Kožedubs Ivans

Uzticība Dzimtenei

Ivans Kožedubs

Uzticība Dzimtenei

Lidotāja iznīcinātāja stāsti

Trīskārtējs Padomju Savienības Varonis - Ivans Kožedubs

Veltīju kaujas biedriem, ar kuriem kopā cīnījos pret fašismu.

PIRMĀ DAĻA KOMJAUNIEŠI, LIDMAŠĪNĀS!

.

MĀTE

Kilometrus desmit no mūsu Obražejevkas tek Desna, kas šajā apgabalā ir kuģojama. Aiz upes līkuma un stāva paugura augstā krastā atrodas sirmā Novgoroda-Severska.

No mūsu ciema ceļi ved dažādos virzienos: uz mežu, uz Novgorodas-Severskas pārceltuvi, uz rajona centru Sostku un man no mazām dienām mīļo ciemu Krupecu.

Tur Krupecā dzimusi mana māte. Vēl pavisam jauniņa meitene viņa kādos svētkos bija iepazinusies ar staltu puisi no Obražejevkas — manu nākamo tēvu. Viņi sirsnīgi iemīlēja viens otru. Tomēr, kad jauneklis ieradās lūgt meitenes roku, mans vectēvs, bargs cilvēks, precinieku padzina, jo spēcīgais, jautrais puisis izrakstītajā kreklā, kā izrādījās, bija nabags, bez zemes, bet vectēvs vēlējās izdot meitu cienīgam un pārtikušam cilvēkam. Tad viņa aizbēga no tēva mājām; mani vecāki apprecējās slepeni.

Trūcīgajam zemniekam nenācās viegli uzturēt ģimeni, bet tā auga, un pieauga arī rūpes. Tēvam vajadzēja iet par kalpu pie bagātajiem saimniekiem — budžiem. Liekt muguru ienīsto bagātnieku labā tēvam bija ļoti grūti. Pie visām likstām pievienojās vēl tas, ka pirmā pasaules kara sākumā viņš saslima ar tīfu. Mātei ar mazajiem bērniem sākās bēdu dienas, lai gan viņai palīdzēja māsas un brāļi Krupecā. Ilgā un smagā slimība laupīja tēvam spēkus un veselību uz visiem laikiem, viņš pasāka bieži vārguļot, viņu mocīja aizdusa. Tikko atlabis viņš salīga par strādnieku Sostkas rūpnīcā un ar pārtraukumiem nostrādāja tur ilgus gadus.

Sākās Lielā Oktobra revolūcija. Tēvam, tāpat kā citiem trucīgajiem, piešķīra zemes gabalu un zirgu. Bet viņam zeme bija trāpījusies neauglīga, smilšaina, tālu no ciema. Kā par nelaimi, reiz viņš, stirpojot sienu, nokrita no augstas kaudzes, ilgi slimoja un kopš tās reizes sāka klibot. Tā tēvam arī neizdevās iekopt saimniecību. Bet ģimene bija liela: sieva, meita un četri dēli — vecākais, Jakovs, piedzima 1908. gadā, es, jaunākais, 1920. gadā.

Mātei ir vāja veselība, bet viņa daudz strādā, nekad nesēž rokas klēpī salikusi. Viņa slikti dzird, bieži sūrojas par kurlumu, un aiz žēluma pret viņu man jāsāk raudāt. Šņukstēdams eju viņai pa pēdām. Gadās, ka māte saka: «Ai, dēliņ, es kaut kā nejūtos labi...» — un, pametusi darbu, vaidot sabrūk uz mūrīša. Tādās reizēs es labprāt aizbēgtu no mājām, kur acis rāda, lai tikai nebūtu jādzird viņas vaidi. Bet mani aiztur bažas par māti un vēlēšanās viņai palīdzēt. Neateju no viņas ne soļa: te pasniedzu dzeramo, te sakārtoju spilvenu.

Paaudzies sāku mātei veltīt mazāk laika. Es gribēju tikt laukā pie biedriem, man radās citas intereses.

Pavasara plūdi sagādāja zemniekiem daudz raižu, bet mums, zeņķiem, palti laiks vienmēr nozīmēja jautras spēles un rotaļas.

No rīta pie mūsu mājas salasās draugi un sauc:

— Vaņa, nāc ārā! ...

Kā lai neskrien, ja biedri sauc, kā lai nepiedalās rotaļās un nepamērojas spēkiem! Un ir arī neērti un kauns, ja zēni saka, es staigājot, mātei brunčos ieķēries. Puikām tāds neīsts kauns bieži piemīt.

Ar grūtībām atprasos mātei: viņa labprāt negrib laist, baidās, ka nesaaukstējos. Uzbāzis galvā veco tēva naģeni un uzstīvējis mugurā garstērbeļaino vates jaku, kas pa garo ziemu pamatīgi nodriskāta, vīzēs vien izskrēju laukā pie puikām.

— Tā ka nesaslapini kājas strautā! — māte sauc man nopakaļ.

Es biju augumā neliels, bet stiprs un norūdījies — nekad nesirgu. Tomēr māte mani vienmēr sargāja un uztraucās par manu veselību. Pret vecākajiem bērniem viņa bija stingra, bet mani lutināja. Kad tēvs viņai to pārmeta, viņa taisnojās: «Viņš taču mans pastarītis.»

Māte aizvien biežāk sāka vārguļot. Reiz, kad es, ūdeni sanesis, taisījos pazust no mājām, viņa mani pasauca, pārmetoši paskatījās un teica:

— Kam tu, dēliņ, nenāc uz mani, kam mīļu vārdu nepateic?

Un pēkšņi es sapratu, cik māte man dārga, mana sirds nodrebēja, un acīs saplūda asaras.

Ārā skanēja bērnu smiekli un klaigas. Es tomēr paliku istabā. Ilgi sēdēju mātei līdzās, centos viņu uzjautrināt, izklaidēt, līdz viņa, maigi noglāstījusi man galvu, teica:

— Teci nu, teci, dēls, pie citiem bērniem. Man jau ir labāk.

Sākot ar šo dienu, kas palikusi man atmiņā visu mūžu, es bieži pametu rotaļas paša interesantākajā

brīdī un skrēju uz mājām paraudzīties, kā mātei klājas, un paliku pie viņas, ja viņai vajadzēja ko palīdzēt. Tagad es no tā vairs nekautrējos.

TĒVS

Tēvs mūs audzināja stingri, tomēr neviena rupja vārda es no viņa nekad nedzirdēju. Par nedarbiem viņš bieži lika tupēt ceļos kaktā uz griķiem. Viņš nevarēja ciest, ja mēs draiskojāmies pie galda. Iebelž ar karoti tev pa pieri un dusmīgi saka:

— Prom no galdal Sēdēt neproti! Vai dzirdi, ko saku? Vakariņas tu nedabūsi.

Un vajadzēja celties un iet. Māte, protams, pabaros, kad tēvs būs aizgājis, un, slēpdama smaidu, teiks:

— Ja vēl blēņosies, paliksi bešā... Iekod mudīgi, kamēr tētis nepamana!

Tēvs bija drukns, plecīgs. Man šķita, ka viņam ir neparasti lielas dūres. No tām es baiļojos un biju pārliecināts, ka mans tētis ir visstiprākais mūsu ciemā. Viņa labsirdīgo gaišpelēko acu skatiens bija atklāts un godīgs. Bet, kad viņš sadusmojās, tas kļuva caururbjošs un biedēja. Es nebiju delveris, taču padraiskoties man patika, un, kad biju izdarījis kādu palaidnību, baidījos uz tēvu pat paskatīties.

Viņš bija nerunīgs, taču ne sevī noslēdzies un bieži palīdzēja cilvēkiem, ar ko vien spēja. To visu es sapratu, kad paaugos.

Tēvs mīlēja dabu, zināja putnu un zvēru paradumus, pēc kādām īpašām pazīmēm varēja noteikt, kāds būs laiks. Bērnībā viņš loti gribēja mācīties, tomēr tas nebija iespējams; rakstu prasmi viņš bija

apguvis pašmācības ceļā, viegli iegaumēja dzejoļus un arī pats tos sacerēja — visbiežāk krievu valodā. Mūsu ciems atrodas Ukrainas ziemeļos, tur, kur satiekas Sumu, Kurskas un Brjanskas rajoni. Valoda mums ir jaukta: ukraiņu vārdi pamīšus ar krievu un dažreiz arī ar baltkrievu vārdiem un izteicieniem. Arī paražas ir sajaukušās — tā tas ir bijis no laika gala.

Visbiežāk tēvs runāja krieviski un lasīja grāmatas krievu valodā. Viņam patika lasīt. Tiklīdz gadījās brīvs brītiņš — tūlīt pie grāmatas.

Es biju vēl muļķa puikiņš, kad manī pamodās nelaba pretī runāšanas tieksme. Dažkārt es sāku runāt pretī pat tēvam. Viņš man par kaut ko aizrāda, bet es iespītējos un ceļu spuras pretī.

Tēvs, kā prazdams, centās manu stūrgalvību lauzt — gan sodīdams, gan pamācīdams, gan pierunādams.

Viņš sāka biežāk aprunāties ar mani, nemanot radināja būt neatlaidīgam un kārtīgam darbā. Un viņam bija labi panākumi: es pieradu pie apziņas, ka savi pienākumi ir jāpilda.

Jo vecāks kļuvu, jo pienākumu mājās saradās arvien vairāk. Dažreiz zēni aicināja:

— Vaņa! Nāc ārā!...

Tā gribējās visu pamest un izskriet pie draugiem, bet tad atcerējos tēva iemīļoto teicienu: «Pa-priekšu darbs — tad atpūta,» — un negāju.

RŪDĪJUMS

Daudzi mūsu ciema iedzīvotāji bija pilsoņu kara dalībnieki, kādreizējie sarkanie partizāņi. Drosmīgie cīnītāji, kas karojuši ar interventiem un balt-

gvardiem, tagad ciemā rosīgi piedalījās jaunās dzīves celšanā.

Arī mūsu kaimiņš komunists Sergejs Andrusenko bijis sarkanais partizānis. Viņš ir drosmīgs, taisnīgs, mīl darbu, viņam uz visu ir ķēriens. Ar manu tēvu viņu saista cieša draudzība: vakaros Andrusenko bieži ienāk pie tēva aprunāties, abi kopā iet zvejot.

Es joti mīlēju un cienīju Sergeju Andrusenko.

Vēl šodien skaidri atceros viņa jauneklīgo iedegušo seju, žirgtās, vērīgās acis. Viņam bija kareiviska stāja, un, lai gan augumā viņš bija ne sevišķi liels, tomēr izskatījās visai iespaidīgs. Viņš prata lieliski stāstīt un aizrāva ne tikai mūs, bērnus, bet pat pieaugušos. Andrusenko stāstīja par tām varonīgajām dienām, kad Sarkanā Armija un partizāni aizstāvēja mūsu Dzimteni pret baltgvardiem un in-terventiem.

Kad viņš taisās uz promiešanu, es viegli pavelku viņu aiz piedurknes un lūdzu:

— Nu, tēvoc Sergej, pastāsti vēl kaut ko par sarkanajiem partizāņiem!

Viņš labsirdīgi pasmaida, pabužina man matus un, ja iznāk laika, pastāsta kādu kaujas epizodi.

Pret nenoteiktiem, bailīgiem un gļēviem cilvēkiem viņš izturējās nicīgi un zobgalīgi, bet drosminieki, kas stipri miesā un garā, baudīja viņa cieņu. Atceros, ka arī man gribējās ātrāk kļūt drosmīgam un noteiktam kā pilsoņu kara varoņi, stipram un izveicīgam kā teiku varoņi. Tomēr nav nemaz tik viegli pārvarēt bailes un attīstīt gribas spēku. Tur vajadzīgs laiks un neatlaidība.

Es gan gribēju būt drošsirdīgs, bet dažreiz, sale

klausījies šausmu nostāstus par nārām un raganām, nakts vidū iekliegdamies trūkos no miega un bailēs saucu māti. Viņa pieskrēja, glaudīja man galvu, un es nomierinājos.

Mani baidīja ne tikai izdomāti pasaku nezvēri. Es ļoti bijos no mūsu dusmīgās govs, kas bija mudīga uz badīšanos un tāpēc iesaukta par Badīklu.

Reiz eju pa pagalmu, bet, kur gadījusies, kur ne, govs klāt kā likts — blenž, acis izbolījusi, ragus pret mani pagriezusi. Tūlīt, tūlīt piespiedīs mani pie žoga, uzrāpties uz tā vairs nepaspēšu. Žigli aplaižu acis visapkārt un redzu — blakus pieslietas maik-stis. Satveru kārtiņu un, iesaukdamies: «Nu, ka es tevi slānīšu!» — no visa spēka iebelžu govij pa muguru. Mans ienaidnieks pēkšņi apcērtas un aizbēg.

«Vai tu redz ko!» es nodomāju. «Man pirmajam jāuzbrūk.» Kopš tā laika es no govs vairs nebaidījos.

Par visu vairāk pasaulē es baidījos no ugunsgrēka. Jau pats vārds «ugunsgrēks» iedvesa manī neapzinātas šausmas. Ugunsgrēki pie mums izcēlās bieži gan no neizlabotiem dūmvadiem, gan bērniem spēlējoties ar uguni, kad pieaugušie strādāja tīrumā.

Reiz kādā vasaras vakarā netālu no mums aizdegās māja. Sāka zvanīt trauksmi. Kamēr saskrēja ļaudis, liesmas pārsviedās uz blakus ēkām. Es metos mājup un paslēpos kaktā. Šajā brīdī istabā ieskrēja tēvs un uzsauca:

— Vaņa, paķer kādu mazāku spaini, tev būs jānes ūdens. Un liec aiz auss: ugunsgrēka vietā neko nedrīkst ņemt, citādi tevi pašu piemeklēs nelaime. Nāc līdzil

Un es, pārvarējis bailes, paņēmu spainīti un

steidzos tēvam pa pēdām. No visām malām skrēja cilvēki — cits ar cirvi, cits ar spaini.

Divas mājas stāv liesmās. Zemnieki noārda salmu jumtus, iznes mantas no blakus mājām. Sievietes un pārbaidītie bērni skaļi raud. Man viņu ir tik ļoti žēl, ka es, aizmirsis bailes, naski stiepju ūdeni ar savu spainīti, cenzdamies turēties tēvam līdzi.

Tēvs sauc:

— Redzi nu, dēliņ, kāds labs palīgs no tevis iznācis! Cilvēkiem jāpalīdz nelaimē!

Kopš tās reizes es no ugunsgrēka vairs nebaidījos. Izdzirdīs, ka kaut kur sākusies ugunsnelaime, es ķēru spaini un skrēju palīgā.

...Mūsu vecā Maska bija niķīgs zirgs. Es staigāju viņam riņķī un apkārt, mēģinādams uzrausties mugurā. Bet kur nul Zirgs spēra un krāca, tāpēc es atkāpos. Beidzot tomēr savu panācu: pievilināju Masku ar maizes gabaliņu, ieķēros viņai krēpēs, pastiepos un uzrāpos uz kakla. Viņa rāvās, un es tikko nenokritu. Piesteidzās tēvs un nocēla mani.

Es gaidīju, ka mani sodīs. Bet tēvs labsirdīgi teica:

— Pirmajai reizei tas ir labi. Iemācies jāt, tad sūtīšu tevi pieguļā. Es vairs nejaudāju turp aulekšot. — Un smiedamies piebilda: — Tu man vēl esi maziņš ... Nu nekas, gan iemācīsies.

Viņš pieveda zirgu pie sētas un pasauca mani:

— Rāpies uz sētas un no turienes rausies zirgā. Tikai uzmanīgi!

Es veikli izpildīju visu, kā tēvs lika. Paskat vien, tagad es jau jāju pa pagalmu. Tā es sāku iejāt zirgu katru dienu. Viņš man paklausīja, un es biju pilnīgi apmierināts.

Kopš ta laika pēc darba tīruma, kur es jau palīdzēju tēvam, katru vakaru man vajadzēja jāt pieguļā...

Pienāca rudens. Siens jau sen bija savākts un samests kaudzēs, tāpēc nebija vairs ko baidīties, ka zirgi nodarīs kādu postu. Mēs aizvedām viņus uz pļavu un paši gājām mājās — pa nakti atstājām tos bez uzraudzības.

Reiz vēlu vakarā es nolēmu jāt uz pļavu pa pašu īsāko ceļu — gar kapsētu. Aulekšiem aiztraucos garām šai vietai, atstāju zirgu pļavā un nolēmu atgriezties pa to pašu ceļu —tā iznāca taisnāk. Soļoju naski, mazliet no kaut kā baidīdamies. Pēkšņi skatos — krūmos paspīd uguntiņas. Vilks! Mani sagrābj bailes, es sāku skriet un dzirdu, kā sirds dauzās. Pametu skatienu visapkārt un redzu — tumsā uz manu pusi virzās varen liels balts stāvs un met man ar roku. Man pārskrien aukstas tirpas pār kauliem, mati saceļas stāvus — pat naģene sāk cilāties. Nekā vairs neapjēgdams, nogriežos uz lauka. Drāžos pa rugaini basām kājām, nemanot, ka duras, papēži vien zib. Domāju, ka tikai spoks mani nepanāk. Apmetu lielu līkumu un bažīgi atskatos. Ka tevi jupis, tas taču zirgs! Stāv un vicina asti. Droši vien saimnieks nav vīžojis aizvest šo līdz pļavai, palaidis aiz ciema žoga, un lopiņš pats aizgājis uz ganībām.

Es skaļi iesmējos par sevi un arī par visiem murgiem un blēņām. Tētim taisnība. Cik reižu viņš nav teicis: spoku nav, tāpēc nav ko baidīties.

... Mēs, ciema puišeļi, mēdzām sacensties, kurš stiprāks, veiklāks, apķērīgāks. Jau no mazotnes šīs

vienkāršās rotaļas attīstīja mūsos veiklību, spēku, izturību, ātrumu, ieaudzināja drosmi, radināja būt vērīgiem.

SKOLA

Reiz 1927. gada rudenī es stāvēju uz ielas un ar skaudību noskatījos kaimiņu bērnos, kas steidzās uz skolu. AAan kļuva skumji: cik labprāt es pievienotos viņiem, tomēr man jāgaida vēl vesels gads. Man bija tikai septiņi gadi, bet toreiz skolā pieņēma, sākot ar astoņiem.

No kaimiņu sētas iznāca mans draugs Vasilis. Viņš bija divus gadus vecāks par mani un mācījās jau otrajā grupā.

— Vaņa, nāc, iesim uz skolu. Es tevi pierakstīšu, — viņš cienīgi teica.

— Skolā pierakstīsi? — es brīnījos.

— Nūja, tu taču lasīt un rakstīt proti. Ņina Va-siļjevna ir laba un mīl bērnus. Viņa pieņems tevi savā grupā. Ejami

Es skrēju pakaļ Vasilim, nekā vairs nejautājot. Aizmirsu pat vecākiem atļauju palūgt.

Un tad es jau stāvēju klasē. Kāds plašumsl Tūlīt ievēroju, kādi šeit spīdīgi soli un kāda tāfele — uz tās gan būtu varena zīmēšana!

Ienāca skolotāja. No izskata jauna un labsirdīga, mati gludi sasukāti, starp uzacīm tikko manāma grumbiņa.

Visi piecēlās un sasveicinājās ar skolotāju. Mīlīgi smaidīdama, viņa paskatījās uz bērniem un atļāva tiem sēsties. Un pēkšņi, palūkojusies uz mani, iejautājās:

— Kur te pēkšņi tāds mazs puisītis gadījies?

Es pamiru: mazs — tātad nepieņems.

— Tas, Ņina Vasiļjevna, ir mans kaimiņš Vaņa, — steidzīgi sāka skaidrot Vasilis. — Viņš prot lasīt, tāpēc es viņu atvedu. Vaņa jāpieraksta skolā.

Skolotāja klusu iesmējās un raudzījās manī uzmanīgi un draudzīgi.

— Nu tad nāc pie tāfeles. Uzraksti burtus, kādus tu zini.

— Es visus zinu.

Pastiepies pirkstgalos, es cītīgi vilku ar krītu uz tāfeles drukātos burtus.

Skolotāja pasniedza man ābeci. Sākumā gāja kā pa celmiem, bet pēc tam es braši izlasīju kādu īsu stāstiņu.

Ņina Vasijjevna pajautāja, cik man gadu un kāds mans uzvārds. Pēc tam teica:

— Es ieskaitu tevi, Vaņa, pirmajā grupā, kaut arī tu esi vēl tik mazs.

Kā apdullis aiz prieka es pēc stundām steidzos uz mājām. Ko gan tagad teiks vecāki!

Tēvs, noklausījies manu juceklīgo stāstījumu, teica:

— Ko tad vairāk — mācies vien. Tomēr par patvaļību tevi vajadzētu sodīt.

Bet tad iejaucās māte:

— Tu taču pats teici, ka viņam jāmācās!

No mājām līdz skolai bija labs gabals, ko iet, un es agri trūkos augšā, jo baidījos nokavēt. Gandrīz vienmēr ierados skolā pirmais. Klasē sēdēju mierīgi, uzmanīgi klausījos un nelaidu gar ausīm nevienu vārdu, jo ievēroju, ka tad vieglāk un ātrāk var izpildīt mājas uzdevumus.

Mūsu skolotāja bija laba, gādīga un Joti stingra. Viņa prasīja, lai mūsu burtnīcas un grāmatas vienmēr būtu kārtība, stingri sekoja, lai mēs būtu tīri ģērbušies, sēdētu pareizi, būtu pieklājīgi un centīgi.

Pienāca ziema, sākās sniegputeņi, ielas pilnīgi aizputināja. Kādu rītu es pamodos ļoti agri. Dūmenī gaudoja vējš, un bija pavisam tumšs.

Māte jau bija piecēlusies un kurināja krāsni. Viņa negribēja mani laist uz skolu, jo bija stiprs sals. Es ar asarām lūdzos, lai laiž mani.

Skrienu cik spēka pa ielu. No aukstuma aizraujas elpa. Nekur nav redzams neviens bērns. Atskrienu skolā. Uz aizputinātā celiņa nevienas pēdas. Logi tumši, tikai no dūmeņa vijas dūmu strūkliņa. Uzskrēju uz lieveņa — durvis ciet. Domāju, ka esmu nokavējis. No dusmām sāku raudāt.

Te durvis atveras un iznāk Ņina Vasiļjevna. Ar vienu roku pietur lakatiņu uz galvas, ar otru apskauj mani.

— Kāpēc tu nāci tādā salā? Šodien taču stundas nenotiks.

Es tikai šņukstu un klusēju. Skolotāja noslauka man asaras un ieved pie sevis. Novelk man jaku, noņem cepuri un pēkšņi izbijusies iekliedzas:

— Tev taču auss apsalusi!

Viņa atnes bļodā sniegu un uzmanīgi berzē manu ausi, kamēr tā sāk kvēlot un durstīt ka ar adatiņām. Pēc tam skolotāja nosēdina mani pie galda un paciena ar karstu tēju un konfektēm.

Es esmu pilnīgi nomierinājies: sēžu pie galda un lūkojos apkart. Esmu pirmo reizi Ņinas Vasiļjevnas istabā. «Cik šeit gaiši un labi!» es domāju un ar izbrīnu skatos uz grāmatu plauktu — tik daudz grāmatu es vēl nekad neesmu redzējis.

Pēc tējas Ņina Vasiļjevna nosēdināja mani ērtāk krāsns tuvumā un iedeva lielu ilustrētu pasaku grā matu. Tagad es vairs neatceros ne grāmatas nosaukumu, ne zīmējumus. Atminos tikai to, ka pie skolotājas jutos ļoti labi.

No tās reizes sākās mana draudzība ar Ņinu Va-siļjevnu. Pēc tam es bieži, jau mācīdamies vecākajās klasēs, ciemojos pie viņas un, sēdēdams šeit pie krāsns, izlasīju daudz labu un interesantu grāmatu.

CENŠOS KO NOPELNĪT

Visi trīs mani brāļi — Jaša, Saško un Griša — jau no bērnu dienām strādāja pie bagātajiem gan mūsu pašu, gan kaimiņu ciemos. Mēs satikāmies reti.

Vēlā rudenī brāļi pārveda mājās sapelnīto: labību, saknes, mazliet naudas. Tas papildināja mūsu trūcīgos krājumus. Bērnība viņiem pagāja smagā, pazemojošā darbā budžu laba. Sevišķi grūti klājās klusajam un pazemīgajam Grišam: budži darīja viņam pāri, apmānīja un apkrāpa viņu.

Brāļi mācījās pa vaļas brīžiem. Sevišķi Saško gribēja mācīties: viņš daudz lasīja un čakli mācījās, cenšoties atgūt nokavēto.

Es ļoti mīlēju brāļus. Lai gan mūs šķīra liela gadu starpība, tomēr mums bija daudz kopēja. Es viņus nepacietīgi gaidīju. Līdz ar viņu atbraukšanu mūsu mājās radās dzīvība. Viņi stāstīja par savu grūto dzīvi ļaudīs, par skopajiem un mantrausīgajiem budžiem. Māte nopūzdamās ar galvas lakatiņa

stūri noslaucīja acis, tēvs sabozās, bet māsa Motja nolika rokdarbu un noskumusi klausījās brāļos. Es nodomāju: «Nē, budžiem es nu gan neparko nekalpošu.»

Bet reiz tēvs negribīgi ieteicās:

— Man nav naudas priekš zīmuļiem un krāsām. Nopelni pats. Eku, tepat mūsu ielā budzis aicina bērnus laidara tīrīšanai. Varbūt ko atmetīs.

Saško, kas kādreiz bija strādājis pie šī saimnieka, stāstīja, ka tas, tāpat kā visi bagātie, esot skops un mantrausīgs.

No rīta līdz vēlam vakaram mēs, mazie puikas, tīrījām laidaru. Mēzām mēslus, balsinājām, skrāpējām. Bijām noguruši un izbadējušies, jo pa visu dienu mums neiedeva ne kumosa. Un par visu darbu budzis mums samaksāja... vienu kapeiku. Ne velti sena paruna saka: «Kas bagāts, tas skops.»

Aiz dusmām varēju vai raudāt. Es cieši apņēmos: «Neparko vairs nevergošu sasodītajam budzim.» Tā ■ pienāca rudens, un saslima tēvs. Naudu vajadzēja kā ēst. Un atkal biju spiests salīgt pie budža. Cauru dienu dzinu zirgus apkārt pa kuļamklonu. Vakarā biju noguris, izbadējies, tomēr apmierināts: gan ar zirgiem izvizinājos, gan naudu būšu nopelnījis.

Taču es saņēmu gabalu maizes ar sasmakušiem dradžiem. Nometu zemē šo ubaga dāvanu, nikni paskatījos rikļurāvējam acīs, pagriezos un aizgāju.

Ceļā sastapu tēvoci Sergeju. Viņš mani apturēja un jautāja, kā klājoties. Izstāstīju viņam visu. Tēvocis Sergejs uzlika man roku uz pleca.

— Atceries to, Vaņa. Un iegaumē: nu vairs ilgi bagātie par nabagļaudīm neņirgāsies. Drīz mēs nometīsim viņu jūgu uz visiem laikiem.

SVARĪGI JAUNUMI

Divdesmito gadu beigās mūsu dzīvē ienāca jauni vārdi un jauni jēdzieni. Skolotāja pastāstīja mums, bērniem, par ciema sociālistisko pārveidošanu, par kolektīvo saimniecību un MTS — par visām tām jaunajām pārvērtībām, kas risinājās visā valstī un arī mūsu ciemā. Un mēs sākām saprast, ka kolektīvam ir liels spēks, ka pulkā var paveikt daudz vairāk nekā viens pats un ka tagad apvienojušies cilvēki veidos ciemā jaunu dzīvi.

Arī pie mums, tapat kā visur citur, komunistiem palīdzēja komjaunieši. Viņu vidū bija arī mans brālis Saško: agrākais algādzis bija kļuvis aktīvs cīnītājs par kolektivizāciju un kopā ar citiem komjauniešiem dedzīgi runāja sapulcēs.

Man sevišķi atmiņā iespiedusies kāda kupli apmeklēta sapulce, kurā tika nolemts dibināt kolhozu un nosaukt to par «Sarkano partizāni». Šajā sapulcē bija daudz runātāju: runāja gan rajona centra darbinieki, gan pašu ciema (audis un arī mūsu kaimiņš — kara invalīds Kirils Stepaniš-čenko, kas viens no pirmajiem ierakstījās kolhozā.

Todien cilvēki bija rosīgi, priecīgi un ilgi negāja mājās. Bet tēvs, vakarā pārnācis no Sostkas, kur viņš strādāja rūpnīcā, visu laiku atkārtoja:

— Ja, cilvēkiem atvērušās acis, viņi sapratuši, ka budži iedzīvojas no kalpu darba.

Ļaudis iestājās kolhozā vienprātīgi, pirmo kol hoznieku vidū bija arī mans brālis Saško. Viņu nosūtīja uz kolhoza kadru sagatavošanas kursiem, un viņš sāka strādāt par rēķinvedi. Viņš cēlās mazā

gaismiņā, jo darba bija ļoti daudz. Mājas brālis atgriezās vēlu un vēl ilgi strādāja. Pusmiega es dzirdēju, ka viņš klabina skaitāmos kauliņus un stāstā tēvam par jaunākajiem notikumiem.

Jaunumu bija daudz, arī satraucošas ziņas. Bija uzradušies dažādi budžu uzpirkti nelieši. Bandīti naktī aizdedzināja ciema aktīvistu mājas un pašus mēģināja noslepkavot. Bija zināms, ka ienaidniekam ir ieroči — šautenes ar apgrieztu stobru.

Mēs, sīkie, toreiz bijām kareiviski noskaņoti. Spēlējām masveida tvarstīšanu un sapņojām noķert īstus bandītus. 11 sevišķi pēc tam, kad bijām saņēmuši vēstuli no mana vecākā brāļa Jakova. Toreiz viņš dienēja robežsargos Kuškā — mūsu Dzimtenes pašā tālākajā dienvidu postenī — un rakstīja par cīņu ar robežpārkāpējiem. Tēvs šīs vēstules atkārtoti lasīja priekšā radiem un kaimiņiem.

Tajās trauksmainajās dienās māte uztraucās par Saško un mani baidījās atlaist tālu no mājām. Viss ciems iesaistījās cīņā pret bandītiem. Sarīkoja tvarstīšanu.

Mēs ar puikām stāvējām ciema nomalē. Skatos — ar šauteni rokās jož Maksimecs, dzenas pakaļ bandītiem. Man pēkšņi iešaujas prātā tēvoča Sergeja stāsti par partizāņiem. Aizmirsis, ka mums tajās dienās bija aizliegts iziet aiz ciema robežām, metos pakaļ Maksimecam. Pieskrēju pie birzs. Tur sapulcējušies komjaunieši. Viens no viņiem uzkāpa kokā, lai izlūkotu apkārtni. Neviens man nepaguva uzsaukt: «Kur tu lien, puika? Tūlīt ej atpakaļ!» — kā sākās šaudīšanās. Garam puisim, kas bija uzrāpies kokā, nosvilpa lode; bandīts atšaudījās. Pēc tam viss noklusa. Tad es ieraudzīju

Maksimecu un vēl divus mūsu cieminiekus: viņi veda kādu nepazīstamu cilvēku. Svešais meta apkārt niknus, zaglīgus skatienus.

Es skrēju uz mājām, lai ātrāk nomierinātu māti.

VIENMĒR GATAVS!

Trauksmainās dienas pagāja. Bandītus notvēra, un ciemā atkal ritēja mierīga dzīve. Matē kļuva jautrāka, vairs neuztraucās par Saško un vakaros mierīgi atļāva man iet pie citiem zēniem.

Drīz vien tajā piedarbā, kur es vadāju budža zirgus, sāka strādāt mūsu kolhoza kuļmašīna. Cik priecīgs un laimīgs es biju lorīt, kad brālis Saško man teica:

— Iesim uz piedarbu un palīdzēsim kolhozniekiem. Tu dzīsi apkārt zirgus un palīdzēsi savākt graudus. Tagad tu strādāsi kolektīva, nevis budža labā.

Vēl pēc pāris dienām pa ielām brauca pajūgi: zirgiem krēpēs plīvoja krāsainas lentas, bet uz lokiem ar lieliem, sarkaniem burtiem bija rakstīts: «OKSP» — Obražejevkas kolhozs «Sarkanais par-tizānis». Kolhoznieki uzcēla mūs, bērnus, uz vezuma, un mēs cienīgi braucām cauri visam ciemam.

Par lielu un priecīgu notikumu sādžā izvērtās kolhoza kluba celtniecība. Visi nepacietīgi gaidīja tā atklāšanu.

Un drīz mēs dabūjām zināt, ka mūsu ciemā ievilks elektrību. Jaunā ziņa visus iepriecināja, jo vakarus mēs pavadījām petrolejas lampas vai tauku kvēpenītes gaismā un vēl pavisam nesen arī pie skala uguns. Kolhoznieki tikai par to vien runāja, ka tagad elektrība palīdzēs nokult labību.

Beidzot ilgi gaidītā diena ir klāt: strāva ieslēgta. Mājās iedegās «Iļjiča spuldzīte», kļuva gaiši un omulīgi.

Lielais kolhoza klubs tagad mirdzēs vienās ugunīs un no skolas visu vakaru nemaz negribēsies aizieti

Pionieru pulciņš pie mums nodibinājās dažas dienas pirms Oktobra svētkiem. Skaidrā, saulainā rītā pirms stundām mēs nostājāmies ierindā skolas pagalmā. Ņina Vasiļjevna mums vēlreiz atgādināja, ka pionierim jābūt par paraugu visiem bērniem gan mācībās, gan darbā un uzvedībā, ka pionieris ir savu vecāko biedru — komjauniešu uzticams palīgs. Es līdz šai dienai atceros, ko teica skolotāja, kuru ļoti mīlēju un cienīju.

Un tad Ņina Vasiļjevna apsēja man pionieru kaklautu un sasprauda to ar nozīmīti, kurā attēlots pionieru ugunskurs un uzraksts: «Vienmēr gatavs I».

No pionieru kaklauta es nešķīros nekad. Pirms gulētiešanas to rūpīgi salocīju un paslēpu zem spilvena. Naktī pamodies es allaž paraudzīju, vai tas vēl atrodas turpat.

Oktobra svētku pēcpusdienā mēs sapulcējāmies pie kluba. Visiem mugurā grezni izšūti krekli. Pionieru kaklauti rūpīgi izgludināti.

Klubs mirdz vienās ugunīs, to grezno pašmāju mākslinieka Mališka zīmējumi. Visur redzami lozungi un zaļas vītnes, ko esam darinājuši mēs,, skolēni.

No rajona atbraukušie viesi apsveic kolhozniekus lielajos svētkos un ar kluba atklāšanu.

Pēc svinīgās daļas skolēnu koris aiz kulisēm gatavojas uzstāties. Ņina Vasiļjevna mūs rūpīgi apskata, dažam sakārto kaklautu, dažam pieglauž matus. Izejam uz skatuves. Mums ap dūšu reizē ir gan priecīgi, gan baigi: tādā svētku dienā kluba atklāšanai par godu jāuzstājas pieaugušo publikas priekšā!

Ukraiņu valodā nodziedam «Internacionāli» un vecās revolucionārās dziesmas, kuras mīlēja Ļeņins.

Ne velti bijām centušies — mums aplaudēja vectēvi, tēvi un mātes un pateicās mūsu skolotajiem.

MANAS MĪĻĀKĀS NODARBĪBAS

Rudenī, kad sāku mācīties piektajā klasē, tēvs katru dienu pārbaudīja, kādas ir manas atzīmes un kā es izpildu mājas uzdevumus. Reizēm, uzlicis man roku uz pleca, viņš nopietni teica:

— Mācies, dēliņ, jo gudrības tik viegli rokā vis nedodas! Uzdevumu ņem pārraksti, tu esi to pavirši izpildījis.

Reizēm vajadzēja pārrakstīt divas trīs reizes. Zēni jau sen aicina mani ārā, bet tēvs tikai atkārto savu iemīļoto teicienu:

— Papriekšu darbs, tad atpūta.

Tajā rudenī man ļoti iepatikās zīmēšana. Zīmēt es zīmēju diezgan veikli, un tēvs bija apmierināts. Jāpiebilst, ka pastāvīgie vingrinājumi zīmēšanā, lai arī pašmācības ceļā, man lieli noderēja vēlāk, kad kļuvu lidotājs, jo zīmēšana attīsta acumēru un novērošanas spējas, nostiprina redzes atmiņu. Lidotājam šīs īpašības ir nepieciešamas.

Es cītīgi mācījos zīmēt, kā pats pratu. Skolotāji man uzdeva zīmēt plakātus un lozungus. Drīz vien mani ievēlēja par mūsu skolas sienasavīzes redkolēģijas locekli, un līdz septiņgadīgas skolas beigšanai es ar neatslābstošu aizrautību noformēju gan skolas, gan klases sienasavīzes.

Ar sportu es aizrāvos vēl vairāk nekā ar zīmēšanu. Tas sākās apmēram tā.

Reiz pie kluba uz ziņojumu dēļa parādījās afiša. Tajā bija teikts, ka drīz uzstāsies svarcēlāji.

Tajā vakarā visi, kas gribēja redzēt spēkavīrus, klubā nemaz nevarēja saiet, taču vienam otram puikam, arī man, izdevās izlauzties pašā priekšā.

Atvērās priekškars, un uz skatuves uznāca puisis īsās bikšelēs un sajoztā sporta kreklā. Viņš bija plecīgs un stiprs. Viņa roku muskuļi izskatījās kā kamoli, mugura, burtiski, vienos pauguros.

Kāds iesaucas:

— Tādu var pat arklā jūgt!

Es neticēju savām acīm, kad viņš viegli saka svaidīt divpudu svaru bumbas. Satver bumbu ar zobiem un veikli pārsviež uz muguras, pēc tam pamet uz augšu un atsit ar krūtīm kā gumijas bumbu. Stiprinieks aicināja uz skatuves pašus spēcīgākos puišus, un viņi ar pūlēm spēja pacelt svaru bumbas!

— Ir nu gan spēks! Paskat, paskat! — es saucu saviem biedriem.

Spēkavīrs nogulstas uz grīdas, viņam uz krūtīm uzliek dēli, un uz tā uzkāpj vairāki puiši. Bet viņš guļ, kā gulējis, pēc tam pieceļas un paklanās, it ka nekas nebūtu bijis. Seši cilvēki no kreisās un seši no labās puses mēģina viņu nogāzt no kājām, tomēr nevar izkustināt pat no vietas.

Pēc tam viņu ielenca lielākie puiši, un es dzirdēju, ka viņš teica:

— Viss atkarīgs no treniņa.

Un man galvā iesēdās doma kļūt par svarcēlāju. Vakaros pie kluba salasījās lielie puiši un mērojās spēkiem. Kāds atnesa divpudu svaru bumbu.

Reiz, kad klubā neviena nebija, es mēģināju bumbu pacelt; ar abām rokām tas rnan izdevās.

Drīz vien puiši svaru bumbu aizmirsa, un es to aiznesu uz mājām. Katru dienu stiepu to pagalmā un trenējos. Pēc pāris mēnešiem iemācījos to grūst, bet pēcāk arī uzspiest ar vienu roku.

Taisni brīnums, ka es nepārstiepos, nepārpūlēju sirdi! Es taču svaru bumbu uzspiedu, nezinādams pašus vienkāršākos treniņa noteikumus.

Reiz tēvs atgriezās no darba neparedzētā laikā un, pavērojis manus vingrinājumus, stingri noteica:

— Nē, tas nav tev pa spēkam. Tas ir kaitīgi veselībai. Arī pagalmu esi izmaitājis — viss vienās bedrēs. Balsinājums no sienām lūp nost... Pietiek!

Un tēvs noslēpa svaru bumbu.

Vajadzēja samierināties. Un tomēr es visu laiku gudroju, kā kļūt par svarcēlāju. Sāku lasīt žurnālos un laikrakstos rakstus par sportu. Kaut kur izlasīju, ka var fiziski norūdīties un kļūt veikls un stiprs, ja vingro uz stieņa. Uz ielas es pacēlu ūdensvada caurules gabalu, pārstiepu mājās un sameistaroju stieni. Uzrīkoju to uz ielas starp sētu un elektrības stabu, lai būtu visiem bērniem. Tāds jaunievedums viņiem patika.

Mēs sākām aizrautīgi vingrot uz stieņa. Rīkojām sacensības, kuram labāk izdodas. Katru dienu es ilgi veicu dažādus vingrinājumus. Muskuļi man nobrieda, pats es kļuvu veikls un izturīgs.

PĀRCEĻOS UZ ŠOSTKU

1934. gada vasaras rīts. Mūsu klases bērni salasījušies klubā, kur mācību laikā tik daudz'reižu uzstājies skolas pašdarbības pulciņš. Direktors apsveic mūs ar skolas beigšanu un izdod apliecības.

Pie mums pienāk Ņina Vasiļjevna. A4ēs drūzmējamies ap savu iemīļoto pirmo skolotāju. Viņa kā māte maigi apskauj katru.

Trokšņodami izklīstam pa mājām. Katrs steidzas parādīt vecākiem savu apliecību par septiņgadīgās skolas beigšanu.

Tēvs slimoja un dzīvoja pa māju. Es skaļi nolasīju viņam priekšā savu apliecību, un māmiņa pat apraudājās. Tēvs manu dokumentu ilgi aplūkoja un pēc tam sirsnīgi, kā vienmēr, kad bija aizkustināts, teica:

— Priecājos par tevi, dēliņ! Es visu laiku domāju, ko tu darīsi tālāk. Lai mācītos zīmēt, jābrauc uz lielu pilsētu. Tad nu es domāju tā: tev jāizmācās kāds amats un jātop par kvalificētu strādnieku — atslēdznieku vai virpotāju. Tie vajadzīgi gan kolhozā, gan mašīnu un traktoru stacijā. Amats nav nēši, kas atspiež plecus. Raugi vien. kāda celtniecība notiek visā padomju zemē. Tāpēc man patiktu, ja tu, tāpat kā tavs brālis Grigorijs, nokļūtu kādā strādnieku kolektīvā, redzētu cilvēkus, pieņemtos prātā.

Arī es pats gribēju izmācīties kādu amatu. Taja dienā es ilgi mēģināju pierunāt māti, lai laiž mani uz pilsētu mācīties. Un pierunājis devos pie Ņinas Vasiļjevnas pēc padoma.

— Nu, ko tu, Vaņuša, esi nolēmis? Ko darīsi? — viņa man jautāja, pacienādama ar tēju kā toreiz, pirms septiņiem gadiem.

Es izstāstīju par savu lēmumu un piebildu:

— Ņina Vasiļjevna, man tehnika patīk. Ja nu apgūtu amatu un tad gatavotos tehnikumam. Un tad varētu braukt uz lielajām celtnēm, piemēram, uz Kuzbasu. Vai nu vietu trūksti Varbūt kādā ekspedīcijā uz tāda kuģa kā «Ceļuskins»... Tas tik būtu jauki!

Ņina Vasiļjevna paskatījās uz mani ar labsirdīgu smaidu.

— Vispirms iestājies strādnieku jaunatnes va-karskolā. Tad jau redzēs. Un iegaumē — zināšanas noder jebkurā profesijā.

... Es paklausīju savas skolotājas ieteikumam.

Mācības skolā sākās rudenī. Tur mācījās jaunieši no rūpnīcām, tomēr bija arī vairāki audzēkņi no piepilsētas kolhoziem.

Stundas beidzās vienpadsmitos vakarā. Obraže-jevkā- mēs atgriezāmies četratā. Kilometru šaipus ciema biedri nogriezās uz pretējo pusi, un tālāk es soļoju viens, vēl ilgi sakliedzoties ar draugiem.

Slapjdraņķī, sniegputenī vai salā mēs katru dienu mērojām kājām septiņus kilometrus līdz Sostkai un septiņus atpakaļ.

Skolā es nomācījos divus gadus, vienlaicīgi strādādams bibliotēkā. Man apritēja sešpadsmit gadu, un es saņēmu pasi. Vajadzēja izlemt, kur mācīties tālāk, par ko kļūt.

Mani interesēja viss — tehnika, medicīna, zīmēšana, pedagoģija. Visu gribēju zināt. Tomēr nevarēju aizbraukt tālu no mājām. Nolēmu mācīties Sostkā. Iestājos tehnikumā. Vajadzēja daudz mācīties, bet ceļš uz māju prasīja ne mazumu laika. Nolēmu pārcelties uz kopmītni. Tēvs tam piekrita uzreiz, bet māte neteica neko, tikai sāka raudāt.

— Nevajag, mamm! Es taču katru svētdienu nākšu mājās! — sacīju, pats tik tikko valdīdams raudas.

Beidzot māte nopūzdamās piekrita, ka tā būs labāk, un sāka kravāt manas nedaudzās mantiņas.

ZAUDĒJUMS

Tajā rītā es ar maišeli pār plecu agri izgāju no mājas. Māte bēdīga noskatījās man pakaļ. Es pagriezies māju ar roku, kamēr vien viņa bija redzama.

Sestdien tūlīt pēc stundām steidzos uz mājām. Biju noilgojies pēc mātes un noraizējies par viņu. jo pēdējā laikā viņa arvien biežāk sirga. Šķita, ceļam nekad nebūs gala.

Pie durvīm mani gaidīja tēvs.

— Mātei ir slikti, Vaņa! Viņa jāpierunā, lai brauc uz slimnīcu.

Es metos istabā.

Māte vaidēja. Piesēdos viņai blakus un ilgi mēģināju viņu pierunāt iet nz slimnīcu, taču viņa par to pat dzirdēt negribēja.

— Labāk nomiršu nekā braukšu no mājām prom.

Nākamajā dienā pret vakaru māte sacīja:

— Dēliņ, ej, ka līdz tumsai tiec galā. Man palika vieglāk. Tētiņš mani pieskatīs, neuztraucies.

Es gribēju palikt, bet māte uztraucās un uzstāja, lai es eju. Viņa zināja, ka man nepatīk kavēt stundas. Ar smagu sirdi es izgāju no mājām.

Līdz vēlai naktij sēdēju pie grāmatām, bet nespēju koncentrēties. Visu laiku sev pārmetu, ka nepierunāju māti braukt uz slimnīcu.

Mazā gaismiņā mani kāds pamodināja. Tas bija brālis Jaša. Es uzlēcu kājās, ieskatījos viņa asaru pilnajās acīs un uzreiz visu sapratu.

— Māmuļa?

Jaša klusēdams pamāja ar galvu.

Vairs neatceros, kā nokļuvu līdz mājām. Istaba ļaužu pilna. Raudas, vaimanas. Tēvs stāvēja, ar rokām aizsedzis seju. Viņa pleci raustījās. Nekā neapjēgdams, ieskrēju pagrabā, nokritu uz mutes zemē un tā sastindzis ilgi nogulēju, bez asarām...

Tūlīt pēc apbedīšanas atgriezos Sostkā.

Labu laiku negāju vairs uz sādžu, jo mājas bija kļuvušas tukšas.

Arī tēvs drīz pārnāca uz Sostku — uz rūpnīcas kopmitni. Es viņu bieži apciemoju. Dažreiz viņš vakaros iegriezās pie manis, apsēdās pie galda un paņēma grāmatu.

Viņam patika tīrība un kārtība, kas valdīja pie mums kopmītnē. Man viņa klātbūtnē kļuva vieglāk ap sirdi... Reizēm, palūkojies uz mani, viņš apvaicājās, ko es pašlaik mācos. Bet tūlīt pats steidzīgi piebilda:

— Nu, mācies, mācies, dēliņ! Pastāstīsi vēlāk.

Es pavadīju tēvu līdz rūpnīcai un pa ceļam dalījos ar viņu visos priekos un bēdās.

MŪSU KOMSORGS MACUJS

Man radās jauns pienākums — sāku noformēt mūsu avīzi «Proletāriešu studenti», mani ievēlēja par redkolēģijas locekli. Es, pareizāk sakot, mēs ar komsorgu Macuju tūlīt ķērāmies pie darba, jo viņš, lai gan neprata zīmēt, tomēr bija acīgs un deva lietpratīgus padomus.

Sajās dienās es ne tikai sadraudzējos ar viņu, bet jutu pret viņu ari lielu cieņu.

Godīgā attieksme pret saviem pienākumiem un pastāvīgā saskarsme ar mums viņam palīdzēja mūs saliedēt un vadīt.

Macujs paspēja būt visur. Treniņu laikā viņš bieži vien iegriezās sporta zālē. Viņu interesēja katra studenta sasniegumi sportā.

Ari kopmītni viņš apmeklēja bieži. Viņam patika pasēdēt mūsu istabā. Komsorgs runāja dzīvi, aizrautīgi un spēja iesaistīt sarunā visus savus klausītājus.

Pret tiem studentiem, kuri slikti uzvedās, viņš izturējās neiecietīgi. Macujs tā prata izsmiet un nostrostēt, ka vainīgais sarka aiz kauna.

Es sāku lasīt grāmatas un rakstus par komjaunatni. Mani sajūsmināja komjauniešu — manu laikabiedru sasniegumi darbā, kā ari to komjauniešu varonība, kuri piedalījās pilsoņu karā. Es vēlējos iestāties komjaunatnē, tomēr sarunu ar Macuju par to allaž atliku, jo man šķita, ka neesmu pietiekami sagatavots.

Tāpēc es kļuvu ļoti priecīgs, kad reiz pēc nodarbībām Macujs sacīja man un vairākiem maniem biedriem:

— Zēni, jums nu būtu laiks stāties komjaunatnē.

Kopā strādāsim un cīnīsimies par teicamām sekmēm, lai kļūtu labi speciālisti.

Nākamajā rītā uztraucies un nobijies es aiznesu uz komjaunatnes komiteju iesniegumu par manu uzņemšanu VĻKJS rindās.

Un tā tehnikumā uz ziņojumu dēļa parāoijās paziņojums: «Pulksten četros notiks tehnikuma komjaunatnes organizācijas sapulce. Dienas kārtībā: jaunu biedru uzņemšana.»

Es ierados klubā agrāk par visiem. Beidzot sapulce sākās. Iestājās klusums, un skaļi noskanēja mans uzvārds. Es pat sarāvos. Uzkāpju uz skatuves. Izstiepjos taisni kā militārajās apmācībās. Tekoši pastāstu par sevi. Man uzdod jautājumus. Es atbildu steidzīgi, uztraukumā norijot vārdus. Redzu — komsorgam seja it kā saspringst. Tātad jārunā lēnāk un saprotamāk. Sāku atbildēt bez steigas, pamatīgāk. Paskatījies uz Macuju, redzu, ka viņš piekrītoši pamāj.

Es kļūstu drošāks. Saku, ka man šodien liela svētku diena, ka tādu pašu prieku izjutu pirms daudziem gadiem, kad iestājos pionieru organizācijā, ka apsolos būt uzticams komjaunietis ļeņinietis.

Sapulce mani uzņēma vienbalsīgi. Pēc dažām dienām mūs, jaunuzņemtos, izsauca uz komjaunatnes komiteju, lai izsniegtu biedra kartes.

Sekretārs mums teica:

— Esiet mūsu varonīgās komjaunatnes cienīgi!

Bet Macujs, cieši paspiedis man roku, piebilda:

— Apsveicu, Ivan! Ceru, ka nedarīsi kaunu mūsu organizācijai!

AR KOMJAUNATNES CEĻAZĪMI

Reiz rudenī es sastapu paziņas, kuri avioklubā mācījās lidot. Viņi jau bija beiguši lidošanas praksi un tagad gaidīja atbraucam komisiju no kara lidotāju skolas. Es vaicāju, vai avioklubā vēl ir iespējams pieteikties.

— Pārāk vēlu tu, brālīt, esi attapies, — viņi atbildēja. — Nodarbības jau sākušās. Bet pamēģināt vari.

Es aizsteidzos pie Macuja pēc padoma. Mūsu sekretāru sastapu komitejā.

Ieraudzījis mani, viņš, kā vienmēr, laipni sacīja:

— Sveicināts, Ivan! Kas uz sirds?

— Man ienāca prātā kāda doma. Divi mūsu zēni beiguši mācības avioklubā ...

— Jā, tās ir mūsu pirmās bezdelīgas. Braši zēni! Vai tu arī gribi mācīties avioklubā?

— Par vēlu esmu sācis taisīties: nodarbības jau sākušās.

— Zini, mēs par tavu kandidatūru komitejā jau runājām. Tomēr nolēmām atturēties un tev nekā nesacījām. Tu jau tā esi noslogots. Bet, ja nu pats esi atnācis, — tas ir pavisam kas cits. Zini, arī man nebūtu nekas pretī lidot, tikai veselība neļauj. Ārsti nelaida cauri. Bet tu esi vesels kā rutks! Mēs tevi atbalstīsim. Tikai pielūko, lai tā nebutu aizraušanās īsam laikam. Nu, nekavējies, ej uz avioklubu un visu uzzini.

Es viņam pateicu arī par savām šaubām. Nodarbības avioklubā būs grūti savienojamas ar mācībām tehnikumā. Viņa atbilde bija īsa:

— No grūtībām nebaidies; komjaunieši pārvarējuši daudz lielākus šķēršļus. Atceries Devītā kom-

jaunatnes kongresa aicinājumu: «Komjaunieši, lidmašīnās!» Tikai drosmīgi uz priekšu, Ivanl

...Avioklubā man paskaidroja, ka vēl var iesniegt dokumentus: lidošanas praksē mani pielaidīs, ja teorijā panākšu pārējos kursantus un reizē ar viņiem nolikšu visus eksāmenus. Noteikumi nebija viegli. Tomēr es jau biju izlēmis.

Nākamajā dienā nodevu avioklubā savu iesniegumu, VĻKJS komitejas ce|azīmi, kā arī visus nepieciešamos dokumentus un nepacietīgi sāku gaidīt atbildi.

Nedēja aizlidoja nemanot ikdienas rūpēs. Mani izsauca uz avioklubu un nosūtīja uz ārstu komisiju. Ārsti mani ilgi izklauvēja, izklausīja un apskatīja. Beidzot komisijas priekšsēdētājs, večuks ar sirmu bārdu, uzsita man uz pleca:

— Vesels kā rutks. Derīgs.

Vēl pēc divām dienām mani ieskaitīja avioklubā.

Apvienot mācības tehnikumā ar nodarbībām avioklubā patiešām nebija viegli. No deviņiem līdz trijiem bija jāmācās tehnikumā, bet no pieciem avioklubā. Tomēr es nenokavēju nevienu nodarbību ne tehnikumā, ne klubā. Tāpat kā agrāk, noformēju tehnikumā sienasavīzi. Mācīties varēja izejamās dienas, vēlu vakarā un agri no rīta.

Rītos, kā parasti, tehnikuma sporta zālē notika treniņi. Es arvien vēl aizrāvos ar vieglatlētiku un smagatlētiku, piedalījos studentu sporta pasākumos.

Japiebilst, ka šajos treniņos no rītiem, kad tā negribas celties un skriet uz auksto zāli, es pamazām ieguvu ne tikai veiklību un izturību, bet ari neatlaidību un sīkstumu. Treniņi mani norūdīja un palīdzēja izturēt lielās slodzes.

Politnodarbībās komisārs iepazīstināja mūs ar starptautisko stāvokli. Tas kļuva arvien sarežģītāks.

— Mums vienmēr jābūt gataviem aizsargāt Dzimteni un aizstāvēt Oktobra iekarojumus, — komisārs mēdza teikt. — Iespējams, ka ikvienam no mums vajadzēs aizstāvēt Dzimteni.

Nodarbības avioklubā kļuva arvien interesantākas. Mēs jau bijām izņēmuši aviācijas vēsturi, sīki jo sīki izpētījuši lidmašīnas uzbūvi, aviācijas dzinēju. Mācījāmies ar lielu neatlaidību. Biedriem palīdzot, man izdevās samērā ātri atgūt nokavēto.

Mēnesi pēc iestāšanās avioklubā es pirmo reizi stāvēju pie tāfeles. Pasniedzēji pārbaudīja manas zināšanas, uzdeva daudz jautājumu.

Es biju ļoti uztraucies, bet laikam atbildēju pareizi. Sev par lielu prieku dabūju teicamu atzīmi.

Ne mazāk par to priecājās ari mani kluba biedri.

«DZĪVAS» LIDMAŠĪNAS

Reiz, kad mūsu grupa divpadsmit cilvēku sastāvā gatavojās eksāmenam par motora uzbūvi un darbību, auditorijā ienāca plecīgs, liela auguma vīrs ādas jakā, rokā viņam bija lidotāju ādas cimdi ar atlokiem. Mēs saskatījāmies un piecēlāmies. Pēc izskata viņam bija pāri trīsdesmit, gaita mazliet 34

gāzelīga. Mati īsi apcirpti, līks ērgļa deguns, skatiens pētījošs. Man viņa seja šķita pārāk stingra.

Tas bija instruktors Kaļkovs. Mēs jau zinājām, ka komunists Kaļkovs, bijušais Kijevas rūpnīcas «Ļeņina kalve» veiduļu izgatavotājs, aviācijā kopš 1933. gada, ir kara lidotājs un lieliski pārzina pilo-tēšanas tehniku. Viņu uzskatīja par vienu no labākajiem instruktoriem — gudrs, pieredzējis, prasīgs, pat pārāk piekasīgs: nekādas atlaides.

Viņš bija atklāts cilvēks, par trūkumiem runāja tieši, bez aplinkiem.

Apsveicis mūs ar teorētiskā kursa pabeigšanu, viņš sacīja:

— Šobrīd jums pats galvenais ir labi nolikt eksāmenus. Taču iegaumējiet: katru no jums vērtēs pēc lidojumiem. Brīdinu — es prasu saudzīgu apiešanos ar lidmašīnu, centību, uzmanību un precizitāti.

Kopš tās dienas Kaļkovs bieži iegriezās auditorijā, apspriedās ar katru audzēkni, novēroja, it kā pētīja mūs.

Aprīļa vidū mēs bijām nokārtojuši visus eksāmenus. Mūsu grupa saņēma tikai teicamas atzīmes. Pirmo reizi devāmies uz aerodromu. Beidzot mēs redzēsim «dzīvas» lidmašīnas!

Mēs domājām, ka tūlīt varēsim sākt lidot, bet izrādījās, ka sākumā nepieciešama sagatavošanās uz zemes — jāiemācās apieties ar lidmašīnu, pareizi pieiet pie tās, iesēsties tajā. Vēl ilgi būs jāvingrinās kustības izpildīt pakāpeniski un precīzi, jāmācās sadalīt uzmanību. Jāprot lidmašīnā iepildīt degvielu un jāpalīdz tehniķim to sagatavot lidojumam.

Mēs braucām ar smago mašīnu, jo aerodroms atradās pilsētas nomalē — lauku vidū. Dziedājām savu iemīļoto dziesmu:

Kur kājnieki pat nepāries,

Kur bruņuvilcienam nav ce]a,

Kur tanks uz vietas apstāsies,

Tur tēraudputni pāri ceļas.

Aerodromā mēs nostājāmies līnijā pa grupām. Ar mums sasveicinājās komisārs un instruktors. Avio-kluba priekšnieks Vinogradovs, apsveicis mūs ar ierašanos aerodromā, teica:

— Lidmašīnas, ar kurām jūs lidosiet, visu ziemu ir stāvējušas angārā. Tāpēc katrai lidotāju grupai tehniķa vadībā rūpīgi jāapskata sava lidmašīna un jāsaved tā kārtībā.

Ierindā mēs devāmies uz angāru. Kaļkovs mūs iepazīstināja ar kalsnu cilvēku eļļainā kombinezonā

— Biedrs Obrazcovs — mūsu grupas lidmašīnas tehniķis. Viņš jūs iemācīs mīlēt un saudzēt lidmašīnu. Iemācīs to rūpīgi kopt, tīrīt, spodrināt. Jums nevainojami jāpārzina tehnika — katra skrūvīte, katrs uzgrieznis.

Pēc instruktora pavēles atvērām angāra durvis. Pustumsā redzamas lidmašīnu kontūras. Te nu tās ir — «dzīvās» lidmašīnas, ar kurām mēs pagaidām esam iepazinušies tikai pēc mācību grāmatām un tikai pa detaļām!

Mūs pieveda pie «U-2» ar numuru 4 uz astes.

Šeit man jāpasaka daži vārdi par «U-2». Tā ir lieliska lidmašīna, ko radījis konstruktors Poļikar-povs. Mūsu rūpnīcās to saka ražot jau 1928. gadā.

Tās izmantošanas iespējas tautas saimniecībā bija plašas. Avioklubos ar tām mācījās lidot līdz piecdesmitajiem gadiem.

Kad sākās Lielais Tēvijas karš, «U-2» kļuva par kaujas lidmašīnām — tās izmantoja kā nelielus bumbvedējus. Tumsā tos uztaustīja vācu prožektori, apšaudīja zenītartilērija. Taču, neskatoties uz to, ka šīm lidmašīnām spārni bija no perkala un trūka bruņu aizsargplāksnes pret ienaidnieka šāviņiem un šķembām, «U-2» ekipāžas rādīja īstus varonības un meistarības paraugus. Arī mūsu instruktoram Aleksandram Kaļkovam, kas par drošsirdību saņēma valdības apbalvojumus, ar «U-2» iznāca cīnīties pret fašistiskajiem iebrucējiem.

Kara laikā «U-2» kalpoja arī par sakaru lidmašīnu; tā varēja nosēsties nelielā laukumiņā, un frontinieki to mīlīgi dēvēja par «kukuruzņiku».

Ar «U-2» neaizmirstamus varoņdarbus veica veseli aviācijas pulki, piemēram, slavenais sarkanka-rogotais Tamaņas sieviešu gvardes nakts bumbvedēju aviācijas pulks. Daudziem lidotājiem, lidotājam un stūrmaņiem piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. 1944. gadā «U-2» pārdēvēja par «PO-2», godinot konstruktoru Poļikarpovu, kuru ar pateicību atceras ne viena vien lidotāju paaudze un tie, kas ar «U-2» mācījušies lidot.

PATSTĀVĪGAIS LIDOJUMS

Es nokārtoju eksāmenus tehnikumā un pārgāju uz pēdējo kursu. Sākās brīvdienas. Studenti izklīda kur kurais. Kopmītnē sākās remonts un vajadzēja pārvākties uz laukiem. Es parasti cēlos agrāk par visiem, līdz ar saules lēktu, klusītiņām pabrokas-

toju, lai nevienu neuzmodinātu, un devos uz aerodromu. Ierados pats pirmais. Noņēmos ar mašīnu, palīdzēju mūsu tehniķim. Dienā mēs ar instruktoru veicām četrus līdz sešus pārvadājuma lidojumus. Viņš arvien vairāk man uzticēja lidmašīnas vadību.

Vakaros instruktors izanalizēja katru lidojumu. Viņš mūs ņēma priekšā bargi un pamatīgi. Uzslavu dzirdējām reti. Un tomēr mēs viņu ļoti mīlējām un cienījām. Viņa aizrādījumi un padomi iespiedās atmiņā uz visiem laikiem.

Kādā no pirmajiem lidojumiem, kad uzlecošās saules stari atspoguļojās māju logos, es palūkojos uz zemi: šķita, ka šur un tur iedegas apžilbinošas liesmas. Lidmašīna sazvalstījās, un instruktors tūlīt atņēma man stūri.

Es nekad neaizmirsīšu, ka, analizējot lidojumu, viņš man teica:

— Lidojumā jāprot redzēt visu vienā laikā, neko nedrīkst palaist garām, jādarbojas secīgi, precīzi, ātri. Lidotājs nedrīkst būt izklaidīgs!

Par vismazāko lidošanas noteikumu pārkāpumu Kaļkovs mūs stingri sodīja. Ar visu lidotāja formas tērpu sūtīja uz angāra jumtu «noteikt augstumu». Vairākas dienas neļāva lidot. Un tas bija pats smagākais sods.

Reiz nolaižoties es aiz neuzmanības pārāk zemu izvadīju lidmašīnu no planējuma. Kaļkovs atkal atņēma man lidmašīnas vadību.

— Tādas kļūdas nav pieļaujamas. Būtu gan laiks to zināt! Lidotāja kombinezonā noteiksiet augstumu uz angāra jumta!

Pārējie lidoļa, bet es pusi dienas formas tērpā «sauļojos» uz jumta, no sešu metru augstuma vērodams uz zemes novilkto apli.

38

... Aerodromā gatavojās svarīgam notikumam: uz starta tika atvesti smilšu maisi.

Mēs jau zinājām, ka tad, kad kursants Udo patstāvīgi instruktora vietā noliek maisus, lai saglabātu lidmašīnas centrējumu.

— Pienācis laiks lidot patstāvīgil Vai jūtat, zēni? — sacīja Pančenko.

Petrakovs viņu pārtrauca:

— Tomēr mums to iepriekš neteiks, lai mēs neuztrauktos un naktī mierīgi izgulētos.

Lidojumā es nesaņēmu nevienu piezīmi. Pēc trim lidojumiem kopā ar instruktoru es vaicāju:

— Biedri instruktor, atļausiet saņemt aizrādījumus?

— Lidojiet tāpat arī uz priekšu un neizdomājiet diezin ko. Lidojiet, kā es jūs mācīju.

Tūlīt pēc manis Kaļkovs trīs reizes izlidoja ar mūsu grupas vecāko Kohanu. Pēc tam pats izkāpa no lidmašīnas, bet Kohanu neizsēdināja.

— Skaidrs, — Petrakovs man iečukstēja,, — Ko-hans lidos viens pats.

Mēs nepacietīgi gaidījām, kas notiks. Pēkšņi Kaļkovs pamaja ar roku. Mēs atstiepām divus smilšu maisus un cieši piesējām pie priekšējā sēdekļa. Instruktors pārbaudīja, vai pietiekami stingri piesiets.

Puiši no citām grupām skaudīgi noskatījās uz mums. Uz starta salasījās instruktori, ieradās arī komisārs Kravčenko.

Kaļkovs piegāja pie lidmašīnas un teica Kolia-nam:

— Atcerieties: gaisā galvenais ir sadalīt uzmanību un rīkoties, kā es mācīju.

Lidmašīna sāka pacelties. Instruktors saspringti vēroja. Acīm redzot, viņš uztraucās ne mazāk par mums. Mēs pat nedomājām, ka Kajkovs, palaižot savu skolnieku vienu pašu gaisā, tā uztrauksies.

Lidmašīna apmeta loku virs aerodroma un pēc tam droši un pareizi sāka nosēsties.

Kohans piezemējās un novadīja lidmašīnu pa zemi. Instruktors pieskrēja pie viņa un ar žestu parādīja — izpildi vēl vienu lidojumu. Kohans veica lidojumu pa apli, neizejot ārpus aerodroma robežām. Atkal piezemējās, novadīja lidmašīnu pa zemi un pats izkāpa no kabīnes.

Pēkšņi Petrakovs man piegrūda.

— Skaties, maisus neizņem ...

Tikko viņš to bija izteicis, Kaļkovs pamāja ar roku un uzsauca:

— Kursant Kožedub, pie manis!

Pieeju pie lidmašīnas. Instruktors man īsi saka:

— Sēdieties kabīnē!

Ierāpjos mašīnā. Piesprādzējos. Instruktors noliecas pie manis. Nu, domāju, tūlīt viņš atraisīs maisus, un mēs lidosim abi. Bet viņš, it kā lasīdams manas domas, jautā:

— Vai lidosiet patstāvīgi?

— Lidošu.

— Lidojiet, kā es mācīju. Neko neizgudrojiet.

Instruktors nolēca no spārna. Apvaldījis nevilšo

satraukumu, apskatos visapkārt. Novadu lidmašīnu līdz starta līnijai. Lūdzu at|auju pacelties gaisā. Palaidējs pamāj ar baltu karodziņu, un es piedodu gāzi.

Lidoju loku virs aerodroma. Izpildu visu pec kārtas, kā mācīja instruktors. Vadīšana šķiet apbrīnojami viegla. Vienmērīgi dūc motors. Jūtos droši.

Sāku nolaisties. Gribu nosēdināt lidmašīnu tieši uz «T» trīs punktiem. Bet nu esmu pārcenties: satraukumā nemanīju, kādā augstumā esmu izlīdzinājis mašīnu. Pirms laika zaudēju ātrumu, un nosē: šanās iznāk smagnēja. Lamādams pats sevi, izraušos no kabīnes. Nu gan instruktors mani svētīsi Tā arī notiek. Viņš pienāk klāt un dusmīgi saka:

— Cik reižu es neesmu jums teicis: saskaņojiet savu rīcību ar attālumu no zemes, pirms laika neraujiet kloķi uz savu pusi. Steiga nekur neder. Rīt kļūdu izlabosiet.

Tā nostrostējis, viņš tomēr mani apsveica ar pirmo lidojumu.

GAISĀ ATSTĀJU LIDMAŠĪNU

Mēs gaidījām mašīnu, kas mūs aizvestu uz aerodromu. Atnāca izpletņu lēcēju instruktors Nau* menko un mierīgi teica:

— Paņemiet līdzi izpletņus. Šodien sāksim trenēties lēkšanā.

Izdzirdīs šos vārdus, neviļus satraucos. Paskatos uz biedriem un redzu, ka arī viņi ir satraukti.

— Ne velti mums iepriekš nekā neteica, tāpat kā pirms pirmajiem patstāvīgajiem lidojumiem. Lai naktī varētu mierīgi gulēt, — sprieda kursanti.

Instruktors deva pēdējos norādījumus un, uzmanīgi aplūkojis mūs, piebilda:

— Es zinu, ka jūs lidojat labi, kaut arī tas nav tik vienkārši. Un lēciens ar izpletni nav nekas sevišķi sarežģīts. Viss tikai jādara pēc kārtas, tāpat kā lidojumā. Vai atceraties, kā es jums mācīju, kad trenējāties lēcienos no torņa?

Un nu mēs jau esam uz starta. Aviokluba ārsts, kurš katru dienu ierodas reizē ar visiem, pārbauda mums pulsu. Un vienam vai otram saka:

— Pulss paātrināts. Paguliet zālītē un nomierinieties.

Kursants apmulst — neērti biedru priekšā — tomēr paklausa. Man šķita, ka esmu pavisam mierīgs, tomēr arī mans pulss bija mazliet paātrināts.

Instruktors lēca pirmais, lai parādītu mums, kā jāpiezemējas. Viņš to veica meistarīgi. Pēc viņa lēca puiši no citas grupas. Naumenko pats vadīja mašīnu, no kuras spārna viņi lēca. Skatoties uz biedriem, es jutos drošs un nepacietīgi gaidīju savu kārtu. Bet neomulīgi kjuva, kad instruktors atveda atpakaļ kursantu, kurš nebija varējis sadūšoties un nolēkt.

Pienaca arī mana kārta. Biedri sauca:

— Piezemējies uzmanīgāk, Vaņal Uz abām kājām! Turi kājas kopā! Nezaudē dūšu!

Paceļamies gaisā. Es skatos uz vadības aparātiem. Šķiet, lidmašīna lēni uzņem augstumu, bet, skat, jau septiņsimt metru. Pārejam uz horizontālu lidojumu. Instruktors pārtrauc gāzes padevi.

Lidmašīna sāk zaudēt ātrumu: tad vieglāk izlīst uz spārna un nav jābaidās, ka gaisa plūsma noraus zemē. Ātrums arvien samazinās. Iestājas klusums. Un tad man sirds sāk dauzīties ātri, ātri. Izdzirdu komandu:

— Lieniet ārā!

Atbildu nedabiski skaļi:

— Ir, izlīst!

Sākumā nostājos uz spārna ar vienu kāju, pēc tam ar otru. Izlienu. Pieturos pie kabīnes. Nostājos stingri uz kājām. Paskatos lejup: ak šausmas, zeme tik tuvu! Ja nu izpletnis nepagūst atvērties ...

Atkal skan komanda:

— Sagatavoties!

— Ir, sagatavotiesl

Sataustu gredzenu, saspiežu to. Vēlreiz paveros lejup. Baigi... Nē, kaunā nepalikšu. Apņēmīgi ziņoju:

— Biedri instruktor! Esmu gatavs lēcienam. Atļausiet lēkt?

— Aizieti

— Ir, aizieti

Pirmajā mirklī neapjēdzu nekā — man aizsitas elpa. Bet pēkšņi domas sāk darboties skaidri. Sparīgi parauju gredzenu. Mani pamatīgi sakrata. Paskatos uz augšu — virs manis ir balts kupols.

Viss kārtībā. Līgani slīdu lejup, it kā peldu dzidrajā, zilajā gaisā, un mani pārņem svētlaimīga viegluma un miera sajūta.

Cenšos pagriezties tā, lai vējš pūstu no muguras. Kājas turu pussaliektas, abas kopā, pēdas horizontāli. Sakārtoju siksnas, lai būtu ērtāk sēdēt.

Instruktors apmet loku un, pārliecinājies, ka viss kārtībā, dodas uz aerodromu. Un atkal iestājas klusums. Zeme tuvojas lēni, gandrīz nemanāmi.

Pēkšņi sāku strauji krist lejup. Zeme skrien pretī arvien ātrāk un ātrāk. Veiksmīgi piezemējos — nostājos uz abām kājām, pēc noteikumiem.

Pirmais lēciens ar izpletni, tāpat kā pirmais lidojums kopā ar instruktoru, palicis atmiņā uz visiem laikiem. Pēc tam esmu lēcis ar izpletni ne vienu reizi vien un nekad neesmu izjutis ne bailes, ne satraukumu, ar tīri sportisku azartu noslīpējot lēciena tehniku.

Tajā dienā es ļoti vēlējos lēkt vēlreiz, bet instruktors neatļāva.

— Šodien pietiek.

Atceļā no aerodroma mēs bez apstājas, cits citu pārtraukdami, pārrunājam savus iespaidus. Kursants, kuram pietrūka dūšas lēkt, sēž sadrūmis un kluss. Instruktors noskatās uz mums un labsirdīgi pasmejas.

«JŪS lidojāt, kā es mācīju. BRAŠI ZENI!»

Tuvojas rudens. Visas grupas sekmīgi pabeigušas mācības avioklubā. Turpinām pilnveidot pilo-tēšanas tehniku. Gaidām komisiju no kara aviācijas skolas. Kaļkovs mūs jau brīdināja:

— Kara lidotāji eksāmenos ir ļoti stingri un, izvēloties kandidātus karaskolai, ievēro katru sīkumu.

Bet kādai skolai? Uz šo jautājumu Aleksandrs Semjonovičs atbildēja tā:

— Kādai skolai jūs izraudzīs, tādā būs jāmācās. Visdrīzāk iespējams, ka kļūsiet par iznīcinātājiem.

Kaujas pie Halhingolas, fašistiskās Vācijas militārā agresija Rietumos un pēdējie ziņojumi par to, ka šā gada, tas ir,— 1939. gada 1. septembri vācieši iebrukuši mūsu kaimiņzemē Polijā, — tas viss saasināja modrību, lika gatavoties Dzimtenes aizsardzībai. Un tagad ceļā uz aerodromu mēs ar sevišķu pacilātību dziedājām:

Ja mums ritu draud karš,

Ja mūs ritu jau sauks,

Esatn gatavi šodien mēs doties..,

Kara aviācijā mēs vēl orientējāmies vāji, bet gandrīz visi sapņojām kļūt par iznīcinātājiem.

Pagāja septembris, bet komisija arvien vēl neieradās. Es cītīgi mācījos tehnikuma pēdējā — ceturtajā kursā un, tāpat kā visi aviokluba kursanti, turpināju treniņa lidojumus.

Bija jau uznākušas pirmās rīta salnas, kad beidzot mums paziņoja, ka komisija ieradusies.

Agrā oktobra rītā mēs nostājāmies ierindā. Kaļ-kovs ir mierīgs un pašpārliecināts. Arī mēs kļūstam mundrāki.

— Mūsu grupu eksaminēs vecākais leitnants Suleimā, — viņš saka, vērīgi mūs aplūkodams, — lūk, tas plecīgais brūnēts ādas jakā.

Stāvam pamatstājā un klusēdami sekojam ar acīm vecākajam leitnantam.

Kaļkovs iespaidīgi norunā mums jau labi pazīstamos novēlējuma vārdus:

— Gaisā nesteidzieties, bet paskubiniet sevi. Darbojieties precīzi un droši. Komisija taču ir no lidotāju iznīcinātāju skolas!

Pie mums pienāk vecākais leitnants Suleimā. Kā sapnī dzirdu Kaļkova basu:

— Ceturtā lidotāju grupa ir gatava eksāmeniem!

Uzmanīgi vēroju, kā citu grupu biedriem norisinās lidojumi. Lielākajai daļai veicas labi. Bet tad kāds kursants nosēžas smagi, «ar būkšķi». Instruktori uztraucas. Mums visiem uznāk eksāmenu drudzis. Un tieši tad, kā par spīti, pienāk mana kārta.

Aiz uztraukuma kā neatmaņā es dodos pie mūsu «U-2». Bet, iesēdies kabīnē, uzreiz nomierinos. Paceļos gaisā. Izpildu citu pēc citas pilotāžas figūras. Vecākais leitnants, kas sēž Kaļkova vietā, klusē.

Mani satrauc viņa klusēšana: varbūt es daru ko nepareizi?

Pēkšņi mikrofonā dzirdu viņa balsi:

— Nosēdieties!

Sekmīgi piezemējos — pēc visiem likumiem. Izkāpu no lidmašīnas un griezos pie eksaminētajā:

— Biedri vecāko leitnant, atļaujiet saņemt aizrādījumus?

Viņš atbildēja īsi:

— Teicami!

Visi mūsu grupas puiši lidoja teicami, un Ka|-kovs starot staroja. Tik priecīgu es viņu vēl nekad nebiju redzējis.

Tikko pārbaudījumi bija beigušies, viņš mūs saaicināja kopā un, apmierināti smaidot, teica:

— Jūs lidojāt tā, kā es mācīju, braši zēni! — Un tūlīt piebilda: — Tad jau redzēs. Komisijas lēmumu drīz vien uzzināsiet.

Otrā rītā, kad kursanti pēdējo reizi salasījās mūsu mazajā aerodromā, pie mums pienāca avio-kluba priekšnieks, komisārs un grupas priekšnieks. Kluba vadītājs paziņoja, ka visu grupu kursanti ieskaitīti par kandidātiem Cugujcvas kara aviācijas skolā, kas sagatavo lidotājus iznīcinātājus. Draudzīgi un silti viņš no mums atvadījās.

Mūsu grupa pēdējo reizi sanāca pie «U-2» ar numuru 4. Kajkovs stingri un uzsvērti teica:

— Pašās beigas rūpīgi apskatiet un iekonservējiet lidmašīnu, saudzīgi novietojiet angārā. Tai vēl daudz būs jalido.

Mēs centīgi izpildījām instruktora pēdējo rīkojumu. Iestūmuši mūsu «U-2» angarā, mēs aplencām tehniķi Obrazcovu. Pateicāmies viņam par visām tām iemaņām un praktiskajām zināšanām, kuras bijām apguvuši.

Pēc tam sekoja trokšņaina un saviļņojoša atvadīšanās no Kaļkova. Mēs viņu ieslēdzām ciešā lokā, un no visām pusēm skanēja balsis:

— Liels paldies, biedri instruktori Cik daudz pūļu jūs nežēlojāt, iemācīdams mums lidoti Jūs mums devāt ceļazīmi uz debesīm! Jūsu padomus un aizrādījumus atcerēsimies vienmēr!

Aleksandrs Semjonovičs bija aizkustināts.

— Piedodiet man, ja biju paasāks, — viņš teica. — Bet disciplīna vienmēr pirmajā vietā. Varbūt jūs paši kļūsiet par instruktoriem, tad sapratīsiet mani. Un neaizmirstiet manu norādījumu: lidmašīna ir jātur godā. Novēlu jums labi lidot, pilnveidot zināšanas un, ja vajadzēs, drošsirdīgi aizstāvēt Dzimteni!

SĀKAS JAUNA DZĪVE

Mēs, bijušie Sostkas aviokluba kursanti, smagajā automobilī braucām pa taisnajām Cugujevas ielām. Kopā ar mums bija starširia, kas mūs sagaidīja stacijā.

Mums iepatikās mājīgā, klusā pilsēta. Kam gan varēja ienākt prātā, ka pēc diviem gadiem mūsu karaspēks šeit izcīnīs smagas, asiņainas kaujas ar vācu fašistiskajiem iebrucējiem!

Izbraucām pilsētas nomalē. Un te parādījās avio-pilsētiņa: aiz sētas redzamas jaunas mūra mājas, aiz tam aerodroms. Dzirdama lidmašīnu rūkoņa: vairāki iznīcinātāji uzšāvās augstu gaisā.

Staršina nostādīja mūs ierindā. Lai parādītu

savu ierindas stāju, mēs stingrā solī iegājām pa platajiem vārtiem. Pēc pusdienām un nelielas atpūtas mūs veda uz ārstu komisiju. Bijām stipri satraukti: daudzi teica, ka vietējie ārsti esot ļoti pie-kasīgi.

Un tiešām — apskate turpinājās vairākas dienas. Beidzot pašā pievakarē mums paziņoja, ka esam uzņemti skolā.

Mēs atrodamies kazarmās. Plaša, gaiša telpa. Gultas novietotas rindā, visas kārtīgi saklātas, starp tām — skapīši. Viss spīd un laistās, nav neviena puteklīša. Nevainojama kārtība.

— Tā pie jums jābūt vienmēr, — aizrāda rotas komandieris Maligins.

Mūs iedala nodaļās. Katrai nodaļai ierāda savu vietu. Ikviens kursants vēlas savai gultai blakus drauga guļvietu. To mums atļauj.

Man blakus iekārtojas mans vecais biedrs Kolo-inijecs.

Mums par pārsteigumu Maligins pavēlēja vienu gultu izstumt istabas vidū. Viņš parādīja, kā pēc viena parauga tā jāsaklāj, turklāt bez nevienas liekas kustības. Pats viņš to paveica ātri, rūpīgi un tiešām skaisti.

— Tagad skatieties, kā jāsaloka formas tērps, kur jāliek zābaki. — Un parādījis piebilda: — Armija visās lietās jābūt kārtībai. Ja katrs karavīrs iemācīsies kārtīgi un ātri izpildīt pavēli, tad panākumi ir droši. Un lidotajam tas jāiemācās uz zemes.

Ceturtajā nodaļā mēs esam divpadsmit cilvēku, visi beiguši mācības avioklubā. Puiši ir draudzīgi, disciplinēti. Visi ļoti mīl aviāciju, dedzīgi vēlas kļūt par lidotājiem, un tas mūs tuvina arvien ciešāk.

No jaunajiem biedriem man visvairāk patīk Griša Usmcncevs — no citas grupas. Viņš ir dzīvespriecīgs zēns, ļoti neatlaidīgs un centīgs.

Mūsu draudzīgā nodaļa nopietni studēja reglamentu. Mēs sacentāmies par pirmo vietu vadā un visā vienībā. Tas nostiprināja disciplīnu un vienotību.

Tuvojās zvēresta nodošanas diena; tā vārdus mēs jau zinājām no galvas.

Pirmajā mūsu komjauniešu sapulcē mēs runājām par to, ka, sagaidot šo lielo notikumu, visiem jākļūst teicamniekiem. Bet Maligins, atzīmējis, ka mūsu pienākums līdz šai dienai apgūt labu ierindas stāju un parādīt teicamu disciplīnu, piebilda:

— Jūs tagad esat armijas komjaunatnes daļiņa, jums vienmēr jāpatur prātā, ka disciplīna ir kārtības pamats.

ZVĒRAM UZTICĪBU DZIMTENEI

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena. Mūs ar šautenēm nostāda ierindā pa divi Ļeņina istabā. Ar lepnumu es domāju, ka tūlīt, zvērot uzticību Dzimtenei, kļūšu īsts karavīrs, tās aizstāvis. Mani biedri, apvaldot nevilšu satraukumu, jau saka zvēresta vārdus. Manā atmiņā visu mūžu paliks viņu nopietnās, saspringtās sejas — tādus es viņus nekad agrāk netiku redzējis.

Pārī ar Vasiliju Lisenko pieejam pie galda, aiz kura stāv eskadriļas komandieris un poiitmācību vadītājs. Ar kreiso roku uzmanīgi paņemu zvēresta lapiņu, labajā stipri saspiežu šauteni un, dziļi saviļņots, saku vārdus:

— «Es, Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis, iestājoties Bruņoto Spēku rindās, svinīgi zvēru būt godīgs, drošsirdīgs, disciplinēts, modrs karavīrs... Esmu vienmēr gatavs pēc Padomju valdības pavēles aizsargāt mūsu Dzimteni — Padomju Sociālistisko Republiku Savienību un kā Bruņoto Spēku karavīrs zvēru to aizsargāt vīrišķīgi, prasmīgi, ar cieņu un godu, nežēlojot savas asinis un dzīvību, lai gūtu pilnīgu uzvaru pār ienaidniekiem.»

Tikpat stipri es sažņaudzu šauteni, kad pirmo reizi stāvēju postenī, apsargādams materiālo daļu: es taču biju zvērējis visiem spēkiem sargāt karaspēka un tautas īpašumu. Visapkārt klusums. Reizēm atskanēja kāda kursanta pazīstamā balss: «Stāt! Kas nāk?»

Mēness gaismā vīdēja ar pārvalkiem pārklātie «UT-2» — A. Jakovļeva konstrukcijas mācību un treniņu lidmašīnas. Apstaigāju tās ar ieroci rokā, vērīgi lūkojoties tumsā. Un instinktīvi atkārtoju reglamenta vārdus: «Sardzes dienesta pildīšana ir kaujas uzdevuma veikšana.»

STINGRA LIDMAŠĪNA

Sniegs jau nokusis, un aerodroms paguvis apžūt. Pirmo reizi sākam lidošanas praksi. Mēs esam priecīgi, pacilāti, kaut ari mazliet uztraucamies. Saule lej gaismu pār mūsu mācību un treniņu lidmašīnām, kas novietotas rindā. Kad es apsargāju

materiālo da|u, tās bija segtas ar pārvalkiem, bet. tagad redzamas visā savā krāšņumā.

Instruktors Tačkins brīdina:

— «UT-2» no jums prasīs lielu precizitāti. Sevišķi precīzām kustībām jābūt nolaižoties.

Dažās dienās mēs apguvām visu to, kas saistīts ar sagatavošanos uz zemes, tāpat kā avioklubā, iemācījāmies sagatavot lidmašīnu, iesēsties tajā un pārgājām pie lidojumiem zonā kopā ar instruktoru.

Pirmajā lidojumā mani pārsteidza tas, kā pēkšņi pārvērtās mūsu instruktors. Sis uz zemes mazliet pagausais vīrs gaisā pilnīgi pārmainījās: viņa kus tības kļuva straujas, drošas, precīzas. Lidmašīna paklausīgi izpildīja viņa gribu.

Sākumā mums šķita, ka «UT-2» būs grūti apgūt un ļoti ilgi vajadzēs trenēties. Mēs sen nebijām lidojuši. Bez tam «UT-2» kabīnē mēs sākumā jutāmies neomulīgi: sēdi kā uz delnas. Kabīnes virsa caurspīdīga — virs tevis ir debesis, ne tā kā «U-2». Tur virs galvas bija plākšņi, pēc atsaitēm varēja spriest par lidmašīnas sānsveri. «UT-2» kabīnē noteikt stāvokli bija sarežģītāk. Mēs mazliet apmulsām.

— Šķiet, ne tik drīz apgūsim lidmašīnu .

Reiz Tačkins teica:

— Vēl mazliet jāpiestrādā, jānoslīpē lidojuma tehnika, un drīz varēsiet lidot patstāvīgi.

Mēs vēl neticējām. Atrodoties mašīnā kopā ar instruktoru, šķiet, ka viņš pats visu laiku vada. Bet patiesībā Tačkins arvien vairāk un vairāk mašīnas vadību uzticēja mums.

Un tad pienāca diena, kad man pavēlēja lidot vienam pašam.

...Lidmašīna jau strauji ripo pa aerodromu. Es esmu tik uztraukts, jūtos tik saspringts, ka paceļoties pielaižu kļūdu: mazliet novirzos no pacelšanās kursa. Ko gan es daru? Esmu taču viens pats gaisā, nav neviena, kas manu kļūdu izlabotu, nav, uz ko paļauties. Saņemos un tūlīt izlaboju kļūdu. Kustības kļūst drošākas. Lidojumu veicu pēc visiem noteikumiem, kā mācīja instruktors.

Kad izrāpos no kabīnes, Tačkins jautāja:

— Šķiet, bija kļūda, vai ne?

Es vaļsirdīgi atzinos, ka tā tiešām bija.

— Tādas kļūdas vairs nepieļaujiet! Esiet uzmanīgāks!

Un, spēcīgi paspiedis man roku, Tačkins piebilda:

— Vispār lidojums bija labs.

Pēc nedēļas jau visa mūsu grupa patstāvīgi lidoja ar «UT-2». Mēs jau izpildījām pilotāžas figūras. Ar «UT-2» bija iespējams izpildīt «mucu» (griezt lidmašīnu ap garenasi) — vienu no tām figūrām, kas prasa sevišķu organizētību, precizitāti un ātru rīcību.

Tehnikas vadīšana gaisā sagādā cilvēkam milzīgu baudu!

Apmācību programma ar «UT-2» pabeigta. Uz starta parādījušies mācību un treniņu iznīcinātāji «UTI-4» ar dubultu vadības sistēmu. Pēc konstrukcijas tie atgādina iznīcinātājus «1-16». Ar tiem sāka trenēties paši instruktori.

Mūsu vecais «UTI-4» prasīja daudz uzmanības un rūpīgu kopšanu. Tehniķis Drobots ilgi noņēmās ar mašīnu. Mēs viņam cītigi palīdzējām, bet viņš bieži atkārtoja: «Ja labi pārzināsiet tehniku, tā lidojumā jūs nekad nepievils.»

Dažreiz Tačkins ņēma līdzi kādu no mums, kursantiem, par pasažieri uz «UTI-4», un, lai gan pie lidmašīnas vadīšanas mūs nelaida, tomēr tādus lidojumus mēs uzskatījām par lielu laimi.

Beidzot sākās lidojumi ar «UTI-4». Vienlaicīgi gatavojāmies uz zemes arī ar iznīcinātāju «1-16». Šī N. Poļikarpova konstrukcijas lidmašīna tajā laikā ietilpa mūsu Gaisa Kara Spēku apbruņojumā, un tai bija labas kaujas īpašības. Tā mums iedvesa sevišķu cieņu arī tāpēc, ka gaisā to bija izmēģinājis Valerijs Ckalovs. Mūsu instruktors pacietīgi izskaidroja un parādīja katru tās kustību.

Laiks steidzās. Es pats jutu, ka manas kustības kjūst precīzākas un noteiktākas. Arī mašīna šķita paklausīgāka. Radās patīkama pa|avība uz sevi.

Reiz es veicu trīs pārvadājuma lidojumus ar «UTI-4». Instruktors, devis nedaudz norādījumu, man teica:

— Sagatavojieties! Tūlīt lidosiet ar «1-16».

Nekad vēl es nebiju tā uztraucies un priecājies pirms lidojuma: man taču uztic kaujas lidmašīnai Bet, tikko ielīdu kabīnē, tūlīt nomierinājos un koncentrējos. Izvadīju lidmašīnu uz starta līnijas. Apskatījos apkārt un pacēlu roku. Saņēmu atjauju izlidot. Piedevu gāzi. Un «1-16» it kā pati aiznesa mani; es pat mazliet apjuku. Atraujos no zemes. Nepagūstu ne apskatīties — augstums jau 300 metru. Jā, te nu nevar tūļāties!... Un, rau, es jau sāku nosēšanos. Zeme tuvojas ātri. Skatos — vējš mani nes projām no nosēšanās punkta «T». Nemaz nepaspēju, kā nakas, izlabot kļūdu: nosēdinu lidmašīnu cieši blakus nosēšanās zīmei.

Otrajā lidojumā es jutos daudz mierīgāks un dro-

Šāks, un, kad piezemējos, pie manis pienāca Tač-kins un paspieda roku.

— Apsveicu. Jūs lidojāt teicami. Tomēr ar šo mašīnu jābūt uzmanīgākam. Tā ir stingra mašīna un nepiedod ne mazāko nolaidību. Bet novirzīšanos jācenšas izskaust. Ja tik vienkāršos apstākļos apmulstat, ko tad jūs darītu kaujā? Jāpanāk, lai jūs vadītu lidmašīnu, nevis otrādi!

Pienāca rudens. Sākās salnas.

Un kādā aukstā, skaidrā rītā uz starta parādījās lidotāju sagatavošanas skolas priekšnieka palīgs majors Satijins.

TaČkins mūs sasauca kopā un pavēlēja veikt divus lidojumus ar «1-16».

Pienākusi arī mana kārta. Es izpildu divus lidojumus, nosēžos tieši uz «T» trim punktiem. Kad izlienu no kabīnes, rnani pasauc instruktors.

— Ejiet pie majora un ziņojiet.

Vai tiešām es būtu pielaidis kādu kļūdu? It kā nebūtu, visu izpildīju precīzi, pēc noteikumiem. Kad es, nostājies pamatstājā, nododu ziņojumu majoram, viņš īsi izmet:

— Paliksiet skolā par instruktoru. Apsveicul

Tas, izrādās, ir bijis eksāmens.

Par instruktoriem atstāja vēl dažus bijušos kursantus. Starp viņiem ir arī mani vecie biedri — Kolomijecs, Lisenko, Pančenko, Usmencevs.

Kāds negaidīts pavērsiens mūsu dzīvē! Pie krūtīm mēs nēsājām iznīcinātāju nozīmītes, tā bijām sapņojuši par ieskaitīšanu ierindas dienestā — un pēkšņi tāds sarūgtinājumsl Kaut arī saprotam, ka instruktora darbs ir atbildīgs un vajadzīgs, ka tas pat ir pagodinājums.

Pavadām biedrus uz karaspēka daļu. Grūti šķirties no draugiem.

Mūs gaida grūts uzdevums — īsā laikā apmācīt kursantus sarežģītajā pilotāžas mākslā ar iznīcinātāju. Jānovērtē katra kursanta spējas, katram jāatrod individuālā pieeja. Jāieaudzina kursantos mīlestība pret lidotāja profesiju, jāizaudzina viņi par īstiem lidotājiem iznicinātājiem.

OTRĀ DAĻA. VISAS TAUTAS KARŠ

.

KAUJAS TRAUKSME

Svētdienas rīts. Mēs, instruktori, sēžam telti — ēdnīcā un ar labu apetīti notiesājam brokastis. Tepat ir mani vecie draugi — Pančenko, Usmencevs, Kolomijecs — un jaunais paziņa, mans vārdabrālis Ivans Morja. Viņš ir lielisks lidotājs, jautrs pēc dabas, labsirdīgs un vesels kā lācis. Arī viņš mīl sportu, un mēs bieži mērojamies spēkiem.

Ir apmācies un smidzina lietus. Taču mūsu noskaņojums visai saulains. Bezbēdīgi pļāpājam un priecīgu prātu kaļam plānus, ko šodien, brīvdienā, darīt. Pēkšņi smiekli apraujas. Iestājas klusums, dzirdama tikai štāba priekšnieka komanda:

— Kaujas tr auksmei Kaujas trauksmei Visi lidmašīnās!

Mums par pārsteigumu, pats štāba priekšnieks ieskrien teltī un skaļi atkārto:

— Kaujas trauksme! Visi lidmašīnās!

Mēs saskatāmies. Tādu nekad viņu nebijām redzējuši: seja aiz uztraukuma pietvīkusi, barga, saspringta. Un tā viņš arī nekad nav kliedzis. Acīmredzot kaut kas ir noticis.

Uzlecam kājās, pasitam vaļā telts aizkaru un metamies uz mūsu «UT-2» stāvvietu. Mehāniķi ir jau iedarbinājuši motorus.

— Nekavējoties dekoncentrēt lidmašīnas gar

aerodroma malām! — atskan komandiera skaļā balss.

Mēs steidzam dekoncentrēties. Sākam izvadīt lidmašīnas — tā tik skaties, ka neaplauž cits citam asti: tādu pavēli dzirdam pirmo reizi.

Un tad es jau sēžu blakus mehāniķim zem lidmašīnas spārna. Lietus smidzina bez apstājas. Nepacietīgi gaidām atsaukuma signālu.

— Tik ilgstoša trauksme vēl nekad nav bijusi, — mehāniķis iesaucas.

Atskan komanda:

— Instruktori, pie komandiera!

Nostājamies ierindā lidlauka centrā. Pienāk komandieris. Mēs nenolaižam acis no viņa sejas: tā ir skarbāka nekā parasti, pilnīgi neizdibināma.

— Atsaukuma nav, — viņš saka, un viņa balss skan mierīgi. — Šodien agri no rīta hitleriešu karaspēks, neņemot vērā neuzbrukšanas līgumu, bez kara pieteikšanas piepeši nodevīgi ielauzies mūsu Dzimtenes teritorijā.

Vai tiešām karš? Nē, tas nevar būt! Bet komandieris turpina:

— Fašistu maitasputni bombardējuši mūsu mierīgās pilsētas un uzbrukuši vairākiem aerodromiem.

Te mūsu stingrā eskadriļas komandiera balss iedrebas. Tomēr, mirkli klusējis, viņš tikpat nosvērti turpina:

— Ir sācies karš. Karadarbība izvērsusies frontē no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai. Sarkanās Armijas karavīri varonīgi cīnās ar ienaidnieku. Ari mūsu lidotāji jau iesaistījušies kaujās.

Nav vairs nekādu šaubu. Tagad man ir viens mērķis: ātrāk stāties Dzimtenes aizstāvju rindās.

Es biju pārliecināts, ka tūlīt nolasīs pavēli par mūsu nosūtīšanu uz fronti, un neticēju savām ausīm, kad izdzirdu komandiera vārdus:

— Frontei vajadzīgi labi sagatavoti lidotāji. Tātad jūsu uzdevums ir vēl ātrāk un labāk apmācīt kursantus. Būs jāstrādā ar milzīgu sasprindzinājumu, ar trīskāršu enerģiju. — Un, acīmredzot ievērojis mūsu neizpratni un vilšanos, piebilda — Arī paši pastiprināti trenēsimies. Kas zina, varbūt ari mums drīz vajadzēs kauties ar ienaidnieku.

MANS PIENĀKUMS SAGATAVOT KURSANTUS

Mūsu agrākais dzīves ritms netika izjaukts, kaut arī naktīs bieži bija trauksmes. Disciplīna pie mums kļuva vēl stingrāka. Mēs patiešām strādājām ar trīskāršu enerģiju, bet vakarā, burtiski, kritām no kājām aiz noguruma. Un tomēr, tāpat kā agrāk, vakaros sapulcējāmies pie Dzimtenes kartes Ļeņina istabā. Politiskais vadītājs lasīja mums Padomju informbiroja ziņojumus.

Sevišķi uzmanīgi klausījāmies ziņojumus par mūsu aviācijas darbību. Un dažreiz vēl ilgi runājām par gaisa kaujām, par mūsu iznīcinātāju, trie-cienlidotāju un bumbvedēju meistarību un drošsirdību. Dedzīgi apspriedām Nikolaja Gastello varoņdarbu. Kad aizdegās sašautā lidmašīna, ne viņš, ne ekipāža nemaz netika mēģinājuši glābties. Gastello apņēmīgi pagrieza lidmašīnu un vadīja to tieši uz vietu, kur visvairāk koncentrēta ienaidnieka tehnika. Lidmašīna eksplodēja pašā lielākajā tanku drūzmā, un sprādziens iznīcināja ne mazumu fašistu un viņu kaujas tehnikas.

Mums Gastello kļuva paraugs vīrišķībai un pašaizliedzīgai karavīra pienākuma izpildei.

Trešajā jūlijā, kad kaujas izvērsās uz līnijas Daugavpils—Minska—Ternopole, eskadriļā mums atkal notika mītiņš, veltīts Valsts Aizsardzības komitejas priekšsēdētāja J. Staļina runai. Tautai bija pateikta rūgtā patiesība — mūsu Dzimtenei draud nopietnas briesmas. Visa zeme iesaistījusies cīņā uz dzīvību un nāvi ar viltīgu un nežēlīgu ienaidnieku.

Partija aicināja tautu šajā grūtajā un satraukuma pilnajā laikā visu pakļaut frontes interesēm, darbu pārkārtot kara vajadzībām un visus spēkus veltīt ienaidnieka sagrāvei. Mūsu zeme pārvērtās par milzīgu kara nometni. Vārdi, kurus mēs lasījām laikrakstos, dzirdējām pa radio vai atkārtojām paši, skanēja kā zvērests: «Visu frontei! Visu uzvarai!» Ikviens no mums bija gatavs atdot savu dzīvību par taisnības uzvaru. Bet pagaidām mums vajadzēja šeit, avioskolā, visu darbu pakļaut frontes vajadzībām, pastiprināt kara disciplīnu un modrību.

... Drīz vien mūsu ritmisko dzīvi saviļņoja kāds notikums. Skolas vadība saņēma pavēli nekavējoties izveidot pulku no pieredzējušiem instruktoriem, kuri labi pārzina pilotēšanas tehniku. Viņiem izraudzīja labākās lidmašīnas, jo ar šīm «1-16» mūsu biedriem drīz būs jādodas kaujā!

Pulkā tika ieskaitīti instruktori no dažādām eskadriļām, lieliski lidotāji, viņu vidū arī mans bijušais instruktors Tačkins un seržants Morja.

Satraukti un skaļi mēs pavadījām draugus. Morja, atvadoties no manis, bija cieši pārliecināts, ka mēs, protams, satiksimies frontes aerodromā, un jokoja, ka tur pamērosimies spēkiem ar gaisa ienaidnieku. Taču mums nebija lemts satikties, lai gan mūsu frontes ceļi gandrīz krustojās Kurskas kaujas laikā: tajās heroiskajās dienās Ivans Morja krita varoņa nāvē.

Mēs tātad pavadījām draugus uz fronti un bijām pārliecināti, ka drīz pienāks arī mūsu kārta. Un tāpēc vēl cītīgāk izkopām pilotāžas figūru tehniku, vēl rūpīgāk gatavojām kursantus, vēl centīgāk pildījām savus pienākumus.

FRONTE TUVOJAS

Ienaidnieks, kas bija apturēts netālu no Maskavas, turpināja uzlidojumus mūsu galvaspilsētai un Ļeņingradai, kura atradās blokādes lokā.

Odesa un Kijeva joprojām varonīgi aizstāvējās. Briesmas draudēja Harkovas apgabalam. Stāvoklis sarežģījās arī mūsu pusē.

Es arvien vairāk uztraucos par saviem tuviniekiem. Brālis Saško, kas dienēja Urālos, uz vēstulēm neatbildēja. Mana pēdējā vēstule, ko rakstīju viņam, atnāca atpakaļ ar atzīmi «adresāts aizbraucis». Arī no brāļa Jakova, kas tika iesaukts armijā pirmajā kara dienā, nebija nekādu ziņu.

Sen nebija vēstuļu no tēva, māsas un brāļa Gri-gorija, kas strādāja rūpnīcas apsardzē Sostkā. Kas ar viņiem noticis?

Toreiz es vēl nezināju, ka pirmajā septembrī vācu karaspēka avangarda daļas bija izlauzušās līdz Desnai un sagrābušas placdarmu tās kreisajā krastā pie Sostkas.

Es iesniedzu raportu, kurā lūdzu mani nosūtīt uz aktīvo armiju. Tomēr to noraidīja.

Virs mūsu aerodroma diezgan bieži sāka parādīties ienaidnieka izlūki. Reizēm tie mēģināja uzbrukt mūsu lidmašīnām gaisā. Kļuva bīstami veikt mācību lidojumus. Mēs, instruktori, dežurējām lidmašīnu kabīnēs.

Fronte tuvojās mūsu novadam. Un kādu dienu mūsu eskadriļa, tāpat kā pārējās skolas eskadriļas, saņēma pavēli nekavējoties pārcelties tālu aizmugurē.

UZ REDZĒŠANOS, DRAUGI!

...Mūsu aviācijas skola jau veselu gadu atrodas šeit, dziļā aizmugurē. Neatlaidīgā ikdienas darbā nemanot pagājis laiks. Mēs, tāpat kā agrāk, caurām dienām uzturamies aerodromā, bet vakaros sapulcējamies Ļeņina istabā.

Frontes ziņojumi ir satraucoši: mūsu karaspēks izcīna grūtas kaujas pie Slaļingradas, aizstāvas līdz pēdējai asins lāsei.

Mani bērnības draugi un mani brāļi cīnās frontē. Tēvs, māsa, tuvinieki atrodas fašistu nebrīvē. Bet es, gaisa flotes cīnītājs, esmu patvēries no briesmām aizmugurē! Un šī uzmācīgā doma nav izturama.

Reiz pēc treniņa lidojumiem pie manis pienāca Griša Usmencevs un līdzjūtīgi jautāja:

— Kāpēc tu tāds bēdīgs? Vai jūties nevesels? Droši vien esi noguris.

— Nē, Griša, ko nu par to.

— Iesim nopeldēties un pa ceļam parunāsimies.

Mēs devāmies uz ariku, kas tecēja starp slaidām

papelēm netālu no mūsu aviācijas pilsētiņas. Pēkšņi mani kāds sauc.

Atskatos un redzu — mums pakaļ skrien dežurants.

— Kur jūs bijāt pazuduši? Jūs steidzīgi izsauc eskadriļas komandieris. Ejiet žigli!

Es devos uz štābu, lauzīdams galvu, kāpēc esmu ievajadzējies stingrajam eskadriļas komandierim. Tā sevišķi nesteidzos, bet mēģināju atcerēties, vai mani kursanti nav kaut ko nogrēkojušies. Šķiet, ka nebūtu ...

. Man pa priekšu steidzīgā solī iet otrās nodaļas posma komandieris Petro Kučerenko. Acīmredzot arī uz štābu. Parasti mierīgais, apvaldītais, mazliet gausais leitnants gandrīz vai skrien. Es pielieku soli un panāku viņu pie pašām kabineta durvīm.

Reizē ieejam iekšā un ziņojam. Eskadriļas komandieris pieceļas un klusēdams pārlaiž acis pār mums, it kā redzētu mūs pirmo reizi. Un ar neparastu maigumu saka:

— Jūs esat labi lidotāji, uz jums varēs paļauties. Ir saņemts izsaukums. Rīt no rīta ierodieties pie skolas priekšnieka, tur uzzināsiet visu sīkāk. Iespējams, dažreiz esmu bijis arī ass. Taču disciplīnai jābūt pirmajā vieta. Komandierim jābūt prasīgam. To sapratīsiet, kad paši kļūsiet par pieredzējušiem komandieriem.

Viņš mums atļāva iet, un es, sirsnīgi paspiedis eskadriļas komandierim roku, steidzīgi izgāju no štāba.

Vēsts par mūsu aizbraukšanu bija aplidojusi visu eskadriļu. Biedri ielenca mani. Arī mans draugs Griša Usmencevs bija tepat. Viņš visu laiku atkārtoja:

— Noteikti raksti. Tiklīdz notriec ienaidnieku, tūlīt atraksti, vai dzirdi?

— Dzirdu, Grišal Es vēl arvien nespēju ticēt, ka braucu uz fronti!...

Biedri sarīkoja mums atvadas. Salasījāmies pie Kučerenko — viņš dzīvoja kopā ar ģimeni. Man kļuva savādi ap sirdi, kad ieraudzīju Petro meitiņu un viņa darbīgās sievas saraudāto, satraukto seju. Petro norūpējies reižu reizēm maigi paskatījās uz viņu un centās uzmundrināt.

No rīta es biju kājās agrāk par visiem. Mani satrauca doma: un ja nu pēkšņi pārdomā, ja pēkšņi kas mainās! Lai gan bija žēl šķirties no draugiem un saviem kursantiem, tomēr doma par to, ka drīz būšu frontē, aizēnoja visu.

Noteiktā laikā pēc mums ieradās mašīna. Salasījās visa eskadriļa. Atnāca Petro, viņu pavadīja sieva ar meitiņu rokās. Draugi sastājās mums apkārt.

— Biedri, laiks doties ceļā! — atskanēja eskadriļas komandiera balss.

Mēs sākām steidzīgi atvadīties, un es ietrausos mašīnā. Tā sāka braukt. Petro ielēca, kad mašīna jau kustējās. Instruktori, tehniķi un kursanti skrēja automašīnai pakaļ un sauca:

— Nepalieciet kaunā, puiši! Turiet augstu eskadriļas godu! Dragājiet ienaidnieku!...

Esam pie štāba. Laukā pie durvīm stāv seši citu eskadriļu lidotāji instruktori.

— Ko jūs šeit darāt? — Petro viņiem jautāja.

— Mūs izsauca. Runā, ka drīz sūtīšot uz

fronti, — plati smaidīdams, atbildēja lidotājs ar jautrām, pelēkām acīm.

Tas bija Aleksejs Amejins: es viņu, tāpat kā pārējos instruktorus, pazinu, jo bijām tikušies, kad mušu skola vēl atradās Ukrainā.

— Varbūt dosimies kopā karot! -- es piebildu.

Pie mums pienāca nepazīstams kapteinis. Viņš

pārbaudīja pēc saraksta mūsu uzvārdus un jautāja:

— Vai visi sapulcējušies? Skolas priekšnieks jūs gaida.

Saņēmušies nopietni ieejam lielā kabinetā. Priekšnieks sagaida mūs laipni. Viņš paziņo, ka mūs sutis uz Maskavu, uz lidotāju un tehniskā personāla salasīšanās punktu, un piebilst:

— Tur noteiks jūsu dienestu. Ceru, ka drīz vien dzirdēsim par jūsu varoņdarbiem.

ESAM IESKAITĪTI AVIOPULKĀ

Ceļā mēs sagaidījām Lielā Oktobra 25. gadadienu. Un beidzot esam Maskavā, lidotāju un tehniskā personāla salasīšanās punktā, šeit ieradušies daudzi kara lidotāji. Tomēr ir arī tādi paši jaunieši kā mēs. Vieni tikko atbraukuši no frontes, citi — no hospitāļiem. Visapkārt balsu murdoņa.

Lidotāji stāsta par gaisa kaujām. Mēs ar Ļoņu Ameļinu klausāmies, elpu aizturējuši, un reižu reizēm saskatāmies — mūsu priekšā taču dzīvi kara lidotāji. Esam mācījušies taktiku un saprotam visu no pusvārda, tomēr daži jautājumi mums šķiet ārkārtīgi sarežģīti.

Tiekam ieskaitīti iznīcinātāju aviācijas pulkā, kuru komandē majors I. Soldatcnko.

Sis vīrs ir drošsirdīgs, atklāts, sirsnīgs un prasīgs kā pret sevi, tā citiem. Viņš cīnījies ar fašistiem jau 1936. gadā Spānijā kā brīvprātīgais un gandrīz gājis bojā degošā lidmašīnā. Visa viņa seja ir vienās apdeguma rētās. Arī tagad viņš cīnās jau kopš kara sākuma un tikko atgriezies no Staļin-gradas.

Vairākiem lidotājiem un tehniķiem, to skaitā ari mums astoņiem, bija pavēlēts sapulcēties lielajā zālē.

Ienāca majors Soldatenko. Viņš mums pastāstīja par intensīvajām gaisa kaujām pie Staļingradas.

— Mūsu pulka lidotāji uzsāka cīņu ar vācu lid mašīnām, vienalga, cik to arī nebija, — teica Soldatenko. — Dzīvību nežēlojot, viņi sedza mūsu karaspēka dajas un pilsētu pret uzlidojumiem. Daudzi ir gājuši bojā. Vīrišķīgie Sta|ingradas aizstāvji mūžam būs dzīvi mūsu piemiņā... — Un piebilda: — Esmu pārliecināts, ka jūs atriebsiet varoņa nāve par Dzimteni kritušos biedrus.

Ja majors Soldatenko mums pavēlētu nekavējoties izlidot uz fronti, tā būtu mūsu karstākā vēlēšanās. Taču viņš teica:

— Rīt mēs dosimies uz aerodromu Gorkijas rajonā, tur pārkvalificēsimies lidošanai ar jaunajām lidmašīnām «LA-5».

Staba priekšnieks nolasa pavēli par pulka sadalīšanu. Ļoņa Ameļins tiek ieskaitīts pirmajā eskadriļā, es — trešajā pie eskadriļas komandiera Gav-riša. Petro Kučerenko iece| par gaisa strēlnieku dienesta priekšnieku.

Lidotājus sadala pa pāriem — vadošais un pavadītājs. Es esmu nozīmēts par pavadītāju posma komandierim jaunākajam leitnantam Ivanam Ga-bunijam.

Pēc neliela pārtraukuma mūsu eskadriļas komandieris saaicina mūs kopā.

— Mūsu saime ir daudznacionāla, — viņš saka, — baltkrievs Gomolko, tatārs Islams Mubarakšins, gruzīns Ivans Gabunija, krievi — Koziovs, Moča-lovs, Panteļejevs, Purševs, ukraiņi — Kožedubs, Puzs un es. Sapazīstieties.

Pie manis pienāk Gabunija. Viņam ir melnas, domīgas acis, smalka, skaista seja, solis viegls, ritmisks, kustībās jūtams spēks un veiklība. Karavīra zilā formas blūze viņam piestāv sevišķi labi. Viņš spēcīgi spiež man roku.

— Nu, vārdabrāli, iepazīsimies! Gruzijā Ivanus sauc par Vano. Sauc tu arī mani tā.

Viņš niknumā savilka dūres, uzzinājis, ka ienaidnieks okupējis manu dzimto pusi. Līdzjūtīgi iztaujāja par visiem tuviniekiem un pastāstīja par sevi. Viņš bijis skolotājs Gruzijā, beidzis mācības avio-klubā, bet kara sākumā — aviācijas skolu. Gabunija ļoti mīlēja aviāciju.

Kopš tā vakara mēs ar Vano kļuvām nešķirami draugi.

Rezerves pulkā aizmugures aerodromā, kurā dienu vēlāk nonācām, bija saspringts stāvoklis. Šeit lidotāji pārkvalificējās darbam ar jauno tehniku, šeit saliedējās un sadarbojās lidojumiem pulki, kuri bija atsūtīti uz aizmuguri pārformēties pēc smagajām kaujām. No šejienes uz fronti papildinājumam tika nosūtīti atsevišķi lidotāji un lidotāju grupas. Šeit nosēdās lidmašīnas, kas no dziļas aizmugures devās uz fronti. Visur nemitīga kustība. Sastāvs nepārtraukti mainījās. Lidotāji trenējās lidojumos, apguva mašīnas mēģinājuma lidojumos — gaisu no rīta līdz vakaram tricināja motoru rūkoņa.

Mēs iekārtojāmies lielā zemnīcā. Visi jau iepazinušies, sadraudzējušies. Kā mūsu, tā citās eskadriļās visi ir instruktori un jauki puiši.

Mūsu eskadri|ā visi rautin raujas kaujā, visi ir lieliski biedri. Vasja Panteļejevs visur ienes dzīvību: kur viņš parādās, tur skan joki un smiekli. Taču darbā viņš ir centīgs un disciplinēts. Man patīk Islams Mubarakšins — domīgs, mazrunīgs puisis, vienmēr gatavs draugam palīdzēt. Arī Kirils Jevstigņejevs no pirmās eskadriļas ir labs puisis. Viņam ir patīkama krievu cilvēka seja, atklāts skatiens; viņš ir kalsns, bet stiprs. Kirils ir jūtīgs, bet viņam piemīt apskaužama savaldība: ja puisis ir par kaut ko uztraukts, viņš cieši sakož zobus, tikai vaigu muskuji noraustās.

Viņš, kā mēs pārliecinājāmies vēlāk, teicami pārvalda pilotēšanas tehniku. Komandieri bieži norāda viņu mums par paraugu, tomēr viņš nekļūst iedomīgs, neceļ degunu gaisā. Kirils kvēli mīl aviāciju un nīst ienaidnieku.

Kaujas pāru draudzība kļuva ciešāka. Visi vadošie un pavadītāji bija nešķirami draugi, tāpat kā mēs ar Gabuniju. Kā tas ir iegājies, arī uz zemes pavadītāji neatkāpjas no saviem vadošajiem, pieskaņojas viņu kustībām un paradumiem, saprazdami, ka tas viss noderēs gaisā.

Kādā neaizmirstamā sarunā mūsu iemīļotais komandieris majors Soldatenko, kuru mēs savā starpā saucām par Veco, teica:

— Pāru, posmu, eskadriļas un visa pulka laba salidošanās un disciplinētība ir izšķirošais faktors panākumiem gaisa kaujā. Taču iegaumējiet — vadošās lidmašīnas pavēle pavadītājam ir likums. Viņu savstarpējo attiecību pamatā jābūt draudzībai, uzticībai un tajā pašā laikā prasīgumam vienam pret otru.

«LA-5»

Mūsu uzdevums bija visīsākajā laikā izstudēt jauno lidmašīnu uzbūvi un pēc tam iemācīties ar tām lidot. Sim darbam mēs nodevāmies ar sirdi un dvēseli.

Cieši sadraudzējāmies ar lidmašīnu tehniķiem un mehāniķiem. Laikrakstos viņus dēvēja par nenogurstošiem darbarūķiem, un patiesībā tā tas ari bija. Materiālo daļu mēs mācījāmies no «dzīvām» lidmašīnām, un tehniķi, spēkus nežēlodami, centās darīt visu, lai mēs pēc iespējas labāk apgūtu savu lidmašīnu — Sociālistiskā Darba Varoņa Semjona Lavočkina konstrukcijas vienvietīgo iznīcinātāju «LA-5».

Es ļoti sadraudzējos ar lidmašīnas mehāniķi komjaunieti seržantu Viktoru Ivanovu. Palīdzēdams viņam sagatavot lidmašīnu, es vēl pamatīgāk apguvu tās uzbūvi.

Aerodromā mēs ne soli neatgājām no «Iavočki-niem». Spēcīgās strupās mašīnas stāvēja rindā. Pēc izskata tās visas ir vienādas, tomēr ikvienai ir savas īpatnības, ko pirmajā mirklī nemaz nepamana.

Man ļoti patika jaunās lidmašīnas, un es nevarēju vien noskatīties uz tām.

Mani skolotāji un audzinātāji ieaudzināja manī dziļu cieņu pret mašīnām, un es esmu radis izturēties pret lidmašīnu kā pret dzīvu būtni. Man šķiet, ar visu savu izskatu lidmašīna it kā saka: «Ja tu tnani iepazīsi, es tev kalpošu. Bet, ja izturēsies pret mani nevērīgi, tad sodīšu.» Es nekad neaizmirstu, cik daudz radošas domas un darba tajā ieguldījuši konstruktori, inženieri un strādnieki, it sevišķi tagad, kara laikā. Un es rūpīgi gatavojos lidojumiem.

VALERIJA ČKALOVA VĀRDA NOSAUKTĀS LIDMAŠĪNAS

Pienāca 1943. gada februāris, bet mēs vēl arvien trenējāmies, pabeidzot pārkvalificēšanās programmu. Vakaros, kā parasti, klausoties Padomju informbiroja ziņojumus, dedzīgi apspriedām notikumus frontēs un aizmugurē.

Otrajā februārī ar Padomju Armijas uzvaru beidzās vēsturiskā Staļingradas kauja. Niknās cīņās mūsu karaspēks atbrīvoja Kursku, Krasnodaru, Rostovu pie Donas, Vorošilovgradu un daudzas apdzīvotās vietas. Mēs steidzām pārvietot karodziņus uz kartēm, kuras karājās Ļeņina istabā un kazarmā.

Arvien biežāk dzirdējām valodas, ka drīz dosimies uz fronti. Tomēr lidmašīnu, ar kurām mēs trenējāmies, nepietika. Un tas mūs satrauca.

— Esiet bez bēdām, drīz atvedīs jaunas, tieši no rūpnīcas. Ar tām tad arī dosimies karot, — reiz teica pulka vecākais inženieris.

Un pēc pāris dienām kādā aukstā rītā debesīs parādījās «lavočkini». Vai tie pie mums? Jā gan — tie sāka nolaisties. Un paskat, jaunās «LA-5», mirdzēdamas saulē, jau stāv ciešās rindās. Smaržo pēc svaigas krāsas. Mēs lasām uzrakstus uz lidmašīnu bortiem: «Valerija Ckalova vārdā nosauktā».

— Kam tās paredzētas? — kāds pajautāja lidotājam, kas lidmašīnas bija atvedis.

Ar neaprakstāmu prieku mēs izdzirdām atbildi:

— Majora Soldatenko pulkam!

Mēs pat neticējām, ka šīs ir mūsu lidmašīnas.

Pēc brītiņa mūs sapulcināja komandieris.

— Sīs lidmašīnas uzbūvētas par ietaupījumiem, ko ziedojuši mūsdienu dižākā lidotāja Valerija Ckalova novadnieki. Tā ir darba tautas velte... Ckalova novadnieki atsūtījuši mums novēlējumu — būt tikpat bezbailīgiem, kāds bija Ckalovs. Lūk, kādas lidmašīnas mums uzticētas! Mūsu pienākums ir tās pamatīgi apgūt un panākt, lai kaujas pāri un eskadriļas būtu labi salidojušies.

Katra lidotāja rīcībā nodota lidmašīna. Man tiek «LA-5» ar piecām tvertnēm un numuru 75. Visiem puišiem ir trīstvertņu mašīnas, ar tām vieglāk manevrēt. Bet piectvertņu lidmašīna ir smagnēja. Nepatīkami.

Eskadriļas komandieris saka:

— Nekas, nekasi Tu esi stiprs, tev vajag tādu lidmašīnu.

Bet Gabunija mani mierina:

— Neuztraucies, Vano, kaujā es tevi neatstāšu.

Puiši labsirdīgi joko:

— Toties lidojuma laikā mēs aizņemsimies benzīnu no tevis... Neuztraucies, gan apmainīs tavu mašīnu!

Man pašam ari šķiet, ka apmainīs, bet tomēr es esmu apbēdināts.

FRONTE

Mums pavēlēts izlidot uz Voroņežas fronti, Va-luiku rajonu. Valuiki ir dzelzceļa mezgls, kas atbrīvots janvāra otrajā pusē.

Tātad mūsu pulks cīnīsies netālu no tās vietas, kur mēs ar Ļoņu mācījāmies.

— Būsim tuvāk arī tavai dzimtajai pusei, — piezīmēja Gabunija, uzzinājis šos jaunumus.

Pēc pavēles nolasīšanas stūrmanis Podorožnijs paziņoja, ka mums steidzīgi jāiepazīstas ar rajona karti.

— Tās visas ir pazīstamas vietas, — piezīmēja Kučerenko.

— Pazīstamas vai nepazīstamas, tomēr karte jāizpēta. Atkārtošana ir zināšanu pamats.

Un mes sākām rūpīgi iepazīties ar apvidu pēc kartes. Ļoņam, Petro un man, bijušajiem Čuguje-vas skolas audzēkņiem, karte patiešām ir pazīstama. Te Valuiki, tur Cugujeva un Rogaņa. Cugu-jevas rajonā atkal notiek sīvas cīņas.

...Pēc dažām dienām mēs esam nozīmētajā vietā — netālu no Urazovas, kilometrus trīsdesmit no frontes līnijas.

Mašīnas, gatavas izlidot pēc pirmā signāla, de-koncentrētas kaponieros — pakavvcida aizsegā.

Uzbērtais zemes valnis uzlidojumu laikā pasargā lidmašīnas no sprādziena viļņa un šķembām.

Lidotāji aiztraucas gaisā, sedzot mūsu sauszemes karaspēku, kas atvaira ienaidnieka pretuzbru-kurnu. Pretinieks apdraud Harkovu, virzās uz Ziemeļu Doņecu, koncentrē spēkus pie Belgorodas. Fašisti grib revanšēties par sakāvi pie Volgas. Viņi izmanto apstākli, ka Eiropā nav otrās frontes, un pārsviež no turienes uz mūsu fronti kara tehniku un karaspēku, tā papildinot savus paplucinātos spēkus.

Kaujas kļūst arvien niknākas.

GALVU AUGŠĀ!

Mūs izvietoja pa mājām netālu no aerodroma. Naktīs virs mums dārdoši gaudoja motori — pāri lidoja vācu nakts bumbvedēji un izlūki. Viņi centās atklāt mūsu karaspēka pārvietošanos un aviācijas bāzes.

Mūsu frontes iecirkni cīņas turpinājās. Kādreiz pēc kaujas uzdevuma neatgriezās lidotājs Mihails Pahomovs, kas bija jau notriecis divas ienaidnieka lidmašīnas. Viņš gāja bojā smagā, nevienlīdzīgā kaujā. Viss pulks sēroja. Lai arī kā mūsu komandieris centās neizrādīt savas bēdas, atkārtodams «Karš prasa upurus,» — mēs tomēr redzējām, cik viņš ir nomākts. Viņš tā bija lepojies ar Mihaila uzvarām un tā mīlēja viņu, kaut gan, jāsaka, mīlēja visus lidotājus. Komandieris smagi pārdzīvoja katra lidotāja nāvi. Un zaudējumi šajā īsajā laika posmā bija lieli.

Tajās grūtajās dienās komandieris kļuva vēl rosīgāks. Kā šodien es skaidri redzu viņu. Lūk, viņš savā ātrajā, enerģiskajā solī staigā pa aerodromu, visur viņam jāpaspēj, viss pašam jāpārbauda. Naktīs dažreiz vēl ir salnas, un tapec komandieris no rīta ir apāvis velteņus: Taču dienā silda marta saule, aerodromā uzrodas peļķes, un mūsu komandieris skraida pa tām ar velteņiem. Kāds viņam u/sauc: «Biedri komandieri, jūs saaukstēsieties, uz-vt Ieiet zābakus!» Bet viņš tik atmet ar roku, un mums ir skaidrs, ka viņš līdz vakaram noskraidīs ar slapjām kājām — tas viņam nav ne prātā, viņš par sevi nedomā.

Visas viņa rakstura īpašības un lidotāja meistarība šeit, frontes apstākļos, lika mums viņu cienīt vel vairāk. Mēs patiešām bijām gatavi sekot viņam vai pašā peklē. Pulkā pieauga arī majora Meļņi-kova autoritāte. Viņš bija komandiera vietnieks politiskajos jautājumos un arīdzan lielisks lidotājs.

Katru vakaru Mcļņikovs ieradās ciematā, kur mēs bijām nometināti, ilgi apspriedās ar mums, un šis sarunas mums deva daudz.

Man iespiedās atmiņā, ar kādu pārliecību viņš runaja tās dienas vakarā, kad bija kritis Pahomovs.

— Drīz vien jūs būsiet rūdīti kaujas lidotāji un atriebsiet savus biedrus, kuri atdevuši dzīvību, atbrīvojot dzimto padomju zemi.

Gaisa kaujas pieklusa.

Mūsu aviācija pēc priekšniecības pavēles sāka uzlidojumus ienaidnieka aerodromiem. Vācieši atbildēja ar to pašu, negaidot uzbrūkot lidlaukiem. Biežāki kļuva uzlidojumi Valuikiem. Visi pieredzējušie mūsu pulka ērgļi izlidoja, lai aizšķērsotu vācu bumbvedējiem ceļu.

Mēs ar Vāno nepacietīgi traucāmies piedalīties kaujā, bet mūs pakāpeniski sagatavoja stāties pretī viltīgajam un stipra|am ienaidniekam. Tomēr šī satikšanās notika negaidot un viss bija pavisam citādi, nekā es biju iedomājies.

Saule jau slīdēja uz vakara pusi, kad Ivanovs atvēra mašīnas pārsegu un mēs kopīgi sākām apskatīt motoru, lai sagatavotu lidmašīnu rītdienas darbam. Pēkšņi pieskrien operatīvais dežurants un ziņo, ka jaunākā leitnanta Gabunijas pārim pavēlēts izbraukt lidmašīnas kaujas dežūrā.

Skatos: Gabunija jau iedarbinājis motoru un vada mašīnu ārā. Tūlīt viņš apstāsies un izslēgs motoru. Nekā tamlīdzīga: pulka komandieris pamāj viņam ar karodziņu. Vano izbrauc uz skrejceliņa un paceļas gaisā.

Es esmu satriekts: pēkšņā pavēle — pirmais kaujas uzdevums mūsu pārim, bet mēs uz zemes vēl neesam pilnīgi norunājuši, kā rīkoties gaisā. Atbildība taču liela — katru brīdi tev jābūt gatavam sākt kauju.

Mans piectvertņu milzenis lēni uzņem ātrumu un augstumu. Vadošā lidmašīna izdara pagriezienu, un tagad tā jau ir virs manis. Skatos uz ātruma skalu un neuzdrošinos sekot Vano piemēram — ātrums nav pietiekami liels. Tagad laiks izdarīt pagriezienu. Visu uzmanību veltu pilotēšanas tehnikai. Apskatos visapkārt — no Gabunijas ne vēsts.

Mēģinu sazināties ar viņu pa radio — Vano klusē. Cenšos nodibināt sakarus ar zemi, arī zeme neatbild. Kāpēc? Kas noticis?

Uzņemu augstumu 1500 metru. Nu labi, segšu aerodromu viens pats! Es zinu, ka hitlerieši cenšas uzlidot mūsu aerodromiem un citiem objektiem ap rieta laiku, kad saule apžilbina mums acis. Nepacietīgi gaidu, ka nupat, nupat parādīsies Gabunija, bet pagaidām patrenēšos, lai asinātu uzmanību.

Uz zemes, gatavas izlidot jebkurā brīdi, stāv astoņas lidmašīnas. Nolaišanās zīme nav aizvākta. Tātad nav bijusi īsta trauksme. Droši vien mūs aizsūtījuši treniņa nolūkā. Un arī visapkārt miers un klusums, tāpēc es nolemju pārbaudīt, cik lielu ātrumu mana lidmašīna var attīstīt. Esmu tā aizrāvies, ka aizlidoju krietnu gabalu no aerodroma. Aizmirsis visu piesardzību un ienaidnieka pēkšņa uzbrukuma iespēju, nenovēršu acis no ātrumu skalas. Un pēkšņi atceros par orientēšanos: vai tik neesmu apmaldījies — rajons taču vēl nav pamatīgi izpē-tītsl

Pagriežos par 180 grādiem uz aerodroma pusi. Visu savu uzmanību koncentrēju uz to. Tikai nepazaudēt to no redzes loka. Lūk, tur tas ir, kilometrus piecpadsmit priekšā. Un tad man iešaujas prātā vārdi, kurus es pats ne vienu reizi vien esmu atkārtojis kursantiem: «Uzmanību un vēlreiz uzmanību — grozi galvu par visiem 360 grādiem.» Tā es tagad arī daru un ieraugu sešas lidmašīnas. Tās tuvojas aerodromam no saules puses apmēram tūkstoš metru augstumā. Pazīšanās zīmes nav redzamas. Siluetus izšķirt grūti. Tie varētu būt mūsu «petļakovi».

Lidoju tuvāk. Viņi sāk nolaisties zemāk. Un tad es ieraugu sprādzienu uz zemes. Tie taču ir «mescr-šmiti-110»— universālās ienaidnieka lidmašīnasl Atbrīvojušās no bumbām, tās spēj cīnīties kā iznīcinātāji. Kā gan es pielaidu viņus aerodroma tuvumā? Tagad tik ātrāk satriekt ienaidnieku! Bet viņu ir seši, un es — viens! Tomēr jāuzbrūk nekavējoties! Palielinu ātrumu un saku tuvoties. Mūs šķir vairs tikai piecsimt metru. Notriekšu tieši virs aerodroma — kā mēdz teikt, ar «piegādi mājās».

Pa to laiku pretinieks, nometis bumbas, pagriežas par 180 grādiem un taisās pazust. Es panāku viņu un uzbrūku paka|ējam posmam. Esmu izplānojis sākumā notriekt divas lidmašīnas. Tad, pārejot uz pretējo pusi, uzbrukšu priekšgalā ejošajam posmam. Bet divas pārējās panākšu pēc tam.

Atbrīvoju drošinātājus. Uz ienaidnieka lidmašīnām skaidri saskatu pazīšanās zīmes — melnos fašistu krustus ar balto apmali.

Piepeši atceros vēl vienu noteikumu: «Pirms dodies uzbrukumā, paskaties atpakaļ, vai ienaidnieks netaisās tev uzbrukt.»

Strauji pagriežu galvu pa kreisi un redzu, ka man tuvojas lidmašīna. Nē, tas nav Gabunija. Vai nav «jaks»? Nē, šim ir balta «piere», bet mūsu «jakiem» tādas nav. Kamēr es prātoju, vai tas ir vai nav ienaidnieks, «baltpieris» rīkojas — atklāj uz mani uguni.

Gaisā pazib ugunīga trase. Aizmugurē pret bru-ņuplāksni kaut kas nosprakšķ. Kabīnē sāk smirdēt pēc hidromaisījuma. Tātad sasista tvertne šasijas izlaišanai. Skaidrs, es esmu paglābies tikai tāpēc, ka vācietis trāpīja manu lidmašīnu nevis ar bruņu-sitēju, bet ar fugasa šāviņa šķembu. Mani izglābusi bruņu atzveltne. Jātiek laukā no apdraudētās zonas.

Mana lidmašīna ir nopietni bojāta, un es vairs nevaru dzīties pakaļ ienaidniekam.

Nedrīkst vilcināties‘ne mirkli. Man draud nāves briesmas. Strauji sagriežu mašīnu sāņus. Paskatos pa labi — garām pašaujas iznīcinātājs «meser-šmits-109» ar krustiem, aiz tā vēl viens, bet no aizmugures, augstāk — vēl divi.

Tūlīt mani notrieks. Bet tad es nokļūstu zenītšā-viņu sprādzienu zonā. Zenītartilērija mani pamatīgi nosvētīja, toties man izdevās izvairīties no «meser-šmita» otrreizēja uzbrukuma, kas varēja būt liktenīgs. Vēlāk aerodromā, kur «meseršmitus» novēroja, es uzzināju, ka viņi visu laiku turējušies aerodroma tuvumā vairāk nekā 3000 metru augstumā, sedzot «meseršmitus-110».

Mana lidmašīna sazvēlās uz kreiso pusi, pēc tam uz labo. Viens zenītartilērijas šāviņš bija trāpījis mašīnas kreisajos sānos, otrs — astē. Lidmašīnas deguns pasvērās uz leju, tomēr man vēl izdevās noturēties piecsimt metru augstumā.

Visas ienaidnieka lidmašīnas aizlidoja uz rietumiem. No aerodroma tām pakaļ aiztraucās mūsu iznīcinātāji. Taču viņi bija nokavējušies. Un es nevarēju viņiem piebiedroties. Kur nu! Mana lidmašīna ir daudzās vietās sašauta, stūres iekārta sabojāta. Un pats nepatīkamākais, ka pretinieks aizlido, bet es pat nepaguvu atklāt uguni. Esmu palaidis garām īsto brīdi... Man vēl nabija vajadzīgās veiklības, es nepratu ātri tuvoties ienaidniekam.

Lidmašīna tikko turējās gaisā. Varbūt izlēkt ar izpletni? Tomēr es tūlīt aizdzinu šo domu un stingri nolēmu nosēsties ar savainoto lidmašīnu.

Sāku nolaisties. Lidmašīna negrib klausīt stūrei. Ātrums samazinās. Taču šasiju neizdodas izlaist. Talkā nāk mana savaldība un apziņa, ka labi zinu lidmašīnas uzbūvi un nolaišanās noteikumus. Nolemju izlaist šasiju tā, kā paredzēts avārijas gadījumā. Izdarījis visu, kā vajadzīgs, gaidu.

Cik mokoša gaidīšana! Ja šasija izbīdīsies, kabīnē uz dēlīša iedegsies zaļās spuldzītes. Nē, kaut kur ir trāpījis šāviņš. Šasijas izlaišana aizkavējas.

Pēkšņi es sajūtu papildu pretestību. Seko grūdiens, ātrums samazinās vēl straujāk. Skaidrs — šasijas izkritušas no gondolām. Un tūlīt uzliesmo viena spuldzīte, pēc tam otra.

Bet lidmašīna, sajutusi papildu pretestību, šķiet, tūlīt, tūlīt nokritīs. Es to tik tikko noturu.

Tuvojas izšķirošais mirklis — piezemēšanās. Lūkojos uz aerodromu, tur vietām atplaiksnī uguns. Nosēšanās laukumā redzamas bumbu izrautas bedres.

Mierīgi, mierīgi, nesteidzies — es sev iestāstu. Un tas palīdz. Domas darbojas skaidri, es rīkojos tik droši un aukstasinīgi kā vēl nekad. Kopš tā laika man vienmēr grūtos brīžos ir palīdzējis miers. Visi spēki, visa prasme veltīta tikai vienam mērķim — lidmašīnas glābšanai.

Un tad es sāku piezemēties. Lidmašīna skar zemi. No sirds kā akmens noveļas. Bet priekšā ir bumbu bedres: kā no tām izvairīties?

Mašīna sašķiebjas uz labajiem sāniem un tik tikko neapveļas. Kreisais ritenis ripo pa smilšu kaudzi, ko sprāgstot uzmetusi bumba. Lidmašīna pasitas uz kreiso pusi, bet no bedres izdodas izvairīties. Es to noturu. Šķiet, nupat, nupat tā izjuks. Brauciens beidzies. Iestūrēju stāvvietā. Liekas neticami, ka lidmašīna nav izjukusi gabalos. Ir gan izturīgs mans «lavočkins»!

Izlecu no kabīnes. Kur gan Gabunija? Viņa lidmašīnu neredzu. Bet manējā vienos caurumos. Te tev nu bija notriektās ienaidnieka lidmašīnas! Komandieris mani droši vien sagaidīs vēsi, nicīgi un uzliks stingru sodu.

Tur jau viņš velteņos skrien taisni pāri peļķēm pie manis. Es stāvu kā sastindzis. Komandieris, ieskatījies man sejā, tāpat kā toreiz rezerves pulka aerodromā, norūpējies gādīgi jautā:

— Nu kā, vai neesi ievainots? Vai nekas nesāp?

Es aptaustu sevi, pagrozu plecus. Nē, nekas nesāp. Cenšos atbildēt pēc iespējas mierīgāk.

— Man jau nu nekas nekaiš, biedri komandieri, bet kas noticis ar Gabuniju?... Un mana lidmašīna...

Balss man apraujas

Saskrien biedri un ielenc manu mašīnu. Dzirdu saprotošus, draudzīgus vārdus. Mehāniķis Ivanovs saka:

.— Taisni brīnums, ka lidmašīna nav izjukusi gaisā. Turējusies tikai uz goda vārda, šito izturību! Nostrādāta uz goda!

Soldatenko uzliek roku man uz pleca.

— Arī es esmu nobažījies par Gabuniju, viņš mums ir tāds pārdrošnieks kā neviens cits, straujš un neuzmanīgs. Bet tu nebēdājies, varbūt tavs vadošais vēl atlidos. Un lidmašīnu gan salabosim.

Es pamanu, ka komandierim pārsieta roka.

— Biedri komandieri, vai esat ievainots?

Viņš atbild:

— Ko nu, mazliet ieskrambāja.

Soldatenko un viņa vietnieks politiskajos jautājumos Meļņikovs uzlidojuma laikā bijuši uz starta; Mejņikovs guvis diezgan pamatīgu ievainojumu un aizvests uz lauka hospitāli. Man ar viņu tikties diemžēl vairs neiznāca, jo pēc izveseļošanās viņu pārcēla uz citu pulku, un tā mūsu frontes ceļi šķīrās.

Par komandiera vietnieku politiskajos jautājumos uz laiku iecēla kapteini Beļajevu, inūsu pulka partorgu.

Atvieglots es uzzināju, ka visi pārējie ir sveiki un veseli. Ienaidnieks bombardējis bez tēmēšanas, steigā, tāpēc aerodroms nebija sevišķi cietis.

Komandieris turpina:

— Tu nu esi dabūjis kaujas kristības. Tev gadījās spēcīgs pretinieks. Ko gan tu viens gaisā varēji iesākt? Bet tagad ej atpūties līdz šīsdienas cīņas analīzei. Un nebēdā neko, gan jau vēl notrieksi. Nezaudē dūšu.

...Tajā naktī es gandrīz nemaz neaizvēru acis. Visu laiku domāju par notikušo.

Arī satraukums par Gabuniju neļāva gulēt. Nepacietīgi gaidīju rītu, cerēju, ka viņš atlidos.

VANO ATGRIEZIES!

Rīts neatnesa gaidīto mieru: par manu vadošo lidmašīnu vēl arvien nebija nekādu ziņu.

— Kur gan Vano? Vai dzīvs? — lidotāji satraukti jautāja cils citam.

Mana piectvertņu lidmašīna uz ilgāku laiku tika nodota remontā. Un tā es paliku bez sava lidaparāta. Bet es jau biju ar to saaudzis un izjutu pret lidmašīnu cieņu Tādu cieņu pret tehniku manī bija ieaudzinājis jau Kaļkovs.

Pēkšņi aerodromu aplidoja priecīga vēsts: saņemta ziņa, ka Gabunija ir dzīvs un vesels, bijis spiests nolaisties Rosošos.

Visa mūsu eskadriļa nepacietīgi gaidīja atgriežamies Vano, it sevišķi es.

Viņš atlidoja tikai nākamajā dienā. Es tūlīt pa-manīju, ka viņa mati un uzacis ir apsvilušas.

— Eh, Vano, kur tad tu paliki? — viņš jautāja, apkampdams mani.

Kā izrādījās, arī viņš bija pazaudējis mani no redzes loka. Un, tāpat kā es, aiz pieredzes trūkuma nezinājis, ko darīt. Pēkšņi ievērojis, ka frontes līnijas virzienā lido vairāki «jaki».

— Es nodomāju: ja jau mūsējie, gan ievajadzē-sies manu palīdzību. Vismaz vienu fašistu notriekšu! Bet, kā par nelaimi, pretinieks ieraudzīja mūs un aizlidoja. Es nošķīros no «jakiem» — nolēmu atgriezties aerodromā, bet apmaldījos. Nosēdos Rosošos. Tur patlaban atrodas bumbvedēji. Visu laiku domāju par tevi.

— Kur tu savu cekulu un uzacis esi apsvilinājis?

Vano īgni atmeta ar roku.

— Es steidzos uz pulku, un, iedarbinot motoru, izlija par daudz degvielas, liesma no izplūdes caurules iesitās sejā. Bet tas viss ir sīkums. Saki dri zāk — kā ir ar tevi?

Es viņam pastāstīju par uzlidojumu aerodromam un sastapšanos ar ienaidnieku. Drīz rnūs abus ar Gabuniju majors Soldatenko izsauca pie sevis. Ko mandieris, pazīdams Gabunijas lepno, dedzīgo raksturu, saprata, ka vadoša lidmašīna pārkāpusi disciplīnu aiz labiem apsvērumiem. Kā parasti, mūsu komandieris pret viņu nebija formāls un neuzlika viņam nekādu sodu. Viņš ilgi sarunājās ar mums. stingri brīdinādams no kļūdām, un mācīja vienam no otra gaisā neatrauties. Viņa pamācības es iegaumēju uz visiem laikiem. Beigās viņš draudzīgi sa cīja:

— Viss nāk ar laiku. Kad būsiet izgājuši kauju skolu, — kļūsiet prātīgi un apdomīgi.

TARĀNS

Pulkā norisa saspringta gatavošanās kaujām un mācības.

Man vēl arvien vajadzēja lidot, kā pie mums mēdza teikt, ar «graustiem». Es nepacietīgi gaidīju to dienu, kad mana lidmašīna atgriezīsies ierindā. To pašu gaidīja arī Vano. Kādu rītu viņš ierosināja aiziet un paskatīties, cik tālu jau ir manas piec-tvertņu lidmašīnas remonts. Mēs gājām uz aerodroma malu. Saule cepināja, un Vano noņēma lidotāja cepuri. Silts vējiņš purināja viņa biezos matus. Vano smaidīja, lūkodamies pavasarīgi zilajās debesīs.

— Cik labil Bet pie mums Gruzijā pašlaik viss vienos ziedos. Kaut ātrāk beigtos karš! Pēc uzvaras mēs vispirms brauksim pie tava tēva, pēc tam pie manis. Tevi sagaidīs kā savējo.

Vano Gabunija mīlēja pasapņot par laimīgajām uzvaras dienām un par mieru.

Un piepeši mēs ieraudzījām milzum daudz lidmašīnu. Tās lidoja lielā augstumā.

— Bumbvedēji! — iekliedzās Vano.

— Kaujas trauksme! Pa lidmašīnām! Izlidot visiem, visiem! — atskanēja štāba priekšnieka balss.

Mēs ar Vano metāmies pie viņa lidmašīnas. Kamēr es nevaru izlidot, mana pārinieka mašīna norīkota par eskadriļas komandiera Gavrišas pavadī-tājlidmašīnu. Tā notika arī šoreiz.

Vano sauca:

— Zel, ka nelidosim kopā! Bet es pacentīšos par diviem!

Pēkšņi apstājies viņš norādīja uz kādu lidmašīnu, kas stāvēja nostāk.

— Skaties, varbūt lidosi ar to.

Es stipri saspiežu drauga roku un skrienu pie lidmašīnas.

Iznīcinātāji paceļas gaisā cits pēc cita. «Jaki» no kaimiņu pulka un mūsu «lavočkini» steidzas, sa-lido no dažādām pusēm, jo ienaidnieks ir tuvu.

Tas iznīcinātājs, kuru man parādīja Gabunija. nav braukšanas kārtībā.

Es steidzos pie Vano lidmašīnas, bet viņš jau atrāvies no zemes.

Aerodroms ir tukšs. Cik grūti palikt uz zemes, kad biedri dodas kaujā.

Tuvojās universālie «meseršmiti-110». Tie lidoja zemu, sagatavodami ceļu bumbvedējiem — «jun-kersiem-88». Mūsu iznīcinātāji apturēja «meser-šmitus» mūsu aerodroma pievārtē. Tur izraisījās gaisa kauja. Šeit varēja sadzirdēt šāvienu troksni.

AAēs ar Viktoru Ivanovu, aizmirsuši par briesmām, skatījāmies uz to pusi, kur mūsējie cīnījās ar «meseršmitiem».

Pa to laiku augstu debesīs pa grupām arvien no jauna parādījās «junkersi». Šķita, viņi tūlīt, tūlīt nometīs bumbas. Aerodromā ierējās zenītlielgabali. Ienaidnieks tomēr devās uz Valuikiem.

Kauja pārsviedās uz dzelzceļa mezglu. Viss sagriezās vienā virpulī. No tālienes šķita, ka pie debesīm karājas milzīgs kamols. Es satraukts domāju: «Kā tur tagad klājas Vano? Kur viņš atrodas? Kā pārējiem draugiem?»

Daļa «junkersu» izlauzās līdz Valuikiem. Bija redzams, kā viņi sāka piķēt. Nogranda sprādzienu troksnis. Pēc skaņas mēs sapratām, ka ienaidnieks nometis Kelkalibra bumbas. Tad viss apklusa. Pēc

brītiņa atkal sprādziens. Un no jauna iestājās klusums.

Mūsu lidmašīnas pamazām sāka atgriezties aerodromā. Mēs ar mehāniķi nepacietīgi gaidām Vano viņa lidmašīnas stāvvietā.

Pēc lidmašīnas numura redzu: sāk nosēsties Ļoņa Ameļins. Ap sirdi kļūst vieglāk. Bet kas tad tas? Skrējiena beigās lidmašīna pēkšņi apveļas uz muguras. Aizmirsis visu, traucos pie mašīnas.

— Ļoņa, vai tu dzīvs?

— Dzīvs.

Es atviegloti uzelpoju.

— Neesi ievainots?

— Nē. Lidmašīnu sašāva.

— Tūlīt tev palīdzēsim. Turies.

Un, degdams nepacietībā, sāku ar rokām kārpit /.omi blakus kabīnei. Kur gan tāds spēks radās!

Nu piesteidzās arī biedri. Kopīgiem spēkiem paceļam lidmašīnu aiz spārna un izvelkam Ļoņu. Spiezdams mums visiem roku, viņš stāsta:

— Iznāca cīnīties ar «meseriem». Vienam iezvēlu, bet arī mani pašu tikko nenotrieca.

— Kas noticis ar Kirilu?

— Redzēju, ka viņš laimīgi nosēdās. Šķiet, divus nogāza.

...Atkal nostājos Gabunijas stāvvietā. Gaidu.

Lidmašīnas nosēžas cita pēc citas. Satrauktie lidotāji stāsta, kā viņi cīnījušies. Notriektas vairākas ienaidnieka lidmašīnas. Cīņā sevi parādījuši daudzi lidotāji. Dzirdu stāstām, kā aizdegusies Ki-rila Puzjas lidmašīna, kā fašisti viņa lidmašīnu sašāvuši, kad viņš izlēcis ar izpletni.

Satraukums par Gabuniju aug augumā. Nepacie-tigi veros debesis. Mana drauga kā nav, tā nav. Trūkst arī eskadriļas komandiera.

Bet tad zemei tuvojas Gavrišas lidmašīna. Mēs ar Ivanovu steidzamies uz viņa stāvvietu. Eskadriļas komandieris lēni izlien no kabīnes, viņa vaigi un acis iekritušas. Klusēdams viņš noņem izpletni. Ari es klusēju. Nojaušu ko ļaunu.

Paskatījies uz mani, viņš aprauti izgrūž:

— Saņemies, Vano Gabunija kritis. Gāja bojā, veicot varoņdarbu.

Man sāk plūst asaras.

Bēdu vēsts izplatījās pa visu aerodromu. Mūs ielenca lidotāji un tehniķi. Visi bija gauži apbēdināti.

Eskadriļas komandieris, bāls no uztraukuma, stāstīja:

— Mēs centāmies izlauzties pie bumbvedējiem. Taču «meseršmiti» neļāva. Jūs paši zināt, cik tā ir manevrētspējīga lidmašīna — izvairās no uzbrukuma un atkal uzbruk. Pēc iespējas ātrāk vajadzēja tikt ar tām galā. Iedegās sīva cīņa. Man beidzas munīcija, Gabunijam tāpat. Un pēkšņi redzu sprādzienus: kādai ienaidnieka bumbvedēju grupai bija izdevies nomest bumbas uz Valuikiem.

Šķiet, no viena iznīcinātāju pāra esam tikuši vaļā'. Un bumbvedēji tepat netālu. Traucos turp.

Vano ziņo pa radio:

— Lauzīsimies cauri!

Bet man uzbrūk otrs iznīcinātāju pāris. Dodu komandu savam pāriniekam:

— Atsist!

Vano metas iznīcinātājiem šķērsām pretī. Nogriež ceļu. Taču uguni neatklāj. Vai nu viņam munīcija bija izbeigusies, vai arī viņš to pietaupīja «junkersiem». Es kliedzu:

— Uzmanīgi, ka nesaskrieniesl

Vano neatbild. Tikai turpina strauji tuvoties ienaidnieka iznīcinātājam, tam, kurš tuvāk man. Otrs vācietis aizšmauc. Bet Vano šajā mirklī taranē «meseršmitu». Atskan sprādziens. Un abas lidmašīnas krīt... Es izlauzos pie bumbvedējiem un vienu notriecu — par Gabuniju.

Tad mums uzbruka iznīcinātāji, bet kaujā iesaistījās biedri no cita pulka. Gabunijas varoņdarbs vairoja mūsu spēkus. Cīnījāmies nikni. Mums izdevās aizdzīt «meseršmitus» un izklīdināt bumbvedējus: līdz Valuikiein mēs tos nepielaidām.

Es atcerējos Vano vārdus: «Ja man ar lielgabalu uguni neizdosies notriekt ienaidnieku, tomēr viņš dzīvs nepaliks — es viņu taranēšu.» Tā viņš arī bija rīkojies.

Kā no tālienes izdzirdu Soldatenko balsi:

— Komunists Gabunija taranēja lidmašīnu, glābdams komandieri, un krita varoņa nāvē!

Es biju bēdu nomākts. Nevarēju samierināties ar domu, ka nekad viņu vairs neredzēšu. Manas bēdas bija lielas, bet vēl lielāks, šķiet, bija mans naids pret ienaidnieku.

Nākamajā dienā uz cīņas rajonu devās kāda mūsu pulka biedru grupa. Man bija pavēlēts gaidīt izlidojumu, tāpēc es nevarēju braukt. Biedri atrada uz zemes divu lidmašīnu paliekas. Gabunijas lidmašīnu bija grūti sazīmēt, jo abu lidmašīnu lūžņi bija juku jukām. Gabuniju sazīmēja pēc partijas biedra kartes. Vano apbedīja pie Valuikiem.

Jā, viņš nesagaidīja uzvaru un miera dienas, par kurām tā bija sapņojis.

PĀRBAUDĪJUMOS GŪSTAM RŪDĪJUMU

Pulkam bija jāiztur daudz pārbaudījumu, tomēr pie mums nevaldīja ne apjukums, ne nospiestība. Nesamierināmais ienaids pret okupantiem pieauga. Mēs strādājām vēl saliedētāk, vēl rūpīgāk gatavojāmies kaujas uzdevumiem, cenšoties tos izpildīt pēc iespējas labāk.

Mana lidmašīna bija salabota. Taču no tās noņēma divas benzīna tvertnes, un tagad to varēja izmantot tikai sakaru uzturēšanai. Ar šo lidmašīnu es lidoju uz vienības štābu, nogādāju turp ziņojumus un saņēmu sūtījumus ar pavēlēm mūsu pulkam. Bet kaujas uzdevumos man, tāpat kā agrāk, vajadzēja lidot ar «graustiem». Ļoti vēlējos saņemt jaunu mašīnu, savējo, un ātrāk doties kaujā, lai atriebtu Vano.

Kādu rītu komandieris sapulcināja mūsu eskadri-Jas lidotājus un dažus puišus no citām eskadriļām.

— Biedri lidotāji, jums uzticēts atbildīgs uzdevums. Šodien jūs lidosiet uz kādu aizmugures aerodromu, kur saņemsiet jaunas lidmašīnas. Iemēģiniet tās labi un — atpakaļ uz mājām. Pagaidām pie mums ir klusums, taču stāvoklis frontē var ātri mainīties. Neaizkavējieties. Atgriezieties drīzāk.

Soldatenko silti un tēvišķīgi mūs pavadīja.

...Priecīgi un apmierināti mēs pēc vairākām dienām atgriezāmies ar jaunajām lidmašīnām. Kā lai nepriecājās, ja pulks ieguvis tādu pastiprinājumu!

Pirmais, ko ieraudzīju mūsu aerodromā, iztrau-sies no kabīnes, bija Ivanovs. Viņam pie krūtīm mirdz medaļa «Par drošsirdību». Es apsveicu viņu, bet viņš klusē, it kā nemaz nepriecātos.

— Viktor, kas noticis? Jūs nevar vairs ne pazīt!

— Biedri vecāko seržant, četrpadsmitajā aprīli notika uzlidojums un mūsu komandieris...

Ivanovs nepabeidza. Es kliedzu:

— Kas ir ar viņu? Runājiet!

— Mūsu komandieris krita aerodroma bombardēšanas laikā. Mēs apbedījām viņu Urazovas laukumā ...

Instinktīvi es norāvu no galvas laiviņu un tā ilgi stāvēju, nespēdams valdīt asaras.

Mūsu pulku bija piemeklējušas smagas bēdas.

... Sākoties uzlidojumam, Soldatenko bija izskrējis no komandpunkta. Viņš steidzies pie lidmašīnas. Šajā brīdī angārā kritusi bumba. Sprādziena vilnis atsviedis mūsu komandieri tālu sāņus. Viņš bijis nāvīgi ievainots.

Kad viņa mirstīgās atliekas guldija zemes klēpī, virs laukuma parādījās divi iznīcinātāji. Tās bija pulka biedru Andrijanova un Gri\^kova lidmašīnas. Virs komandiera kapa viņi demonstrēja augstākās pilotāžas meistarību, it kā zvērēdami atriebt mīļoto komandieri.

Bijušais pulka stūrmanis majors Podorožnijs, kas tika iecelts par komandieri, un partorgs Beļa-jevs mūs vīrišķīgi atbalstīja bargajā, grūtajā laikā Viņu izturība, disciplinētība un griba uzvarēt bija mums visiem par paraugu.

— Atcerieties, cik sīksti majors Soldatenko tūrē jās dažādās likstās, — teica partorgs Beļajevs. — Grūtajos brīžos viņš mēdza teikt: «Komunisti nekad nezaudē dūšu. Ja kaujas biedrs krīt, viņi vē! ciešāk sakļauj savas rindas.» Un jums, komjauniešiem, jāseko vecāko biedru paraugam. Jūsu pienākums, godinot kritušo cīņu biedru piemiņu, ir teicami izpildīt kaujas uzdevumus un gatavoties tiem vēl nopietnāk.

Un mēs sākām gatavoties vēl jo neatlaidīgāk.

Tuvojās Pirmais Maijs, bet vēl arvien valdīja klusums. Visa mūsu valsts gatavojās svētkiem. No visām Padomju Savienības malām uz fronti devās ešeloni ar svētku dāvanām. Par to ziņoja avīzes un radio pārraides. Svētku priekšvakarā arī mēs saņēmām dāvanas un vēstules no svešiem cilvēkiem. To visu sūtīja frontes brigāžu locekļi, skolēni, kalpotāji.

Mani, tāpat kā pārējos pulka biedrus, kuri pirmo reizi svētkus sagaidīja kara apstākļos, visi šie uzmanības pierādījumi, ko saņēmām no nepazīstamiem cilvēkiem, saviļņoja līdz sirds dziļumiem.

No kāda arodskolas audzēkņa es saņēmu port-sigāru un neplīstošā stikla iemuti. Portsigārā bija ielikta zīmīte: «Lūdzu nodot lidotājam — visu esmu izgatavojis pats. Biedri, sit ienaidnieku!» No vecas audējas Ivanovas apgabalā dabūju tabakmaku ar stipru pašaudzētu tabaku.

No frontes skolas biedri atsūtīja mums ar Kuče-renko apsveikuma vēstules. Vecie draugi — Usmen-cevs, Kolomijecs, Pančenko — vēlēja mums sekmes kaujās un apbēra ar jautājumiem.

Kaut atradāmies frontes apstākļos, Pirmā Maija rītā pulks tika svinīgi nostādīts karoga priekšā. Jevstigņejevam, Ameļinam, Gomolko, Ivanovam un daudziem citiem maniem cīņu biedriem pie krūtīm mirdzēja ordeņi un medaļas. Sie cīnītāji saskaņā ar pavēli Gaisa Kara Spēkiem nesen tika apbalvoti.

Šajā dienā mēs atcerējāmies pulka nodibināšanu un tā augšanas ceļu, un visiem bija viena vēlēšanās — vairot tā kaujas slavu.

DIVKAUJA

Saņemta pavēle steidzīgi pārlidot uz Taņejevkas rajonu, uz ziemeļiem no Obojanas.

Uz Taņejevku mēs pārbāzējāmies vakarā, bet, saulei lecot, pēc komandiera pavēles es jau izlidoju uz kaimiņu aviovienības štābu.

Reizē ar mani gaisā pacēlās arī Ļoņa Amelins. Viņš sedza aerodromu pārī ar savas eskadriļas komandieri lidotāju Jamanovu, jo gaisā nepārtraukti vajadzēja dežurēt.

Ielejās vēl klājās migla, gaisā bija mierīgi. Es laimīgi atgriezos un atradu visu aerodromu satrauktu. Bija nosēdies lidotājs Jamanovs un stāstīja, ka Ameļins uzbrucis «junkersam», dzinies tam paka] un pazudis no redzes loka.

Satraukums aerodromā pieauga. Un tad mēs jau iztālēm pamanījām lidmašīnu. Tā tuvojās. Šaubu nav — tas ir Ļoņa! Tehniķi bija uztraukušies, jo viņi jau no zemes pamanīja, ka ar lidmašīnu kas noticis.

— Viņam motors nav kārtībā! Ātrums arī neliels.

Ameļins sāka piezemēties ar ievilktu šasiju.

No komandpunkta viņam pavēlēja lidot otru apli un izlaist šasiju. Taču atbildes nebija.

Lidmašīna skāra zemi ar «vēderu». Mēs tūlīt metāmies uz nosēšanās vietu. No kabīnes iztrausās Ameļins, bāls, bet smaidošs.

— Kas tev notika?

— Es medīju frici. Bija trāpījies nikns, pieredzējis pretinieks.

Viņš noņēma lidotāja cepuri un noslaucīja mitro pieri. Es skatījos viņā un neticēju savām acīm.

— Ļoņa, tu taču esi sirms!

Viņam, puisim ar mani vienos gados, deniņi bija sirmi. Cik daudz viņš pārdzīvojis, cik daudz izdomājies šajās nedaudzajās minūtēs gaisa kaujā!

Pa ceļam uz komandpunktu Ļoņa mums pastāsta visu, kas noticis.

...Gaisā bijis viss mierīgi. Un pēkšņi uz zemes parādījusies lidmašīnas ēna. Ļoņa aplaidis acis visapkārt. Mazliet iesāņus, vairāk uz dienvidiem no aerodroma, Orlas virzienā lidojis «junkerss-88».

Ļoņa pārraidījis pa radio savai vadošajai lidmašīnai:

— Izlūks! Uzbrūku!

Un, lai nepalaistu «junkersu», devies uzbrukumā. Viss noticis tādā ātrumā, ka pārinieks nokavējies un pazaudējis Ļoņu.

Vācu lidotājs sācis veikli manevrēt un izvairīties no uzbrukuma. Strēlnieks atklājis negantu uguni. Taču Ameļins nav atkāpies, bet «ieķēries» pretinieka lidmašīnas astē.

Pretinieks izmetis bumbas acīmredzot ar tādu aprēķinu, lai Ameļina lidmašīna nokļūtu sprādziena viļņa zonā. Un sprādziena vilnis tiešām sakratījis lidmašīnu, atsviedis to sāņus. Ameļins ar pūlēm izlīdzinājis mašīnas gaitu un vēl neatlaidīgāk sācis vajāt ienaidnieku. Pretinieks izdomājis citu viltību: pagriezis savu lidmašīnu uz vējdzirnavām, acīmredzot cerēdams, ka Ameļins cīņas karstumā tās nepamanīs un ietrieksies tajās. Taču Ļoņa atšifrējis ienaidnieka jauno triku. Viņš zibenīgi aprēķinājis attālumu un pašāvies garām, raidīdams uz «junkersu» uguns trases. Ienaidnieka strēlnieks apklusis: laikam bijis jau beigts.

Vācu lidmašīna devusies uz platu un dzi|u gravu. Ļoņam šķitis, ka ienaidnieks jau ir sašauts. Un viņš dzinies tam paka), nolēmis, drošs paliek drošs, to pilnīgi sakaut.

Priekšā kā siena pacēlusies gravas pretējā mala. Ļoņam licies, ka «junkerss» tūlīt, tūlīt ietrieksies tajā. Taču vācu lidotājs negaidot strauji sagriezis lidmašīnu un aizlidojis, tik tikko neskardams pretējo malu.

Ļoņa paspējis izšaut vēl vienu kārtu. Un pēkšņi cauri motora troksnim saklausījis krakšķus. Viņam pamirusi sirds: kaut kas noticis ar motoru. Lidmašīna sākusi zaudēt ātrumu. Motors stipri drebējis. Tad Ļoņa sapratis: propelleris skāris gravas sienu.

«Junkerss» tikmēr jau nozudis skatienam. Ame-jinam vajadzējis atgriezties uz aerodromu. Pēc tik saspringtas cīņas bija nepatīkami palaist ienaidnieku. Taču Ļoņa bijis pārliecināts, ka tālu tas ne aizlidos un kaut kur nogāzīsies.

— Es viņu neparko nebūtu palaidis, ja ar mani nebūtu notikusi šī ķibele. Kad propelleris aizķēra gravas malu, domāju, tepat arī kaklu lauzīšu. Galā vēl iznāca ar zemi sabučoties. Zēl mašīnas ...

Aiz sarūgtinājuma viņš pat nepabeidza teikumu. Tehniķi sāka viņu mierināt, solīdami mašīnu ātri savest kārtībā.

... Pa to laiku komandpunktā bija ienācis ziņojums, ka «junkerss» nogāzies, nolidojis pļaujošā lidojumā astoņus kilometrus virs gravas. Ekipāža saņemta gūstā.

Izrādījās, ka vācieši bija nodomājuši nogādāt Orlas rajonā svarīgus dokumentus par vācu aviācijas grupējumu savstarpējo sadarbību. Pa ceļam viņi veica arī izlūkošanu.

Mēs sirsnīgi apsveicām Ameļinu ar uzvaru.

ZVĒRESTS

Dažas dienas pēc Ameļina sadursmes ar izluku mēs zaudējām Vasiliju Panteļejevu.

Tajā dienā pabeidza remontēt viņa mašīnu, kura bija cietusi gaisa kaujā. Panteļejevs tik ļoti velējas, lai mašīna pēc iespējas drīzāk būtu lietojama, ka neļāva mehāniķim kārtīgi pārbaudīt motoru uz zemes. Neklausīdamies nekādos iebildumos, viņš nolēma izmēģināt lidmašīnu gaisā, pēc iespējas ātrāk to ielidot. Pacelšanās laikā motors apstājās. Vieta nebija piemērota nosēšanās manevram. Lidmašīna nokrita gravā.

Panteļejeva nāve visus satrieca. Visvairāk bēdājās Kirils Jevstigņcjevs, jo viņi ar Vasiliju bija sirdsdraugi. Mēs ilgi stāvējām pie Panteļejeva kapa, ko klāja lauku ziedi. Sāka jau krēslot. Klusu sarunādamies, pulka biedri atgriezās aerodroma. Ameļins apņēma Jevstigņejevu ap pleciem un teica:

— Iesim, Kirjuša! — Pēc tam pagriezās pret mani. — Un tu?

— Ejiet, es jūs tūlīt panākšu, — es atsaucos.

Visi bija aizgājuši. Man kļuva vēl skumjāk, vēl

smagāk ap sirdi. Nezinu, cik ilgi tā nostāvēju pie drauga kapa, domādams par to, cik daudz bēdu un ciešanu fašisti sagādājuši mūsu tautai...

Un es nolēmu dot svinīgo zvērestu šeit, pie Vasi-Iija Panteļejeva kapa, — zvērestu atriebt astoņus savus kritušos cīņas biedrus un notriekt astoņas ienaidnieka lidmašīnas.

Izvilku pistoli un izšāvu astoņas reizes. Pēkšņi izdzirdēju satrauktas balsis. Kāds mani sauca. Saskrēja biedri.

— Kāpēc tu šauj? Kas noticis?

Es nevienam nebildu ne vārda par savu zvērestu. Droši vien pat labākie draugi teiktu, ka vispirms jāiziet caur kaujas ugunīm un tikai pēc tam var dot zvērestu.

Izskaidrot visu, ko es pārdzīvoju un pārdomāju pie Panteļejeva kapa, bija grūti. Un es teicu, ka parādīju pēdējo godu mušu kritušajiem biedriem.

Draugi it kā uzminēja manas domas, kāds piebilda:

— Mūs gaida lielas kaujas. Mēs vēl atriebsim...

IERADUSIES PALĪGSPĒKI

Par mūsu — trešās eskadriļas komandieri iecēla vecāko leitnantu Fjodoru Semjonovu.

Viņš ir jauns, bet jau pieredzējis lidotājs. Uz sejas un uz rokām viņam apdeguma pēdas, taču ne tik stipras, kādas bija mūsu komandierim. Arī viņam pie krūtīm divi Sarkanā Karoga ordeņi un medaļa «Par drošsirdību». Viņš ir vidēja auguma, plecīgs, ātru gaitu. Visa viņa izskatā ir kaut kas apbrīnojami simpātisks, kas iedveš cieņu pret viņu.

Podorožnijs iepazīstina pulku ar jauno eskadriļas komandieri. Semjonovs mūs uzmanīgi un laipni nopēta, nedižodamies un arī nekautrēdamies pastāsta par savām ciņu gaitām. Viņš runā mierīgi un pārdomāti:

— Man nācies cīnīties no paša kara sākuma. Nc vienu reizi vien esmu skatījies nāvei acīs. Manā kontā ir astoņas notriektas ienaidnieka lidmašīnas. Arī pats esmu ticis notriekts, esmu dedzis. Paši zināt, cik grūti bija pirmajā kara posmāl Ar «1-16» vajadzēja doties triecienā pret ienaidnieka karaspēku. Esmu piedalījies apmēram piecdesmit trie-cienuzbrukumos.

Mēs tūlīt ievērojām eskadriļas komandierī tās īpašības, kuras tā cienījām Soldatenko raksturā: stingrību, prasīgumu un biedrisku vienkāršību. Pēc dažām dienām, jūnija vidū, ieradās arī palīgspēki. Gandrīz visi lidotāji bija iesācēji, tikko beiguši aviācijas skolu ar jaunākā leitnanta dienesta pakāpi. Visi viņi bija komjaunieši.

Vispārējas uzmanības centrā tūlīt nokļuva divi brāļi — Aleksandrs un Ivans Koļesņikovi, spēcīgi gara auguma puiši, stipri līdzīgi viens otram. Viss pulks iemīlēja šos jautros, vīrišķīgos brāļus, visiem patika viņu laipnais smaids, viņu draudzība. Viņi kopā bija mācījušies un kopā sāka dienēt armijā.

... Mūsu — trešajā eskadriļā ieskaitīja: Pāvelu Brizgalovu, plecīgu sārtvaidzi puisi ar brūnām smaidošām acīm; Mihailu Ņikitinu, slaidu, muskuļotu, kustīgu, jautru jaunekli; Andreju Gopkalo, kvēlu, trauksmainu karavīru. Neviens no viņiem vēl nebija ostījis pulvera dūmus. Kaujās bija piedalījies tikai Vasilijs Muhins. Viņam ir vērīgas zilas acis, mati saulē izbalējuši, laiviņu viņš nēsā uz sāniem nošķiebtu, iet mazliet sakumpis, kā lidotāji bieži salīkst, paraduši tā sēdēt lidmašīnas kabīnē.

Eskadriļas komandieris iepazinās ar katru jaunatnācēju atsevišķi, bet pēc tam, visus sapulcinājis, teica:

— Kamēr ir laiks, mēs patrenēsimies grupu lidojumos, tā iepazīsim cits citu tuvāk. Vissarežģītākajos apstākļos grupai jābūt vienotai, kā vienam veselam. Tikai tā mēs izpildīsim jebkuru uzdevumu. Viens par visiem, visi par vienu — tādam jābūt mūsu lozungam.

Mani iecēla par eskadriļas komandiera Semjo-nova vietnieku, par manu pārinieku — Muhinu; sev par pārinieku Scmjonovs izvēlējās Brizgalovu.

Paziņodams man par iecelšanu, Sernjonovs, kā vienmēr, stingri, bet draudzīgi teica:

— Darba būs daudz. Jaunie jāsagatavo tā, lai viņi droši un pārliecināti cīnītos ar ienaidnieku. Sīki jāanalizē viņu lidojumi, nedrīkst palaist garām neievērotas kļūdas, kopā ar viņiem jāstudē apgūtā kaujas pieredze. Mācieties komandēt! — Un piemetināja: — Iegaumējiet: panākumu ķīla ir abu pārinieku — vadošā un pavadītāja — draudzība un saskaņota rīcība gaisā.

Ar savu pārinieku es sadraudzējos ātri. Uz zemes viņš sāka sekot man pa pēdām, pierada pie manām kustībām un pie balss. Tā es pats savā laikā gāju aiz Vano Gabunijas. Pat nezinot citu eskadriļu kaujas vienības, uz zemes uzreiz var redzēt, kurš ir vadošais un kurš pavadītājs. Mēs to saucām par «sa-lidoŠanos uz zemes». Tā palīdzēja abu pārinieku sadarbībai gaisā.

Vasilija vecāki bija palikuši okupētajā zonā kādā sādžā pie Gomeļas. Un viņš, tāpat kā es, biju noraizējies par saviem tuviniekiem.

Pirmajā vakarā ilgi runājām par mūsu vecīšiem, par dzimto pusi. Es pastāstīju Vasilijam par savu nemieru brāļu dēļ. Kopējās bēdas mūs tuvināja vēl vairāk.

Velti netērēdami laiku, mēs ķērāmies pie mācību un treniņu lidojumiem, lai noslīpētu savu sadarbību gaisā. Semjonovs mums parādīja, kā gaisā jāveic grupu cīņas un kā jācīnās vieniniekam. Viņš sekoja katrai mūsu kustībai, aizrādīdams uz trūkumiem un palīdzēdams tos novērst. Pat mācību kaujā mēs jutām viņa lielo meistarību.

Brīžiem mēs bijām tā noguruši, it kā būtu piedalījušies īstās kaujās, un Semjonovs bieži atkārtoja Suvorova vārdus: «Grūti mācībās, viegli kaujā.»

Mēs izlidojām arī, lai segtu karaspēku. Ienaidnieks parasti kaujās neielaidās, un mēs, sedzot karaspēku, nesarežģītos apstākļos trenējāmies, lai grupas darbība gaisā būtu saskaņota. Uzdevumiem gatavojāmies rūpīgi, studējām rajona karti, jo stūrmanis mūs sīki pārbaudīja. Semjonovs cītīgi gatavoja mūs un gatavojās ari pats.

Ar mūsu frontes skolotāja Fjodora Semjonova palīdzību eskadriļa īsā laikā apguva saskaņotu rīcību gaisā.

Brīvajā laikā mēs nodarbojāmies ar fizkultūru. Svaru bumbas aizstāja jebkurš smags priekšmets. Pārlidojuši uz jaunu aerodromu, mēs nekavējoties uzrīkojām stieni un katru dienu trenējāmies.

Fizkultūra pārmaiņus ar atpūtu frontes apstākļos man un daudziem maniem biedriem kļuva par nepieciešamību. Pēc kaujas vajadzēja nomierināties, atslābināt muskuļus, bet pēc tam visādā ziņa izpildīt vingrinājumu kompleksu. Un, protams, pēc veca paraduma ari šeit, frontē, es katru rītu jeb-

kādos laika apstākļos noberzējos ar aukstu ūdeni. Labs fizisks rūdījums ne vienu reizi vien mums noderēja sīvajās gaisa kaujās.

MŪSU PALĪGI

Bieži mūsu lidmašīnas no kaujas uzdevuma atgriezās ar šāviņu izrautiem caurumiem. Mehāniķi un motoristi dienu un nakti jebkuros laika apstākļos darīja visu, lai iespējami ātrāk tās atkal būtu lietojamas.

Ar mehāniķi Ivanovu es sadraudzējos jau aizmugures aerodromā. Un, jo vairāk viņu iepazinu, jo vairāk cienīju. Viņš jau sen kalpoja aviācijā, viņa acs bija ievingrināta un pamanīja visus trūkumus. Ja mana lidmašīna tika «ievainota», es biju drošs, ka Ivanovs cauru diennakti negulēs, kamēr salabos.

Bet ar teicami sagatavotu lidmašīnu vari droši doties izpildīt kaujas uzdevumu.

Reizēm vēl neesi lāgā nolaidies, Ivanovs jau klāt. Jau lokās ap lidmašīnu, iztaujā, kā strādā motors, vai nav kādas sūdzības.

Mēs kopā apskatām lidmašīnu pat tad, ja tā ir pilnīgā kārtībā.

Lidmašīnas ieroči, dažādie aparāti, izpletņi, kurus mēs sev piestiprinājām, dodoties kaujas uzdevumos, tas viss bija uzticēts ieroču meistariem un aparātu speciālistiem — jaunākajiem jefreito-riem, seržantiem un kareivjiem. Starp viņiem bija arī meitenes — bezbailīgas, garā stipras. Viņas bija beigušas īpašus kursus un labi pārzināja savu specialitāti.

Pārbaudīt izpletni lauka apstākļos nebija nemaz tik viegli, bet to vajadzēja veikt ik pēc noteikta starplaika.

Nokrēslī, stingri ievērojot aptumšošanas noteikumus, izpletņi bija jāapskata sevišķi rūpīgi, lai pamanītu vissīkāko defektu.

Arī lidotājam pašam jāpārbauda izpletnis, bet. ja to jau apskatījusi komuniste Marija Razdorska, tad viņš to vairs nedara — visi lidotāji viņai pilnīgi uzticējās. Izpletņi, ko pārbaudījusi Marija, vienmēr bija vislabākajā kārtībā.

Mūsu palīgi un palīdzes strādāja tad, kad smagā, sasprindzinātā kaujas ikdiena jau tuvojās vakaram. Viņi rūpīgi sagatavoja nākamajai dienai ieročus un aparātus uz zemes, tā palīdzot lidotājiem kaldināt uzvaru gaisā.

Sevišķi grūti tehniskajiem darbiniekiem klājās ziemā, stiprā salā: aukstajās teltīs un noliktavās rokas stinga no ledainā metāla un benzīna. Taču mūsu palīgi spītēja nogurumam un aukstumam. Un, protams, arī bailēm, jo katru brīdi varēja sākties ienaidnieka uzlidojums.

Visiem zināms, cik liela nozīme ir aparātiem, kas kontrolē lidmašīnas darbību. Ja, teiksim, atrodoties virs ienaidnieka teritorijas, aparāts vairs nerāda eļļas spiedienu, lidotāju sagrābj uztraukums. Viņš saprot, ka stūre drīz iesprūdīs. Taču nekas tamlīdzīgs nekad negādās. Mūsu speciālisti ir savlaicīgi un prasmīgi uz zemes pārbaudījuši aparātus.

Tas vispār ir smags darbs — noņemt no lidmašīnas lielgabalu, kas sver vairākus desmitus kilogramu, to rūpīgi iztīrīt un nostādīt atpakaļ vietā. Taču ieroču meistares prasmīgi tika galā ar šo

darbu, un lielgabali vienmēr bija priekšzīmīgā kārtībā. Lidmašīnās tic allaž darbojās bez traucējumiem.

KURSKAS LOKĀ

Bieži veicot izlūklidojumus vai sedzot karaspēka kustības, ievērojām, ka mūsu ūn arī ienaidnieka spēki vairojas. Viss liecināja, ka gaidāma grandioza kauja. Bet mēs, protams, nevarējām iedomāties sarežģītos apstākļus frontēs, kurās armijas aizstāvēja Kurskas Izvirzījumu, nevarējām pilnība aptvert visu mūsu armiju un frontu komplicēto sadarbību, mūsu karavadoņu nepārspējamo vadi bas mākslu.

Kā vēlāk uzzinājām, pretinieks bija nodomājis ielenkt padomju karaspēku, kas aizstāvēja Kurskas izvirzījumu, un sākt plašu uzbrukumu.

Taču Virspavēlnieka galvenajā mītnē jau laikus atklāja fašistu armijas vadības nodomus. Mūsu frontēm tika dots šāds uzdevums: aktīvi aizsargājoties, novārdzināt pretinieku un tad pāriet izšķirošā uzbrukumā. Vēlreiz atkārtoju, ka tas viss mums, ierindas lidotājiem, kļuva zināms tikai vēlāk.

Mēs nepacietīgi gaidījām cīņu sākumu.

Otrajā jūlijā mums paziņoja, ka stāvoklis ir sasprindzināts līdz pēdējam. Ienaidnieks, sakopojis lielus spēkus, jebkuru brīdi var sākt uzbrukumu.

— Ja trauksme sāksies naktī, nekavējoties m aerodromu! — pavēlēja komandieris.

Sī un arī nākamās naktis pagāja mierīgi. Tiesa 102

gan, mēs bijām modri, gulējām cauru miegu —

trūkāmies augšā no mazākā trokšņa.

Piektajā jūlijā komandieris ziņoja, ka vācieši uzsākuši aktīvu kara darbību Belgorodas—Kurskas virzienā.

Kauja bija sākusies.

Visu pirmo dienu mūsu pulks dežurēja kaujas gatavībā. Mums nez kāpēc nevajadzēja izlidot, kaut gan pa radio dzirdējām, ka gaisā notiek sīvas cīņas. Garām mūsu aerodromam kaujas uzdevumā aiztraucās lidmašīnu grupas. Mēs bijām izbrīnījušies un sarūgtināti.

Nākamajā rītā mēs ar mazu gaismiņu jau sēdējām lidmašīnu kabīnēs, gatavi jebkuru brīdi izlidot. Skatos komandpunkta virzienā, acis nenovērsis. Un tad uzšaujas trīs zaļas raķetes: tas ir signāls, ka jāizlido mūsu — trešajai eskadriļai.

Esam gaisā. Sakārtojamies kaujas ierindā. Mūs ved Semjonovs.

Radioaustiņās dzirdama nepārtraukta dūkoņa. Reizēm atskan aprautas komandas:

— Uzbrūku! Sedz mani!

— Uzmanību, pa kreisi «mesers»!

No zemes atskan:

— Vanagi, uzbrūciet! Sitiet viņus, sitiet!... Uzņemam augstumu. Tālumā redzama frontes

līnija, ugunsgrēki. Deg sādžas un ciemi. Deg mūsu un ienaidnieka tehnika.

... Esam pie frontes līnijas. Zem mums — uguns jūra. Dūmi kāpj ļoti augstu; kabīnēs jūtama deguma smaka.

Zenītartilērija apšauda mūs. Šāviņi uzliesmo gan še, gan tur. Ienaidnieks cenšas izjaukt mūsu kaujas

Ierindu, tad viņa iznīcinātājiem būs vieglāk mums uzbrukt.

Pa labi priekšā notiek sīva gaisa kauja. Krīt lejup lidmašīnas — kā ienaidnieka, tā mūsu.

No zemes atskan korpusa komandiera ģenerāja Podgornija pazīstamā mierīgā balss:

— Tuvojas liela piķējošo bumbvedēju grupa. Palieliniet ātrumu! Sagaidiet ienaidnieku šaipus frontes līnijas!

Komandiera pavēli pārtver Semjonova balss:

— Mums priekšā vairāk nekā divdesmit piķējošo bumbvedēju. Uzbrukumā!

Tiešām — patālāk zem mums iznīcinātāju aizsegā uz frontes līniju dodas «junkersi-88».

Mūsu uzdevums ir notvert viņus, pirms viņi sasnieguši frontes līniju.

Atkal atskan eskadriļas komandiera balss:

— Ērgļi! Par Dzimteni! Uzbrukumā!

Komandieris priekšgalā, mēs — aiz viņa. Palielinām ātrumu un drāžamies uz ienaidnieka grupu. Mums ceļu šķērso «meseršmiti». Tomēr viņi vairs nespēj apturēt mūsu brāzmaino triecienu. Tad viņi mēģina uzbrukt komandierim. Es sagriežu lidmašīnu uz ienaidnieka iznīcinātāju pusi. Sprostuguns kārta — un ienaidnieks novēršas no Semjonova lidmašīnas. Eskadriļas komandieris tuvojas bumbvedējiem. Fašistu strēlnieki atklāj niknu uguni.

Uz mūsu pusi stiepjas ložu trases. Un man šķiet, ka visvairāk uz eskadriļas komandiera un manu mašīnu.

Semjonovs strauji novirza lidmašīnu uz leju. Man sirds pamirst: notriekts!

Bet viņš spēji pasviežas augšup un no apakšas

uzbrūk «junkersam». No neliela atstatuma šauj tieši virsū. Vācu lidmašīna krīt.

Bumbvedēji sāk svaidīties šurpu turpu. «Meser-šmiti» uzbrūk vēl niknāk. Es atsitu viņu uzbrukumus, mani droši sedz pārinieks.

Acīs ņirb mūsu un ienaidnieka lidmašīnu silueti. «Junkersi» neatlaižas. Viņi izveidojuši aizsardzības loku un sedz cits citu. Nokļūt viņiem astē gandrīz nav iespējams.

Paiet dažas minūtes, kas gaisa kaujai ir liels laiks. Mums jānotriec vēl dažas lidmašīnas. Tikai tad ienaidnieka rindas sāks šķobīties.

Cenšos rīkoties precīzi un ātri — kā komandieris. Viņu pašu esmu izlaidis no acīm. Toties dzirdu balsi:

— Sit viņus, riebekļus!

Zem ienaidnieka uguns atkal metos uzbrukumā. Beidzot nokļūstu «junkersam» astē. Satuvojos. Mēģinu notvert tēmēklī.

Tā, manuprāt, attālums piemērots. Nospiežu sprūdus. Lielgabali sāk strādāt. Bet «junkerss» nekrīt. Sauju atkal. Vācu bumbvedēji sāk manevrēt.

Aizmirstu visu, kas notiek ap mani. Redzu tikai «junkersu» un nepārtraukti šauju. Nolemju: ja nenotriekšu, tad taranēšu. Kā Vano Gabunija.

— Dod virsū, brālīt, es sedzu! — atskan mana pārinieka Vasilija Muhina drošā balss.

Pietuvojos pretiniekam gandrīz blakus. «Junkerss» manevrē tāpat kā agrāk. Nekā nebija, tagad nekur nespruksi! Vēl viena gara ložu kārta. Lidmašīna uzliesmo un nokrīt kaut kur rietumos no Zavidovkas.

— Se tev, frici, par Ignatu Soldatenko!

Uzšaujos sānis gaisā tā, kā to darīja komandieris. Nenociešos un pa radio saucu:

— Vasja, vienu nokniebu!

Bet kur tad Muhins? Paskatos pa kreisi un pat salecos: no manis aizslīd «meseršmits-109». Tam tad pakaļ ir meties Muhins. Nupat esmu bijis nāves briesmās: es taču pat nemanīju, ka man astē nokļuvis «meseršmits»! Toties Muhins bijis modrs un atvairījis uzbrukumu.

Mans uzticīgais pārinieks ir jau klāt un ieņem savu vietu.

Kauja turpinās. Pats savām acīm redzu, ka nokrīt vēl viens «junkerss» un aiz tā «meseršmits»: tos notriekuši mūsu eskadriļas lidotāji.

Pretinieka bumbvedēju ierinda izjukusi. Vācieši nekārtībā nometa bumbas virs pašu karaspēka un atstāja kaujas lauku.

Atskanēja Semjonova komanda:

— Pulcēties, pulcēties!

Bet es šai mirklī pamanīju jaunu grupu, apmēram trīsdesmit ienaidnieka bumbvedēju. Viņi lidoja izaicinoši, bez iznīcinātāju pavadības. Ienaidnieks droši vien domāja, ka kundzība gaisā pieder viņam.

Pārraidu Scmjonovam:

— Biedri komandieri, tuvojas jauna grupa.

Bet kaujas troksnī vēl arvien skan: «Pulcēties, pulcēties!» Es nolēmu: kamēr grupa salasīsies kopā, vēl paspēšu uzbrukt ienaidniekam.

Dodu komandu Muhinam:

— Uzbrūkam!

Ātri pietuvojos «junkersiem». Viņi sāk pārkārtoties. Strēlnieki atklāj uguni.

Es pārraidu:

— Vasja, piesedzi Es uzbrūku!

Pēc eskadriļas komandiera parauga tuvodamies no aizmugures, es no apakšas ātri piestājos ienaidnieka lidmašīnai pavisam klāt. «Uzsēžos viņam uz astes», kā saka lidotāji.

Ienaidnieks redzams tēmēklī. Skaidri saskatu melnos krustus. Tūlīt tiešā tēmējumā sašaušu lidmašīnu. Nospiežu sprūdus. Bet lielgabali klusē.

Ātri pielādēju no jauna. Atkal nospiežu sprūdus. Klusums. Skaidrs — esmu jau iztērējis visu munīciju. Un pat neesmu pamanījis, pa kuru laiku.

Man priekšā ienaidnieka lidmašīnas aste. Lai to nocirstu, var iztikt bez šāviņiem. Bet pēkšņi ienaidnieka lidmašīna strauji pasitas sāņus, ienirst dziļāk ierindā, tikko nesadurdamās ar otru «junkersu».

Degvielas krājumi tūlīt pie beigām. Paveros apkārt. Mūsējie nav redzami, aizlidojuši.

Pārraidu Muhinam:

— Vasja, uzbrūcl Man lielgabali nedarbojas.

Bet viņš atbild:

— Degvielas maz. Skaties, ka līdz mājām liekam.

Un tiešām — benzīna mērītāja bultiņa tuvojas sarkanajai svītrai. Tas nozīmē, ka nekavējoties jānosēžas. Bet «junkcrsi» vēl arvien ir tepat. Viņu uzlidojums jāizjauc.

— Vienu minūti, vienu minūti... — noraidu Muhinam.

Ne tikai vienu, bet vairākas minūtes mēs dzenamies pakaļ «junkcrsiem». Parādāmies te vienā, te otrā vietā. Vāciešiem laikam šķiet, ka mūsu ir daudz. Un mēs ar Vasju panācām, ko gribējām. Pretfnieka nervi neizturēja. Fašisti pagriezās uz ziemeļiem.

Mums ar Muhinu degvielas iznāca tieši tik daudz, ko aizstūrēt līdz stāvvietai. Ātri izrāpjos no kabīnes. Skrienu pie Muhina un apkampju viņu.

— Tu mani izglābi, draudziņ, paldies!

Mūs ielenc draugi.

— Kur jūs bijāt pazuduši?

Es pat nejūtu nogurumu. Tikai mute izkaltusi — neizturami gribas dzert.

Muhins jau stāsta, kā cs aizdedzināju lidmašīnu, kā viņš atvairījis uzbrukumu, ka mēs abi dzinušies pakaļ «junkersiem». Bet es saslējos un ārēji mierīgs, kā pienākas pieredzējušam lidotājam, devos pie eskadriļas komandiera. Ieraudzījis viņu, es pat apjuku: Semjonovs, saraucis uzacis, skatījās manī caur pieri.

Saku ziņot:

— Biedri komandieri, jaunākais leitnants Kože-dubs ...

Bet komandieris pārtrauc mani:

— Kā tu drīkstēji atrauties no grupas?! Kāpēc neizpildīji manu pavēli?

Mēģinu paskaidrot, bet viņš atkal mani pārtrauc:

— Klusēt! Klausīties, kad vecākie runā! — Viņš stingri paskatījās uz mani. Tad piebilda mīkstāk:— Nu, ziņo!

— Es ... es notriecu «junkersu-87», — stostīdamies iesāku.

— Redzēju. Nu bet pēc tam? Kur tu paliki?

Es īsi ziņoju par visu. Un tad Semjonovs atkal iekaist:

— Ak šitā, dzinies pēc «notriektā»? Tik sarežģītos apstākļos jābūt savaldīgam, citādi momentā tevi notrieks. Pārgalvības tevī daudz, tas ir labi,

bet kaujā nedrīkst atrauties no grupas un rīkoties kā bez galvas.

Stāvu pamatstājā un apjucis lūkojos uz komandieri. Bet viņš, brītiņu klusējis, piepeši draudzīgi pasmaida un sniedz man roku.

— Nu, apsveicu ar pirmo notriekto lidmašīnu! Tā turpini! Bet skaties, necel degunu gaisā un atceries manus vārdus: jebkurā gadījumā jāturas pie grupas un jābūt savaldīgam.

Mūsu pirmajā intensīvo gaisa kauju dienā virs Kurskas loka pulka notriekto pretinieka lidmašīnu skaits pieauga. Kaujā sevišķi izcēlušies Ameļins, Jevstigņejevs, Semjonovs. Daudzi lidotāji svinēja pirmās uzvaras.

Pēc kaujas analīzes pie vakariņu galda katrs gribēja izklāstīt savus iespaidus par šodienas cīņām. Balsis, smiekli, karošu un nažu šķindoņa — viss saplūda nepārtrauktā troksnī.

Ieskanējās bajāns. Brāļi Koļesņikovi nodejoja čečotku. Kirils Jevstigņejevs neizturēja un arī laidās dejā.

Tajā vakarā mēs ilgi nevarējām aizmigt. Visiem bija jādomā par notikušajām gaisa kaujām.

SĪVAS CĪŅAS

Kurskas—Belgorodas virzienā ienaidnieks raidīja cīņā savas izlases aviācijas daļas. Kaujas uzdevumā mums vajadzēja izlidot vairākas reizes dienā, jo nepārtraukti bija jāsedz sauszemes karaspēka daļas. Tās turpināja sīvas aizstāvēšanās cīņas ar prettriecieniem, lai atturētu ienaidnieku, kurš lauzās uz Obojanu.

Mūsu Dzimtenes aviācijas spēki pieauga, un palielinājās ari aviācijas komandieru meistarība. Jau pirmajās nikno gaisa kauju dienās kjuva skaidrs, ka ienaidniekam nav izdevies iekarot kundzību gaisā, lai gan tas izmantoja dažādus viltīgus paņēmienus.

Aizstāvēšanās kauju laikā Kurskas lokā lidotāji veica neskaitāmus varoņdarbus. Neaizmirstamu iespaidu uz mums visiem atstāja lidotāja iznīcinātājā Aleksandra Gorovca izcilais varoņdarbs. Sestajā jūlijā, lidojot ar «LA-5», viņš vienā pašā kaujā notrieca deviņas ienaidnieka lidmašīnas. Bezbailīgais lidotājs pēc kaujas krita — viņu notrieca ienaidnieka iznīcinātājs.

Drīz vien visā pulkā sāka daudzināt Kirila Jev-stigņejeva uzvaru: viņš vienā kaujā notrieca trīs pretinieka lidmašīnas un pats atgriezās aerodromā.

Trešajā vāciešu uzbrukuma dienā mūsu eskadriļa sarežģītos kaujas apstākjos izklīdināja lielu ienaidnieka lidmašīnu grupu. Ari manējā bija sašauta, tomēr es laimīgi nosēdos aerodromā. Izlēcis no kabīnes, ieraudzīju, ka Fjodors Semjonovs smagi, ar pūlēm izraušas no lidmašīnas un klibodams dodas uz komandpunktu. Skaidrs, kaut kas nav kārtībā. Metos pie viņa.

— Biedri komandieri, kas jums kaiš? Kas noticis?

Es pamanu, ka viņa zābakā ir caurums, pa kuru sūcas asinis.

— Bruņusitēja lode ķēra, kāja deg kā ugunīs.

Ar grūtībām viņš nokļuva līdz komandpunktam.

Nodeva ziņojumu, bet kājās nostāvēt nevarēja. Apsēdās. Izsaucām ārstu. Par laimi, izrādījās, ka

tā ir cauršauta brūce: lode, neskarot kaulu, Izskrējusi cauri.

Semjonovs kategoriski atteicās doties uz lauka hospitāli.

— Es nevaru atstāt savus puišus, viņi vēl jauni. Jūtos labi.

Un tā viņš nekur neaizbrauca. Mūsu ārsts viņam pat atļāva mazliet staigāt, un viņš pārvietojās, atbalstīdamies uz nūjas.

Bet vakarā es saņēmu pavēli: vadīt eskadriļu kaujā, līdz izveseļosies eskadriļas komandieris.

APBALVOJUMS

... Ienaidnieks bija saņēmis iznīcinošu triecienu. Viņa uzbrukums apsīka, un viņš sāka atvilkt karaspēku.

Reiz kādā pārtraukumā starp izlidojamiem mums paziņoja, ka mūsu aviokorpuss turpmāk padots piektajai Gaisa spēku armijai, kura ietilpst Stepes frontes sastāvā.

Pēc dažām dienām pie mums notika mītiņš: Voroņežas un Stepes frontu armijas pilnīgi atjaunojušas to stāvokli, kādu tās ieņēma Kurskas izvirzījumā pirms vācu uzbrukuma. Vācu pavēlniecības plānotā operācija «Citadele» izgāzusies. Tomēr ienaidnieks vēl bija stiprs, sagaidāmas sīvas cīņas Taču lūzums bija iestājies. Un mēs spriedām:

— Mūsējiem virsroka! Un Bruņoto Spēku uzvarā arī mūsu pulks ir ieguldījis savu daļu.

...Es sēžu kabīnē, gaidot izlidošanas signālu. Pēkšņi redzu: uz manu pusi nāk pulka komandieris Podorožnijs kopā ar Semjonovu. Eskadriļas

komandieris inan māj ar roku, sak, trausies ātrāk ārā. Kas noticis? Es ātri izkāpju un steidzos viņiem pretī. Nepagūstu noziņot, ka esmu sagatavojies izlidošanai, kad dzirdu komandiera vārdus:

— Par veiksmīgām cīņām un par notriektām ienaidnieka lidmašīnām jūs esat apbalvots ar Kaujas Sarkanā Karoga ordeni. Man uzdots jums pasniegt šo augsto apbalvojumu. No sirds apsveicu.

Kāds negaidīts prieks!

— Kalpoju Padomju Savienībai! — es atbildu.

Komandieris piestiprina ordeni pie manas formas

blūzes, bet Semjonovs mani cieši apskauj un dod draudzīgu norādījumu:

— Esi vienmēr lēnprātīgs, necel degunu gaisāl Turpini tādā pašā garā, tikai neiekarsti: atceries pirmo notriekto lidmašīnu.

Otrā rītā mani izsauca uz komandpunktu. Podo-rožnijs, piedāvājis man krēslu, teica:

— Kapteinis Semjonovs ar pavēli iecelts par manu vietnieku, jūs, biedri jaunāko leitnant, — par eskadriļas komandieri, bet jaunākais leitnants Brizgalovs — par jūsu vietnieku.

Slēpdams satraukumu, es atbildēju, ka centīšos attaisnot pavēlniecības uzticību. Komandieris atgādināja, ka atbildība par eskadriļu ne tikai kaujā, bet arī uz zemes tagad pilnīgi gulstas uz maniem pleciem.

Neliela pieredze grupas vadīšanā man jau bija. Taču jaunais amats uzlika daudz lielākus pienākumus, un es sāku šaubīties, vai tikšu galā.

Manā dzīvē it kā nekas nebija mainījies, bet es visu laiku jutu, ka esmu atbildīgs par katru. Un tāpēc bieži vienā vai otrā lietā prasīju padomu Semjonovam.

Ari Jevstigņejevu un vēlāk Ameļinu iecēla par eskadriļas komandieriem. Sākumā mums, jaunajiem, nebija viegli veikt savus pienākumus, sevišķi tāpēc, ka, tāpat kā agrāk, vairākas reizes dienā vajadzēja lidot kaujas uzdevumā. Taču mēs centāmies izpildīt visu, ko no komandiera prasa viņa karavīra pienākums, un pārvarējām visas grūtības.

Dienā, kad pārņēmu eskadriļas vadību, es iesniedzu lūgumu par uzņemšanu partijā: mans kandidāta laiks jau bija sen garām. Un tagad es ar satraukumu gatavojos šim lielajam notikumam savā dzīvē.

Reiz, kad biju atgriezies no kaujas uzdevuma izpildes, eskadriļas adjutants ziņoja, ka mani izsauc uz partijas biroja sēdi komandpunktā.

«Tūlīt tiks izlemts mans liktenis,» domāju un, lidotāju labo novēlējumu pavadīts, ātri devos uz komandpunktu.

Un tagad esmu sēdē. Redzu draudzīgas sejas, bet esmu tā uztraucies, ka, šķiet, nevarēšu izteikt ne vārda. Man uzdod jau pirmos jautājumus. Stāstu par sevi, par mācību gadiem. Parlorgs jautā par partijas kongresiem. Un es, atcerējies komandieri Soldatenko, XVIII kongresa delegātu, pēkšņi nomierinos un sniedzu vispusīgu atbildi.

Partijas biroja locekļi uzdod man vēl dažus jautājumus par partijas vēsturi. Es atbildu skaidri un noteikti, kaut iekšēji esmu sasprindzis līdz pēdējam.

...Nepacietīgi gaidu partijas biroja lēmumu. Mani izaudzinājusi komjaunatne, un jau no bērnības esmu izjutis visdziļāko cieņu pret komunistiem — taisnīgiem, cildeniem, pašaizliedzīgiem cilvēkiem, kuri mūsu ciemā cēla jauno dzīvi. Šeit, frontē, vecākie biedri komunisti man bija paraugs, kā jākalpo Dzimtenei, it sevišķi komandieris Solda-tenko, Gabunija un mans frontes skolotājs — Sem-jonovs. Un mana karstākā vēlēšanās — kā komunistam cīnīties par Dzimtenes atbrīvošanu.

Pēc īsas, bet mokpilnas gaidīšanas partorgs paziņo, ka partijas biroja locekļi vienbalsīgi nolēmuši uzņemt mani Komunistiskajā partijā.

Ap sirdi uzreiz kļuva viegli un līksmi, sasprindzinājums izgaisa. Beļajevs apsveica mani, cieši paspiezdams roku.

Partijā uzņēma arī Ameļinu, Jevstigņejevu un vēl dažus mušu pulka biedrus. Visi kopā apkampušies mēs gājām pa aerodromu, izklīdām pa lidmašīnu stāvvietām. Noskaņojums pacilāts, kaujiniecisks.

Cīņu biedri nepacietīgi gaidīja mūs. Apstājuši no visām pusēm, sāka apsveikt. Es biju ļoti saviļņots. Un neviļus nāca prātā tā svinīgā diena, kad mani uzņēma komjaunatnē. Acu priekšā nostājās biedru sejas, Sostkas tehnikums, no bērnu dienām pazīstamās vietas, kur tagad saimnieko vācu fašistiskie iebrucēji... Man gribējās tūlīt pacelties gaisā un uzsākt cīņu ar ienīsto naidnieku.

NEPARASTS UZDEVUMS

1943. gada 5. augusta vakara Maskavā notika salūts — pirmo reizi Lielā Tēvijas kara laikā. Tas bija par godu sešu frontu uzvarai Kurskas lokā. Starp šīm sešām bija arī Stepes fronte. Padomju karaspēks bija izpildījis doto uzdevumu: ar aktīvu aizstāvēšanos novājinājuši ienaidnieku Kurskas

Izvirzījumā, mūsējie to apstādināja un paši pārgāja uzbrukumā, kuru nevarēja apturēt nekādi spēki.

...Kādu ritu komandieris atsūta pēc manis rait-nieku. Komandpunktā uzzinu, ka man uzticēts neparasts uzdevums: eskadriļai jāsedz izlūks «PE-2» no ģenerāļa Polbina aviovienības.

Izlūkam jānofotografē, pirmkārt, pretinieka atkāpšanās Harkovas rajonā, otrkārt, ienaidnieka rezervju pievilkšana no Poltavas rajona uz frontes līniju.

Mūsu satikšanās bija paredzēta gaisā.

Un, lūk, aerodromam pāri aiztraucas «PE-2>.

Mēs paceļamies gaisā. Sazinājos ar viņu pa radio: pārraidu, ka esmu gatavs pavadīt.

Lidojuma augstums apmēram 3500 metru. Zem mums gubu mākoņi. Izlūklidmašīna iet pa priekšu, mans sešnieks aiz tās pakavveidīgi izkārtojies kaujas ierindā. Ielidojam kilometrus divdesmit tālu ienaidnieka spēku izvietojumā. Lejā virs vācu aerodroma es pamanu putekļu vālus. Laikam pacēlušies iznīcinātāji.

Pa radio brīdinu lidotājus:

— Pastiprināt uzmanību!

Mēs ielidojam vēl dziļāk ienaidnieka teritorijā, un es ieraugu, ka mums tuvojas «meseršmiti». Nemaz netiku pamanījis, pa kuru laiku viņi paspēja uzņemt augstumu.

Ziņoju lidotājiem:

— Aizmugurē zem mums pāri par desmit pretinieka iznīcinātāju.

Tie tuvojas. Mūsu spēki nav vienādi. Noraidu komandu:

— Gatavoties kaujail

Es zinu, kā tāda komanda pace| lidotāju cīņas

sparu.

Dodu uzdevumu:

— Brizgalova četriniekam no augšas iesaistīt pretinieku kaujā 1

Es pats pāri ar Muhinu neatlaidīgi sekoju izlūkam: skaidrs, ka pretinieks vispirms pacentīsies notriekt tieši viņu.

Pēkšņais ienaidnieka trieciens izjaukts. Taču viņš acīmredzot darīs visu, lai tikai notriektu izlūk-lidmašīnu. Un tiešām viens no «meseršmitiem» cenšas tam uzbrukt. Tuvojos fašistu iznīcinātājam un ar garu ložu kārtu to notriecu.

Grupa iesaistījusies sīvā kaujā, bet izlūks met lokus gabaliņu tālāk. Viņa pienākums ir par katru cenu izpildīt uzdevumu. Taču situācija ir sarežģījusies, tāpēc es viņam noraidu:

— Nekavējoties lidojiet mājupl

Lidotājs neatbild. Viņa klusēšana mani aizkaitina, bet tajā pašā laikā patīk arī viņa drosme un neatlaidība. Nc velti mēdz teikt: kāds komandieris, tādi arī lidotāji.

Es atkārtoju:

— Tūlīt laidies prom, tūlīt laidies proml...

Beidzot viņš atbild:

— Vēl mirkli!

Ar skaidru galvu cenšos apsvērt stāvokli, novērtēt izlūka un manu lidotāju darbību, uzminēt ienaidnieka viltības. Man jau ir pieredze, kā vadīt sarežģītas grupveida gaisa kaujas.

Mūsu sešnieks saskaņoti un noteikti atvaira uzmācīgos iznīcinātājus.

Un pēkšņi redzu: Miša Ņikitins traucas pakaļ

«meseršmitam». Tajā pašā laikā cits «meseršmits» cenšas nokļūt viņa lidmašīnas astē.

Es nevaru pamest izlūklidmašīnu un doties palīgā Ņikitinam. Noraidu Brizgalovam pavēli:

— Paša, sedz Mihailu!

Ir jau par vēlu: ienaidnieka ložu trase jau sakapājusi mūsu cīņas biedra mašīnu. Tā strauji zaudē augstumu. Un tūlīt arī Brizgalovs ar meistarīgu, trāpīgu kārtu notriec «meseršmitu».

Saspringti vērodams izlūka darbību un gaisa telpu, es satraukts domāju par biedru.

Kauja turpinās. Mūsu izlūks vēl vienmēr mierīgi riņķo — kā savās mājās. Tagad es saniknojos pa īstam: «Paskat, kāds pārgalvis! Tevi taču tūdaļ notrieks, velns parāvis!» Pamanu, ka izlūkam pamazām zogas klāt «meseršmits». Un aiz tā vairāki iznīcinātāji.

Vācietis tūlīt atklās uguni. Ātrāk palīgā! Aizmugurē no augšas panāku «meseršmitu». Nododu vairākas kārtas. Viņš apmet kūleni un iekrīt mežā.

Mums tuvojas pretinieka iznīcinātāju grupa. Pielidoju izlūkam gandrīz cieši blakus un draudu viņam ar dūri: «Lido taču projām! Nekavējies ne sekundi!» Šoreiz viņš paklausa, un mēs sākam attālināties.

Atvairot «meseršmitus», mana grupa droši nosedza izlūku. Fašisti pagriezās un pa vienam aizlidoja uz vakariem, acīmredzot pārliecinājušies, ka viņu uzbrukums ir nesekmīgs.

Viņi bija zaudējuši četras lidmašīnas, mēs vienu.

Laimīgi nosēžamies zemē. Arī izlūks nolaižas mūsu aerodromā. Nu, es domāju, tūlīt parunāšu ar tevi, nostrostēšu, kā nākas. Skatos: no lidmašīnas izrāpjas sārtvaidzis puisis ādas reglānā, kā

šķiet, ar mani vienos gados. Viņš ātri nāk uz manu pusi. Smaida, acis mirdz. Ari es, skatoties uz viņu, neviļus pasmaidu. Viņš sniedz man roku un pateicas par piesegšanu. Mūs apsiaj biedri.

— Steidzos jums visiem paziņot, — viņš saka, — ka uzdevumu esmu izpildījis. Es baidījos par jums, ka tikai jūs bez manis nenomaldītos. Es taču ari par jums biju atbildīgs. Tāpēc nosēdos jūsu aerodromā.

— Nu, sakiet, lūdzu, — kāpēc jūs tur riņķojāt? Jūs taču varēja notriekt kā nieku!

— Es esmu kaujās rūdīts zellisl Izpildīju uzdevumu, bet man vēl bija dažas bumbas. Tad ari nolēmu pameklēt tām piemērotu mērķi, kamēr jūs cīnījāties ar «meseriem».

— Un vai atradat?

— Jā. Ieraudzīju stacijā vienkopus daudz friču tehnikas. Un aizsūtīju viņiem ciemkukuli.

Viņš iesmējās, bet pēc tam vēlreiz cieši paspieda man roku un nopietni teica:

— Paldies jums, biedri leitnanti Jūsu puiši — gods kam gods — droši nosedza mani!

— Mērķi jūs varat meklēt, bet gaisu gan uzmaniet, — es sacīju, cenzdamies runāt bargi.

Viņš vēlreiz paspieda man roku un pateicās pat padomu. Bet es redzu, ka viņš cenšas atturēt smaidu, viņa acis smejas.

— Mēs taču nesnaudām, bijāto gatavil

—• Esat gan jūs drosminieki!

Pēc pāris minūtēm izlūks ar savu «PE-2» aiz-traucās pļaujošā lidojumā, tikko neskardams koku galotnes. Strauji uzvijies augšup, viņš pazuda no acīm. Tā es viņa uzvārdu arī neuzzināju.

Lidotāji sprieda:

— Kas par pārgalvi! Droši vien gribēja paspīdēt mūsu priekšā ar savu meistarību!

Es sīki izanalizēju mūsu lidojumu: tas bija mums laba mācība.

Tajā vakarā mēs ilgi nevarējām aizmigt. Gaidījām Mišu Ņikitinu. Negribējās ticēt, ka viņš gājis bojā. Paša Brizgalovs visu laiku atkārtoja:

— Miša noteikti atgriezīsies. Viņš būs izglābies ar izpletni, nolaidies mežā. Tur viņam palīdzēs partizāni ...

Kad puiši, no gaidīšanas noguruši, iesnaudās, man likās, ka Paša Brizgalovs šņukst, iespiedis seju spilvenā.

Ap sirdi bija smagi. Mums sen nebija bijis kritušo; arī Mišu nebūtu zaudējuši, ja viņš būtu atcerējies pamatnoteikumu: gaisa kaujā, it īpaši tādā sarežģītā, nedrīkst atrauties no biedriem, vienmēr saprātīgi jānovērtē apstākļi.

ATVAIROT IENAIDNIEKA UZLIDOJUMU

Partijas biroja lēmums apstiprināts: es un mani biedri esam uzņemti partijas rindās. Kā gribas ātrāk saņemt partijas biedra karti! Cik daudz spēka un paļāvības tā dod gaisa kaujā!

Atgriezies pēc kaujas uzdevuma, es vienmēr apjautājos Ivanovam: «Nu, vai pulkvedis Bojevs nav atbraucis?» Un Viktors bēdīgi atbild: «Vēl ne, biedri komandieri.»

Mūsu aviācijas vienības politdaļas priekšniekam pulkvedim Bojevam vajadzēja mums izsniegt partijas biedra kartes. Un tāpēc mēs viņu nepacietīgi

gaidījām.

Beidzot pienāca diena, kad Ivanovs, pat nenogaidījis manu jautājumu, iepriecināts teica: «Ir atbraucis pulkvedis, ir, ir!»

...Man rokās sarkanā partijas biedra grāmatiņa. Saudzīgi to turu un uzmanīgi noglabāju formas blūzes kreisajā kabatā. Pulkvedis mani silti apsveic. Pienāk mani pulka biedri, kuriem arī tikko pasniegtas partijas biedra kartes. Mēs apsveicam cits citu.

Es jau gatavojos atgriezties eskadriļā, jo vajadzēja sagatavoties nākamajam lidojumam bumbvedēju pavadīšanai, kad no komandpunkta ātri izsteidzās komandieris ar kapteini Semjonovu. Abi izskatījās par kaut ko noraizējušies. Semjonovs, kurš bija jau pavisam atveseļojies, teciņus devās uz savas lidmašīnas stāvvietu.

Nekavējoties jālido uz Rogaņas rajonu, lai atsistu lielu vācu lidmašīnu grupu. Turp sūta desmit lidmašīnu Semjonova vadībā. Grupa sastāv galvenokārt no mūsu eskadriļas lidotājiem.

Es skrienu pie lidmašīnām.

Muhins jau sēž kabīnē. Ivanovs skrienot apsveic mani ar partijas biedra kartes saņemšanu un, kā parasti, palīdz uzmest uz pleciem izpletņa siksnas.

Mūsu desmitnieks jau pacēlies gaisā.

— Ātrāk, ātrāk, vanagi! Rogaņai tuvojas liela grupa pretinieka bumbvedēju, — skan mūsu cepuru austiņās.

Traucamies palīgā karaspēkam.

Semjonovs dod komandu:

— Izlūkošana!

Veros tālumā. Mums priekšā, mazākais, četrdesmit ienaidnieka lidmašīnu: piķējošie bumbvedēji «junkersi-87» un iznīcinātāji.

Alka! Semjonova komanda:

— Aiz manis uzbrukumā!

Izlaužamies cauri iznīcinātāju sedzējgrupai un nonākam tieši pretī «junkersiem». Viņu ierinda sāk izvērsties.

Es pietuvojos kādam «junkersam» astē. Atklāju uguni. ledzenu fašistu zemē.

Zvērests izpildīts: notriekta astotā lidmašīna. Esmu atriebis savus kritušos biedrus.

Ar «junkersiem» esam tikuši galā. Tie aizlido. Tomēr Semjonovs brīdina:

— Esiet uzmanīgi: daudz «meseru»!

Grupas lidotāji iesaistās cīņā ar iznīcinātājiem. Es, kā izrādās, atrodos zemāk. Steidzos pie biedriem.

Dzirdu komandu no zemes:

— Lielā augstumā tuvojas grupa «hcinkeju-l 11». Uzbrūciet tiem, uzbrūciet!

Apmēram divdesmit bumbvedēju lido uz frontes līniju lielākā augstumā, nekā atrodamies mēs ar Muhinu.

Pametu acis visapkārt: iesāņus mūsējie cīņā saistijuši pretinieka iznīcinātājus. Es pieņemu lēmumu un paziņoju par to pāriniekam:

— Uzbrūku «heinkeļiem»!

Ar strauju pagriezienu uzņemam augstumu. Un tad tieši virs mūsu mašīnām pavisam tuvu ir bumbvedēji. Uz dzeltenajiem plākšņiem vīd melni krusti.

Vācieši negaidot sāk atbrīvoties no bumbu kravas. Bumbas krīt starp mani un Vasiliju.

— Uzmanies, ka nesaduries ar bumbul — es pārraidu Muhinam.

Un pēkšņi «lieinkeji» pagriežas uz dienvidrietu

mi

miem. Nekā nebija, nesodīti projām netiksiet, maitas tādi! Es pārraidu pāriniekam:

— Ņemam spīlēs malējo!

Apejam bumbvedēju no divām pusēm. Sākam tam tuvoties. Attālums piemērots. Es dodu komandu:

— Uguni!

Lielgabali sāk strādāt. Ienaidnieka lidmašīna aizdegas un krīt, atstājot aiz sevis dūmu grīsti. Bet tad mums metas virsū ienaidnieka iznīcinātāji — apmēram divdesmit. No visām pusēm sāk zibsnīt uguns trases. Acīmredzot pēc izsaukuma atlidojusi jauna grupa. Skaidri redzams, ka spēku samērs nav mums par labu.

Mazākā k|ūme — un viss var beigties slikti. Uzmundrinu pārinieku, īsi pārraidot pa radio:

— Turies, Vasja! Turies!

Atvairīdamies no niknajiem uzbrukumiem, attālināmies uz teritoriju, kas atbrīvota no ienaidnieka, īsām ložu kārtām dzenam viens otram nost pretinieka lidmašīnas. Gan uzšaujoties gaisā, gan nolaižoties zemāk, izpildām neiedomājami sarežģītas pilotāžas figūras.

Mēs abi esam kā viens vesels. Ja ienaidnieks notrieks vienu, tad droši vien kritīs arī otrs.

Nolādētie «meseršmiti» dzenas mums paka]. Taču viņu uzbrukumi ir nesekmīgi. Galvenais ir nepieļaut, ka ienaidnieks nokļūst mums astē. Par laimi, vācieši, juceklīgi mums uzbrukdami, pat traucē cits citu. Mēs ar Muhinu saprotamies katrā kustībā. Esam iemācījušies saskaņot katru kustību gaisā, taupīt sekundes. Veikli un ātri manevrējam, zinot, ka vilcināšanās var beigties ar nāvi.

Padzinuši «meseršmitus», kaujas biedri steidzas

mums palīgā. Un ienaidnieks, kauju nepieņēmis, pagriežas atpakaļ.

Mēs laimīgi nosēžamies savā aerodromā. Benzīna tvertnes gandrīz tukšas. Sviedriem pārplūdis, izraušos no kabīnes. Pie manis steidzas Muhins. Arī viņa formas blūze ir slapja, seja sakarsusi sarkana, tomēr viņš ir priecīgs un apmierināts. Cieši saspiežu biedra roku un saku:

— Šajā kaujā es vēlreiz pārliecinājos, ko nozīmē draudzība un saskaņota rīcība gaisā.

Bet Viktors Ivanovs, aplūkojis mūs, labsirdīgi pasmaida.

— Tūlīt redzams, ka cīņa bijusi karsta.

— Jā, tādas kaujas sen nav pieredzētas.

Vakarā pie mums pulkā notiek mītiņš, veltīts

pirmajam jauno komunistu izlidojumam, atvairot ienaidnieka uzbrukumu. Mēs apstiprinām, ka, nežēlojot dzīvības, sitīsim iebrucējus līdz galīgai uzvarai.

VĒSTIS NO MĀJĀM

23. augustā ienaidnieks tika padzīts no Harkovas: «Ukrainas atslēga», kā fašisti dēvēja šo pilsētu, bija mūsu rokās.

Sarkanā Armija tajās dienās uzbruka plašā frontē — no Veļikije Lūkiem līdz Melnajai jūrai. Visa kara darbība saplūda vienotā vispārīgā uzbrukumā. Mūsu Stepes frontes karaspēks ar kaujām virzījās uz Poltavu.

Mūsu pulks pārcēlās uz jaunu aerodromu Harkovas rajonā.

Lidodams izlūkošanā, es redzēju, kā zem mušu

Bruņoto Spēku triecieniem fašisti vēlās atpaka] uz Dņepru.

Lejā liesmoja ugunsgrēki: ienaidnieks atkāpjoties dedzināja un iznīcināja visu, kas gadījās ce|ā, aizdzina mūsu cilvēkus verdzībā. Es raudzījos uz dzimto zemi, un sirds man sažņaudzās aiz bēdām.

Trešajā septembrī Centrālās frontes karaspēka daļas atbrīvoja Sostku. Divus garus gadus es biju sapņojis par šo dienu. Tomēr baiļpilnas domas apēnoja manu prieku. Ienaidnieks atkāpjoties varēja noslaucīt Obražejevku no zemes virsas. Varbūt okupanti aizdzinuši visus tuviniekus uz fašistisko Vāciju katorgā.

Tikko uzzināju, ka šostka atbrīvota, tūlīt aizsūtīju tēvam vēstuli un aizrakstīju arī ciema padomei.

Satrauktās gaidās pagāja vairākas dienas. Reiz, atgriezies pēc kaujas uzdevuma, es, kā parasti, kopā ar mehāniķi ņēmos ap lidmašīnu. Pēkšņi iztālēm dzirdu eskadriļas adjutanta balsi. Viņš aši nāca šurp, vicinādams aploksni. Mana sirds nodrebēja, un es metos viņam pretī.

Viņš sniedza man divas vēstules. Pieskrēja Muhins un vēl daži biedri. Bet es turēju aploksni, redzēju tēva rokrakstu un neticēju savām acīm. Puiši apstāja mani. Es tik vien varēju kā izdvest:

— Tētiņš dzīvs! Dzīvs!

Acis aizmiglo asaras, traucē lasīt.

«Vaņa, dārgais dēliņi

Mēs visi vēlam Jums, frontiniekiem, sekmes, uzvaru pār ienaidnieku, drošu un kaujiniecisku garu. Cik es biju priecīgs, saņemot Tavu vēstuli! Ko lai Tev rakstu par mums? Es nezinu, kur pašlaik atrodas Jakovs un Grigorijs. Fašisti Grigoriju aizdzina verdzībā. Jaša cīnās jau no pirmās kara

dienas. Arī Saša atsūtīja vēstuli, uztraucas par Tevi. Viņš atrodas Urālos, es aizsūtu Tev viņa adresi. Motja ar bērnu ir dzīvi. Mūsu ciemu friči nepaspēja nodedzināt. Šāviņi gan krita tuvu, tomēr nodega tikai divas mājas. Es gulēju, piespiedies pie zemes, un tā mani neievainoja. Tavas māmuļas dzimtajā ciemā Krupecā nodedzinātas daudzas mājas. Mūsu ciemā cilvēku trīspadsmit nogalināja. Kaimiņu, veco draugu Sergeju Andrusenko, vācieši nomocīja tehnikuma ēkā, kur Tu mācījies. Tur nomocīja vēl astoņsimt cilvēku.

Es zināju, ka ienaidnieks nekad nebūs saimnieks mūsu zemē, tāpēc ka mūsu Dzimtene ir varena un neuzvarama. Un mēs visi kopā esam liels spēks, kas satrieks ienaidnieku. Es priecājos, ka Tu sadod fašistiem. Vaņa, tikai nekļūsti iedomīgs un godīgi pildi savu pienākumu Dzimtenes priekšā. Es, Vaņuša, pa šiem smagajiem gadiem esmu stipri novecojis, bet tagad atkal strādāju. Mūsu kolhozs man palīdz. Gaidu no Tevis vēstules, mīļo dēliņi Nodod sveicienus no manis visiem saviem draugiem. Atsūti savu fotokartīti, nofotografējies kopā ar saviem biedriem.

Tavs tēvs Ņikita Kožedubs.»

Tēvs pierakstījis vēl divas rindiņas:

«Dēls, neaizmirsti māmuļu un aizstāvi mūsu Dzimteni.»

Es raudāju un nemaz nekautrējos no savām asarām. Bet Vasja Muhins nolasīja vēstuli skaļi, un viņa balss drebēja aiz saviļņojuma.

Nav vārdos izsakāms, cik briesmīgu naidu jutu pret hitleriešiem un kā bēdājos par bojā gājušajiem, izlasījis tēva vēstuli. Nespēju aptvert, ka vācu fašistiskie iebrucēji aizdzinuši verdzībā daudzus manus novadniekus. Un līdz ar viņiem ari kluso Grigoriju, kurš neprata sevi aizstāvēt — šo īpašību vienmēr bija izmantojuši budži, pie kuriem viņš kalpoja. Es nespēju iedomāties, ka fašisti Sostkas tehnikumu pārvērtuši par moku kambari un tur nomocījuši simtiem padomju patriotu, ari drosmīgo sarkano partizāni Sergeju Andrusenko. Toreiz es vēl nezināju, ka šo nelaimīgo vidū bija arī aviokluba komisārs komunists Kravčenko, ko partijas rajona komiteja 1941. gadā bija atstājusi pagrīdes darbā vācu aizmugurē. To es uzzināju pēc kara.

Es domāju arī par savu pirmo skolotāju, atminējos bērnības draugus: varbūt kaut kur šeit viņi cīnās... Acu priekšā iznira pazīstamas sejas, pazīstamas vietas.

No ciema padomes pienāca draudzīga, silta vēstule. Es nomierinājos: par tēvu tur rūpējās, viņu pabalstīja.

Un turpat zem lidmašīnas spārna, jo kaujas apstākļos mēs neatgājām no savām mašīnām, cs aizrakstīju tēvam atbildi un nosūtīju vēstuli arī brālim Aleksandram. Apziņa, ka tēvs, māsa Motja un Saško ir dzīvi, deva man spēkus.

VIRS DŅEPRAS

Divdesmit piektajā septembrī mūsu frontes karaspēka daļas forsēja Dņepru Mišurinrogas—Domot-kaņas iecirknī; divdesmit devītajā septembrī atbrīvoja Krcmenčugu. Mums bija zināms, ka apstākļi pie pārceltuvēm un placdarma rajonā ir ārkārtīgi smagi: upes labais krasts ir augstāks, un vāciešiem

viss redzams kā uz delnas. Turklāt mūsu karaspēku visu laiku apdraud ienaidnieka uzbrukums no gaisa. Vīrišķīgi, drosmīgi un ar lielu neatlaidību viņi forsēja Dņepru — plašu ūdens šķērsli, — parādot īstu masu varonību. Arī padomju lidotāji tajas dienās veica daudz varoņdarbu.

Mūsu pulka uzdevums bija droši segt pārceltuves un placdarmus.

Trīsdesmitajā septembrī es trešo reizi vadīju eskadriļu uz Borodajevkas rajonu, lai segtu placdarmu. Kaujas ierinda mums bija šāda: priekšgalā es ar savu pārinieku Muhinu, aiz mums Gopkalo pāris, un ierindu noslēdz Brizgalova pāris. Lejā, kaujas laukā, noliek sīvas tanku cīņas. Es palūkojos apkārt un ieraugu, ka aizmugurē virs mums parādās divi iznicinātāji ar dzeltenām «pierēm». Tie ir mednieki. Viņi uzbrūk Brizgalova pārim. Uzbrukums nekavējoties jāatsit, citādi vācieši mūsu puišus notrieks ...

Veicu strauju manevru: spēji pagriežos pretī ienaidnieka lidmašīnām. Mazliet palielinot augstumu, izšaujos no savas eskadriļas aizmugures. Nepaspēju pat dot grupai komandu atkārtot manevru.

Dodos frontālā uzbrukumā. Vācu strēlnieki atklāj uz mani uguni un kā viesulis aiztraucas garām virzienā uz rietumiem. Man šķiet, ka aizmugurē kaut kas nobrīkšķ. Ieklausos motora darbā: traucējumu nav. Apskatu plākšņus. Caurumi riav redzami. Viss kartībā.

Atkal pagriežu lidmašīnu, lai ieņemtu vietu grupas priekšgalā. Un neticu savām acīm: mani rūdītie biedri izjaukuši kaujas ierindu un bez pavēles, negaidot komandu, metušies pakaļ vāciešiem. Bet

mūsu galvenais uzdevums ir iznīcināt bumbvedējus.

Pārraidu pa radio:

— Griezieties atpakaļ! Pie manis!

Atbildes nav.

Es piedodu gāzi. Traucos viņiem pakaļ. Nē, nepanākšu vis. Un nedrīkst atstāt karaspēku bez seguma. Tāpēc es atgriežos.

Ja neizdodas ienaidnieku notriekt, tas cenšas aizvilināt sāņus — šī taktika ir jau pazīstama. Mednieki droši vien izsūtīti tāpēc, lai dotu negaidītu triecienu, izjauktu kaujas ierindu un novirzītu mūsu iznīcinātājus.

Nevar būt, ka mani biedri aizmirsuši kaujas uzdevumu. Taču ne vienmēr visu var paredzēt, ne vienmēr ātri var novērtēt stāvokli un pieņemt pareizu lēmumu. Tas viss ir ļoti sarežģīti. Es laikam tik pēkšņi pagriezos pretī ienaidnieka medniekiem, ka manas eskadriļas lidotāji acīmredzot nepaspēja pareizi novērtēt situāciju. Viņi padevušies pirmajam iespaidam un sākuši dzīties pakaļ medniekiem.

Vēlreiz cenšos savākt kopā savu grupu. Pārraidu:

— Atrodos karaspēka segšanas rajonā! Visi pie manis! Visi pie manis!

Velti. Lidmašīnas jau tālu aiz frontes līnijas. Redzami tikai to silueti.

Palieku viens segt rajonu, kas uzticēts manai grupai. Lejā vēl arvien turpinās niknas tanku cīņas.

Laiks velkas gausi. Uzmanīgi vēroju, kas notiek gaisā. Tūlīt, tūlīt paradīsies ienaidnieka bumbve-

dēji. Tas jūtams no situācijas. Vai man vienam izdosies atvairīt pretinieku?

Pie apvāršņa iznirst vairāki punktiņi. Tie strauji palielinās. Es esmu sagatavojies. Ieskatos vērīgāk. A, tie taču mani biedri! Lūk, atgriežas visi!

Es steidzos, lai pievienotos viņiem. Bet nekā! Lidmašīnas palielina ātrumu un dodas mājup. Paskatos pulkstenī. Segšanai paredzētais laiks tuvojas beigām, un biedri steidzas mājup.

Priekšgalā Gopkalo lidmašīna — tāda pati pelēka kā manējā. Visas pārējās ir zaļas. Skaidrs! Puiši viņa lidmašīnu noturējuši par manējo un acīmredzot nav sapratuši manu komandu, jo traucējumi bija stipri. Komandu «pie manis!» viņi laikam sapratuši kā «aiz manisl».

Pārraidu no jauna:

— Visi pie manis!

Viņi lido tālāk.

— Pie manis! Pulcēties!

Nekādas uzmanības. Viņi nav mani pamanījuši un komandu atkal nav sapratuši. Un es atkal redzu nozūdam tālumā — šoreiz austrumu pusē — lidmašīnu siluetus. Aizlidojuši. Neko nepadarīsi... Cik nepatīkami — pazaudēt grupu.

Atkal es esmu viens gaisā. Pretinieks nav manāms. Radioausliņās skan parastie sprakšķi.

Laiks, kas bija paredzēts segšanai, beigsies pēc vienas minūtes. Jāatgriežas mājās. Tūlīt mani nomainīs cita grupa.

Pašās beigās aplaižu acis gaisa telpai. Viss mierīgi. Un pēkšņi austiņās starp trokšņiem skaidri atskan man pazīstamais izsaukuma signāls:

— «Vanags-31»! «Vanags-31»!

Un tūlīt seko komanda:

— Uz dienvidrietumiem no Borodajevkas parā-dījušies bumbvedēji. Nekavējoties uzbrūcietl

Ātri lidoju norādītajā virzienā.

Žēl, ka mani draugi pasteigušies aiziet, — tagad ' mēs kopā varētu negaidot uzbrukti

Ne jau pirmo reizi gadās, ka es «degvielas iespēju robežās» esmu veicis nelielus uzbrukumus. Nāk prātā cīņa ziemeļos no Belgorodas. Taču toreiz blakus bija mans pārinieks Vasilijs Muhins, Bet tagad es esmu pilnīgi viens.

Skaidri apzinos, ka mani gaida smaga un nevienlīdzīga cīņa un, iespējams, vajadzēs pat atstāt lidmašīnu. Katram gadījumam jāatbīda vaļā kabīnes kupols. Tad gan zūd ātrums, toties kaujas laikā ērtāk skatīties apkārt: man taču nav pārinieka. Un arī elpot būs vieglāk.

Taču kupols neveras vaļā. Man kļūst neomulīgi — pārņem nepierasta trauksmes un atstātības sajūta.

Atkal izdzirdu pavēli no divīzijas komandpunkta:

— «Vanags-31», nekavējoties uzbrūciet ienaidniekam!

Ziņoju, ka atrodos gaisā viens pats. Saņemu īsu un skaidru atbildi:

— Uzbrūciet nekavējoties!

Tā ir pavēle personiski man. Mans pienākums ir aizdzīt ienaidnieku. Es ziņoju:

— Sapratu. Redzu pretinieku. Uzbrūku!

Priekšā zemāk par mani ir astoņpadsmit bumbvedēju. Viņi sāk piķēt. Daži jau met bumbas. Ienaidnieka iznīcinātājus neredz.

Domas darbojas ātri un skaidri, Pieņemts lēmums uzbrukt.

Vientulības un trauksmes sajūta izzūd. Es neesmu viens: lejā uz zemes ir kaujas biedri — kājnieki, artilēristi, tankisti. Protams, viņi skatās uz manu lidmašīnu. Es it kā jūtu viņu atbalstu. Mans pienākums ir ātrāk viņiem palīdzēt. Karavīra pienākuma apziņa dod spēku.

Piķēju vertikāli no 3500 metru augstuma, attīstot maksimālo ātrumu. Strauji tuvojos pretiniekam. Mērķēt ir pagrūti. Atklāju uguni uz kolonnas priekšgalu, lai radītu paniku kaujas ierindā. Iedrāžos pretinieka rindās.

Fašisti atklāj uguni. Cenšos izvairīties no ložu trasēm. Svaidu lidmašīnu no vienas puses uz otru. Parādos te no sāniem, te no augšas, te no lejas.

Motors darbojas precīzi. Lidmašīna klausa jebkurai manai kustībai. Un tas uzmundrina. Es neesmu viens, ar mani ir cīņas biedrs.

Negaidītie manevri, izveicība, precizitāte un darbības ātrums rada sajukumu ienaidnieka rindās.

Lidmašīnas pārtrauc bombardēt, pārstāj piķēt. Dažas uz labu laimi izmet bumbas.

Bet tagad ienaidnieka lidmašīnas nostājas aizsardzības lokā. Man ir izdevies iesaistīt tās kaujā.

Uzmetu acis degvielas rādītājam: benzīns ir tuvu beigām. Jāmanās projām. Taču pretinieks nav nekur aizgājis. Tātad jānotriec vismaz viens bumbvedējs. Tad ienaidnieks saņems morālu triecienu un āizies — to es zinu no pieredzes.

Jārīkojas uzmanīgi: ienaidnieka iznīcinātāju

gan nav, bet nav arī mūsējo. Austiņās dzirdami tikai sprakšķi.

Ātri pietuvojos blakus vienam no bumbvedējiem — pieeju no apakšas. No neliela attāluma atklāju uguni. Lidmašīna, liesmu apņemta, krīt.

Kā jau biju paredzējis, pārējie steidzīgi atstāj kaujas lauku, nekārtīgi nometot bumbas un atšaudoties. Man garām lido trasējošās lodes.

īsi ziņoju komandpunktam:

— Uzdevums izpildīts!

Sadzirdu atbildi:

— Atgriezieties mājās!

Uzņemu kursu uz austrumiem. Kaut nu tikai nokļūtu līdz aerodromam.

Es zinu, ka pulka biedri mani sen jau gaida. Iespējams, viņiem jau zūd cerības. Viņi vēlas tikai vienu: kaut es būtu dzīvs. Vienīgi mans mehāniķis nešaubīgi tic, ka es atlidošu, — viņš vienmēr gaida, pat tad, kad pārējie jau zaudējuši cerības. Viņš, kā parasti, neatraudamies lūkojas uz vakariem un visu laiku atkārto: «Tomēr viņam jāatgriežas.»

Jau klāt arī aerodroms. Lejā pie zemnīcas sapulcējušies lidotāji un veras augšup — tātad pamanījuši manu lidmašīnu. Grib sagaidīt. Es pārlaižu skatienu eskadrijas lidmašīnu stāvvietām. Visas ir šeit, mājās, visi ir dzīvi. Ap sirdi kļūst vieglāk. Strauji sāku nolaisties. Nedrīkst zaudēt ne sekundi! Piezemējos. Skrējiena beigās motors apstājas: benzīns beidzies.

Nevaru atvērt kabīnes kupolu, Saskrien lidotāji, mehāniķi un visiem pa priekšu Viktors Ivanovs. Viņš man ātri steidzas palīdzēt. Es izrāpjos no kabīnes. Atrauju formas blūzi, noņemu cepuri. Man nav sausas nevienas vīlītes, kā vienmēr pēc kaujas. Ziemā es viscaur kūpētu.

Viktors apkampj mani.

— Dzīvs un vesels, biedri komandieri! Visi domāja, ka mednieki jūs notriekuši. Tikai es neticēju. Un, kad jūs piezemējāties, visiem šķita, ka esat

ievainots un nevarat izrāpties no kabīnes. Bet izrādās, ka kabīne neveras vaļā.

— Kas ar to noticis?

— Tāda neliela skrambiņa loga kustīgajā daļā, tāpēc arī iestrēdzis. Labi, ka lidojuma laikā nebija vajadzības atvērt. To mēs ātri salabosim. Galvenais, ka atgriezāties.

Pie manis pieskrien lidotāji.

— Dzīvs, komandieri! — kliedz Muhins.

Es nokļūstu spēcīgos draugu apkampienos. Draugu prieks mani aizkustina. Es vairs nemaz nedusmojos uz viņiem, pat priecājos, ka viņi visi ir te, sveiki un veseli. Tomēr es atbrīvojos no viņiem un tīšām stingrā balsī saku:

— Biedri virsnieki, kā jūs drīkstējāt atstāt karaspēku bez seguma un pamest komandieri?

Puiši apmulsuši saskatās.

— Atļaujiet ziņot? — vainīgi saka mans vietnieks Paša Brizgalovs. — Gopkalo šķita, ka vācieši jūs notriekuši. Viņš nolēma atriebties un dzinās viņiem pakaļ. Bet mēs sajaucām viņa lidmašīnu ar jūsējo, jums mašīnas taču ir vienādā krāsā. Un tā mēs lidojām viņam pakaļ. Atgriežoties paslīdējām jums garām, netikām gudri. Bet, kad nosēdāmies, Gopkalo teica, ka ienaidnieks jūs esot notriecis.

Gopkalo stāv, galvu nokāris, sarkst un bālē.

— Bet kur tu, Muhin, skatījies?

— Skatījos uz labo pusi, bet pēc tam jūs pazudāt man no acīm. Šoreiz nošāvu buku, nepamanīju, ka jūs pagriezāties, — klusā balsī atbild Vasilijs. — Ieraudzīju pretinieka iznīcinātājus, pēc tam jūsu pelēko lidmašīnu. Un pēkšņi jūs it kā pazudāt, bet pēc tam parādījāties. Taču tas izrādījās Gopkalo.

Pasaucu Gopkalo. Man viņa žēl, jo es labi saprotu, ko viņš pārdzīvojis. Taču es stingrā balsī saku:

— Es saprotu jūsu jūtas, jūsu cenšanos atriebt komandieri. Bet pirmām kārtām jādomā par karaspēku. Tik atbildīgā brīdī nedrīkst to atstāt bez seguma. Un iegaumējiet reizi par visām reizēm: ja jūsu dēj radīsies juceklis kaujas ierindā, tad kaujas uzdevumā jums vairs nejaus lidot! Vai sapratāt?

— Sapratu, biedri komandieri!

— Dodam komjaunieša goda vārdu, ka tas vairs neatkārtosies! — visu vietā apsola Brizgalovs.

«KOMANDIERI, TEV DEG!»

Sasprindzinātās gaisa kaujas neaprima. It sevišķi man atmiņā iespiedusies kāda diena — 12. oktobris. Kopā ar grupu es jau biju veicis vairākus lidojumus. Mēs bijām piedalījušies divās smagās gaisa kaujās. Brizgalovs un Muhins bija palielinājuši personiski notriekto lidmašīnu skaitu, es notriecu divas pretinieka lidmašīnas. Jāatzīstas, bijām pamatīgi noguruši, šķiet, spēki pilnīgi izsīkuši. Tikko grasījāmies atpūsties, tā mani izsauca uz komandpunktu. Pulka komandieris sagaidīja mani ar šādiem vārdiem:

— Zinu, zinu, esat noguruši. Bet tieši tagad kā vēl nekad jūsu palīdzība nepieciešama sauszemes karaspēkam. Un viņiem nav atpūtas.

Es saņemu pavēli ar savu eskadriju atkal pacelties gaisā. Kā vienmēr tādos gadījumos, nogurums ka ar roku atņemts. Atbildu īsi:

— Klausos!

Komandieris pieiet pie kartes un parāda apdzīvojis vietas Borisovku un Domotkaņu placdarma rajonā.

— Šeit ir mūsu karaspēka sakopojums. Ievērojiet: šeit nedrīkst krist neviena bumba.

Mūsu eskadrija jau pacēlusies gaisā. No regulējošās stacijas atskan komanda:

— No dienvidrietumiem frontes līnijai tuvojas liela grupa pretinieka lidmašīnu!

Tālumā parādās piķējošie bumbvedēji. Iznīcinātāju nav. Acīmredzot paguruši pa dienu. Uzbrūkam ienaidniekam. Bumbvedēji steidz atbrīvoties no bumbām un, turoties tuvāk zemei, aiziet.

Tomēr viņu vadošais cenšas izrauties līdz mūsu karaspēkam. Es viņam sekoju.

Pēkšņi no ienaidnieka lidmašīnas juceklīgi sāk birt bumbas. Lidmašīna apgriežas un mēģina aiz-bēgt.

Galvenais uzdevums ir izpildīts: ienaidnieks līdz mūsu karaspēkam nav piekļuvis. Es jau grasījos dot komandu: «Pulcēties!» — bet no zemes atskan pavēle:

— Dzenieties paka) ienaidniekam, sadodiet viņam!

Un mēs dzenamies pakaļ bumbvedējiem. Viņi pajūk kur kurais. Arī mūsu grupa izklīst. Tikai pārinieks neatkāpjas no manis.

Attālums starp mani un pretinieku strauji samazinās. Ienaidnieks, burtiski, spiežas pie zemes, maskējoties uz apvidus fona. Taču es neizlaižu viņu no acīm.

Beidzot es viņu pamanu. Bumbvedējs sāk svaidīties un atklāj uz mani negantu uguni. Taču ložu trase.s aiztrauc manai lidmašīnai garām. «Nolādētais fašist, tev dreb rokas,» es nodomāju. «Tu mani nenobiedēsi. Dzīvs tu projām netiksi.»

Uzbrūku viņam no mugurpuses un no augšas, jo viņš tā piespiedies pie zemes, ka zem viņa mašīnas nav iespējams pakļūt. Tēmēju uz strēlnieku. Gara šāviņu kārta, un bumbvedējs uzliesmo.

Uzšaujos augšup virs liesmojošās mašīnas. Atskan savāds troksnis — pat cauri motora rūkoņai jebkurš trieciens pret lidmašīnu ir saklausāms. Tad izdzirdu Vasjas Muhina satraukto balsi:

— Komandieri, tev deg!

Aši pametu acis uz kreiso plāksni. Viss kārtībā. Paskatos pa labi. No benzīna tvertnes šaujas laukā uguns. Man pār muguru pārskrien tirpas: es tiešām degu! Skaidrs — uzliesmojis benzīns, kas sūcas pa nelielu izsistu caurumiņu. Esmu pielaidis kļūdu, manevrēdams virs degošā bumbvedēja: tātad strēlnieks bijis dzīvs. Vajadzēja strauji cirsties sāņus, bet es pagriezu lidmašīnas vēderu pa šāvienam.

Jālec laukā ar izpletni, kamēr vēl nav par vēlu. Ātri atbīdu kabīnes kupolu un atraisu piesienamās siksnas. Un pēkšņi atceros: apakšā ienaidnieks! Nē, dzīvs es nedošos rokā, darīšu tāpat kā Gastello. Un es sāku meklēt mērķi.

Skatīdamies nāvei acīs, es tomēr nepārtraucu cīnīties par dzīvību. Sagriežu lidmašīnu, lai planē uz kreisā spārna, mēģinu nodzēst liesmu, lai tā nepār-sviestos uz visu lidmašīnu. Palielinu ātrumu. Lūkojos pēc objekta uz zemes. Un ar cerībām arvien paskatos uz spārnu.

Mans pārinieks klusēdams lido iesāņus.

Priekšā redzams ciems. Gravā daudz nomaskētu mašīnu. No mājām izbirst hitlerieši un, galvas atgāzuši, skatās uz mani. Virzu lidmašīnu tieši uz viņiem. Zeme strauji tuvojas. Vēl paliek cerība, ka liesmas apdzisis, ja strauji paraušu lidmašīnas priekšgalu uz augšu. Taisu uzrāvienu tieši virs apjukušo vāciešu galvām. Un izdzirdu priecīgo pārinieka balsi:

— Komandieri, liesmas apdzisušas! Dzīvosiml

Vācu karavīri pajūk uz visām pusēm. Es traucos viņiem pāri, tik tikko neskardams ar propelleri.

Dzīvs! Muskuļi atslābst. Jā, dzīvība ir stiprāka par nāvi. Taču vēl par agru nomierināties: hitlerieši ir atjēgušics un atklāj uguni. Netālu virs manis aizbrāžas uguns trases. Spiežos tuvāk pie zemes, lai trases šaujas pāri. Un tad jau esmu viņiem nesasniedzams. Tagad tikai jānokļūst līdz savējiem.

Mēs lidojam uz Dņepru, un apziņa, ka blakus ir Vasilijs, mani uzmundrina: uzticamais cīņas biedrs neatstāja mani vienu nelaimē.

Bažīgi paskatos pa labi — uz ložu caurumu dūmojošajā plāksnī. Jebkuru brīdi var notikt sprādziens.

Nav nemaz tik viegli noteikt, kur atrodas frontes līnija. Lūk, jau pavīd Dņepra. Mēs esam virs savējiem. Jau grasos izlēkt ar izpletni, taču nespēju — žēl lidmašīnas. Ne vienu reizi vien tā mani kaujās izglābusi, kā es varu to pamest? Nolemju lidmašīnu neatstāt.

Parādās aerodroms. Taču priecāties vēl pāragri: plāksnis dūmo. Lidmašīna var eksplodēt arī nosēžoties. Nezaudēdams ne sekundi, sāku nosēsties. Mašīna līgani pieskaras pie zemes. Spēcīgi nobremzēju. Noskrējiena beigā-s nogriežos pa kreisi, lai atbrīvotu pāriniekam nosēšanās joslu, jo ari viņam degviela iet uz beigām. Un, nenogaidot, kamēr lidmašīna pilnīgi apstājas, atveru kupolu un izlecu.

Man pretī steidzas biedri satrauktām sejām.

— Kas noticis? Mēs par jums ļoti uztraucāmies!

Es kliedzu:

— Ugunsdzēsēju mašīnu! Ātrāk! Vai jūs visi esat šeit?

— Visi, visi sveiki un veseli!

Ivanovs — mašīnas saimnieks uz zemes — metas pie mašīnas. Tā ir jau apstājusies.

— Pagaidi, Vitja! Ka neuzsprāgst!

Taču Ivanovs neklausās, viņš ir jau pie lidmašīnas un sauc mūs:

— Ātrāk nāciet šurp! Palūk, cik «lavočkiniem» ir gudri izdomāta ugunsdrošības sistēma, citādi lidmašīna būtu sadegusi gaisā. Nekā bīstama nav, mēs paši nodzēsīsim.

Visi kopā mēs aizstumjam lidmašīnu stāvvietā. Un tagad — uz komandpunktu ziņot par gaisa kauju. Lidotāji mani pavada un apber ar jautāju-, miem.

Smagajās kaujās mušu draudzība nostiprinājās. To apliecināja katrs lidojums.

Ciņās virs Dņepras pulks saliedējās un ieguva briedumu. Palielinājās eskadriļu notriekto lidmašīnu skaits. Muhins un Brizgalovs katrs bija notriekuši piecus ienaidniekus. Man desmit kaujas dienās izdevās notriekt vienpadsmit vācu lidmašīnas. Lieli panākumi bija Kirilam Jevstigņeje-vnm, Aleksejam Ameļinam un citiem pulka biedriem.

Zaudējumu tikpat kā nebija, krājās pieredze un nuga meistarība.

ATELPA

Sākot ar 1943. gada martu, pulks bez atelpas piedalījās smagās kaujās. Pulka rēķinā skaitījās desmitiem notriektu lidmašīnu. Cilvēki gan turējās sīksti, tomēr bija noguruši. Un tajās dienās, kad frontes karaspēks atvairīja niknus ienaidnieka pretuzbrukumus Krivoirogas rajonā, mēs negaidot saņēmām pavēli pārbāzēties uz Dņepras kreiso krastu, tuvāk mūsu karaspēka da]u labajam flangam. Po-dorožnijs, steidzīgi sasaucis eskadriļu komandierus, teica:

— Tur būs mierigāk. Mēs varēsim savest kārtībā lidmašīnas; izlidojumu būs mazāk.

Mēs steidzāmies pārlidot, un saskaņā ar komandiera pavēli lidotāji pārveda tehniķus lidmašīnu fizelāžās. Tas bija pret noteikumiem, bet citādi tehniķiem paietu daudz laika, pārceļoties līdz jaunajai vietai ar sauszemes ešeloniem.

Mēs novietojāmies frontes aerodromā pie Jcre-stovkas sādžas, tālāk no frontes līnijas. Pirmajās dienās kaujas uzdevumos nelidojam, taču daļa lidmašīnu visu laiku bija kaujas gatavībā.

Pēc ilgstošām saspringtām cīņām visai materiālajai daļai bija nepieciešama rūpīga pārbaude. Ne velti mehāniķi mēdza teikt:

— Pēc tādām kaujām pat lidmašīnas ir nogurušas.

Lidotāji kopā ar mehāniķiem no rīta līdz vaka-

ram darbojās ap mašīnām. Un tā viņi vēl pamatīgāk iepazina lidmašīnas. Kā vienmēr, mūsu nodarbības vadīja inženieris kapteinis Fraints.

Nodarbību bija daudz: mēs veicām mācību kaujas operācijas nelielā augstumā, gatavojāmies lidojumiem, kad ir ierobežota redzamība, trenējāmies kopējos grupveida lidojumos, analizējām pamācošas kaujas.

Analizējot kaujas, kā arī sapulcēs pārrunājām jaunos padomju lidotāju cīņas paņēmienus.

Tika apkopota pieredze: visiem bija ko rezumēt un ko atcerēties. Visiem gribējās sagaidīt Lielā Oktobra divdesmit sesto gadadienu ar teicamām sekmēm kaujās un politiskajā sagatavotībā.

Arī fizisko sagatavotību neatstājām novārtā, lidotājam taču nepieciešama fiziskā izturība. Straujas augstuma maiņas, pārslodzēs, no kurām tumšs metas gar acīm, — norūdīts lidotājs to visu panes viegli.

Protams, lai uzvarētu, nepietiek tikai ar fizisko spēku un izturību vien. Lidotājam nepieciešama teicama pilotēšanas tehnika, lidošanas meistarība. Bet pats galvenais — viņam vajadzīgas tās morālās īpašības, kas raksturīgas padomju karavīram. Kā zināms, gaisa kaujas ir visu lidotāja morālo un fizisko spēku pārbaude. Brīžos, kad visi spēki šķita izsīkuši, mani ir uzturējusi doma, ka es izpildu Dzimtenes pavēli, karoju par taisnību. Un vēl liels atbalsts cīņās bija vienotības jūtas. Reizēm kaujā pēc ārkārtīga sasprindzinājuma liekas, ka vairs nav spēka vadīt lidmašīnu. Taču pat prātā nav ienākusi doma, ka varētu atstāt kaujas lauku, kad draugi vēl cīnās. Un mums pulkā nav bijis tāda gadījuma, kad lidotājs būtu atstājis draugu nelaimē.

Atelpas dienās mūsu nenogurstošais partogs kapteinis Beļajevs veica lielu idejiskās audzināšanas darbu. Viņš ir daudz darījis, lai nostiprinātu mūsu draudzību un saliedētību gaisā. Minot varonības piemērus, viņš ieaudzināja mums vīrišķību un drošsirdību.

Viņa uzdevumā mēs, komunisti, rīkojām pārrunas, lasījām referātus. Man pašam tas deva daudz. Es sāku apzināties arvien skaidrāk, cik milzīga atbildība man ir ne tikai kā lidotājam, bet arī kā lidotājam komunistam.

Sestajā novembrī politinforrnācijā Beļajevs paziņoja Sarkanās Armijas četru mēnešu vasaras kampaņas rezultātus. Tie tika pārraidīti pa radio. Visa uzbrukuma laikā (no 1943. gada 12. jūlija) mūsu armija atkaroja ienaidniekam un atdeva Dzimtenei 350000 kvadrātkilometru lielu teritoriju, atbrīvoja no fašistiskās verdzības miljoniem padomju cilvēku. Tajā dienā noklausījāmies vēl vienu ievērojamu ziņojumu: Pirmās Ukrainas frontes karaspēka daļas straujā uzbrukumā bija atbrīvojušas Kijevu. Viss mūsu draudzīgais frontes kolektīvs līksmoja, uzzinājis par Padomju Ukrainas galvaspilsētas atbrīvošanu.

Lielā Oktobra divdesmit sestās gadadienas priekšvakarā mūsu eskadriļas personāls salasījās aerodroma zemnīcā. Tāpat kā visi eskadriļas komandieri, arī es partorga uzdevumā īsi ziņoju par mūsu pulka darbību šajos četros mēnešos. Tad atvērās durvis un ienāca aviācijas divīzijas politda-ļas priekšnieks, partorgs un komsorgs. Es, kā pienākas, raportēju pulkvedim, ka pašlaik lasu referātu. Viņš atbild: «Labi! Turpiniet, turpiniet!» — un apsēžas pie kurošas krāsns.

Tiklīdz esmu beidzis, viņš pienāk pie manis un, spēcīgi paspiedis man roku, saka:

— Biedri leitnant, Komjaunatnes Centrālā Komiteja apbalvo jūs, Ļeņina komjaunatnes audzēkni, ar Goda rakstu par sekmīgu kaujas darbību un divdesmit sešām notriektām ienaidnieka lidmašīnām jūsu kontā,

Un, apsveicis mani, viņš nolasa Goda raksta tekstu.

Goda raksts bija ne tikai mana, bet visas eskadriļas pašaizliedzīgā darba novērtējums. Manu panākumu pamats ir eskadriļas saliedētība. Tāpēc es no visas sirds pateicos mūsu eskadriļas draudzīgajam kolektīvam.

Šeit, Jerestovkā, mūsu pulku pieņēma jaunais komandieris majors Oļhovskis. Viņš no skata bija enerģisks, nopietns cilvēks, ļoti vienkāršs. Viņš bija notriecis vairākas pretinieka lidmašīnas.

īsā laikā pulks papildinājās un sakārtojās. Mēs sagatavojāmies kaujām. Un drīz vien laimīgi pārlidojām uz jaunu aerodromu.

ŅIKITINS IERINDA

Reiz īsi pirms jaunā — 1944. gada es dienā atgriezos no izlidojuma, kur sedzu karaspēku, un tūlīt ievēroju, ka Ivanovam ir neparasti moža, pat priecīga sejas izteiksme. Viņš nepaguva izteikt vārdu «Ņikitins», kad es jau pamanīju, ka pie manis, kā parasti, vēcinādams rokas, skrien Mihails. Un aiz viņa Paša Brizgalovs. Es traucos pretī Ņi-kitinam. Mēs cieši apkampjamies.

— Miša! Sveiks un vesels! Ļauj man tevi apskatīt...

Miša ir novājējis, kļuvis vīrišķīgāks, acīmredzot viņam nācies piedzīvot daudz grūtu dienu.

Mūs ielenc lidotāji. No Brizgalova sejas nenozūd laimīgs smaids: kā gan ne — atgriezies viņa sirdsdraugs!

— Ko mēs stāvam? Ejam zemnīcā, un tu klāj vaļā par visu!...

Es nosēdinu Mišu pie nokaitētas krāsns — benzīna tvertnes ar skursteni un durtiņām. Arī mēs visi sasēžamies apkārt.

Mihails stāsta, kā viņš bēdzis no fašistu gūsta, kā nokļuvis pie partizāņiem.

— Es drīz vien atžirgu un piedalījos kaujās, — viņš stāsta. — Partizāņi ir brīnišķīgi cilvēki. Taču es ar visu sirdi un dvēseli tiecos pie jums, pie savas daļas. Un reiz vienības komandieris man saka: «Žēl gan tevi atlaist, taču tava vieta ir pie lidotājiem.» Es nezināju, kā viņam pateikties.

Tikko Mihails to bija pateicis, atskanēja izlidošanas signāls. Mēs pielēcām kājās. Ņikitins lūdzoši paskatījās uz mani. Es piegāju pie viņa.

— Pāris dienu atpūties. Iepazīsties ar kaujas darbības rajonu.

Tajā dienā Brizgalovs ar Ņikitinu veica mācibu-treniņu kaujas virs aerodroma. Es uzmanīgi novēroju viņus. Tad abi pienāca pie manis. Brizgalovs ziņoja, ka kauja veikta sekmīgi, un piebilda:

— Viņu var ņemt, biedri komandieri. Kaujas uzdevumu viņš paveiks labi.

— Redzēju. Var pieņemt.

Mišām iemirdzējās acis.

— Vai neesi aizmirsis, kā jālido grupā?

Miša nebija nekā aizmirsis un drīz vien to pierādīja.

KALPOJAM DZIMTENEI!

Veči runāja, ka pavasaris pienācis agrāk nekā parasti: februāra pirmajās dienās sāka kust sniegs. Izlidot kaujas uzdevumā bija iespējams tikai retumis un arī tad agri no rīta, kad uzkrita salnas. Ap pusdienas laiku aerodroms uzrūga. Nebija iespējams pacelties gaisā, jo riteņi iestiga dubļos un lidotājs riskēja, ka lidmašīna apmetīs kūleni.

Mūsu sauszemes karaspēka daļas bija gājušas uz priekšu un izcīnīja sīvas kaujas ar uzbrūkošo pretinieku. Bet mūs bija aizturējis šķīdonis, un tas padarīja nervozus.

Ceturtā februāra rītā es, kā parasti, devos uz komandpunktu, lai uzzinātu par stāvokli un saņemtu laika ziņas. Ceļā sastapu Oļhovski, Semjonovu un Beļajevu. Viņi par kaut ko dzīvi sarunājās. «Par ko gan šie priecājas?» es brīnījos. Līdz manīm atskanēja Beļajeva vārdi:

— Redz, kur ir visi trīs mūsu varoņi.

Kad piegāju pie viņiem, komandieris spieda man roku.

— No visas sirds apsveicu jūs ar augstā nosaukuma «Padomju Savienības Varonis» piešķiršanu.

Beļajevs piebilda:

— Augstais nosaukums piešķirts majoram Oļ-hovskim, kapteinim Semjonovam un jums, biedri vecāko leitnant. Mūsu kolektīvā tagad ir trīs Varoņi.

Vai neesmu pārklausījies? Tomēr ne: jaunā vēsts zibens ātrumā jau aplidojusi aerodromu. Pie manis skrien eskadriļas lidotāji un mehāniķis Ivanovs. Draugi uz rokām met gaisā Oļhovski un Semjo-novu, tāpat arī mani. Ar pūlēm izraujos.

— Pagaidiet, zēnil Nemaz nespēju noticēti

Visi smejas, un es atkal lidoju augšup.

Pēc dažām dienām pie mums atlido «U-2». Lidotājs to izveicīgi nosēdina zālienā uz ielas, pie pašām mājām. «U-2» mums piegādā avīzes.

Es atrados pie savas lidmašīnas, kad, avīzi vicinādams, pie manis pieskrien Ņikitins.

— Lūk, skaties, «Krasnaja Zvezda». Jūsu uzvārdi pasvītroti ar zīmuli.

Ar neapzinātu satraukumu paņemu avīzi. Redzu Augstākās Padomes Prezidija 1944. gada 4. februāra dekrētu. Deviņdesmit septiņiem Sarkanās Armijas Gaisa Kara Spēku virsniekiem piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Garajā uzvārdu sarakstā ieraugu arī mūsējos.

Un tomēr grūti ticēt, ka man, vienkāršam lauku puisim, piešķirts šis godpilnais nosaukums. Gribējās ātrāk ar darbiem atbildēt uz Dzimtenes apbalvojumu.

...Pulks pārcēlās tuvāk sauszemes karaspēkam — uz aerodromu Spolas rajonā.

Jaunais aerodroms bija noaudzis ar zāli un atradās uz pakalna. Vējā tas ātri apžuva. Mēs atradāmies vienā pusē, bet mūsu pašu korpusa «jaku» pulks — otrajā.

Pievakarē uz pulku, kā parasti, kaujas lidmašīnā atlidoja aviokorpusa komandieris ģenerālmajors Podgornijs. Klīda baumas, it kā viņš atvedis «zvaigznes».

Sakārtojamies un dodamies uz māju, kur mums ir ēdnīca. Galdi novietoti pakavveidā un uzklāti kā svētkos.

Ienāk korpusa komandieris. Visi pieceļas. Atņēmis sveicienu, viņš skaļi nolasa Augstākās Padomes Prezidija dekrētu par Padomju Savienības Varoņa nosaukuma piešķiršanu mums trijiem. Komandieris pieiet pie katra, kam piešķirts nosaukums, un piestiprina pie formas blūzes Ļeņina ordeni un ordeni «Zelta Zvaigzne».

Daļas komandieris vienkārši un sirsnīgi pateicas partijai un valdībai par augsto apbalvojumu, saka paldies kaujas biedriem, visiem pulka biedriem.

Runā Semjonovs, pēc viņa — es. Gribēju daudz ko teikt, bet esmu ļoti uztraucies un tāpēc pasaku tikai dažus vārdus. Teicu, ka tādās kaujās ar ienaidnieku tikai kopējiem spēkiem iespējams gūt uzvaru, pateicu paldies visam frontes kolektīvam, kas mani audzinājis. Apliecinu, ka vēl stiprāk, nežēlodams dzīvību, dragāšu ienaidnieku.

— Bet tagad, lūdzu, sēdieties, biedri virsnieki,— saka ģenerālis. — Pacelsim kausu par mūsu Varoņiem un novēlēsim, lai viņi palielina notriekto lidmašīnu skaitu un lai jūsu frontes kolektīvā rastos vēl vairāk Varoņu.

Semjonovs man paklusām saka:

— Paskat, cik priecīgi ir tavas eskadriļas puiši, it kā viņi paši būtu saņēmuši Varoņa zvaigzni. Un tā tas patiešām ari iri Vai viens ko tādu var izdarīt! Apslacīsim zvaigznīti pēc vecas tradīcijas!

Un es saskandinu ar savu frontes skolotāju, kavēdamies atmiņās par grūto ceļu, ko esam nogājuši, it sevišķi kaujas pie Dņepras.

... Desmitiem tūkstošu padomju karavīru kaujās

par Dņepru izrādīja drošsirdību, neatlaidību, pašaizliedzību un tika apbalvoti ar ordeņiem un medaļām. Vairāk nekā diviem tūkstošiem kareivju, seržantu, virsnieku un ģenerāļu piešķirts Padomju Savienības Varoņa goda nosaukums.

MANA DZIEDINĀTĀJA

Iestājies pats lielākais šķīdonis.

Mūsu aerodroms, kas atrodas ziemeļrietumos no Umaņas, ir mitrs. Augu dienu mēs staigājam ar slapjiem zābakiem. Pret vakaru es pēkšņi sajūtu asas sāpes ausī. Man ir tikai viena vēlēšanās — kaut nevajadzētu iziet no ierindasl Medicīniskā palīdzība jāgaida vairākas dienas, jo Aviācijas Apgādes bataljona sanitārā mašīna iestrēgusi kaut kur ceļā.

Vakarā dodamies uz ciemu pārnakšņot.

Mani kā jau slimnieku novieto atsevišķi no pārējiem eskadriļas biedriem — lauku mājā vienu pašu.

— Bet kur būsiet jūs, zēni? — es jautāju.

— Mēs tepat blakusmājā, priekšniek, — atbild draugi.

Muhins, Brizgalovs un Ņikitins pavada mani Ieejam nelielā, tīri uzkoptā istabā. Mūs priecīgi sagaida saimniece — veca ukrainiete ar žirgtām, labsirdīgām acīm. Es sasveicinos ar viņu un apsēžos uz sola, apņēmis galvu ar rokām. Mani krata drebuļi, sāpes kļūst arvien stiprākas.

— Ko mēs ar tevi iesāksim? — norūpējies jauta Muhins. — Agri no rīta mums jābūt aerodromā.

— Gan lidmašīnā pāries.

— Es sūdzēšos komandierim, ja tu ietiepsies! — paziņo Brizgalovs.

Sarunā iejaucas saimniece:

— Ejiet atpūsties, dēliņi! Es mēģināšu viņu izārstēt.

— Darat, ko gribat, vecmāmu], lai tikai ātrāk pāriet, — es saku.

Večiņa saklāj man gultu.

— Ejiet droši: rit viņš būs vesels.

— Nu tad ziniet, puiši: ja rit jums jālido uzdevumā bez manis, tad neaizraujieties. Mihaili Tas galvenokārt attiecas uz tevi, — es saku.

— Viss būs kārtībā, biedri komandieri.

Draugi aiziet. Vecīte līkājas gar krāsni un mierina mani:

— Pacieties, dēls! Viss pāries!

Es apgulstos. No sāpēm un noguruma sāk reibt galva. Acu priekšā pazib kaujas aina: Ņikitins atrāvies no grupas un dzenas pakaļ «meseram». Es kliedzu:

— Miša, atpakaļ!

Atjēdzos. Pie gultas stāv saimniece un, galvu šūpodama, satraukti skatās manī.

— Kājas tev, dēliņ, gan gultā, bet domas debesīs. Nāc nu sēdies pie galda, ārstēsimies.

Paklausīgi apsēžos pie galda. Viņa noliek man priekšā lielu čuguna podu ar karstiem vārītiem kartupeļiem.

— Noliecies ar slimo ausi pret tvaikiem, — saka večiņa un apsedz man galvu ar siltu lakatu.

Tā es sēžu minūtes piecas. Sviedri līst straumēm, sāk trūkt gaisa.

— Virs jūsu poda, vecmāmu], var izvārīties.

— Nekas, pacieties. Ātrāk kļūsi vesels.

Un sāpes patiešām sāk mazināties.

Večiņa sēž līdzās un nesteigdamās stāsta:

— Mans dēliņš arī karo Sarkanajā Armijā. Kājniekos. Tagad gaidu no viņa kādu ziņu. Kad mūsējie atbrīvoja ciemu, es visu laiku gaidīju dēliņu. Allaž taujāju karavīriem, vai kāds nezina ko par viņu.

— Un kur vecais, vēcināmu)?

— Jau pirms kara nomira. Es esmu viena.

Viņa nopūšas un ar lakata stūri izslauka acis.

Tad pieceļas un vēl ciešāk savīsta manu galvu. Un, vēlreiz nopūtusies, viņa turpina stāstīt. Balss no aizturētām asarām viņai dreb.

— Cik daudz mūsējo kolhoznieku vācieši nomocīja! Manu jaunāko brāli, partizāni, pakāra. Pusi sādžas aizdzina verdzībā. Dzīvošana bija sliktāka nekā sunim. Mūs vairs neturēja par cilvēkiem. Nezvēri! Apgājās sliktāk nekā ar lopiem. Visu mums atņēma un vēl prasīja: «Dod vistu, olas!» Kā tik nolādētais fašists ienāk, tā liekas: tūlīt nositīs. Uzvelk automātu, izvanda visu māju. Sie draudēja nodedzināt ciemu līdz pamatiem. Tikai piepeši uzradās mūsējie. Patrieca briesmoņus no ciema. Vācieši sagūla ciema nomalē. Te pie manis ieskrien kāds mūsu kaujinieks — tāds sīks zēniņš. «Māmu|, vai jums nav kāda lāsīte sīvā?» Man drusku bija, ko taupīju dēlam. Puisis izdzēra, ar piedurkni noslaucīja muti, pateica: «Paldies, māmuļ!» — un jau taisījās iet. Es viņam saku: «Atpūties, dēliņ!» Bet viņš saka: «Nav kad, māmuļ!» Tur tai ciema nomalē vāciešus aplenca un visus saņēma ciet. Tad nu gan mums bija prieks! Es nu ņēmos tīrīt un berzt māju, lai nepaliktu vairs ne smakas no ienaidnieka. Tagad man tik dēliņš jāsagaida.

Viņa apklusa. Sirds man sažņaudzās aiz žēluma par viņu. Kaut nu viņas dēls būtu dzīvs un pēc uzvaras atgrieztos mājās pie mātes...

Otras dienas vakarā biedri man paziņoja priecīgu vēsti: forsēta Dņestra. Laiks bija gaidāms jauks, un pulks acīmredzot dosies segt pārcelšanās vietu.

No rīta es jutos pilnīgi vesels.

— Nu, paldies, māmu|, par palīdzību! — es teicu, apskāvis večiņu, un, neklausīdams nevienam, devos uz komandpunktu savu iepriecināto draugu pavadībā.

Majors Oļhovskis, ieraudzījis mani, jautāja:

— Kāpēc slimnieks nav gultā?

— Viss jau pārgājis, biedri komandieri!

... Tajā dienā mēs saņēmām pavēli steidzīgi pār-bāzēties. Es steidzos uz sādžu, atvadījos no savas dziedinātājas, vēlreiz viņai sirsnīgi pateicos un novēlēju saņemt ziņas no dēla. Pagriezies redzēju, ka viņa vēl ilgi skatās man pakaļ, ar lakata stūri slaucīdama asaras, kā to parasti dara mātes, pavadot mūs, dēlus.

vīrišķība

1944. gada 26. martā Otrās Ukrainas frontes karaspēks atbrīvoja svarīgu dzelzceļa mezglu Beļ-cus un pienāca pie valsts robežām ar Rumāniju; robeža gāja pa Prutas upi.

Mani pulka biedri, tāpat kā visi padomju cilvēki aizmugurē un frontē, tajā dienā sapulcējās mītiņā. Ilgi gaidītā diena pienākusi: Padomju Armija

padzinusi vācu fašistiskos iebrucējus aiz mūsu Dzimtenes robežām. Vakarā Maskava salutēja mūsu frontes karavīriem. Mēs runājām par nākamo uzvaru, atcerējāmies draugus, kuri atdevuši dzīvības par Dzimtenes atbrīvošanu.

Mūsu pulks pārcēlās uz piefrontes aerodromu Beļcu pilsētā — Padomju Moldāvijā.

Pulka lidotāji vairākas reizes dienā pacēlās gaisā un uzsāka sīvas cīņas ar ienaidnieku. Kad mēs vēlu vakarā noguruši atgriezāmies no aerodroma, iedzīvotāji mūs sagaidīja viesmīlīgi un priecīgi.

...Reiz kādā vakarā iznīcinātāju sešnieks, ko komandēja Kirils Jevstigņejevs, sedza karaspēku virs frontes līnijas. Viss bija mierīgi. Un pēkšņi apakšpulkveža Borovoja pavēle:

— Uzmanībul Priekšējai līnijai tuvojas astoņpadsmit «meseršmiti».

Ienaidnieka lidotāji bija nodomājuši iesaistit kaujā Jevstigņejeva sešnieku, atvilkt to sāņus un tā attīrīt ceļu saviem piķējošajiem bumbvedējiem. Jevstigņejevs to zināja no pieredzes. Viņš nolēma kauju pieņemt un īsi un ātri to izcīnīt. Pa radio viņš deva komandu:

— Ērgļi, uzbrukumā!

Jevstigņejeva pārinieks jaunākais leitnants komjaunietis Mihails Popko centās droši nosegt komandieri. Jaunais lidotājs saspringti vēroja Jevstigņejeva lidmašīnu un pretinieka rīcību.

Pēkšņi Popko sajuta deguma smaku. Lidmašīnas kabīnē ieplūda dūmi, acīs sariesās asaras, kaklā

sāka kņudēt. Viņš pārlaida acis kabīnei. Dūmi nāca no apakšas, kaut kur zem sēdekļa. Izpletnī acīmredzot trāpījis aizdedzinošs šāviņš.

Lidotāju pārņēma nepatīkama sajūta: jebkuru mirkli varēja uzliesmot uguns, bet izpletnis ir bojāts. Taču domāt par to nebija laika: vadošajai lidmašīnai uzbruka fašistu iznīcinātājs, un Mihails metās glābt komandieri.

Kad uzbrukums bija atvairīts, Popko no jauna apskatīja kabīni. Sēdekļa pārvalks gruzdēja, bet uguni nekur nemanīja.

Lidotājs neatlaidīgi sekoja Kirila Jevstigņejeva lidmašīnai un droši vadīja savējo: cirtās no vienas puses uz otru, strauji parāva mašīnu augšup, izlīdzināja, metās lejup. Viņš pat aizmirsa, ka kabīnē ir ugunsgrēks.

Te uzreiz Popko sajuta lielu karstumu uz muguras: tātad gruzd apģērbs. Kļuva baisi, taču ar gribasspēku viņš pārvarēja bailes un sāpes. Mihails piespiedās pie aizmugures bruņām, cenšoties nodzēst uguni. Taču, mašīnu strauji vadot uz leju, viņš atrāvās no atzveltnes. Tā uguni apdzēst neizdevās.

Mihails saprata, ka no kaujas nedrīkst aiziet, jo tad arī komandierim viņa dēļ būs jāiziet no ierindas. Grupā atsegsies nenosargāta vieta, un pretinieks to noteikti izmantos.

Arvien grūtāka kļuva lidmašīnas vadīšana. Ļoti traucēja dūmi, bet atvērt kabīnes kupolu nedrīkstēja, jo svaiga gaisa plūsma uzpūstu uguni un liesmas apņemtu visu lidmašīnu. Kā sapnī Mihails dzirdēja Jevstigņejeva komandu:

— Sedz mani! Es uzbrūkul

Ar izveicīgu manevru Jevstigņejevs notrieca fašistu iznīcinātāju. Taču viņa lidmašīnas astē bija «ieķēries» cits «meseršmits». Mihails nospieda sprūdu, un pretinieks atkāpās. Jevstigņejevs panāca ienaidnieku un notrieca to. Popko ievēroja, ka sāņus kāds no biedriem sašāva vēl vienu fašistu.

Pretinieks notrūkās. «Meseršmiti» pakāpeniski sāka attālināties.

Tagad Mihails varēja padomāt par sevis un lidmašīnas glābšanu. Ar norunāto signālu viņš lūdza komandierim atjauju aiziet no cīņas. Un tūlīt vadīja savu lidmašīnu uz aerodromu. Viņš redzēja, ka viņam sekoja arī Jevstigņejevs. Tagad komandieris sedza savu pārinieku.

Līdz aerodromam vēl atlika tikai nedaudz kilometru, bet jaunais lidotājs juta, ka mašīnu nenovadīs līdz galam. Viņš jutās arvien sliktāk. Mugura neciešami svila, dūmi koda acīs.

Bezjēdzīgi riskēt nedrīkstēja, tāpēc viņš sāka nolaisties. Caur dūmu segu lidotājs samanīja zemnieku mājiņas, dārzus, bet aiz tiem lielu, za|u pļavu.

Mihails, sasprindzinājis visus spēkus, laimīgi piezemējās. Ar grūtībām atvēra kupolu un izrausās no kabīnes.

Jevstigņejevs pļaujošā lidojumā viņam sekoja, tad pagriezās un milzīgā ātrumā aiztraucās uz aerodromu pēc palīdzības.

Kad sanitārā mašīna piebrauca pie pļavas, Mihails gulēja uz sāniem koku ēnā. Visapkārt stāvēja rumāņu zemnieki. Viens no viņiem dzirdīja lidotāju ar ūdeni no blašķes; netālu bija redzamas sadegušās lidmašīnas paliekas.

Bērni pirmie pamanīja sanitāro mašīnu un skrēja tai pretī.

Zemnieki priecīgi sagaidīja ārstu, cits caur citu rumāniski kaut ko skaidroja, ar cieņu raudzīdamies uz mūsu cīņu biedru.

Viebdamies aiz sāpēm, Mihails stāstīja, ka zemnieki viņam palīdzējuši; ja tie nebūtu tik gādīgi, tad būtu bijis ļoti grūti.

Sanitāri pārvietoja Mihailu mašīnā. Un, kad tā sāka braukt, tai paka] skrēja kā bērni, tā pieaugušie. Mihails atvadoties māja ar roku, un visi viņam vēlēja laimīgu ce|u.

Mihailam bija stipri apdegusi mugura. Viņu nolēma no sanitārās daļas sūtīt uz aizmugures hospitāli, taču viņš par to ne dzirdēt negribēja.

Pulka biedri — mēs bijām vairāki cilvēki — devās apciemot slimo draugu. Pulka ārsts Jevgeņijs Guščins, kluss, rūpīgs cilvēks, mūs ielaida pie viņa.

Miša gulēja uz vēdera: apdegusi mugura bija noklāta ar marli. Izdzirdīs soļus, viņš pacēla galvu, ieraudzīja mūs un pasmaidīja. Pāris stundu laikā viņš bija sakrities, acu plaksti iekaisuši.

— Atbalstiet manu lūgumu, draugi, — viņš teica, — lai mani atstāj šeit. Es neesmu nodomājis ilgi gulēt. Jūtos labāk. Kāpēc gan viņi grib nosūtīt mani uz aizmuguri? Šeit, kopā ar jums, es drīzāk atveseļošos. Un vēl lidošu!

Mihailu tomēr vajadzēja pārvest uz hospitāli. Taču, lai gan viņam bija stipri apdegumi, viņš ātri atveseļojās un atgriezās savā daļā.

Es saņēmu mazliet neparastu uzdevumu — kopā ar Pašu Brizgalovu lidot ar «U-2» uz aerodromu Bcļcos.

— Jā, jā, nemaz nebrīnieties! — teica komandieris. — No turienes atvedīsiet jaunu lidmašīnu. Par visu sīkāk uzzināsiet uz vietas. Izlidojiet tūlīt un tur daudz nekavējieties.

Es nesāku iztaujāt, un, paņēmuši izpletņus, mēs ar Brizgalovu devāmies pie «U-2».

Pēdējo reizi ar «U-2» es pacēlos gaisā aviokluba aerodromā Sostkā. Uzvēdīja atmiņas ...

Es lidoju nelielā augstumā, turēdamies tuvāk zemei — starp pakalniem, pāri gravām. Vajadzēja būt modram, jo nemanot varēja piezagties vācu mednieki. Lidodams pāri pazīstamajam aerodromam Be|cos, es ievēroju, ka nostāk no citām, mirdzot saules staros, stāv pavisam jauns «lavočkins».

Man paziņoja, ka pie jaunās lidmašīnas mani gaida mūsu aviācijas vienības štāba virsnieks. Mēs ar Brizgalovu naski devāmies turp. Tur stāvēja lidotāji un kara korespondenti. Štāba virsnieks, paspiedis man roku, teica, ka lidmašīna uzbūvēta par līdzekļiem, ko ietaupījis vecs kolhoznieks biškopis Vasilijs Koņevs no Staļingradas apgabala Budarinas rajona kolhoza «Boļševiks». Viņš ieguldījis savus ietaupījumus Sarkanās Armijas fondā un lūdzis uzbūvēt Padomju Savienības Varoņa Koņeva vārdā nosauktu lidmašīnu. Apakšpulkvedis Koņevs, Vasilija Koņeva radinieks, bija kritis varoņa nāvē nevienlīdzīgā cīņā kara sākumā. Padomju patriota lūgums tika izpildīts.

Virsnieks izņēma no planšetes vēstuli.

Vasilijs Koņevs lūdza lidotāju, kura rīcībā nodos lidmašīnu, nesaudzīgi atriebties fašistiem par varoņa Koņeva nāvi, sist ienaidnieku līdz pat mūsu galīgai uzvarai.

Es biju ļoti saviļņots, kad štāba pārstāvis teica, ka mūsu aviācijas vienības pavēlniecība, kuras rīcībā mašīna nodota, nolēmusi piešķirt to man.

Mēs apgājām apkārt «lavočkinam» — lieliskai atvieglinātas konstrukcijas lidmašīnai ar 14. numuru. Jau pa gabalu bija redzami uzraksti baltiem burtiem ar sarkanu apmali: uz kreisā borta — «Padomju Savienības Varoņa apakšpulkveža N. Koņeva vārdā nosauktā», uz labā — «No kolhoznieka Vasilija Koņeva».

Kad es nolaidos mūsu aerodromā, lidmašīnu ielenca lidotāji un tehniķi.

— Tagad gan mēs jūsu «lavočkinu» visur ieraudzīsim, biedri komandieri. Nesajauksim ar citu, — sprieda manas eskadriļas puiši.

Viņiem bija taisnība. Vadošās lidmašīnas ar līdzīgiem uzrakstiem tūlīt ievēroja ne vien mūsu lidotāji, bet arī vācieši, kuri centās tās notriekt. Tāpēc man un citiem eskadriļas lidotājiem tagad kaujā vajadzēja rīkoties vēl vairāk pārdomāti un noteikti, būt vēl uzmanīgākiem.

Lidmašīna, katrs tās aparāts un skrūvīte man vienmēr bijusi mīļa, esmu izturējies pret tām saudzīgi. Taču tagad par jauno mašīnu jutu sevišķu atbildību: es zināju, ka strādnieki un konstruktori interesēsies par to, kādas kaujas spējas ir šai mašīnai, ko viņi uzbūvējuši pēc kolhoznieka patriota pasūtījuma. Un ka viņš pats un viņa ciema ļaudis gaidīs no manis vēstules ar kauju aprakstiem!

Un es tūlīt, lieki nekavēdamies, aizrakstīju Koņe-vam, ka pavēlniecība uzticējusi man lielisku mašīnu. Ziņoju, ka manā kontā jau ir trīsdesmit septiņas notriektas ienaidnieka lidmašīnas, un apsolīju palielināt šo skaitu, godinot padomju cilvēku piemiņu, kuri krituši vai kurus nomocījuši vācu fašistiskie iebrucēji, devu solījumu sakaut ienaidnieku, kā prasa mans pienākums pret Dzimteni. .

«PĀRVARĒT BAILES! IZRAUTIES!»

Saņēmis papildinājumu, mūsu pulks pārcēlās uz dienvidiem, tuvāk sauszemes karaspēkam.

Rītausmā, uz ātru roku pabrokastojis, es steidzos pie savas lidmašīnas. Laiks ir skaidrs, bet debesīs peld nelieli sapluinīti mākoņi. Viktors Iva-novs, kā parasti, rosās ap mašīnu.

— Viss kārtībā, biedri komandieri! Motors darbojas lieliski, — viņš ziņo, noglaudīdams lidmašīnas spārnu. — Es pārbaudīju katru skrūvīti. — Un ar apmierinātu smaidu piebilst: — Varens aparāts, biedri komandieri!

Tajā rītā es vadīju lielu lidmašīnu grupu, kurā ietilpa arī Ameļina eskadriļa; mēs sedzām sauszemes karaspēku. Pa radio dzirdu:

— Vanagi, vanagi, esiet uzmanīgi! No dienvidiem, pa saulei, tuvojas liela piķējošo bumbvedēju grupa.

Un tūlīt arī es ieraugu, ka no Jasu puses «meser-šmitu» aizsegā frontes līnijai tuvojas kādi trīsdesmit «junkersi-87». Tiem pievienojas arī sagru-

pējušies «fokeri». Mums nekavējoties jāaizšķērso ienaidniekam ceļš.

Visa mūsu grupa atkāpjas virs vāciešu ieņemtās teritorijas. Tagad mēs esam augstāk par bumbvedējiem un atrodamies tiem aizmugurē. Viņu grupas aste izrādās nenosegta, jo iznīcinātāji ir izrāvušies uz priekšu. No saules puses ar lielu ātrumu uzbrūkam «junkersiem». Tik tikko pagūstu pārvirzīt uguni no vienas lidmašīnas uz otru: nav laika vērot, notriekta vai ne. Un tad ieraugu, ka viens «junkerss» deg. To aizdedzinājis Ameļins. Vācieši, cenzdamies padarīt lidmašīnas vieglākas, sāk mest bumbas virs pašu karaspēka. Bet Ļoņam aizmugurē no apakšas jau pielavījušies četri «meser-šmiti».

Es pārraidu pa radio:

— Ļoņa, aizmugurē «meseri»!

Traucos aizšķērsot viņiem ceļu. Pretinieks aizgriežas sāņus, taču paspēj atklat uguni; Ameļina lidmašīna samazina augstumu. Jā, tā ir, viņš ir notriekts ... Viņš ziņo:

— Aizeju no kaujas.

Pavēlu Ameļina pāriniekam viņu segt, bet pārē jiem lidotājiem — ar īsiem uzbrukumiem atsist ienaidnieku.

Vācu lidmašīnas sāk izvairīties no kaujas — aizlido dienvidu virzienā. Nenoturējās pretī mūsu spic dienam. So grupu esam aizdzinuši. Cīnoties ar izni cinātājiem, es modri vēroju gaisa telpu no dienvi diem. Un ne velti: tur parādās jauna «junkersu» grupa «meseršmitu» aizsegā. Arī ap trīsdesmit lidmašīnu. Tie tuvojas frontes līnijai.

Es izlemju: daļai mūsu spēku jādod triecien« bumbvedējiem, daļai — jāuzbrūk iznīcinātājiem.

Es pats trieciengrupas priekšgalā lielā ātrumā iebrāžos bumbvedēju pulkā.

Sākas īsts gaisa «karuselis». Mums izdodas izjaukt «junkersu» kaujas ierindu. Taču vēl dažām mūsu lidmašīnām nodarīti bojājumi, un arī tās atstāj kaujas lauku. Pretinieks acīmredzot pa radio izsaucis palīdzību. Es skatos un nēticu savām acīm: mūsējo nav. Vienīgi pretinieka lidmašīnas, un to ir ļoti daudz: visapkārt ņirb melnie krusti.

Nolemju atiet sāņus un palielināt augstumu. Virzos tuvāk nelielam mākonim. Augstuma mērītāja šautra rāda 4000 metru. Es nepagūstu ne lāgā pavērties apkārt, kad jau atkal atskan komanda no zemes. Dzirdu korpusa komandiera balsi:

— Vanagi, vanagi, tuvojas trešā pretinieka bumbvedēju grupa. Pavēlu notriekt vadošo!

Skaidrs, tikai tā iespējams izjaukt uzlidojumu! Bet notriekt vadošo nav tik vienkārši. Tomēr pavēle vienmēr jāizpilda nekavējoties, it sevišķi šoreiz. Pārraidu pa radio:

— Sapratu. Eju uzbrukumā.

Nolemju uzbrukt frontāli. No aizmugures «jun-kersiem» grūti tuvoties, jo tur augstumā lido «meseršmiti».

Uzmanīgi paraugos visapkārt; galvenais, lai astē «neieķeras» pretinieks. Lidoju ienaidniekam pretī, paslēpies aiz maza mākonīša. Viņu vadošais lido grupas priekšgalā. Es skaidri redzu viņu. Nolaižos zemāk, lai būtu ar viņu vienā augstumā. Bumbvedēji klusē. Es labi pazīstu pretinieka trikus. Skaidrs, vācieši jau sen pamanījuši uzrakstus uz manas lidmašīnas bortiem. Viņi nogaida. Tā, tagad mēs esam vienā augstumā. Atklāt uguni vēl par agru. Toties man garām pēkšņi nostiepjas

desmitiem trašu, Vācieši neiztur un atklāj viesuj-uguni.

Bet man vēl par agru atklāt uguni. Vēl dažas sekundes. Viens, divi, trīs — tā, tagad attālums ir piemērots. Tēmēkļa krustpunktā es- jau skaidri redzu vadošo. Sauju tieši virsū. Pavisam tuvu pār* drāžos viņam pāri — viņš it kā panirst zem manis. Tagad jāizslīd cauri ienaidnieka kaujas ierindai un tūlīt, pagriežoties par 180 grādiem, jāatgriežas atpakaļ.

Brīnumainā kārtā izšaujos cauri «junkersu» rindai un nesaduros ne ar vienu. Pagriežos par 180 grādiem. Uzņemu kursu pie savējiem. Un pēkšņi man garām padrāžas «foke-vulfi». Viņi sāk slīdēt lejup. Strauji apmetu loku. Viens «ieķeras» manas lidmašīnas astē — metrus piecdesmit no tās. Pārinieks viņu sedz no aizmugures. Un vēl tālāk iznīcinātāju ir vesels spiets —• kā komētas aste.

Man kļūst baisi — tagad tiešā tēmējumā sašaus. Pārraidu pa radio:

— Cīnos viens. Lūdzu palīdzību.

— Turies! Tūlīt mūsējie būs klāt, — dzirdu Borovoja satraukto balsi.

Sasprindzinu visu savu gribas spēku. Pavēlu pats sev: «Pārvarēt bailes! Izrauties!»

Motora rūkoņa mani uzmundrina. Atgūstu paš-savaldību. Strauji manevrēju. Izdaru virkni augstākās pilotāžas figūru. Pa to laiku vāciešu trijnieka vadošais nikni apšauda manu lidmašīnu.

Tagad viss atkarīgs no mana morālā noskaņojuma, no fiziskā spēka un pilotēšanas prasmes. Pretinieka spēki acīmredzot ir izsīkuši. Arī man nav viegli. Tomēr es vēl varu turēt.

«Foke-vulfs» turas kā pielipis pie manis. Brīdi,

kad vācu lidotājs cenšas mani apsteigt, es skaidri saskatu viņa galvu, lidotāja cepuri, pat uztveru viņa dusmīgo, saspringto sejas izteiksmi. Trases daudzreiz šaujas garām pavisam tuvu. Dzirdams, kā tās triecas pret astes plākšņiem. Kaut viņiem, maitasputniem, ātrāk izbeigtos munīcija!

Izmantoju visas lidmašīnas iespējas. Un atraujos. Tagad diez vai tiem izdosies mani notriekt! Un tomēr nav patīkami, ja aizmugurē ir fašisti.

Es manevrēju vēl straujāk no vienas puses uz otru. Un pēkšņi hitlerieši pagriežas un milk — viņiem pakaļ dzenas «jaki». «Ja jūs, draugi, būtu atlidojuši agrāk...» es nodomāju. «Žēl, ka nevaru jums piebiedroties — degvielas rādītāja šautra jau pie sarkanās atzīmes.» Un es padraudu ar dūri fašistu lidmašīnām: «Mēs vēl tiksimies!»

Mani satrauc doma par biedriem. Tuvumā arvien vēl viņu nav. Man mute izkaltusi, nevaru sazināties ar viņiem pa radio.

Cik priecīgs es kļuvu, kad, laimīgi nosēdies aerodromā, ieraudzīju, ka visi mani biedri jau atgriezušies mājās. Un tikai tad es sajutu, cik noguris esmu. Taču vajadzēja ziņot komandierim par notikušo kauju — īstām kaujas kristībām lidmašīnai. Mani satrauca doma: «Esrnu vai neesmu notriecis pirmās grupas «junkersu» vadošo lidmašīnu?»

Saņēmis spēkus, ātri eju uz komandpunktu garām lielam plakātam. Uz tā milzīgiem sarkaniem burtiem uzrakstīti daudzi mūsu daļas lidotāju uzvārdi, ziņojumi par šodien notikušajām kaujām, par gūtajām uzvarām. Pavirši uzskatot, redzu Amoliņa, Brizgalova, Jevstigņejeva, Muhina un savu uzvārdu.

Kad es ieeju, Kirils Jevstigņejevs patlaban beidz

savu ziņojumu par viņa vadībā notikušo kauju. Viņi cīnījušies ar trīsdesmit astoņiem «junker-siem-87», kas bija ieplānojuši uzlidojumu mūsu karaspēkam. Jevstigņejeva grupa izklīdinājusi pretinieka bumbvedējus.

Šajā meistarīgi veiktajā gaisa kaujā mūsu lidotāji notrieca četras ienaidnieka lidmašīnas. Divas no tām Kirils.

Atturīgi un kautri, kā vienmēr, viņš pastāstīja par savas grupas uzvaru. Komandieris viņu silti apsveica. Bet es, cieši paspiedis vecā drauga roku, ziņoju daļas komandierim par kaujas uzdevuma izpildi. Teicu, ka neesmu pārliecināts, vai vadošais notriekts. Oļhovskis pārtrauca mani:

— Esiet bez rūpēm, vadošais ir notriekts. Nokrita netālu no novērošanas punkta un sašķīda druskās.

Izdzirdot šos vārdus, man pat nogurums pārgāja.

Kopā ar Jevstigņejevu izgājām no komandpunkta.

— Jā, kad esi zaudējis savaldību, — viņš saka, — tad vairs nepalīdz ne pieredze, pat ne mūsu lidmašīnu lieliskās īpašības. Grūtā kaujā uzvar griba.

...Tajā dienā lidotāju personiski notriekto lidmašīnu skaits auga, bet pulka rēķins palielinājās līdz 270.

PALIEC SVEIKS, MANS PULKS!

Kādu vakaru mani izsauc komandieris. Es tūlīt ievēroju, ka viņš ir norūpējies, pat uztraukts. Lūk, ko viņš man saka:

— Biedri kapteini, pienākusi pavēle, ka jums nekavējoties jālido uz Maskavu. Es skaidri nezinu, kāpēc. It kā jūs no pulka pārceļ... Rīt no rīta ar «PO-2» lidojiet uz Beļciem, no turienes ar trans-portlidmašlnu uz Maskavu. Ja iespējams, mēģiniet atgriezties. Neaizmirstiet, ka šinī pulkā jūs esat izaudzis.

Es pat nepielaidu domu, ka mani varētu atsaukt un pārcelt uz citu daļu, uz citu fronti. Vienā gadā un četros mēnešos es kopā ar pulku biju nostaigājis grūtu ceļu no sava pirmā kaujas izlidojuma līdz četrdesmit piektajai notriektajai ienaidnieka lidmašīnai, kopā ar biedriem mācījos graut ienaidnieku.

Tāpat kā daudzi mani biedri, arī es frontē savā pulkā kļuvu par Komunistiskās partijas .biedru. Ameļins, Jevstigņejevs un es — mēs visi ieradāmies pulkā vienā un tajā pašā dienā. Pašreiz eskadriļas komandiera Jevstigņejeva kontā ir četrdesmit astoņas notriektas ienaidnieka lidmašīnas. Manam pāriniekam Muhinam, kas pie mums ieradās tikai pirms gada, — piecpadsmit. Un tagad es domāju tikai par vienu — kaut Maskavā mani ilgi neaizturētu, kaut atlaistu ātrāk.

Sasaucu kopā eskadriļas lidotājus. Pastāstu jauno ziņu. Visi ir pārsteigti un satraukti. Es pagaidām nododu visas lietas savam vietniekam Paveļam Brizgalovam.

Skatos uz saviem kaujas biedriem, un mani pārņem skumjas, kādas rodas, šķiroties no tuviniekiem.

Agrā rītā pirms aizlidošanas uz Beļciem eju atvadīties no Koņeva vārdā nosauktās lidmašīnas. Ar šo vareno un paklausīgo iznīcinātāju esmu veicis daudz kaujas izlidojumu. Ne vienu reizi vien

bijušas cīņas ar vāciešiem uz dzīvību un nāvi, un lidmašīna nekad nav man likusi vilties.

Blakus mašīnai stāv mans nenogurstošais palīgs uz zemes — mehāniķis Viktors lvanovs.

— Nu, mīļais draugs, — es saku, apkampdams viņu, — daudz tev nācies pūlēties uz zemes! Un tavu palīdzību es allaž esmu jutis kaujā. Sargi manu kumeļu!

— Centīšos, biedri komandieri! Bet jūs gan atgriezieties, — atbild lvanovs.

Es atvados no savas eskadriļas. Kopā ar lidotājiem dodos uz komandpunktu. Pie tā salasījušies mani pulka biedri. Te ir mans frontes skolotājs Semjonovs, Muhins, Ameļins, Jevstigņejevs... sanākuši visi.

— Draugi, ceru, ka atgriezīšos pulkā, — es saku, pateicies par visu savam frontes kolektīvam. — Ja arī man pavēlēs kalpot citā pulkā, es vienmēr jūs atminēšu. Arvien būšu tajā pārliecībā, ka cieši kopā ar jums gaisā karoju ar ienaidnieku.

Draugi mani spēcīgi apkampj.

— Laiks braukt, — saka komandieris.

Es pārlaižu skatienu pār sejām, kas man kļuvušas mīļas, pār aerodromu un mūsu kaujas lidmašīnām.

Visi kopā dodamies uz «PO-2» stāvvietu. Lidmašīna ir gatava lidojumam. Motora troksnis apslāpē draugu balsis ...

Maskava ir saules gaismas pielieta. Taču man visu laiku stāv prātā tas pelēkais 1942. gada rīts, kad mēs, kaujā vēl nebijuši lidotāji, ieradāmies galvaspilsētā.

Atceros, kā mēs klausījāmies pieredzējušu lidotāju stāstus par kaujām Maskavas pieejās, par

ienaidnieka uzlidojumu atvairīšanu virs Ļeņingra-das, par Staļingradas kauju. Bet šodien pa radio pārraida ziņojumu par Padomju Armijas uzbrukuma kaujām un tās uzvarām pār vācu fašistiskajiem iebrucējiem aiz mūsu Dzimtenes robežām.

... Gaisa Kara Spēku mītnē mani jau gaida caurlaide pie ģenerāļa Sacka.

Ģenerālis, vēl pavisam jauns cilvēks, mani silti sagaida un jautā:

— Sakiet, biedri kapteini, — ko jūs teiktu, ja pārceltu jūs uz citu pulku, cilu fronti?

Es atbildu, ka mans pienākums ir palikt savā pulkā līdz galīgai uzvarai. Un tad es uzzinu, ka mani pārceļ uz Pirmo Baltkrievijas fronti pulkā, kuram dots uzdevums medīt ienaidnieku gaisā uz savu roku.

— Es saprotu jūsu jūtas, biedri kapteini, — piebilst ģenerālis. — Taču Gaisa Kara Spēku pavēlniecība uzskatīja par nepieciešamu iecelt jūs par komandiera vietnieku tajā aviopulkā, par kuru es jums jau teicu. Daļas priekšnieks pulkvedis Pavels Cupikovs jau gaida jūs. Tomēr tūlīt jūs nelidosiet uz turieni. Jūsu jaunie pulka biedri cīnās lidmašīnās «LA-7», tāpēc arī jums vajadzēs pārkvalificēties lidošanai ar to. Iepazīstieties ar «LA-7» un lidojiet uz daļu.

Un es dodos uz aizmuguri, uz aviācijas rezerves pulku, uz to aerodromu, kur pirms pusotra gada ieradās komandiera Soldatenko pulks.

...Jau pienācis 1944. gada augusts. Pārkvalificēšanās programmu es jau sen esmu paveicis un

16ā

tagad nepacietīgi gaidu pavēli, lai lidotu uz pulku. Velti nezaudēdams laiku, cītīgi trenējos un pilnveidoju pilotēšanas tehniku.

Pēc avīžu ziņām es uzmanīgi sekoju kara darbībai. Pirmās Baltkrievijas frontes karaspēks, 26. jūlijā atbrīvojis Demblinu un Pulavu uz dienvidiem no Varšavas, forsējis Vislu. Tur, Demblinas rajonā, karoja tas pulks, uz kuru es biju pārcelts. Bet Otrās Ukrainas frontes karaspēka darbība Padomju informbiroja ziņojumos netika pieminēta. Mani bijušie pulka biedri rakstīja, ka tur, tāpat kā agrāk, notiek vietēja rakstura kaujas. Es labi zināju, kādas tās ir.

Reiz draugi atrakstīja, ka korpusam un pulkam piešķirts gvardes nosaukums. Cik neizsakāmi priecīgs un lepns es k|uvu, kā ilgojos pēc saviem uzticamajiem draugiem!

GAISA FLOTES DIENA

Gaisa flotes dienas svinību priekšvakarā, 1944. gada 19. augustā, Padomju informbirojs pārraidīja ziņojumu par padorrjju aviācijas kauju darbības rezultātiem trīsdesmit astoņos Tēvijas kara mēnešos. Ar lepnumu par mūsu aviāciju es klausījos ziņojumu, ko neaizmirsīs neviens lidotājs fron-tinieks.

Mūsu Gaisa Kara Spēki bija iekarojuši pilnīgu hegemoniju gaisā.

Ziņojumā bija arī teikts, ka, visas padomju tautas atbalstīta, mūsu aviācija izrādījusies stiprāka par vācu aviāciju, kļuvusi spēcīgs drauds fašistiskajiem iebrucējiem. Mūsu aizmugure — strādnieki, speciālisti un konstruktori nepagurdami strādā, nemitīgi palielinot lidmašīnu ražošanu un pilnveidojot to kaujas īpašības.

Rītā, kad devos uz štābu uzzināt, vai nav saņemta atļauja izlidot, es uzzināju priecīgu vēsti: A. Pokriškins apbalvots ar trešo medaļu «Zelta Zvaigzne» par «teicamu pavēlniecības kaujas uzdevumu izpildi un varonību frontē».

Man pretī steidzās pulka komandieris apakšpulkvedis Akuļenko. Sirsnīgi mani apkampdams, viņš priecīgi saka:

— Apsveicu jūs, biedri kapteini, ar otro medaļu «Zelta Zvaigzne».

Es biju pārsteigts, uztraucies. Nevarēju izteikt ne vārda.

— Kā, vai tad jūs to vēl nezinājāt? Nesen pārraidīja apbalvoto personu uzvārdus. Arī majoram Vorožeikinam piešķirta otra Varoņa zvaigzne. Apsveicu jūs divkārši: jūsu jaunajam komandierim pulkvedim Cupikovam piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Apsveiciet arī mūs; lai gan mūsu pulku sauc par rezerves pulku, tas tomēr apbalvots ar Kaujas Sarkanā Karoga ordeni — par panākumiem lidotāju sagatavošanā. Daudz, ļoti daudz mūsu audzēkņu karo. Arī jūs savā ziņā esat mūsu audzēknis.

Apkampis apakšpulkvedi, es viņu kvēli apsveicu. Mūs apstāja rezerves pulka lidotāji un tehniķi. Biedri apsveica mani un novēlēja tālākus panākumus kaujā. Bet es vēlējos pēc iespējas ātrāk pierādīt kaujās, ka esmu pelnījis augsto apbalvojumu.

Man par lielu prieku tajā pašā dienā es saņēmu pavēli izlidot uz savu daļu Pirmajā Baltkrievijas frontē.

TREŠĀ DAĻA. NO VISLAS LĪDZ ELBAI

.

GAISA KAUJU MEISTARU PULKĀ

Vairākas reizes man vajadzēja nolaisties. It sevišķi atmiņā palicis aerodroms Baranovičos ... Sini rajonā Pirmās Baltkrievijas Irontes karaspēks jūlija sākumā izcīnīja smagas kaujas.

Brestas rajonā es pārlidoju robežu. Piefrontes joslā lidoju viens pļaujošā lidojumā. Vados pēc galvenajiem orientieriem — šosejām un dzelzceļa.

Beidzot nolaižos betonētā aerodromā.

Lidmašīnas ir dekoncentrētas un nomaskētas ar zariem, tomēr es ievēroju, ka «lavočkiniem» ir sarkani purni un baltas astes. Tā ir padomju gaisa kauju meistaru pazīšanas zīme (piedevām vēl zvaigznītes uz bortiem, kas apzīmē notriekto pretinieka lidmašīnu skaitu).

Te nu tas ir — Proskurovas Sarkankarogotais Aleksandra Ņevska iznīcinātāju aviācijas pulks.

Kā jau parasti mēdz būt, pie manas lidmašīnas pieskrien lidotāji un tehniķi. Mēs sapazīstamies. Jaunie pulka biedri mani sagaida silti un viesmīlīgi.

Lidotāji man pastāsta, ka vēl nesen viņi cīnījušies ar ienaidnieku virs Padomju Baltkrievijas, bet tagad piedaloties brālīgās poļu tautas atbrīvošanā. Plecu pie pleca ar frontes karaspēku cīnās po|u karaspēka Pirmā armija.

Tehniķis Vasiļjevs (mans uzticamais palīgs uz zemes līdz kara beigām) tūlīt aiziet apskatīt lidmašīnu, bet lidotāji pavada mani uz komandpunktu.

Es nepacietīgi iztaujāju savus pavadoņus par stāvokli šajā — kreisajā frontes spārnā, kā viņi cīnās pret ienaidnieku. Gribējās pēc iespējas ātrāk iepazīt cilvēkus, iejusties pulka dzīvē.

Klusuma periodā ir vairāk laika iepazīties, turpretī kaujas apstākļos cits citu iepazīst ātrāk un labāk. Bet tagad aktīvu cīņu vairs nebija.

— Pašlaik notiek vietēja rakstura kaujas placdarmos un Prāgas — Varšavas priekšpilsētas rajonā. Paretam daļa spēku izlido, lai pastiprinātu un noturētu virskundzību gaisā atsevišķos iecirkņos, — stāsta lidotāji.

Šajā brīdī pa nomaskētā komandpunkta durvīm iznāk vairāki cilvēki. Citiem pa priekšu soļo pulkvedis ar Varoņa zvaigzni. Tas tad arī bija pulka komandieris Pavels Cupikovs.

Es raportēju:

— Biedri komandieri, kapteinis Kožedubs ieradies jūsu rīcībā.

Viņš pārlabo:

— Gvardes kapteinis. Pulkam piešķirts gvardes nosaukums. — Un viņš spēcīgi spiež man roku. — Mēs jau sen jūs gaidām. Tagad cīnīsimies kopā. Iepazīstieties ar manu vietnieku politiskajos jautājumos lidotāju apakšpulkvedi Pjotru Asejevu.

Vietniekam nav vēl ne četrdesmit, bet deniņi jau sirmi. Viņš draudzīgi pastiepj man roku.

— Esmu pārliecināts, ka jums šeit patiks. Mūsu pulka uzdevums ir savdabigs un interesants. Ceru, ka būsiet apmierināts.

Komandieris iepazīstināja mani ar gaisa strēlnieku dienesta priekšnieku majoru Dmitriju Tita-renko. Pulka biedri sauca viņu vienkārši par «uguns un dūmu priekšnieku». Viņš kalpo daļā jau no tās dibināšanas ;dienas un ir iesaukts par Veco.

Dmitrijs Titarenko ir Ļeņingradas pilsētas goda pilsonis. So nosaukumu viņš ieguvis sakarā ar kādu notikumu.

Reiz, pašā kara sākumā, kad pulks sargāja Ļeņingradas debesis, Titarenko, toreiz leitnants, stāvējis pie savas lidmašīnas. Pēkšņi viņš pamanījis vācu izlūku «junkersu-88». Nevilcinādamies un neprasīdams atļauju, viņš izlidojis ienaidniekam pretī. Panācis to Ļeņingradas pievārtē un pēc vairākiem uzbrukumiem notriecis. «Junkerss» nokritis Ļeņingradas priekšpilsētā.

Tā bija pirmā uzvara, kas notikusi debesīs ļeņingradiešu acu priekšā.

Es biju priecīgi satraukts, kad komandieris jau komandpunktā apsveica mani ar piešķirto gvar-dista nosaukumu un piestiprināja man pie formas blūzes gvardes nozīmi. Sis nosaukums uzlika daudz pienākumu.

Mani sirsnīgi sagaidīja štāba priekšnieks apakšpulkvedis Jakovs Toptigins, gara auguma, mazliet sakumpis cilvēks. Viņi abi ar komandieri īsumā iepazīstināja mani ar apstākļiem frontēs un ar pulka vēsturi.

Izmantojot relatīvu klusuma periodu, pulks sakārtojās. Lidotāji studēja un apkopoja kaujas pieredzi. Pulks atradās nozīmīgā iecirknī un gatavojās kaujām Varšavas un visas poļu zemes atbrīvošanai.

Pašlaik, kad sauszemes karaspēks noturēja pie Vislas Magnuševkas un Pulavas placdarmus, lidotāju kaujas uzdevums bija izlidot patstāvīgās ienaidnieka medībās rajonā uz dienvidiem no Varšavas un tālu uz rietumiem no Vislas, meklēt un iznīcināt pretinieku uz dzelzceļiem un šosejām, kā arī gaisā.

... Gaisa strēlnieki pa pāriem vai vairāki pāri kopā meklēja ienaidnieku noteiktā rajonā, tālu aiz frontes līnijas. Viņiem nebija ierobežots ne augstums, ne ātrums.

Viņi pētīja ne tikai gaisa apstākļus kaujas rajonā, bet izlūkoja aerodromus, uzmanīja pretinieku gaisā, kad tā grupas pulcējās kopā vai lidoja mājup.

Iznirstot no mākoņiem, gaisa strēlnieki deva pēkšņu triecienu pretinieka vājākajās vietās un negaidot atkal nozuda. Viņi iznīcināja ne tikai lidmašīnas, bet arī automobiļus, ešelonus, dzīvo spēku un tehniku uz zemes, traucēja pārvadāt materiālus pa dzelzceļiem un šosejām. Tādējādi viņi gandrīz vienmēr atrada piemērotu mērķi.

Šādas medības prasa no lidotāja lielu meistarību, aukstasinību, nevainojamu pilotēšanas tehniku, spējas ātri izlemt un rīkoties un, protams, pilnīgu sadarbību ar pārinieku.

Nav vārdam vietas — tā ir grūta māksla!

Mums pretī nāk gadus piecpadsmit vecs zēns, tērpies kombinezonā. Viņam ir dzīva, enerģiska seja un stingrs solis.

— Dāvid, panāc šurp, stādies priekšā manam vietniekam, — saka pulkvedis un piebilst: — Tas ir mūsu pulka dēls.

Zēns pienāk, nostiepjas kā stīga un raportē:

— Biedri komandieri, motorists komjaunietis Dāvids Haitsl

Atlaidis viņu, Pavels Fjodorovičs saka:

— Zēns ir daudz pārdzīvojis. Vēlāk uzzināsiet sīkāk. Ātēs visi viņu mīlam, un viņš ir ļoti pieķēries mūsu pulkam. Disciplinēts, apdāvināts un drosmīgs puisis. Viņš strādā par motoristu. Dāvids būs jūsu raitnieks. Man šķiet, jūs būsiet ar viņu apmierināts. Jums, kā jau instruktoram, ir ievingrināta acs un pedagoģiska pieredze. Palīdzēsiet viņam augt. Vai esat ar mieru?

Es labprāt biju ar mieru. Pret aktīviem, drošsirdīgiem un disciplinētiem jauniešiem vienmēr esmu jutis simpātijas.

Pie mums pienāk slaiks, brašs lidotājs. Tas ir trešās eskadriļas komandieris Padomju Savienības Varonis majors Baklans. Viņš ziņo, ka pie eskadriļas komandpunkta salasījušies lidotāji un tehniķi. Visi kopā ejam pie lidmašīnām.

Pēkšņi Cupikovs kaut ko sauc:

— Mika, Mika, nāc ātrāk!

Tas taču lācēnsl Gāzelēdamies viņš steidzas pie mums, acis viņam priecīgi spīd. Viņš nostājas uz pakaļkājām, priekšējās tik tikko sniedzas komandierim līdz pleciem. Cupikovs paglauda amizantajam pinkainajam lācēnam plato pieri.

— Mūsu mīlulis lūdz cienastu.

Titarenko pasniedz man cukura gabaliņu.

— Pacienājiet Miķelīti, biedri kapteini!

Lācēns aši nolaiza cukuru no manas plaukstas

un sīkiem solīšiem sāk trukšināt mums līdzi.

— Pulkā viņš nokļuva divu mēnešu vecumā, — komandieris stāsta. — Tas bija tā. Užgorodas

rajonā, kad to atbrīvoja no fašistiem, zemnieki uzdāvināja lācēnu maršalam Novikovam, bet maršals — mums. Vecākais leitnants Dmitrijs Neča-jevs izlūdzās no mūsu ārsta Saivas Kapanadzes gumijas cimdu. Nogrieza cimdam pirkstu, izdūra tanī caurumu, uzstiepa uz piena pudeles kakliņa un izbaroja lācēnu. Mūsu Miķelītis ir palaidnis. Katru dienu pastrādā kādu nedarbu. Nesen ievēlās maizes kvasa mucā, pārbaidīja oficianti un ari pats izbijās. Bet lidotāji vai plīsa no smiekliem. Viņiem ir vēl citi zvēriņi. Kaut kur bija pievākuši ievainotu zaķēnu, vārnu ar pārsistu spārnu izdziedēja, iegādājās sunīti Knipsi... Lūk, kur nāk Miķelīša dresētājs. Iepazīstieties!

Es spēcīgi paspiežu roku jaunam, plecīgam lidotājam Dmitrijam Ņečajevam. Viņš saka:

— Miķelītis no viena aerodroma uz otru pārlido ar «LI-2». Viņš mums ir «pieredzes bagāts lidotājs». Labi zina dienas kārtību, kopā ar mums iet uz ēdnīcu. Skatieties, tūlīt būs izrāde.

.Veikls melns suņuks — tas ir Knipsis —, izaicinoši vaukšķēdams, paskrien Miķelītim gar deguna galu. Taču lācēns pagūst šuneli satvert. Knipsis sāk žēli smilkstēt.

— Viņš noinušīs sunīti! — es uztraucos.

— Kur nu! Knipsis smilkst aiz pārbīļa: sauc palīgā. Gan redzēsiet, ka pēc tam atkal līdīs plēsties.

Un tiešām, lācēns tur Knipsi uzmanīgi, nenodarot tam nekāda ļaunuma.

Dmitrijs Titarenko izpestī suņuku. Tas trīc un laiza viņam roku. Taču, nokļuvis uz zemes, sunītis pēkšņi vaukšķēdams braši metas uz lācēnu. Tas brīdinoši rūc, iecērt viņam pliķi ar ķepu, un suns,

lidotājiem par lieliem smiekliem, aizlido sāņus. Miķelītis, it kā nekas nebūtu noticis, gāzelēdamies tipšina mums blakus

— Pasmiedamies par Miķelīša izdarībām, mēs it kā atpūšamies, — mani jaunie biedri saka. — Reizēm tas ir nepieciešams, it sevišķi pēc saspringtām kaujām.

DRAUDZĪBA

Iepazinies ar eskadrijām, es atgriezos komandpunktā un pēc komandiera un viņa vietnieka lūguma īsumā pastāstīju par saviem bijušajiem pulka biedriem. Pēc tam mani sīki iepazīstināja ar maniem pienākumiem.

Pret vakaru mēs ar Titarenko un Sebeko aizbraucām uz ciemu kilometrus piecus no aerodroma, kur mita lidotāji. Es uzmanīgi vēroju Titarenko. Viss liecina, ka viņš ir jautrs mierīga rakstura cilvēks, labs biedrs.

Un mēs esam istabā, kur dzīvosim trijatā. Mūs apciemo pulka ārsts Saiva Kapanadze. Viņš man jautā:

— Kā atlidojāt un kā jūtaties?

— Paldies, esmu vesels!

Kapanadze, ar saimnieka aci apskatījis istabu, aiziet. Titarenko smaidīdams saka:

— Mūsu doktors ir gādīgs. Neesi vēl lāgā paguvis atlidot uz jaunu vietu, kad viņš jau rūpīgi apskata dzīvojamās telpas, ēdnīcu un virtuvi. Pats parbauda visu veļu, liek dieniniekiem vairākas reizes dienā uzkopt. Bet kabatās viņam allaž ir vitamīni un visādi dziednieciski pulverīši. — Viņš paskatās pulkstenī. — Ēdnīcā jābūt tieši pulksten

divdesmit vienos. Vakariņas ēdam šeit, bet brokastis un pusdienas aerodromā. Vakariņās jāierodas noteiktā laikā, nokavēties nedrīkst. Dienā eskadriļās tiek analizētas kaujas, bet pirms vakariņām, kad virsnieki ir sapulcējušies, komandieris ziņo par dienas rezultātiem. Tas ir kjuvis par pulka tradīciju.

Sakārtojamies un ejam uz ēdnīcu. Pa priekšu teciņus skrien Miķelītis, it kā viņš patiešām zinātu dienas kārtību. Man par lielu izbrīnu, lācēns paceļas pakaļkājās un pats atver durvis.

Uz balti klātiem galdiem jau salikti visi galda piederumi. Komandiera vēl nav. Sanākušie lidotāji klusu sarunājas un aicina lācēnu, kas naski slāj starp galdiņiem.

Pēc komandas visi pieceļas. Ienāk daļas komandieri Asejevs un_Toptigins.

Pulkvedis, ātri pārlaidis skatienu pār galdiem un palūdzis virsniekus apsēsties, saka:

— Es jau esmu jūs iepazīstinājis ar savu vietnieku gvardes kapteini Kožedubu. Bet tagad pēc mūsu tradīcijas biedrs kapteinis lai īsumā pastāsta, kur-un kā viņš ir cīnījies.

Es pastāstu, ka esmu karojis pusotra gada un ka pulks, kurā es dienēju, galvenokārt sedzis sauszemes karaspēku un pavadījis bumbvedējus. Ienaidnieka iznīcināšana, medījot to patstāvīgi, uz savu roku, man ir pilnīgi jauns un sarežģīts uzdevums, taču es izteicu pārliecību, ka ar pulka biedru palīdzību drīz vien apgūšu šo mākslu. Neslēpu arī to, cik grūti man bija šķirties no sava bijušā frontes kolektīva, — tikai viena doma mierināja, ka mums visiem ir viens mērķis.

— Sēdieties, lūdzu, biedri kapteini, — saka

Cupikovs un piebilst: — Redzu, ka jūs uztraucaties. Lidotāji klausījās uzmanīgi. Ir taču jāzina, kopā ar ko dodies kaujā'. Tagad, biedri virsnieki, — viņš ska|i turpina, — ķersimies pie darba dienas īsas analīzes. Izlidojumu bija maz. Izpildot uzdevumu, izcēlās Aleksandrjuka pāris.

Viņš īsi un koncentrēti izanalizē lidojumu, pievēršot uzmanību kā ienaidnieka izlūku iznicināšanai gaisā, tā arī tehnikas iznīcināšanai uz zemes.

Vakariņu laikā lācēns, kas uz īsu brīdi bija pierimis, atkal sāk skraidīt no galdiņa pie galdiņa, ar nagiem skrapstinādams pa grīdu.

Ēdnīcā kļūst trokšņaināk — lidotāji smejas par Miķelīša izdarībām.

— Tagad, biedri virsnieki, var mazliet palīksmot, — saka komandieris. — Biedri Fomin, lūdzu, uzsāciet dziesmu!

Spēlē bajāns. Fomins — trešās eskadriļas adjutants — spēcīgā, patīkamā balsī uzsāk dziesmu. Lidotāji viņam pievienojas. Viņi dzied pašu sacerētu dziesmu par kauju virs Ļeņingradas, par savu frontes ikdienu.

Izskan pēdējie dziesmas vārdi, un komandieris negaidot uzrunā mani:

— Biedri Kožedub, lūdzu, uzdziediet kaut ko.

— Uzdziediet, uzdziediet! — viņam pievienojas lidotāji. Mēģinu atrunāties:

— Es nemaz nedziedu, nav balss ..,

— Pie mums tie, kas neprot dziedāt, gūst sevišķus panākumus!

— Es jums labāk nodejošu hopaku.

Straujā tempā es sāku dejot pietupdamies. Kāds stipri iegrūž man sānos, un atskan skaļi smiekli. No visām pusēm sauc:

— Miķeli, Miķeli!

Izrādās, pie manis klusu piezadzies lācēns. Izvairīdamies no viņa, es apdejoju apkārt istabai. Lācēns — man pakaļ. Pielēcis kājās, es nogāžu viņu augšpēdu. Lidotāji kliedz «bis», aplaudē un smejas.

Bet es esmu pilnīgi iedzīvojies un jūtos kā starp savējiem. Tad komandieris, paskatījies pulkstenī, paziņo:

— Laiks doties pie miera. Ar labu nakti!

Kad mēs ar Titarenko un Sebeko atgriežamies mājās, blakus istabā, kur mīt trešās eskadriļas lidotāji, nodārd skaļi smiekli. Ieskatāmies pa durvīm un ieraugām ļoti komisku ainu: lācēns nolicis galvu uz spilvena un mierīgi guļ sava dresētāja Mitjas Ņečajeva gultā.

Izdzirduši smieklus, saskrien lidotāji arī no citām istabām. Sākam lācēnu modināt. Viņš ņurd, atgai-ņajas ar ķepām un nekust ne no vietas, Uzmanīgi novelkam viņu zemē un novietojam pagultē. Miķe-lītis mazliet pasmilkst, bet, redzēdams, ka nevar nekā darīt, atkal aprimst.

Tovakar mūsu istabā ilgi neviens nevarēja aizmigt. Biedri man stāstīja par pulka kaujām.

Agri no rīta mūs modināja lācēns — viņš bija ieradies ciemos.

— A, Miķelītis ieradies! Tātad laiks celtiesl — iesaucās Titarenko, izlēkdams no gultas.

Mēs sākām rīta rosmi, mazgājāmies, bet lācēns, negaidījis mūs, metās uz mašīnu, kura parasti veda lidotājus uz aerodromu.

Kopā ar inženieri majoru Zaricld es eju uz lidmašīnas stāvvietu. Iztaujāju viņu par tehniskā personāla dzīvi un darbiem ne aiz tukšas ziņkāres, bet tāpēc, ka kopš aviokluba laikiem mani ar tehniķiem allaž saistījusi cieša draudzība.

Kas tad tas? Pelēkās vienkrāsainās mašīnas vietā manā priekšā ir lidmašīna ar sarkanu priekšgalu un baltu asti. Tagad tā izskatās sevišķi iespaidīga.

Inženieris pasmaida.

— Vai tad nepazināt, biedri kapteini? Naktī jūsu lidmašīnu pārkrāsoja, lai būtu līdzīga citām.

...Tajās dienās kaujas izlidojumu gandrīz nemaz nebija. Tāpēc mēs ar Dmitriju Titarenko trenējāmies pāru lidojumos, un es iepazinos ar rajonu. Vakaros komandpunktā pulka komandieris un viņa vietnieks politiskajos jautājumos man stāstīja par bezbailīgajiem padomju gaisa kauju meistariem.

Komandieris un viņa vietnieks minēja ne vienu vien izturības piemēru, stāstot par pulka lidotāju draudzību un savstarpējo palīdzību kaujā.

Reiz Baltkrievijas operācijas laikā Cupikovs un Titarenko, toreiz vēl kapteinis, izlidojuši kaujas uzdevumā. Viņi devušies uz frontes līniju, lai meklētu ienaidnieku gaisā. Traucējusi rietošā saule, tās spilgtie stari apžilbinājuši acis. Tomēr komandieris ieraudzījis, ka no rietumiem, slēpjoties aiz mākoņiem, uz aizmuguri pie mums dodas divi «rāmji» — «foke-vulfi-189» četru «meseršmitu-109» pavadība. Grupa lidojusi mazliet zemāk nekā mūsu pāris.

Tādā sastapšanās reizē padomju lidotājs var pieņemt tikai vienu lēmumu — nekavējoties uzbrukt. Un Cupikovs devis pāriniekam pavēli:

— Uzbrūku «rāmim»! Sedzi

Strauji tuvojoties ienaidniekam, viņš atklājis uguni. Viens no «rāmja» strēlniekiem nav palicis atbildi parādā. Divi iznīcinātāji mēģinājuši aizšķērsot Cupikovam ceļu, taču pārinieks laikā atsteidzies palīgā. «Meseršmiti» nav izturējuši straujos un neatlaidīgos padomju lidotāja uzbrukumus un lasījušies prom. Bet te komandierim uzbrucis otrs iznīcinātāju pāris. Riskēdams ar dzīvību, Titarenko atkal aizšķērsojis ienaidniekam ceļu un atsitis uzbrukumu. Taču pats nokļuvis sarežģītā situācijā — ienaidniekam bija izdevies sašaut lidmašīnas vadības ierīces un pārtraukt radiosakarus. Lidmašīna stipri sazvēlusies uz spārna. Dmitrijs centies izlīdzināt mašīnas gaitu, bet tā zaudējusi vadāmību un sākusi krist. Atlicis tikai viens — izlēkt ar izpletni. Lejā — no ienaidnieka atbrīvotā zeme.

Tikmēr komandieris bija sašāvis «rāmi», piespiedis ienaidnieka izlūkus pagriezties atpakaļ un pats dzinies tiem pakaļ. Kapteinis laidies lejup «ar aizturētu izpletni», skaitīdams sekundes, lai atvērtu to pēc iespējas tuvāk zemei. Jo ātrāk parausi aiz gredzena, jo lielākas iespējas nokļūt ienaidnieka rokās: izpletnis ir labs mērķis. Tagad ir īstais laiks! Viena rokas kustība — un virs kapteiņa galvas sācis šūpoties baltais zīda kupols.

Lidotājs lēni tuvojies zemei. Sēdēdams atvērtā izpletņa lencēs, viņš satraukti vērojis, ko dara komandieris. Kad biedrs ir iesaistījies nevienlīdzīgā cīņā, tad ir smagi, ja pats neesi spējīgs viņam palīdzēt.

Pulkvedis panācis «rāmi». Viņu traucējuši divi iznīcinātāji, bet divi citi, tie paši, kuri notriekuši

Titarenko lidmašīnu, apgriezušies un sākuši strauji tuvoties izpletņa lēcējam. Arvien skaļāk gaudojuši viņu motori. Nupat,-nupat ienaidnieka lidotāji atklās uguni.

Pēkšņi Titarenko ieraudzījis, ka komandiera lidmašīna traucas iznīcinātājiem pakaļ. Pulkvedis liek hitleriešiem pieņemt cīņu, aizvilina tos no sava biedra.

«Meseršmiti» mēģinājuši triecienā mesties uz padomju iznīcinātāju, bet Cupikovs ar veiklu manevru izvairījies un pats meistarīgi uzbrucis ienaidniekam, iesaistot fašistus kaujā. Viņa straujie uzbrukumi apstulbinājuši vāciešus.

Dmitrijs, acis nenolaizdams, vērojis komandiera lidmašīnu. Pēkšņi viņš jutis sev zem kājām zemi, nav noturējies un pakritis. Pieceļoties redzējis, ka kauja aizvirzījusies uz citu vietu. Titarenko, kas ar patiku atceras šo gadījumu, man pēc tam stāstīja, ka tobrīd viņš iekliedzies, it kā Cupikovs varētu viņu sadzirdēt:

— Sitiet viņus, biedri komandieri! Sitiet tos maitas! Turieties vairāk pa kreisi! Uzmanību: jums uzbrūk vadošais «mesers»! Tā, pareizi, biedri komandieri! Sadevāt gan fašistiem sutu!

Pulkvedis šāvis precīzi un trāpīgi. No vienas ienaidnieka lidmašīnas izšāvusies liesma — šāviņi bija trāpījuši benzīna tvertnē. Pretinieks vairākas reizes gaisā apmetis kūleni un nokritis. Otrs vācietis atstājis kaujas lauku.

Un tajā pašā brīdī komandiera lidmašīna parādījusies virs tās vietas, kur nolaidies Dmitrijs, un apmetusi loku virs viņa. Titarenko mājis ar rokām: sak, viss kārtībā, esmu dzīvs un vesels. Komandie-

ris, pārliecinājies, ka kaujas biedrs atrodas drošībā, sašūpojis spārnus un uzņēmis kursu uz aerodroma pusi.

Pēkšņi iestājies klusums. Dmitrijs atsprādzējis siksnas, salicis izpletni un pēkšņi sajutis tādu nogurumu, ka nolicies uz zemes. Taču aizmigt nav varējis: acu priekšā tēlojušās kaujas ainas. Drīz pēc viņa atbraukuši pulka biedri un aizveduši uz aerodromu, kur Čupikovs viņu nepacietīgi gaidījis.

Katrs no viņiem uzskatīja, ka ir biedram pateicību parādā par dzīvību. Tā tas arī ir bijis. Viņus glābusi savstarpējā palīdzība.

Pulkā notika pārmaiņas. Majors Sebeko tika pārcelts uz citurieni. Pie mums ieradās jauns stūrmanis — Padomju Savienības Varonis gvardes majors Aleksandrs Kumaņičkins. Pulka komandieris man jau bija daudz stāstījis par viņu. Viņi bija kopā karojuši.

— Viens ir skaidrs: jo ilgāk ar biedru kopā lido, jo labāk viņu iepazīsti, — komandieris teica. — Mēs ar Kumaņičkinu jau esam salidojušies. Es lidošu pārī ar viņu, bet tu ar Titarenko. Tagad tev ir divi pārinieki.

— Lieliski! Izlidošu biežāk.

Līdz šim Titarenko, komandieri pavadošā lidmašīna, bija pārinieks mums abiem.

Komandieris iepazīstināja Kumaņičkinu ar pulka biedriem. Daudzi viņu pazina jau sen un sagaidīja kā vecu frontes biedru.

Man Aleksandrs iepatikās uzreiz. Drošā seja, labsirdīgās brūnās acis uzreiz izraisīja simpātijas un uzticību. Viņa biogrāfija bija tada pati kā daudziem no mums. Līdz karam bijis apavu fabrikas

«Burevestņik» strādnieks Maskavā. Mācījies avio-klubā, pēc tam lidotāju skolā. Pēc skolas — uz fronti. Visvairāk Kumaņičkins parādīja sevi kaujās par Kijevas atbrīvošanu.

Aleksandra kontā bija vairāk nekā divi desmiti notriektu fašistu lidmašīnu.

Viņš tūlīt stājās pie savu pulka stūrmaņa pienākumu pildīšanas un ātri bija lietas kursā.

Kumaņičkins apmetās vienā istabā ar mani un Titarenko un jau pirmajā vakarā stāstīja par kaujām, kurās piedalījies.

Mēs atcerējāmies cīņas Kurskas lokā, kad karojām līdzās. Un, kā tas parasti mēdz būt frontē, mēs tūlīt iedraudzējāmies.

PULKA DĒLS

Manam jaunajam raitniekam bija daudz darba. Dienā viņš bija ziņnesis komandpunktā. Uzdevumus Dāvids izpildīja ātri un precīzi. Reizēm viņš augu dienu dabūja noskraidīties pa aerodromu vai noņēmās ap lidmašīnu. Viņš ļoti aizrāvās ar tehniku un neticami ātri visu apguva.

...Reiz kādu vakaru Dāvids man atklāja savu dzīves stāstu.

— Esmu dzimis Rīgā 1928. gadā, kad Latvijā pie varas bija buržuāzija. Tēvs bija skārdnieks, un, lai uzturētu ģimeni, viņam vajadzēja ļoti daudz strādāt. Māte aprūpēja mājas soli un audzināja četrus bērnus. Mūsu dzīve bija sūra un grūta. Buržuāzija uzkurināja nacionālo naidu, kūdīja cilvēkus citu pret citu, tāpēc mums, ebrejiem, bija jāpacieš daudz

pazemojumu. Mēs dzīvojām tik trūcīgi, ka bieži pat nebija par ko maizi nopirkt. Un tad māmu|a mēdza teikt: «Bērni, nu mums atkal sāksies kartupeļu nedēja.» Tas nozīmēja, ka būs jāēd vieni pliki kartupeļi un arī tie ne tik, cik gribas.

Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik mēs bijām priecīgi, kad 1940. gada 21. jūlijā Latvijā tika pasludināta padomju vara. Taču mūsu prieki bija īsi. Pēc gada nolādētie fašisti izraisīja karu. Man bija trīspadsmit gadu. Vai tad es toreiz spēju saprast visus sarežģītos notikumus?... Es biju pārliecināts, ka ienaidnieks nav bīstams un karš drīz beigsies. Un vairāk par visu man gribējās iestāties Sarkanajā Armijā un sakaut ienaidnieku.

Māsas tovasar dzīvoja uz laukiem, brālis dienēja Sarkanajā Armijā. Māte aiz uztraukuma par bērniem stipri sasirga. Fašisti bombardēja Rīgu. Pilsētu vajadzēja atstāt. Mēs ātri saposāmies. Un pēkšņi tēvs, nebildis ne vārda, mani cieši apkampa. Pēc tam sacīja: «Zini, Dāvid, mēs ar māti negribam, lai tu kopā ar mums dodies uz laukiem. Ej pie padomju karavīriem — tas taču ir tavs sapnis.» Māmiņa klusu raudāja. Tēvs piegāja pie viņas, paskatījās un teica: «Tu taču zini, ka padomju cilvēki mūsu dēlu nepametīs. Viņi to aizstāvēs.» Un viņš atkal griezās pie manis: «Dāvid, par mums tu neuztraucies. Iespējams, ka laukos mēs paglābsimies. Steidzies, dēls. Fašisti ir tuvu.»

Tagad pats nesaprotu, kā gan es toreiz varēju paklausīt tēvam — atstāt viņu ar slimo māti? Kāpēc es aizgāju? Vai tiešām nobijos un aizbēgu, pametis savējos? Nē, man bija pavisam cits nodoms. Es biju iedomājies, ka mani ņems armijā. Biju pārliecināts, ka fašistiskie iebrucēji joti drīz tiks

atsviesti, sakauti un pēc kaujām atgriezīšos pie saviem vecīšiem.

Plecu pie pleca ar padomju karavīriem mēs ilgi atkāpāmies. Cik šis cejš bija grūtsl Tagad smagi atminēties tās dienas. Kādā pilsētā komandieris, maigi pabužinājis man matus, teica, ka karošanai es vēl esot par mazu, un aizsūtīja mani uz bērnu izvietošanas punktu. No turienes es aizbēgu. Mani aizturēja un nosūtīja uz Ceboksaru bērnu namu. Arī no turienes es aizbēgu. Ne jau tāpēc biju pametis vecākus bīstamā brīdī, lai mierīgi un pie visa gatava dzīvotu aizmugurē!

Mani atkal aizturēja: šoreiz tie bija karavīri no aviācijas rezerves pulka. Vigi aizveda mani pie komandiera. Sākumā viņš gribēja mani nosūtīt uz bērnu namu, bet, kad es viņam visu izstāstīju, bija ar mieru atstāt mani pulkā par audzēkni. Pagāja krietns laika sprīdis. Fašisti uzbruka, rautin rāvās uz Maskavu. Ak, cik smaga bija doma, ka, pametis savējos, es tupu aizmugurē!

Reiz aerodromā, kur atradās mūsu daļa, uz pārformēšanos ieradās Sarkankarogotais iznīcinātāju aviacijas pulks. Es ar cieņu skatījos uz lidotājiem frontiniekiem. Aerodromā stāvēja vairākas kara-transporta lidmašīnas. Tajās iekrāva rezerves daļas, kas bija paredzētas šim aviopulkam. Es palīdzēju nest kastes. Pienesu pēdējo kasti, paskatos visapkārt. Esmu viens. Pa kreisi, pašā lidmašīnas astē, atrodas lieli pārvalki. Daudz nedomādams, es paslēpos starp pārvalkiem. Laiks lidošanai nebija piemērots, un es tur sagulēju ļoti ilgi. Beidzot piemigu. Atmodos no svaidīšanas. Lidojam! Tad es izlīdu no pārvalkiem. Sito pārsteigumu tehniķiem un lidotajiem!... Sak, no kurienes tu uzradies? Mans

izskats droši vien bija nožēlojams. Tomēr mani pazina — es taču caurām dienām biju skraidījis pa aerodromu. Un visi izturējās pret mani iejūtīgi.

Mēs nolaidāmies piefrontes aerodromā, un mani jaunie draugi pierunāja pavēlniecību atstāt mani pulkā. Kopš tā laika es kalpoju šeit pulkā par moto-ristu un izpildu sakarnieka pienākumus. Sākumā man joti slikti gāja ar krievu valodu, bet visi labprāt nodarbojās ar mani. Daudz uzmanības man veltīja pulka komsorgs biedrs Ivanovskis: viņš mani mācīja, stāstīja par Ļeņinu, partiju un -komjaunatni. 1942. gadā mani uzņēma šajā organizācijā. Es no visas sirds iemīlēju pulka biedrus. Mums visi ir labi cilvēki, visi rūpējas par mani. Un es no Savas puses ļoti cenšos nepalikt parādā, gribu visus uzdevumus izpildīt teicami. Tikai domas par savējiem nedod mieru. Reizēm mani pārņem cerības, reizēm sagrābj izmisums.

Pēc kara Dāvids uzzināja šausmīgo patiesību par saviem vecākiem. 1941. gada 30. novembri, vējainā, aukstā dienā, hitleriskie bendes aizdzina simtiem ebreju no geto uz koncentrācijas nometni Salaspilī, astoņpadsmit kilometru no Rīgas. Daudzus nošāva pa ceļam un daudzus iznīcināja pašā nometnē. To cilvēku skaitā, kurus nacisti nonāvēja tajā dienā, bija ari Dāvida vecāki.

DRAGĀSIM IENAIDNIEKU KĀ GVARDI

Kādā skaidrā septembra rītā aerodromu aplidoja jauna vēsts: atbrauks mūsu gaisa armijas Kara padomes loceklis ģenerālis Vinogradovs un pasniegs pulkam gvardes karogu.

Eskadriļās notika īsi mītiņi. Runāja par padomju gvardi, kas dzimusi sīvās cīņās pie Maskavas 1941. gada rudenī, par gvardu varoņdarbiem, par to, kādus pienākumus uzliek gvardes karogs.

Viss personāls šeit, frontes apstākļos, cītīgi gatavojās sagaidīt karogu. Katrs vēlējās nostāties ierindā rūpīgi saposies, iznesīgs — kā svētku reizē.

Viss jau ir gatavs. Esam pacilātā noskaņojumā.

Čupikovs nostāda pulku ierindā netālu no komandpunkta, lidmašīnu priekšā, kas dekoncentrētas pa lauku. Izraudzīta karognesēju grupa ar štāba priekšnieku priekšgalā: lidotāji Azarovs un Tita-renko — asistenti, es — karognesējs. Mēs ieņemam savas vietas ierindas labajā flangā. Pēc komandiera pavēles es sagaidu ģenerāli pie komandpunkta. Viņš tur rokās karogu, kas ietīts aizsargkrāsas pārvalkā.

Mūsu komandieris nodod ģenerālim raportu. Pēc tam iestājas dziļš klusums.

Karogs iztīts no pārvalka. Atraisās sārtais zīda audums ar Vladimira Iļjiča portretu un zeltā izšūtu uzrakstu «Par mūsu Padomju Dzimteni». Vējā plīvojošās drānas otrā pusē redzams mūsu gvardes pulka numurs, arī izšūts zeltā.

Svinīgajā klusumā atskan ģenerāļa balss, viņš nolasa dekrētu par gvardes nosaukuma piešķiršanu pplkam.

Sirsnīgi apsveicis mūs, viņš novēl augstu turēt gvarda godu.

Komandieris, nometies uz viena ceļa, pieņem karogu un godbijīgi to noskūpsta. Skaļi, izjusti viņš apsola, ka mēs kā acuraugu sargāsim gvardes karogu — goda, drošsirdības, varonības simbolu

un iznesīsim to cauri kaujām līdz pilnīgai uzvarai pār ienaidnieku.

Viņš pasniedz karogu man. Un karognesēju grupa iziet cauri visai ierindai. Katra eskadriļa sagaida karogu ar līksmu «urā». Sis sauciens aizviļņo no eskadriļas uz eskadriļu, un kakls man sažņaudzas aiz satraukuma.

Jā, tie bija skaisti brīži. Mēs jutāmies vēl ciešāk vienoti, karogs saliedēja mūs vēl stiprāk. Mēs bijām gatavi izpildīt jebkuru Dzimtenes pavēli.

Kopš tās dienas mūsu pulka gvardes karogs glabājās nomaskētajā komandpunktā, un to dienu un nakti apsargāja sargkareivis.

Agri no 'rīta mani izsauca komandieris. Viņš paziņoja, ka saņemta pavēle nosūtīt no mūsu pulka uz Trešo Baltijas fronti desmit lidmašīnas cīņai ar ienaidnieka medniekiem.

— Grupas vadība uzticēta jums. Sagatavošanās laiks paredzēts divas stundas. Tur ir sarežģīti apstākļi gaisā un steidzīgi vajadzīgs pastiprinājums, — pulkvedis sacīja. — Jūs gaida grūts pārlidojums, un jums tūlīt būs jāiesaistās cīņā. Labi izpētiet apstākļus. Nepalieciet kaunā... Reizē ar jums dosies lidmašīna «LI-2» ar tehniķiem. Lai būtu jautrāk, varat ņemt līdzi Miķelīti.

— Ļoti labi, — es atbildu, — pēc izlidojumiem puišiem būs priecīgāka atpūta.

Saaicinu lidotājus. Un, kamēr tehniķi sagatavo mašīnas, mēs atzīmējam uz kartes pārlidojuma maršrutu, sīki izpētām nākamo darbības rajonu.

Dāvids neatkāpjas no manis. Es jūtu, ka viņš ir ļoti satraukts un grib man ko sacīt.

— Kas noticis, Dāvid? — es jautāju.

— Atļaujiet griezties pie jums, biedri kapteini? Jūs piedalīsieties manas dzimtās puses — Rīgas atbrīvošanā. — Balss uztraukumā viņam apraujas, un viņš nobāl. — Atcerieties manus vecīšus. Bet es visu laiku domāšu par jums. Sodiet fašistus, biedri kapteini!

— Pacentīsimies, — es atbildu.

Viss ir gatavs izlidošanai. Atvadāmies no biedriem. Komandiera vietnieks politiskajos jautājumos mums atvadoties novēl:

— Dragājiet ienaidnieku kā gvardi!

PASTIPRINĀJUMS

Mēs nolaižamies frontes aerodromā austrumos no Valgas, uz Igaunijas un Latvijas robežas, pašā kauju karstumā. Gandrīz visi «jaki» ir izlidojuši pildīt uzdevumu. Bet tie, kas palikuši aerodromā — gan lidotāji, gan tehniķi —, kā parasti, saskrien mūs sagaidīt.

Lidotāji pastāsta, ka šajā Trešās Baltijas frontes iecirknī — Rīgas virzienā — notiek lielas kaujas kā uz zemes, tā gaisā.

— Jūs ieradāties īstajā laikā, — viņi saka. — Pretinieks mūsu iecirknī raidījis spēcīgu, labi sagatavotu gaisa mednieku grupu. Tie ir veci, nikni vilki, un mūs viņi ļoti traucē.

Tikmēr ir nosēdies arī mūsu «LI-2». Bet jau pēc brītiņa, lidotājiem smejoties, priecādamies, ka ticis uz zemes, apkārt lidmašīnai kūleņu kūleņiem vārtās pinkainais, lidojumā apdullušais lācēns.

...Mēs izlidojām ienaidnieka medībās vairākas

reizes dienā. Lielā augstumā šķērsojām frontes līniju. Cauri dūmakai varēja saredzēt sprādzienus

uz zemes.

Neatlaidīgi meklējām gaisa pretinieku. Bijām arī virs Rīgas. Lidodams tur pāri, es allaž atcerējos Dāvidu.

Mēs ar Dmitriju Titarenko atgriezāmies no izli-dojuma. Mūsu medības nebija veiksmīgas. Lidojām uz Rīgu, taču nesastapām nevienu lidmašīnu.

Atgriezties aerodromā «bez medījuma» nebija patīkami. Degvielas mums pietika, tāpēc varējām vēl pamedīt, un es nolēmu pagriezties uz Virtsjar-ves ezeru pameklēt pretinieku gar frontes līniju. Lidojam 5000—5100 metru augstumā. Pretinieks nekur nav manāms. Visapkārt brīnišķīgs miers. Redzamība lieliska. Sāņus no mums saule slīd uz apvāršņa pusi. Šķiet, nupat, nupat ienirs līcī. Man gribējās parunāties ar Titarenko, jo vairāk tāpēc, ka lidojums tuvojās beigām.

— Skaties, Dima, kāds skaistums!

— Ļoti skaisti, — viņš atbild.

Pametu acis uz priekšu, uz ezeru. Un ieraugu, ka metrus piecsimt zemāk mums pretī nāk lidmašīna. Spriežot pēc ārējā apveida, tas ir mūsu bumbvedējs «petļakovs». Arī izturēšanās tāda, ka var domāt — tas ir mūsējais, jo steidzas pie mums. Varbūt viņam pakaļ dzenas ienaidnieks — tādi gadījumi ir bijuši.

Ieskatos tālumā vērīgāk — nē, viņam neviens pakaļ nedzenas. Atkal uzmetu skatienu lidmašīnai. Šinī brīdī tā strauji maina kursu un, it ka krītot lejā, palielina ātrumu un attālinās Rīgas juras līča

virzienā. Tagad ir skaidri redzams tās strupais purns un melnie krusti. Tas taču ir «dornjē»! Vācu izlūks!

Acīmredzot viņa uzdevums bijis nofotografēt frontes līniju, taču ekipāža pamanījusi mūs un uzskatījusi par labāku laisties lapas. Tas ir labi, ka viņu uzdevums nav izpildīts. Bet ienaidnieks ir jāpanak un jāiznīcina.

Aši apsveru, ka benzīna vajadzētu pietikt. Izdaru strauju pagriezienu. Mans pārinieks dara to pašu. Sekojam ienaidniekam.

Izlūks turpina laisties lejup. Augstums tagad ir apmēram 1000 metru. Mēs palielinām ātrumu līdz maksimāli iespējamam. Attālums starp mums un izlūku strauji samazinas. Priekšā jau Rīgas jūras līcis. Apskalos visapkārt: pretinieka iznīcinātājus neredz. Dodu komandu biedram:

— Uzbrūku! Sedz!

Pielidoju izlūkam gandrīz blakus. Strēlnieki atklāj spēcīgu uguni. Pār manu lidmašīnu nolīst ložu lietus.

Nospiežu sprūdus. Ložu kārta! Bet pēkšņi mana lidmašīna nodreb, un es nepagūstu ne atjēgties, kas noticis, kad tā apsviežas uz muguras.

Sasprindzinu visus spēkus un izlīdzinu lidmašīnas gaitu.

— Vai esi ievainots? — izdzirdu izbijušos Dmit-rija balsi.

— Nē, nē. Laikam trāpīja kāda nomaldījusies lode no «dornjē». Bet kur tad viņš ir?

— Turpat tenterē mums priekšā. Sašauts.

Mēģinu vēlreiz uzbrukt. Palielinu ātrumu. Taču

lidmašīna atkal sāk velties augšpēdu. Ar grūtībām izlīdzinu tās gaitu.

— Kas tev noticis? — atkal satraukts jautā Tita-renko.

— Es gāžos apkārt, Dima!

Samazinu ātrumu, cenšoties noturēt lidmašīnu horizontālā stāvoklī.

Pretinieks aizlido. Es nevaru dot komandu Tita-renko viņu piebeigt: mums benzīna atlicis pavisam maz.

Ieklausos — motors darbojas tīri, bez traucējumiem. Tur viss ir kārtībā. Paskatījies uz plākšņiem, redzu, ka kreisais ir bojāts, un lidmašīna stipri sveras uz kreiso pusi. Skaidrs — bojāts elerons. Nezaudējot ne mirkli, jāatgriežas mājas.

Pārslēdzu motoru uz vismazāko apgriezienu skaitu un ar vismazāko ātrumu nelielā augstumā vadu sašauto lidmašīnu virs ienaidnieka ieņemtās teritorijas. Pietiek izdarīt vienu neuzmanīgu kustību, kaut vai nedaudz palielināt ātrumu, un lidmašīna tūlīt zaudē vadāmību. Liekas, nupat, nupat apvelsies atkal.

Tu esi sašauts, bet apakšā ir ienaidnieks, — nav nekā nepatīkamāka par šādu sajūtu!

Ja mums uzbruks iznīcinātāji, Dmitrijam būs jācīnās vienam: es nevaru piedalīties kaujā. No šīs domas pār muguru pārskrien tirpas, uz pieres izspiežas auksti sviedri: krist kaujā nav nekas briesmīgs, daudz briesmīgāka ir bezjēdzīga bojā eja.

Vajādams «dornjē», es biju rēķinājies, ka atpakaļceļā mums palīdzēs ātrums. Tagad man paliek maz cerību aizvadīt lidmašīnu līdz mūsu karaspēka izvietojumam. Ar tādu ātrumu arī Dmitrijs neizvilks līdz mājām. Es pārraidu viņam pa radio: tālāk brauc viens. Bet viņš lūdz atļauju palikt. Un

piebilst, ka benzīna pietikšot. Par to es šaubījos, bet sapratu, ka draugs mani neatstās.

Kad jūti blakus drauga elkoni un zini, ka viņš tevi atbalstīs, tad ir vieglāk cīnīties. Ja nebūtu viņa, man vajadzētu vienam saspringti vērot gaisa telpu, lai savlaicīgi pamanītu ienaidnieku, lūkoties atpakaļ, novirzīties no kursa, bet tas nozīmē lieku benzīna patēriņu.

Es skatījos tikai uz priekšu un koncentrējos vienam mērķim: kā aizvadīt mašīnu galā. Gaisu modri vēroja mans biedrs. Viņa lidmašīna parādījās te pa labi, te pa kreisi no manis.

Klāt arī frontes līnija. Ilgi gan mēs lidz tai lidojām! Tagad pretinieka zenītartilērija noteikti atklās uguni. Tā arī notiek. Visapkārt sprāgst šāviņi. Veikdams nelielus pagriezienus, es izvairos no apšaudes, ar grūtībām noturu lidmašīnu horizontāli.

Un tad jau zem lidmašīnas spārniem slīd no ienaidnieka atbrīvotā zeme. Starp citu, arī šeit var uzbrukt iznīcinātāji. Vai izdosies aizvadīt līdz aerodromam grūti vadāmo mašīnu? Tā jāglābj, jāno-laižas, kamēr vēl ir kaut piliens benzīna. Ar izpletni lēkšu tikai tad, ja nebūs vairs citas izejas.

Pārraidu draugam pa radio:

— Paldies, Dima. Tagad aizlidošu viens.

Viņš atbild:

— Lūdzu, atļauj tevi segt, kamēr tiksim zemē.

Un mēs turpinām lidot ar vismazāko ātrumu.

Arvien pametu acis uz aparātiem, uz drauga lidmašīnu. Vēroju ari zemi, katram gadījumam meklēju laukumu, kur ērtāk nolaisties.

Beidzot parādās aerodroms. Tas ir rūpīgi nomaskēts, taču es tur pazīstu katru krūmiņu. Skaidri

redzu mūsu lidmašīnu stāvvietas. Turpu skrien biedri — lidotāji un tehniķi. Viņiem garām aizsteidzas sanitārā mašīna.

Parasti iznīcinātājs bezrūpīgi, ar uzvaras apziņu tuvojas savam aerodromam. Bet es uzmanīgi, it kā zaglīgi vadu sašauto lidmašīnu. Neesmu radis atgriezties ar tādu ātrumu. Tāpat kā agrāk, stipri sveros pa kreisi. Turu vadības stūri ar abām rokām, un tomēr tās ir nogurušas. Nav zināms, ko lidmašīna darīs nolaižoties. Vēlreiz viss jāpārdomā un jāpieņem pareizs lēmums. Dodu Dmitrijam komandu:

— Laidies zemē!

Atbildes vietā viņš satraukts jautā:

— Bet kā ar tevi?

Atkārtoju:

— Laidies zemē!

Šoreiz viņš paklausa bez ierunām. Benzīns mums gandrīz pilnīgi izbeidzies.

Visu apsvēris, arī es laižos lejā. Lidmašīna pieskaras pie zemes. Es aizvadu to līdz stāvvietai. Un tur «lavočkins» apstājas. Saskrien biedri, apskata plāksni. Izlīzdams no kabines, es dzirdu tehniķa Vasiļjeva vārdus:

— Jā, bojājumi ir nopietni. Kā gan lidmašīna turējusies gaisā un nav apvēlusies otrādi? Neraizējieties, biedri komandieri, mēs visu ātri salabosim.

Es pieeju pie Dmitrija un cieši viņu apkampju.

— Paldies, draugs! ...

Dažās kauju dienās mūsu grupa iznīcināja divpadsmit ienaidnieka lidmašīnas. Bet galvenais — mums izdevās morāli iedragāt vācu gaisa dūžu

uzpūtību, un viņi sāka izvairīties no kaujām. Uzdevumu mēs bijām veikuši.

Es saņēmu pavēli atgriezties savā puikā, kad triju Baltijas frontu armijas jau cīnījās Rīgas pievārtē; viņu rīcībā bija daudz aviācijas spēku, un mūsu palīdzība vairs nebija tik nepieciešama.

VIŅIEM NETIKS PIEDOTS!

Mūsu frontē vēl vienmēr valdīja klusums. Tikai paretam mēs izlidojām medibās dienvidos no Varšavas.

Vakaros pastaigājāmies pa kluso ciematu, kurš atradās netālu no mūsu aerodroma. Iedzīvotāji pret mums izturējās sirsnīgi. Bijām gaidīti ciemiņi katrā mājā. Cilvēki stāstīja par drūmajām vācu fašistu okupācijas dienām, par to, kā bēgļi no pilsētām un poļu armijas virsnieku ģimenes daudzus gadus slēpušās, klīdušas mūžīgās bailēs, ka fašisti neaizsūta viņus uz koncentrācijas nometnēm. Klausīdamies šajos stāstos, es domāju par simtiem tūkstošu manu tautiešu, kas aizdzīti katorgā uz fašistisko Vāciju, domāju par brāli Grigoriju.

Samērā tuvu mūsu aerodromam līdz šā gada vasarai bija atradušās vairākas fašistu nāves nometnes — Bjala Podļaskā, pie Ļubļinas, Maida-nekā ...

Kādā lietainā oktobra rītā vairāki mani pulka biedri ar mašīnu aizbrauca uz Maidaneku. Pirmās Ukrainas frontes karaspēks to bija ieņēmis jūlijā un atbrīvojis dzīvi palikušos ieslodzītos. Man neizdevās turp aizbraukt. Pulka biedri atgriezās dienas beigās. Viņi bija nospiesti, drūmi — tādus es viņus

agrāk netiku redzējis. Mēs jau toreiz daudz ko zinājām par Maidaneku, bet biedri teica, ka īstenība pārspējot visu, ko varēja sagaidīt: asinis stingstot dzīslās, tikai atceroties šo briesmīgo vietu. Jau no tālienes viņi ieraudzījuši vienveidīgās barakas un tās krematorijas skursteni, kur hitleriskie bendes sadedzināja nomocītos un nošautos gūstekņus. Šajā ļaužu iznīcināšanas fabrikā vienlaicīgi varēja ievietot 150 tūkstošus cilvēku. Hitleriskie bendes sadzina šurp gūstekņus — kā pieaugušos, tā bērnus — no visām okupētajām zemēm. Šeit gājuši bojā simtiem tūkstošu mūsu — padomju pilsoņu. Un — baisi pat izrunāt — pavisam Maida-nekā iznīcināti pusotra miljona cilvēku.

Tajās dienās okupētās Polijas teritorijā un fašistiskajā Vācijā vēl arvien pastāvēja daudz koncentrācijas nometņu. Kopš tā laika visas pasaules tautas daudz ko uzzinājušas par hitlerisko briesmoņu ļaundarībām, kļuvuši zināmi nacistisko noziedznieku vārdi. Un viens otrs ļaundaris saņēmis pelnīto sodu.

Taču nevar samierināties ar domām par to, ka daudzi noziedznieki, kas zvērīgi nomocījuši fašistisko nāves nometņu gūstekņus, vēl līdz šim laikam nav nodoti tiesai un nav saņēmuši sodu. Viņiem nav vietas starp cilvēkiem.

Mūsu biedri bija redzējuši veselus apavu kalnus — vīriešu, sieviešu un bērnu apavus, ko bendes sašķirojuši. Bija skatījuši gāzes kameras ar actiņām durvīs: pa tām nezvēri vērojuši savus upurus.

Dāvids Haits klausījās pulka biedru stāstā skumju pilns, ar asarām acīs: viņš domāja par saviem vecākiem. No niknuma mān aizžņaudzās

kakls un rokas neviļus savilkās dūrēs, bet Dmitrijs Titarenko visu laiku atkārtoja:

— Sie izdzimteņi lai negaida piedošanas. Viņiem visiem jāsaņem sods.

Nākamajā dienā es saņēmu vēstules. Kamēr tehniķi sagatavoja lidmašīnas, sāku tās lasīt. Un, kā parasti, pirmo lasīju tēva vēstuli.

Mūsu ģimeni bija piemeklējušas smagas bēdas. Vēstulē tēvs pastāstīja, ka jau 1942. gadā pie Sta-Jingradas kritis mans vecākais brālis Jakovs. Tēvs vēl rakstīja, ka atgriezušies vairāki cilvēki, kurus fašisti bija aizdzinuši verdzībā kopā ar brāli Grigo-riju. Viņi zināja stāstīt, ka Grigorijs nokļuvis tajā grupā, kura nosūtīta uz Maidaneku. Pa ceļam fašisti cilvēkus zvērīgi mocījuši. Bijušie gūstekņi, kas palikuši dzīvi, stāstījuši, ka Grigorijs bijis ļoti novājējis un Maidanekā gājis bojā.

Tēvam nebija viegli to rakstīt, taču viņš, saņēmies kā vīrs, īsi pastāstīja par visu. Katrs sapratīs, ko es pārdzīvoju, uzzinājis par brāļu nāvi, it sevišķi par to, kā gājis bojā Grigorijs. Vai gan vakar, ar šausmam un niknumu klausoties biedru stāstos, es varēju iedomāties, ka kara ceļi atveduši mani gandrīz pie tām vietām, kur starp neskaitāmiem fašistisko benžu upuriem atradies arī mans brālis.

LĪDZ BERLĪNEI ASTOŅDESMIT KILOMETRU

1945. gada 17. janvārī Pirmās Baltkrievijas frontes karaspēks, cieši sadarbojoties ar Poļu armijas karaspēku, atbrīvoja Polijas galvaspilsētu Varšavu.

Tajā vakarā Maskava, atzīmēdama uzvaru, salutēja par godu Pirmās Baltkrievijas frontes vienībām un poļu karaspēka Pirmās armijas dajām.

Bet februāra sākumā mūsu frontes karaspēks, sekmīgi virzīdamies galvenajā virzienā, nonāca pie Oderas upes, forsēja to un ieņēma placdarmus tās kreisajā krastā uz ziemeļiem un uz dienvidiem no Kostšinas. Vācieši sīksti pretojās, un mūsu sauszemes karaspēks izcīnīja asiņainas kaujas, nostiprinot un paplašinot placdarmus.

Mēs saņēmām pavēli pārlidot no Poznaņas rajona uz aerodromu, kas atradās ziemeļos no Kostšinas. Sešus kilometrus no tās pa Oderu gāja frontes līnija, uz upes otra krasta atradās mūsu placdarms. Berlīne bija astoņdesmit kilometru attālu. Mēs sākām rūpīgi pētīt maršrutu un jaunā aerodroma rajonu, precizējām frontes līniju.

Uz jauno aerodromu pārlidojām laimīgi. Lidotāji klusēdami piezemējās, palīdzēja tehniķiem pēc iespējas ātrāk novietot lidmašīnas mežā, nomaskēt tās ar iepriekš salauztiem zariem.

Uz vakara pusi atlidoja vēl viens pulks ar «jakiem» un novietojās aerodroma dienvidu nomalē.

Nākamajā dienā mēs ieradāmies aerodromā pirms gaismas. Vēl valdīja tumsa, bet mēs, lidotāji, jau pieņēmām no tehniķiem ziņojumus par lidmašīnu gatavību izlidot.

Sāka svīst gaisma. Dežurējošajam posmam noteikta gatavība Nr. 1. Komandieris tur rokās raķešu pistoli un skatās pulkstenī. Tiklīdz kļūs gaišāks, viņš dos posmam signālu izlidot. Mēs ar Kumaņičkinu un Titarenko stāvam blakus komandierim.

Pēkšņi tālumā dzirdama dunoņa. Tā nāk no ziemeļrietumiem. Es pagriežu galvu un ieraugu lielu «foke-vulfu» grupu. Viņi jau uzsāk piķēt.

Es iekliedzos:

— Mums uzbrūk «fokeri»!

Gaudodamas sāk krist bumbas. Ienaidnieks aizsteidzies mums priekšā — mēs nepaspējām pacelties gaisā un pārtvert viņu.

— Pa slēptuvēm! — pavēl komandieris.

Es ieklausos krītošo bumbu kaucienos un lidmašīnu rūkoņā. Vairākas bumbas šņākdamas palido mums garām, tātad tepat blakus; citas ar svilpjošu skaņu nokrīt tālāk. Esmu nobažījies. Vai tikai biedri paspējuši noslēpties? Labi, ka nomaskējām lidmašīnas. Bet vai maskēšanās palīdzēs?

Ložmetēju un lielgabalu apšaude. Tātad visas bumbas jau nomestas. Otrais uzbrukuma vilnis. Atskan apdullinošs grāviens: sadūrušās divas lidmašīnas. Tās izjūk un nokrīt kaut kur aerodroma malā.

Tagad no «fokeriem» šauj zem 90 grādu leņķa. Es paskatos pulkstenī — pagājušas piecpadsmit minūtes. Pretinieks laikam nolēmis bloķēt aerodromu. Acīmredzot tūlīt atlidos bumbvedēji.

Frontes līnijas tuvumā ir trīs tādi aerodromi kā mūsējais. Un tas ienaidniekam, protams, nepatīk. Jau pagājušas divdesmit garas minūtes, bet fašisti vēl arvien nevācas prom.

Beidzot viss apklust. Es izlienu no paslēptuves. Satraukti paskatos visapkārt un atviegloti uzelpoju, jo redzu komandieri un savus biedrus, viņu vidū Kumaņičkinu un Titarenko.

Komandiera seja ir uzbudināta un skarba. Viņš liek pārbaudīt visu personālo sastāvu.

г

Izrādījās, ka uzlidojuma laikā nogalināta aerodroma apkalpes bataljona oficiante. Viņa bija nostaigājusi garu kara ceļu un kritusi īsi pirms uzvaras. Vairāki pulka tehniķi bija ievainoti. Lidojošā sastāvā zaudējumu nebija. Dežurējošā posma lidotāji bija paguvuši izlēkt no mašīnām, divas lidmašīnas sadegušas. Mūsu kaimiņš — «jaku» pulks cietis vairāk: viņi maskēšanai nebija veltījuši tik lielu uzmanību, un zaudējumi tiem bija lieli.

Uzlidojuma laikā Dāvids Haits bija parādījis drošsirdību un atjautību. Neievērojot apšaudi, viņš bija meties palīga ievainotam tehniķim, norāvis sev kreklu, saplēsis to, pārsējis tehniķi un iznesis uz mežu. Par to viņš tika apbalvots ar medaļu «Par drošsirdību».

Kopš tas dienas mes ar lidmašīnām sākām pacelties jau rīta krēslā, lai savlaicīgi pārtvertu un saistītu gaisa pretinieku, kurš visu laiku velti mēģināja sturmēt mūsu aerodromu.

BARONA PĒCTECIS

Mūsu pulka lidotāji vairākas reizes dienā izlidoja kaujas uzdevumā. Iedegās sīvas gaisa kaujas. Frontē parādījās vācu lidmašīnas «foke-vulfi-190», kuriem motoru dzesēja ūdens. Taču mēs tos vēl nebijām sastapuši. Tie spēja attīstīt lielu ātrumu un bija paredzēti galvenokārt gaisa kaujām. Lai gan pretinieks bija viltīgs, tomēr uzlidojot mūsu placdarmam un pārceltuvēm, tas cieta lielus zaudējumus un sāka izvairīties no kaujas.

Desmitajā februārī mēs ar Titarenko no medībām atgriezāmies bez medījuma. Lidojām pāri Oderai.

Pa radio izdzirdu komandiera balsi. Jutu, ka viņš ir satraukts. Komandieris ziņoja, ka virs aerodroma parādījušās divas vācu lidmašīnas, šķiet, «meseri». Izgadījās tā, ka tobrīd gaisā mūsu lidmašīnu nebija, bet pacelties ienaidnieka pārtveršanai nevarēja — pacelšanās laikā ienaidnieks tās var notriekt. Es palielināju ātrumu un ieraudzīju divas neredzēta apveida lidmašīnas. Skaidrs — šīs pašas būs tas vācu jaunums.

Pilnā gaitā uzbrūku vadošajai lidmašīnai. Atklāju uguni. No «fokera» kaut kas atlec nost, un tā aizmugurē nostiepjas plata balta lente. Acīmredzot sašauta ūdens sistēma. Otra lidmašīna pazūd mākoņos.

Sašautā lidmašīna tuvojas zemei sāņus no aerodroma. Un pēkšņi tā no jauna sāk uzņemt augstumu: lidotājs laikam aprēķinājis, ka varēs aizkļūt lidz savējiem, jo frontes līnija ir turpat blakus.

Nē, nekur tu neaizmuksi! Dodu otru kārtu. Uzliesmo motors. Lidmašīna sāk krist. Un pēkšņi no tās atkal kaut kas atdalās. Gaisā parādās baltais izpletņa kupols. Vējš to nes uz mūsu aerodromu.

Aerodromā pirmais pie manis pieskrien Kuma-ņičkins.

— Apsveicu tevi ar piecdesmito; notrieci, kā saka, ar piegādi mājās! Fašists nolaidās netālu no aerodroma un mēģināja iebēgt mežā, bet mūsu tehniķi vienā mirklī viņu noķēra.

Mēs ar Kumaņičkinu un Titarenko devāmies uz komandpunktu, kur komandieris pratināja hitleriešu lidotāju. Dāvids veikli pārtulkoja baltmatainā gūstekņa atbildes. Vācietis bija tērpies gaišā

nosmulētā zamšādas jakā. Zem labās acs viņam vīdēja pamatīgs zilums.

Fašists pūlējās apvaldīt trīsas. Paglūnēja uz mums no pieres apakšas un svarīgi paziņoja, ka viņš esot ievērojama vācu barona dēls un nesen kopā ar citiem fašistu lidotājiem pārsviests uz šejieni no Rietumu trontes, kur notriecis astoņas ang]u un amerikāņu lidmašīnas. Barona dēliņš painteresējās, kas viņu notriecis. To uzzinājis, viņš pēkšņi sāka lišķīgi smaidīt, sniedza man roku un kaut ko buldurēja; izrādās, viņš apsveica mani ar uzvaru. Man viņa glaimi bija pretīgi, un es strauji pagriezu viņam muguru.

PAR ORLOVU!

Pretiniekam nedeva miera placdarmi, ko bija ieņēmis padomju karaspēks Oderas rietumu krastā. Tas centās vērst pret tiem masu uzbrukumus no gaisa. Hitleriešu taktiku mēs jau labi pazinām. Viņi slēpās aiz mākoņiem, pēc tam iznira, mēģināja nomest bumbas uz mūsu karaspēku un atkal paslēpās mākoņos.

Divpadsmitajā februārī es pārī ar lidotāju Gro-makovski izlidoju uz placdarma rajonu. Reizē ar mums gaisā paceļas Kumaņičkins pārī ar Krama-renko un Orlovs ar pavadītāju Stecenko. Laiks ir apmācies, tikai mākoņu starpās redzama zila debess. Kā parasti tādos meteoroloģiskajos apstākļos, es izmantoju pļaujošo lidojumu. Katrs pāris meklē ienaidnieku dažādos rajonos. Sakarus uzturam pa radio: esam norunājuši, ka paziņosim cits citām, ja sastapsim ienaidnieku.

Netālu no frontes līnijas no mākoņu apakšas iznirst «foke-vulfi» — ap trīsdesmit lidmašīnu. Tās sakārtojas kaujas ierindā un gatavojas dot triecienu padomju karaspēkam.

Es paskatos visapkārt, bet mūsu iznīcinātājus nemanu. Ienaidnieka uzlidojums jāizjauc — tas ir mūsu pienākums. No tā atkarīga kaujas biedru — padomju karavīru un virsnieku dzīvība.

Patlaban visa pretinieka uzmanība ir koncentrēta kaujas ierindas izveidošanai. Pēc tam ienaidnieku pārsteigt būs grūtāk — to es arī zinu. Vilcināties nedrīkst.

Pārraidu otrajam un trešajam pārim:

— Atrodos sestajā kvadrātā. Visi pie manisl

Un Gromakovskim pavēlu:

— Sedz mani! Uzbrūku!

Tuvojos ienaidniekam. Es spiežos tuvāk pie zemes un it kā saplūstu ar apvidus fonu. Groma-kovska aizsegā no apakšas strauji ietriecos pretinieka lidmašīnu ierindā. No simt metru distances ietriecu trīs kārtas «foke-vulfa» vēderā. Pa izsistajiem caurumiem izšaujas liesma, un lidmašīna krīt zeme.

Te kāds cits vācu lidotājs aizmugurē metas uz mani no augšas. Taču Gromakovskis savlaikus pamana briesmas. Pagriezies pa labi, viņš atklāj sprostuguni un ar otru — tēmētas uguns kārtu notriec «fokeru».

Hitleriešiem tā arī neizdodas sakārtoties kaujas ierindā. Viņi sāk svaidīties šurpu turpu. Tomēr dažas lidmašīnas ātri atjauno savstarpējo sadarbību. Stāvoklis vēl ir draudošs.

Es atkal pāreju pļaujošā lidojumā un gatavojos dot atkārtotu triecienu.

Man blakus parādās lidmašīna. Tas ir Kuma-ņičkins. Cīņas biedrs atsteidzies īstajā brīdī. Es pārraidu viņam:

— Saša, sadod fašistiem!

Pārī ar Kramarenko viņš tuvojas ienaidnieka devītniekam. 150—200 metru augstumā Saša pēkšņi uzbrūk vadošajai lidmašīnai. Un jau ar pirmo kārtu to notriec.

— Vareni, Sašai

Mēs strauji uzbrūkam ienaidniekam. Mūsu rīcība ir saskaņota un precīza. Viena daļa «foke-vulfu» ieslīd mākoņos, pārējie pagriežas uz rietumiem.

Atlido Orlovs. Stecenko aizsegā viņš dodas triecienā pret vācu lidmašīnu. Aizdedzina to un izraujas uz priekšu. Taču tobrīd viņš nokļūst tieši zem fašista uguns. Mūsu cīņas biedrs tiek notriekts... Kā viņa, tā vācu lidmašīna krīt lejup.

Mēs uzbrūkam bēgošajam ienaidniekam vēl niknāk. Pēdējais «fokers» cenšas paslēpties mākoņos. To es notriekšu — par Orlovu! Gromakovska aizsegā metos uz viņu no augšas. Pretinieks cenšas atvieglot lidmašīnu un nomet bumbu sava karaspēka izvietojumā. Es viņu ātri panāku. Arī mans pārinieks neatpaliek. Atstatums piemērots. Atklāju uguni, un «fokers» ietriecas zemē. Tas tev, suns, par Orlovu!

Es paveros visapkārt — nevienas fašistu lidmašīnas.

Grūtā gaisa kaujā ar pretinieku, kas skaitliski bija piecas reizes pārāks, mūsu sešnieks notrieca astoņas ienaidnieka lidmašīnas: Kumaņičkins — vienu, mūsu kritušais cīņu biedrs Orlovs — vienu, Stecenko — vienu, mans pārinieks Gromakovskis — divas un es — trīs.

Kamēr es ziņoju komandierim par kauju, komandpunktā pieņēma radiogrammu no sauszemes armijas pavēlnieka ģenerāļa Berzarina. Uz mūsu komandiera vārda ģenerālis atsūtīja patei-teicību par palīdzību. Bet sauszemes armijas pateicība lidotājam iznīcinātājam ir augsts apbalvojums.

PĀRBAUDE

Padomju Armija gatavojās uzbrukumam Berlīnei, savilka rezerves, nostiprinājās placdarmā rietumos no Kostšinas. Pretinieks gatavojās aizsardzībai. Gaisa kaujas noklusa.

Komandieris tajās dienās saņēma pavēli nosūtīt lidotāju grupu uz frontes labo spārnu. Tur mūsu armija plecu pie pleca ar poļu karaspēka Pirmās armijas karavīriem izcinīja ofensīvas kaujas.

Grupas vadību uzņēmās komandieris.

Ap pusdienas laiku viss ir sagatavots. Lidmašīnas apskatītas, maršruts, lidojuma un nosēšanās apstākļi noskaidroti.

Satraukti mēs pavadām draugus bīstamajā lidojumā.

— Uz redzēšanos gaisā! Atgriezieties ar uzvaru!

Pa pulkveža Cupikova prombūtnes laiku man bija uzticēti daļas komandiera pienākumi. Un es sajutu vēl lielāku atbildību par savu un pulka biedru rīcību. Pienākumi un rūpes pieauga.

Komandieris man uzdeva pievērst sevišķu uzmanību kādam lidotājam. Viņš dienēja pulkā jau sen, un viņu nekādi nevarēja uzskatīt par jaunu, un tomēr viņš nebija notriecis nevienu ienaidnieka lidmašīnu. Sis pulka biedrs gan devās izlidojumos, tomēr pretinieku nemeklēja un kauju neuzsāka. Ar komandieri un tā vietnieku politiskajos jautājumos mums par viņu bijušas sarunas ne vienu reizi vien.

— Kas tad tas par iznīcinātāju? — es brīnījos.

— Viņš vai nu jāpāraudzina, vai jāsoda par bailīgumu.

Reiz vakarā es izsaucu viņu pie sevis. Runāju laipni: centos izprast, kas viņš īsti ir par cilvēku. Uzdevu viņam vairākus jautājumus. Viņš, kā izrādījās. bija prasmīgs lidotājs. Tātad vaina nav meklējama sagatavotībā. Un es nolēmu viņu pārbaudīt gaisā. Nākamajā rītā atkal viņu izsaucu un teicu, ka tūlīt mēs dosimies medībās un viņam būs jālido pārī ar mani. Viņš to uzņēma samērā mierīgi.

— Katram gadījumam pārbaudiet skābekja aparatūru, — es piebildu, uzmanīgi vērodams viņu.

— Iespējams, ka vajadzēs cīnīties liela augstumā.

Redzu, ka viņš nobāl. Acīs pazib bailes, un lūpas

sāk drebēt. Viņš grib kaut ko teikt, bet es sausi piemetinu:

— Saruna beigusies. Iegaumējiet: galvenais

ir — meklēt gaisā pretinieku. Un kaujas laikā'neat-raujieties no manis. Esiet savaldīgs.

Tik mazdūšīgu cilvēku es vēl nebiju sastapis un tāpēc biju izbrīnījies un sašutis. Nolēmu viņu izdresēt un turklāt tā, lai viņš mūsu lidojumu atcerētos visu mūžu.

Mēs pacēlāmies gaisā. Uzņēmām lielu augstumu. Šķērsojām frontes līniju. Sāņus, no mums pa labi — Berlīne. Mans pārinieks neatpaliek.

— Vai redzat Berlīni? — es viņam jautāju.

Viņš atbild mierīgā balsī:

— Redzu!

Tobrīd zem mums pa labi parādās divi «meser-šmiti».

— Vai redzat ienaidnieku? — es atkal jautāju.

— Redzu, — viņš atbild pavisam citādā, drebošā balsī. Un tuvojas man.

— Netuvojieties! Ieturiet pareizu kaujas ierindu!

Pavēli viņš izpilda savdabīgi: pārlido uz kreiso

pusi. Tagad viņš ir pietiekami tālu no manas lidmašīnas.

«Skaidri redzams, ka baidās!» es nodomāju. «Redzēsim, kas būs tālāk.»

Es nepaspēju uzbrukt, jo vācieši, laikam pamanījuši mūs, aizlidoja. Jāpiebilst, ka viņi bieži rīkojās tā: aizlido, kaut kur sāņus uzņem augstumu, bet pēc tam atgriežas un uzbrūk no augšas.

Es uzmanīgi izsekoju pretinieku: vācieši ir aizlidojuši tālu. Pa radio pārraidu savam pāriniekam:

— Redzat, ienaidnieks baidās no mums!

— Redzu, — viņš atbild daudz drošākā balsī.

Lidojam tālāk. Pie apvāršņa parādās astoņas lidmašīnas. Ienaidnieks! Sešas lidmašīnas nogriežas pa labi un attālinās Berlīnes virzienā, bet viens pāris uzņem kursu uz frontes līniju. Nu manam pāriniekam būs laba skola! Viņš atkal sāk spiesties tuvāk manai lidmašīnai.

— Pienāciet tuvu! — es viņam pavēlu.

Viņš paklausa. Ieņem gandrīz pareizu kaujas ierindu.

— Tā turēties! — es pārraidu.

Sarunas pa radio reizēm var nākt par labu pretiniekam: tas var fiksēt mūsu atrašanās vietu. Taču es paļaujos uz mūsu lidojuma augstumu un ātrumu.

Sākumā nodomāju, ka ienaidnieks grib mūs ievilināt lamatās. Taču sešnieks aizlido Berlīnes virzienā. Un es nolemju dzīties pakaļ tam pārim, kurš dodas frontes līnijas virzienā, ieturot kursu uz aus-trumiem — tieši uz Kostšinu.

Es palielinu ātrumu un pa paradumam pārraidu pa radio savam pāriniekam, kaut gan uz palīdzību daudz neceru:

— Uzbrūku! Piesedz!

Tuvojos pretiniekam. Ņemu uz grauda vadošo lidmašīnu. Tūlīt šaušu viņam tieši virsū. Nospiežu sprūdus. īss šāviens, un lielgabali apklust. Kas noticis?

Ienaidnieka lidmašīnas izdara pagriezienu. Arī es pagriežos un sekoju tām pa pēdām!

Ātri pielādēju lielgabalus no jauna. Neatpalieku no ienaidnieka. «Fokeri» cenšas uzņemt augstumu. Tuvojos viņiem. Kas tad tas? Lielgabali klusē, un viss!

Un tad es atceros savu pārinieku. Jā, kur tad viņš ir?

Es pārraidu komandu:

— Pie manis!

Paveros apkārt, bet viņu nekur neredzu. Ahā, redz kur viņš ir: atklāj uguni no liela attāluma un lido prom, ieturot kursu uz austrumiem.

Pa radio es viņam pavēlu:

— Neaizej!

Tomēr viņu aizturēt nav iespējams... Fašisti

laikam pamanījuši, ka mani lielgabali klusē un pārinieks mani pametis. Viņi pēkšņi pieņem kauju. Kamēr es dzenos paka) vadošajai lidmašīnai, tās pārinieks atklāj uguni. Esmu nonācis grūtā situā cijā, jo gadījies stiprs pretinieks. Laikam arī šie bijuši mednieki.

Vajadzēja kaut kā izlocīties. Es atraujos no vadošās lidmašīnas un, izmantodams savas mašīnas lieliskās īpašības, veicu sarežģītu figūru. Tagad atrodos augstāk nekā pretinieks. Un mēs izšķiramies: «fokeri» aizlido Berlīnes virzienā, es — uz savu aerodromu.

Mans pārinieks jau atrodas tur.

— Vai redzējāt ienaidnieku? — es jautāju.

Viņš ir [oti uztraukts un ar pūlēm atbild:

— Es taču šāvu, biedri komandieri! Iztērēju visu munīciju.

Nu es vairs nespēju novaldīties.

— Kas tad tā šauj?... Iegaumējiet, ar šādiem uzbrukumiem jūs visu tikai sabojājat un pats sevi pazemojat. Ienaidniekam jāuzbrūk precīzi, droši, no neliela attāluma. Citādi ienaidnieks izmantos jūsu vājumu un iznīcinās jūs ātri vien.

Es pacietīgi izanalizēju šo lidojumu un beigās teicu:

— Padomājiet par visu to. Trenējieties. Un ņemiet vērā: ja jūs vēlreiz pametīsiet biedru, nekādas atlaides vairs nebūs. Jūs saņemsiet bargu sodu.

Kā redzams, pārbaude viņam atvēra acis. Turklāt arī biedri nosodīja viņu par gļēvulību. Viņš sāka daudz trenēties un uzmanīgi uzklausīja pieredzējušu lidotāju aizrādījumus. Un tad reiz viņš

ieradās komandpunktā starojošs, priecīgs, ziņoja man, ka notriecis ienaidnieka lidmašīnu, un pateicās par bargo skolu.

...Tajās dienās, kad karaspēks atbrīvoja poļu zemi rietumos no Altdamas, grupa mūsu pulka biedru veica sarežģītu operāciju. Pēc uzdevuma izpildīšanas viņi atgriezās pulkā pilnā sastāvā, nezaudējuši nevienu lidmašīnu. Visiem bija možs, pacilāts noskaņojums.

— Pavēlniecības dotais uzdevums izpildīts, — teica Cupikovs, paspiezdams mums visiem rokas. — Kārtība nodibināta. Lidotāji cīnījušies teicami, un notriekto lidmašīnu skaits visiem pieaudzis.

UZ BERLĪNI

Mūsu karaspēks gatavojās pēdējai izšķirošai kaujai — uzbrukumam Berlīnei.

Un beidzot pienāca diena, ko tik nepacietīgi gaidīja visa inusu tauta.

Jau pirms gaismas svīduma atskanēja kanonādcs dunoņa. Zeme drebēja no spēcigām artilērijas zalvēm. Mēs visi uzlēcām kājās. Es pavēros pulkstenī: pieci pēc Maskavas laika.

Un, lūk, mēs jau esam aerodromā. Kopā ar Kumaņičkinu un Titarenko steidzamies uz komandpunktu. Štāba priekšnieks ziņo komandierim par stāvokli. Artilērijas dārdoņā noslāpē balsis. 13et

mēs tapat saprotam cits citu. Mus sagrābis cīņas gars, uzbrukuma alkas, ko pazīst katrs frontinieks.

Ierodamies aerodromā. Acis nenovēršot, skatāmies Berlīnes virzienā. Un pēkšņi notiek kas neredzēts. Debesīs uzšaujas taisns prožektora stars. Un tai pašā mirklī spilgta, vienmērīga gaisma apņem visu apkārtni.

Vēlāk mēs uzzinājām, ka pēc gaismas signāla — šī spilgtā, taisnā stara — tikuši ieslēgti 143 zenīt-prožektori. Tie apgaismoja ceļu mūsu karaspēkam. Triecienuzbrukumā devās kājnieki, tos atbalstīja tanki un artilērija, kas raidīja uguni dziji ienaidnieka aizsardzībā.

Rītausmā mūsu gaisa armijas triecienlidmašīnas un bumbvedēji sāka graut ienaidnieku no gaisa. Iznīcinātāju aviācija droši sedza uzbrūkošo karaspēku un nodrošināja brīvu rīcību bumbvedējiem un triecienlidmašīnām. Laiks bija apmācies, gaiss tīts biezā dūmakā, bet padomju lidotāji tajā dienā veica vairāk nekā septiņpadsmit tūkstošu kaujas izlidojumu.

Arī mēs izlidojām. Lepodamies ar mūsu Gaisa Kara Spēkiem, es vēros apkārt gaisa telpā: nekad vēl nebiju redzējis tik daudz lidmašīnu. Pat mums, medniekiem, bija par maz vietas, un mēs aizlidojām vēl tālāk uz rietumiem un meklējām pretinieku attālākajās pieejās kaujas laukam. Fašisti izmantoja sliktos meteoroloģiskos apstākļus un, taupot spēkus un rezerves, centās uzbrukt mums no stūra. Tomēr viņi arvien no jauna cieta neveiksmi: mēs viņus panācām un sakāvām.

Tajā dienā pulka rēķins pieauga.

PĒDĒJĀ KAUJA

Tajā sasprindzinātajā dienā pulka lidotāji devās lidojumos vairākas reizes dienā. Vakara pusē es izlidoju pāri ar Titarenko uz Berlīnes rajonu.

Komandieris mūs atlaida nelabprāt. Tas bija mūsu piektais izlidojums, un apstākļi bija nelabvēlīgi. Gaisā turējās bieza dūmaka, kas cēlās no ugunsgrēkiem; dažu labu reizi no lidmašīnas, burtiski, nekas nebija redzams pat dažu metru attālumā. Bet vāciešiem, tāpat kā iepriekš, pievakarē, bija tā priekšrocība, ka viņi lidoja no rietumiem, turpretim mūs apžilbināja rietošās saules stari.

Es stingri nobrīdināju Titarenko:

— Dima, uzmanīgi seko katrai manai kustībai. Lidojums būs grūts, vēl jo vairāk tāpēc, ka mēs abi esam noguruši. Ne uz mirkli nesamazini uzmanību. Neiekarsti un turi acis va|a!

— Klausos! — atbild Vecais.

Mēs izlidojam. Klusēdami šķērsojam frontes līniju 3500 metru augstumā. Es pametu acis lejup uz Zelavas pusi: tur notiek sīvas cīņas.

Pielidojam pie Berlīnes ziemeļu daļas. Es saspringti paveros tālumā uz rietumiem. Nav redzams gandrīz nekas. Redzamību traucē dūmaka, kurai cauri spiežas saules stari. Arī mākoņi uzradušies. Un pēkšņi es skaidri saskatu grupu «foke-vulfu-190» ar bumbām. Viņi lido pretī. Tātad skaidrs — taisās uzlidot mūsu karaspēkam.

Parasti es jau no tālienes pamanu ienaidnieku un veicu dažādus manevrus. Bet šoreiz sliktās redzamības dēļ esmu sastapies ar viņiem negaidot, gandrīz vai aci pret aci. Lidojam viens otram pretī.

Arī fašisti ir pamanījuši mūs un atklāj uguni. Gaisā pazib ložu trases.

Mums jāorientējas apstākļos, jānoskaidro, cik ienaidnieka lidmašīnu lido, un pēc tam jāsāk kauja. Es strauji pagriežu savu lidmašīnu par 90 grādiem. Uzņēmis augstumu, aizlidoju sāņus — fašistiem aizmugurē. Aizslēpjos aiz neliela mākonīša.

Saskaitu lidmašīnas.

Tad pārraidu pa radio komandpunktam:

— Rajonā uz ziemeļrietumiem no Berlīnes sastapu apmēram četrdesmit «foke-vulfus» ar bumbām. Kurss — uz austrumiem. Augstums 3500 metru.

Pretinieks mierīgi turpina lidojumu, acīmredzot nolēmis, ka mūsu pāris ir aizlidojis. Spēku samērs noteikti nav mums par labu. Vismazākā kļūme — un viss pagalam. Mūsu pienākums ir izjaukt uzlidojumu, tāpēc es pieņemu vienīgo pareizo lēmumu: uzbrukt.

— Vai esi gatavs kaujai, Dima? — es jautāju Titarenko.

— Gatavs, — viņš atbild.

Nezinu, ko viņš tajā mirklī juta, bet viņa balss skanēja mierīgi un paļāvīgi.

Mēs apgriežamies. Ar maksimālo ātrumu no aizmugures tuvojamies no saules puses kolonnas astei, turoties augstumā. Es pielidoju cieši klāt pēdējā pāra vadošajai lidmašīnai. Atklāju uguni gandrīz tiešā tēmējumā. Un lidmašīna, gaisā izjukdama, nogāžas pilsētas nomalē.

Fašisti sāk šaudīties šurpu turpu. Daži izmet bumbas, steidzoties atbrīvoties no kravas. Ienaidnieka kaujas ierinda ir izjaukta.

Hs aizdrāžos garām ienaidnieka lidmašīnām. Strauji traucos augšup. Titarenko man seko. Sagriežu lidmašīnu uz spārna un skatos lejup. Pretinieka lidmašīnu pakaļējās rindās sajukums, viņi lido pa spirāli: acīmredzot mēģina noskaidrot, kas viņiem uzbrucis. Daži «fokeri» pagriežas uz rietumiem, taču lielākā daļa lidojumu turpina. Kā viņus aizkavēt? Palīgā nāk pieredze un prasme. Atrisinājums jau rokā: jāiespraucas fašistu kaujas ierindā un tā jāizjauc.

Ziņoju pāriniekam:

— Turies, Vecīt!

Ievadu mašīnu pikējumā. Ar maksimālo ātrumu traucamies starp ienaidnieka lidmašīnām. Brāzmaini uzbrīikam gan pa labi, gan pa kreisi. Kā parasti tādās reizēs, vācieši, protams, iedomājās, ka mūsu ir daudz. Sajukumā viņi nomet bumbas un sāk veidot aizsardzības loku.

Bet tad vācieši atjēdzas — acīmredzot pamanījuši, ka gaisā ir tikai divas padomju lidmašīnas, — un sāk uzbrukumu.

Manas lidmašīnas astē «ieķeras» «fokers». Titarenko strauji atsit viņa uzbrukumu. Ienaidnieka lidmašīna gaisā uzliesmo. Mani izglābis kaujas biedrs.

Uzmanīgi vēroju gaisa telpu. Redzu grupu mūsu iznīcinātāju. Biedri steidzas mums palīgā. Viņi iesaistās kaujā ar ienaidnieku un piespiež to bēgt. Tagad mēs ar Titarenko varam mierīgi lidot mājās. Pagriežamies pret frontes līniju, taču pēc veca paraduma turpinām meklēt ienaidnieku arī pēc kaujas. Un ne velti: priekšā zem mums parādās «foke-vulfs» ar bumbu. Tas acīmredzot ir atdalījies

no grupas un ietur kursu uz mūsu karaspēku. Ekipāžai gribas saņemt krustu: tagad, kara beigās, Hitlers neskopojas apbalvot fašistu lidotājus ar krustiem par katru iznīcinātu padomju lidmašīnu, par karaspēka bombardēšanu.

Es pārraidu savam pāriniekam:

— Skaties, mums ceļabiedrs! Uzbrūku!

Panāku fašistu. Ekipāžai acīmredzot pa radio

ziņots par vajāšanu. Ienaidnieks nomet bumbu virs Berlīnes priekšpilsētas un, maskējoties uz apvidus fona, cenšas aizlavīties. Es izšauju uz viņu tiešā tēmējumā, kad viņš izvada lidmašīnu no pikējuma. «Foke-vulfs» gaisā uzsprāgst.

Kauja ir beigusies, un mana pirmā doma — kur pārinieks. Apskatos apkāit un redzu: viņš ir tepat. Pēc tam domāju par lidmašīnu. Paveros uz plākšņiem: caurumus nemana. Uzmetu acis benzomet-ram: degviela beidzas. Apkārt neredzu nevienas ienaidnieka lidmašīnas.

Es uzelpoju, atslābinu muskuļus. Kā parasti pēc saspringtām cīņām, mani pārņem nervozas trīsas. Galva karsta, moka slāpes. Tagad galvenais ir nokļūt aerodromā. Saņemu sevi rokās un uzmanīgi vēroju apkārtni. Tas nemaz nav viegli: dūmaka kļuvusi vēl biezāka.

— Nu, Dimka, kā ir? — es jautāju.

— Viss kārtībā. Tikai degvielas maz, — viņš atbild aizsmakušā balsī.

— Neuztraucies — ejam tieši uz aerodromu.

Kad esam nolaidušies, izrādās, ka mūsu benzīna

tvertnes ir gandrīz tukšas.

Pirmais aerodromā pie manis pienāk komandieris. Un tūlīt mūs ielenc arī pulka biedri. Viņi

zināja, ka mēs divatā cīnījāmies ar četriem desmitiem ienaidnieka lidmašīnu, un tāpēc satraukti gaida mūs. Biedri mūs apskauj un uzdod neskaitāmus jautājumus.

Šajā kaujā Dmitrijs Titarenko palielināja personiski notriekto ienaidnieka lidmašīnu skaitu; es biju notriecis sešdesmit pirmo un sešdesmit otro lidmašīnu. So grūto uzvaru mums palīdzēja sasniegt tas pacilātais kaujas gars, kas šajās dienās bija pārņēmis visus padomju karavīrus.

CETURTĀ DAĻA. MIERA SARDZĒ

.

1945. GADA 9. MAIJS

Padomju karaspēks visās frontēs izcīnīja uzbrukuma kaujas un gatavojās dot fašistiem pēdējo triecienu.

Tajā rītā, kad mani pulka biedri devās kaujas uzdevumā Berlīnes rajonā, man pēc mūsu vadības pavēles bija dots mierlaika uzdevums. Kā pasažieris es lidoju ar kara-transporta lidmašīnu uz Maskavu. Man bija pavēlēts Pirmās Baltkrievijas frontes karavīru vārdā uzstāties pa AAaskavas radio Pirmā Maija priekšvakarā, pateikties aizmugure strādājošiem padomju cilvēkiem par nenogurstošo gādību frontinieku labā, par visas tautas palīdzību un uzmanību.

Katrs frontinieks būtu vēlējies redzēt Maskavu svētku dienās, bet, kaut arī uz īsu laiku, vai tad var pamest fronti šajās izšķirošajās dienēsi Līdz šim es gan biju uzstājies tikai biedru priekšā, savā frontes kolektīvā. Taču šis grūtais un pilnīgi neparastais uzdevums tomēr jāizpilda.

Kamēr lidmašīna pagriežas, es skatos uz Berlīnes pusi, turp, kur mūsu karaspēks izcīna pēdējās kaujas, kur lidotāji dod pēdējo triecienu izdaudzinātajai Gēringa gaisa flotei.

Lidmašīna uzņem kursu uz austrumiem. Lidojam pāri brīvajai poļu zemei, virs kuras vēl nesen mums

vajadzēja izcīnīt sīvas gaisa kaujas. Cik daudz domu, cik atmiņu nāk prātā!...

Es lidoju tikai dažas stundas, bet šķiet, ka pagājuši gadi. Saviļņots lūkojos lejup: pārlidojam mūsu valsts robežu. Esi sveicināta, Dzimtene!

Zem lidmašīnas spārniem pavīd Piemaskava.

Es pēc veca ieraduma uzmanīgi pārlūkoju gaisa telpu. Kādas mierīgas debesis, cik viegli elpot!

Un tad es jau soļoju pa rosīgajām galvaspilsētas ielām. Maskavieši gatavojas svētkiem. Nepacietīgi un ar priecīgu satraukumu visi gaida ziņas par kaujām, ko veic mūsu armija atbrīvotāja, visi gaida mieru.

30. aprīlī Maskavā tika atcelta pavēle par aptumšošanu. Pirmo reizi kara gados vakarā visos logos, visās vitrīnās iedegas spilgta gaisma, ielās un laukumos sāk mirdzēt spuldzes.

Jā, 1942. gada rudenī, kad es un mani draugi — vecākie seržanti — tik nepacietīgi gaidījām pavēli par izlidošanu uz fronti, tad gan Maskava bija citāda. Toreiz tā bija drūma, aptumšota, ielās neredzēja ne uguntiņas.

Arī mēs paši toreiz bijām citādi — vēl kauju nepiedzīvojuši lidotāji. Kopš tā laika vieni krituši varoņa nāvē cīņā ar fašistiskajiem iebrucējiem, cili kļuvuši par pieredzējušiem kaujas lidotājiem. Katram no mums personiski notriekto ienaidnieka lidmašīnu skaitā ir ne viens vien desmits, esam veikuši ne vienu vien simtu kaujas izlidojumu. Man pašam ir nācies doties kaujas izlidojumā 330 reizes, 120 reizes cīnīties ar ienaidnieku gaisā, un esmu notriecis sešdesmit divas fašistu lidmašīnas.

Es stāvu uz ielas pie radioreproduktora plecu pie pleca ar maskaviešiem. Mēs satraukti klausāmies Padomju Informācijas biroja ziņojumu. Pirmās Baltkrievijas frontes karaspēks Berlinē ir ieņēmis reihstāgu un pacēlis virs tā Sarkano uzvaras karogu!

Vakarā es uzstājos pa radio. Esmu tik ļoti uztraucies kā, šķiet, vēl nekad savā dzīvē. Tik daudz būtu ko teikt dārgajiem tautiešiem, pastāstīt par to, ko katrs frontinieks pārdzīvo pašlaik, izšķirošo cīņu dienās. Taču mana uzstāšanās ir īsa. Es izpildu kaujas biedru norādījumu: pastāstu par panākumiem mūsu frontē un viņu vārdā izsaku pateicību partijai un visai padomju tautai, nododu viņu sirsnīgos frontinieku sveicienus.

Esmu jau sagatavojies nekavējoties atgriezties daļā, kad mani izsauc uz Sarkanas Armijas Galveno Politisko pārvaldi. Tur es uzzinu par hitleriskās Berlīnes krišanu. Ar uzvaru beigusies Berlīnes operācija, kurā piedalījās mūsu frontes karaspēks un kuru uzsāka 16. aprīlī zenītartilērijas prožektoru gaismā.

Pārvaldē, apsveicot ar šo lielo notikumu, man teica:

— Pēc dažām dienām jūs atgriezīsieties pulkā; tas jau ir stājies pie mierlaika mācībām. Pagaidām paciemojieties rūpnīcās un fabrikās, pastāstiet strādniekiem, kā lidotāji nonāca pie uzvaras, kā satrieca vācu fašistiskos iebrucējus.

Un tā es katru dienu ierodos uzņēmumos. Stāstu par kaujām tiem, kas veica varoņdarbus aizmugurē. Un rūpnīcu ļaudis man stāsta par saviem turpmākajiem plāniem: visi tiecas ātrāk atjaunot to, ko izpostījis ienaidnieks. Daudzi uzņēmumi jau sākuši ražot mierlaika produkciju. Rūpnīcas, kas ražoja kaujas mašīnas, tagad izlaiž pirmos kombainus un traktorus. Padomju tauta gūst jaunas uzvaras mierīgā darbā.

Es gribēju Uzvaras dienu pavadīt kopā ar saviem kaujas biedriem, tomēr vajadzēja to nosvinēt galvaspilsētā. Tajā neaizmirstamajā dienā Maskava bija saules gaismas pārpilna, pie mājām plīvoja sarkanie svētku karogi. Es soļoju pa ielām kopā ar tiem, kuri aizmugurē un frontē bija aizstāvējuši mūsu Dzimtenes brīvību un neatkarību.

Cilvēki gāja ciešās rindās, dziedāja, apskāvās, apsveica cits citu, šķita, ka mēs visi jau sen esam pazīstami. Karavīrus sagaidīja ar gaviļu saucieniem un meta gaisā. Es skatījos saviļņotajās sejās, redzēju prieka asaras un pats ar grūtībām pārvarēju aizkustinājumu. Šķiet, vēl nekad neesmu bijis tik laimīgs. Es tikai nožēloju, ka šeit nav mani draugi — pulka biedri.

Manas pārdomas tika negaidot pārtrauktas. Es nokļuvu līksmo cilvēku rokās un lidoju augšup, skaļu saucienu pavadīts:

— Urāsim lidotāju!

— Padomju karavīriem urā!

Jau sāka tumst, bet ielas vēl arvien ļaužu pilnas. Visi devās uz Sarkano laukumu pie Ļeņina mauzoleja. Neskaitāmo ļaužu straumē gāju arī es. Atcerējos mūsu pulka gvardes karogu ar lielu Iļjiča portretu, ko bija izšuvušas mūsu audējas tajās dienās, kad notika sīvas cīņas par Padomju Dzimteni. Nāca prātā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 24. gadadiena. Tajā dienā fašistu kara pūļi lauzās uz Maskavu, bet Sarkanajā laukuma notika karaspēka parāde. Gar mauzoleju nosoļoja mūsu varonīgie karavīri. No šejienes — no

Sarkanā laukuma — viņi devās taisni uz fronti aizstāvēt Maskavu. Un daudzi mūsu galvaspilsētas aizstāvēšanas varoņi tagad Berlīnē svin uzvaru pār fašistiskajiem iebrucējiem.

Pāri laukumam uzliesmo svētku iluminācijas ugunis. Virs Kremļa krustojas platie prožektoru stari. Tieši desmitos vakarā atskan artilērijas zalves — 30 zalves no tūkstošiem lielgabalu. Dzimtenes vārdā Maskava salutēja par godu lielajai padomju tautas uzvarai.

Taisnīgais atbrīvošanas karš ir beidzies. No pirmās kara dienas līdz pēdējai — tūkstoš četri simti septiņpadsmit dienu — padomju cilvēki veica nemirstīgus varoņdarbus, izcīnīdami uzvaru pār fašistiem, visas cilvēces ienaidniekiem.

ATKAL PULKĀ

Es atkal esmu pulkā, aerodromā ziemeļrietumos no Berlīnes. Kādas lielas pārmaiņas notikušas pie mums! Nav vairs nekāda maskējuma, lidmašīnas vairs netiek dekoncentrētas, bet novietotas ierindā, un ap tām, kā parasti, rosās tehniķi. Es sazīmēju pazīstamus lidotājus: kopā ar tehniķiem viņi uzmanīgi apskata lidmašīnas. Viss liecina, ka pulkā ir materiālās daļas sagatavošanas diena.

Draugi mani sagaida skaļi un priecīgi. Es nokļūstu viņu ciešajos apskāvienos. Mēs apsveicam cits citu ar uzvaru. Pienāk Kumaņičkins, Tita-renko, pieskrien Dāvids Haits, un atkal apkampieni un apsveikumi. Skatos pēc tehniķa Vasiļjeva: lūk, kur viņš ir pie manas lidmašīnas. Steidzos pie viņa un spēcīgi apskauju savu uzticamo palīgu. Draugi iztaujā mani, bet es lūdzu viņus pastāstīt par pēdējām cīņām, par Berlīnes grupējuma sagrāvi.

Komandpunktā atkal skaļa un priecīga satikšanās ar daļas komandieri, viņa vietnieku politiskajos jautājumos un štāba priekšnieku. Kopā noklausāmies pēdējo operatīvo Padomju informbiroja ziņojumu: fašistu karavīru un virsnieku saņemšana gūstā visās frontēs ir beigusies.

Draugi visu vakaru man stāsta par kara pēdējām dienām. Sajās dienās pulka biedri veikuši daudz varoņdarbu, godam izpildot savu pienākumu pret Dzimteni. Un par katra meistarību, drošsirdību, varonību varētu rakstīt un stāstīt bez gala.

Tātad mūsu pulks atrodas aerodromā pie Berlīnes.

Augas dienas mēs pavadām lidlaukā un treniņu lidojumos. Mums ir dots uzdevums pilnveidot lidošanas meistarību, būt vienmēr kaujas gatavībā, nostiprināt disciplīnu un modrību. Un apkopot kauju pieredzi.

Tajās dienās pavēlniecība nosūtīja manus dokumentus uz Sarkankarogoto Gaisa Kara Spēku akadēmiju. Varbūt piepildīsies mans sapnis un es iegūšu augstāko izglītību. Satraukts es nepacietīgi gaidu atbildi.

... Dažas dienas pēc atgriešanās pulkā es pirms treniņa lidojuma iegriezos komandpunktā. Šķita, ka lidotāji, kas tur sanākuši, ir satraukti un skatās uz mani tā, it kā būtu kas noticis, un apstāj mani no visām pusēm. Kāds sniedz man telegrammu. Mani piemeklējušas smagas bēdas: 17. maijā miris tēvs. Mēs abi bijām cerējuši satikties, un nu esmu zaudējis viņu, tā arī neredzējis pēc visiem pārdzīvojumiem.

Vēlāk no radinieku vēstulēm es uzzināju, ka tēvs bijis smagi slims, bet stingri noliedzis rakstīt par to man, jo nav gribējis mani uztraukt; atraut no tiešajiem uzdevumiem. Arī pēc uzvaras viņš nav ļāvis ziņot man par savu slimību — nav gribējis aptumšot manu prieku. Mans vienīgais atvieglinājums bija apziņa, ka tēvs nodzīvoja līdz Uzvarai.

... Pagāja vairākas dienas. Un atkal es saku ardievas draugiem. Esmu saņēmis no Maskavas izsaukumu par piedalīšanos PSRS GaiSja Flotes parādē.

Aviācijas dienā — 18. augustā — lija lietus un parāde nenotika.

Agri no rīta es dzirdēju pa radio to lidotāju uzvārdus, kuriem piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums un kuri apbalvoti ar ordeņiem un medaļām. Saklausu arī savu uzvārdu. Man ir parādīts liels gods: Dzimtene piešķīrusi man trešo medaļu «Zelta Zvaigzne». Grūti atrast vārdus, lai izteiktu, ko izjutu, to uzzinājis, kādas domas, cik daudz atmiņu modās.

Ar ko es, lidotājs iznīcinātājs, varu atlīdzināt mātei Dzimtenei par augsto apbalvojumu? Kara laikā es, zvērējis uzticību Dzimtenei, izpildīju savu karavīra pienākumu. Tagad man jāmācās un, kad būšu apguvis militārās un politiskās zināšanas, kā arī jauno tehniku, jāatgriežas ierinda. Tikai tā Dzimtenei būs no manis labums.

DZIMTAJĀ PUSE

Mani uzņēma Sarkankarogotajā Gaisa Kara Spēku akadēmijā. Pirms mācību gada sākuma, saņēmis atvaļinājumu, nolēmu aizbraukt uz dzimto pusi, iegriezties Kijevā un aviācijas skolā, kurā pirms pieciem gadiem kļuvu par lidotāju iznīcinātāju.

Lidoju ar pasažieru lidmašīnu. Atkal lejā zem manis ir Dņepra. Pirms diviem gadiem padomju lidotāji šeit izcīnīja sīvas kaujas.

Kijevā apmeklēju kapus, kur atdusas 1944. gada pavasarī kritušais armijas ģenerālis N. Vatutins un kara lidotājs P. Ņestcrovs — augstākās pilotāžas pamatlicējs.

Izlidoju uz Cugujevu. Gribu pēc iespējas ātrāk satikt savus vecos klases biedrus: Kolomijecu, Pan-čenko, Usmencevu. Visu kara laiku viņi bez atpūtas strādājuši par instruktoriem un izaudzinājuši desmitiem prasmīgu un drošsirdīgu lidotāju.

Mani biedri, kā izrādās, ir Urazovā, tur, kur mēs, majora Soldatenko pulka lidotāji, sākām kara gailas, kur krita mūsu komandieris un pēdējā kaujā aizlidoja Vano Gabunija ...

Aviācijas skolā mani sagaida silti un priecīgi, nemaz vairs negrib laist prom. Ilgi tērzēju ar kursantiem un instruktoriem, pastāstu par kara lidotājiem, kuri bijuši šīs skolas audzēkņi. Atzinīgi vēroju kursantu lidojumu: viņi lido lieliski... Beidzot, novēlējis viņiem panākumus, dodos uz Ura-zovu. Brīvajā padomju zemē, tur, kur mūsu karaspēks izcīnīja asiņainas kaujas ar okupantiem, tagad notiek lauku darbi.

Urazovas aerodromu es pazīstu iztālēm.

Vecie draugi jau gaida mani. Tur viņi visi trīs stāv. Es vēl neesmu paguvis no lidmašīnas izkāpt, kad nokļūstu viņu ciešajos apkampienos.

Draugi lūdz, lai es pasaku dažus vārdus mūsu jaunajai maiņai — kursantiem. Puiši aerodromā nostājušies ierindā un gaida. Sāku stāstīt par savu pirmo sastapšanos ar ienaidnieku. Pēkšņi mans skatiens atduras tajā vietā, kur ienaidnieka uzlidojuma laikā gāja bojā mans mī|ais komandieris Ignatijs Soldatenko. Tur vēl tagad redzamas angāra paliekas. Kakls aizžņaudzas, un es nevaru izteikt ne vārda. Draugi satraukti jautā, kas man noticis. Ar pūlēm saņemos un sāku stāstīt par Ignatiju Soldatenko — varonīgo cīnītāju Spānijas karā un pie Staļingradas — un par visiem tiem, kas šeit cīnījušies ar ienaidnieku, par lieliskiem lidotājiem, kuri atdevuši dzīvības par mūsu Dzimtenes brīvību. Pēc tam'mēs visi dodamies pie Igna-tija Soldatenko kapa. Viņa piemiņa dzīvos mūžīgi.

Visu dienu es pavadu kopā ar draugiem, mēs kavējamies atmiņās par mūsu pulka veikumiem un cilvēkiem, par kaujām Kurskas lokā.

Nākamajā dienā lidoju uz Sostku. Atmiņā atdzīvojas 1943. gada vasaras notikumi, un, acis nenovērsis, dziji satraukts, es lūkojos lejup, domājot par mūsu tautas varonīgo cīņu, par visiem tiem, kuri plecu pie pleca ar mani cīnījās par Dzimteni.

Jau iztālēm ieraugu Obražejevku, dzimto pusi, un sirds man sažņaudzas.

Sostkā es apmeklēju Brāļu kapus, kur atdusas mani novadnieki — padomju patrioti, ko nobendējuši vācu fašistiskie okupanti. Tur apglabāts arī vecais sarkanais partizānis Sergejs Andrusenko un aviokluba komisārs Kravčenko. Kādā no brāļu kapiem pie Staļingradas, kur atdusas nezināmie varoņi, guldītas arī mana brāļa Jakova mirstīgās atliekas, bet pie tālās Maidanekas apglabāts spīdzināšanā nomocītais Grigorijs. Ar nesamierināmu naidu es domāju par fašistiskajiem bendēm...

No Sostkas uz Obražejevku braucu pa ce|u, kuru esmu mērojis skolas gados.

Un tad ieraugu tēva mājas. Māsa Motja apskauj mani ar prieka asarām acīs, viņas bērniņi glaužas man klāt. Mani apstāj ciema iedzīvotāji. Un atkal apkampieni, priecīgi izsaucieni, jautājumi par karu.

Todien es ilgi stāvēju pie vecāku kapa. Atcerējos māti, kā viņa rūpējās par mums, bērniem, pieminēju kritušos brāļus un tēvu. -

Kopā ar mūsu ciema ļaudīm dodos uz skolu. Mana pirmā skolotāja Ņina Vasiļjevna sagaida mani, stiepj pretī rokas. Viņa vēl arvien tāda pati kā agrāk, tikai nosirmojusi un sejā saradies daudz grumbu. Ņina Vasiļjevna, smaidīdama caur asarām, stāsta, ka satikties ar mani viņa atbraukusi no kaimiņu ciema, un mēs kopā kāpjam pār skolas slieksni, ieejam klasē ...

Dzimtajā ciemā es nodzīvoju vairākas dienas. Pastrādāju kolhoza piedarbā, apskatīju tīrumus un pļavas pie Vspoļņas ezera. Vakaros ilgi tērzēju ar cieminiekiem. Viņi stāstīja par savām turpmākajām iecerēm un kolhoza darbu. Priecājās, ka Obra-žejevka pēc pārciestās smagās vācu fašistu okupācijas atkal atžirgst un atdzīvojas.

...Agrā septembra rītā es izlidoju no Sostkas uz Maskavu, jo akadēmijā sākas nodarbības.

EPILOGA VIETA

Gāja gadi, notikumi sekoja cits pēc cita, attīstījās zinātne un tehnika, auga ātrumi un augstumi.

Jā, šajos gados daudz kas noticis. Un mums,

bijušajiem frontinickiem, jo sevišķi saviļņojoša bija divdesmitās gadadienas atzīmēšana kopš uzvaras dienas pār fašistiskajiem iebrucējiem.

Parāde Sarkanajā laukumā un salūts man nekad neizzudīs no atmiņas. Tajā dienā mēs īpaši izjutām tautas un armijas ciešo vienotību.

Visa mūsu zeme uzzināja jaunus Tēvijas kara varoņu vārdus, desmitiem tūkstošu karavīru par varonību saņēma ordeņus un medaļas.

Cik daudz neaizmirstamu tikšanos bija tajās dienās! Pēc ilgiem šķiršanās gadiem es atkal satikos ar tā pulka veterāniem, kuru 1943. gadā komandēja Soldatenko. Mēs atcerējāmies cīņas biedrus, un mūsu acu priekšā atdzīvojās varonīgā pagātne. ...Reizēm es iegriežos nodot sveicienu savai vecajai kaujas lidmašīnai. Tagad tā ir mierlaika muzeja eksponāts.

Reiz man radās vēlēšanās pasēdēt lidmašīnas kabīnē. Pēc visiem noteikumiem no kreisās puses pieķeros bortam, nostājos uz spārna. Kā pieņemts, pirms apsēšanās apskatu kabīni. Cik tā maziņa salīdzinājumā ar modernās lidmašīnas kabīni!

Manā «lavočkinā» lielgabalu vairs nav, arī rokturis ar sprūdu ir cits. Tikai lielgabalu pielādēšanas sviras atgādina, ka šis ir iznīcinātājs. Bruņustikls kļuvis blāvs, lai gan kādreiz bija tik dzidrs...

Un tā es sēžu pazīstamajā kabīnē. Tagad man šķiet, ka te ir gaužām trūcīga iekārta: modernajā virsskaņas lidmašīnā ir milzum daudz visādu aparātu, pogu un sviru. Bet pirms mazliet vairāk nekā divdesmit gadiem, kad gājām cīņās ar hitleriešiem, mūsu «lavočkini» un «jakovļevi» bija paši modernākie iznīcinātāji un, jāpiebilst, pārspēja izslavēto vācu aviāciju. Mans vecais «lavočkins» attīstīja tiem laikiem milzīgu ātrumu un spēja pacelties lielā augstuma. Reizēm apstākļi spieda pārsniegt aprēķinātos lielumus, un rūdītā lidmašīna lieliski izturēja visus virsnormatīvus. Jā, mans «lavočkins» ir novecojis, bet, kā agrāk, man ir mīļš un dārgs.

Manā priekšā atrodas arhīvu dokumenti par diviem pulkiem, kuros es dienēju Lielā Tēvijas kara gados. Saviļņots es pārlūkoju savu pulku biedru uzvārdu sarakstu. Par katru no viņiem, sākot ar motoristu un beidzot ar komandieri, varētu uzrakstīt ne vienu vien stāstu. Savā gramatā daudzus es pat nevarēju pieminēt, jo stāstīju galvenokārt par eskadriļas lidotājiem, par tiem, ar kuriem man bija saskare un ar kuriem biežāk kopā lidoju.

Kur viņi tagad atrodas, mani kaujas biedri no abiem pulkiem? Daudzi atdevuši savu dzīvību cīņā par Dzimtenes brīvību un neatkarību, daudzi aizgājuši pelnītā atpūtā, bet tomēr vēl turpina strādāt dažādās tautas saimniecības nozarēs.

Daudzi mani frontes draugi kalpo Bruņoto Spēku rindās, apmācot jauno maiņu. Stafeti mēs nododam drošās rokās, tāpēc varam būt mierīgi.

Arī es, tāpat kā agrāk, atrodos ierindā. Savas lidotāja gaitas es sāku pirms vairāk nekā ceturtdaļgadsimta, kad aviokluba aerodromā pacēlos ar «U-2». Kopš tās dienas mana dzīve uz visiem laikiem ir saistīta ar aviāciju. Es nevaru dzīvot bez debesīm. Turpinu pilnveidot savu lidošanas meistarību ar modernām mūsu zemes lidmašīnām un sapņoju par to, ka varbūt kādreiz man uzsmaidīs laime ar lidaparātu traukties kosmiskajās tālēs. Un kā visi padomju karavīri pēc pirmā Dzimtenes aicinājuma esmu gatavs stāties tās aizstāvju rindās.

SATURS

Pirmā daļa. Komjaunieši, lidmašīnās! Otrā d a | a. Visas tautas karš . . , Trešā daļa. No Vislas lidz Elbai . Ceturtā da|a. Miera sardzē , . ,

Ivans Ņlkitas d. Kožedubs

Trīskārtējs Padomju Savienības Varonis UZTICĪBA DZIMTENEI

Redaktore I. Kalnciema. Maksi, redaktors A. Llplfl Teliņ, redaktore G. S|epkova. Korektors I. Tirāns. Nodota salikšanai 1974. g. 22. oktobrī. Parakstīta iespl šanai 1974. g. 17. decembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. formāts 70X100/32. 7,75 fiz. iespiedi.: 10,08 nzsk. iespiedi 9.62 izdevn. I. Metiens I r> 000 eks. Maksa 42 ka Izdevniecība «Liesma* Rīgā. Padomju litilv. 24. Izdev Nr. 212/27086-J-2530. Iespiesta Latvijas PSR Ministru P domes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tlrd niecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Dim maņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 3072.

Content

Kožedubs Ivans Uzticība Dzimtenei

PIRMĀ DAĻA KOMJAUNIEŠI, LIDMAŠĪNĀS!

OTRĀ DAĻA. VISAS TAUTAS KARŠ

TREŠĀ DAĻA. NO VISLAS LĪDZ ELBAI

CETURTĀ DAĻA. MIERA SARDZĒ

SATURS