, kaut gan instinktivi nevēlas skatīties, grib aizmirst to, kas viņam zem kājām. Viņu jau velk turp, lejā, kur izmisīgi smilkst Zučka, kur spīdošais, smirdošais akas dibens vienaldzīgi gaida savu spēkus zaudējušo upuri, kas (umsā tikko jaušams.

Tjomam gribas jau padoties šausmīgajam, slimīgajam kārdinājumam — pamest grožus, bet bailes no kritiena uzreiz to uzmundrina.

—    Nevajag baidīties, nevajag baidīties! — viņš saka šausmās drebošā balsī. — Baidīties ir kauns! Tikai gļēvuļi baidās! Kas dara sliktu, tie baidās, bet es sliktu nedaru, es Zučku velku laukā, māmiņa un tētis par to mani uzlielīs. Tētis bija karā, tur ir šausmīgi, — bet vai tad šeit ir šausmīgi? Šeit itin nemaz nav šausmīgi! Atpūtīšos un rāpšos tālāk, tad atkal atpūtīšos un atkal rapšos, tā arī izrāpšos, pēc tam izvilkšu Zučku. Zučka būs priecīga, visi brīnīsies, kā es viņu izvilku.

Tjoma runā skaļi, viņa balss kļūst stingrākā, skan enerģiskāk, noteiktāk, un, beidzot nomierinājies, viņš turpina rāpties tālāk. Tiklīdz viņš jūt, ka pietrūkst spēka, viņš tūliņ skaļi sev saka:

—    Tagad atkal atpūtīšos un tad atkal rāpšos. Bet, kad es izrāpšos un izstāstīšu, cik jocīgi es pats sev kliedzu, visi smiesies un arī es pats smiešos.

Tjoma smaida un no jauna mierīgi gaida spēku pieplūdumu.

Tā nemanot viņa galva beidzot parādās virs akas augšējā groda. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš izrāpjas pats un izvelk Zučku.

Tagad, kad darbs padarīts, spēki to ātri atstāj. Juzdama sevi uz stingras zemes, Zučka enerģiski noskurinās, kā negudra metas Tjomam krūtīs un laiza to tieši uz lūpām. Bet tas ir par maz, pārāk maz, lai izrādītu visu savu pateicību, — viņa metas vēl un vēlreiz. Tā ir kā neprātīga.

Tjoma bezspēcīgi, gurdenām rokām no tās atgaiņājas, pagriež tai muguru, cerēdams ar šādu manevru kaut seju pasargāt no lipīgajiem, smirdošajiem dubļiem.

Domājot tikai par to, lai nenotrieptu seju gar Zučku, Tjoma neko nepamana, bet pēkšņi viņa skatiens nejauši pārslīd kapsētas mūrim, un Tjoma uz vietas sastingst.

Viņš redz, ka virs mūra lēni paceļas kāda melna, briesmīga galva.

Tjomas saspringtie nervi neiztur, viņš spalgi iekliedzas un bez samaņas pakrīt zālē par lielu prieku Zučkai, kas tagad jau brīvi, netraucēti izsaka tam savu dedzīgo mīlestību un pateicību par izglābšanu.

Jeremejs (tas bija viņš), kas nāca no vecās kapsētas ar svaigi sapļautu zāli — mirušo ikdienas devu par labu divām kungu govīm, — ieraudzījis Tjomu, šoreiz diezgan ātri apjēdza, ka jāsteidzas viņam palīgā. Pēc stundas Tjoma, guļot savā gultiņā ar ledainu kompresi uz galvas, nāca pie samaņas.

Bet viņa iekaisušajās smadzenēs notikumu sakarība jau bija zudusi: priekšmeti, domas slīdēja viņam garām kā jautājumi: kāpēc visi tik satraukti pulcējas ap viņu? Lūk, māmiņa .. .

—    Māmiņ!

Kādēļ māmiņa raud? Kādēļ arī viņam gribas raudāt? Ko māmiņa viņam saka? No kā viņam pēkšņi kļuva tik labi? Bet kāpēc māmiņa no viņa aiziet, kāpēc visi aiziet un atstāj viņu vienu? Kādēļ kļuva tik tumšs? Cik pēkšņi kļuvis drausmīgi! Kas tur lien no gultas apakšas?

—    Tas ir tētis. . . mīļais tētis!

«Ai nē, nē,» puisēns žēli svaidās, «tas nav tētis, tur kaut kas briesmīgs lien.»

—            Ej, ej, ej prom! — mežonīgās bailēs kliedz Tjoma.

-     Ej!

Un viņa kliedziens pariet zemā šausmu un skumju pilnā brēcienā.

—    Ej! — skan pa visu māju.

Un ar sasprindzinātām sāpēm visi klausās šajos smagajos drudža murgos.

Visiem žēl mazā Tjomas. Nāves aukstā dvaša jau skaidri manāma — kuru katru mirkli ta gatava uz visiem laikiem

izdzēst mazās svecītes liesmu. Ātri kūst vasks, dilst mazais ķermenītis, un visu priekšā nostājas Tjomas dedzīgā, mīlošā, atklātā sirds un saista pie sevis.

NOMAS SĒTA

Mokošā neziņā pagāja dienas, nedēļas. Beidzot bērna veselīgais organisms ņēma virsroku.

Kad Tjoma novājējis, izaudzis, ar īsi apcirptiem matiem pirmo reizi parādījās terasē, ārā jau bija iestājies silts rudens.

No spilgtās saules viebdamies, viņš pilnīgi ļāvās jautram, līksmām atlabuša cilvēka izjūtām. Viss glāstīja, viss ielīksmoja, viss aicināja pie sevis: gan saule, gan debess, gan dārzs, kas. redzams caur režģoto žogu.

Viņa slimības laikā nekas nebija mainījies. Likās, ka viņš tikai uz pāris stundām būtu bijis aizbraucis kaut kur pilsētā.

Tā pati muca stāv pagalma vidū tikpat pelēka kā agrāk, izkaltusi, uz platiem riteņiem, kas tikko turas klāt, ar tām pašām noputējušajām koka asīm, kuras acīm redzot smērētas vēl pirms viņa slimības. Tas pats Jeremejs velk pie tās to pašu Bulanku, kas stīvējas pretī tāpat kā agrāk. Tas pats gailis noraizējies kaut ko klāsta zem mucas savām vistām un skaišas, ka tās viņu nesaprot.

Viss ir tāpat, bet tomēr iepriecina ar savu vienmuļību un it ka sacītu Tjomam, ka viņš atkal ir vesels, ka visi tikai to vien gaidījuši, lai viņš izveseļojas, lai no jauna, stājoties iepriekšējās attiecībās ar tiem, varētu dzīvot vienu kopēju dzīvi.

Tjomam pat likās, ka visa viņa slimība ir bijusi tikai sapnis … Vienīgi vasara pagājusi …

No kabineta atvērtā loga līdz viņa dzirdei nokļuva mātes un tēva balsis un vēlreiz lika tam izjust izveseļošanās prieku.

Tēvs ar māti runāja par viņu.

Sīkumos sarunu viņš nesaprata, bet tās būtību uztvēra. Galvenais bija tas, ka viņam, Tjomam, atļaus skraidīt un rotaļāties nomas sētā.

Nomas sēta — milzīga, klaja vieta, kas piederēja TjomaS tēvam, atradās blakus mājai, kur dzīvoja visa ģimene, un bija norobežota no tās ar mūra sētu. Šī vieta bija netīra, pilna ar mēsliem un netīrumu kaudzēm, un tikai šur tur stāvēja atsevišķas būdiņas un mazas, kārniņiem klātas piebūvītes. Tjomas tēvs, Nikolajs Semjonovičs Kartaševs, to bija iznomājis ebrejam Leibam. Leiba savukārt to izdeva pa daļām: pašu sētu — iebraucamai vietai, bodīti — ebrejam Abrumkam, kroga sēdēja pats, bet dzīvokļus zemnīcās un piebūvītēs izīrēja dažadiem pilsētas nabadzīgiem ļaudīm. Šiem nabadzīgajiem bija maz naudas, bet toties daudz bērnu. Bērni, noplīsuši, netīri, bet veseli un jautri, augu dienu skraidīja pa pagalmu.

Doma par nomas sētu Tjomas mātei, Aglaidai Vasiļjevnai, jau sen bija ienākusi prātā.

Bieži vien, sēžot lapenē ar grāmatu rokā, viņa nejauši pievērsa uzmanību šim mūžīgi satrauktajam, jautrajam bērnu baram. Ar binokli vērojot viņu rotaļas, viņu nenogurstošo skraidelēšanu, māte daudzkārt domāja par Tjomu.

Nereti arī Tjoma, piekļāvies pie vārtiem, kas šķir abus pagalmus, ar skaudību pa spraugu vēroja no sava zeltīta cietuma šo draiskuļu baru. Dažreiz viņš ieminējās par atļauju paskraidīt nomas sētā; māte klausījās un viņa lūgumu šaubīdamās noraidīja. «

Bet Tjomas slimība, vīra pārmetumi par to, ka Tjoma netiek audzināts kā zēns, darīja galu viņas nenoteiktībai.

Būdama patiesa un jūtīga rakstura cilvēks, Aglaida Vasiļjevna domāja un izlēma jautājumus tā, kā domā un lemj tikai tādi raksturi. No malas raugoties, viņas spriedumi apkārtējiem bieži vien bija negaidīti; īstenībā doma, kuras rezultātā radas tads negaidīts lēmums, pati par sevi pastāvēja, bet bez apzinīgas līdzdalības no viņas puses. Fakti krājās, un, kad tie bija radušies pietiekošā daudzumā, lai izveidotos attiecīgs secinājums, pietika niecīga pamudinājuma, lai līdz tam laikam sarežģīto lietu stāvoklis uzreiz tiktu apgaismots jau ar gataviem lēmumiem.

Tā bija arī tagad. Šoreiz pamudinājums bija vīra pārmetumi, un Aglaida Vasiļjevna devās kabinetā parunāt ar viru par viņas galvā radušos ideju. Sarunas rezultātā Tjomam tika atļauts apmeklēt nomas sētu.

Pēc divām nedēļām Tjoma jau skraidīja ar nomas sētas bērniem. Viņš pilnīgi nodevās savu jauno draugu pavisam citādās dzīves izjūtām — tādas dzīves, kas nemaz nebija līdzīga viņa līdzšinējai, kas ar savu kontrastu neizdzēšamiem tēliem bija iespiedusies viņa atmiņā.

Nomas sēta, ka jau teikts, bija gluži klaja vieta, piegāzta ar visdažādāko atkritumu čupām.

Visi šīs čupaš uzskatīja par atkritumiem, kas reizi nedēļā — sestdienās tika izsviesti no šīm nabadzīgajām būdiņām, bet noskrandušajiem zēniem tās bija neizsmeļams bagātību un baudījumu avots. To izskats vien — pelēks, putekļains, pilns spīguļojošu, sadauzītu stikla gabaliņu, kas saulē laistījās visās varavīksnes krāsās, — jau iepriecināja viņu sirdi. Sajās čupas bija apraktas veselas bagātības: kauliņi bitaku spēlei, sitamie kauliņi, diegi. Ar kādu tīksmi sestdienā, kad tika izsviesti jauni gruži, uz kaudzēm metās alkstošo bērnu bars un to skaitā arī Tjoma un Joska.

Lūk, aiz satraukuma drebošām rokām tiek vilkts pelēka diega gals un pārbaudīta tā izturība. Tas noder pūķa laišanai; nekas, ka paīsāks, to sasies ar citiem tādiem pašiem diegiem; nekas, ka diegā sapinušies mati un kaut kas pielipis, ka tas samudžinājies vienā vīkšķī, — jo lielāks būs prieks, kad, visu ieguvumu savācis, zēnu bars pārrāpsies pār kapsētas mūri un, apsēdies uz kāda veca pieminekļa, sāks savest kārtībā savu bagātību.

Tjoma sēž, pilnīgi nodevies savam grūtajam darbam. Viņa skatiens mcchaniski klīst gar vecajiem, greizajiem pieminekļiem, un viņš domā, kāds viņš bija muļķis, ka sabaidījās no Jeremeja galvas.

Geraska, zēnu bara galvenais atamans, stāsta par to miroņu nakts gaitām, kuri tiek aprakti bez apstāvēšanas:

- Piesitas tev ceļā tāds un vadā … vadā … vadā . .. Liekas, ka nupat nupat būsi mājās… Tā tevi novadās līdz gai-

ļiem … Tikko gaiļi iedziedāsies, tā uzreiz pārstāj, — paskaties, bet tu tajā pašā vietā vien stāvi. Pareizi! Dievs sodi! — Geraska krustās, savus vārdus apstiprinādams.

—    Un tad? Tas nemaz nav briesmīgi, — Tjoma nevērīgi iebilst.

—    Nav briesmīgi? — Geraska iedegas. — Trāpies tik pie viņiem svētvakarā, tad tie tev parādīs, ka nav briesmīgi! Paraudzīšos uz tevi, kad Puļčicha …

Puļčicha, veca, astoņdesmitgadīga, gara, resna, vientuļa sieva, bija apdzīvojusi vienu būdiņu nomas sētā. Viņa vienmēr atšķīrās ar savu īgno un noslēgto raksturu un ar savu zemo, rupjo balsi iedvesa bērniem instinktivas bailes, kad tā trieca tos tālāk nost no savām durvīm.

Reiz, lai gan visi jau sen bija piecēlušies, parasti akuratās Puļčichas durvis izrādījās ciet.

Geraska, pamanījis šo nenormalību, tūlīt uzmanīgi ielūkojās būdiņas lodziņā un ar šausmām atlēca atpakaļ: no uzpūstās, zilās sejas uz viņu raudzījās Puļčichas briesmīgi izvalbītās acis.

Pārvarējis bailes, Geraska vēlreiz ielūkojās un saskatīja tievu aukliņu, kas no griestiem stiepās līdz viņas kaklam. Likās, ka Puļčicha stāvētu uz ceļiem, bet kaut kā gaisā, grīdai nepieskaroties. Sacēla trauksmi, uzlauza durvis, izvilka veceni no cilpas, bet bija jau par vēlu — Puļčicha jau bija mirusi. Viņu aiznesa pie «pašnāvniekiem», bet būdele tā ari palika tukša, nespēdama vairs piesaistīt sev jaunus īrniekus.

Šī negaidītā, drausmīgā Puļčichas nāve uz zēnu baru atstāja lielu, satriecošu iespaidu . ..

—    Vai tu domā, — Geraska iejūsmojies turpināja, un šermuļi pārskrēja pār zēnu mugurām, — tu domā, ka viņa beigta? Lika drusku pagaidīt! Lai tik kāds noīrē viņas būdu! A-hā! Tad tik redzēs, kur šī pati Puļčicha atrodas; kā viņa, nekrietnā, rāpus atvilksies nakti pie loga un sāks skatīties, ko tur dara. Mūlis ša-aus-mī-gi zils, uzpūsts, zobus klabina, bet acis bolīt bola . . . Dievs sodi! Viņa, neliete, vēl tagad katru nakti vazājas, un, kamēr tai vēderā neietrieks apses mietu, viņa ta pastāvīgi vilksies. Bet, tiklīdz ietrieks, tā beigas būs!

Stāsts atstāj satriecošu iespaidu. Tjoma jau sen nolaidies no saviem neticības augstumiem un ar saspringtu seju seko katrai Geraskas kustībai.

Saspringtak par visiem vienmēr klausās Kojka, kuram pat dzīslas pierē piepamst, bet mute paliek vaļā vēl tad, kad visi jau sen atjēgušies.

—     0 — ū! — dažreiz Joska lam iebāž pirkstu atvērtaja mutē.

Saceļas smiekli. Kolka iekaist un tēmē vainīgajam taisni pa ausi. Bet Joska izvairās un smiedamies atlec sānis. Kolka drāžas pakaļ, Joska no viņa bēg. Smiekli un vispārēja jautrība.

Saule pavisam nozūd aiz kokiem; atskan visu šo Gerasku, Kolku, Jašku māmuļu skaļās balsis; viss bars trokšņaini rāpjas pār mūri, ar joni nolec pagalmā un izklīst katrs uz savu pusi. Tjoma brīdi vēro, kā vecāki ar belzieniem sagaida nosebojušos biedrus, un negribīgi atgriežas ar savu ieroču nesēju Josku mājās. Viss viņam tā patīk, viss viņā ta dzīvo, ka šajā brīdī viņš nožēlo tikai to, ka nevar mūžīgi palikt nomas sētā, mūžīgi rotaļāties ar saviem jaunajiem draugiem.

Visa ģimene vakarā sēž pie tējas galda, arī Tjoma sēž, un domās gar viņa acīm slīd tēli no pagalma. Viņš izklaidīgi klausās sarunā un kļūst možāks tikai tad, kad izdzird atnākušā nomnieka sūdzību par to, ka Puļčichas numurs arvien vēl nav izdots. •»

—      Tas nekad arī netiks izdots, — autoritativi paziņo Tjoma.

Uz jautājumu «kāpēc?» Tjoma pavēsta iemeslu. Pamanījis,

ka stāsts atstāj iespaidu, Tjoma turpina, cenšoties visādi atdarināt Gerasku:

Tiklīdz kāds noīrēs, viņa, nekrietnā, pielīdīs pie loga, purns zi-i-ils, zobus klabinās, pati uzpūsta, nešķīstā . ..

Pēdējam vārdam Tjoma sasprindzina visus spēkus.

Mans dievs! Ko tas nozīmē? — māte iesaucas.

Tjoma mazliet apmulst, bet runu nobeidz.

—      Bet, ja vēdera tai ietriektu apses mietu, viņa, neliete, vairs nestaigātu.

Nākošajā dienā Tjomu nomas sētā nelaiž, un visa diena tiek veltīta Tjomas dvēseles tīrīšanai no netikumības sārņiem, kas tur uzkrājušies.

Pamatīga izmeklēšana tomēr nekādus sevišķus sārņus tur neatklaja, kaut gan viena ne visai skaista lieta pati no sevis uzpeldēja dienas gaismā.

Rotaļu skaitā, kas bērnus uzjautrinaja, bija arī tādas rotaļas, kurās mēslu kaudzēm nebija nekāda loma, kā «dziga» vilciņa paveids, mērķī sviešana, bumba un rieksti. Tā ka Abrumka par velti riekstus nedeva, tad pēdējā rotaļa jau prasīja naudu. Bija, protams, vēl iespēja riekstus dabūt dārzā. Bet dārza rieksti nederēja: tie bija pārāk lieli, grumbuļaini, bet spēlei vajadzēja mazus, apaļus un vieglus riekstus. Tas nekas, ka to kodoli jau sen izpuvuši, toties tic labi ripoja bedrīte. Ārkārtējā gadījumā par trim dārza riekstiem Tjomam deva vienu Abrumkas riekstu. Sie dārza rieksti arī nebija tik viegli iegūstami. Tjomam tos vajadzēja plukt, lai gan tas bija risks, ka to var notvert; dažreiz zem viņa kājām lūza zari, ko tēva vērīga acs arī varēja pamanīt. Tjoma atrada vienkāršāku izeju. Reiz viņš aizgāja.pie Abrumkas un sacīja:

—      Abrumka, drīz būs mana dzimšanas diena un man uzdāvinās divdesmit kapeikas. Dod man tagad riekstus, un dzimšanas dienā es tev atdošu naudu.

Abrumka iedeva. Tā riekstu sanāca par divdesmit kapeikām. Vienu laiku Tjoma negāja pie Abrumkas, bet vajadzība spieda, un, atnākot pie viņa, tas sacīja:

—      Abrumka, dod man vēl riekstus!

Bet Abrumka Tjomam atgādināja, ka dzimšanas dienā viņam dāvinās tikai divdesmit kapeikas.

Tad Tjoma sacīja Abrumkam:

—      Es piemirsu, Abrumka, Taņa man apsolīja vēl desmit kapeikas uzdāvināt.

Abrumka aizdomīgi noraudzījās uz Tjomu. Tjoma nosarka un sajuta pret Abrumku tadu kā naidu, niknumu. Viņš jau gribēja aizbēgt no riebīgā Abrumkas un atteikties no sava nodoma paņemt vēl riekstus no viņa, bet, tā kā Abrumka iegāja veikalā, tad arī Tjoma pārdomāja un gāja tam pakaļ. Abrumka vandījās aiz tumšās, netīrās letes,'meklēdams mušu notraipītajos plauktos netīro kārbu ar sapuvušiem riekstiem, bet Tjoma gaidīja, bailīgi sānis lūkodamies uz tumšo blakus istabu, kur puskrēslā gultā bija vērojams Abrumkas slimās sievas augums. Viņa jau sen necēlās augšā, bet gulēja savā gultā, šķita, it kā būtu iebāzta dūnu pēlī, — mūžīgi slima, bāla, izdēdējusi, ar kvēlojošām, melnām acīm, pinkainiem matiem, — un paretam klusi un sāpīgi vaidēja.

Riekstus saņēmis, Tjoma skriešus metās laukā no bodes, tālāk no briesmīgās Abrumkas sievas, kurai Geraska nez kādā ceļā bija pamanījis astīti un pats savām acīm redzējis, kā viņa vienreiz nakti uz slotas izlaidusies pa skursteni. Un, tā kā Geraska, to stāstot, bija noņēmis cepuri, pārkrustījies un teicis: «Dievs sodi!» — tad nevarēja būt nekādu šaubu par viņa vārdu patiesīgumu.

Paspēlējis iegūtos riekstus, Tjoma pie Abrumkas iet vairs neuzdrošinājās. Viņš juta, ka ir to piemānījis, un šī sajūta viņu mocīja. Viņam likās, ka arī Abrumka to sapratis. Tjoma apzinājās savu vainu pret viņu un nevarēja bez smeldzošām jūtām skatīties uz nomākto Abrumku, kas nepārtraukti dirnēja pie savām durvīm. Dažreiz jautras rotaļas vidū Tjomas acu priekšā pēkšņi pavīd Abrumkas tēls, prātā nāk dzimšanas dienas tuvošanās, bezizejas stāvoklis, un sirds skumji sažņaudzas. Tikai viens mierinājums vēl bija, ka dzimšanas diena nav tik tuvu. Bet nelaime pienāca ātrāk, nekā Tjoma to bija gaidījis. Vienreiz Abrumka, kas ne soli nekad neatgāja no savas bodītes, pēkšņi, pamanījis sētā Tjomu, devās tam klāt.

Viņam tuvojoties, Tjoma it kā rotaļādamies iešmauca ķieģeļu šķūnī, bet Abrumka sekoja un pieprasīja no Tjomas naudu, motivējot naudas vajadzību ar sievas pēkšņo nāvi.

Tjoma jau no rīta bija dzirdējis no saviem draugiem, ka Abrumkas sieva nomirusi; bija dzirdējis pat sīku atstāstījumu, kā Abrumka pats to nakti noslāpējis, uzliekot spilvenu tai uz galvas, un, uzsēdies virsū, sēdējis uz spilvena tik ilgi, kamēr viņa sieva pārstājusi krākt; pēc tam tas norāpies un gājis gulēt, bet no rīta izgājis un visiem stāstījis, ka viņa sieva nakti nomirusi.

—      Vai tu pats redzēji? — plaši ieplestām acīm jautāja Tjoma.

—      Dievs sodi! — noteica Geraska un par pierādījumu noņēma cepuri un pārmeta krustu.

Un tagad šis Abrumka, it kā viņš nekad nebūtu noslāpējis savu sievu, stāvēja tumšā šķūnī Tjomas priekšā un prasija naudu.

Tjomam kļuva baigi: bet ja nu pēkšņi ļaunais Abrumka ari viņu nožņaudz un iet visiem stāstīt, ka Tjoma pats nomiris.

—      Man nav naudas, — Tjoma atbildēja ar stīvu mēli.

—      Nu, tad es labāk tētiņam pasacīšu, — lūdzoši noteica Abrumka. — Ļoti vajag, nav ar ko apglabāt manu nabaga Himku …

Un Abrumka noslaucīja noritējušo asaru.

—      Nē, nesaki, es pats pasacīšu, — ātri teica Tjoma, — es tūlīt tev atnesīšu.

Tjomam izzuda katras bailes pret Abrumku.

īstas, neviltotas bēdas, kas skanēja viņa vārdos, pievērsa viņam Tjomas sirdi. Tjoma nolēma nekavējoties iet pie mātes un visu tai izstāstīt.

Viņš atrada māti lasot. Tjoma to dedzīgi apkampa.

—      Dod man, māmiņ, trīsdesmit kapeikas.

—      Kam tev tās vajadzīgas?

Tjoma sastostījās un apmulsis noteica:

—      Man Abrumkas žēl, viņam nav ar ko Himku apglabat, es viņam apsolīju.

—      Ka tev viņa žēl, tas ir labi, tomēr apsolīt viņam tev nebija nekādas tiesības. Vai tad tev pašam ir sava nauda? Tikai ar savu naudu var rīkoties.

Tjoma apmulsis saspringti klausījās, un, kad Aglaida Vasiļjevna iznesa viņam naudu, viņš to apskāva un, nožēlu mocīts par saviem meliem, dedzīgi tai atbildēja:

—      Alamiņ, mana mī|a, es nekad vairs tā nedarīšu . . .

—      Nu ej, ej, — skūpstot viņu, māte maigi atbildēja.

Tjoma skrēja pie Abrumkas, un domās tam tēlojās viņa

seja, pilna svētlaimes, kad viņš ieraudzīs tam atnesto naudu.

Piesarcis, mirdzošām acīm viņš iedrāzās bodītē un, juzdamies labi un droši ka toreiz, kad vēl nebija kļuvis parādnieks, sajūsmā noteica:

—      Te būs, Abrumka!

Abrumka, kas rakņājās aiz letes, klusēdams pacēla galvu un vienaldzīgi, skumji paņēma tam pasniegto naudu. Bet, paskatījies uz vīlušos Tjomu, Abrumka instinktivi noprata, ka Tjomam nav nekādās daļas gar viņa bēdām, ka Tjoma aizņemts ar sevi un par savu varoņdarbu prasa atlīdzību. Labu jūtu pamudināts, Abrumka izņēma no kārbas vienu konfekti, pasniedza to zēnam un, uzsitis tam uz pleca, izklaidīgi sacīja:

*  — Labs kundzēns.

Tjomam nebija pa prātam Abrumkas familiarā izturēšanās, nebija pa prātam vienaldzība, ar kādu pēdējais pieņēma no viņa naudu, un gavilējošās sajūtas vietā radās vilšanās. Tā tuvuma vietā, ko tas uz brīdi bija jutis pret nelaimīgo, kluso Abrumku, radās svešas, vienaldzīgas, pretīgas jūtas. Tjoma jau gribēja atstumt konfekti un aizskriet, gribēja sacīt Abrumkam, ka tas nedrīkst viņam sist uz pleca, tādēļ ka tas ir Abrumka, bet viņš, Tjoma — ģenerālā dēls, tomēr kaut kas Tjomu atturēja. Brīdi viņš izjuta pazemojošu nevarību par to, ka nebija spējīgs tā atcirst, kā to droši vien būtu varējusi Zina, un, slēpjot riebumu, vilšanos, uztraukumu un nevarības apziņu, klusējot paņēma konfekti, un, uz Abrumku neskatīdamies, jau taisījās ātrāk izslīdēt no bodeles, kad durvis pēkšņi atvērās un Tjoma ieraudzīja, kas notika otrā istabā. Tur bars netīru ebreju sievu steigšus beidza skumjo ceremoniju. Tjoma ieraudzīja ievīstītu kaut ko baltu un saprata, ka tā bija Abrumkas sieva. Parasti tumšajā istabā tagad pa atvērtajiem logiem ieplūda gaisma; gulta, kur citkārt gulēja slimā, tagad bija tukša un uzposta. «Un nekad tajā vairs negulēs Abrumkas sieva,» nodomāja Tjoma. To tūliņ aiznesīs uz kapiem, apraks, un viņa tur paliks viena ar tārpiem, kamēr viņš, Tjoma, tūlīt izskries no bodītes un laimīgs, dzīvesprieka pilns rotaļāsies, raudzīsies jautrajā saulē, elpos gaisu. Bet viņa nevar elpot. Ai, cik labi ir elpot! Un Tjoma ar pilnu krūti ievilka elpu. Cik labi ir skraidīt, smieties, dzīvot! . .. Bet viņa nevar dzīvot, viņa nekad neatvērs acis un nekad nekad vairs negulēs šajā gultā. Cik tukši un smagi kļuva Tjomam ap sirdi. Kada tumsa, kādas skumjas to pārņēma, kad pirmo reizi viņā nobrieda nāves izpratne. Jā, iā it viss paies. Nebūs ne Abrumkas, neviena, ne viņa — Tjomas, ne šās bodītes, — viss, viss kādreiz izzudīs. Un tikpat kādreiz pienāks nāve, un nekur no tās nevar aiziet, nekur .. . Lūk, Abrumkas sieva . . . Bet ja nu viņa būtu paslēpusies zem gultas? Nē, arī tur nevar, nāve būtu to atradusi. Un arī viņu atradīs … No šās domas Tjomam elpa aizrāvās, viņš steidzīgi izskrēja no bodeles svaigā gaisā.

Tjomam kļuva skumji. It kā visi pēkšņi būtu nomiruši, un neviens, izņemot viņu, vairs nebūtu palicis, un visapkārt tik tukši un skumji. Kad Tjoma pieskrēja pie zēnu bara, kas sita bitakas un satraukti vēroja Geraskas kustības, kurš jau trešo reizi uzvaroši gatavojās izspēlēt pirmais, Tjoma atviegloti uzelpoja, bet, joprojām vienaldzīgs, apsēdās uz putekļainās zemes, piespiedies pie būdiņas sienas, kur norisinājās spēle. Viņš izklaidīgi sekoja, kā, no sienas atlecot, gaisā pazibēja vara pogas, kā, saules spožajos staros pamirdzējušas, tās krita uz netīrās, mīkstās zemes, acumirklī pārklājoties ar pelēku putekļu kārtu, sekoja saspringtajām, satrauktajām sejām, un nejaušā kontrastu paralēlē — tas, kas bija pie Abrumkas, un tas, kas notika šeit, — viņu nomāca. Šeit priecājas, bet tur ir nāve, viņiem nav nekādas daļas gar Abrumku, tāpat kā Abrumkam gar viņiem, un nevar izdarīt tā, lai arīAbrumka priecātos. Ja pasauktu viņu ar tiem parotaļāties? Viņš nenāks. Tikai viņiem, .bērniem, ir jautri, bet lielie nemīl rotaļāties. Cik garlaicīgi ir lielajiem dzīvot — nekas viņiem nepatīk: ne kauliņu spēle, ne bitakas, ne bumba. Arī viņš būs liels, un arī viņam neviena no šīm spēlēm nepatiks. Būs garlaicīgi. Nē, viņam patiks! Viņš norunās ar Jašku, Gerasku, Koļku, ka viņi vienmēr spēlēs un viņiem vienmēr būs jautri… Nē, nebūs — viņam arī nepatiks. Nē, patiks, katrā ziņā patiks! Un, strauji pielēcis kājās, it kā baidīdamies, ka viņam varētu nepatikt, tas enerģiski iesaucās:

—      Mans gājiens!

Un pēkšņi tajā brīdi, kad Tjoma tik spēcīgi izjuta vēlēšanos rotaļāties, dzīvot, viņam nepatīkami nodrebēja sirds, iedomājoties, ka viņš piemānījis māti. «Nekas! Kad es māmiņai lūdzu piedošanu, es domāju, ka lūdzu par to, ka viņu piemānīju; kādreiz es viņai visu izstāstīšu.»

Sevi nomierinājis, Tjoma aizmirsa par visu to pat domāt. Un pēkšņi viss atklājās tā, ka viņš pat atjēgties nepaguva, kā pats sapinās.

Tjomam par izbrīnu Aglaida Vasiļjevna šajā lietā izturējās ļoti saudzīgi, tikai lika apsolīt, ka turpmāk viņš vienmēr sacīs visu patiesību, — pretējā gadījumā nomas sētas vārti viņam uz visiem laikiem aizvērsies.

*        * *

Pagāja gads. Tjoma izauga, attīstījās un kļuva spēcīgāks. Zēnu bara dzīvē notika dažas izmaiņas. Patīkami bija skraidīt pa pagalmu, skriet uz kapiem, bet vēl patīkamāk bija aizskriet uz to pusi, kur zilgmoja neaptverami plašā jūra. Šajās pastaigās bija tik daudz vilinoša!… Tjoma aizmirsa, ka viņš ir vēl mazs zēns. Viņš stāvēja jūras krastā; maigs, lēns vējiņš glāstīja viņa seju, rotaļājās matos un radīja viņā nenoteiktu tiekšanos pēc kaut kā nezināma. Ar sevišķi smeldzošām jūtām viņš vēroja kuģi, kas nozuda aiz apvāršņa, un apskauda laimīgos cilvēkus, kas devās miglainajā tālē. Zvejnieki, kas savās nedrošajās laivās brauca jūrā, Tjomam un visam zēnu baram šķita kā pusdievi. Ar kādu cienību viņš un visi zēni raudzījās to iedegušajās sejās! Ar kādu saspringtu godbijību viņi vai no ādas līda laukā, palīdzēdami zvejniekam, kas gatavojās ceļā, novilkt laivu no grantainā krasta jūrā!

—     Tēvocīt, josta! — kliedza kāds laimīgais, pamanījis krastā zvejnieka aizmirsto jostu.

Kādā skaudībā dega pārējo ačeles, kādā apmierinātā lepnumā mirdzēja tā laimīgā acis, kuram bija palaimējies izdarīt pēdējo pakalpojumu drosmīgajam, nerunīgajam zvejniekam! Velti skatiens kāri meklē smiltīs vēl ko aizmirstu.

—      Puišel, atnes grozu! Rau, rau, smiltīs! — sauc jūrā aiz akmens otrs zvejnieks, kas ar makšķeri noķēris zivi.

Jauns darbs: zēni cits par citu metas pēc groza, un viens laimīgais jau drāžas ar grozu rokā.

—      O-ho! Pamatīga! — viņš atļaujas piezīmēt, noķerto zivi grozā saņemdams.

Zvejnieks no jauna iedziļinās nekustīgā pludiņa klusā vērošanā, grozs tiek aiznests atpakaļ, un zēni meklē jaunas nodarbības. Viņi lasa krastā plakanus akmentiņus un ar sparu sviež tos pa ūdeni. «Viens, divi, trīs, četri,» akmens aizlidoja, slīdot pa gludo virsmu.

—      Izgāzies, — kāds nicinoši nosaka, kad akmens, nemākulīgas rokas sviests, tūliņ nogrimst, bet nelido slīpi, vairākas reizes pieskaroties ūdens virsmai.

Vai atkal, bikses līdz ceļgaliem atlocījuši, viss bars brien ūdenī un ķer zem akmeņiem vēzīšus, lasa dažādus gliemežus. Noķer, patīksminās un apēd. Ēd arī Tjoma, izjūtot bezgalīgu baudu.

Reiz viss bars aizklīda uz lopkautuvi. Tjoma aizrāvies nepamanīja, kā bija nokļuvis pašā pagalmā tieši tajā brīdī, kad no valga norāvies saniknots vērsis metās virsū klātesošajiem, tajā skaitā arī Tjomam. Tjomu tikko izglāba. Miesnieks, kas bija to izglābis, atvadoties sarāva viņu aiz ausīm. Tjoma bija priecīgs, ka viņš izglābts, bet aizvainots par to, ka viņu rāva aiz ausīm. Viņš stāvēja samulsis, izvairīdamies no zēnu bara ziņkārīgajiem skatieniem, un pārdomāja atriebības plānu. . Pa to laiku miesnieki, beiguši savu darbu, piekrāva ratus un brauca uz pilsētu. Tjoma zināja, ka to ceļš ved gar viņa tēva māju, un tāpēc tiem sekoja. Ieraudzījis pie mājas vārtiem Jeremeju, Tjoma paskrēja garām vezumu rindai un nostājās pie vārtiem ar akmeni rokā. Kad miesnieks, kas viņu bija plēsis

aiz ausim, nonāca līdz viņam, Tjoma atvēzējās un laida tam ar akmeni, kas trāpīja miesniekam tieši sejā.

Turiet, turiet! — miesnieks sāka kliegt un metās pakaļ mazajam negantniekam. Iedrāzties pa vārtiņiem un aizšaut bultu bija tikai mirkļa darbs. Ievainotais miesnieks pilnā kaklā uz ielas vaimanāja:

—      Tētīt, nosita! Nosita, razbainieks!

Miesnieki skaļās balsīs kliedza:

—      Laupītāji, palīgā! Palīgā, mūs sit nost!

«Nositu!» Tjomam galvā pazibēja doma.

No mājas uz lievenēm izskrēja sabiedētās māsas, bonne, bet aiz tas bāla, neizprotamās trauksmes pārbiedēta, arī pati Aglaida Vasiļjevna.

Tjomas seja, viņa apmulsušais izskats skaidri liecināja, ka viņš ir visa ša trokšņa vaininieks.

*— Kas? Kas te notiek? Ko tu izdarīji?

—      Es … es nositu miesnieku, — Tjoma pilna kaklā sāka hļaut, no bailēm pie zemes pietupies.

Nebija laika iztaujāt… Aglaida Vasiļjevna ieskrēja vira kabinetā. Ģenerālā parādīšanās lietai piešķīra mierīgāku raksturu. Viss noskaidrojās, ievainojums, izrādījās, nebija bīstams. Cietušais saņēma šņabim, un pēc dažām minūtēm miesnieki atkal devās ceļā. Tjomam sirds kļuva vieglāka …

Nekrietnais puika! — no ielas ienākusi, noteica māte.

Tjoma nodūra acis un patiešām jutās kā nekrietns zēns. Nikolajs Semjonovičs domāja citādi.

Par ko tu viņu rāj? — viņš sašutumā griezās pie sievas. — Ka tad pēc tavām domām, — viņam plēsīs ausis, bet viņš par to lai rociņu skūpsta?

Aglaida Vasiļjevna savukārt bija neizpratnē.

—    Nu tad ņemiet pie sevis šo kausli, bet man viņš vairs n;iv dēls, — viņa noteica un ātri izgāja no istabas.

Tjoma neizjuta nekādu prieku par tēva atbalstu un atviegloti uzelpoja tikai tad, kad pēdējais aizgāja. Viņš juta nemieru sirdī, labāk būtu bijis, ja tēvs to būtu izrājis, bet māte uzlielījusi. Kādu stundu pastaigājis, Tjoma devās pie mātes un, kā tas bija parasts, kad māte uz viņu dusmojās, noteica:

—      Māmiņ, es vairs tā nedarīšu.

—      Negantais zēns! Ko tu vairs nedarīsi? Vai tu ari saproti, kāda ir tava vaina?

—      Vaina tā, ka kāvos.

—      Vaina tā, ka tu esi tikpat rupjš ka tas miesnieks, kuram tu sviedi ar akmeni. Vai tu zini, ka tad, ja viņa nebūtu bijis, vērsis tevi būtu nobadījis?

—      Zinu.

—      Ja tu slīktu un tevi aiz matiem izvilktu no ūdens, vai arī tad tu glābējām ar akmeni sviestu?

Nu, jā . .. Bet kāpēc viņš neņēma mani aiz rokas?

—      Bet kāpēc tu bez atļaujas gāji viņa pagalmā? Kadeļ nostādi sevi tādā stāvoklī, ka tevi var ņemt aiz auss? Kādēļ bez atļaujas biji lopkautuvē? Kādēļ tu esi ļauns? Kādēļ tu palaid rokas, kausli? Miesnieks ir rupjš, bet labsirdīgs cilvēks, bet tu esi rupjš un ļauns … Ej, es tādu dēlu negribu!

Tjoma nāca un atkal gāja, kamēr beidzot viņam viss pats no sevis kļuva skaidrs: gan viņa loma šajā lietā, gan viņa vaina, miesnieka neapzinīgā rupjība un Tjomas atbildība par radušos stāvokli.

—     Tu, vienmēr tu būsi vainīgs, tāpēc ka viņiem nekas nav dots, bet tev ir, no tevis arī tiks prasīts.

Viss tas beidzās vakara ar stāstiem par talantiem un prātojumiem par tematu: kam daudz dots, no tā arī daudz tiks prasīts.

Tjoma uzmanīgi un ar interesi klausījās, uzdeva jautājumus, kuros bija jūtams, ka viņš apzinīgi pārdzīvo teiktā jēgu. Dedzīgā Aglaida Vasiļjevna nevarēja atturēties, lai tik izdevīga brīdī nepiemestu vēl dažas liekas pagalltes . ..

. — Tu jau esi liels zēns, tev desmitais gads. Viens zēns tavos gados jau bija cars.

Tjomas acis plaši ieplētās.

—      Bet kad es būšu cars? — viņš jautāja, domās aizklīstot cara dēla Ivana pasakainajā valstī.

—      Cars tu nebūsi. Bet tāds pats zēns kā tu . ..

Un Tjoma dabūja zināt par Pēteri Lielo, par Lomonosovu, Puškinu. Viņš klausījās īsus dzejoļus, kurus māte tik skanīgi un skaisti viņam nolasīja:

Izklāja vadu reiz zvejnieks gar jūras talsaltajās krastu;

Tēvam bij palīga dēls. Jaunekli, nav tas tavs darbs!

Citādi tikli tev jāmet! un citādas lemtas tev rūpes:

Gudrību lomos būs vilkt, valdniekiem padomus dot.

Tjomas acu priekšā tēlojas pazīstama aina: jūras krasts, saulē iedegušie zvejnieki un viņš pats, kas bieži tika palīdzējis krastā izklāt slapjos tīklus žāvēšanai, un, nopūties aiz jūtu pārpilnības, apmierināts noteica:

—      Māmiņ, es arī palīdzēju zvejniekiem izklāt Tfklus.

Šajā vakarā iemiegot, Tjoma izjuta sevišķi pacilatu noskaņojumu. Jaukos, neskaidros tēlos tam rādījās gan zvejnieki, gan tīkli, gan nezināms, īpaši apveltīts zēns, gan desmitgadīgais bargais cars, un viss tas, apziņā tik tuvs un patīkams, jaucās Tjomas miega apņemtajās smadzenēs.

«Bet es tomēr labi izdarīju, ka trāpīju miesniekam: tagad neviens vairs neuzdrošināsies mani ņemt aiz auss!» pēkšņi pavīdēja pēdējā apzinīgā doma, un Tjoma mierīgi aizmiga.

IESTĀŠANĀS ĢIMNĀZIJĀ

Pagāja vēl gads. Pienāca laiks iestāties ģimnāzijā. Tjoma lika eksāmenus uz pirmo klasi un izturēja. Dienu pirms mācībām Tjoma pirmo reizi uzvilka formas tērpu.

Tā bija laimīga diena!

Visi skatījās un sacīja, ka forma viņam ļoti labi piestāv. Tjoma izprasījās uz nomas sētu. Viņš gāja starojošs un laimīgs.

Bija augusta svētdiena, no augšas plūda spoži saules stari, acis grima dzidrās debess maigajā zilgmē. Akācijās ap kapsētas mūri it kā snauda mīlīgās, priecīgās dienas mirdzumā.

Keizera ģimene pilnā sastāvā sēž sava dzīvokļa durvju priekšā pie pusdienu galda. Nažu trinējs Keizers, cienīga izskata vecis, klīrīgi un sausi ar acīm mērī Tjomu. Tikpat nelaipni raugās arī tēvam līdzīgais vecākais dēls. Toties «Keizerovna» gandrīz vai izkusa laipnā, maigā smaidā, un viņas baltā, augstā aubīte cītīgi māj Tjomam sveicienu. Mazais Keizers — jaunākā atvase, pilnīgi mātē atsities — arī atmaigst un virza savas svētlaimīgās acis no mātes aubes uz Tjomas formas tērpu.

—      Labdien, labdien, Tjomočka! — saka Keizerovna. — Nu, paldies dievam, jūs jau esat ģimnāzists… tīri kā ģenerālis …

Tjoma šaubās, ka viņš būtu līdzīgs ģenerālim . . .

—                  Tētiņam un māmulītei prieks, — Keizerovna turpina.

—    Vai tētiņš vesels?

—     Vesels, — vērdamies tālē un ar zābaku zemi bakstīdams, atbild Tjoma.

—      Un arī māmulīte vesela un brālītis un māsiņas? Nu, paldies dievam, ka visi ir veseli.

Tjoma jūt, ka var iet tālāk, un lēni, svinīgi virzās uz priekšu.

Pie savas būdeles durvīm sēž milzīgais Jakovs un tīksminās. Viņa sarkanā seja spīd, mazās, melnās acis spīd, lielās, basās kājas sildās, saulē izstieptas. Rīta cēliens jau nodarīts .. . Pa atvērto logu dzirdams, kā švirkst un čurkst panna, kura cepas viena no šodien noķertajām butēm. Jakovs katru svētdienu iet zivis zvejot. Sešas dienas viņš uz saviem pleciem no ratiem uz kuģiem pārnesa seši pudi smagus maisus, bet septītajā — līdz pusdienai makšķerē, bet no pusdienas līdz vakaram pavada laiku bezdarbībā un bauda atpūtu. Kopā ar viņu dzīvo veca māte un vairāk neviens. Kādreiz bija sieva, bet sen jau kā aizbēgusi, un sen jau par viņu Jakovs neko nezina.

—     Jakov, es jau iestājos ģimnāzijā, — Tjoma saka, viņa priekšā apstādamies.

— Ģimnāzijā … — Jakovs labsirdīgi novelk un smaida.

— Tas ir mans formas tērps.

—      Formas tērps? — Jakovs atkārto un atkal smaida.

Iestājas klusums. Jakovs skatās uz kājas lielo pirkstu, kas

kaut kā sevišķi pieliecies kaimiņam, un sniedzas pie tā ar roku.

—     Vai daudz noķēri? — Tjoma jāutā.

—      Noķēru, — Jakovs atbild, palaidis vaļā kājas lielo pirkstu, kas, tiklīdz Jakovs to atlaida, vēl ciešāk uzgula blakus stāvošajam.

—      Bet es jau vairs nevaru iet tev līdzi, — Tjoma nopūzdamies saka, — es tagad esmu ģimnāzists.

—     Ģimnāzists, — atkārto Jakovs un atkal smaida.

Tjoma iet tālāk, un visur, kur tikai kāds sēž, viņš apstājas,

lai sevi parādītu. Vienīgi Ivanu Ivanoviču pamanījis, viņš steidz paiet tam garām. Tjomam nepatīk sarunāties ar Ivanu Ivanoviču, kad tas ir piedzēries. Bet Ivans Ivanovičs, atvaļinats unteroficieris, tēva dienesta biedrs, neapšaubāmi piedzēries. Viņš sēž uz pazviļas, līgojas un miglainām acnn blenž uz visām pusēm.

Stāt! — pamanījis Tjomu, viņš kliedz. \&a«lЈē!

—      Muļķis, — neapstādamies Tjoma atbild.

—      Stāt! Piķis un zēvele!

Un Ivans Ivanovičs izliekas, it kā viņš mestos Tjomam pakaļ.

Tjoma laižas rikšiem, bet Ivans Ivanovičs jautri spiedz:

—     Turiet! Turiet!

Tjoma ir izjokots, viņš aiziet aiz stūra, sakārtojas un atkal svinīgi iet tālāk.

Tjomas parādīšanās zēnu barā radīja attiecīgu efektu. Tjoma, par to tīksminādamies, pēc citu nostāstiem klāsta par kārtību ģimnāzijā.

Ja kāds dara nerātnības un atnāk skolotājs un prasa, kas trokšņoja, bet cits pasaka vainīgo, — tas ir mēlnesis. Tikko skolotājs aiziet, viņu tūlīt izved priekštelpā, uzklāj virsū šineļus un sit.

Basās, netīrās kājas zem sevis pavilkuši, zēni sēdēja pie sētas un vaļējām mutēm klausījās Tjomā. Kad Tjomas nelielais ziņu krājums par ģimnāziju bija izsmelts, kāds ierosināja iet peldēties. Pacēlās jautājums, vai arī Tjoma tagad drīkst iet. Tjoma nosprieda, ka, ievērojot zināmu piesardzību, var iet. Viņš pavēlēja zēnu baram sekot nopakaļus, tāpēc ka tagad viņam, ģimnazistam, ir neērti iet līdzās tiem. Tjoma gāja pa priekšu, bet viss zenu bars, cieši kopa saspiedies, kautrīgi sekoja, acis nenovērsdami no sava līdzbiedra, kas ta bija pārvērties. Tjoma izraudzījās visdzīvākās ielas, gāja un nepārtraukti lūkojās atpakaļ. Dažreiz viņš aizmirsas un pa vecam paradumam soļoja tiem blakus, bet atcerējies atkal gāja pa priekšu. Tā viņi visi nonāca līdz jūras krastam.

Ai, cik brīnišķīga izskatījās jūra! Tā saulē mirdzēja un 1āsmoja kā zelta aplīšiem nosēta, un klusi, tikko dzirdami sitās pret mīksto, smilšaino krastu. Bet tur pie apvāršņa, jau pavisam rāma un zila zila, tā aizplūda bezgalīgajā tālē. Tur, šķita, bija vēl vēsāks.

Bet arī šeit ir labi, ja novelk smago formas tērpu un paliek kreklā.

Tjoma skatījās, kur lai noliek savu jauno uzvalku.

—      Dodiet man, es paturēšu, — pēkšņi ierunājās garš, kalsns vecis.

Tjoma labprāt pieņēma priekšlikumu.

—      Jums gan, kungs, vajadzētu mazliet talak no tiem … jums neērti, — vecis iečukstēja Tjomam ausī, kad Tjoma gatavojās izģērbties.

«Tas ir pareizi,» Tjoma nodomāja un, griezdamies pie zēnu bara, sacīja:

—      Mums ģimnāzijā nav atļauts .. . mums aizliegts kopā .. . Jūs peldieties šeit, bet es iešu tālāk …

Zēni saskatījās, bet Tjoma ar veci aizgāja.

—      Nu, lūk, šeit jau var, — vecis noteica, kad zēnu bars aiz liela akmens vairs nebija saskatāms.

Tjoma izģērbās un iegāja ūdenī. Kamēr viņš peldējās, vecis sēdējā krastā un nevarēja vien nobrīnīties par Tjomas peldēšanas mākslu. Bet Tjoma centās.

—      Es varu zem ūdens tur līdz tai vietai aizpeldēt, — viņš sauca un ar joni metās ūdenī. — Es varu arī uz muguras, — sauca atkal Tjoma. — Es varu ūdenī skatīties!

Tjoma ienira ūdenī, atvēra acis un redzēja dzeltenus apļus.

Un es varu … — Tjoma no jauna iesāka un sastinga, ne veča, ne drēbes krastā vairs nebija.

Pirmaja mirkli Tjoma pat neaptvēra bēdīgo īstenību: viņam vienkārši kļuva baigi no vienatnes un tukšuma, kas ar vecā nozušanu viņu pēkšņi apņēma, un viņš skrēja uz krastu. Viņš domāja, ka vecis tikai aizgājis uz citu vietu. Bet veča nekur nebija. Tad Tjoma saprata, ka vecis to apzadzis. Viņš apmulsis atnāca pie zēniem, kas jau bija izpeldējušies un apģērbušies, un pavēstīja tiem savas bēdas. Meklēšana bija veltīga. Viss acij aptveramais plašums bija tukšs. Vecis taisni kā zemē iekritis.

—     Varbūt tas bija pats nelabais, — kāds ieminējās, un visiem šermuļi izskrēja caur kauliem.

—      Iesim, — ierosināja Jaša, kas nebija no drošsirdīgajiem, un, ātri pietrausies kājās, uz slapjajiem matiem uzstīvēja cepuri.

—      Bet kā tad es? — žēli nosacīja Tjoma.

Tika izteikts priekšlikums Tjomam palikt krasta un gaidīt, kamēr pados ziņu mājās. Bet Tjomam vienasc/bija bail, un no zēnu bara neviens negribēja ar viņu palikt. Visus bija nobaidījis nelabais, visiem bija bail, visi steidzās aiziet, un Tjoma gribot negribot vilkās tiem nopakaļus.

—      Tra-la-lā-ā! Kails zēnsl

—     Kails zēns! Kails zēns! — Un pūlis pilsētas bērnu trallinādami un palēkdamies skrēja Tjomam pakaļ.

Ne jau katru dienu pa ielām staigā kails zēns, un tāpēc visi steidzās palūkoties uz to. Tjoma gāja un rūgti raudāja. Gandriz katrs garāmgājējs vēlējās zināt, kas noticis. Bet Tjoma ta raudāja, ka pats nevarēja parunāt; viņa vietā runāja tā draugi. Tas bija ļoti aizkustinoši. Visi apstājās un klausījās, klausījās arī Tjoma pats. Kad stāsts nonāca līdz formas tērpam, Tjoma neizturēja un no jauna sāka skaļi raudāt.

—     Bet kādēļ jūs neņemat ormani? — kungs ar zelta brillēm jautāja Tjomam.

«Ormani?» Tjoma domāja. Vai gan tētim un māmiņai maz zaudējumu nozudušā uzvalka dēļ! Nē, viņš neņems ormani.

Divi kungi apturēja procesiju un arī vēlējās zināt, kas noticis. Noklausījies viens no tiem Tjomam vaicāja:

—      Kā jūsu uzvārds?

—      Ka-kar-taševs, — Tjoma rīstīdamies atbildēja.

—      Vai ģeneraļa Kartaševa? — kungs brīnīdamies pārvaicāja un izsmejoši paskatījās uz savu ceļa biedru, nevērīgi nosacīdams:

—      Ungāru varonis! [5]

—      A-hā! — tāpat nevērīgi novilka viņa ceļa biedrs.

Un abi, par kaut ko smaidīdami, devās tālāk.

No šiem izsmejošajiem, neskaidrajiem mājieniem Tjomam sāpīgi sažņaudzās sirds. Viņam skaidrs bija viens: par tā tēvu smejas! Un viņam kļuva tik sāpīgi, ka viņš aizmirsa savu kailumu un iegrima mokošās pārdomās. Tagad, kad viņam prasīja uzvārdu, Tjoma jau atbildēja nedroši un bikli. Sarāvies viņš atkal gaidīja kādu apvainojošu piezīmi un vērīgi lūkojās jautātāju acīs.

—     Vai jūs esat ģeneraļa dēls?

—     Jā, — gandrīz čukstoši atbildēja Tjoma.

—      Nabaga zēns! Ņemiet ormani!

Paldies dievam, tas neko nesacīja.

—      Ģeneraļa Kartaševa? Nikolaja Semjonoviča?

Tjoma stāvēja ne dzīvs, ne miris. Tas notika uz tirgus laukuma, un to sacīja gara auguma spēcīgs, mazliet iereibis vecis.

«Bet ja nu viņš man pēkšņi iesit?» Tjoma nodomāja.

—      Tētīt mīļais! Tas taču mans ģenerālis! Es taču pie viņa, kad viņš vēl eskadronu . . . Pateicoties viņam, es dzīvs paliku! Lizka! Lizkā-ā!

Pienāca resna tirgotāja sārtiem vaigiem.

—      Dod šurp pajūgu! — vecis brēca.

—      Kādu pajūgu?

—     Dod pajūgu! Ģenerālā dēls! Tā paša ģeneraļa, kas man dzīvību . .. Vai tu neatceries, muļķe, cik reižu esmu tev stāstījis … Oficieris karā .. . Nu, nu, no zirga apakšas … Eh, muļķe.

«Muļķe» atcerējās un ar ziņkāri noskatījās Tjomā.

—    Šis ir viņa dēls … Nu, dod šurp pajūgu! Pats aizvedīšu … Tieši viņa rokās to nodošu. Redzi, kā!

—    Bet arbūzi? Kādi desmit vēl palikuši.

—    Lai parauj jupis! Kas par arbūziem! Dod pajūgu! Ak tavu grēku! Tad ta nelaime! Ak tu nolādētais!

Vārdus bērdams un rokas plātīdams, gan noliekdamies pie Tjomas, gan atkal nostādamies taisni, vecais tērzēja, kamēr viņa meita, uz ratu malas sēdēdama, grieza zirgu uz pūļa pusi.

—    Redziet, kā iznācis! — vecis turpināja kliegt, griezdamies pie apkārtstāvošajiem. — Pirmais ģenerālis, var teikt, un še tev!…

Vecis jau sēdēja uz vezuma un tikai klusējot piekrītoši maja ar galvu uz līdzjūtīgajiem pūļa saucieniem. Tjoma sēdēja, lielā mētelī ievīstīts, un tīksmīgi klausījās veča vārdos.

—    Vai tu labi pazīsti manu tēvu? — Tjoma jautāja.

—    Ak tu mans mīļais, mīļais! — sacīja vecis. — Tavu tēvu es tik labi pazīstu. Divdesmit gadus es viņu diendienā redzēju.

Draugu bars neatstājās no Tjomas un visi gāja blakus ratiem. \

—     Ko jūs te? vecis jau grasījās mesties tiem virsū.

—    Tie ir mani z^ni, mēs esam kopā, — Tjoma tos aizstāvēja. — Viņi dzīvo mūsu mājā.

—    Tā, tā! Tad jau, kā saka, draudziņi? Nu, ko tad . . . rāpieties jūs arī ratos!

Zēni nelika lūgties un, ātri ierāpušies, novietojās, ka nu kurais mācēja. Pēc nedaudzām minūtēm bērni, jautri čalodami, vēlreiz pārstāstīja notikušo, šoreiz ar komisku pieskaņu. Lai arī cik skumji bija Tjomam, viņš tomēr nevarēja novaldīties un sprauslāja, kad Jaška stāstīja, kā tie laidušies lapās no nelabā. Bieži par kādu zīmīgi izteiktu asprātību atskanēja draudzīgi, apvaldīti pārējās sabiedrības smiekli.

—      Skic, škic! —vecis sauca, kuram aizmugurē kā kaķēni maisā čaloja bērni.

Un, pagriezies pret tiem, vecis ilgi tīksminājās par savu kravu.

*        * *

Jauns formas tērps bija gatavs tikai pēc nedēļas.

Kad Tjoma pirmo reizi ieradās klasē, mācības ritēja jau pilnā gaitā.

No mājām Tjomu izvadīja ar lielu godu. Atbrauca pops un noturēja dievkalpojumu. Māte, dodot attiecīgus norādījumus, svinīgi viņu pārkrustīja ar svētbildīti, kuru uzkāra tam kaklā. Viņš saskūpstījās ar visiem, it kā brauktu prom uz vairākiem gadiem. Serjožikam viņš apsolīja no ģimnāzijās atnest zirdziņu. Māte, stāvēdama uz lievenēm, pēdējo reizi pārkrustīja prombraucējus — tēvu ar dēlu. Tēvs veda dēlu, lai pats to nodotu ģimnāzijās priekšniecības rokās. Svinīgāks kā jebkad uz bukas sēdēja Jeremejs. Pats Sirmais veda Tjomu. Vārtos stāvēja Joska un sērīgi uzsmaidīja savam biedram. No nomas sētas izbira viss bērnu bars un atplestām mutēm ar skatieniem pavadīja savas sabiedrības locekli. Te visi bija klāt: Geraska, Jaška, Kolka, Timoška, Petjka, Vaska … Pa vaļējiem vārtiem varēja redzēt nomas sētu, visdažādākās mēslu čupas, zemē iegrimušās būdiņas, mazliet pavīdēja vecās kapsētas mūra siena. Atmiņā uzausa bijušais, pazibēja doma, ka viss tas jau pagājis, kā ar nazi nogriezts… Tjomam kaut kas aizžņaudza rīkli, bet viņš sāniski paskatījās uz tēvu un noturējās. Ceļā tēvs stāstīja Tjomam par to, kas viņu sagaida ģimnāzijā, par biedriskumu, kā viņa laikā tikuši vajāti mēlneši — tos pārklājuši ar šineļiem un situši.

Tjoma klausījās pazīstamos stāstus un juta, ka būs uzticams biedriskuma goda sargātājs. Viņš savā iztēlē jau skatīja veselas varoņdarbu ainas.

Pie klases durvīm Tjoma pēdējo reizi saskūpstījās ar tēvu un palika viens.

Ieraugot bērnu pārpilno klasi, viņa sirds mazliet nodrebēja. Daži uz viņu lūkojās ar ziņkāri, citi izsmejoši, bet visi vienaldzīgi un auksti; viņu bija pārāk daudz, lai tie par Tjomu interesētos.

Ienāca Ivans Ivanovičs, gara auguma melnīgsnējs uzraugs, vēl pavisam jauns, kautrīgs, labsirdīgs, un uzsauca:

—      Kungi, vai ir vēl kāda vieta?

Katrā solā sēdēja pa četri cilvēki. Brīva vieta izrādījās pēdējā solā.

—      Nu tā, sēdies! — noteica Ivans Ivanovičs un, mirkli vēl pastāvējis, izgāja no klases.

Tjoma ar smagu sirdi gāja uz pēdējo solu. No tēva stāstījumiem viņš zināja, ka tur sēž paši slinkākie, bet darīt neko nevarēja.

—     Šurp! — bargi nokomandēja gadus četrpadsmit vecs, liela auguma drukns sārtvaidzis.

Tjomu pārsteidza šis lamzaks, kas bija asā kontrastā ar pārējiem bērniem.

—      Lien iekšā! — Vachnovs nokomandēja un diezgan parupji iestūma Tjomu starp sevi un mazu, melnīgsnēju ģimnāzistu, kura galvu gluži kā cepure klāja nesukāti, izspūruši mati.

No matu apakšas uz Tjomu pazibēja greizu, melnu acu pāris un atkal kaut kur nozuda.

Daži zēni bez kautrēšanās pienāca pie blakus soliem un skatījās uz apmulsušo Tjomu, kas nezināja, kur likt savas rokas un kājas. NoHrei^i it sevišķi ar skatienu Tjomā ieurbās gaišmatains, neglīts ģimnāzists Korņevs, kas ar savām aiztūkušajām, mazajām ačelēm cieši, nievājoši un nelaipni to aplūkoja. Vachnovs, ar elkoņiem uz galda uzgulies, vaigu rokā atspiedis, arī ar neizteiksmīgu ziņkāri no sāniem apskatīja Tjomu.

—       Kāds tev uzvārds? — beidzot viens Tjomam uzprasīja.

—      Kartaševs.

—      Kā? Kaševs? — Vachnovs pārjautāja.

Ļoti asprātīgi! — dzēlīgi noteica gaišmatainais ģimnāzists un, nicīgi novērsies, gāja uz savu vietu.

—      Tas ir nelietis! — Vachnovs iečukstēja Tjomam ausī.

—      Mēlnesis? — tāpat pie auss jautāja Tjoma.

Vachnovs pamāja ar galvu.

—      Vai viņu sita zem šineļa? — atkal jautāja Tjoma.

—      Nē, tevi gaidījām, — kaut kā noslēpumaini noteica Vachnovs.

Tjoma paskatījās uz Vachnovu.

Vachnovs klusējot dziļdomīgi pacēla pirkstu.

Ienāca ģeografijas skolotājs, dzeltens, izspūris. Viņš bija noguris, nevērīgi apsēdās un nervozi uzsāka skolnieku pārbaudi. Viņš visu laiku kraukājās un spļaudījās uz visām pusēm. Kad nonāca līdz Kartaševa uzvārdam, Tjoma, sekodams citu priekšzīmei, atsaucās:

—      Ir.

Skolotājs apstājās, padomāja un jautāja:

—      Kur?

—      Piecelies! — Vachnovs viņam piegrūda.

Tjoma piecēlās.

—      Kur jūs esat? — skolotājs pieliecās un gandrīz vai kliedza:

—      Nāciet taču šurp! Slēpjas nez kur… meklē nu viņu.

Saņēmis no Vachnova dunku, Tjoma izrausās un nostājās

skolotāja priekšā.

Skolotājs nomērīja Tjomu ar acīm un sacīja:

—      Kā ir? Neko nezināt no izņemtās vielas?

—      Es biju slims, — Tjoma atbildēja.

—      Un ko tad man pavēlēsiet darīt? Vai ar jums atsevišķi sākt no jauna, bet pārējie lai gaida?

Tjoma neko neatbildēja. Skolotājs nervozi noteica:

—      Tātad, kā jums tīk: ja jūs pēc nedēļas nezināsiet visu izņemto vielu, es sākšu jums likt vieniniekus tik ilgi, kamēr jūs panāksiet pārējos. Vai sapratāt?

—      Sapratu, — Tjoma atbildēja.

—      Nu, un ejiet!

—      Nekas, — Vachnovs mierinādams čukstēja. — Tikpat’ jau otru gadu dabūsi sēdēt. Vai tu zini, cik gadu es jau esmu vienā nosēdējis?

—      Nē.

—      Uzmini!

—      Vairāk par diviem gadiem, šķiet, nedrīkst.

—      Trīs. Tas tikai man tā, tāpēc ka es esmu Sevastopoles varoņa dēls.

Nākošā bija zīmēšanas stunda. Tjomam iedeva zīmuli un papīru.

Tjoma sāka pēc modeļa zīmēt kādu degunu, bet viņam nebija nekādu dotību zīmēšanā. Iznāca kaut kas pavisam nejēdzīgs.

—      Vai tu nemaz neproti zīmēt? — Vachnovs jautāja.

—      Neprotu, — atbildēja Tjoma.

—      Nodzēs! Es tev uzzīmēšu.

Tjoma nodzēsa. Vachnovs dažos vilcienos skaisti viņam uzzīmēja lielu, izliektu degunu ar pumpu galā.

—      Vai tad šis izskatās pēc tā deguna? — Tjoma apbēdināts jautāja, salīdzinādams to ar modeļa romieša degunu.

—      Tīrās muļķības! Tu vari zīmēt visādu, kādu tikai gribi .. . Kad tik deguns. Nu, sacīsi, ka tavam tēvocim ir tāds deguns … un viss. Tas viss ir muļķības. Bet vai gribi, es tev parādīšu joku, tikai turi stingri.

Vachnovs iebāza Tjomam rokā kādu iegarenu priekšmetu.

—     TPuri stingri!

—      Vailu kaut ko darīsi?

—     Tā, tikai turi . .. stingrāk! — Un Vachnovs ar spēku parāva aukliņu.

Tajā pašā mirklī Tjoma, ko bija sadūrušas divas uz āru izliektas adatas, spalgi iekliedzās un sparīgi iezvēla Vachnovam pa seju.

Skolotājs piecēlās no savas vietas un devās pie Tjomas.

—      Ja nodosi, šodien pat zem šineļiem noslānīsim, — Vachnovs nočukstēja.

Skolotājs ar slimīgu, bālu seju, garu vaigu bārdu, stiklai-

* nām acīm pienāca un cieši skatījās Tjomā.

—      Kā uzvārds?

—      Kartaševs.

—      Piecelieties!

Tjoma piecēlās.

—     Vai jūs šeit krogā esat atnācis?

Tjoma klusēja.

—     Jūsu zīmējums?

Tjoma pasniedza savu uzzīmēto degunu.

—      Kas tad tas?

—      Tas ir mana tēvoča deguns, — atbildēja Tjoma.

—     Jūsu tēvoča? — skolotājs aizdomīgi pārjautāja. — Labi, ejiet laukā no klases!

—      Es vairs tā nedarīšu, — Tjoma čukstēja.

—      Labi, izejiet no klases! — Un skolotājs aizgāja savā vietā.

—      Ej, tas nekas, — čukstēja Vachnovs. — Pastāvēsi līdz stundas beigām un nāksi atpakaļ. Malacis! Būsi vislabākais draugs!

Tjoma izgāja no klases un apstājās tumšajā koridorā pie pašām durvīm. Pēc neilga laika koridora galā parādījās kāds cilvēks formas tērpā. Cilvēks ātri tuvojās Tjomam.

—      Kādēļ jūs esat šeit? — pieliecies Tjomam, kungs savādi laipni jautāja.

Tjoma savā priekšā ieraudzīja tumšu seju ar kazas bārdiņu, lielas, melnas acis ar daudzām smalkām, zilām dzīsliņām visapkārt.

—      Es . .. Skolotājs lika man šeit pastāvēt.

—     Jūs trokšņojāt?

—      N… nē.

—      Jūsu uzvārds?

—      Kartaševs.

—      Jūs tomēr esat mazs nelietis! — pieliecis savu seju pa: visam tuvu, kungs noteica tādā balsī, ka Tjomam likās, it kā šis kungs atņirgtu zobus.

Tjoma no bailēm sāka drebēt. Viņu pārņēma tādas šausmas kā toreiz šķūnī, kad viņš palika viens ar Abrumku.

—      Par ko Kartaševs izsūtīts no klases? — kungs jautāja, plaši pavēris durvis.

Kungam parādoties, visa klase trokšņaini piecēlās un izstiepās taisni.

—      Kaujās, — skolotājs noteica. — Es viņam iedevu deguna modeli, bet viņš, lūk, ko uzzīmējis un saka, ka tas esot viņa tēvoča deguns.

Gaišā klase, skolnieku daudzums nomierināja Tjomu. Viņš saprata, ka kļuvis Vachnovam par upuri, saprata, ka nepieciešams izskaidroties, bet sev par nelaimi atcerējās tēva pamācību par biedriskumu. Viņam likās sevišķi izdevīgi tieši tagad visas klases priekšā, tā sakot, sevi uzreiz parādīt, un viņš sāka runāt uztrauktā, bet drošā un pārliecinošā balsī:

—      Es, protams, nekad biedrus nenodošu, bet tomēr varu sacīt, ka es neesmu vainīgs, tādēļ ka mani ļoti nepatīkami piekrāpa un sa…

—      Klusēti — nelabā balsī iebrēcās kungs formas tērpā.

—     Nelabojamais zeņķil

Tjomam, kas nebija pieradis pie ģimnāzijās disciplinas, ienāca prātā cita nelaimīga doma.

—      Atļaujiet… — viņš ierunājās drebošā, mulsā balsī.

—     Vai jūs maz drīkstat uz mani tā kliegt un mani lamāt?

—      Ārā!! — kungs formas tērpā sāka brēkt un, satvēris Tjomu aiz rokas, vilka pa koridoru sev līdzi.

—      Uzgaidiet… — stīvējās pretī galīgi apjukušais Tjoma.

—     Es negnbīTļiet ar jums . .. Pagaidiet! ….

Bet kungs turpināja Tjomu vilkt. Aizvilcis to līdz dežurtelpai, kungs griezās pie izskrējušā uzrauga un, trakās dusmās aizelsies, noteica:

—     Vediet šo nekaunīgo palaidni mājās un sakiet, ka viņš ir izslēgts no ģimnāzijās!

Tēvs, kas tikko bija atgriezies no pilsētas, pārstāstīja sievai savus iespaidus par ģimnāziju. Māte sēdēja ēdamistabā un nodarbojās ar Zinu un Natašu. Pa atvērtajām bērnu istabas durvīm varēja dzirdēt Serjožika un Aņas čalošanu.

—      Tad tomēr nobijās?

—      Nobijās, — tēvs pasmaidīja. — Ačeles uz visām pusēm šaudījās. Pieradīs.

—      Nabaga zēns, grūti viņam būs! — māte nopūtās. Tad, paskatījusies pulkstenī, noteica: — Otrā stunda beidzas. Šodien viņam vajadzēs sarīkot svinīgu sagaidīšanu. Pusdienās jāpasūta visi viņa mīļākie ēdieni.

—      Māmiņ, — Zina iejaucās, — viņam vislabāk garšo kompots.

—      Es viņam uzdāvināšu savu piezīmju grāmatiņu.

—      Kādu, māmin? No ziloņkaula? — Zina jautāja.

—      Jā.

—      Māmiņ, bet es viņam savu kārbiņu uzdāvināšu. Zini? Gaiši zilo.

—      Bet ko es, māmiņ, uzdāvināšu? — Nataša jautāja. — Viņam garšo šokolāde… es viņam uzdāvināšu šokolādi.

—      Labi, mīļo meitiņ. Uzliksim visu uz sudraba paplātes un, kad viņš ienāks viesistabā, tad svinīgi pasniegsim.

—      Nu, tad es arī viņam ko uzdāvināšu — kinžalu samta makstī, — noteica tēvs.

—      Tie nu gan viņam būs īsti svētki . ..

Zvans pārtrauca tālākās sarunas.

—      Kas gan tas varētu būt? — māte jautāja un, iegājusi guļamistabā, paskatījās uz ielu.

Pie vārtiem stāvēja Tjoma ar kādu svešu kungu saburzītā cepurē.

Mātes sirds skumji nodrebēja.

—      Kas tev noticis? — viņa uzsauca Tjomam, kas ienāca ar satrauktu, pārvērtušos seju.

Šajā mirklī Tjomas sejā bija lasāms viss: kauns, aprnul sums, dīvains, truls sasprindzinājums, uztraukums, aizvainotas jūtas, — ar vārdu sakot, šādu seju māte ne tikvien nekad nebija redzējusi savam dēlam, bet nevarēja pat iedomāties, ka tāda tā varētu būt. Ar savu mātes sirdi viņa tūlīt saprata, ka Tjomam notikusi kāda liela nelaime.

—      Kas tev noticis, manu zēn?

Pēc visām tām aukstajām, bezjūtīgajām ģimnāzijās personām šis liegais, maigais jautājums, kas Tjomam lika sajust pierasto ģimenes siltumu un glāstus, to satricināja līdz viņa būtības vissmalkākajai stīdziņai.

—     Māmiņ! — viņš tikai varēja izkliegt un, drudžaini, neprātīgi raudādams, metās pie mātes …

Pēcpusdienā Kartaševi, vīrs ar sievu, aizbrauca pie direktora izskaidroties.

Kungs frakā, kas izrādījās par pašu direktoru, sausi un atturīgi, bet laipni, ar labi audzināta cilvēka godprātību pieņēma tos savā viesistabā.

Mātes dedzība izgaisa pret direktora nervozo, bet apvaldīto un sauso toni. Viņš delikāti, pacietīgi noklausījās viņas audzināšanas uzskatus un viņas mērķtiecību tajos. Klausījās, slēpjot netiešas nevērības jūtas pret mātes vārdiem, un, kad viņa beidza, it kā negribot iesāka:

—      Manā rīcībā ir pāri par četri simti bērnu. Katra māte, bez šaubām, audzina savus bērnus tā, kā viņai tas liekas labāk, uzskata, bez šaubam, savu sistēmu par ideālu un noteikti aizmirst tikai vienu — savu bērnu turpmāko sabiedrisko audzināšanu, pilnīgi aizmirst to vadītāju, uz kura gulstas pienākums saliedēt visu šo raibo masu par kaut ko tādu, kuru, runājot no lietas'-flraktiskās puses, varētu savaldīt. Ja katrs bērns sāks spriest no sava viedokļa par sava priekšnieka tiesībām, iekals savā vieglprātīgajā, nenosvērtajā galvā nez kāda biedriskuma noteikumus, kuru mērķis, pirmkārt, slēpt nerātnības, — tātad tā pamatā jau ir cenšanās atbrīvoties no vadītāja iespaida, — kam tad vajadzīgi šie vadītāji? Būsim konsekventi — kam tad mēs esam vajadzīgi? Man šķiet, ja jau jūs kāda iemesla dēļ atzīstat par nepieciešamu savam dēlam sabiedrisku audzināšanu, ja jūs kada iemesla dēļ atsakāties no viņa tālākās mācīšanas un nododat to mums, jūsu pienākums līdz ar to bez ierunām atzīt visus mūsu noteikumus, kas izstrādāti ne tikai vienam bērnam, bet visiem. To prasa no jums arī taisnīgums; mēs neiejaucāmies jūsu dēla audzināšanā līdz tam laikam, kamēr viņš nebija iestājies ģimnāzijā . ..

—      Bet viņš taču tomēr paliek mans dēls?

Visur citur, izņemot ģimnāziju. No tā brīža, kopš viņš

iestājies ģimnāzijā, bērnam ir jāzina un jāsaprot, ka viņa mācību sfērā visa vara par to pāriet viņa jauno audzinātāju rokās. Ja šī apziņa viņā būs dziļi iesakņojusies, tas dos viņam iespēju sekmīgi gūt panākumus; pretējā gadījumā agri vai vēlu radīsies nepieciešamība viņu ziedot, lai uzturētu ģimnāzijā pastāvošo režimu. Es lūdzu jūs to pieņemt kā manu — kā ģimnāzijās direktora galīgo ultimātu, bet kā privāts cilvēks varu tikai piebilst: ja arī es vēlētos šajā lietā ienest izmaiņas, tad man cits nekas neatliktu kā aiziet no dienesta. To es jums saku tāpēc, lai skaidrāk parādītu lietas stāvokli. Jūsu dēls, bez šaubām, netiks izslēgts, un man bija jāķeras pie tik bargiem līdzekļiem tikai tāpēc, lai izbeigtu šo neiedomājamo, atklāti runājot, nejēdzīgo gadījumu. Viņa rīcību nesodītu arī nevar atstāt. .. citu dēļ. Es ticu viņa nevainībai un centīšos visdrīzākā laikā šo augoni Vachnovu likvidēt, kuru mēs turam tikai viņa ievainotā tēva dēļ, kas Sevastopoles kampaņā izdarījis lielus pakalpojumus pilsētai … Tomēr katrai pacietībai ir savas robežas. Pedagoģiskā padome šodien noteiks soda mēru jūsu dēlam, un jau šodien pat es jums to paziņošu. Vairāk neko jūsu labā, diemžēl, es nevaru darīt.

Kartaševa māte klusēdama satraukta piecēlās. Viņā viss mutuļoja un bangoja, un viņa bija pilnīgi zaudējusi pamatu zem kājām. Viņa izjuta savu nevarību un līdz ar to juta, ka viņu arvien vairāk pārņem vēlēšanās kaut kā iedzelt nepieejamam direktoram. Bet viņa baidījās dēlam nodarīt ļaunu un nolēma labāk ātrāk aizbraukt.

—      Es gribēju tikai sacīt, — reizē ar sievu pieceldamies, noteica Kartaševs, — ka pilnīgi piekrītu visiem jūsu uzskatiem. Es pats esmu karavīrs, un būtu ļoti dīvaini nejust jums līdzi .., Disciplina … protams .. . Bet es jums gribēju tikai sacīt par biedriskumu .. . Man tomēr šķiet, ka nevar noliegt tā labumu . ..

Sieva neapmierināta nepacietīgi gaidīja vīra sāktās, pilnīgi nevajadzīgās sarunas beigas.

—      Pilnīgi noliedzu tādā veidā, kā tas vispār tiek saprasts, — direktors atbildēja, — bet it sevišķi slēpt neliešus, kas pelnījuši sodu.

—     Mans dievs, — čukstēja Kartaševa, — bērns, kas izdarījis nerātnības, ir nelietis!

Un pēkšņi tas, no kā viņa baidījās, ko glabāja vēl sevī, izlauzās uz āru pats no sevis:

—      Bet šis nelietis tomēr pelna, lai viņu vispirms uzklausītu, iekams tas saņem lamu vārdus.

Direktors līdz matu galiem aizsvilās.

—      Kundze, ja es drīkstētu jums savā mājā sacīt… Es teiktu… Es teiktu, ka man nav jāatbild jums par savu rīcību.

Kartaševa apķērās.

—      Es lūdzu jūs atvainot manu pēkšņo dedzību … Tas viss ir tik jauns… Lūdzu, atvainojiet… Vai jūsu sievai ir bērni? — ar negaidītu jautājumu viņa griezās pie direktora.

—      Ir, — viņš apmulsis atbildēja.

—      Pasakiet viņai, — ar drebošu balsi teica Kartaševa, — ka es no visas sirds vēlu viņai un viņas bērniem nekad nepārdzīvot to ko es un mans dēls šodien pārdzīvojām.

JJn, asaras tikko valdīdama, viņa izgāja uz kāpnēm un steidzīglsdevās lejā pie ekipāžās.

Ekipāžā sēžot, viņa gaidīja vīru, kas vēl palika, lai ar kādu atvadīšanās frāzi mīkstinātu iespaidu, kādu viņa sieva bija atstājusi uz direktoru.. . Domas viņas galvā joņoja nekārtīgi, nervozi. Sveša … Pilnīgi sveša .•.. Viss pārdzīvotais, izjustais, izciestais nedod nekādas tiesības. Tāds ir šā cilvēka novērtējums, kura rokās tu nodod savu desmit gadu ilga, līdz sāpēm sasprindzināta darba rezultātu. Nāvējoša vienaldzība .. . Vispārēji apsvērumi … It kā šis vispārējais pastāvētu atrauti kaut kur pats par sevi, it kā nebūtu domāts tiem pašiem atsevišķajiem individiem … It kā šis vispārējais, bet nevis viņi paši, ar laiku stātos viņu vietās, godīgo, pašaizliedzīgo dzimtenes darbinieku rindās … it kā nebūtu iespējams, netraucējot šo vispārējo, nemīt dubļos bērna pašcieņu.

—      Braucam, — viņa nervozi teica vīram, kas sēdās ekipāžā, — braucam ātrāk prom no šiem nepieejamiem cilvēkiem, kas domā tikai par savām ērtībām un nav spējīgi pat atcerēties, ka paši kādreiz bijuši bērni.

Vakarā tika atsūtīts pedagoģiskās padomes lēmums — Tjomam vienu nedēļu bija jāpaliek veselu stundu ģimnāzijā pēc mācībām.

Nākošajā dienā ar attiecīgām instrukcijām Tjoina tika nosūtīts uz ģimnāziju jau viens.

Ejot augšā pa kāpnēm, Tjoma vaigu vaigā sastapās ar direktoru. Sākumā viņš nepamanīja direktoru, kas, augšā stāvēdams, klusējot uzmanīgi vēroja mazo zēnu, kas cītīgi soļoja pa diviem pakāpieniem uzreiz. Kad, uzkāpis augšā, viņš ieraudzīja direktoru, pēdējā melnās acis uz viņu raudzījās bargi un vēsi.

Tjoma bailīgi, neveikli norāva cepuri un paklanījās.

Direktors tikko jaušami pamāja ar galvu un novērsa skatienu.

IKDIENA

Sīks novembra lietus vienmuļi grabinājās logu rūtīs.

Lielais pulkstenis ēdamistabā gausi, kā aizsmacis nosita septiņi no rīta.

Zina, kas tajā pašā gadā bija iestājusies ģimnāzijā, brūnā formas kleitā, baltā pelerinā sēdēja pie tējas galda, dzēra pienu un, pastāvīgi ielūkodamās atvērtajā grāmatā, kas gulēja viņas priekšā, klusi zem deguna murmināja.

Kad pulkstenis nosita, Zina ātri piecēlās un, piegājusi pie Tjomas istabas, caur durvīm teica:

—     Tjoma, jau ceturksnis uz astoņiem.

Tjomas istabā bija dzirdama savāda īdēšana.

Zina atgriezās pie grāmatas, un atkal ēdamistabā klusi, vienmērīgi dūca viņas balss.

Tjomas istabā valdīja nāves klusums.

Zina atkal piegāja pie durvīm un enerģiski noteica:

—      Celies taču, Tjoma!

Šoreiz neapmierinātā, miegainā balsī Tjoma atbildēja:

—      Piecelšos ari bez tevis.

—      Atlikušas tikai piecpadsmit minūtes, es tevi nevienu minūti negaidīšu. Es negribu tevis dēļ katru reizi nokavēties.

Tjoma negribīgi piecēlās.

Uzvilcis zābakus, viņš piegāja pie mazgājamā trauka, paris reižu ieslacīja sev sejā ūdeni, šā tā apslaucījās, paķēris matu suku, nevērīgi' pāršķīra sānos celiņu — šķību un greizu un dažas reizes pārlaida ķemmi pār saviem biezajiem matiem; nebeidzis sukāt, nepacietīgi pieglauda ar rokām un apģērbies, svārkus pa ceļam pogādams, iegāja ēdamistabā.

—      Māmiņa lika, lai tu katrā ziņā izdzer glāzi piena, Zina sacīja.

Tjoma klusējot savilka tikai uzacis.

—      Es nedzeršu tādas samazgas … Dzer pati! —Tjoma atbildēja, atstumdams Taņas pasniegto tējas glāzi.

—      Artemij Nikolajevič, māmiņa taču stipru neatļauj.

Tjoma dažus mirkļus pasēdēja, tad apņēmīgi pietrūkās kā-

jās^paņēma tējkannu un ielēja sev glāzē tējas stiprumu.

T^ņa paskatījās uz Zinu, Zina — uz Tjomu, bet Tjoma, apmierināts, ka panācis savu, mērcēja maizi tējā un ēda, ne uz vienu neskatīdamies.

—     Vai pienu dzersiet? — jautāja Taņa.

—      Pusglāzi!

Kad Tjoma bija izdzēris pienu, Zina piecēlās un apņēmīgi noteica:

—      Es vairs ne minūti negaidu, — un steidzīgi sāka Vākt kopā savas burtnīcas un grāmatas.

Tjoma nesteigdamies sekoja viņas piemēram.

Brālis ar māsu izgāja pie parādes durvīm, kur tos jau sen gaidīja no visām pusēm slēgtā, kā ar ūdeni aplietā ekipāžā, slapjā Bulanka un tāds pats slapjš un sakumpis vienacis Jeremejs.

Vispirms ekipāžā nozuda Zina un aiz viņas Tjoma.

Jeremejs aizpogāja pārklāju un sāka braukt.

Pa ekipāžās jumtu vienmuļi grabināja lietus. Tjomam

pēkšņi likās, ka Zina aizņēmusi lielāko pusi sēdekļa, un .tāpēc viņš pamazām sāka spiest Zinu atpakaļ.

—      Ko tev vajag, Tjoma? — it kā neko nesaprazdama, jautāja Zina.

—      Tu esi tā ieplētusies, ka man nav vietas!

Un Tjoma vēl ciešāk uzgrūdās Ziņai.

—     Ja tu, Tjoma, tūlīt nebeigsi, — sacīja Zina, no visa spēka ar kājām atsperdamās, — es braukšu atpakaļ pie tētes! …

Tjoma klusēdams rīkojās tālāk. Pārspēks bija viņa pusē.

—         Jeremej, brauc atpakaļ! — Zina kliedza, zaudējusi pacietību.

—     Jeremej, laid uz priekšu! — tajā pašā brīdī iekliedzās Tjoma.

—     Jeremej, atpakaļ!

—     Jeremej, uz priekšu!

Galīgi apmulsis, Jeremejs apstājās un, ar vienīgo aci caur spraugu lūkodamies uz saviem nesaticīgajiem pasažieriem, noteica:

—      Dieva vārds, kāpšu no bukas zemē, un tad ejiet, kā gribat. Nudien nezinu, kuru klausīt, kuru ne!

Ekipāžā viss apklusa. Jeremejs brauca tālāk. Viņš laimīgi nokļuva līdz sieviešu ģimnazijai, kur Zina izkāpa. Tālāk Tjoma brauca viens.

Nemanot fantazija viņu aiznesa tālu prom no īstenības uz neapdzīvotas salas, kur viņš, pēc sirds patikas izcīnījies ar mežoņiem un dažnedažādiem pasaules briesmoņiem, visbeidzot bija sadomājis nomirt.

Tjomam patika mirt. Visi viņu žēlos, raudas, ari viņš raudās… Un asaras jau gatavas izsprukt no Tjomas acīm… Bet Jeremejs jau sen stāv pie ģimnāzijās vārtiem un ar izbrīnījušos aci līkojas spraugā. Tjoma nobijies attopas, skatās apkārt un pēc klusuma pagalmā aptver, ka nokavējis, un viņa sirds skumji sastingst. Viņš ātri pārskrien pār pagalmu, uzskrien pa kāpnēm, veikli novelk mēteli un cenšas nepamanīts aizslīdēt pa koridoru.

Bet lielā auguma Ivans Ivanovičs, savas garās rokas vicinādams, jau nāk pretī. It kā garāmejot viņš tver Tjomu aiz pleca, ieliikojas viņam sejā un lēni jautā:

—      Kartaševs?

—      Ivan Ivanovič, nepierakstiet! — Tjoma lūdzas.

—      Skolotājs jau tikpat pierakstīs, — flegmatiski atbild Ivans Ivanovičs, kuram nav dūšas tieši noraidīt.

—      Pie mums ir cienīgtēvs… es palūgšu …

Ivans Ivanovičs nenoteikti, negribīgi saka:

—      Labi …

Tjoma paver lielās durvis un kaut kā sāniski ieiet savā klasē. Viņu apdveš sasmacis, silts gaiss, viņš steidzīgi palokās pret garīdznieku un noraizējies ar skubu dodas uz savu vietu.

Pēc stundas beigām mazs augumiņš skrien pakaļ garīdzniekam:

—      Cienīgtēvs, izdzēsiet man abs.'l

Garīdznieks iet, gāzelēdamies no vieniem sāniem uz otriem, nesteigdamies atmet vaļā savu zīda paltraku, izvelk kabatas lātsatu, nošņauc degunu un jautā Tjomam:

•    — iBet kādēļ jūs kavējat?

Grūstīdamies aiz Tjomas un mācītāja skrien vesela rinda ziņkārīgo skolnieku. Katram interesē kaut pa ausu galam paklausīties, kas te notiek.

—      Mums pulkstenis atpaliek, — Tjoma atbild, klusinot balsi tā, lai citi nesadzirdētu … — Tagad es to pabīdīšu pa ceturtdaļstundu uz priekšu.

—       Pulksteni jūs nebojājiet, bet labāk paši celieties ceturtdaļstundu agrāk, — saka garīdznieks un nozūd skolotāju istabas durvīs.

Bērni spurdz.

Tjoma apvalda mulsumu, sataisa bezrūpīgu seju pret skolniekiem, kas izsmejoši uz to lūkojas, un steidzas klasē. Tur viņš apsēžas savā vietā, paceļ abus ceļus, atspiežas ar tiem solā un, cenzdamies skatīties vienaldzīgi, domā par mācītāja vārdu jēgu.

1 Abs. (franc.) — pirms revolūcijas lietota atzīme klases žurnālā par neierašanos stundā (saīsināts no absence).

Vachnovs, savīstījis papīrīti un saslapinājis to ar siekalām, velk Tjomam gar kaklu un seju. Tjoma īgni saka:

—      Liecies taču mierā!

Bet Vachnovs nepārstāj.

—      Kāds tu esi cūka, — Tjoma saka.

Atbildes vietā Vachnovs satver Tjomas roku un sagriež to viņam uz muguras. Tjomā sāk kūsāt bezspēcīgs niknums, viņš grib iezvelt Vachnovam un ķeras pie viltības:

—      Nu beidz taču, — Tjoma jau mīlīgi atkārto.

Vachnovs apžēlojas, augstsirdīgi iesit Tjomam knipi un

palaiž viņa roku. Tjoma ātri uzlec uz sola un, iezvēlis Vachnovam, pa soliem ātri drāžas no tā prom. Lamzaks Vachnovs joņo tam pakaļ. Tjoma lec uz grīdas un metas pie durvīm. Vachnovs to notver, mīca un no visa spēka ar delnu sit tam pa muguru.

—      Nu kāds tu esi cūka! — skumji saka Tjoma.

Vachnovs atbild ar spēcīgiem belzieniem.

—      Liecies taču mierā! — jau žēli lūdzas Tjoma. — Nu ko tu mani moki?

Vachnovs Tjomas balsī sadzird asaras. Viņam kļūst Tjomas žēl.

—      Pīkstulītis, — Vachnovs saka un aiz jūtu pārpilnības atkal spaida Tjomu.

Pa koridoru ar brillēm uz acīm nāk jaunais latiņu valodas skolotājs Hlopovs. Skolotājam ienākot, visi jau ir. savās vietās. Hlopovs uzmanīgi apskata klasi, steidzīgi pārbauda klātesošos, pēc tam nokāpj no sava paaugstinājuma un visu stundu staigā pa klasi, ne mirkli nevienu neizlaizdams no acīm.

—      Korņev, lokiet! — skolotājs saka.

Korņevs pieceļas, pāršķiebj jau tā savu neglīto, uzburbušo seju un saskābis aizsmakušā, zemā balsī iesāk.

Skolotājs klausās un nepacietīgi viebjas.

Nu ko jūs čīkstat kā nesmērēti rati? Droši vien starpbrīdī protat runāt citādā balsī.

Korņevs nokāsējas un sāk mazliet augstākā tonī.

—      Ivanov, turpiniet! . ..

Tjomas kaimiņš Ivanovs pieceļas, skatās ar savām šķībajām acīm uz skolotāju un turpina.

—     Nav pareizi! Vachnov, izlabot!

Vachnovs satrūcies uzlec kājās un klusē.

—     Kartašev!

Tjoma steidzīgi pieceļas un izlabo.

—     Nu? Tālāk!

—     Es nezinu, — Ivanovs drūmi atbild.

—    Vachnov!

—     Es vakar biju slims.

—     Slims, — skolotājs māj ar galvu. — Kartašev!

Tjoma pieceļas un nopūšas: ne jau velti viņš gribēja pirms

stundām atkārtot — viss no galvas izbiris.

—     Nu, ja nezināt, sakiet atklāti!

—     Es vakar mācījos.

_— Nu tad runājiet taču!

\rjoma sarauj uzacis un neatlaidīgi raugās uz priekšu.

-S Sēdieties!

Skolotājs cieši vēro Vachnovu, Kartaševu un Ivanovu. Vachnovs pašapmierināti blenž uz visām pusēm. Ivanovs, uzacis saraucis, drūmi raugās solā. Sadrūmušais, bālais Tjoma apbēdināti, pētījoši lūkojas ar savām izbiedētajām, zilajām acīm skolotājā un saka:

—     Es vakar zināju. Es nobijos . ..

Skolotājs nevērīgi nosprauslājas un novēršas.

—    Jakovlev, teikumus!

Pieceļas labākais skolnieks Jakovlevs un pārliecinoši un mierīgi saka:

—     Asinus excitalur baculo.

—     Švander, pārtulkojiet!

Pieceļas nenormāli resns, nobarojies, tīrs zēns. Viņš slimīgi šķoba seju un aplaiza lūpas.

—     Sāk laizīties! Vai jūs mani ēst taisāties, vai?

Skolnieki smejas.

Svanders drudžaini spiež īkšķi pret solu un ar pūlēm saka: Ēzelis …

—      Nu?

—      Tiek dzīts …

Švanders taisa vēl vienu slimīgu grimasi un nobeidz:

—      Ar koku.

—      Paldies dievam, beidzot!

Stundas otrā puse tiek veltīta rakstiskām atbildēm.

Skolotājs staigā un uzmanīgi vēro, lai cits no cita nenorakstītu. Viņa acis sastopas ar Daņilova acīm, kurās vērīgais skolotājs pēkšņi kaut ko pamanīja.

—      Daņilov, dodiet savu grāmatiņu!

—      Man nav grāmatas, — sarkstot saka Daņilovs un neveikli pieceļas no vietas, tajā pašā laikā ar ceļiem saspiežot latiņu valodas gramatiku.

Skolotājs ielūkojas un pats ar savām rokām izvelk nelaimīgo grāmatu.

Daņilovs mulsi skatās solā.

—  Rāmais, rāmais, bet blēdīties jau iemācījies. Kauns! Ejiet stāvēt!

Simpātiskais Daņilovs, mazliet sakumpis apņēmīgi dodas pie skolotāja vietas un nostājas ar seju pret klasi. Viņa apmulsušās, skaistās acis labsirdīgi un atklāti raugās skolotājam tieši acīs. ,

Atskan sen gaidītais, skolnieku ausij tik tīkamais zvans.

—      Uz nākošo stundu . ..

Skolotājs uzdod gramatiku, pēc tam tulkot teikumus no latiņu valodas krievu valodā, pēc tam pats nodiktē no krievu uz latiņu valodu un, atņēmis vēl piecas minūtes no starpbrīža, beidzot aiziet.

Visvairāk skolniekus apbēdina šīs liekās piecas minūtes.

Pēc Hlopova stundas skolniekos maz rosības. Lielākā daļa sēž iemīļotajā pozā — ceļgalus pret solu atspieduši un gurdi, bezmērķīgi skatīdamies.

Uz paaugstinājuma negaidīti parādās vecais, resnais krievu valodas skolotājs.

—      Papagailim laktā bija jautri, — viņš velk vienmuļā, it kā dziedošā balsī un ar lineālu kasa savu pliko pakausi.

Tjomam ar Vachnovu arī ir jautri, un viņiem nav nekādās daļas ne par papagaili, ne par skolotāju, ne par viņa sistēmu, ar kuras palīdzību skolotājs atrada par vajadzīgu bērnus vispirms iepazīstināt ar sintaksi.

—      Herberg, kur šeit ir teikuma priekšmets?

—      Laktā, — Herbergs pietrūkstas kajas un ar savu putna fizionomiju ieurbjas skolotājā.

—     Muļķis, — tajā pašā tonī saka skolotājs, — tu pats esi laktā . .. Kartašev! …

Tjoma, kas tikko pa degunu bija saņēmis knipi, satrūcies ātri pieceļas un tajā pašā mirklī pilnīgi nozūd, jo Vachnovs ar veiklu kājas kustību novelk to uz grīdas.

—      Kur tu paliki, Kartašev? — skolotājs kliedz.

Tjoma parādās sasarcis un paskaidro, ka viņš iebrucis.

—       Kā tu varēji iebrukt, kad zem tevis ir cieta grīda?

—      Es paslīdēju.

—      Kā tu varēji paslīdēt, kad tu stāvēji?

' >1 Atbildes vietā Tjoma atkal noslīd zem sola. Viņš no jauna parādās un ar niknu izmisumu paslepus lūkojas uz Vachnovu. Vachnovs, atspiedis elkoni pret solu, ar plaukstu aizspiež muti, lai neiespurgtos, un neskatās uz Tjomu. Tjoma savas dusmas izgāž ar nemanāmu dunku Vachnovarn pa plecu, bet skolotājs to ierauga un sadusmojas.

—      Par uzvedību Kartaševam vieninieks.

Kā ceļgals kailā skolotāja galva noliecas un meklē KartaŠeva uzvārdu. Tjoma, kamēr skolotājs to neredz, vēlreiz izgāž . savas dusmas un plūkā Vachnovu aiz matiem. *

—      Kartašev, kur ir teikuma priekšmets?

Tjoma tajā pašā mirklī palaiž Vachnovu un ar acīm meklē teikuma priekšmetu.

No pirmā sola, sāniski pagriezies, uz Tjomu skatās Jakovļevs. «Pasaki priekšā!» lūdzas Tjomas acis.

—      Papagailim, — Jakovļevs čukst, un viņa nāsis ieplešas no gaidāmās tīksmes.

—      Papagailim, — līksmi uztver Tjoma.

Vispārēji smiekli.

—      Muļķis, tu pats esi papagailis … No šā brīža Kartaševs vairs nav Kartaševs, bet papagailis. Herbergs nav Herbergs, bet lakta. Papagailis lakta. Kartaševs — Herbergarn uz pleciem.'

Klase vai plīst no smiekliem. Jakovļevs aiz sajūsmas sten.

Lielais, milzīgais skolotāja augums sāk viegli līgoties. Mazās, pelēkās, labsirdīgas acis piemiedzas, un dažus mirkļus klasē atskan vecīgais «he-he-he».

Bet pēkšņi skolotājā seja kļūst atkal nopietna, klase apklust, un tā pati vienmuļā balss dziedoši turpina:

—      Klase, kur ir teikuma priekšmets?

Kapa klusums.

—                  Muļķīši, — dziedošā balsī labsirdīgi nosaka skolotājs.

—      Jūs visi esat papagaiļi un laktas. Papagaiļi tup laktās.

Tjoma pa to laiku nenovērš acis no Jakovļeva.

—      Bet vai tad viņš drīkst teikt muļķības priekšā? — it ka padomu prasīdams, it kā protestēdams Tjoma griežas pie Vachnova.

Tikko atskan zvans, viņš metas pie Jakovļeva:

—     Vai tu drīksti muļķības sacīt priekšā?

—      Un tev jāatkārto, — nevērīgi noteic Jakovļevs.

—     Tad še tev! — Tjoma nosaka un no visa spēka iesit tam ar dūri pa seju. —« Saki tagad priekšā!

Pirmajā mirklī Jakovļevs apjucis raugās apkārt, bet tad, satraukts un nevienā neskatīdamies, steidzīgi iziet no klases. Pēc maza brītiņa durvīs parādās noskūtā, platā inspektora seja, bet aiz viņa noraudājies Jakovļevs.

—    Panāciet šurp, Kartašev! — klasē atskan sausi un griezīgi.

Tjoma pieceļas, iet un bailīgi lūkojas inspektora ieplestajās, zilajās acīs.

—      Vai jūs iesitāt Jakovlevam?

—      Viņš …

Es jums jautaju: vai jūs iesitat Jakovļevam?

Un inspektora balss sāk sausi sprakstēt.

—      Iesitu, — klusi atbild Tjoma.

—      Rīt divas stundas bez pusdienām.

Inspektors aiziet. Tjoma, atguvis drosmi pēc žēlīgā soda, uzvaroši griežas pie Jakovļeva un saka:

—      Mēlnesis!

—      Bet tu domā, ka varēsi pa degunu sist un par to lai tev vēl paldies saka? — nagus grauzdams un ar savām mazajām ačelēm Tjoma urbdamies, dzēlīgi un mierīgi jautā Korņevs.

Ienāca cits — vācu valodas skolotājs Boriss Borisovičs Knops. Tas bija mazs, vārgs cilvēciņš. Tādi vīriņi bieži sastopami starp porcelānā figūriņām: rūtainās biksēs un zilā frakā ar šaurām, garām piedurknēm. Viņš gāja klusi, lēnā gaitā, ko skolnieki bija iesaukuši par «šļūkšanu».

Boriss Borisovičs ne ar ko neatgādināja skolotāju. Sastopot viņu uz ielas, to varēja noturēt gan par drēbnieku, gan dārznieku vai mazāku ierēdnīti, tikai ne par skolotāju, ļļ Ne par viena skolotāja mājas dzīvi skolnieki neko nezināja, l>|t par Borisu Borisoviču zināja visu. Zināja, ka viņam ir ļauna sieva, divas meitas — vecmeitas, māte — akla vecīte un kuprīte tante. Zināja, ka Boriss Borisovičs ir trūcīgs, ka vadības priekšā viņš dreb tāpat kā visi citi. Zināja arī to, ka Borisam Borisovičam rakstāmo spalvu var noziest ar taukiem, tintnīcā var iebērt smiltis, bet griestos sviest siekalām sazelētus papīra velniņus.

Pēdējā laikā Boriss Borisovičs sāka manāmi sakristies.

Pārbaudījis skolniekus, viņš ar pūlēm nokāpa no paaugstinājuma, uz kura atradās viņa galds, un vārgi kā vecs vecītis, pagriezies pret klasi, nesteidzīgi vilka laukā kabatas lakatu no frakas mugurkabatas.

Izšņaucis degunu, Boriss Borisovičs pacēla galvu un griezās pie skolniekiem ar labsirdīgu runu, aicinādams tos netrokšņot, mierīgi klausīties mācības un būt labiem un krietniem bērniem.

—      Lūdzu, — Boriss Borisovičs nobeidza, un viņa balsī izskanēja noguruša, slima cilvēka lūgums.

Bet Boriss Borisovičs tūlīt atģidās un jau stingrāk piebilda:

—      Bet, kas negribēs sēdēt mierīgi, to es bez žēlastības pavisam bargi sodīšu.

Dažas minūtes viss norisa labi, skolotāja slimīgais izskats padarīja skolniekus paklausīgus. Bet Vachnovs, ar lietpratēja roku jau sakārtojis spalvu, izvilinaja no tas smalku, uztraucošu un skolotajam tik labi pazīstamu skaņu.

Boriss Borisovičs dusmās iekaisa.

—      Cūkas jūs esat, ar jums taču nav iespējams cilvēciski runāt… Tikai tad jūs jūtat cieņu pret cilvēku, kad viņš jūs, lūk, tā sažņaudz.

Un, no niknuma drebēdams, Boriss Borisovičs pacēla gaisa savu dūrīti un rādīja, kā žņaugs.

—      Ak tu vācu siļķe! — kads nočukstēja un, sakošļājis papīru, veikli pielipināja to Borisam Borisovičam pie frakas apmales.

Skolotājs apstulba. Dažas sekundes ilga klusums.

—      Labi, — viņš beidzot nospiesti noteica. — Es tā arī aiziešu pie direktora ar šito. Es viņam to parādīšu. Es viņam izstāstīšu, ko jūs ar mani darāt, kā jūs mani mokāt. Es viņu atvedīšu klasē, un lai viņš pats paskatās uz visiem šiem velniņiem, — skolotājs parādīja uz velniņiem, kas diedziņā karājās pie griestiem, — uz šo spalvu un uz šo tintnīcu, un es pasacīšu, ka pats galvenais un ļaunākais, pats rupjākais, pats nejēdzīgākais lops ir Vachnovs.

—                   Kādēļ jūs lamājaties?! — Vachnovs strauji piecēlās.

—     Jūs vienmēr par mani ņirgājaties. Es neko nedaru, bet jūs lamājaties.

Un pēkšņi Vachnovs skaļā balsī sāka dīkt.

Skolotājs apjuka un meklēja kabatā tabakas dozīti. Lēni viņš to izņēma no kabatas, padauzīja ar pirkstu, atvēra vāciņu, paņēma šķipsniņu tabakas un, acis no Vachnova nenovērsis, lēni sāka ostīt. Vachnovs turpināja dīkt, uzmanīgi caur pirkstiem vērojot skolotāju.

—      Es iešu inspektoram žēloties, — pēkšņi pārstājis kaukt, noteica Vachnovs un strauji devās uz durvīm.

•— Atpakaļ, Vachnov! — skolotājs to nedroši apturēja.

Bet par ko jūs lamājāties? Vai jūs mani notvērāt? Kad notversiet…

Ja nav notverts, tad par zagli nevar saukt? Ech-he-he . .. Nav labi … Vachnov .. .

Atbildes vietā Vachnovs nosēdās un pavilka spalvu.

—      Vai ari šoreiz sacīsi, ka tas nebiji tu?

—      Tagad es no dusmām.

—      No dusmām? — pašūpojis galvu, apbēdināts pārjautaja skolotājs. — Vachnov, Vachnov . ..

Skolotājs dziļi nopūtās un kļuva domīgs.

Vachnovs sāka spiegt tā kā mazi, vēl pavisam akli kucēni.

—      Vachnov! — drūmi noteica skolotājs.

—      Es jau sen zinu, ka esmu Vachnovs.

—     Tu zini … Tu daudz ko zini. .. Tev, Vachnov, ir laba sirds . .. Zirga sirds … ej žēlojies!

Boriss Borisovičs aizvēra acis un nolieca galvu uz rokām. (Viņš sajuta pēkšņu spēka pagurumu.

—      Ej žēlojies par mani! — viņš no jauna atkārtoja, ar pūlēm atvērdams acis. — Ej saki, ka tev apnicis vecais, slimais Boriss Borisovičs, uz kura pleciem ir pieci cilvēki . ..

Vachnovs atkal pavilka spalvu.

Skolotājs bezspēcīgi nokāra galvu.

Liecies mierā! — Kasickis pievērsās Vachnovam. — Cilvēks taču slims . ..

Vachnovs nebija apstādināms. Galvu zem sola paslēpis, viņš sāka urkšķēt.

Boriss Borisovičs nevarīgi skatījās apkārt.

-          Klausies, tu idiot! — Korņevs pielēca kājās, pievērsdamies Vachnovam. — Kungi, apklusiniet taču viņu! tas griezās pie Vachnova tuvākajiem biedriem.

Serbs Augustičs, strauji pielēcis no savas vietas, kā kamols pievēlās Vachnovam un, kā zvērs zobus griezdams, asinīm pieplūdušām acīm nosēca savā cietajā izloksnē:

—      Lops! Nositīšu!

Vachnovs sastinga.

—      Riebekli!

Es esmu slims, — klusi nočukstēja Boriss Borisovičs.

Lūdzu, pasauciet ātrāk uzraugu!

Augustičs izmetas koridora. Bērni nobijušies apklusa.

—      Nekas, nekas, tas pāries, — skumji čukstēja skolotāja nobālušās lupas.

Klasē iestājās nāves klusums. Skolotājs it kā sastinga, pieliecies un tikko turēdamies ar roku pie galda malas. Visa klase sastinga nekustīgās pozās, un tikai pie griestiem piekārtie papīra velniņi, sakustējušies no caurvēja, kas vilka pa atvērtajam durvīm uz koridoru, lēni un bez trokšņa šūpojās virs slimā galvas.

—      Lūdzu .. . — skolotājs skumji griezās pie ienākušā Ivana Ivanoviča. — Esmu mazliet slims. Palīdziet man, lūdzu!

Un skolotājs ar uzrauga palīdzību, smagi uz viņa rokas atspiedies, lēni un klusi izgāja no klases.

Pēdējā bija dabas zinātņu skolotāja Tomiļina stunda.

Skolnieki brīvi un nepiespiesti sagaidīja ienākušo skolotāju. Viņš bija korpulents, vidējos gados, izskatīgs.

Viņš nāca un viegli, skaisti nesa savās rokās dažādu zvēru izbāžņus. Nolicis tos uz galda, izņēma tīru, baltu lakatiņu, notrauca ar to putekļus no savas zilas, nevainojami piegulošas frakas piedurknes un noslaucīja rokas. Jau nākot, viņš ar jautru skatienu noskatīja klasi un izmeta savu parasto, it kā nevērīgo:

—      Labdien, bērni!

Bet šis «labdien, bērni» kā elektriskā strāva izskrēja caur bērnu sirdīm un lika tām līksmi iedrebēties.

Pārbaudījis klātesošos, skolotājs pacēla galvu un noteica:

—      Es jums, bērni, atnesu brīnišķīgu izbāztu briļļu čūskas eksemplāru.

Skolotājs paņēma kastīti un uzmanīgi izņēma čūsku. Viņš augstu pacēla roku, un skolnieki piecēlās, saspringti vērojot šausmīgo čūsku ar lielām, dzeltenām acīm, uz kurām it ka tiešām bija brilles.

—      Briļļu čūska, — sacīja skolotājs, — ir indīga. Tās kodiens nāvīgs. Inde atrodas, tāpat kā citām indīgām čūskām, galvā pie zobiem.

Tomiļins paspieda atsperīti, un čūska pavēra muti.

—       Iebāz uzmanīgi pirkstu, — Tomiļins sacīja, griezdamies pie Augustiča. — Nebaidies!

Kad Augustičs iebāza pirkstu, Tomiļins palaida atsperīti un čūska no jauna aizvēra muti. ..

Augustičs nervozi atrāva pirkstu. Visi, arī Tomiļins, sāka smieties.

—      Tu redzi uz sava pirksta melnas švīkiņas: tas ir nekaitīgs šķidrums, kas atvieto indi. Tagad skaties, kā šī inde no galvas ieplūst čūskas zobos.

Skolotājs pacēla daļu ādas uz čūskas galvas, un Augustičs caur stikla galvaskausu ieraudzīja pie zobiem mazu, melnu plankumiņu ar smalkiem pavedieniem, kas izzuda zobos.

Bērni uzlēca no savām vietām un, cits citu grūstīdami, sļļeidzās ielūkoties aparatā.

— Nespiedieties, visiem parādīšu! — Tomiļins teica.

Kad aplūkošana beidzās un klasē no jauna iestājās kārtība, Tomiļins sacīja:

—      Bērni, šodien šīs durvis varbūt uz visiem laikiem aizvērās aiz jūsu skolotāja, tāpēc ka Borisam Borisovičam ir smaga un neārstējama slimība. Tur, aiz šīm durvīm, viņu gaida piecas nabaga sievietes, kas nav spējīgas nopelnīt sev maizi un pēc viņa nāves paliks bez maizes kumosa …

Skolotājs apklusa, pastaigāja pa klasi un sacīja:

— Nu, sāksim! Atbildi, Tjoma!

Tjoma, kas vienmēr apzinīgi bija mācījies dabas zinātnes, šoreiz nezināja uzdoto, jo pēc saraksta Tomiļinam šajā stundā bija jāstāsta.

Pirms Tjoma pavēra muti, tas aiz kauna vai sadega. Kad viņš beidza, Tomiļins sarūgtināts it kā jautāja, it kā noteica:

—      Neesi izmācījies?

Tjoma apsēdās un sāka raudāt.

Tomiļins izsauca otru, trešo, un šķita, ka viņš aizmirsis Tjomu.

Tjoma parstaja raudāt un apmulsis drūmi sēdēja, atbalstījies uz elkoņa. Viņā virmoja niknas jūtas gan pret sevi, gan pret visu klasi, kas bija lieciniece viņa asarām, un arī pret Tomiļinu. Un viņš vēl drūmāk savilka uzacis.

—      Vai uz nākošo reizi stundu izmācīsies? — garām ejot, pēkšņi jautāja Tomiļins, kā parasti uzliekot roku uz Tjomas matiem un viegli paceļot viņa galvu.

Tjoma negribīgi pavērsa uz augšu acis, bet sastapa tik laipnu, sirsnīgu skolotāja skatienu, kas iespiedās tik dziļi viņa dvēseles dziļumos, ka Tjomam sirds nodrebēja un viņš ātri atbildēja:

—      Izmācīšos.

Kādēļ tu šodien neizmācījies?

—      Es domāju, ka jūs stāstīsiet.

—      Izmācies, es vēlreiz prasīšu!

Beidzās pēdējā mācību stunda. Skolnieki bariem vien skrēja uz ielas.

Tjoma iegriežas pie Zinās, un viņi abi kājām dodas mājup.

Zina ir jautra. Viņa ir dabūjusi piecnieku un vēl piedevām nes mātei veselu birumu visinteresantāko jaunumu.

—     Vai tevi izsauca? — viņa griežas pie Tjomas. — Cik dabūji?

—      Kas tev par daļu?

—      Bet man ir piecnieks, — Zina saka.

—     Jūsu piecnieks ir mazāks par mūsu trijnieku, — nicinoši atbild Tjoma.

—      Kā-ādēļ?

—      Tādēļ, ka jūs esat meitenes, bet skolotāji meitenes vairāk mīl, — autoritativi nosaka Tjoma.

—      Kādas muļķības!

—      Kā tad — muļķības!

Zina pie pusdienu galda ēd ar lielu ēstgribu un runā vienā runāšanā. Tjoma ēd gausi, klusē un noguris un vienaldzīgs klausās Zinā. Kopējās pusdienas viņi ir nokavējuši. Tomēr visi pārējie, izņemot tēvu, ēdamistabā ir klāt. Uz elkoņiem atspiedusies, māte sēž pie galda un priecājas par savu melnīgsnējo, sasārtušo meitu. Pavēršot skatienu uz dēlu, māte skumji saka:

—     Tu esi kļuvis pavisam zaļš … Kādēļ tu neko neēd?

—     Tādēļ, māmiņ, ka viņš vienmēr par savu naudu pērk saldumus.

—      Nav taisnība, — Tjoma atbild, Zinās atjautības pārsteigts.

—      Kā tad — nav taisnība!

—      Es aizbraukšu un palūgšu direktoru, lai viņš parūpējas par brokastīm tiem, kas to vēlas, — māte saka.

Tjomas acu priekšā tēlojas māte ar tās dīvaino projektu un atturīgais, slaidais direktors. No šās domas vien viņam kļūst neērti mātes dēļ, un viņš steidzas to brīdināt, gluži ticami apgalvojot:

—     Viena māte jau bija atbraukusi, bet direktors nepiekrita.

Pēc pusdienām Tjoma iziet dārzā, kur vējš skumji šūpo k'ailos kokus, caur kuriem saskatāmi visi dārza žogi, un Tjonram šķiet, ka dārzs kļuvis tā kā mazāks. No dārza Tjoma iet pie Joskas, kas, siltās, netīrās virtuves kaktiņā sēdēdams, savas resnās lūpas izstiepis, ap kaut ko nopūlas. Tjoma iet uz nomas sētu, ložņā starp čupām un ar acīm meklē zēnu baru. Bet bijušo draugu vairs nav. Geraska, Jaška un Kolka — tie visi jau strādā. Geraska pie ēveļsola, Jaška un Koļka aizgājuši uz pilsētu palīdzēt vecākiem.

Pie žoga rosās vēl palikušo zēnu bars. Daudz jaunu; visi maziņi, sarkani, skrandās, zili nosaluši, cītīgi šņaukā degunus un ar ziņkāri lūkojas uz svešo Tjomu. Gaisā mirgo pazīstama podziņa, bet nav vairs tās jautro īpašnieku. Tjoma. pazīst šo podziņu un maigi, sērīgi noskatās uz to, kas pārdzīvojusi savus saimniekus, un tā kļūst viņam jo tuvāka. Kādas saraustītas, neskaidras domas, skumjas un saldas kā šī dziestošā diena, drūzmējas Tjomas smadzenēs un traucē, un nelaiž brīvē dziļi galvā vai sirdī iezagušos gandrīz jau skaidru kļuvušo domu.

Tjomočka, ienāciet pie manis uz brītiņu! — izskrien Keizerovna, pa logu ieraudzījusi Tjomu.

Tjoma ieiet siltajā, tīrajā mājiņā, ieelpo pazīstamo smaku, kas rodas no kleķa, ar ko rūpīgā namamāte noziež klonu un krāsni, pārlaiž skatienu dzeltenajai, tirajai grīdai, baltajām sienām, mazajiem aizkariņiem, izburbējušajai Keizerovnaš sejai, kas kļuvusi tumšākā, un gaida.

—      Kas jums, Tjomočka, ir vācu valodas skolotājs?

—      Boriss Borisovičs, — Tjoma atbild.

—      Ziniet, Tjomočka, mana māsa pie Borisa Borisoviča kalpo.

Tjoma maigi, uzmanīgi saka:

—    Viņš šodien mazliet saslima.

—      Saslima? Ar ko saslima? — Keizerovna satrūkas.

—      Viņam galva sāka sāpēt, viņš nepabeidza stundu.

—      Galva? — Keizerovna iepleš lielas acis, un viņas lūpas savelkas mazā, šaurā lokā. — Oh Tjomočka, viņi māsai ir vairāk nekā trīsdesmit rubļu parādā. Jāiet.

Tjoma saklausa nemiera pilnu, skumju pieskaņu šajā «jāiet», un šis nemiers pārņem arī viņu.

Viņam domās tēlojas slimais skolotājs un piecas vecas sievietes, kuras Tjoma nekad nav redzējis, bet kuras pēkšņi kā dzīvas nostājas viņa priekšā: lūk, krunkaina vecīte ar kupri — tā ir tante; tad aklā ar gariem, sirmiem matiem māte.

—      Keizerovna,vai skolotāja mātei ir balta plēve uz acīm?

—      Nav.

—     Vai viņi ir trūcīgi?

—     Trūcīgi, Tjomočka! Lai dievs nedod viņam nomirt, viņām būs vēl grūtāk nekā man.

—      Ko tad viņas darīs?

—      Nemaz nezinu … Vecīti ar tanti varbūt nespējnieku namā pieņems … mācītājs iekārtos, bet sievai un meitām būs vai jāiet pa ielām dāvanas lūgt.

—      Dāvanas lūgt? — Tjoma pārjautā, un viņa acis plaši ieplešas.

—      Dāvanas lūgt, Tjomočka. Kad izaugsiet, brauksiet karietē un pasviedīsiet viņām kapeiciņu .. .

—      Es došu rubli.

—      Lai vai cik atmetīsiet, par visu tas kungs atlīdzinās.

Nabaga cilvēkam iedot — tikpat kā dievu satikt… un vienmēr viss izdosies. Nu, Tjomočka, es iešu.

Tjoma nelabprāt pieceļas. Viņam gribas iztaujāt gan par skolotāju, gan par šīm sievietēm, kurām nolemts ubagot. Viņa domas drūzmējas ap šo ubagošanu, kas viņam šķiet neizbēgama.

Pārnācis mājās, viņš gurdi apsēžas uz dīvana blakus mātei un saka:

—      Zini, māmiņ, Boriss Borisovičs saslima . .. Keizerovnas masa pie viņiem kalpo. Es tai pasacīju, ka viņš saslima .. . Zini, māmiņ, ja viņš nomirs, viņa māti un tanti ņems nespējnieku namā, bet sieva un divas meitas ies dāvanas lūgt.

—      Vai Keizerovna tā saka?

— Jā, Keizerovna. Vai es drīkstu, māmiņ, paņemt ābolu?

—      Drīksti.

Tjoma aizgāja, paņēma sev ābolu, noraizējies apsēdās pie loga un sāka ābolu sirsnīgi grauzt.

—      Vai tu vēlies aizbraukt pie Borisa Borisoviča?

—      Ar ko?

—      Ar mani.

Tjoma nenoteikti ielūkojās logā.

—      Tu gribi?

—      Bet vai tas nebūs kauns?

Kauns? Kādēļ tev liekas, ka tas būs kauns?

—    Nu labi, brauksim, — Tjoma piekrita.

Skolotāja mājā Tjoma neveikli sēdēja krēslā, lūkodamies te uz vecenīti — viņa māti, mazu, kalsnēju sievieti melnā kleitā, ar zaļu gaismas aizsargu virs acīm, te uz slaido, vājo meiteni ar baltu seju un melnām ačelēm, kas maigi un laipni brīžiem uz viņu pavērās. Tikai sieva Tjomam nepatika — paresna, īgna, bāla sieviete.

Pateica skolotājam un aizveda Tjomu pie viņa. Aiz katūna aizsega stāvēja vienkārša gulta, galdiņš ar burciņām, izšūtas, skaistas rītakurpes.

«Kas viņš par nabadzīgu,» Tjomam iešāvās prātā, «ja viņam tādas kurpes?»

Tjoma piegāja pie gultas un bailīgi paskatījās Borisa Borisoviča sejā. Viņam krita acīs skolotāja bālā, nožēlojamā seja un tievā, vājā roka, ko Boriss Borisovičs turēja uz krūtīm. Boriss Borisovičs pacēla šo roku un klusējot noglāstīja Tjomam galvu. Tjoma nezināja, cik ilgi viņš bija nostāvējis pie gultas. Kāds paņēma viņu pie rokas un aizveda atkal atpakaļ. Viņš iegāja viesistabā un apsēdās.

Viņa māte sarunājās ar Tomiļinu. Tjomu kaut kā pārsteidza skolotāja skaistās sejas un matēs jaunās, satrauktās sejas harmonija. Mate ar savām izteiksmīgajām acīm dēlam laipni uzsmaidīja.

Tjomam pēkšņi šķita, ka viņš jau sen kaut kur kopā ir redzējis māti, Tomiļinu un pats sevi.

—      Labdien, Tjoma, — Tomiļins noteica, maigi pievilka to pie sevis un, apskāvis ar roku, turpināja klausīties Aglaidu Vasiļjevnu.

—       Es, bez šaubām, saprotu, — viņa sacīja, — bet tomēr varēja kaut kā savādāk iekārtot. Viss dibinās uz formu, uz disciplinu, uz pieaugušo bailēm zaudēt šādā vai tādā ceļa savu cieņu, bet līdz ar to bērna cieņa nekādi netiek vērtēta, un uz katra soļa mūsu pedagogi to bez žēlastības mīda kājām … Es nerunāju par jums .. . Jūsu stundas pilnīgi atbilst tam, kā, pēc manām domām, darbs būtu jānostāda. Un es nevaru nociesties, lai nepateiktu, Tomiļina kungs … — māte paskatījās uz Tjomu, mirkli apstājās neziņā, pameta skatienu uz Tomiļinu un steidzīgi franču valodā turpināja: — … ar ko jūs ietekmējat bērnus, ar ko jūs gūstat tādu atsaucību viņu sirdīs; jūs saudzējat bērna pašcieņas jūtas; viņš zina, ka viņa mazā patmīlība jums ir tikpat dārga kā jūsu paša.

—      Ja pats darbs ir patīkams, tad tā novērtējums ir vēl patīkamāks . ..

—      Manuprāt, tas ir patīkams un nepieciešams. Ticiet man, ka mēs, vecāki, nekādā ziņā jums nekaitētu, ja mums būtu iespēja biežāk dalīties ar jums, skolotājiem, savos iespaidos. Bet jūsu ģimnāzijā, tāda, kāda tā ir pašreiz, man atgādina tiesu, kurā ir gan priekšsēdētājs, gan prokurors, gan pastāvīgais tiesājamais, bet trūkst aizstāvja šim mazajam tiesajamam, un tāpēc, ka viņš ir mazs, tam ir sevišķa vajadzība pēc aizstavja …

Tomiļins klusējot pasmaidīja.

—      Cik jauks ir tavs Tomiļins! — pa ceļam sacīja māte, pilna negaidītās tikšanās iespaidu.

Tjoma bija laimīgs par savu skolotāju un arī šo sastapšanos patīkami pārdzīvoja.

—      Par ko tev, māmiņ, pie Borisa Borisoviča pateicās?

—      Es viņām liku priekšā parunāties ar krustmāti Nadju, lai vienu meitu iekārtotu par klases dāmu, bet otru — par mūzikas skolotāju.

—       Institūtā?

— Institūtā. Un redzi, viņam vairs nebūs jāiet ubagot, kaut arī, lai nedod dievs, Boriss Borisovičs nomirtu.

Pēc visa pārdzīvotā Tjomam vairs nemaz negribējās ķerties pie mācību sagatavošanas rītdienai.

Zina jau sen sēdēja pie mācībām, bet Tjoma aizvien vēl nevarēja atrast sev vajadzīgo burtnīcu. Brālis ar māsu mācījās mazā istabiņā vienmēr mātes tiešā uzraudzībā, kura turpat attālāk sēdēja mīkstā krēslā un parasti kaut ko lasīja.

Tjoma jau divdesmito reizi izklaidīgi staigāja no galda pie etažeres, kur atsevišķā plauktā vislielākā nekārtībā, pretēji māsas plauktam, mētājās sajaukta, chaotiska grāmatu un burtnīcu kaudze.

Zina neizturēja un, pārtraukusi darbu, vēroja brāli.

Vai parādīt tev, Tjoma, kā tu ej? — viņa prasīja un, nenogaidījusi atbildi, izstiepa kaklu, iztaisīja muļķīgas acis, pavēra muti, nolaida rokas gar sāniem un, ceļus saliekusi, sāka bezmērķīgi staigāt, uzgrūzdamās te vienai sienai, te otrai.

Tjomam bija pilnīgi vienalga, kā novilcināt laiku, lai tikai nebūtu jāmācās, un viņš apmierināts skatījās uz māsu.

Mate, pārtraukusi lasīšanu, dusmīgi apsauca bērnus.

Māmiņ, es jau puslappusi uzrakstīju.

Mana burtnīca kaut kur nozudusi, — Tjoma attaisnodamies novilka.

—      Pati nozudusi? — bargi jautāja māte, noliekot grāmatu

uz ceļiem.

—      Es viņu vakar te noliku, — Tjoma atbildēja, pie kam noteikti norādīja vietu savā plauktā, kur tieši viņš to nolicis.

—      Varbūt man pameklēt tev burtnīcu?

Tjoma neapmierināti savilka uzacis un nu jau nopietni sāka meklēt burtnīcu, kuru beidzot arī izvilka no sajauktās kaudzes.

—      Es pats viņu tur iemetu, — viņš smaidot noteica.

Uz laiciņu iestājās klusums.

Tjoma iegrima rakstīšanā un aizrautīgi sāka vilkt burtus jeb, pareizāk sakot, neiespējamus ķeburus.

Zina, pametusi skatienu uz brāli, it kā sastingusi to novēroja.

—      Vai tev parādīt, Tjoma, kā tu raksti?

Tjoma labprāt pārtrauca rakstīšanu un, jau iepriekš tīksminādamies, pievērsās māsai.

Zina, ieplētusi elkoņus, cik iespējams, plašāk, pilnīgi uzguļas galdam, izbāza uz vienu pusi mēli, izbolīja acis un tādā pozā palika.

—      Nav taisnība, — apšaubīdams noteica Tjoma.

—      Māmiņ, vai Tjoma labi sēž, kad viņš raksta?

—      Nejauki.

—      Tā bija, — vai nav tiesa?

—      Pat sliktāk.

—      Ko nu tu teiksi? — Zina uzvaroši griezās pie brāļa.

—      Bet toties es dzejoļus ātrāk par tevi iemācos, — Tjoma atbildēja.

—      Nepavisam.

—      Salīgsim: es tikai divas reizes izlasīšu un jau zināšu no galvas.

—      Nemaz nevēlos.

—     Toties pēc stundas jau arī būsi aizmirsis, — māte noteica, — bet Zina atcerēsies visu mūžu. Tā jāmācās, kā Zina to dara.

—      Nu, vai dzirdēji? — Zina priecājās.

—   Kā tad, ja es visu tā būtu mācījies kā tu, — brīdi klusējis, pašapmierināti noteica Tjoma, — es jau sen par muļķi būtu palicis.

—     Vai tu dzirdi, māmiņ, ko viņš saka?

—      Kādēļ tad tā? — māte jautāja.

—      Tētis tā sacīja.

—      Kam viņš sacīja?

—     Tēvocim Vaņam. «Ja es būtu mācījies,» viņš saka, «visu to, ko vajadzēja, es būtu iznācis tāds pats muļķis kā tu.»

—      Un ko tad tēvocis Vaņa atbildēja?

—     Bet tēvocis Vaņa iesmejas un saka: «Tu esi gudrs, tāpēc tu arī esi ģenerālis, bet es neesmu ģenerālis un dumjš . . .» Nē, tā nebija . . . «Tu tādēļ esi ģenerālis, ka esi gudrs . . .» Nē, tā nebija . ..

-               — Nu protams, ka tā nebija. Tu klausies, nesaproti un ļļ izlobi to, kas tev patīk. Tāds pusmācīts arī paliksi.

Atkal iestājās klusums.

Toties es labāk par tevi spēlēju, — noteica Zina.

—     Tā ir sieviešu darīšana, — Tjoma nevērīgi atbildēja.

Zina apmulsusi apklusa un sāka atkal rakstīt.

—     Bet kā tad Kravčenko? — viņa pēkšņi jautāja, atceroties savu mūzikas skolotāju. — Iznāk, ka viņš ir sieviete.

—     Sieviete, — pārliecinoši atbildēja Tjoma, — tāpēc viņam arī bārda neaug.

—      Vai tas ir taisnība, māmiņ? — Zina jautāja.

—     Muļķības! — māte atbildēja. — Vai tad tu neredzi, ka viņš par tevi smejas?

—     Viņam ir arī astīte, lūk, tāda maziņa, — Tjoma teica, rādot ar roku astes lielumu.

—      Māmiņ?!

—      Beidz runāt muļķības!

Tjoma apklusa, bet ar rokām sāka rādīt astes garumu.

—      Māmiņ?!

—      Ko es teicu, Tjoma?

—      Es neko nesaku.

—     Viņš rāda ar rokām, cik liela astīte.

—      Vel tikai vienu vārdu, un es jūs abus ielikšu kaktā, — uz Tjomu neskatoties, māte sacīja.

Atkal viņš bezbailīgi rādīja Ziņai astes lielumu. Zina mirkli padomāja un atriebdamās izbāza mēli. Tjoma nepalika parādā un sāka visādi šķobīt seju. Zina atbildēja ar to pašu, un vienu brītiņu tie cītīgi centās šajā mākslā viens otru pārspēt. Saviebis tādu seju, ka Zina neizturēja un sāka sprauslāt, Tjoma galīgi ņēma virsroku.

—      Sēdies, Tjoma, pie mazā galdiņa ar muguru pret Zinu un nemēģini piecelties un griezties atpakaļ, kamēr nebūsi beidzis mācīties. Kaunies! Slinkais puika!

Iestājās klusums, un Tjoma galu galā laimīgi beidza savas mācības. Pēdējo latiņu teikumu viņam bija slinkums mācīties, un viņš, mātei atbildot un norādot, līdz kurai vietai viņam uzdots, parādīja ar pirkstu līdz tiem satiksmes vārdiem, kurus viņš bija izlaidis. Vispār latiņu valodas pārbaude bija vāja, jo māte zināja mazāk par Tjomu un iepazinās ar valodu tikai ar paša Tjomas palīdzību, lai kaut cik pārbaudītu sava slinkā dēla mācības. Bet tas drīzāk atnesa ļaunumu nekā labumu, un Tjoma, skolniecisku palaidnību mudināts, bieži muļķoja māti, skatīdamies uz to kā uz sagatavošanas skolu sev, lai mānītu savus vairāk piedzīvojušos skolotājus.

Kad mācības beidzās, Tjoma, paskatījies pulkstenī, ar labpatiku domāja par atlikušo stundu, kas palikusi vēl līdz gulētiešanai un kas bija brīva no jebkurām rūpēm. Viņš ielūkojās tumšajā priekštelpā un, pamanījis tur Jeremeju, kas ar salmiem kurināja krāsni, pāri salmu kaudzei pārrāpās pie viņa un, apsēdies tam blakus, tāpat kā Jeremejs sāka raudzīties gaiši degošajā krāsnī. Arvien jauni salmi ātri izgaisa ugunī. Tjoma cītīgi palīdzēja Jeremejam bāzt salmus krāsnī un ar interesi gaidīja, kad satumsusī krāsns tiks galā ar jauno porciju. Caur svaigo salmu klēpi bija redzamas tikai dzirkstis un pelni, un šķita, ka nekad tas neaizdegsies; bet tad laiski uzliesmoja vienā, otra, trešā vietā, un pēkšņi, visi uzreiz liesmu pārņemti, salmi ar šausmīgu, nezin kur radušos uguns spēku jau tiek rauti un bez miņas izzūd liesmās, kas tos aprij. Ir gaiši un silti līdz

sāpēm. Un atkal abi, Jeremejs un Tjoma, gaida jaunu uzliesmojumu.

—    Jeremej, vai tu no brāļa — no sādžas saņēmi vēstuli?

—    Saņēmu, — Jeremejs atbild.

—    Ko viņš raksta?

—    Raksta, ka raža, paldies dievam, bijusi. Ceturto zirgu nopircis.

Jeremejs kļūst možāks un stāsta Tjomam par zemi, sējumiem, par saimniecību, kura ar brāli viņiem ir kopēja.

—    Ja dievs dos, pa svētkiem izlūgšos tētiņam uz laukiem, — Jeremejs saka.

—     Kā, vai tad tu uz eglīti nebūsi?

Jeremejs pazemīgi smaida un saka:

•      — Tur taču mani tuvinieki — radi, draugi. . .

I— Ko tu visvairāk mīli? j — Es visus mīlu.

Un no jaukās domas par tikšanos Jeremejam tēlojas sirdij tīkamas ainas: ukraiņu sieviešu apsietās galvas, lakati, smagie zābaki, izgreznota istaba, uz galda vareņiki, ķiļķeni, degvīns, bet pie galda sasārtušas, labsirdīgas, jautras un «laiskas» Gricko, Ostapu, Duņu un Maruseņku sejas.

—     Kā tu domā, Jeremej, ko man uz eglīti uzdāvinās? Jeremejs pārtrauc savus sapņus un vērīgi ar savu vienīgo

aci lūkojas ugunī.

Varbūt šauteni?

—     īstu?

Varbūt īstu, — nenoteikti saka Jeremejs. v

-       Tjomočka, — saka Taņa, pienākusi un apsēdusies, audziet ātrāk liels un iestājieties oficieros! .. . Zobens pie sāniem, Ūsiņas šitādas . ..

Es nebūšu oficieris, — Tjoma vienaldzīgi saka, domīgi raudzīdamies ugunī.

Kāpēc nebūsiet? Oficieriem ir labi.

Arī Jeremejs piekrīt, ka oficieriem ir labi.

Būsiet jeneralis kā jūsu tētiņš.

Māmiņa negrib, lai es būtu oficieris.

—    Bet jūs palūdziet!

—     Negribu. Es būšu mācīts. .. tāds kā Tomiļins.

—    Tie man nepatīk! Es redzēju vienu skolotāju — tāds nesmuks, vājš … Karavīrs labāks .. . Ūsiņas . ..

—    Man arī būs ūsas, — Tjoma saka un cenšas saskatīt savu virslūpu.

Taņa skatās un noskūpsta to. Tjoma neapmierināti atgaiņājas.

—     Kadeļ tu skūpsti?

—    Ūsas ātrāk augs .. .

—     Kāpēc ātrāk?

Taņa klusējot šķelmīgi skatās uz Jeremeju un smaida. Tjoma pavērš skatienu uz Jeremeju, kas arī aizdomīgi smaida un jautri lūkojas krāsnī.

—     Kāpēc, Jeremej?

—     Tāpat vien, viņa joko, — saka Jeremejs un lēni pieceļas, jo krāsns kurināšana beigusies.

Arī Tjoma pieceļas un iet.

Ēdamistabā pie galda Zina, pievilkusi sev klāt sveci, uzmanīgi virs tās tur cukuru, kas kūst un dzeltenām, dzidrām lāsēm krīt karotē, ko Zina tur ar otru roku. Nataša, Serjoža un Aņa uzmanīgi seko katrai lāsei.

—    Es arī, — Tjoma saka, strauji tverot cukurtrauku.

—    Tas Natašai, Tjoma, viņai ir klepus, — Zina protestē.

—    Man arī ir klepus, — Tjoma atbild un ar cukuru un karoti raušas uz galda.

Viņš apsēžas svecei otrā pusē un dara to pašu, ko Zina.

—    Ja tikai tu mani pagrūdīsi, Tjoma, es atņemšu sveci . .. Tā ir mana svece.

—    Negrūdīšu, — darbā pilnīgi aizrāvies, no lielas centības mēles galiņu izbāzis, saka Tjoma.

Tjomam karotē pil pavisam melni, sadeguši, kvēpaini pilieni.

—    Fu, kāds draņķis, — Zina saka.

Mazā sabiedrība jautri smej.

—    Tas nekas, — Tjoma atbild, — būs vairāk .. .

Un viņš kāri piebāž sev muti ar nokūpējušajām cukura ledenēm.

—     Laiks iet gulēt, bērni, — māte saka.

Tjoma, Zina un visi pārējie iet pie tēva kabinetā, skūpsta viņam roku un saka:

—    Ar labu nakti, tēt!

Tēvs pārtrauc darbu un-norūpējies atri, izklaidīgi vienu pēc otra pārkrusta.

Tjoma ir savā istabā.

Aiz loga lēni, vienmuļi atbalsojoties, lāse pēc lāses no jumta uz terases akmens grīdas pil ūdens.

Tjomam ausīs skan — «din, din, din». Viņš klausās šajās skaņās un skatās kaut kur sev priekšā. Pilnīgi iegrimst nodzīvotās dienas izjūtās: Jeremejs, Keizerovna, Borisa Borisoviča frnāte, Tomiļins ar māti.. .

f «Būtu gan labi, ja Tomiļins būtu mans tēvs,» nez kāpēc pēkšņi domā Tjoma.

Šī nez kur radusies doma Tjomam liek nepatīkami satrūkties. Tomiļins šajā brīdī viņam pēkšņi kļūst it kā svešs un tā vietā nostājas bargais norūpējies tēva tēls.

«Es tēti ļoti mīlu,» viņā pavīd dēla mīlestības patīkamā apziņa. «Un arī māmiņu mīlu, un Jeremeju, un Borisu Borisoviču, visus, visus.»

—     Artemij Nikolajič, — Taņa ielūkojas istabā, — liecieties gultā, citādi rit ilgi gulēsiet.»

Tjoma tiek nepatīkami atrauts no savām domām.

Jā, rīt atkal jāceļas un jāiet uz ģimnāziju — un rīt, un parīt, un veselu virkni skumju, drūmu dienu …

Tjoma smagi nopūšas.

IVANOVS

Pēc dažām dienām Boriss Borisovičs nomira. Viņa māte un tante aizgāja uz patversmi, sieva un vecākā meita ar Aglai<bis Vasiļjevnas palīdzību nokļuva institūtā: sieva — par saimniecības pārzini, meita — par klases dāmu. Jaunāko meitu Aglaida Vasiļjevna paņēma pie sevis, bet bijušo freileni iekārtoja par bērnu patversmes uzraudzi.

Borisa Borisoviča vietā atnāca resns, jauns vācietis sarkaniem vaigiem — Roberts Ivanovičs Klauss.

Bērni tūlit juta, ka Roberts Ivanovičs nav Boriss Borisovičs.

Gāja diena pēc dienas, pelēkas savā vienmuļībā, bet spēcīgas un negrozāmas ar saviem vispārējiem rezultātiem.

Tjoma gluži nemanot sadraudzējās ar savu jauno kaimiņu Ivanovu.

Ivanova greizās acis, kas pirmajā mirklī Tjomu nepatīkami parsteidza, tuvāk iepazīstoties, sāka uz viņu atstāt kaut kādu sevišķi spēcīgu, vilinošu iespaidu. Tjoma nevarēja izskaidrot, kas tajās bija pievilcīgs: vai skatiens likās dziļāks, vai tas bija gaišāks, bet Tjoma ta ļāvās to burvībai, ka pats sāka šķielēt, sākumā jokodamies, bet vēlāk jau pats nemanīja, ka viņa acis pēkšņi pašas no sevis sagriežas greizas.

Mātei tas maksāja daudz pūļu, kamēr viņu no šās ierašas atradināja.

Kādēļ tu savas acis izkropļo? — viņa jautāja.

Bet Tjoma, šajā mirklī iedomādamies sevi līdzīgu Ivanovam, izjuta sevišķu baudu.

Ivanovs nemanot saistīja Tjomu savā iespaidā.

Vienmēr klusais, nekustīgais Ivanovs, vienaldzīgi saņemdams kā piecniekus, tā vieniniekus, nevienu neaizskāra un gandrīz neizgāja no savas vietas.

—    Vai tev patīk šausmīgi stāsti? — ar roku muti aizklādams, Ivanovs reiz kādā garlaicīgā mācību stundā klusi jautāja.

Kadi šausmīgi? — Tjoma pagriežas pret viņu.

—     Klusāk! — satraukti noteica Ivanovs. — Sēdi tā, lai nevar manīt, ka tu runā. Nu, šausmīgi.. . par raganām, velniem . ..

—     Patīk.

—     Kādā veidā tev patīk?

Tjoma padomāja un atbildēja:

—    Visādos veidos.

—     Es tev pastāstīšu par vienu gadījumu Spānijā. Nu negriezies taču uz šo pusi.. . Sēdi tā, it kā tu klausītos skolotājā. Tā. Kādam ceļiniekam Spānijā reiz gadījies pārnakšņot vienā pilī…

Tjomam jau šermuļi pārskrēja pār muguru no gaidāmajiem pārdzīvojumiem.

—    Viņš jau iepriekš tika brīdināts, ka pilī pa naktīm notiek kaut kas šausmīgs. Tieši pulksten divpadsmitos pašas no sevis vērās vaļā visas durvis.

Tjomam acis plaši ieplētās.

—      Skaties uz leju! … Ko tu tā blenz? Pamanīs .. . Kad kļūst baigi, skaties grāmatā! Nu, tā. Tieši pulksten divpadsmitos durvis pašas atdarījās, iedegās visas sveces un visattālākajā istabā pēkšņi parādījās liels, garš stāvs, viss baltā .. . [Skaties grāmatā! … Es vairs nestāstīšu.

Tjoma klausījās kā apburts.

Viņam patika šie briesmīgie stāsti, kas plūda no Ivanova kā no neizsīkstoša avota. Dažkārt Ivanovs starpbrīža laikā pasaka: «Neej šodien pagalmā, es stāstīšu,» un Tjoma kā piekalts palika uz vietas. Jau pašā sākumā viņš aizrauj Tjomu. Atspiežas ar celi pret solu un stāsta un stāsta — kā strautiņš plūst viņa valoda. Tjoma skatās uz viņu, skatās uz Ivanova mazo, nekopto, rūsgano zābaku, kas šūpojas gaisā, uz šā zābaka sasprēgājušo ādu, skatās uz notaukoto, blaugznām pārklāto formas tērpa apkaklīti; skatās viņa labsirdīgajās, mirdzošajās acīs un klausās un jūt, ka viņš mīl Ivanovu, tā mīl, un nezin kāpēc viņam tik ļoti žēl šā mazā, trūcīgi ģērbtā zēna, kuram vairāk neko nevajag, izņemot viņa stāstus, ka Tjoma ir gatavs darīt visu, ziedot viņam visu, ja tikai Ivanovs tam pavēlētu.

—     Cik daudz tu zini! — reiz Tjoma viņam sacīja. — Kā tu vari visu to izdomāt?

—     Cik tu esi smieklīgs, — atbildēja Ivanovs, — vai tad tā ir mana fantazija? Es lasu.

—    Vai tad tādas lietas drukā?

—     Protams, drukā. Vai tu lasi kaut ko?

—     Kā — lasu?

—     Nu, kā lasi? Paņem kādu stāstu, apsēdies un lasi.

Tjoma izbrīnījies klausījās Ivanovā. Viņš nevarēja aptvert,

kā var labprātīgi, bez mācībām, sēdēt un lasīt.

—    Tu pamēģini, es tev kādreiz atnesīšu vienu interesantu grāmatu . . . Tikai nesaplēs!

Otrajā klasē Tjoma jau lasīja Gogoli, Main-Ridu, Vāgneri un aizrāvās ar lasīšanu. Pārnākot no ģimnāzijās, viņam patika pa novakari ar maizes gabalu rokās nolīst kaut kur ratnīcā, bēniņos, lapenē — kaut kur tālāk no mājokļiem — un lasīt, pārdzīvojot visas attēloto varoņu izjūtas. Viņš iepazinās ar Ivanova mājas apstākļiem un, dabūjis zināt par viņa dzīvi, vēl vairāk tam pieķērās. Labs, lēnprātīgs pret tiem, ko viņš mīlēja, Ivanovs bija pilnīgs bārenis, dzīvoja pie bagātiem radiem — muižniekiem, bet kaut kā pamesti, nomaļus no visa dzīvokļa mazā istabiņā blakus virtuvei. Pie viņa neviens neiegriezās, viņam arī nepatika iet kopējās istabās, un gandrīz vienmēr viņš nosēdēja viens pats savā kaktiņā.

—    Vai tev viņš patīk, māmiņ? — Tjoma nelika mieru savai mātei, simtiem reižu pārprasīdams, un, saņēmis apstiprinošu atbildi, pārdzīvoja'saldus mirkļus par savu draugu.

—     Saki, māmiņ: kas tev visvairāk pie viņa patīk?

—    Acis.

—    Tiešām, acis? Zini, māmiņ, viņa māte nomirusi pirms viņa iestāšanās ģimnāzijā. Es redzēju viņas ģīmetni. Viņa, māmiņ, bijusi kazaciete… Tāda smukiņa… Ivanovs nēsā mazā medaljonā uz krūtīm viņas ģīmetni. Viņš man rādīja, tikai sacīja, lai es nevienam nesakot. Tu ari, māmiņ, nevienam nesaki! Ai māmiņ, ja tu zinātu, cik ļoti es viņu mīlu.

—    Vairāk par māmiņu?

Tjoma kautrīgi nolieca galvu un nenoteikti izdvesa:

—    Vienādi…

—    Ak tu muļķa puisēn! — smaidot teica māte.

—   Viņš, māmiņ, saka, lai es vasarā braucot pie viņa uz

laukiem. Viņiem tur ir dīķis, ķersim zivis, liels dārzs; viņam pie loga ir liels ādas dīvāns, un ķirši tieši logā karājas. Viņa tēvocim milzums grāmatu .. . Mēs divatā ieslēgsimies un lasīsim. Vai tu mani laidīsi, māmiņ?

—    Ja pāriesi uz trešo klasi, laidīšu.

Ak, cik tad gan būs jauki! Es tev atvedīšu daudz ķiršu.

Labi?

—     Labi, labi. Ir jau laiks mācīties.

Tā negribas … — Tjoma teica, saldi staipīdamies.

Bet uz laukiem gribas?

—     Gribas, — Tjoma smējās.

Dažreiz no rītiem, kad Tjomam netikās celties, kad nez kādu iemeslu dēļ gājiens uz ģimnāziju nesolīja neko vilinošu, Tjoma pēkšņi atcerējās savu draugu un viņu pārņēma saldas jūtas, iiņš uzlēca kājās un sāka ģērbties. Bija tīkami, domājot, ka iLtkal ieraudzīs Ivanovu, kas viņu jau gaidīs un zem kuplā i^iatu cekula jautri pazibsnīs ar savām labsirdīgajām, melnajam acīm. Draugi sasveicināsies, apsēdīsies viens otram tuvāk un līksmi uzsmaidīs Korņevam, kas, graužot nagus, zobgalīgi sacīs:

—    Simt gadu neesat redzējušies… Saskūpstieties uz priekiem!

Tādos brīžos Tjoma uzskatīja sevi par vislaimīgāko cilvēku.

MĒLNESIS

Bet zemes virsū nekas nav mūžīgs. Un Tjomas' draudzība ar Ivanovu izbeidzās, un sapņi par laukiem nepiepildījās, un uz pašām šīm atmiņām par Tjomas bērnības labākajām dienām dzīve, kā atriebdamās par sniegto svētlaimi, nežēlīgi uzspieda savu riebīgo zīmogu.

Franču valodas skolotājs Bošars, kurš savu karjeru bija uzsācis neuzkrītoši, kā kučieris, saglabājis savu iespaidīgo stāvu, savā skolotāja postenī mācības noturēja tikpat svinīgi un labsirdīgi, kā viņos laikos bija sēdējis uz sava fiakra bukas.

Tāpat kā senāk ik pēc brītiņa viņš ar garu pātagu bija slānījis savu kleperi, tā arī tagad laiku pa laikam viņš sita ar savu plato, apaļīgo plaukstu un kliedza skaļā, vienaldzīga balsī:

—     Voyons, voyons donc!1

Reiz pēc ievestās kārtības notika Bošara stunda. Nākošais pēc kārtas tulkoja, pārējā klase atradās tā vidēji starp miegu un nomodu.

Pa mazo, apaļo klases lodziņu, kas bija ietaisīts durvīs, ielūkojās kāda acs.

Vachnovs mechaniski sataisīja pigu, vispirms patīksminājās pats ar to, pēc tam lika papriecāties arī tam, kas skatījās pa lodziņu.

Ivans Ivanovičs, kas bija raudzījies pa lodziņu, ar visu savu labsirdību neizturēja un, atvēris durvis, aicināja Vachnovu pie direktora.

Vachnovs nobijās un sāka dievoties, ka tas nav bijis viņš. Apstiprinot savus vārdus, viņš atsaucās uz Bošaru, kas it kā būtu redzējis, ka viņš, Vachnovs, sēdējis mierīgi.

Bošars, kas visu bija redzējis un ar dabas pētnieka ziņkāri pats vērojis Vachnovu kā kādu zemākās rases zvēriņu, ar apmierināta pētnieka nevērību noteica:

—    Allez, allez, bкte animal!'2

Ar drebošu sirdi Vachnovs sekoja Ivanam Ivanovičam koridorā, bet, tiklīdz durvis aizvērās un viņi palika vieni aci pret aci, Vachnovs, ilgi nedomājot, nometās uz ceļiem un sacīja:

—     Ivan Ivanovič, nepazudiniet mani, direktors par to izslēgs, bet tēvs mani nositīs. Goda vārds, es runāju patiesību: jūs manu tēvu pazīstat.

Ivans Ivanovičs labi pazina Vachnova tēvu, kas ar sava rakstura nežēlību un stingrību bija vārda tiešā nozīmē zvērs. Šo īpašību dēļ viņš bija slavens visā pilsētā. Tajā pašā reize viņš izcēlās arī ar citām, sabiedrības atzītām īpašībām: ideālu godīgumu un pašaizliedzīgu vīrišķību, ļ

> Nū, nū taču (franc.).

2 Ej, ej, tu dumjais lops! (franc.).

—    Celieties ātrāk augša! — pārsteigts un samulsis ierunājās Ivans Ivanovičs un pats metās piecelt Vachnovu.

Vachnovs, lai būtu iespaidīgāk, pieceļoties skaļi noskūpstīja uzrauga roku. Galīgi apjucis, Ivans Ivanovičs, pa ceļam atgaiņādamies un spļaudīdamies, lielā steigā metās no Vachnova prom. Pastāvējis mazu brītiņu koridorā, Vachnovs iegāja klasē.

Sis notikums nez kā-dā ceļā tomēr bija nonācis līdz direktoram, un pedagoģiskā padome Vachnovu sodīja ar divu nedēļu ilgu arestu, katru dienu pa divām stundām.

Pārliecinājies, ka Ivans Ivanovičs nav nosūdzējis, Vachnovs apstājās pie Bošara kā pie vienīgā cilvēka, kas būtu varējis nodot. Tāds bija arī visas klases kopējais uzskats. Kaut arī ne sevišķi dedzīgi, tomēr gandrīz visi Bošaru nosodīja.

«Idiots» Vachnovs uz mirkli ieguva ja ne cienību, tad līdzjūtību. Šī līdzjūtība Vachnovā pamodināja jau sen snaudošo patmīlību, ko vispirms bija samīdījis tēvs, bet vēlāk ari ģimnāzijā. Viņš izjuta saldu morālisku prieku, kādu jūt cilvēks, kura pusē ir sabiedrības līdzjūtība. Bet viņš nojauta, ka šī līdzjūtība nav droša un, lai to noturētu, no viņa, Vachnova, tiek prasīts kaut kas tāds, kas uz visiem laikiem liktu aizmirst viņa pagātni.

Vachnova nabaga galva varbūt pirmo reizi mūžā bija aizņemta ar citām domām, pretēji tām, kas iespaidoja spēcīgo, bezrūpīgo piecpadsmitgadīgā pusaudža trulo ķermeni. Viņa smadzenes stipri nodarbināja sarežģītais uzdevums, ar ko viņš beidzot tika galā.

Mirkli pirms Bošara ienākšanas Vachnovs nenocietās, pateica Ivanovam un Tjomam (uz Ivanova vēlēšanos viņi arī otrajā klasē turpināja sēdēt trijatā un kā iepriekš'pēdējā solā), ka viņš iespraudis adatu krēslā, uz kura sēdīsies Bošars.

Tā kā Ivanova un Tjornas sejās atzinības vietā atspoguļojās šausmas, tad Vachnovs katram gadījumam noteica:

‘— Nododiet tikai!

—    Mēs nenodosim, bet ne tāpēc, ka esam nobaidījušies no taviem draudiem, — ar cienību atbildēja Ivanovs, — bet tāpēc, ka to liek darīt biedriskuma apziņa. Tomēr tā ir ļoti riebīga neģēlība . ..

Tjoma tikai ar skatienu atbildēja uz Ivanova tik skaidri izteiktajām ari viņa personīgajām domām.

Strīdēties bija par vēlu. Bošars jau nāca iekšā majestātisks un mierīgs. Viņš uzkāpa uz paaugstinājuma, nostājās ar muguru pret krēslu, nesteigdamies nolika grāmatas uz galda, pārlaida klasei snaudoša ērgļa skatienu un, mazliet pasitis vaļa svārku ieloces, smagi nosēdās.

Tajā pašā mirklī viņš kā dzelts pielēca kājās, griezīgi iekliedzies, pieliecās un ar roku sāka taustīt krēslu. Sameklējis adatu un ar lielām pūlēm izvilcis to no sēdekļa, izmetās laukā no klases.

Pilnīgi bāls, ar pēkšņi kaut kur dziļi iegrimušām liesmainām acīm klasē iedrāzās direktors un metas tieši pie pēdējā sola.

—    Es to neizdarīju! — solam piespiedies, mežonīgās bailēs iekliedzās Tjoma.

—     Kurš? — direktors spēja tikai izdvest, viņu aiz rokas satvēris.

—     Es nezinu! — smalkā balsī iespiedzās Tjoma.

Parāvis Tjomu aiz rokas, direktors vienā rāvienā izvilka to

ejā un stiepa sev līdzi.

Tjoma kā viesulis drāzās ar viņu pa koridoru. Trulā stingumā viņš vienaldzīgi vēroja drēbju pakaramo rindas, šineļus, netīru galošu, kas mētājās koridora vidū .. . Viņš atjēdzās tikai tad, kad atradās direktora kabinetā, kad izdzirdēja durvīs pagrieztās atslēgas ņirkstoņu, kas neko labu nevēstīja.

Tjomu pārņēma nāves bailes, kad tas ieraudzīja, ka direktors, aizslēdzis durvis, sāka lēni, klusi tam tuvoties.

—     Ko jūs gribat ar mani darīt? — izmisis iekliedzās Tjoma un metās sānis.

Tajā pašā mirklī direktors to satvēra aiz pleca un, apdvesdams Tjomu ar svelošu elpu, ātri čukstēja:

—     Es neko nedarīšu, bet nejokojiet ar mani: kas to izdarīja?

Nedzīvu skatienu, kā sastindzis, Tjoma ar šausmām skatījās uz direktora plati ieplestajām nāsīm.

Caururbjošas, melnās, kvēlojošās acis ne mirkli nenovērsās no Tjomas satrauktajām acīm. Lt kā pret gribu kāds plestu tās vaļā, un cauri tām valdonīgi un spēcīgi, smeldzoši sāpīgi ieurbtos dziļumā, Tjomā, tur .. . kaut kur tālu, tajā dziļumā, ko briesmu pārņemtais zēns izjuta sevī tikai pirmo reizi, kad tam pieskārās šis aukstais un svešais skatiens . . .

Apstulbis, nomākts Tjoma juta, ka viņš grimst…

Un kā žēls svilpiens vētras laikā blakus mežonīgam kaucienam viņam ausīs ieskanējās un bira ta nesakarīgie, nevarīgie vardi par apžēlošanu, atkal kvēli vārdi, lūgšanās pēc apžēlošanas un tad .. . briesmīgi, šausmīgi vārdi, kas neapzinīgi bija atraisījušies no nedzīvajām lūpām … ai! Šausmīgāk nekā kapsēta un Jeremeja melnā galva, nekā tēva pēriens, nekā pats direktors, nekā viss, kas vien ir uz pasaules. Kas ir akas smirļtloņa? Tur, atvēris muti, viņš vairs to nejuta … No smirdoņas, 'kas bija apņēmusi Tjomas dvēseli, viņš kā ārprātīgs metās uz priekšu.

—     Nē! Nē! Negribu! — bezgalīgās skumjās neprātīgi vaimanājot, Tjoma metās pie direktora, kas bija izspiedis no viga atzīšanos.

—     Klusēt! — ar mierīgu, vēsu nicināšanu noteica apmierinātais direktors un, iestūmis Tjomu blakus istabā, aizslēdza aiz viņa durvis.

Palicis viens, Tjoma bezspēcīgi, truli lūkojās visapkārt, it kā meklēdams notikumu pazudušo sakarību. Direktora soļi, kas attālinoties kļuva klusāki, atgrieza šo sakarību. Apstulbinošās, mokošās sāpēs pazibēja apziņā, ka direktors aizgājis pēc Ivari ova.

— T-īf — Ar nagiem sev vaigos ieķēries, Tjoma sāka griezties kā vilciņš. Kaut kam uzgrūdies, viņš apklusa, bezgalīga tukšuma pārņemts.

Blakus istabā atkal ienaca direktors. No jauna atskanēja viņa mežonīgā kliegšana. Tjoma atguvās un sastinga mokoši saspringtās gaidās, ko Ivanovs atbildēs.

—     Es nevaru… — līdz Tjomam nokļuva kluss lūgums, un viņa sirds sažņaudzās šausmīgās sāpēs.

Direktors atkal saka bļaut, un jauna draudu zalve satricināja istabu.

—     Es nevaru, es nevaru … — kā no bezgalīga augstuma līdz Tjomas dzirdei nonāca Ivanova straujā, drebošā balss.

—    Dariet ar mani, ko gribat, es uzņemšos visu vainu uz sevi, bet nodot es nevaru …

Iestājās dziļš kapa klusums.

—    Jūs tiekat izslēgts no ģimnāzijās, — vēsi un mierīgi noteica direktors. — Varat doties uz māju. Personas ar tādiem uzskatiem nav ciešamas . ..

—     Ko lai dara? — Ivanovs satraukti atbildēja. — Dzeniet projām, bet nelietību izdarīt jūs tomēr mani nepiespiedīsiet.

—    Ārā!

Tjoma jau vairs neko nejuta. Viss viņā bija sastindzis.

Pēc pusstundas pedagoģiskā padome nolēma: Vachnovs tika izslēgts. Ivanova tuviniekiem lika priekšā labprātīgi viņu izņemt no ģimnāzijās. Kartaševu sodīja uz vienu nedēļu katru dienu pusdienas laikā divas stundas palikt ģimnāzijā.

Tjomam pavēlēja iet klasē, kur viņš arī gāja, nospiests, pazemots, truls, jūtot riebumu gan pret sevi, gan pret direktoru, gan pašu dzīvi, izjūtot tikai vienu bezgalīgu vēlēšanos — lai dzīve izgaistu uzreiz, lai nebūtu vairs jājūt.

Bet dzīve uz vēlēšanos neizgaist, vajag izjust, un, kad Tjoma beidzot bija saņēmies pacelt acis uz biedriem, viņš juta, ka nav vairs Ivanova, nav Vachnova, bet ir viņš, mēlnesis un nodevējs, kas pienaglots pie savas kauna vietas . .. Viņu pārņēma nevaldāmas sāpes, domājot par to gaišo, zudušo laiku, kad arī viņš bija tīrs un neaptraipīts; viņu pārņēma rūgtas skumju jūtas — kādēļ viņš dzīvo? — un viņam kaklā spiedās asaras.

Bet viņš tās apvaldīja, un tikai kluss, žēls pīkstiens paguva izlauzties no viņa kakla, pīkstiens, kas apklusa jau paša sākumā. Kaut kas aizmirsts, kas Tjomam atgādināja Zučku akā, atplaiksnījās viņa smadzenēs …

Tjoma ātri, bailīgi paskatījās apkārt . .. Bet neviens uz viņu neskatījās.

Atstāstot šo gadījumu mājās, Tjoma noslēpa, ka bija nodevis biedru.

Noklausījies tēvs sacīja:

—     Savādak tu arī nevarēji rīkoties… Un arī bez soda to nevarēja atstāt. Vachnoyu jau sen vajadzēja izslēgt; Ivanovs acīm redzot turēts aizdomās, bet tu kā mazak vainīgs tiki cauri ar nedēļas sodu. Kas par to? Nosēdēsi.

Tjomam sirds skumji smeldza, un, vēl vairāk pazemots, viņš stāvēja un nevarēja paskatīties uz tēvu un māti.

Aglaida Vasiļjevna neko nesacīja un aizgāja savā istabā.

Ēdienam gandrīz nepieskāries, Tjoma drūmi staigāja pa istabām, meklēdams tādas, kurās neviena nebija, un, apstājies pie logiem, nekustīgi bez domām sastinga, kaut kur lūkodamies. Pie visniecīgākā troksnīša viņš ātri aizgāja no savas vietas un izbiedēti skatījās visapkārt.

Kad iestājās krēsla, viņam kļuva vēl smagāk un viņš neapzinīgi tiecās pie mātes. Viņš to ieraudzīja pie loga un klusēdams piegāja klāt.

Izstāsti man visu, Tjoma, kā bija! … — māte sacīja maigi un sirsnīgi,, bet stingri un noteikti.

Tjoma sastinga un juta, ka māte jau ir uzminējusi.

—    Visu izstāsti!

Šī maigā balss, kas jau iepriekš solīja piedošanu, iedvesa Tjomam kvēlu nepieciešamību izstāstīt mātei visu līdz pēdējam.

Atzinies Tjoma sarūgtināts pārtrauca stāstījumu un pazemots nolieca galvu. 4

—    Mans nabaga puisēn! — tā paša pazemojuma un rūgtuma pārņemta, klusi sacīja māte.

Tjoma ar elkoņiem atspiedās uz viņas krēsla atzveltnes un sāka nedzirdami raudāt.

Māte klusēdama slaucīja pa viņa vaigiem ritošās asaras. Sakārtojusi savas domas un ļāvusi dēlam nomierināties, viņa sacīja:

—   Ko lai darām? Ja mēs redzam savas kļūdas un, pamanot

tās, cenšamies laboties, jau tpd mūsu kļūdas ir izpirkšanas avots. Uzreiz nekas nenāk. Dzīvē viss iegūstams smagā ciņā. Šajā cīņā tu šodien jau esi atradis vienu savu vājo pusi. ..

—     Ai māmiņ, tiklīdz iedomājos Ivanovu, tiklīdz iedomājos . . . liekas, ka es tūlīt varētu nomirt.

Māte klusējot glāstīja dēla galvu.

—    Bet ja tu pie viņa aizietu? — viņa maigi jautāja.

Tjoma tūlīt neatbildēja.

—     Nē, māmiņ, nevaru, — viņš drebošā balsī sacīja. — Tiklīdz iedomājos, ka viņu vairs neredzēšu . .. man ir tik žēl .. . es viņu tā mīlu . . . bet, tiklīdz iedomājos, ka iešu pie viņa . . . es to vairs nemīlu, — Tjoma skumji nobeidza, un asaras atkal izsprāga viņam no acīm.

—    Tad nevajag ar, neej. Kādreiz dzīvē, kad tu kļūsi labs, godīgs cilvēks, tu ar viņu sastapsies un sacīsi, ka, pateicoties viņam, tu esi kļuvis tāds, kāds esi, ka vienmēr esi domājis par viņu un gribējis būt tāds pats godīgs un labs kā viņš. Labi?

Tjoma klusējot nopūtās un kļuva domīgs. Māte arī apklusa un tikai turpināja glāstīt savu dēlu, kas pirmajā kaujā nebija izturējis.

Vakarā gultā Tjoma atcerējās Ivanovu, viņa labsirdīgās acis, kas tik maigi, uzticīgi viņā bija raudzījušās, atcerējās, ka viņu nekad vairs neredzēs. .. un, no sāpēm iesmilkstējies, iecirtās ar zobiem spilvenā un bezgalīgās skumjās palika ka sastindzis …

UZ AMERIKU

Tjomas dzīve ģimnāzijā ritēja vēsi, skumji, bez prieka. Viņš nevarēja ciest klases telpu — šo viņa bijušās laimes un krišanas liecinieci, kaut arī starp biedriem Tjoma sastapa negaidītu atbalstu. Pēc dažām smagām vientulības dienām Kasickis, pienācis un uzgulies Tjomas priekšā uz sola un zodu rokās atbalstījis, maigi un līdzjūtīgi acīs skatīdamies, jautāja:

—     Kā tas notika, ka tu nodevi? Nobijies?

—    Velns viņu zin, kā tas iznāca, — Tjoma ierunājās, un asaras saskrēja tam acis. — Sāka kliegt, kājām dauzīt, un es neatceros . ..

—    Jā, tas nav patīkami… Nu, tagad būsi gudrāks . ..

—    Lai tik pamēģina tagad, — Tjoma iekaisa, un viņa acis iedzirkstījās. — Es tam nelietim sadotu …

Skaties tik … Jā, tā ir cūcība, protams … Žēl Ivanova?

—     Eh, pusdzīves atdotu par Ivanovu!

—     Protams … jūs ar ūdeni dažkārt nevarēja izšķirt. Bet mans nelietis Jakovļevs priecājas.

Katru dienu Kasickis piesēdās pie Tjomas un ar labpatiku uzsāka sarunu.

—     Paklausies, — Kasickis reiz nāca ar priekšlikumu,

gribi, es pārsēdīšos pie tevis?

Tjoma pietvīka no prieka.

—    Nudien … man tur ir tāds riebeklis …

Ari Daņilovs arvien biežāk un biežāk sāka lūkoties atpakaļ uz Tjomu. Daņilovs ilgi, cenzdamies to darīt nemanot, domīgi raudzījās balajā, izmocītajā «nodevēja» sejā, un viņa dvēselē dzīvi tēlojās mokas, kadas Tjoma šajā laikā pārdzīvoja. Kautrība viņam neatļāva izteikt Tjomam tieši savu līdzjūtību, un viņš aprobežojās ar to, ka, no rītiem satiekoties, kaut kā sevišķi stipri spieda Tjomas roku un sarka. Tjoma juta Daņilova simpātijās un arī paslepus lūkojās uz viņu, bet, kad Daņilovs pamanīja tā skatienu, ātri novērsa acis.

—     Uz kurieni tu? — Daņilovs prasīja Kasickjm, kas ar veselu burtnīcu un grāmatu kaudzi jautri drāzās pā klasi …

—     Sadomāju pārvietoties . ..

Šī doma Daņilovam iepatikās; viņš visu stundu kaut ko pratoja, bet starpbrīdī apņēmīgi piegaja Tjomam klat un, pa paradumam nostājies sāniski pret viņu, sarkdams prasīja:

—    Vai tev nekas nebūs pretī, ja arī es pārsēdīšos pie tevis?

—     Esmu ļoti priecīgs, — atbildēja Tjoma, savukārt līdz matu galiem nosarkdams.

—     Lieliski!

—     Arī tu? — ieraudzījis Daņilovu, noteica iepriecinātais Kasickis, kas tajā brīdī nezin no kurienes atgriezās.

Un viņš pilna kakla iebrēcās:

—     «Trauc brašais trijjūgs .. .»

Jakovļevs, viens no abiem Kasicka vecajiem kaimiņiem, iečukstēja Fiļipovam ausī:

—     Kartaševs arī viņiem izdarīs «draudzīgu» pakalpojumu …

Un abi jautri iesmējās.

—     Mans riebeklis smejas, — pārtraucis dziedat, noteica Kasickis. — Par kaut ko tenko. Velns ar viņiem! .. . Pagaidiet, tagad jāizsēžas tā: tu, Daņilov, kā pats solidākais sēdies vidū starp mums — abiem palaidņiem! Tu, Kartašev, ej pie sienas, bet es, kas ilgi nevar uz vietas nosēdēt, sēdīšos tuvāk pie ejas.

Kad viss bija izdarīts, viņš noteica:

—     Nu, lūk, tagad ir īsts trijjūgs! Nekas, sadzīvosim lieliski.

* * *

—    Vai tev patīk jūra? — reiz Daņilovs jautāja Tjomam.

—     Patīk, — Tjoma atbildēja.

—     Un ar laivu vizināties patīk?

—     Patīk, tikai'es vēl ne reizi neesmu vizinājies.

Daņilovs nekādi nevarēja saprast, kā var dzīvot pilsētā pie

jūras un ne reizi nepavizināties ar laivu. Viņš jau sen prata gan airēt, gan stūri vadīt. Kamēr vien viņš sevi atcerējās, tam atmiņā bija šī bezgala plašā jūra, viņu māja pašā krastā, kura arvien bija jūtama jūras svaiga smarža, kas jaucās ar kaņepāju, darvotu virvju un piestātnes akmeņogļu dūmiem. Kamēr vien viņš sevi atcerējās, arvien viņa dzirdi glāstīja jūras čalas, gan klusas un maigas kā čuksti, gan kaislas un vētrainas kā saniknota meža zvēra vaids un rēciens. Viņš mīlēja šo jūru, bija saradis ar to; šo mīlestību viņā atbalstīja un attīstīja jaunie jūrnieki, kas bieži nāca pie viņa tēva — ostas kapteiņa.

Viņš gulēja un sapņoja par jūru. Viņš tīksminājās pie atvērta loga, kad reizēm vakaros burvīgā mēness gaisma ar savu sudraboto, ūdenī vizuļojošo un tālajā apvārsnī izzūdošo mēness strēli apmirdzēja šo bezgalīgo ūdens tāli; viņš redzēja, ka pēkšņi izpeldējusi laiva iekļuva šajā apgaismotajā joslā, pāršķeļot to ar vienmērīgiem airu vēzieniem, no kuriem kā sudraba lietus, fosforiskas gaismas caurausts, pilēja ūdens. Tādās reizēs viņš mīlēja jūru ta, kā mīl mazus, jaukus bērnus. Bet ne jau ar šo ainu jūra valdzināja viņa dvēseli, izraisīja sajūsmu un kaisli. Viņu iekvēlināja vētra, viņā radas nesaprotama dziņa nedrošā laiviņā mēroties ar saniknotās jūras spēkiem, kad tā, satrakota kā titāns, tālu krastā šķieda savus niknos viļņus. Tad Daņilovs vairs neatgadinaja maigo, parasto Daņilovu. Iedvesmots viņš tad veselām stundām nostāvēja jūras krastā, vērojot satrakoto jūru. Viņš ar tādu kā skaudību cieši skatījās uz saviem ienaidniekiem — viļņiem, kas dusmās skrēja tam virsū un turpat pie viņa kājām pret krastu sašķīda.

—       Nepatīk! — viņa nobālušās lupas tīksmē čukstēja, bet lacis jau urbās jaunā, pret krastu skrejošā banga, kas kā ieskrējienā paklupis cilvēks, rokas augstu gaisā sacēlis, smagi apgāzās uz asiem akmeņiem.

—     E-h! — viņa sirdī atbalsojās ļauns prieks.

Reiz Daņilovs Tjomam un Kasickim sacīja:

—    Vai jūs gribat rīt ar laivu pavizināties?

Tjoma, aiz laimes vai pamiris, jūsmīgi atbildēja:

—     Gribu.

Kasickis arī izteica piekrišanu.

—     Nu tad tieši no ģimnāzijās iesim. Vispirms pie manis paēdīsim un tad vizināties. v

Tjomam bija tikai viens jautājums: ka mājās uz to skatīsies, — bet arī mājās viņš saņēma atļauju.

Vizināšanās pa jūru draugiem kļuva par vismīļāko nodarbību. Ziemā, kad jūra aizsala un nevarēja vairs braukāt, uzticamie draugi staigāja pa krastu, skatījās uz ledaino līdzenumu, uz melno ūdens svītru aiz tā, skatījās tur, kur jūra saplūda ar zemajiem svina krāsas mākoņiem, klabināja zobus, kļuva zili aiz aukstuma, ierāvās savos formas mētelīšos, slēpa īsajās piedurknēs sarkanās rokas un runāja tikai par to pašu jūru. Galvenokārt runāja Daņilovs; Tjoina ar atplestu muti klausījās, bet Kasickis gan klausījās, gan cēla iebildumus, gan izklaidējās.

—• Bet es zinu tādu gadījumu, — dažreiz Kasickis iesāka.

—    Apgāzās viens kuģis …

—     Ķīļa kuģis? — Daņilovs jautāja.

—     Ķīļa kuģis, protams.

—    Nu gan melo, — Daņilovs atcirta, — tāds kuģis nevar apgāzties…

—    Tās nu gan ir pīlītes! Nestāstiet, lūdzu! Tā var…

—    Nu saproti taču, ka nevar. Vienīgais gadījums bija . . .

—    Tomēr bija? Tātad var.

—    Tu noklausies līdz galam! Šis kuģis …

Bet Kasickis jau vairs neklausījās; viņš pamanīja suni un skrēja, lai draugiem pierādītu, ka suns tam neiekodīs. Šie pierādījumi nereti beidzās ar to, ka suns no vērošanas pārgāja uzbrukumā un sirdīgi plēsa Kasickim te bikses, te mēteli, un beigās viņam nebija tāda apģērba gabala, kurā neatrastos salāpītas vietas. Bet viņš neapjuka un vienmēr atrada kādu pamatotu iemeslu, kāpēc suns viņam iekodis. Gan tādēļ, ka tas bijis traks, gan tīšām …

—    Tīšām sakaitināju, — augstprātīgi sacīja Kasickis.

—     Kā tad, tīšām! — smējās Tjoma.

—    Tīšām, muļķis tāds! — smējās arī Kasickis, uzmaukdams Tjomam cepuri uz acīm.

Kasickis, ja citādi nevarēja, bija spējīgs pat kūleni apmest uz ietves, tādēļ Daņilovs viņu iecietīgi nosauca par «puiku». Daņilovs vispār bija vecākais no viņiem — nevis pēc gadiem, bet pēc savas cienīgās stājas, kuru radīja bezgalīgā mīlestība uz jūru. Par to vien viņš domāja, tikai par to vien runāja un citu neko neatzina kā tikai savu jūru. Tikai viena lieta viņu mocīja: viņš šai jūrai nevar ziedot visu savu laiku, bet viņam jātērē šis dārgais laiks miegam, ēšanai un ģimnazijai. Kas attiecas uz pēdējo, tad viņa domām pilnīgi pievienojās arī Tjoma un Kasickis.

—     Ir liela gribas speķa cilvēki, kas arī bez ģimnāzijās pratuši sev izlauzt ceļu uz dzīvi, — Daņilovs sacīja.

Tjoma tikai smagi nopūtās.

—     Ir, protams, ir .. . Robinsons … Un visi tie kuģa puikas, kas bērnībā nejauši nokļuvuši uz kuģa, kas gājuši caur uguni un ūdeni, visās neveiksmēs norūdījušies. Mans dievs! Kur tik viņi nav bijuši, ko tik viņi nav redzējuši: gan tuksnešus, gan lauvas un tīģerus, gan Amerikas indiāņus.

Un taču tādi paši Cilvēki kā mēs, — sacīja Daņilovs.

—     Protams, tādi paši.

Tāpat visiem bijuši tēvi, mātes, māsas, tāpat sākumā droši vien bijis bail, bet pārvarējuši tās, nav gribējuši iet zemiskas dzīves ierasto ceļu. Un vai tad viņi nožēloja? Nekad nenožēloja: visi viņi vienmēr izauga bez šiem muļķīgajiem vieniniekiem un eksāmeniem, precēja vienmēr, kādu sievu gribēja, viņi kļuva veci, un visi tos apskauda.

Un tā pamazām nobrieda plāns: izmēģināt laimi un pir; ! majā pavasara dienā ar pirmo tvaikoni, kas atstās ostu, aizbēgt *uz Ameriku. Pirmais šo domu izteica Kasickis un tūlīt to arī aizmirsa.

Daņilovs ilgi pārdomāja un kādu reizi ierosināja to piepildīt. Tjoma bez ilgas domāšanas piekrita, galvenokārt tāpēc, ka pavasaris vēl bija tālu. Kasickis deva savu piekrišanu tāpēc, ka viņam bija pilnīgi vienalga: ja uz Ameriku, tad uz Ameriku. Daņilovs visu pamatīgi visos sīkumos pārdomāja. Vispirms pilnīgi bez naudas nevar braukt; pieņemsim, ka kuģa puikam kaut cik pat maksās, bet par tādu vēl jākļūst. Un tāpēc bija nepieciešami izmantot katru izdevīgu brīdi, lai noliktu šim gadījumam visu, ko var. Visiem naudas līdzekļiem vajadzēja nonākt kasē: pirmkārt, nauda, kas itika dota brokastīm, otrkārt, vārda dienu nauda, treškārt, gadījuma nauda (kā, piemēram, nauda, domāta ormanim), dāvanas no tēvočiem un tā tālāk un tā tālāk. Tā kā pieredze rādīja, ka Kasickim un Tjomam jau pirmajā starpbrīdī izgaisa nauda, tad Daņilovs kārtīgi to atņēma draugiem, tiklīdz tie ienāca klasē. Visa tā rezultātā mācību laikā, tas ir, no rīta līdz pulksten trijiem četriem dienā, draugus mocīja vilka izsalkums. Daņilovs turējās, Kasickis bez kādām ceremonijām pirmajam pretimnācējam nolauza maizes gabalu,

bet Tjoma cietās un arī beidza ar to, ka lūdza kādam «kumosiņu», vai arī devās meklējumos pa soliem, kur vienmēr atrada kādu apvazātu garoziņu.

Bija, bez šaubam, diezgan vienkāršs līdzeklis, lai pasargātu sevi no tādam ikdienas mokām, tas ir, vajadzēja paņemt no mājām līdzi kaut gabaliņu maizes. Bet visa nelaime bija tā, ka pēc rīta tējas, kad draugi devās uz ģimnāziju, viņiem negribējās ēst, un, vadoties no ta, viņi katru dienu bija kļūmīgā pārliecībā, ka līdz stundu beigām negribēsies ēst.

Pēc kā tu izskaties? Zilumi zem acīm, vaigi iekrituši, vājš kā skelets! — māte sacīja.

Visļaunākais bija tas, ka ciešoties Tjoma parasti vilcinājās līdz pēdējam starpbrīdim, un, kad aiz izsalkuma jau gandrīz vajadzēja kliegt, viņš devās meklēt ēdamo. Tā rezultātā viņam zuda ēstgriba tik lielā mērā, ka, pārnācis mājās, Tjoma nekam citam, izņemot maizi un zupu, nepieskārās.

Savu plānu sīkumos pārdomājot, Daņilovs nāca pie slēdziena, ka tieši ostā iekāpt tvaikonī neizdosies, jo, pirmkārt, pazīs un nelaidīs, bet, otrkārt, pieprasīs ārzemju pases. Tāpēc Daņilovs nolēma tā: noskaidrojuši, kad aties piemērots kuģis, jau laikus laiviņā doties atklātā jūrā un tur, piebraucot pie kuģa, paskaidrot, kas par lietu, un aizbraukt ar to. Jautājums par turpmāko tika izlemts apstiprinošā nozīmē aiz vienkārša iemesla, — jo kam gan nav vajadzīgi strādnieki pārvelti? Daudz grūtāks bija laivas jautājums. Lai nosūtītu to atpakaļ, bija vajadzīgs pavadonis. Tādā kārtā pavadonis tiktu nostādīts nelabā stāvoklī. Ja palaistu laivu likteņa varā — valsts mantas nozušana, — tēvam būs slikti. Tas viss noveda Daņilovu pie slēdziena, ka jātaisa pašiem sava laiva. Daņilova tēvs uz to atsaucās labvēlīgi, deva viņiem kokmateriālus, cilvēkus, kas vada darbus, un draugi sāka strādāt. Laivas tipa izvēli vispusīgi apsprieda. Tika nolemts būvēt ķīļa laivu, un priekšroku deva nevis tilpumam, bet laivas ātrumam.

—    Viss noslēpums tajā apstāklī, lai būtu, cik iespējams, mazaka pretestība. Jo tā šaurāka …

—    Nu protams, — Kasickis nepacietīgi pārtrauca.

—    Vai tu saproti? — Daņilovs jautāja Tjomam.

Saprotu, — Tjoma atbildēja, saprazdams vairāk tādēļ,

ka tas bija saprotams Daņilovam un Kasickim; ko viņam tur daudz pētīt? Ja šaurāku, tad šaurāku.

Man pat liekas, ka šis modelis, visšaurākais no visiem, tomēr vēl plats!

—             Bez šaubām, plats, — Kasickis to enerģiski atbalstīja.

—     Kam tads vēders vajadzīgs?

—    Tēvs uz to pastāv, — Daņilovs nenoteikti sacīja.

—     Kā tad lai viņš nepastāv, — viņam pašam vēders, paldies dievam, nekas, viņam tāda arī vajadzīga, — bet kam mums tāda?

—    Bet mēs, lai nekaitinātu tēvu, taisīsim šaurāku un viņam sapratīgi noklusēsim.

—    Nelietis, tu gribi melot. ..

Nevis melot gribu, bet klusēt. Ja prasīs, nu tad atzīšos.

Darbs vilkās visu ziemu; vispirms izgatavoja ķīli, pēc tam salika brangas, tad sāka noņemties ar apšuvumu un beidzot nokrāsoja baltā krasā ar zilu svītru gar malu.

Taisnību sakot, laivas būve virzījās uz priekšu nevis attiecīgi draugu pūlēm, ko viņi pie tās pielika, bet šis noslēpums bija izskaidrojams ar to, ka viņiem palīdzēja kādas noslēpumainas rokas. Draugi saprātīgi par to klusēja, un, kad laiva bija gatava, viņi ar lepnumu paziņoja pārējiem:

—    Mēs nobeidzām.

Kasickis tomēr nenocietās un turpat, Tjomam ar acīm pamirkšķinājis, sacīja:

—    Mēs? 7

—    Protams, mēs, — Tjoma atbildēja. — Matroži gan palīdzēja, bet tomēr mēs.

—     Palīdzēja? Pigu!

Un iesmējies Kasickis piebilda:

—     Kada velna pēc mēs! Daņilovs tiešām strādāja, bet nios ar šo nejēgu vairāk ar acīm. Nudien! — viņš labsirdīgi nobeidza. — Kāpēc melot?

—    Es uzskatu, ka arī es esmu strādājis.

—    Nu jā, tu uzskati! Nu uzskati, uzskati!

—    Bet kam jums laiva vajadzīga? — Korņevs jautāja, pa paradumam grauzdams nagus.

—    Laiva? — Kasickis pārjautāja. — Kam mums vajadzīga laiva? — viņš griezās pie Tjomas.

Tjoma nevarēja nociesties.

—    Nejaukais! — viņš smējās, jūtot nepārvaramu vēlēšanos izpļāpāt.

—     Ko vizināties, — Daņilovs atbildēja, ne aci nepamirkšķinājis.

Korņevs redzēja, ka šeit kaut kas nav kārtība.

—    Vai tavam tēvam par maz laivu?

—    Ātrgājējas nav, — Daņilovs atbildēja.

—     Ko tas nozīmē — ātrgājējas?

—    Lai labi šķeltu ūdeni.

—    Bet ko tas nozīmē — lai labi šķeltu ūdeni?

—    Tas nozīmē, ka tu esi muļķis, — Kasickis piebilda.

—    Aitasgalva! — kā garām ejot Korņevs atbildēja. — Ar tevi neviens nerunā!

—    Nu, lai būtu šaura, viegli slīdētu, lai ūdenī būtu mazāka pretestība.

—     Kam jums tāda laiva vajadzīga?

—     Lai būtu vairāk prieka vizināties.

Korņevs visos pēc kārtas aizdomīgi noskatījās.

—    Ak tu muļķis tāds! — Kasickis noteica pusjokojot, pusnopietni. — Gribam braukt uz Ameriku.

Pēc tā jau pats Korņevs nicinoši nosacīja:

—    Velnēni, ar jums jau tik viegli gudrs nevar tikt, — un aizgāja.

—    Paklausies, — kādēļ tu stāsti? — Daņilovs pārmeta Kasickim.

—     Ko stāstu? Tieši tā izturēdamies, es neko nestāstu.

—    Bez šaubām, — Tjoma piekrita, — kam gan ienāks prātā viņa vārdus uzskatīt par nopietniem?

—    Visiem ienāks prātā. Jums mēle niez pie katra varda, un beigsies tā, ka jūs visu izpļāpāsiet. Tas taču ir ļoti muļķīgi!

Ja nevēlaties, tad sakiet atklati! Kādēļ tad vispār vajadzēja uzsākt?

Parasti nosvērtais Daņilovs ne pa jokam sāka dusmoties. Kasickis ar Tjomu viņam apsolīja turpmāk ievērot stingru klusēšanu. Un kaut arī diezgan bieži draugiem radās neizsakāma vēlēšanās pašiem sevi nodot, bet apziņa, kādu sarūgtinājumu viņi sagādās ar to Daņilovam, tos apklusināja.

Saprotama lieta, ka tam, kas brauc uz Ameriku, īstenībā nav nekādas vajadzības mācīties, un laiku, kas tādām pūlēm patērēts, draugi uzskatīja par zaudētu.

Tjomam šajā ziņā palīdzēja apstākļi. Viņa mātei piedzima vēl viens dēls, un mācību pārbaude tika pārtraukta. Nākošais* trimestris, pēdējais pirms eksāmeniem, vispār beidzās ar ļoti bēdīgiem rezultātiem: vieninieks, divnieks, bībeles stāstos — trīs, dabas zinībās — pieci, bet uzvedībā parastā «teicami» vietā — «labi». Kartaševam ģimnāzijā atmeta ar roku kā skolniekam, kas paliek otru gadu tajā pašā klasē.

Tjoma atzīmes no mājiniekiem saprātīgi noklusēja. Tā kā bija vajadzīgs paraksts, tad viņš kā nu varēdams pats parakstījās vecāku vietā, ka viņi atzīmes ir redzējuši. Turklāt ar gudru ziņu piezīmēja: «Slimības dēļ mātes vietā māsa Z. I<artaševa.» Mājās uz mātes jautājumiem par atzīmēm viņš izlocījās ar parasto atbildi, ko izsacīja tādā sevišķi vienaldzīgā un bezbēdīga balsī:

—    Neesmu vēl saņēmis. .

—     Kādēļ tad tā ievelkas?

—    Nezinu, — Tjoma atbildēja un steidzīgi uzsaka sarunu par kaut ko citu.

—    Saki patiesību, Tjoma! — māte tam reiz uzstāja. — Ko tas nozīmē? Tas taču nevar būt, ka vēl līdz šim laikam nav atzīmes.

—    Nav, māmiņ.

—    Pielūko, Tjoma, es piecelšos un pati aizbraukšu.

Tjoma paraustīja plecus un neko neatbildēja: sak, neliek

mieru cilvēkam, kas domās jau sen ir Amerikā.

Savu aizbraukšanu draugi bija nolikuši ceturtajās lieldienās.

Tas tika nolemts ar tādu ziņu, lai piederīgajiem nesagandētu lieldienu svētkus.

Ārzemju kuģis atstāja ostu pulksten sešos vakarā. Četros bija nolemts doties ceļā.

Cenšoties izskatīties vienaldzīgs, Tjoma paslepus raidīja visapkārt aizkustinošus skatienus, nepamanīts izslīdēja pa vārtiņiem un drāzās uz ostu.

Daņilovs noraizējies jau skraidīja no mājas pie laivas un atkal atpakaļ.

Tjoma ielūkojās viņu kopējā skaistulē — baltaja laivā ar zilu svītru gar malu, ar devizi «Uz priekšu!» — un ieraudzīja tur visādus sainīšus.

—     Pārtika, — norūpējies paskaidroja Daņilovs. — Kur tad Kasickis?

Beidzot parādījās arī Kasickis ar kādu noplukušu šuneli.

—    Laid vaļā! — nepacietīgi noteica Daņilovs.

Negribēdams Kasickis suni palaida.

—    Viss kārtībā! Braucam!

Drebošu sirdi Tjoma ielēca laivā un apsēdās pie aira . . .

«Vai tiešām uz visiem laikiem?» viņa galvā pavīdēja doma un mokoši saldi kaut kur tālu tālu sastinga.

Kasickis apsēdās pie otra aira, Daņilovs — pie stūres.

—    Atlaid galus! — Daņilovs sausi nokomandēja matrozi.

Matrozis pasvieda virvi, ko bija turējis rokās, un atstūma

laivu.

—    Piespied!

Tjoma un Kasickis sāka cilāt airus. Atri, steidzīgi gar laivas malu sāka burbuļot ūdens.

—     Piespied!

Airētāji smagi iegula airos. Laiva strauji traucās uz priekšu pa ostas gludo ūdens virsmu. Pie ostas izejas tā viegli paslīdēja gar priekšgalu kādam kuģim, kas nāca ostā un, izpeldējusi atklātā jūra uz līganas, negludās virsmas, sāka it kā dejot pa mazajiem vilnīšiem.

—     Nord-osts! — Daņilovs īsi sacīja.

Aukstais pavasara vējš no airiem rāva nost ūdeni un izšļakstīja to.

—     Piespied!

Airi, ar veiklām airētāju kustībām paralēli pret ūdeni pagriezti, vienmērīgi duļļos klaudzēdami, uz īsu brīdi iegrima ūdenī un no jauna pamirdzēja saulē.

Nobraukuši kādas divas verstis, airētāji pēc Daņilova komandas iecēla airus un noņēma cepures no sasvīdušajām galvām.

—    Velns, dzert gribas, — Kasickis sacīja un, pārliecies pār malu, pasmēla ar abām rokām jūras ūdeni, un norija malku.

To pašu darīja arī Tjoma.

—     Piespied!

Airi atkal vienmērīgi sāka klaudzēt, un laiva no jauna jautri un viegli šķēla pretī plūstošos viļņus.

Vējš sāka pūst stiprāk.

—     Uz vakara pusi pieņemsies, — Daņilovs piezīmēja.

—    O-ho, pūš gan, — Kasickis atbildēja, stingrāk uzvilkdams cepuri, ko vējš gandrīz iepūta jūrā.

—     Kas par skaistumu! — priecādamies par debesīm un jūru, pēc brītiņa noteica Daņilovs. — Paraugieties saulē, kā mākoņi tai spiežas virsū! Izskatās kā diena blakus naktij. Tur viss ir tumšs, baigs, bet šeit pret pilsētu — skaidrs, kluss, rāms.

Kasickis un Tjoma saspringti klusēja.

Tjomas skatiens pārslīdēja tālumā mirdzošajai pilsētai, mierīgajam, skaidrajam krastam, un viņa sirds skumji sažņaudzās: ko gan tagad dara māte, tēvs, māsas? Varbūt priecīgi sēž terasē, dzer tēju un nezina, kādu triecienu viņš tiem sagādājis. Tjoma, kā no smaga miega pamodies, izbiedēti paskatījās apkārt.

—    Varbūt brauksim atpakaļ, Kartašev? — viņu vērojot, mierīgi jautāja Daņilovs.

«Atpakaļ?» — Tjomas sirds līksmi traucās pie mātes. Bet

sapņi par Ameriku, bet ģimnāzijā, eksāmeni, neizbēgamā izgāšanās?

Tjoma noraidoši papurināja galvu un, drūmi klusējot, iegula airi.

—     Kuģis! — Kasickis iekliedzās.

No ostas, melnus dūmu mutuļus laizdams, parādījas milzīgs ārzemju kuģis.

—    Brauksim palēnām pretī.

Laiva skaistā puslokā apgriezās un lēni peldēja pretī.

Kuģis tuvojās. Uz klāja jau varēja izšķirt pasažieru pūli.

«Pēc dažām minūtēm mēs jau būsim viņu vidū,» ikviena drauga galvā pazibēja doma.

—     Ir laiks!

Viss bija sakārtots.

Saskaņā ar avarijas likumiem Kasickis divas reizes izšāva no revolvera, bet Daņilovs pacēla speciāli šim nolūkam izgatavotu, garā kātā piesietu baltu karogu.

Smagais briesmonis, augstu pacēlis savus varenos bortus, drāzās pavisam tuvu, uzvēsmojot tiem tvaika un sadegušas eļļas smaku, un mašinu troksnis bēgļu ausīm bija skaidri sadzirdams.

Laiva šūpojās uz,visām pusēm.

Urā! Viņus ievēroja. Vesels mākonis baltu lakatiņu no klāja māja tiem pretī.

Bet kas tad tas! Kādēļ tas neapstājas?

—    Šauj vēlreiz! Vicini lakatu!

Draugi šāva, vicināja un kliedza, ko spēja.

Bet, ak vai! Kuģis jau bija talu un arvien vairāk un vairak paātrināja gaitu.

Vilšanās bija pilnīga.

—    Viņi domāja, — Tjoma sarūgtināts noteica, — ka mēs viņiem vēlam laimīgu ceļu.

—     Es jau teicu, ka tas viss ir blēņas, — Kasickis sacīja, revolveri laivā iesviezdams. — Kas gan, īstenībā, mūs uzņemtu? Kas mūsu dēļ apstātos? …

Skumji, kaut arī ātri norisa atgriešanās.

Nord-osts pūta no mugurpuses.

—    Viss ir jāpārdomā … — Daņilovs iesāka.

—    Blēņas! Ne uz kādu Ameriku es vairs nebraukšu, — Kasickis sacīja, kad laiva piestāja pie krasta, — tās visas ir tikai muļķības.

—    Nu jā, tūlīt jau muļķības, — Daņilovs mulsi atbildēja.

—    Jā, protams, ka rfiuļķības, un laiks to saprast.

Tjoma noskumis klausījās, domīgi raudzīdamies tālumā

pakaļ kuģim, kas viņus bija tik ļauni pievīlis.

—    Jāpārdomā …

—    … kā izturēt eksāmenus, — nospurdza Kasickis un, uzmaucis cepuri uz acīm, steidzīgi paspiedis draugiem rokas, ātri devās uz pilsētu.

—    Dūša sašļuka. Vēl visu var izlabot, — skumji nobeidza Daņilovs.

—    Sveiki! — Tjoma atbildēja un, paspiedis draugam roku, arī lēniem soļiem aizvilkās uz māju.

Jā, ar Ameriku izčibēja! No vienas puses, bez šaubām, patīkami atkal ieraudzīt māti, tēvu, māsas, brāļus, ar kuriem jau bija domājis nekad vairs neredzēties, bet, no otras puses, smagi un skumji likās eksāmeni, gandrīz neizbēgamā izgāšanās, viss tas, kas šķita jau uz visiem laikiem izbeigts.

Jā, žēl, tomēr labu izeju bijām izdomājuši.

Un Tjoma no visas sirds nopūtās.

Kad pirmo reizi pēc lieldienām visi klasē sanāca kopā, viss jau bija pārdzīvots, un Kasickis nevarēja savaldīties, lai jautrās krāsās nenotēlotu neizdevušos pasākumu. Tjoma priecīgs tam palīdzēja, bet Daņilovs tikai pieļāvīgi klausījās.

Visi smējās un nosauca Daņilovu, Kasicki un Tjomu par «amerikaņiem».

EKSĀMENI

Pienāca arī eksāmeni.

Kaut gan Tjoma nepagāja garām nevienai baznīcai nepārkrustījies un viņam nebija slinkums apmest līkumu pilsētas kvartalam, lai nesastaptos ar pretimnākošo popu, sliktākaja gadījumā, satiekoties ar to, viņš tvēra sev aiz kreisās auss un ātri runāja: «Cur, čur, mani ne!» — vai arī cītīgi tajā pašā vietā trīs reizes apgriezās riņķī, stāvoklis tomēr gausi labojās.

Majas Tjoma joprojām turpināja iesāktaja tonī.

—     Izturēji?

—     Izturēju.

—     Cik tev ielika?

—     Nezinu, atzīmes nerāda.

—     Kā tad tu zini, ka izturēji?

—    Es labi atbildēju …

—     Nu, kā tu domā, cik tev tomēr ielika?

—    Es bez kļūdām atbildēju.

—    Tātad pieci?

—     Pieci? — Tjoma bija nesaprašanā.

Eksāmeni beidzās. Tjoma pārnāca no pēdējā eksāmenā.

—     Nu?

—    Nobeidzu …

Nenoteiktā atbilde atkal pārsteidza māti.

—     Izturēji?

—    Jā …

—    Tātad pārgāji nākošajā klasē?

—     īstenībā ..

—    Bet kad tad varēs uzzināt?

—     Sacīja, ka rīt.

Nākošajā dienā Tjoma pārnesa negaidītu jaunumu, ka viņš ir izgāzies trijos priekšmetos, bet pēceksāmeni atļauti tikai divos, bet, ja sevišķi lūgtu, tad atļautu arī trijos. Šis pēdējais apstāklis tad arī spieda viņu atklāt savas kārtis, jo lūgt vajadzēja vecākiem.

Tjoma nevarēja izturēt mātes ciešo, nicinošo skatienu, kas pret viņu tika vērsts, un skatījās kaut kur sānis.

Nospiedošais klusums turpinājās diezgan ilgi.

—    Neciešamais! — māte beidzot noteica, pagrūzdama to ar plaukstu pa pieri.

Tjoma, protams, gaidīja dusmu scēnas, neapmierinātību, pārmetumus, bet tādu nicināšanas izteiksmi viņš nebija paredzējis, un tādēļ jo apvainojošāka tā viņam likās. Viņš sēdēja ēdamistabā un jutās ārkārtīgi nelabi. No vienas puses, viņš nevarēja neatzīt, ka visa viņa uzvešanās ir bijusi visai neglīta, bet, no otras puses, viņš uzskatīja sevi par ļoti apvainotu. Visvairāk krimta tas, ka viņam nebija ne mazākā attaisnojuma izrādīt savu godprātīgo Sašutumu, un, izņemot nožēlojamu krāpnieku, neko citu no sevis viņš nevarēja iztēlot. Tajā pašā laika viņu pārņēma savāds uztraukums un truls niknums, kas meklēja izeju. Atnāca tēvs. Māte viņam visu izstāstīja.

Lempis! — tēvs noteica ar to pašu nicināšanas pieskaņu.

Nodošu par kalēju mācīties …

Tjoma tēvam aiz muguras izbāza mēli un nodomāja: «Nenieka nenobijos.» Tēva tonis padarīja viņa stāvokli vēl nejēdzīgāku. Nav! Gluži nekā nav, kam varētu pieķerties, lai justos kaut mazliet labāk un godīgāk! Un pēkšņi Tjomas galvā pavīdēja gaiša doma: kādēļ gan viņš nevarētu nomirt? Viņam kļuva pat jautri, iedomājoties, kādu lielisku iespaidu tas radītu. Piepeši ienāk, bet viņš guļ beigts. Tad varēs dusmoties, cik uziet! Viņš, protams, ir vainīgs — viņš to ļoti labi saprata, — bet viņš nomirs un ar to pilnīgi izpirks savu vainu. U11 to, protams, sapratīs gan tēvs, gan māte, un tas viņiem būs visu mūžu pārmetums! Viņš tiem atriebsies! Tjomam itin nemaz nav viņu žēl — paši ir vainīgi! Tjomam likās, it kā viņš atkal justu mātes nicinošo grūdienu pa pieri. Viņa sirdī ar jaunu spēku sakustējās niknas, ļaunas jūtas. Ļaunā priekā viņš pievērsa skatienu sērkociņu kastītei un nodomāja, ka, tāda nāve būtu ļoti laba, jo tā neiestāsies uzreiz un viņš vēl paspēs izbaudīt gandarījuma jūtas, redzot mātes un tēva bēdas. Viņš pievērsās jautājumam, cik sērkociņu jāapēd, lai nomirtu. Vai visu kastīti? Tas laikam būs ļoti daudz, viņš ātri nomirs, bet viņam gribētos ilgāk patīksmināties. Pusi? Droši vien arī par daudz. Tjoma nezin kāpēc izšķīrās par divdesmit sērkociņu galviņām. Izlēmis to, viņš taisīja mazu pārtraukumu, jo, tiklīdz jautājums par daudzumu bija noskaidrots, viņa apņēmība ievērojami atslāba. Pirmo reizi viņš nopietni iedziļinājās lietas būtībā un izjuta nepārvaramas šausmas no nāves. Tas bija izšķirošs mirklis, pēc kura, kādas apslēptas apziņas mierināts, ka nodoms pilnīgi realizēts netiks, viņš pastiepa roku pēc sērkociņiem, paņēma no tiem sauju un klusītēm, rokas zem galda turēdams, sāka uzmanīgi aplauzt galviņas. Viņš to darīja ļoti uzmanīgi, zinādams, ka sērkociņš rokā var uzliesmot, bet tas dažreiz beidzas ar asins saindēšanos. Nolauzis Tjoma savāca galviņas kārtīgi kaudzītē un brītiņu lielā labpatikā ap tām tīksminājās, apzinoties, ka, lai nu kas tās norīs, tikai ne viņš. Tjoma paņēma vienu galviņu un pamēģināja to uz mēles: cik riebīga!

—    Varbūt ar ūdeni?

Viņš pasniedzās pēc ūdens karafes un ielēja sev ceturtdaļglāzes. Vienam malkam tas par daudz. Tjoma piecēlās, uz pirkstgaliem izgāja priekštelpā un, lai nesaceltu troksni, izlēja daļu ūdens uz sienas. Pēc tam viņš atgriezās un mazdūšībā apstājās. Lai gan viņš zināja, ka tas ir joks, viņu sāka pārņemt tāds savāds uztraukums. Viņš juta, ka lēmumā norīt sērkociņus radusies kāda dīvaina nesaskaņa. Kādēļ gan patiešām nenorīt? Viņā jau vairs nebija pārliecības, ka viņš to izdarīs. Ar viņu notika kaut kas tāds, ko viņš skaidri neapzinājās. Viņš, ja tā var sacīt, pārstāja sevi just, it kā būtu kāds cits un nevis viņš pats. Tas iedvesa viņā kādas neizsakāmas šausmas. Šīs šausmas aizvien pastiprinājās un mudināja viņu. Roka automātiski pastiepās pēc galviņām un iebēra tās glāzē. «Vai tiešām es to izdarīšu?» viņš domāja, ar trīcošu roku paceļot glāzi pie nobālušajām lūpām. Domas kā viesulis joņoja viņa galvā. «Kādēļ? Vai tad es patiešām arī neesmu vainīgs? Protams, esmu vainīgs. Vai tad es gribu sagādāt tādas bēdas tiem cilvēkiem, kuriem tik dārga mana dzīvība? Dievs, stāvi klāt! Es viņus mīlu . ..»

—    Artemij Nikolajevič, ko jūs darāt? — Taņa pārvērstā balsī iekliedzās.

Tjomam bija tikai viena doma: lai Taņa nepagūtu izraut glāzi. Ar krampjainu, ašu kustību viņš ielēja saturu mutē … 'Viņš palika stāvot ar šausmās plaši ieplestām, neprātīgām acīm.

—    Vai dieniņ! — Taņa sāka kliegt griezīgā, izmisīgā balsī un pa kaklu pa galvu iemetās kabinetā. — Kungs . .. kungs! …

Viņas balss skanēja ka saraustītas vaimanas:

—    Artemijs … Nikolajevičs … noindējies!

Tēvs iedrāzās ēdamistabā un, dēla idiotiskas sejas pārsteigts, apstājās.

—     Pienu!

Taņa metas pie bufetes.

Tjoma vārgi, noraidoši papurināja galvu.

—    Dzer, nelieti, jeb es sadragāšu pret sienu tavu nekrietno pauri! — tēvs nelabā balsī iekliedzās, dēlu aiz formas tērpa apkakles sagrābis.

Tēvs tik stipri spieda, ka Tjomam, lai varētu elpot, vajadzēja pieliekties, izstiept kaklu, un tādā stāvoklī nožēlojams un apjucis viņš sāka dzert pienu.

—     Kas te notiek? — ieskrēja māte.

—     Nekas, — saniknotā, nicinošā balsī atbildēja tēvs, — ar kumēdiņiem nodarbojas.

Uzzinājusi, kas noticis, māte nespēkā atlaidās krēslā.

—    Tu gribēji noindēties?

Šajā jautājumā bija tik daudz izmisīga rūgtuma, tik daudz skumju, tik daudz kaut kā tāda, ka Tjoma pēkšņi juta sevi it kā atrautu no bijušā mīļā, maigā Tjomas, un viņu pārņēma degoša, nepārvarama vēlēšanās par katru cenu tūlīt šajā pašā mirklī būt atkal kā senāk maigam, mīļam. Viņš strauji metās pie mātes, satvēra viņas rokas, cieši saspieda savējās uņ balsī, kas gandrīz jau līdzinājās brēcienam, sāka lūgties:

—    Māmiņ, katrā ziņā piedod man! Es būšu tāds ka agrāk, bet tikai aizmirsti visu! Dieva dēļ, aizmirsti!

—    Visu visu jau esmu aizmirsusi, visu piedevusi, — sacīja nobiedētā māte.

—     Dzer pienu, dzer pienu! — apjukusi un pārbijusies atkārtoja māte, nemanīdama, ka asaras līst tai pār vaigiem.

—    Māmiņ, nebaidies neko! Neko nebaidies! Es dzeru, es jau trīs glāzes izdzēru. Tas ir nieks, māmiņ, redzi, paskaties,

visas galviņas palikušas glāzē. Es zinu, cik to bija . .. līs zinu . . . Viena, divas, trīs …

Tjoma drudžaini skaitīja sērkociņu galviņas, kaut gan viņa priekša atradās blīva, sabiezējusi masa, kas stiepās no glazēs dibena līdz tās malām …

—    Četrpadsmiti Visas! Vairāk nebija — es neko neesmu izdzēris … Es izdzeršu vēl vienu glāzi piena …

—    Mans dievs, atrak pēc ārsta!

—     Nevajag, mamiņ!

Vajag, mans mīļais, vajag!

Tevs, sašutis par visu šo ainu, neizturēja un nospļāvies iegāja kabineta.

—     Mīļo māmiņ, lai viņš iet, es tev nevaru pasacīt, ko es pārdzīvoju, bet, ja tu man nebūtu piedevusi, es nezinu … es vēlreiz … Ai mamiņ, man ir tik labi, it kā es būtu no jauna piedzimis! Es zinu, māmiņ, ka man jāizpērk pret tevi visa sava vaina, un es zinu, ka izpirkšu, tādēļ man ir tik viegli un līksmi. Mīļā, dārgā māmiņ, brauc pie direktora un palūdz viņam — es izturēšu pēceksāmenus, es zinu, ka izturēšu, jo zinu, ka esmu spējīgs un varu mācīties!

Tjoma runāja bez apstājas un visu laiku skūpstīja mātes rokas. Māte klusēdama lēni raudaja. Arī Taņa raudāja, sēdēdama turpat uz krēsla.

—     Neraudi, mamiņ, neraudi! — Tjoma atkartoja. — Nevajag raudāt, Taņa!

Ārkārtējie apstākļi viņus visus bija izsituši no sliedem. Tjoma ka dēls nepavisam neizjuta parasto, ieaudzināto dēla izturēšanos pret māti, jaunaka pret vecāko. It kā viņa priekšā sēdētu tā draugs, un arī Taņa bija draugs, un tās abas un viņš negaidot nokļuvuši kādā nelaimē, no kuras viņš izvedīs tās laukā. Tjoma to zina, tikai jāpasteidzas.

—    Vai tu brauksi, māmiņ, pie direktora? — viņš satraukti, drudžaini vaicāja.

—     Braukšu, mīļais, braukšu.

—     Katrā ziņā brauc. Es izdzeršu vēl glāzi piena. Piecas glāzes, vairāk nevajag, citādi būs caureja. Caureja ir ļoti slikta

Tjomas domas ātri svaidījās no viena priekšmeta pie otra. Viņš tās izteica skali, un, jo vairāk viņš runāja, jo vairāk viņam gribējās runāt, un jo apmierinātāks viņš jutās.

Māte viņā klausījās ar šausmām, baidīdamās no šās viņa dziņas nepārtraukti runāt, un ar skumjām gaidīja ārstu. Visas viņas pūles dēla runas plūdus apturēt bija veltīgas, viņš ātri to pārtrauca.:

—    Nekas, māmiņ, nekas! Lūdzu, neraizējies!

Un no jauna sākās bezgalīga runāšana.

Ienāca bērni, kas bija dārzā pastaigājušies. Tjoma metās pie viņiem un, pasacījis: «Jums nav brīv šeit uzturēties,» — aizslēdza viņu priekšā durvis.

Beidzot atbrauca ārsts, apskatīja un izklausīja Tjomu, paprasīja papīru, spalvu, tinti, uzrakstīja recepti un, visus nomierinājis, palika gaidīt zāles. Tjomam iekšā sāka dedzināt.

—    Sīkums, — ārsts noteica, — tūlīt pāries.

Kad atnesa zāles, ārsts klusējot, smagi pūzdams, sagatavoja divās glāzītēs šķidrumu un, griezdamies pie Tjomas, sacīja:

—    Nu, tagad visām savām runām uzkodiet šo te. Lieliski! Tagad šo! Bet tagad varat turpināt.

Tjoma atsāka no jauna, bet pēc dažiem mirkļiem viņš pēkšņi sagura un miegaini nosacīja:

—    Es gribu gulēt, māmiņ.

Viņu tūlīt apguldīja, un pulveru iespaidā viņš iemiga ciešā bērna miegā.

Otrā dienā Tjomam vairs nekādas briesmas nedraudēja un, kaut gan viņš manīja mazliet vājumu un sāpes vēderā, tomēr jutās lieliski, bija jautrs un ar nepacietību dzina māti pie direktora. Tikai tēvam ierodoties, viņš apklusa, un dēla acīs bija kaut kas tāds, ka tēvs pasteidzās ātrāk aiziet savā kabinetā. Ieradās ārsts, un māte, atstājusi Tjomu viņa aizgādniecībā, aizbrauca pie direktora.

—    Es sēdīšos pie mācībām, lai nezaudētu laiku, — jautri paziņoja Tjoma.

—     Ļoti labi, — ārsts atbildēja.

Tjoma savāca grāmatas un devās mazajā istabiņā, bet nrsls iegāja kabinetā pie vecā Kartaševa.

Kad saruna skāra pašreizējos notikumus, ģenerālis nenocietās, lai nepažēlotos par sievas nepareizo dēla audzināšanu.

—             Jā, mazliet nervozi … — kaut kā negribīgi noteica ārsts.

—    Tāds laikmets … Taču jūs tomēr ar dēlu apejieties mazliet maigāk, citādi zēnu var pavisam izsist no sliedēm. Viņam nav jūsu laika nervi …

—     Blēņas, viņš ir pilnīgi manī atsities . ..

—    Varbūt viņš ir jūsos .. . nu, bet… ar vārdu sakot, sevi vajag apvaldīt.

—    Pagalam ir puika! — ar izmisumu balsī noteica tēvs.

Ārsts labsirdīgi iesmējās.

—    Lielisks puika, — viņš piezīmēja un sāka ar pirkstu bungot pa galdu.

—    Eh! — tēvs sarūgtināts atmeta ar roku un drūmi sāka staigāt pa istabu.

Māte atbrauca ar līksmu seju.

—    Atļāva? — Tjoma jautāja, izskriedams ar latiņu gramatiku rokā. — Es, māmiņ, jau tik daudz izmācījos!

Nedēļa Tjomam paskrēja nemanot. Viņš nevarēja atrauties no grāmatām. Grāmatu lappuses rinda pēc rindas iegulās atmiņā kā kādā maisā.. Dažreiz viņš aizvēra acis un domās pārskatīja izņemto, un viss sistemātiskā kārtībā reljefi un spilgti slīdēja garām. Mēģinājuma apmierināts, Tjoma ar jaunu dedzību turpināja mācības. Jāpārliek bija krievu valoda, latiņu valoda un ģeogrāfijā, bet visas mācības jau viņam bija galvā. Dažreiz viņš sauca māsu un viņai sacīja:

—     Eksaminē mani!

Zina viņu apzinīgi iztaujāja, un Tjoma bez aizķeršanās visu sīki atbildēja. Uzslavas vietā Zina sarūgtināta sacīja:

—    Ar tādām dotībām kauns tā slinkot.

—    Nākošajā gadā es mācīšos teicami, apsēdīšos pirmajā solā un būšu pirmais skolnieks …

—     Kā tad …

—     Gribi derēt?

—     Negribu.

—     Ahā, tu zini, ka es varu!

—     Protams, ka vari, bet nebūsi.

—     Būšu, ja Maņa mani mīlēs.

Zina iesmējās.

—     Mīlēs?

—     Nezinu … Ja tu izpelnīsies.

—     Bet es zinu, ka viņa mani mīl!

—     Nav taisnība.

Bet kāpēc tad tu neskaties? Bet es zinu, ko viņa lapenē tev sacīja.

—     Nu, ko tad?

—    Neteikšu.

—    Bet es pateikšu, ja vēlies: viņa sacīja, ka tu viņai esi apnicis.

Tjoma noraizējies paskatījās Zinā, bet pēc tam jautri iesaucās:

—     Nav pareizi, nav pareizi! Bet kāpēc tad viņa man sacīja, ka mīl Zučku, tādēļ ka tas ir mans suns.

—     Un tu jau gatavs ticēt!

—    Ahā! — Tjoma triumfēja. — Pasaki viņai, kad satiksi, ka es esmu viņā iemīlējies un gribu to precēt!

—     Ko tu saki! Tā jau viņa ies pie tevis!

—     Bet kādēļ tad nenāks?

—    Tā…

Eksāmenā dienā Taņa viņu pamodināja agri no rīta, un viņš, iegājis lapenē, vēlreiz ātri pārskatīja visus trīs priekšmetus. Aiz uztraukuma viņš nevarēja neko ēst 'un, izdzēris glāzi tējas, aizbrauca ar uzticamo Jeremeju uz ģimnāziju. Direktors bija klāt visos trijos priekšmetos. Tjoma atbildēja bez stomīšanās.

Pēc Tjomas novājējušās, šauras, garās sejas bija redzams, ka šīs zināšanas viņam nav bijis tik viegli iegūt.

Direktors klusēdams klausījās, ielūkojās maigajās, iekšējā kvēlē degošajās Tjomas acīs un pirmo reizi izjuta pret viņu tādu kā žēlumu.

N

Pēdējam eksamenam beidzoties, viņš noglāstīja Tjomas galvu un noteica:

—     Lieliskas spējas. Jūs varētu būt ģimnāzijās lepnums. Mācīsieties?

—    Mācīšos, — Tjoma pietvīcis čukstēja.

—    Ejiet mājās un sakiet savai mātei, ka esat pārcelts trešajā klasē!

Laimīgais Tjoma ka bumba izlidoja no ģimnāzijās.

—    Jeremej, pārcēla! Visus eksāmenus noliku, atbildēju bez stomīšanās.

—    Paldies dievam! — atviegloti uzelpojis, Jeremejs sagrozījās uz bukas.

—     Kaut jupis parāvis visus tos eksāmenus! — viņš negaidīti uzsāka valodu. — Lai dievs dod visus izturēt un tikt oficieros, lai jūs būtu ģenerālis tapat ka jūsu tētiņš!

Norunājis tik garu sakamo, Jeremejs nomierinājās un iegrima savā parastajā mierā.

Tjoma domas uzsmaidīja viņa novēlējumiem un, apsēdies ērtāk ekipāžā, bezrūpīgi nodevās savam svinīgajam noskaņojumam.

—    Nu? — māte to sagaidīja pie vārtiņiem.

—     Izturēju!

—     Paldies dievam! — un māte lēni pārkrustījās. — Pārkrusties arī tu, Tjoma!

Bet Tjomam krustīšanās pēkšņi likās apvainojoša: par ko?. Viņš jau tik daudz bija metis krustus un vienmēr, iekams nebija sācis pats mācīties, krustīšanās neko nepalīdzēja.

—    Es nekrustīšos, — norūca apvainotais Tjoma.

—    Vai tu tiešām gribi mani kapā iedzīt? — māte viņam vēsi jautāja.

Tjoma klusējot noņēma cepuri un pārmeta krustu.

—    Ai, cik tu esi dumjš zēns! Kauns!

Bet šis pārmetums tika izdarīts tik mīlīgā balsī, ka Tjoma, lai arī nezin kā vēlētos izlikties aizvainots, neizturēja un izstiepa lūpas apmierinātā, muļķīgā smaida.

«Ko lai dara, pašreiz tāds vecums!» māte nodomāja un,

Tjomu sev maigi piekļāvusi, noskūpstīja to uz galvas. Zēns jutās silti un labi un, satvēris mātes roku, karsti to noskūpstīja.

—    Ieej nu pie tētes un iepriecini viņu … tā mīļi, kā tu to proti, ja gribi.

Kā spārnots Tjoma iegāja kabinetā un vienā paņēmienā nobēra:

—    Mīļo tētiņ, es esmu pārcelts trešajā klasē!

—    Dūšīgs zēns, — tēvs atbildēja un noskūpstīja dēlu uz pieres.

Tjoma arī izjusti noskūpstīja viņam roku un ar atvieglotu sirdi devās ēdamistabā.

Viņš ar patiku ieraudzīja tīri uzklāto galdu, patvāri, savu krējuma trauciņu, otrtik lielu gavēņa maizīti — viņa iemīļoto gardumu pie tējas. Māte pati ielēja slīpētā glāzē dzidro, karsto, mazliet pastipro tēju, kāda viņam garšoja. Viņš ielēja glāzē visu krējumu no trauciņa, pārlauza gavēņa maizīti un ar baudu nokoda tik lielu gabalu, cik vien varēja.

Zina staipīdamās un smaidīdama iznāca no mazās istabiņas.

—    Nu? — viņa jautāja.

Bet Tjoma viņu nepagodināja ar atbildi.

—     Izturēja, izturēja, — māte jautri noteica.

Padzēris tēju, Tjoma gribot negribot tomēr izstāstīja visu, neizlaizdams pat direktora vārdus.

Māte, ar elkoņiem uz galda atspiedusies, ar labpatiku klausījās dēlā.

Ja kāds šajā mirklī būtu gribējis uzgleznot cita dzīvi dzīvojoša cilvēka raksturīgu sejas izteiksmi, tad Aglaidas Vasiļjevnas seja būtu ļoti cildens modelis. Jā, viņa jau vairs nedzīvoja savu dzīvi — viss un visa tās dzīve tika atdota šiem dažreiz tik nepateicīgajiem, dažreiz arī slinkajiem, bet vienmēr mīļajiem un sirdij dārgajiem bērniem. Kas gan cits, izņemot viņu, tos pažēlos? Kam gan vajadzīgs tāds samaitāts zēns, un kam gan citam viņa muļķīgais, pašapmierinātais smaids pašreiz viņam tik neizdevīgā brīdī izraisīs nevis dusmas, bet vēlēšanos to pažēlot un apmīļot?

—     Direktors ir labs cilvēks, — klausoties dēla vārdos. Aglaida Vasiļjevna domīgi sacīja.

Tjoma apklusa un kļuva domīgs.

«Ir gan labi!» viņam iešāvās prātā doma. «Bet kas notika pirms nedēļas?»

Tjoma nodrebēja: vai tiešām tas bija viņš? Nē, tas nebija viņš! Tāds kā tagad, tas gan ir viņš.

Un Tjoma maigi mīlestības pilnām acīm raudzījās mātē.

TĒVS

Nikolaja Semjonoviča Kartaševa spēcīgais organisms sāka kļūt viņam neuzticīgs. Viss it kā būtu palicis pa vecam: tas pats taisnais stāvs, tā pati nikolajiskā seja ar ūsām un mazām, šaurām vaigu bārdiņām, tas pats celiņš vienos sānos ar matu sasukājumu uz deniņiem, bet zem šā saglabātā apvalka bija jūtams, ka tas nav vairs tas pats cilvēks. Viņš kļuva maigāks, mīlīgāks un biežāk meklēja savas ģimenes sabiedrību.

Tjomu jo sevišķi saviļņoja tēva pārvērtība, tādēļ ka ar viņu tēvs vienmēr bija bargāks un nopietnāks nekā ar citiem.

Tomēr pie abpusējas vislabākās gribas dēla un tēva tuvināšanās grūti virzījās uz priekšu.

—     Nu, ko tava jūra dara? — reiz vakarā, tēju dzerot, tēvs jautāja Tjomam, kad bez ģimenes pie galda kautri un mulsi sēdēja arī mūzikas skolotājs — jauns, sausnējs kungs.

—    Jā, ko jūra? … — sarūgtināta piezīmēja māte. — Airē līdz pagurumam — vakar astoņas stundas no airiem nepiecēlās .. . Brauc vētrā, kamēr noslīks savā jūrā.

—     Es šajā ziņā esmu fatalists, — tēvs sacīja, nozūdot dūmu mutuļos. — Divas nāves nav, bet no vienas, grozies, kā gribi, vaļā netiksi. Mirt darbībā liekas patīkamāk nekā sēdēt tāpat un gaidīt nāvi.

Uz tēvu skatoties, Tjomam iemirdzējās acis.

—    Tad lūdzu, — māte griezās pie dēla, — vispirms padari savu darbu kā tēvs, beidz mācīties, apprecies!

Es nekad neprecešos, — Tjoma atbildēja. — Jūrnieks nevar precēties, jūrniekam sieva ir jūra.

Viņš ar labpatiku izstaipījās.

Daņilovs ari, protams, neprecēsies? — jautaja Zina.

Zināms, ka neprecēsies, mēs abi vienmēr būsim kopa uz viena kuģa.

Un kopā, protams, arī komandēsiet? — tēvs pajokoja.

Tēvs bija labā oma.

Pieliecies tā, ka virs galda bija redzama tikai viņa galva, Tjoma ātri, mulsi smaidīdams, atbildēja:

—    Nu-ū, komandēsim …

Nav paļāvības? — ātri, mazliet nevērīgi jautaja tēvs un, dūmu ievilcis, noteica:

—     Bet, ja nav paļāvības, tad arī nekad nekomandēsi . . . Runājot par fatalismu … — viņš pievērsās mūzikas skolotajam, — mums karadienesta, tapat kā jebkura dienestā, kas nav fatalists, nevar taisīt karjeru … Pie Hermanštates mūsu pulks, — tēvs pameta skatienu uz dēlu, — stāvēja kreisajā flangā. Toreiz es vēl biju eskadrona komandieris, bet par pulka komandieri bija mans tēvocis. Es biju no nepaklausīgajiem oficieriem. Nekādas nepaklausības jau nebija, bet kaitināja nejēdzīgie rīkojumi. Nu … Tātad es sēžu sava Velna mugurā . ..

—    Tētiņa zirgs, — māte paskaidroja.

Un saku oficieriem . .. Bet no nogāzes mums visa aina ka uz delnas redzama: ielejā stāv ungāru avangarda četrstūris, ap tūkstoš cilvēku ar diviem lielgabaliem, bet aiz tā — pārējā nometne, ap četrpadsmit tūkstošu. Šaipus nogāzes mūsu karaspēks .. . Es saku: vajadzētu izsist no pozicijām šo četrstūri un tad viņu aizsegā doties uz priekšu, un mēs piekļūtu bez neviena šāviena. Komandieris saka: «Te tu veselu pulku noguldīsi, iekams nokļūsi līdz šim četrstūrim.» Es sāku apstrīdēt un pierādīt, ka ar savu eskadronu vien satriekšu četrstūri . . . protams, pēc būtības, kas gan tas bija par karaspēku? Nekam nederīgi lielgabali, šautenes .. . tāpat karaspēks: kurpnieks, leijerkastnieks, frants.. . tādi salašņas. Bet mūsējie taču ir nikolajevieši. Bet tēvocis saka: «Nudien, traks cilvēks! Niekus melš, tāpēc ka pulveri vēl lāgā nav odis, bet, ja aizsūtītu, tad gan iepazītos .. .» Taisni ka grieztin nogrieza! Piejoņo virspavēlnieka adjutants un nodod pavēli — izsūtīt eskadronu pret četrstūri. Ilgi nedomādams, es saku tēvocim pie auss: «Nu, tēvoc, izšķiries: vai nu dod iespēju manu aptraipīto godu nomazgāt ar darbiem, jeb arī man būs jāmekle cits gandarījuma veids .. .» Es runāju, bet pats ne aci nemirkšķinu. Bet tēvocis bija ģimenes cilvēks — tiklīdz kur novietojamies, tūlīt sievai vēstules.. . bērni jau bija, — kāda tur var būt divkauja! Nolūkojās greizi uz mani, sak, kads velns te man piesējies, nospļāvās un, griezdamies pie oficieriem, saka: «Nu, kā, kungi, vai atzīstat, ka viņam tiesības doties uzbrukumā?» Nepatīkami, protams, katram gribas, bet tas iznaca patiešam tik veikli, ka tiesības bija manā pusē. «Nu,» viņš saka, «paskatīsimies, ka pratīsi nāvei rīklē ielīst un kā tiksi no turienes lauka. Pie reizes arī pasaki, kur aizlūgumu par tevi noturēt, jo, izņemot mani, cita neviena nav, kas par tevi, trakuli, dievu lūgtu.»

Tēvs iesmējās un vairākas reizes enerģiski ievilka dūmu.

Tjoma kā sastindzis palika savā vietā.

Aizsmēķējis pīpi, tēvs sāniski paskatījās dēla un turpināja:

—     Un patiešām nebija neviena, kas par mani aizlūgtu: es augu kā bārenis».. Nu, un… Piejāju pie sava eskadrona: «Zeni! Mums parādīta labvēlība — ejam uzbrukumā! Ja paliksim dzīvi, no ķeizara būs balva, bet no manas puses — degvīna kaut noslīkstiet!» — «Ved mūs kaut velnam rīkle! . . .» Es nokomandēju, un mēs sakām apiet. .. Tas notika tā: grava izbeidzās, un ielejā bija tāds pauguriņš; aiz ta nu es gribēju izvietot eskadronu un jau uzreiz izvērstā frontē dot triecienu pa četrstūri. Skatos, kur gadījusies, kur ne—nolādēta upele,— nebiju pamanījis, vajadzēja virzīties lejup gar gravas labo pusi . . . nejēdzīga upīte — asis trīs plata, bet slīkšņaina. Devas viens — iestiga, pa zirga muguru bija jālien atpakaļ . . . Neko darīt, nācās iet līdz tiltiņam un atklātā vietā pāriet upīti: tiltiņš nedrošs, tikko viens ar zirgu var pariet. Pamanīja . . . Tūlīt, protams, atklāja uguni . .. Kustoties, ejot kaut kā nejūt šīs nāves skumjas: nu, nogāzīsies zirgs, izkritīs cilvēks no segliem — nav dzirdams. Bet te nokrīt un vaid. Redzu, zaldātiņiem jau nav vairs tā spara. Un arī pašam gan baismīgi, gan neveikli: kā nekā esmu tomēr vainīgs. Kādreiz nejauši izdari niecīgu ļaunumu, pat tad kļūst mokoši, bet šeit taču cilvēka dzīvība; gan šeit, gan tur piecpadsmit cilvēku noguldīja, kamēr pārkļuvām, — visi uz tavu sirdsapziņu. Pagriezos pret zaldātiem — skatās, bez šaubām, padevīgi, bet arī tie visu saprot. Man nez kā izspruka: «Nu, brālīši, esmu vainīgs — kļūdījos! .la palikšu dzīvs, vainu izpirkšu, bet tagad nepieviliet!»

Tēvs ievilka dūmus.

—     Zaldāti sakustējās… «Kā tēvs biji — nepievilsim!» Nikolaja laiki, protams: ar cilvēku kā ar lopu apgājās .. . Maigas jūtas augstu vērtēja … Nu, un arī mani, bez šaubām, aizkustināja. Bez tam vēl tāds brīdis! Varbūt pats jau stāvi savas nāves stundas priekšā … Nu, lūk . .. Sākām virzīties uz priekšu . . . Savilku cieši savam Velnam grožus un pamazām sāku tos atlaist. Bet par Velnu es savu zirgu saucu tāpēc, ka tas nevarēja ciest, kad to aiztika starp ausīm, uzreiz aizsvilās: mūris ne mūris, uguns ne uguns, ar vārdu sakot — velns! Bet citādi — labākais zirgs. Cik reižu man nesacīja: «Kaklu lauzīsi!» 2ēl bija šķirties, dari, ko zini… Tātad .. . Sākām mudināt zirgus . .. Ātrāk, ātrāk … Marš-marš, auļos! I-ich! Viss eskadrons ka viens cilvēks . .. zeme vien dimd .. . pīķi izslieti . . . Zirgi izstiepušies taisni, liekas, ka stāvam uz vietas… Bet tur gaida .. . Kaut būtu šāvuši… Gaida … Grib šaut tiešā tēmējumā . . . Skatās: pat acis redzamas! … Nelabi, taisni nelabi kļūst. Šauj, nemoki! Dzin-nH Viss uzreiz sagriezās… eskadrons kā zemē ierakts! Putekļi . .. zirgi .. . cilvēki … Viss vienā jūklī. «Uz priekšu!» Nekust ne no vietas! Tā paiet sekunde. Atkāpties?! Dabūt pelēko šineli?! Negodu?! Bet manējie jau pagriež zirgus … «Ko tad jūs, zēni?!» Bet tie pat nepaskatās. Fh! Sirds iesmeldzās!… «Ne-elieši!» Un kā ķēru starp ausīm savam Velnam …

Dažus mirkļus iestājās klusums.

—    Pat neatceros vairs … Kā tāds viesulis .. . Viss eskadrons kā viens cilvēks man pakaļ: iebrukām, izsitām, satriecām pretinieku .. . Slaktiņš, īsts slaktiņš gāja vaļā . .. taisni ar bunčukiem, — apgriež pīķi otrādi un tik ar bunčuku vico pa galvu kā auniem. Cilvēki … ko nu par cilvēkiem teikt? Pat zirgi kļuva nikni līdz arprātam; tās bija īstas šausmas: pieglauž ausis, atņirdz zobus, izliec kaklu, iecērt zobus miesā un rauj sev apakša.

Tēvs apklusa un nozuda pīpes dūmu mutuļos.

Klusums turpinājās ļoti ilgi.

—    Bet vai tu pats, tētiņ, daudzus nogalināji? — Zina jautāja.

—    Nevienu, — tēvs iesmiedamies atbildēja. — Man pat zobens nebija iztrīts. Vai tas kāds zobens … Tikai tāds baksteklis. Mans denščiks Ņikita, šķelmis, aizvien ar to patvāri rakņāja.

—    Bet kā tu, tētiņ, Velnu noturēji? — akuratā Zina pēkšņi apķērās.

—     Ne jau es viņu noturēju .. . Kāds cits … To ķēra lode: bija domāta man, bet šis saslējās un tieši tam pierē arī trāpīja. Viņš nokrita un piespieda mari kāju .. . Bet mīda taču, sit, dur … Tikko biju atspiedies uz elkoņa, lai izrautos laukā, skatos — man taisni pretī stobrs rēgojas! Paveros: tētīt, nāve — tēmē nez kāds izdzimtenis! Šajā brīdī es otru dzīvi pārdzīvoju … bet viss ilga tikai kādu sekundi… Skatos: uzreiz unteroficieris Bondarčuks — dzērājs, blēdis, bet malacis, platiem pleciem, drāž jau tam ar bunčuku pa pauri … pat neiepīkstējās … Un ko gan nozīmē bailes? Pretinieka purns man šķita neiedomājams, bet, kad viņš jau bija kritis, paskatos: cepurīte noslīdējusi — guļ zēns gadus piecpadsmit vecs, ne vairāk, bērns vēl! Roķeles atsviedis, it kā debesīs lūkojas … seja klusa, mierīga . .. Mans dievs! Kas viss netika redzēts … Nakti nevaru aizmigt. Stāv acu priekšā . . . Bondarčuks, kuru notrieca tūlīt pēc tam, kad tas tikko mani bija izglābis, stāv: acis stiklainas, zils, stāv un skatās, skatās tieši acīs! Fu tu! Bet ausīs skan: ai-jai! ai-jai! Atveru acis, aizdedzu sveci, izsmēķēju papirosu, nomierinos, izdzēšu sveci . .. atkal slīd gar acīm .. . Bet, tiklīdz nonāk līdz Bondarčukam, tā apstājas un stāv: dari, ko

gribi! Smieklīgi, bet kaut vai raudi! Pēkšņi dzirdu, Ņikita sauc: «Jūsu labdzimtība, jūsu labdzimtība, vai guļat?» — «Ko tev vajag?» prasu. «Bondarčuks augšāmcēlies.» — Fu tu velns! Es domāju, ka pratu zaudēšu. Patiešām, jau ta nezini, kur doties, bet te vēl tāds pārsteigums! Izdrāzos laukā, kāds biju. Simt asu attālumā viens piē otra bija salikti visi kritušie, skatos — tiešām nāk Bondarčuks; viss eskadrons jau bija izdrāzies: visi viņu mīlēja — dzērājs, bet biedrisks un jokdaris. «Ko tad tu, no viņpasaules?» es prasu. «Tieši tā, jūsu labdzimtība!» Aiz priekiem ari es pajokoju: «Kāpēc tad tu,» es saku, «atgriezies?» Bet viņš, nelietis, izslējās, roku pie cepures un tādā pašā āķīgā balsī saka: «Atnācu paģiras noskalot, jūsu labdzimtība, tur nedod!» Nu, tad arī es un zaldāti iesmējāmies. Kas tad izrādījās? Viņš, pagāns, ejot uzbrukuma, bija paņēmis blašķi degvīna līdzi; kamēr pa gravu laidāmies, bija jau izlacis. Bet piedzērušu pamēģini tik ieskrambat: tūlīt kā beigts nogāzīsies. Bet pamodies piecelsies, it kā nekas nebūtu bijis.

—    Vai tad to, tētiņ, viņam iedevi degvīnam? — Zina jautaja.

Degvīnu devu visiem . .. Bet Bondarčukam, kad pēc karagājiena atgriezāmies novietnē, iedevu tūkstoš rubļu asignācijās .. . tikai ne jau viņam, bet sievai.

—    Vai viņš bija apmierināts?

—    Jādomā, — tēvs atbildēja, pieceldamies un ieiedams savā kabinetā.

Reiz, neilgi pēc aprakstītā stāsta, Nikolajs Semjonovičs jut as tik slikti, ka vajadzēja likties gulta, — nolikties un vairs nekad nepiecelties. Karagajieni, ievainojumi, reimatisms bija veikuši savu darbu.

Tagad pec ārēja izskata tas jau vairs nebija agrākais Nikolajs Semjonovičs. Bez formas tērpa, naktskreklā, ar nespēkā uz spilvena nolaistu galvu, pārklāts ar segu, zem kuras bija samanāms novājējis ķermenis, Nikolajs Semjonovičs izskatījās ļoti vārgs un nevarīgs. Un, redzot šo nevarību, sažņaudzas sirds un acīs saskrēja asaras.

Dažreiz, nevarēdams izturēt, Tjoma ar mazo deviņgadīgo Seržiku steidzās laukā no tēva istabas.

—     Kas tev notika? — aiz durvīm izsteidzies, caur asarām Seržika raudzīdamies, Tjoma prasīja.

Bālā, apmulsusī Seržika seja raudzījās Tjomas sejā, un tas drebošā balsī dalījās ar viņu kopējas bēdās:

—    Tētiņa žēl!

«Tētiņa žēl» — lūk, skaidra, noteikta frāze, kas sāpīgi skara bērnu sirdis un kā sviriņa lika savilkties viņu sejām krunciņās, aizskāra asaru vārstus, un izlauzās žēls, kluss skumju un nevarības vaids.

—     Klusāk, klusāk, — čukstot un ar žestiem Tjoma apslapēja gan savas, gan Seržika asaras un kopā ar Seržiku, kas krampjaini valdījās, ar galvu pie brāļa spiezdamies, viņi steidzās ātrāk aizkļūt kaut kur tālāk, kur nebūtu dzirdami viņu šņuksti.

Reiz, pārnākot no ģimnāzijās, Tjoma pēc visu sejām redzeja un noskārta, ka kaut kas šausmīgs ir jau tepat tuvu. Steiga paēdis, Tjoma uz pirkstgaliem piegāja pie tēva kabineta. Viņš uzmanīgi nospieda durvju rokturi un iegaja.

Tēvs gulēja un domīgi, nesaprotami raudzījās savā priekša.

Tjoma tiecās pēc tēva, viņam gribējās pieiet tam klāt, apkampt viņu, izstāstīt, cik ļoti viņš to mīl, bet paradums ņēma virsroku — viņš nevarēja pārvarēt neveiklumu, kautrības jūtas un aprobežojās ar to, ka uzmanīgi apsēdās pie tēva gultas.

Tēvs pievērsa tam skatienu un klusējot maigi raudzījās uz dēlu. Viņš redzēja un saprata, kas norisinājās tā dvēselē.

—     Nu, kas ir, Tjoma? — viņš ierunājās maigā, laipnā balsī.

Dēls pacēla galvu, viņa acīs pamirdzēja vēlēšanās atbildēt

tēvam kaut kā maigi, silti, bet vārdi nenāca pār lūpām.

«Esmu vēss,» Tjoma skumji nodomāja.

Arī tēvs to saprata un nopūties neizprotami un maigi noteica:

—     Dzīvo, Tjorna!

—     Dzīvosim visi kopā, tētiņ!

—    Vairs ne. .. man laiks posties … — un, bridi klusējis, piebilda, — tālā ceļā . ..

Iestājās smags, nospiedošs klusums. Tēvs un dēls katrs pārdzīvoja savu. Tēvs iegrima pagātnē. Dēls mocījās sarežģītās jūtās pret tēvu un neprasmē.tās izteikt.

Tēva acis lūkojās kaut kur tālumā ar ilgu, gaišu, pārvērtušos skatienu, kas bija pilns visas garās, pārdzīvotās dzīves domu un jūtu. Tā vēlā rudenī, kad saule jau sen nozudusi necaurredzamajās, pelēkajās debesīs, kad acs jau saradusi ar vienmuļo, kailo, drūmo ainu, pēkšņi pašā novakarē caur logu ielaužas kvēlojošs staru kūlis un slīdēdams rotaļājas uz grīdas, sienām, skumji atgādinot aizgājušo vasaru.

—     Dzīvoju, kā varēju, — klusi, it kā ar sevi runātu, ieteicās tēvs. • • — Viss pagājis . . . Arī tu dzīvosi.. . daudz ko uzzināsi, bet dzīvi beigsi tāpat: gulēsi kā es un gaidīsi nāvi.. . Tev būs grūtāk, jo d^īve kļūst aizvien sarežģītāka. Kas vakar vēl bija labs, šodien jau vairs neder . .. Mēs augām kara mundierī, un

'"visa mūsu dzīve koncentrējās vienīgi tajā. Mēs pret to izturējāmies kā pret svētumu, tas bija mūsu gods, mūsu slava un lepnums. Tagad ir citi laiki … Kādreiz, es atceros, biju vēl maziņš: nāk ģenerālis, — trīcu — dievs nāk, bet tagad eju, it kā tikai tāds skrīverītis ietu. Pienapuika, pledu aplicis, izslien galvu un skatās uz tevi caur savām brillēm tā, it kā viņš jau būtu pasauli iekarojis … Nepatīkami mirt svešā apkārtnē … Bet, starp citu, tas ir kopējs liktenis .. . Arī tu to pašu pārdzīvosi, kad tevi vairs nesapratīs, meklēs tikai sliktās uti smieklīgas puses . . . Tās ir visur .. .

Saruna beidzās. Mēmā klusumā ar plaši ieplestām acīm Tjoma sēdēja, piespiedies pie gultas gala .. .

Sākās jaunas slimības lēkmes. Tēvs sacīja, ka vēlas atpūsties un palikt viens.

Vakarā mirējam kļuva tā kā vieglāk. Viņš mīļi pārkrustīja visus, bērnus, mirkli maigi paturēja dēla roku savējā, kad tas, kā parasts, to saņēma, lai pieliktu pie lūpām, viegli saspieda,

laipni ielūkojās dēlam acis un sāka runāt mierīgi, it ka priecādamies:

—    Jaunais saimnieks.

Neparastā maiguma pārsteigts, Tjoma sāka skaļi raudat un, strauji tēvam piekļāvies, pārklāja viņa seju karstiem, dedzi giem skūpstiem.

Istabā visi apklusa, un apslāpēti un skumji bija dzirdamas vienīgi ģimenes sērdieņu raudas.

Arī tēvs neizturēja . . . Tam uzplūda maigs, silts dzīves vilnis un neatvairami ieskāva to sevī. .. Mierīgā, nekustīgā seja iedrebējās, un neparastas asaras klusi pilēja uz spilvena … Kad visi nomierinājās un klusējot atkal skatījās tēva, viņa pārvērstajā sejā kā atvērtās durvīs bija redzama liesmojam nezināmās, jaunās dzīves blāzma. Mierīgs, mazliet bargs, bet sirds dziļumos apzinīgs skatiens it kā mērīja to neizmērojamo bezdibeni, kas pavērās starp viņu, mirēju, un tiem, kuri paliek dzīvi,.— starp to gaišo, bezgalīgo un mūžīgo, kurp viņš gāja, un tieksmju un vēlēšanos pilno, mutuļojošo, kustīgo un mainīgo, ko viņš atstāja zemes virsū. Balsī, kas skanēja jau uz divu pasauļu robežas, viņš klusi nočukstēja, pārmetot visiem krustu:

—    Svētīju .. . dzīvojiet…

Pusnaktī visu māju pārņēma satraukums. Sākās agonija .. .

Klusi, savām gultiņām piespiedušies, plaši ieplestām acīm, sēdēja bērni, skumji gaidot, ka katra jauna ienācēja sejā būs jāizlasa kaut kas briesmīgs, šausmīgs, neatvairāms un neizbēgams.

Gaismai austot, tēva vairs nebija.

Viņa vietā viesistabā uz paaugstinājuma drānu baltumā un sveču mirdzumā grima kaut kas, kura priekšā neizpratnē sastinga viss dzīvais, kaut kas gan mūžīgs, gan iznīcīgs, gan tuvs un svešs, dārgs un šausmīgs, kas radīja tikai vienu noteiktu sajūtu, ka nekas kopējs starp šo kaut ko un to, kas dzīvoja šajā čaulā, nav. Tēvs, šis bargais un stingrais, bet labais un taisnīgais tēvs, tas dzīvais tēvs, ar kuru bija saistīta visa dzīve, kas iespiedās būtības vissīkākajā daļiņā, nevarēja palikt šajā mēmajā, nekustīgajā, kas bija pārvērties par «kaut ko». Tas ir atravies no ta, aizgājis kaut kur un tūlīt atkal ienāks, apsēdīsies, aizsmēķēs savu pīpi un jautrs, apmierināts atkal sāks stāstīt par karagājieniem, par biedriem, kaujam . ..

Sfī Sf! Sf!

Gaiši deg un plīvo sveču liesmas, mirdz katafalks un visa garā, krāšņā procesija; dedzina saule; cauri ielas putekļiem un tveicei spiežas agra pavasara smarža, stāstīdama par visiem dzīves priekiem, vilinādama laukā mīkstā maurā, bet no katafalka klusi un baigi dveš nāves elpa, nedzīvi šūpojas galva, atskan gari stieptas bēru dziesmas, svinīgais sēru maršs skan un plūst te skumji, dvēseli plosoši, te atgadinadams, ka drīz uz visiem laikiem šauraja kapā nozudīs sirdij dārgais un tuvais. Bet asaras plūst un plūst par jaunā Kartaševa vaigiem: žel tēva, žēl tos, kas dzīvo, žēl dzīves. Gribas glāstu, mīlas — mīlēt māti, cilvēkus, mīlēt pasauli ar visu labo un Jauno, gribas ar savu dzīvi kā ar šo dzidro, gaišo dienu pārskriet zemes virsmu un, sasniedzot nosprausto, paslēpties, nozust, izgaist dzidrajā debesu zilgmē.

SATURS

«Tjomas bērnība» un tās autors. I. Vorobjeva . 5

Neveiksmīgā diena…………………………………….. 7

Sods…………………………………………………………. 27

Piedošana………………………………………………. 29

Vecā aka…………………………………………………….. 37

Nomas sēta…………………………………………….. 46

Iestāšanās ģimnāzijā…………………………………… 60

Ikdiena …. ………………………. .77

Ivanovs…………………………………………………. 102

Mēlnesis…………………………………………………… 106

Uz Ameriku…………………………………………….. 113

Eksāmeni…………………….. 126

Mazie lasītaji' mes par šo grāmatu sūtiet Latvija clbas jaunatnes un bērnu literāti dakcijai Rīgā, Padomju bulv. 24.

Tēvs … ……………………………………………………. 137

Atsauksmes par šo grāmatu sūtiet Latvijas Valsts izdevniecības jaunatnes un bērnu literatūras re-

Redaktore L. Hi|imonoka. Māksi. red. Ņ. Sakirjanova. Techn. reJ. D. P a s t а r e. Korektori: L. Rambeka, М. К r u s i e t e. Nodota salikšanai 1954. g. 11. februārī. Parakstīta iespiešanai 1954. g. 3. aprilī. Papīra formāts 70X92 1/16. 4.G25 + 0,5 pap. loksn., 10,82 -|0,59 iespiedi., 7,97 + 0.5 izdevn. loksn. Metiens 10 000. JT 01114. Izdevn. Nr. 64G4-J680. Tipogr. pasūt. Nr. 522.

Iespiesta LPRRT 8. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 113.

Maksā 3 rb[. 75 кар. Iesējums 1 rbl.

ЛЛТГОСИЗДАТ — РИГА

Отпечатано в типографии № 8 ЛР'ГПП, гор. Рига, ул. Дзирнаву, 113.

[1] bonne (franc.) — mazu bērnu audzinātāja bagātās ģimenēs.

[2] freilene (bonne)—cariskajā krievijā bagātās ģimenēs tā sauca audzinātājasvācietes.

[3] muļķa puika (vāc.).

[4] lieciet to mierā! (vāc.).

[5] 1848. gada ungāru tauta sacēlās pret austriešu virskundzību. Nikolajs I palīdzēja Austrijas monarchijai apspiest nacionālās atbrīvošanās revoluciju, sūtot pret ungāru tautu lielu krievu armiju. Krievijas progresivie ļaudis asi nosodīja «Eiropas žandarma» — Nikolaja I politiku un šo kauna pilno karagājienu uz Ungāriju. Tādēļ arī ģenerāli Kartaševu, šī karagājiena dalībnieku, izsmejošā nozīmē nosauca par «ungāru varoni».

Content

Garins - Mihailovskis Nikolajs Georgijevičs Tjomas bērnība

«TJOMAS BĒRNĪBA» UN ŠĀS GRAMATAS AUTORS

NEVEIKSMĪGĀ DIENA

SODS

PIEDOŠANA

Nakts pēc vētras.

VECĀ AKA

NOMAS SĒTA

IESTĀŠANĀS ĢIMNĀZIJĀ

IKDIENA

IVANOVS

MĒLNESIS

UZ AMERIKU

EKSĀMENI

TĒVS

SATURS